Bitovs Andrejs

Liegums

Andrejs Bitovs

Liegums

Stāsti

.

.

PAR ANDREJU BITOVU

«Jaunais jaizteic skaidrā formā, citādi tas atkal neatnāks.»

A. Bitovs, no vēstules.

Andrejs Bitovs ir viens no visoriģinālākajiem padomju rakstniekiem. Viņa proza ir jo sevišķi mūsdienīga parādība: mūsdienīgs ir gan pats darbu skanējums, gan tajos paustās idejas, gan daiļrades metode, gan viss viņa literāri estētiskais bruņojums.

Galvenais Andreja Bitova tēlojuma objekts ir mūsdienu pilsētas jaunais cilvēks, kas iziet savdabīgu sīkstuma, dzīvotspējas, tikumiskās noturības pārbaudi. Autors nerada savam varonim ārkārtējus, ekstremālus apstākļus, nē, viņa varonis ir iegrimis parastā ikdienišķā dzīvē — reizēm lepnā un pārmēru rosīgā svētku atmosfērā, bet biežāk gaužām dīkā ierastlbā. Un tomēr Bitovs, mākslinieks, prot izdarīt tā, ka cilvēks gribot vai negribot atklājas, līdz pēdējam atkailinās viņa daba, raksturs un dvēseles spēki tiek pārbaudīti tādos apstākļos, ka nav iespējams izlaipoties. Tad paveras tavu smadzeņu «krātuves» un jāizpaužas tavam «es», jāizteic sevi visnotaļ atklāti, bez kādas atlaides, atbilstoši pašiem augstākajiem kritērijiem. Tātad katra diena, katrs solis, katra doma un pat doma par domu ir — pārbaudījums. Turklāt Bitovs neko neuzspiež: viss notiek it kā pats no sevis, notikumi loģiski seko cits citam, autors lāgiem ir pat kā objektīvs vērotājs no malas — nav intrigu, smalki veidotu sižetu, ir pati dzīve, objektīvi apstākļi, kad tava sirdsapziņa priecīgi, mulsi vai ar bailēm saskaras ar to, kas ir visapkārt, kad tevi saduras zemiskais un cēlais, kad izvēles tiesības pārvēršas par izvēles nepieciešamību, nenovēršamibu

un tiek mobilizēti visi tavi spēki — gan tikumiskie, gan fiziskie (Bitovs tos uzskata par ļoti nozīmīgiem)— un viss, kas ir tiem pretstatā. To tad arī sauc par «dzīvi». Tā īstenībā izpaužas Bitova māksla: viņa intonācijā, viņa prasmē izvēlēties krāsas, detaļas, viņa stilā, spējās iedziļināties cilvēka psiholoģijā, spējās nokļūt līdz smadzeņu «krātuvēm».

Andrejs Bitovs ir pilsētnieks. Viņš dzimis Ļeņin-gradā, tur arī beidzis Kalnu institūtu. «Rakstīt,» kā apliecina pats Bitovs, «sāku samērā negaidīti, vispirms dzejoļus (1956), turklāt ne jau tāpēc, ka būtu dzejnieks, bet tāpēc, ka gribēju draudzēties ar Gļebu Gorbovski, Aleksandru Kušneru un citiem Kalnu institūta literārās apvienības biedriem.» Un tālāk: «Kļuvis prātīgāks,

sāku rakstīt prozu...» Andreja Bitova pirmais stāsts «Vecāsmātes piala» uzrakstīts 1958.gadā un publicēts 1960.gadā. 1963.gadā iznāca viņa pirmā grāmata — stāstu krājums «Lielais balons». Pēc tam, gadu vēlāk, otra grāmata —«Tik ilga bērnība»— un vēl pēc gada trešā — stāstu krājums «Zaļumos». Tajā jau gandrīz pilnīgi ir izveidojies tas, ko gluži pamatoti var saukt par Bitova rakstīšanas paņēmienu, kuru nevar sajaukt ne ar vienu citu. Kopš tā laika ir nākušas klajā trīspadsmit grāmatas, un ikviena no tām ir kļuvusi par notikumu literārajā dzīvē; pēdējās—1986.gadā — ir «Gruzijas albums» un «Rindkopas no romāna».

Kādreiz — jo sevišķi izvēlētā ceļa pašā sākumā — Bi-tovu apsūdzēja nepatstāvībā, piedēvējot viņam dažādu modernistisku paraugu atdarināšanu. Bet viņš, atbildēdams uz jautājumu par autoritātēm un skolotājiem, saka: «Pašam rakstītājam grūti noteikt literāro ietekmi; man joprojām šķiet, ka tiešas ietekmes nav bijis, taču bijusi — kopā ar paaudzi un laikmetu — vēlīna un juceklīga iepazīšanās ar savu paša pagātni...» Jā, kritika jau sākumā nebūt nebija vienaldzīga pret Andreju Bitovu, un bieži vien vai nu aiz mulsuma, ka viņš neatbilst mūsu ierastajiem priekšstatiem, vai arī citu iemeslu dēļ tā gluži vienkārši pamatojās uz aizspriedumiem, bija netaisna. Bet gandrīz katrs Andreja Bitova darbs, kas tajā brīdī, daudz nedomājot, tika uzņemts piesardzīgi, pat naidīgi, otrā dienā tika pasludināts par nozīmīgu, ar tādām vērtībām, kas ir pašas par sevi saprotamas, taču kārtējais nākamais darbs tika salīdzināts ar to, kas jau bija kļuvis vakarējais, turklāt nevis par labu šim kārtējam; pēc tam tāpat notika ari ar «kārtējo»— un tā joprojām. Andrejs Bitovs nelokāmi palika viņš pats gan savos aizvakardienas, gan vakardienas, gan savos šodienas Īsajos un garajos stāstos un romānos, pilnveidodams savu talantu, atklādams aizvien spilgtākas un vērtīgākas tā šķautnes. Ne velti, runājot par viņu, mēdz atkārtot kāda kritiķa teiktu veiklu, aizgādigu frāzi: «Viens pērts ir divu nepērtu vērts!»[1] —taču nav svarīgi, cik vērts un cik daudzu vērts ir Bitovs, galvenais, ka šī frāze zināmā mērā atspoguļo nominālai kritikai neērta rakstnieka savdabību, novatorismu, pilsonisko briedumu un mākslinieka nozīmību.

Daži literatūrzinātnieki Andreja Bitova daiļradi iedala trīs plūsmās: darbi, kuros autors pats ir it kā nemanāms, viņš neiejaucas notikumos, brīžiem viņa pat vispār «nav» (no tādiem stāstiem sastādīts šis krājums); darbi, kuros autors ņem aktīvu dalību, sniedz savu vērtējumu, virza sižetu (tie ir viņa slavenie ceļojumi), un, beidzot, darbi, kas ir sava veida divu iepriekšējo virzienu sintēze (pirmām kārtām, protams, romāns «Jaunais Odojevcevs»). Tomēr tāda klasifikācija ir diezgan nosacīta, aptuvena, jo Andreja Bitova daiļrade ir vienots vesels: gandrīz vai katrā viņa darbā var izsekot gan aktīvai, gan pasīvai autora pozīcijai, kā ari šo pozīciju saplūšanai. Neapšaubāms ir tas, ka Bitovs jālasa, uzmanīgi jālasa un jāpārlasa — un katru reizi būs jauni atklājumi, jaunas vērtības.

Andreja Bitova darbos nav nekā tāda, kas atstātu lasītāju vienaldzīgu. Viss (rakstnieks ir ļoti precīzs, filigrāni precīzs vārdu izvēlē!) ir nozīmīgs, svarīgs, vajadzīgs, viss saista uzmanību, satrauc iztēli, liek domāt. To pārliecinoši pierāda šajā krājumā ievietotie stāsti, lai gan tie gandrīz visi pārstāv agrīno Bitovu. Tur ir gan sapnis, kas gūst piepildījumu ar savu skaidrību un tiešumu («Lielais balons»), gan bērna kaismīgā, sāpīgā dziņa izrauties no vientulības ( «Aptiekas sala») un Lielā Mīlestība, kas, izrādās, ir lielāka un globālāka par to, kuru tā piemeklējusi, kuru pārņēmusi un kurš bijis par sīku, lai spētu to uzņemt ( «Dārzs»), un nožēlojams un bēdīgs apziņas un rīcības «mehānis-kūms», kas aizstājis patiesas vērtības un padarījis stingu cilvēka dvēseli («Pēnelope»), un jauna cilvēka ārēji mierīgā, bet apslēpti kūsājošā, nevaldāmā, skarbā un noslēpumaina izaugsme («Tik ilga bērnība»— stāsts, kura pamatā ir biogrāfisks materiāls), un cēlas, pašaizliedzīgas, Īstenas cilvēcības sadursme ar civilizētā barbarisma gan atklāto, gan nomaskēto dvēseles kroplību un tukšumu, sadursme, kas izsauc sašutumu visā dabā («Liegums», kinoscenārijs, pēc kura režisors Anatolijs Efross 1978.gadā uzņēmis filmu «Ceturtdien un vairāk nekad»).

Andreja Bitova darbi ir plaši pazīstami gan pie mums, gan aiz mūsu zemes robežām: tie ir tulkoti divdesmit Eiropas valstu valodās, kā ari japāņu valodā. 2ēl, ka latviski līdz šim pārtulkoti tikai divi nelieli stāsti, kas publicēti periodikā pirms pusotra desmita gadiem. Tieši tāpēc ir patiesi apsveicama šis grāmatas iznākšana, un jācer, ka tā izraisīs lasītājos plašāku un dziļāku interesi par vienu no apdāvinātākajiem krievu mūsdienu rakstniekiem.

Andrejam Bitovam patīk ceļot, un viņš ir daudz ceļojis — gan pa Vidusāziju, gan Kaukāzu, gan Krieviju, vairākas reizes bijis ari Baltijas republikās, Latvijā. Divām viņa grāmatām doti tieši tādi nosaukumi — «Septiņi ceļojumi» un «Ceļojumu grāmata». Un tomēr galvenais Andreja Bitova ceļojums ir ceļojums cilvēka būtībā — un tas turpinās.

Voldemārs Bāls

LIELAIS BALONS

Tētis skuvās. Viņš to darīja ļoti pamatīgi. Ar pirkstu atvilcis ādu uz ieziepētā vaiga, pārlaida pār to bārdas-nazi, pataustīja nodzīto vietu un noslaucīja skuvekli un pirkstu papīrā. Piepūta kreiso vaigu, piepūta labo vaigu, izstiepa apakšlūpu un turklāt dziedāja. Pēc tam tētis gludināja bikses. Apslapināja pirkstu un uzšmīk-stināja pa gludekļa punci, pasprauslāja uz biksēm — un turklāt dziedāja.

Toņa sēdēja kā uz adatām. Rokas uz ceļiem salikusi, taisni izslējusies, viņa tupēja uz dīvāna maliņas. Meitenes izskats liecināja, cik viņa «pacietīgi gaida». Viņas mīlulis, bobis no pirmskara laikiem, bez kājām, nosmulēts, visu pamests un dieva nepieņemts, gulēja viņai aiz muguras. Toņa sēdēja, tad uztrūkās, pieskrēja pie loga un palēkusies uzmetās ar vēderu uz palodzes. Logs izgāja uz pagalmu. Tas bija pelēks un tukšs. Augšā pletās zilas jo zilas debesis. Un pagalms tieši tāpēc bija pavisam tukšs. Pār to pārskrēja puišelis, dīkdams:— Ej prom, ej prom...— Un nozuda vārtu velvē. No turienes plūda dūkoņa. Viļņiem vien.

Toņa noslīdēja no palodzes un atkal notupās uz dīvāna maliņas «pacietīgi gaidīt». Tētis, nu jau uzvilcis bikses, piepildīja kabatas.

— Kad es beidzot nopirkšu sev žaketi?— viņš jautāja, vilkdams mugurā izbalējušus formas svārkus, tad vēlreiz aplūkoja sevi spogulī, nezin kāpēc uzmeta kūkumu, saknieba lūpas, sarauca uzacis un ar tādu bargu un skaistu sejas izteiksmi pagriezās pret Toņu un, iesānis vēl aizvien blenzdams spogulī, sacīja:— Iesim nu, Anton!

Viņi izgāja no vārtu velves un apstājās, lai aprastu ar gaismu un troksni. Kā nebeidzama pelēka lente pa ielu aizstiepās ļaužu kolonnas. Virs tām — sarkanie lozungu lāsumi, bet augšā — zilzilas debesis. Un abās pusēs — kā krasti — cilvēki, kas pagaidām nekur vēl negāja, bet vēroja demonstrantus. Saule applūdināja Toņu un tēti, un viņi samiedza acis. Toņas rudie mati saulē liesmoja. Tētis paskatījās uz viņu un sacīja:

— Šodien tu izskaties kā karodziņš.

Viņš vēl brīdi pastāvēja, raudzīdamies uz gājējiem, un tad sāka steigties. Turpat pie mājas bija dārziņš, un tētis aizveda Toņu turp. Tas bija ļoti izdevīgs dārziņš: pāris soļu — un bērns jau svaigā gaisā, turklāt drošībā, nav pat jāpāriet pār ielu.

— Nu, Anton... Pastaigājies tepat! Bet es aiziešu, man ir jāaiziet.

Tētis pagriezās un aizgāja.

Tētis aizgāja, bet Toņa tajā pašā brīdī izdzirdēja: — Lapsa! Lapsa Kuplaste atnākusi!—Puikas bija klāt, paraustīja viņu aiz bizes, viņa savukārt paraustīja kādu aiz deguna, un viņi aicināja Toņu palēkāt uz aerostata. Bet šodien Toņu neinteresēja ne aerostats, kurš, pa pusei zemē nolaists, kā milzīgs, apaļš plācenis gulēja klajumā aiz drupām un uz kura bija tik varen jauka lēkāšana, ne arī pašas drupas, kas sākās tūlīt aiz dārziņa. Un Toņa izskrēja uz ielas.

Kolonnas gāja un gāja. Bet uz ietves norisinājās tirdzniecība. Kreisajā pusē tika pārdotas sarkanzaļas papīra bumbiņas uz kociņiem, bet labajā pusē strīdējās divas čigānietes, kas tirgojās ar gaisa baloniem. Viņas bija saķildojušās nožēlojama, zilgana, saplakuša pūšļa dēļ, to varēja piepūst, un tad tas pārvērtās par zilu balonu. Abas raustīja tukšo pūsli un vilka to katra uz savu pusi, it kā zāģētu malku.

— Tas ir mans balons!

— Nē, nav vis tavējais!

— Tavs ar tas nav!

— Nē, tas ir manējais!

Pūslis pārplīsa. Balona vairs nebija.

Tad viņas sastrīdējās par vietu: kurai tā pienākas, kura pirmā te ieradusies un kura agrāk to ieņēmusi. Un atkal abas nevarēja vienoties.

Kolonnas gāja un gāja. Toņai ļoti gribējās iet kopā ar visiem demonstrācijā. Varbūt kaut ko nest vai varbūt dziedāt. Bet galvenais — iet reizē ar citiem. Tiesa gan, visi cilvēki bija viņai sveši. Un Toņu pārņēma šaubas. Ja viņa paspers soli, tūlīt būs barā un ies kopā ar pārējiem. Tomēr viņa nepaspēra soli. Sirds dauzījās ātri, ātri. Nu tikai vienu soli...

Bim-bam, trinkš-trankš, dzinn!— it kā nez kur tālumā iešķindas zvaniņš, un Toņa jau ir pievienojusies kolonnai. Neviens nebrīnījās un neko neprasīja. Viņa gāja kopā ar šiem daudzajiem svešajiem cilvēkiem, un Toņai krūtīs kaut kas līksmi lēkāja gluži kā kucēniņš, un viņai pašai arī gribējās lēkāt. Bet Toņa to nedarīja.

Tajā brīdī gar malu, apsteigdams pārējos, aizgāja kareivis — pavisam nopietns, bet tik jocīgs! Viņam galvā bija bruņucepure ar austiņām un uz pleca — metāla kaste (tūlīt bija skaidrs, ka tas ir trakoti sarežģīts aparāts), un no kastes augšā slējās dzelzs vica, kas rēgojās virs galvas. Kareivim bija bezgala nopietns un svarīgs izskats, un viņš jutās kā cilvēks, uz kuru skatās. Sevī iedziļinājies, nevienu neievērodams, it kā būtu no citas planētas, viņš kolonnai gar malu aizsteidzās pārējiem garām. Bim-bam, trinkš-trankš, dzinn!— Toņā kaut kas nodžinkstēja, bet it kā iztālēm, un viņa karavīram aiz muguras arī devās kolonnai garām.

Toņa ar pūlēm tika līdzi karavīram, uzgrūzdamās demonstrantiem, skriedama tiem garām un nezin kāpēc baidīdamās, lai tas viņu nepamanītu. Tā viņi abi labu laiku devās gar kolonnu, te pēkšņi karavīrs nogriezās sānielā. Tur nebija cilvēku, un pēc tādas lielas ļaužu drūzmas iela šķita jo sevišķi tukša un klusa. Saule sadalīja ielu gareniski divās daļās: viena puse bija apspīdēta, bet otra — ar krasām ēnām kā pakāpieniem. Viņi gāja pa ēnas pusi, un otra — apgaismotā — likās jocīga, un tukšums un klusums, un karogi pie katras mājas — arī tas viss likās jocīgi. Kareivis devās pāri uz saulaino pusi un piepeši pamanīja Toņu, kas metās viņam pakaļ. Kareivis apstājās — un Toņa arī apstājās, nezinādama, kur lai paliek šajā tukšajā ielā un kas tagad būs.— Ko tu, meitiņ, gribi?— jautāja kareivis un atbīdīja vienu austiņu. Toņa neatbildēja. Kareivis pasmaidīja un iebāza roku kabatā. Kaut ko izņēmis, viņš pagrozīja to uz plaukstas.— Še,— viņš teica un deva to Toņai. Toņa pakāpās atpakaļ un neuzticīgi paskatījās uz viņu.— Nu ņem taču,— kareivis atkārtoja un paspēra soli uz viņas pusi.— Tie ir tavi mati.— Toņa izbijās un neviļus paņēma, vēl aizvien lūkodamās kareivim tieši sejā. Viņam aiz galvas šūpojās dzelzs vica. Kareivis iesmējās un devās prom. Toņa paskatījās, kas viņai rokā. Tā bija maza spolīte ar sarkaniem vadiņiem, tik tieviem un zīdainiem kā mati. Toņa pacēla galvu, meklēdama ar acīm kareivi. Viņš jau bija diezgan tālu un tajā brīdī iegriezās kāda liela, pelēka nama vārtos. Pēdējā mirklī viņš paskatījās atpakaļ un pavicināja Toņai ar roku, bet iztālēm šķita, ka viņš pamātu, lai meitene nāk līdzi. Un tad viņš nozuda. Toņa lēnām piegāja pie mājas. Tur bija milzīgi dēļu vārti. Toņa stāvēja un pētīja tos. Viņa redzēja vidū joslu, kur vārti sadalījās uz pusēm, un vienā no tām apakšā bija četrstūris (acīmredzot tur bija nozudis kareivis). Tajā brīdī vārtu otrā pusē pavērās mazs lodziņš, kāds palūkojās pa to un teica:— Ko tev te vajag? Ej vien tālāk, ej tālāk...

Toņa nobijās un metās skriešus prom, nogriezās kādā ielā, tad vēl vienā un tikai tad pārgāja soļos. Viņa jau bija nomierinājusies un gāja pa kādu svešu ielu, pa kreisi aiz skaistas režģu sētas bija parks, bet pa labi ļoti gara ēka ar baltām kolonnām un priekšā baznīcas kupols, un šajā ielā nebija neviena sagrauta nama. Un neviena cilvēka. Toņa gāja, spolīti dūrē sažņaugusi, un glaudīja ar vienu pirkstu zīdaino vadiņu, viņa gāja un nepazina šīs vietas. Toņa mēģināja iedomāties, uz kuru pusi varētu būt iela, pa kuru viņa bija soļojusi līdzi kolonnai un kurā atrodas viņas māja. Bet tas viņai neizdevās.

Varbūt tā vispār nav viņas pilsēta — tik saulaina, skaista un tukša. Varbūt tā ir cita, pavisam cita... Apburta. Un tajā notiek visādi brīnumi! Tādi, nu tādi... Toņa neparko nespēja iedomāties, kādi... Un pēkšņi no sānielas iznāca sieviete, viņai uz rokas bija mazs bērniņš, bet virs galvas... virs galvas... zilajās debesīs— milzīgs (tādu nemaz nemēdz būt!), sarkans gaisa balons! Bim-bam, trinkš-trankš, dzinn! Bim-bam, trinkš-trankš, dzinn!— uzstājīgi un Toņai kaut kur pavisam blakus ieskanējās zvārgulītis. Balons... Un uz tā zelta kuģītis! Balons nostiepa diedziņu sievietes rokās un rāvās augšup.

Bim-bam, trinkš-trankš, dzinn! Bim-bam, trinkš-trankš, dzinn!

Toņa pat nepamanīja, kā bija nokļuvusi tieši pretī sievietei ar bērniņu un apstājusies. Viņa tos pat neredzēja, viņa redzēja vienīgi lielo un apaļo, un brīnum skaisto balonu, bet tik lielu jau nemaz nemēdz būt! Sieviete ar bērniņu arī apstājās. Tā nu viņas stāvēja viena otrai pretī.

— Ko tu, meitiņ, gribi?— sieviete jautāja. Viņa bija skaista, eleganta, kažokādās.

— Balonu...— atbildēja Toņa.

— Balonu?— kažokādu sieviete nesaprata.— Tas ir mūsu Lika balons. Vai ne, Lik?— viņa teica, iebukņījusi savam mazajam ar degunu.— Mēs to nopirkām. Mums tas ļoti patika, un mēs to nopirkām.— Viņa tagad runāja nevis ar Toņu, bet ar savu bērniņu. — Mūsu Likām ļoti patīk tādi baloni . . .— Liks tupēja kažokādu mammai uz rokām sārts un vienaldzīgs kā ķīniešu dieviņš un muļķīgi blenza uz Toņu.— Tā ka, meitiņ, šis ir mūsu balons. Un mums ar Liku jāskrien, jo tūlīt pārnāks mūsu tē-tu-kiņš . . .— Un viņa, vēl reizi iebadījusi vienaldzīgajam Likām ar degunu, jau gribēja iet tālāk. Bet Toņa vēl aizvien stāvēja viņai priekšā, un — bim-bam, trinkš-trankš, dzinn!— pasaulē vairs bija tikai pats lielākais, pats apaļākais un pats skaistākais balons — tikai tas viens pats.

— Kas ir ar tevi, meitēn? Laid taču mūs...— sieviete neapmierināta novilka un paspēra soli pret Toņu.

— Tantīte! Tantīte!— Toņa iesaucās.

— Nu kas ir, meitēn!— kažokādu tantīte bargi sacīja.

— Kur jūs to dabūjāt?— Toņa jautāja un nezin kāpēc «to» pateica čukstus.

— Mēs ar Liku tūlīt tev paskaidrosim,— sacīja tantīte, pēkšņi kļuvusi vēlīgāka.— Ej tagad taisni un nogriezies pirmajā ielā pa labi. Tad ej pa to, un tur jau būs pavisam tuvu. Negarā šķērsiela. Ne-ga-rā... Nē, tas nav nekas slikts. Tas tikai tāds ielas nosaukums. Tur būs zaļa māja. Tur viena pati tik zaļa ir. Tu jau uzreiz ieraudzīsi. Pie vārtiem stāv akmens sievietes. Kad ieiesi pagalmā, tieši pretī būs durvis. Trešajā stāvā... Bet mums ar Liku jāskrien, mums jāskrien... Ak tu, manu čabulīti!— viņa iebadīja Likām un tik tiešām metās skriet, bet tūlīt atkal pārgāja soļos un nozuda.

Toņa ātri un gluži kā sapni atrada, nē, nevis atrada, bet uzminēja, kur ir Negarā šķērsiela un zaļā māja ar baltajām akmens sievietēm, un iegāja pagalmā. Tas bija jocīgs pagalms. Māja ari sētas pusē bija zaļa, tikai tumša, aplupusi. Bet pagalmā bija iežogots skvērs, un tam apkārt auga lieli, veci koki, kas izskatījās kā sadevušies rokās. Skvēra vidū bija apaļa strūklaka, bet tās vidū — skaists, balts putns. Toņa ieraudzīja pāri skvēram tieši pretī parādes durvis un devās turp. Skvērā bija soliņi, un tie visi bija aizņemti. Kad Toņa jau gāja iekšā pa durvīm, viņa izdzirdēja čērkstošu balsi:—Meitiņ, meitiņ!—Toņa apstājās un pagriezās. — Meitiņ, panāc šurp,— teica veca sieviete, kas sēdēja uz viena no soliņiem. Toņa griezās atpakaļ.— Tu tak esi atnākusi pēc gaisa baloniem?— jautāja vecā sieva un piecirta ar ķeģi.— Jā,— Toņa atbildēja vārgā balsī, brīnīdamās, kā večiņa to varētu zināt.— Tu būsi aiz manis,— vecā sieva teica.— Jums ari vajag balonu?— Toņa pārsteigta jautāja.— Mēs visi te gaidām balonus,— sacīja cilvēki, kas sēdēja uz soliņiem.

Toņa notupās uz kārtiņas, kas nožogoja zālienu. Tajā gulēja brūnas pērnā gada lapas. Toņa īsti neapjēdza, kas ar viņu notiek. Viņa piesardzīgi pablenza uz veco sievu. Tā sēdēja, atbalstījusi zodu pret spieķi. Toņa novērsa skatienu. Viņu mazliet māca bailes. Tā nudien bija tiesa, ka — bim-bam, trinkš-trankš, dzinn!— šī nav viņas pilsēta, varbūt tā ir smaragda vai vēl nezin kāda pilsēta. Varbūt viņa to visu redz sapni? Toņa vēlreiz pameta acis uz veco sievu. Tā turpat vien sēdēja. Un runājās ar kaimiņu. «Tūlīt es kaut ko uzzināšu...» Toņa nodomāja un ieklausījās.

— Tā nu māja deg,— vecā sieva stāstīja,— bet es tik augšā un lejā, augšā un lejā. Stiepju ārā, ko vien varu. Dēls kā nenāk, tā nenāk. Laukā jau tumsa. Kupenas vien balo. Bet māja deg. Un tad ŠIS atnāca. Tāds melns, drūms... Es nesu ārā, bet ŠIS ņem pretī. Un dēla kā nav, tā nav. Ko es, vecs cilvēks, ŠIM padarīšu? Man bail. Vai ŠIM grūti? Es nesu ārā, bet ŠIS ņem pretī. Visu saņēma. Pēc tam atnāca dēls, bet nekas vairs nebija palicis: ŠIS bija visu aiznesis. Patvāris vien bija atlicis. Iebāzu to kupenā. Sudraba patvāris...

Bim-bam, trinkš-trankš, dzinn...

«Tā ir tiesa,» Toņa domā. «Tā tas ari ir.»

— Mjā,— sacīja kaimiņš.— Tie bija grūti laiki...

— Bet tagad? Kā tad ir tagad?— vecā sieva sāka skanīgi un ātri bērt, dodamās uzbrukumā.— Pavei, pat balons maksā trīsdesmit rubļu!...

«Trīsdesmit rubļi!» Toņu satrieca jaunā ziņa. Par to viņa nemaz nebija iedomājusies: viss redzētais šķita tik jocīgs.

Trīsdesmit rubļi!...

Toņa pielēca kājās.

— Vecmāmiņ! Vecmāmiņ!

— Jā, bērniņ?

— Vai šajā pilsētā ir Ostas prospekts?

— Kā nu ne, bērniņ! Tepat blakus. Ko tev vajadzēja?

— Ai,— Toņa priecīgi iesaucās,— es tur dzīvoju!

— Ērmots meitēns, vai nav tiesa?— vecā sieva sacīja kaimiņam.— Līdzko iziesi, bērniņ, pagriezies pa labi un tik ej un ej, taisni vien uz priekšu. Turpat jau būs tava iela.

— Vecmāmiņ, bet vai es pagūšu?—Toņa satraukti jautāja.

— Kur tev jāpagūst?

— Kad atnākšu atpakaļ — vai baloni vēl būs?

— To nu gan es nezinu, bērniņ. To nu es tev droši nevaru pateikt. Nezinu. Skrien labi žigli, tā labi žigli...

Toņa aizskrēja. Un ļoti viegli atrada savu ielu. Jā, tā ir viņas iela. Taisni tāda. Vēl aizvien bija daudz cilvēku, bet kolonnas vairs negāja. Līdz mājām bija vēl diezgan tālu. Toņa skrēja — balons, balons!— un, galīgi aizelsusies, uzjoņoja augšā pa kāpnēm.

Tēva nebija mājās. Toņa izmisumā noslīga uz dīvāna, bet tūlīt pielēca kājās: viņa taču nepagūs, nokavēs... Meitene aizskrēja uz virtuvi. Tur pie plīts pietvīkusi un pārskaitusies saimniekoja Marja Karpovna. Neizmērojami liela — viņa veikli skraidīja pa virtuvi, nikni dārdinādama bļodas un kastroļus, it kā tie būtu dzīvi un uz tiem vajadzētu dusmoties. Viņas rokas kustējās tik ātri, ka zibēja vien.

— Ko tev te vajag? Ej prom, ej prom...— veikli darbodamās, Marja Karpovna purpināja.

— Marjastante, lūdzu, iedodiet man,— Toņa teica, žēlabaini stiepdama vārdus,— tētis nav pārnācis, viņš jums vakarā atdos, lūdzu, iedodiet... Goda vārds, tētis man noteikti būtu nopircis, bet viņa nav mājās.

— Staigā vienā staigāšanā... Ko tev vajag?

— Iedodiet man līdz vakaram trīsdesmit rubļus...

— Trīsdesmit rubļus! Ko vēl negribēsi! Padomā, ne par šo, ne par to dot kaut kādam skuķim...— teica Marja Karpovna, plakšķinādama ar tuklajām un sarkanajām plaukstām mīklu.— Bet kāpēc tev vajag?

— Tāds balons!...— sacīja Toņa un papleta rokas, rādīdama, kāds.

— Gaisa balons, vai?

— Nu jā,— teica Toņa, jau nopriecājusies.

— Trīsdesmit rubļus par gaisa balonu!—Marja Karpovna šausminājās.— Trīsdesmit rubļus, vai nav ārprāts, kā plēš! Trīsdesmit rubļi vispirms ir jānopelna... Tāda nauda!

— Bet Marjastantīte... Tētis jums vakarā atdos.

— Vakarā? Vispār jau — vai tā tagad kāda nauda!... Divi saldējumi — un cauri ir. Ek!...

Viņa apslaucīja rokas gar priekšautu un gāzelēdamās aizlīgoja uz savu istabu. Un atgriezās ar vienu sarkano.

— Tā jau ir, savs prieks bērnam,— viņa teica, izlīdzinādama trīsdesmitnieku.— Svētki tak... Ak tu, manu nabaga bārenīt, kā lai tevi nepalutina... Vai, deg! Apžēliņ, lai die's pas'!—Viņa metās pie plīts un pēc tam pie Toņas.

— Še, ņem un laidies, iekams neesmu pārdomājusi... Ak tu kungs, nu ir gan svētki!...— Marja Karpovna purpināja, ķerdama karsto kastroli un nomezdama ar blīkšķi tā vāku.— Citam svētki, toties citam...

Bet Toņa jau skrēja pa Ostas prospektu, žņaudzīdama saujā trīsdesmit rubļus un drāzdamās garām ļaužu bariem, spraukdamās un slīdēdama tiem cauri.

Zaļā māja. Lielās, baltās sievietes. Apaļais skvēriņš pagalmā. Bet skvērā neviena vairs nav. Vecās tantes arī nav. «Nokavēju, nokavēju...» Galvā pulsēja asinis. Toņa uzlidoja trešajā stāvā. Labi vismaz, ka uzreiz ir skaidrs, kuras durvis. Vienas vien ir. Otras aiznaglotas.

Toņa bez kavēšanās piezvanīja. Un tūlīt nobijās. Agrāk viņa būtu kautrējusies zvanīt pie svešām durvīm, varbūt vispār neuzdrošinātos. Meitene vēl nebija atguvusi elpu, un sirds dauzījās tā, ka skanēja pa visu kāpņu laukumiņu.

Durvis ilgi netika atvērtas.

Tās attaisīja resna, izburbusi sieviete, apbrīnojami balta un vēl pajauna. Viss viņai bija noslīdzis uz leju: gan vaigi, gan miesa. Šķita, ka viņa noplūst zemē. Viņa bija izspūrusi, aizelsusies un balta, balta.

— Ko tev vajag?— viņa rupji noprasīja.

— Balonu... Vai jums ir baloni?— Toņa jautāja un atvēra plaukstu, cieši saspiestie pirksti jau metās balti.— Re!

Tā viņa stāvēja lielās sievietes priekšā, turēdama izstieptā plaukstiņā sarkanu murskuli.

Sieviete noskatīja gan Toņu, gan saņurcīto naudu.

— Nekādu balonu te nav!—viņa teica un aizcirta durvis.

Toņai mazliet noreiba galva, visa apkārtne peldēja prom pa labi. Viņā kaut kas pamira un nogāzās lejup — kā liftā. Toņa pieķērās pie margām. Tad no blāvās miglas pretējā kārtībā, nekā bija nozudušas, parādījās margas, kāpnes, griesti, kāpņu laukumiņš, durvis un zvans pie durvīm. «Bet balons? Vislielākais balons pasaulē... Visapaļākais... vissarkanākais... ar zelta kuģīti?»

Balona nebija. Bet tas taču nevarēja nebūt! Toņa to saprata. Un nespēra prom ne soli.

Tā viņa nostāvēja apmēram stundu. Pa kāpnēm gāja lejā un augšā nezin kādi cilvēki, un Toņa aizgriezās sāņus no viņiem. Viņa gribēja vēlreiz piezvanīt, bet nespēja. Lūkojās uz pastkastītes šauro spraugu un pieciem caurumiņiem apakšā un klusu domās atkārtoja: «Tūlīt, tūlīt... atvērsies... Viens, divi, trīs... Trī-īs... Tūlīt...» Viņa izņēma no kabatas spolīti, noglāstīja zīdaino vadiņu un lēnām turpināja: «Vie-iens... di-vi-i-i...»

Aiz durvīm atskanēja smiekli, un tās atvērās. Sakārtojusies tajās priecīga parādījās tā pati lielā, baltā sieviete ar atkritumu spaini.

— Meitenīt, vai tu vēl esi te?— viņa jautāja nu jau daudz vēlīgāk.— Balonu nav. Bija gan, bet nu ir beigušies. Ej mājās, ej...

Un viņa kāpa lejā.

Toņa neticēja. Viņa glaudīja zīdaino vadiņu un zināja, ka balona nevar nebūt. Kad sieviete ar tukšo spaini uzkāpa augšā un ieraudzīja Toņu tajā pašā vietā, sastapa meitenes skatienu, viņa pēkšņi kļuva vēl baltāka un viņas kreisais vaigs sāka raustīties.

— Un tu vēl stāvi?...— viņa teica.— Es jau tev tūlīt kaut vai. desmit uztaisītu... Bet nav. Ak tu, nabaga bērniņ... Ko lai ar tevi iesāku? Vai dieviņ!—viņa pēkšņi iekliedzās.— Viens tak ir, ir! Tikai brāķis... Tam apsvila sāniņš... Pagaidi, es tūliņ, tūliņ... Vienu mirklīti! Tikai piepūtīšu. Gāze vēl ir atlikusi. Pagaidi...

Viņa steigšus nozuda aiz durvīm, un tās palika pusvirus.

Bim-bam, trinkš-trankš, dzinn! Bim-bam, trinkš-trankš, dzinn!— iztālēm skanēja zvārgulītis. Tuvāk, arvien tuvāk. Toņā kaut kas pārtrūka, plēsa viņu pušu, un viņa iešņukstējās.

Un tad parādījās sieviete, nesdama milzīgu, sarkanu balonu. Uz tā bija arī zelta kuģītis...

Bim-bam, trinkš-trankš, dzinn!

Toņa, neko neredzēdama, rokas uz priekšu izstiepusi, paspēra soli un satvēra aukliņu.

Sieviete pasmaidīja.

— Ņem, mīļā, ņem...

Toņa pasniedza uz plaukstas sarkano pikuci.

Prieks nozuda no sievietes sejas. Ēna pārslīdēja pār noļumušajiem, vaigiem. Tas viss notika vienā mirklī. Viņa paņēma Toņas trīsdesmit rubļus un, acis nepacēlusi, klusu nozuda durvīs.

Toņa kāpa lejā. Bim-bam, trinkš-trankš, dzinn!— viņā skanēja zvaniņš. Bim-bam, trinkš-trankš, dzinn! Toņa saritināja aukliņu un saņēma balonu no abām pusēm rokās. Viņa tik tikko spēja to aptvert. Viegli piespiedusi balonu sev klāt, Toņa juta plaukstās to tik vingru — gluži kā dzīvu. Viņa viegli paspaidīja balonu ar pirkstiem, ar visiem pieciem pēc kārtas, it kā spēlēdama gammu, un — bim-bam, trinkš-trankš, dzinn!

Tad viņa ieraudzīja, ka balons nav nemaz tik apaļš: vienā vietā tas bija it kā apvilkts ar aukliņu. Turklāt sānā tam bija liels, sārts plankums. Bet tam visam nebija nekādas nozīmes, tas nespēja Toņu nomākt.

Bim-bam, trinkš-trankš, dzinn!— tas ir viņas milzīgais, sarkanais balons, un uz tā ir zelta kuģītis!

Toņa gāja pa savu ielu, smaidīja un neko sev apkārt neredzēja. Balons vilka aukliņu uz augšu, un, kad viņa pacēla galvu, milzīgs un sarkans tas peldēja virs viņas zilajās debesīs.

— Kas tev, meitiņ, dabūja tik brīnum skaistu balonu?— viņai jautāja.

— Es pati to dabūju,— Toņa atbildēja.

— Bet kur tad?— viņai jautāja.

— Tur vairs to nav,— viņa atbildēja.

Un tad jau bija klāt viņas mājas. Tepat atradās dārziņš, no kura viņa priekšpusdienā iznāca. Dārziņā pie viņas saskrēja puišeļi.

— Lapsa! Lapsa Kuplaste ieradusies!— viņi sāka klaigāt. Bet piepeši apklusa. Varbūt arī viņi bija izdzirduši: bim-bam, trinkš-trankš, dzinn? Toņa stāvēja pašā vidū un vai plīsa aiz lepnuma.

— Kur tu to dabūji?— kāds sajūsmināts klusu jautāja.

— Negarajā šķērsielā,— teica Toņa.

— Negarajā! Negarajā!— puikas pēkšņi sāka viņu izsmiet.— Varbūt Neīsajā? Varbūt Neplātajā? Varbūt Iegarenajā?!— viņi bļaustījās un lēkāja apkārt. Kāds palēcās un ieknieba balonam. Gumija viņa pirkstos nošvīkstēja. Toņa piepeši saprata, kas tūlīt notiks, viņa nobālēja un atkāpās. Taču aiz muguras arī bija puikas. Tie tāpat lēkāja un ņirgājās, un gribēja satvert balonu. Toņa izstiepa roku ar balonu gaisā un pacēlās pirkstgalos.— Nevajag, nevajag!—viņa kliedza.— Tas ir mans balons! Mans! Nedrīkst, nevajag!— Bet kāds jau bija satvēris viņu aiz piedurknes, cits raustīja aiz bizes. — Lapsa! Lapsa!— viņi bļaustījās. Toņai kļuva bail, viņu pārņēma šausmas. Izstieptā roka smeldza. Un tad Toņa sajuta, ka otras rokas dūrē ir kaut ko sažņaugusi. Spolīte!— Es jums labāk atdošu to te! Tā ir labāka... Tā ir daudz labāka!— viņa teica un parādīja tiem spolīti ar sarkano vadiņu. Visi kliegdami metās uz spolīti. Gandrīz atrāva Toņai roku. Bet viņa jau skrēja prom, laukā no dārziņa — ar balonu, ar balonu! Tas bija vesels, vesels! Toņa ieskrēja savā kāpņu telpā, viņa bija aizelsusies, un atslēga nelīda slēdzenē, un balons traucēja.

No augšas kāpa Eleonora Leonīdovna ar dēlu. Dēls iekliedzās:

— Balons! Es gri-bu!

— Tas ir meitenes balons,— Eleonora Leonīdovna viņam sacīja.— Vai tad tu neredzi? Toņečka,— viņa nodziedāja,— kas tev dabūja tik brīnum jauku balonu?

— Es pati to dabūju,— atbildēja Toņa.— Bet tur vairāk nav.

— Gri-bu-ū! Gri-bu-ū!— dēls vienmuļā balsī dīca.

— Klusē jel, nu apklusti taču!— Eleonora Leonīdovna sacīja dēlam.— Toņečka, tu pasaki, kur tas ir, varbūt mēs rīt aiziesim...

— Negarajā šķērsielā, bet mājas numuru es neatceros un dzīvokli arī ne,— Toņa teica un iesmējās.

— Nejokojies, meitēn, nejokojies,— Eleonora Leonīdovna teica,— es tomēr esmu vecāka par tevi!

— Nē, tik tiešām — Negarajā šķērsielā. Gluži jauka ieliņa, tikai nosaukums tāds. Zaļa māja ar lielām, baltām tantēm, bet iekšā ir dārziņš, un tur ir strūklaka ar putnu.

— Kaunies, meitēn!— sacīja Eleonora Leonīdovna un devās lejā pa kāpnēm.

Toņa tika galā ar durvīm un, apkampusi balonu, ienesa to dzīvoklī. Tā, tagad tas ir drošībā. Marja Karpovna, gluži izcepusies, pabāza galvu no virtuves.

— Ak tāds ir tas dārgumiņš!— viņa iesaucās.— Kāpēc tas no vienas puses ir tāds apsvilis? Un te ar...— Marja Karpovna paskatījās uz Toņu.— Ai, tev ir trakoti smuks balons!—viņa teica.— Vislabākais... Es tādu savu mūžu neesmu redzējusi.

Toņa, apkampusi balonu, uzmanīgi atvēra savas istabas durvis un iegāja iekšā. Tēva vēl nebija. Viņa ar gludekli piespieda aukliņu apaļā galda pašā vidū un iededzināja gaismu. Balons pacēlās augšā un šūpojās istabas vidū — milzīgs un skaists. Bim-bam, trinkš-trankš, dzinn!— neredzēta puķe.

Toņa staigāja galdam apkārt, rokas un kājas augstu cilādama, un dziedāja.

Tikai nebija neviena, kam parādīt: tētis kā nenāca, tā nenāca.

Viņu istaba bija šaura un maza, un Toņai pēkšņi šķita, ka balonam tajā ir par maz gaisa, jo tik liels bija šis balons. Viņa atvēra logu, piesēja aukliņu un palaida balonu laukā.

Aiz loga tas izskatījās kā karogs.

— Tagad tev pietiks gaisa,— Toņa sacīja un apsēdās uz dīvāna. Un tad viņa sajuta, cik ļoti ir nogurusi.

Vēl tikai jāsagaida un jāparāda... Viņa sēdēja un ik pa brīdim palūkojās uz logu. Aiz tā šūpojās balons, un tas bija pats lielākais un apaļākais balons pasaulē.

Kad Toņa jau gandrīz bija aizsnaudusies, pārradās tētis.

Viņš ienāca noskumis un noguris un apsēdās viņai blakus.

— Cik labi mājās!...— tētis teica.

Bet Toņa palūkojās logā — balons! Un viss prieks, kas bija iesnaudies reizē ar viņu, atmodās un divtik pieauga, jo bija, ar ko tajā dalīties. Un Toņa stāstīja, stāstīja...

— Tas ir viss,— beigās viņa noteica.

— Ak tu, manu karodziņ!— sacīja tētis un noglaudīja viņai galvu.— Tas ir pats jaukākais balons, kādu savā mūžā esmu redzējis.

Un Toņa aizmiga un redzēja sapni, kā viņai bērnunamā pienāk paciņa no mammas. Un tajā bija sarkanas bikšeles. Mamma bija domājusi, ka Toņa vēl aizvien ir tikpat resna, turklāt izaugusi pa diviem gadiem, un bikses Toņai bija stipri par lielām. Tās nokarājās zemāk par ceļgaliem un līda laukā no svārciņiem. Toņa nespēja paspert ne soli sasodīto tītaru dēļ. Viņa iet, bet tie, draudīgi šņācot, lēnām nāk no sētmales arvien tuvāk, to sarodas arvien vairāk — no visas ielas. Riebīgie putni izstiepj plikos kaklus, un viņu pretīgie, sarkanie knābji drebinādamies sniecas pēc Toņas biksēm. Turklāt viņi arvien skaļāk un pretīgāk šņāc. Un meitene bēg. Bet tie skrien viņai pakaļ, saķer viņu aiz biksēm un sāpīgi knābj kājās. Un šņāc. Bet viņa nevar ātrāk paskriet, jo bikses slīd nost...

Tur viņi ir, tie tītari, tie paši puikas no viņas pagalma, tās divas čigānietes, viņi knābj, lec un rauj Toņas vislielāko un visskaistāko balonu.

— Nē! Nē!— Toņa kliedz un pamostas. Izbijusies viņa skatās logā.

Bim-bam, trinkš-trankš, dzinn!

Tētis sēž blakus un skatās uz Toņu. Tētis viņai uzsmaida.

Un Toņa pēkšņi atceras, ko visu laiku gribējusi viņam jautāt:

— Tēt, vai tu zini, kur ir Negarā šķērsiela?

— Nē, Anton, nezinu.

— Un tu nekad neesi par to dzirdējis?

— Nē... Bet kāpēc tu prasi?

Toņa raugās logā — un piepeši pasmaida. Par to, ko zina tikai viņa...

Bim-bam, trinkš-trankš, dzinn!

APTIEKAS SALA

KA JA

— Nu, Zaķi, vai tu nāksi mums līdzi vai ne?...

Otrklasnieks Zaicevs šaubījās.

Tētim bija dzimšanas diena, un mamma šorīt viņam tika piesacījusi: «Līdzko pārnāksi no skolas, tūlīt sēdies un mācies, pēc tam sakopies, un lai viss būtu izdarīts ļoti labi! Tā tētim būs pati jaukākā dāvana, kad viņš atgriezīsies no darba.»

Zaicevs pats to saprata, ka tēvam ir dzimšanas diena. Taču te stāvēja puikas — sadrūmuši, noslēgti — un klusēdami, it kā viņu pārbaudīdami, gaidīja.

...Kopš Zaicevs bija atgriezies no evakuācijas un sācis iet uz skolu, nu jau trīs mēnešus viņš iznāca pēc stundām reizē ar pārējiem, visi sadalījās pa grupām un grupās izklīda, šie divi vienmēr aizgāja uz to pusi, uz kuru neviens negāja, bet Zaicevs palika viens pats un gāja viens pats. Portfelis kļuva smags, it kā tas nebūtu viņa portfelis, un Zaicevs bija noskumis.

Viņš vienmēr bija alcis pēc draudzības, bet diezin kāpēc viņš nevienam nebija vajadzīgs, taču viņa vecumā tas jau bija ļoti svarīgi. Kaut ko vajadzēja uzsākt, un Zaicevs izvēlējās šos divus. Viņš centās tiem pakalpot, pielabināties, atdeva savas brokastis un nesa papirosus. Tie abi raustīja plecus un vienaldzīgi pievāca dāvanas. Zaicevs cietās.

Šodien abi garderobē ilgi sačukstējās, bet viņš stāvēja maliņā un, it kā viņam būtu visviens, bukņlja ar portfeli sev pa ceļgaliem. Sirds dauzījās. Zaicevs šajā brīdī neko neatcerējās un neko nedomāja — tikai gaidīja.

Ģērbtuve atradās pagrabā, tajā oda pēc mikluma un pletās milzīga peļķe. Ģērbtuvē nesen vēl bija bumbu patvertne. Kāds garāmiedams izsita Zaicevam no rokām portfeli, un tas iekrita ūdenī. Kamēr Zaicevs apjēdza, kas noticis, pāridarītājs jau bija prom. Zaicevs apslaucīja portfeli un, no aizvainojuma vai no-smakdams, domās ar vienu zvēlienu pa deniņiem jau nogalināja pretinieku, te piepeši izdzirdēja:

— Labs ir, Zaķi, mēs tevi ņemam.

Aizvainojums izgaisa, un sirds aiz prieka sāka dauzīties. Bet tajā mirklī visam pārslīdēja ēna, viņš atcerējās mājas un to pašu dzimšanas dienu. Un, to atcerējies, Zaicevs pie skolas ārdurvīm apstājās. Tie divi pagāja uz priekšu un nogaidīdami arī apstājās...

— Nu, Zaķi, vai tu nāksi mums līdzi vai ne?

Tie abi nopietni pagriezās un devās prom. Zaicevs atkal bija nobīdīts sāņus tāpat kā rotaļās, kā ēdnīcā, kā ģērbtuvē, kā... bet viņš tādēļ vienmēr bija tik nelaimīgs! Visi viņam šķita veikli un drosmīgi, toties viņš pats... Kā viņš apskauda citus un kā neieredzēja sevi! Šodien pirmo reizi bija radusies cerība, ka tas varētu beigties. Rīt jau vairs nekas nevar notikt. Bet te, kā par spīti, tāda sagadīšanās! Kāpēc tētis nevarēja piedzimt rīt?...

Tie abi gāja arvien tālāk prom, un Zaicevs tiem vairs nebija ne prātā...

Viņš tos panāca.

...Tagad viņi gāja kopā, tomēr Zaicevs abiem aiz muguras. Sniegs salīda zābakos un tur izkusa, tēva apakšbikšu saitītes atkal bija atraisījušās un samirkušas nobruka zem zābakiem. Zaicevs gāja klupdams, taču nedrīkstēja apstāties un tās sasiet, jo negribēja un pat baidījās atpalikt. Aiz prieka un satraukuma viņam vēl aizvien kakls bija kā aizžņaugts. Viņi gāja starp nelīdzenām, apsnigušām kaudzēm, no kurām rēgojās laukā sadauzīti ķieģeļi, apmetums un skaidas. Tad pirmais pagriezās atpakaļ un sacīja:

— Te ir bijusi māja, kurā dzīvojis vampīrs. Vai tu to zināji?

— Nē-ē,— Zaicevs novilka un sāka vērīgi nopētīt kaudzes, bet neko nemanīja, tur bija tikai sarkani un pelēki ķieģeļi.

— Viņš dzēris asinis,— teica pirmais.

Zaicevs uzkāpa uz apakšbikšu saites, un tā notrūka.

Viņi izlīda caur dzeloņstieplēm. Aiz tām bija dārzs. Tur vairs nebija gruvešu, sniegs klājās līdzens un izretis slējās pa vecam kokam. Zaicevs nekad nebija

pat dzirdējis, ka pāris soļu no skolas un tās pagalma, aiz drupām, ir dārzs, tīrs, sniegbalts dārzs ar melniem I kokiem. Viņi bija pagājuši tikai mazu gabaliņu, bet kaudzes vairs nebija redzamas, un dzeloņstieples arī vairs nebija redzamas. Apkārt auga reti koki, viss bija balts — gan sniegs, gan debesis —, turklāt debesis bija tikai dažu soļu atstatu — tās bija visapkārt. Nekur neredzēja ne gala, ne malas, un bija ļoti kluss. Visi trīs v zosu gājienā klusu brida pa sniegu. Un klusu no mutes izlidoja tvaiks — tikpat balts kā debesis. Bija silti un mikli.

Tad viņi ieraudzīja apaļu dīķi ar apaļu salu vidū. Visapkārt salai arī auga tādi paši koki, pienākdami līdz pat ūdenim. Melno ūdens loku izroboja balti ledus gabali. Tur bija arī kārts, un vispirms tie abi, pēc tam arī Zaicevs — gluži kā sapnī — jau bija uz ledus gabala, viens ar kārti atgrūdās, un viņi brauca uz salu. Ledus zem kājām mazliet iegrima ūdenī, un nu zābaki bija cauri slapji. Zaicevam šķita, ka viņi brauc ilgi, bet patiesībā bija tikai vienu reizi atgrūdušies un jau stāvēja krastā. Sala bija tikai saliņa, bet aiz kokiem, saliņas vidū, slējās paugurs. Viņi apgāja tam riņķī, un izrādījās, ka paugurs ir tikai pauguriņš, tad viens uzrāpās augšā, un viņi atklāja iedobumu, kas bija aizputināts ar sniegu. Aizelsdamies viņi steidzīgi to ar rokām atrausa, viņu plaukstas dega un kļuva sarkanas, un Zaicevam pēc rakšanas šķita, ka rokas ir asinīs, un ienāca prātā vampīrs, taču no rokām pilēja vienīgi sniegūdens. Zem sniega atradās durvis, bet tām priekšā bija aizbīdnis ar lielu piekaramo atslēgu, turklāt viss bija pamatīgi sarūsējis. Rokas kļuva sarkanbrūnas, tomēr atslēga nepadevās. Tad viņi nomaskēja eju ar sniegu un norunāja, ka atnāks šurp otrā dienā ar 1 instrumentiem.

Aiz dīķa pletās aizputināts klajš un līdzens lauks, bet aiz tā pa kreisi slejās kaut kāda liela terasveidīga celtne — arī tā bija aizputināta.

— Stadions,— teica viens.

— Tribīnes,— sacīja otrs.

Zaicevam tas viss bija kaut kas neredzēts, viņš ļ skatījās platām acīm. Viņi apstaigāja tribīnes, kas bija divstāvu mājas augstumā. Aizmugurē siena bija vienos caurumos, daudzās vietās dēļi bija atplēsti. Te nu atkal bija tādas ka drupas un gruvešu kaudzes. Blakus

pacēlās savādi, augsti tlklveida žogi. Sarūsējuši, saplēsti, ar lieliem izrautiem caurumiem, no kuriem tikli nokarājās kā lupatas. Tur, kur tikls bija vesels, vienā tā aci bija iesprūdusi beigta vārna.

— Krātiņi,— teica Zaicevs.

— Stulbais, tenisa laukums!— sacīja puikas.

Ielīduši pa izlauztu caurumu, viņi nokļuva zem

tribīnēm. Tur bija tumšs un oda pēc pelējuma.

— Klusu!— pirmais skaļi pačukstēja.

Viņi pagāja dažus soļus saliekušies, gandrīz vai rāpus, lai gan tur bija pat ļoti plaši. Zaicevam sirds dauzījās, viņš līda pakaļ veikli, cenzdamies netrokšņot un vērīgi raudzīdamies tumsā, un piepeši iegrūdās kādam vēderā. Zaicevs pacēla acis un ieraudzīja, ka abi stāv, atliekušies taisni, un lūkojas uz viņu.

— Vai tev papirosi ir?— pirmais skaļi prasīja.

Zaicevs ari izslējās visā augumā un iebāza roku

kabatā.

Puikas smēķēja, slēpdami uguntiņu saujā. Spraugas zem tribīnēm bija pieputinātas, un sniegs gulēja kā plācenis zem to pakāpieniem. Visapkārt mētājās milzum daudz visādu drazu: nez kādu skaidu kaudze, finiera un jumta papes gabali. Tieši pretī uz staba bija ieskrāpēts: «Ņina, astoņos atnāc!» Zaicevs atcerējās savas mājas pagrabu, kā viņš bija tur aizsūtīts pēc malkas un kā bija uzskrējis virsū... Bet pēc tam kāpies atpakaļ... «Piedodiet,» viņš bija teicis, «piedodiet...» Šīs atmiņas bija baisas un saldas.

— Nāciet šurp, nāciet!— viņš izdzirdēja.

Sirds nodunēja, un Zaicevs metās skriešus uz sauciena pusi.

Tur jau bija pirmais, un viņam pie kājām gulēja lielā kaudzē samestas gāzmaskas.

Kādu brīdi viņi klusēdami stāvēja kā sastinguši.

— Cik daudz kaķeņu tur iznāks!— otrs sajūsmināts teica, un tad viņi uzklupa kaudzei. Puikas attaisīja somas un mēģināja uzmaukt maskas. Gumija bija pelēka, to klāja lieli pelējuma plankumi. Maskas bija salipušas un plīsa, kad tās gribēja uzlikt.

— Še tev kaķenes!— pirmais teica.— Puvekļi.

Tomēr dziļāk kaudzē gadījās arī kāda itin ciešama

gāzmaska. Tiesa gan, šur tur tā pārsprāga, taču uz galvas turējās. Kad pirmajam izdevās to uzmaukt, viņš

izskatījās tik brīnumains un jocīgs: kā tāds mazs, pelēks zilonis tumšā šķūni.

— Snuķi, snuķi!—viņi iesaucās.

Tad tas, kurš bija gāzmaskā, rokas izpletis, sāka lempīgi lēkāt. To nu vairs nevarēja noskatīties, tas bija pārlieku smieklīgi. Bet viņam apnika lēkāt: smagā kārba mētājās šļūtenes galā un sita pa kājām. Pēkšņi viņš apsēdās, šķita, ka ir nokritis, un sāka knibināt vaļā kārbu. Tad pārējie arī atrada piemērotas maskas un uzmauca tās. Nu pirmais rādija ar pirkstu uz viņiem un sēdēdams šūpojās uz priekšu un atpakaļ. Zem maskas atskanēja nejēdzīga guldzēšana. Viņš smējās. Un nu visi, atskrūvējuši kārbas, lēkāja, tā ka snuķi vēzējās šurpu turpu.

Un tad pirmais, norāvis masku, gluži sarkans, iekliedzās:

— Ziloņi! Mēs esam ziloņi!

Viņš sāka vicināt šļūteni virs galvas: gaiss švīkstēja vien.

Nu ari pārējie norāva maskas — un viss beidzās: gāzmaskas vairs nebija ne prātā. Vairs nebija ne prātā — tāpat kā durvis salā. Bet tajā brīdī pirmais...

— Pavizināsimies!— viņš iesaucās.

— Kā?— citi jautāja.

— Pa stabiem!

Viņi pagāja zem tribīnēm un drīz vien atrada kāpnes. Uzrāpušies pa tām, viņi nokļuva uz dēļu laipas. No šejienes slīpi uz leju sniedzās gludi, apaļi stabi. Pirmais, veikli pārmetis kāju, jau bija jāteniski uz viena no tiem. Cieši rokām un kājām apķēris stabu, tā viņš tur sēdēja. Tad mazliet atlaida rokas vaļā un ātri noslīdēja līdz pašai apakšai. Otrais — viņam pakaļ.

Zaicevs palika pēdējais. Viņš paskatījās lejā — un sirds viņam sastinga.

— Šļūc lejā! Šļūc!—puikas apakšā klaigāja. Pirmais jau rāpās augšā pa kāpnēm un drīz bija Zaicevam blakus.

— Vai tev bail?

Nekas cits neatlika. Zaicevs uzrāpās uz staba un krampjaini to sažņaudza. Viņš pamēģināja iekārtoties ērtāk, bet piepeši sāka slīdēt lejā. Arvien ātrāk un ātrāk. Un tad viņš jau bija lejā — un viņu pārņēma prieks. Tas bija tik vienkārši! Šķita, ka sirds krūtīs palēcās. Ari tie abi nobrauca lejā, un viņš pirmais no jauna uzrāpās atpakaļ augšā.

Nu tik viņš parādīs! Noslidināsies labāk par citiem. Viņš droši pārmeta kāju un uzsēdās uz staba. Un tajā pašā brīdi saprata, ka nav lāgā nosēdies. Viņš slīdēja arvien vairāk uz sāniem un, kaut ari krampjaini sažņaudza stabu, gāzās no tā zemē. Un tad vienā mirklī viņš jau karājās rokās, kājas kūļājās gaisā — un viņš lidoja.

Krizdams Zaicevs izmežģīja kāju — tas bija ļoti sāpīgi. Viņš apraudājās, taču ne jau aiz sāpēm, bet aiz sarūgtinājuma, ka ir nogāzies. No augšas, pie staba turēdamies, skatījās puikas. Zaicevs tupēja, kāju saķēris, un līgojās, to šūpodams. Viņš centās neskatīties uz zēniem —viņam bija kauns. Tie abi nošļūca lejā.

— Kas tev notika?— pirmais jautāja.

Zaicevs gribēja pielēkt kājās un teikt: nekas, nekas briesmīgs. Viņš pietrūkās — un aiz sāpēm gandrīz iekliedzās.

— Sā-āp,— tik vien viņš spēja izdvest.

— Tā,— sacīja otrais.

— Es jau teicu,— ieminējās pirmais,— nevajadzēja ņemt viņu līdzi.

— Cisumaiss!— sacīja otrais.

To bija neciešami klausīties, turklāt sāpes pēkšņi sāka norimt.

— Nieks vien ir,— Zaicevs teica. Viņam bija kauns, un viņš neskatījās uz biedriem. Mūžam viņu iegāza asaras. Viņš taču aiz sāpēm nekad nebija raudājis. Tikai no aizvainojuma. It kā raudātu nevis viņš pats, bet kāds cits, kas mīt viņā.

Uz biedriem neskatīdamies, viņš pagriezās un devās uz kāpnēm.

— Atkal novelsies,— brīdināja pirmais.

— Nē-e,— sacīja Zaicevs,— nu es vairs nenokritīšu. Nokrist jau ir tīrais sīkums.

Tagad viss ritēja veiksmīgi. Viņš brauca un brauca, un sirds viegli tirpa, acu priekšā slīdēja gludais, nopulētais baļķis, un attālinājās puikas, kuri stāvēja augšā. Viņš rāpās un rāpās pa kāpnēm, un tas vilkās daudz ilgāk nekā lidojuma mirklis. Tā viņi vizinājās, un sākumā viņš jutās kā sapnī, pēc tam — it kā sapnis būtu kļuvis par īstenību, tad — it kā viņš būtu lidotājs, tad—akrobāts, bet beigu beigās nodarbošanās jau kļuva garlaicīga: nekā sarežģīta, aizraujoša vai bīstama vairs nebija, un apnika rāpties katru reizi augšā. Turklāt uz kāpnēm viņš atkal sāka just kājā sāpes: sākumā tikai mazliet, bet tad arvien spēcīgāk.

Viņu sāka urdīt doma, ka droši vien ir jau vēls, un, jo vairāk viņam apriebās vizināšanās un spēcīgāk sāpēja kāja, jo neatlaidīgāk uzmācās doma par mājām, ka vecāki uztraucas un tētim ir dzimšanas diena, viņš nav iemācījies, mētelis ir novārtīts, vārdu sakot, vainas izjūta. Un arvien vairāk pieauga apjausma, ka par visu šo brīvību neizbēgami nāks atmaksa. Taču viņš nespēja pirmais ieminēties, ka jādodas atpakaļ,— gan tāpēc, ka baidījās no jauna izsmiekla, gan tāpēc, ka ienīda sevi par to visu, tāpat kā par vājumu, baidījās to izrādīt. Turklāt viss, kas šodien notika, bija tik lielisks, viņam gribējās to aizturēt — bet tas attālinājās un izzuda. Toties doma par mājām kremta arvien moko-šāk, bija žēl mammas, tētis dusmosies un kliegs, varbūt pat iekaustīs, lai gan pēc tam pats tādēļ apraudāsies.

Kāja tagad sāpēja diezgan stipri. Taču puikas to it kā nemanīja, un viņš, nu jau izmisis, tikai rāpās un rāpās pa kāpnēm augšā un šļūca tik un šļūca lejā, bet nerunāja vairs ne vārda.

Tomēr puikām arī uzbudinājums bija norimis, un viņi klusēja.

Pēkšņi pirmais it kā negribēdams pateica:

— Nu gan pietiks.

Visi uzreiz kļuva možāki un sāka runāt, un atkal viss bija neparasts un prieka pilns.

Izlīduši no tribīņu apakšas, viņi ieraudzīja, ka ir stipri satumsis. Baltais bija kļuvis pelēks un sabiezēja acīm redzami. Viss lika sevi manīt: gan vēlā stunda, gan izsalkums un nogurums, bet slapjās kājas aiz aukstuma stinga.

Tagad Zaicevs pamanīja, ka viņa biedri arī ir noraizējušies tāpat kā viņš. Tas viņu uzmundrināja. Viņi devās prom, taču nevis pa to ceļu, pa kuru bija nākuši no skolas, bet apkārt tribīnēm uz tālumā blāvojošu ēku: tur, kā apgalvoja pirmais, esot iela un pa to viegli varot nokļūt, kur vien vajag.

— Bet kā lai es tieku uz Aptiekas ielu?— Zaicevs jautāja.

— Stulbeni, mēs jau iziesim uz Aptiekas ielu,— teica pirmais.

— Mēs dabūsim kātot, bet tu tiksi tieši mājās,— nikni piebilda otrais.

— Nezina, kur ir paša iela!— teica pirmais.— Tas nu gan ir!

Viņi gāja pa priekšu, Zaicevs kliboja abiem aiz muguras. Sākumā viņš vēl varēja paiet itin ciešami — kāja tikai smeldza, un šķita, ka sāpes rimsies,— bet tad kļuva arvien grūtāk. Viņš centās neuzmīt uz slimās kājas, bet tas neizdevās. Viņš pat bija pārsteigts, ka nav iespējams paiet tikai ar vienu — ar veselo kāju. Jāliek viena un tad atkal tā pati. Jocīgi gan: viena kāja uz priekšu un otra uz priekšu — un iznāk divi soļi... Bet ja viens solis un vēl viens solis?... Nezin kāpēc viss sajuka. Viņš nespēja saprast, kāpēc viņam neizdodas iet ar vienu kāju. Piepeši izdevās. Bet tas ari nebija tas. Viņš vilka līdzi slimo kāju, taču soli spēra ar veselo. Gluži īsti nebija, tomēr iet kļuva vieglāk. Tā viņš kādu laiku kliboja, līdz atkal sāpēja tikpat stipri, un viņš no jauna sāka prātot, kā lai tiek uz priekšu ar vienu kāju. Piepeši viņam sajuka, kā lai nu iet, viņš bezjēdzīgi raustīja kājas, it kā gribētu pieskaņot soli kādam citam, un uzmina ar visu spēku uz slimās kājas.

Atguvies viņš ieraudzīja, ka stāv pie baltās mājas, kuru bija redzējis jau iztālēm no tribīnēm. Bija pavisam tumšs, un zēnu vairs nebija. Šķita, ka nekas nesāp. Viņš stāvēja uz vienas kājas. Vajadzēja iet, jo nesāpēja taču, bet viņš baidījās spert soli. Viņš gluži vienkārši nespēja iedomāties, ka varētu to darīt. It kā nezināja, kā tas jādara. Viņš gribēja pārnest smagumu uz slimo kāju — un sāpes atjaunojās. Tās bija tik stipras, ka pēkšņi kļuva pat tā kā gaišāks. Kā tas var būt, kā tas var būt... viņš nodomāja un piepeši aptvēra, ka ir viens pats. Bet kur tad zēni? Viņi taču nebūtu...— Ei! Ei!— Zaicevs iekliedzās un pats bija pārsteigts, cik žēli viņam tas iznāca.— Zēni! Vai dzirdat?—viņš iekliedzās cik iespējams možāk, pat jautri.

Un tad no tumsas izslīdēja divi augumi. Vispirms viens, tad otrs... Pirmajam bija sadrūmusi, ļauna seja.

— Kas ir? Vai tu pinkšķi?— viņš jautāja.

— Zēni,— Zaicevs teica, un viņam šķita, ka viņš to pasaka apbrīnojami vienkārši un braši,— nez kas man ar to kāju...

— Ko tu činksti, skaties, kā lūpa raustās!— teica pirmais.— Pamēģini tikai kaukt, bimbotāj...

Otrajam bija žēlabaina seja.

— Ir jau vēls...— viņš pēkšņi sāka gausties.— Un tikai tevis dēļ...

— Mums te jāņemas ar tevi,— sacīja pirmais.— Mēs jau sen būtu mājās.— Un pačukstēja otrajam kaut ko ausī.

— Nu, vai tu ilgi domā te stāvēt? Mums nenāk ne prātā tevi gaidīt!

— Es jau iešu, iešu. Tūlīt iešu...— Zaicevs sarosījās. — Tikai neejiet prom...

Kāja, nu... Ej taču... Nu, lūdzu,— viņš nodomāja. Un beidzot paspēra soli. Acu priekšā satumsa, bet tas ātri pārgāja. Un viņš paspēra vēl vienu soli.

— Nāc tak, nāc!— Pirmais pagriezās atpakaļ.

Kāja, nu vai tev grūti? Pavisam maz taču atlicis.

Neiegāz mani! Kaunies no zēniem... Nu taču!

Tā viņš soļoja — visu laiku ar vienu kāju, slimo vilkdams līdzi. Zēni brīžiem aizgāja labu gabalu tālāk un pazuda skatienam, brīžiem viņš redzēja tos ejam pa priekšu vai, gaidot viņu, mīņājamies uz vietas. Kad viņš piegāja pavisam klāt, pirmais teica:

— Vai tu vēl lēnāk nevari vilkties, ko?

Bet otrais klabināja zobus un gaudās:

— Ma-an sa-alst... Nu gan es dabūšu...

Un viņi vēlreiz aizgāja uz priekšu.

Zaicevs atkal ieraudzīja viņus pie arkas. Divi lieli akmens stabi stāvēja katrs savā pusē, un bija gaišs. Jocīga laterna karājās virs arkas un mazliet šūpojās. Priekšā aizstiepās tukša iela un dega tikai katra otrā laterna.

— Re nu,— sacīja pirmais.

— Tu jau esi mājās, bet mums vēl tik tālu jā-ā-iet,— vilka otrais, un viņa žēlabainais «ā-ā» šķita bezgalīgs.

Zaicevs saprata, ka paliek viens.

— Bet kā lai es tieku uz savu ielu?— viņš jautāja, cik vien mierīgi spēja.

— Šī te jau ir tava iela,— sacīja pirmais.

— Mana?...

— Tpū, pie velna! Tavējā, kam tad citam? Tā taču ir Aptiekas iela.

— Jā...— Zaicevs piekrita.— Bet kur ir mana māja?

— Tur,— pirmais pameta ar roku.— Tagad tu aiziesi...— to viņš pateica jau dobji un neskaidri un vēl kaut ko piebilda, nu jau pavisam nesaprotami.

Un viņu vairs nebija. Viņi pārskrēja pāri ielai — un viņu vairs nebija.

Zaicevs pagriezās un bija pārsteigts: baltā māja atradās pāris soļu attālumā. Viņš paskatījās uz ielu: vai tā būtu Aptiekas iela? Viņš to nepazina. Nosaukums viņam šķita jocīgs. Kāpēc Aptiekas iela? Tajā taču nebija aptiekas. Varbūt tāpēc, ka tā atradās Aptiekas salā? Bet kāpēc salu tā sauc?... Tiešām, te nudien ož pēc zālēm. No kurienes?... Otrā pusē melnēja mājas, bet logos nedega gaisma. Virs laternām nami jau saplūda ar nakti. Šajā pusē bija augsta režģota sēta, kas aizstiepās uz priekšu un nebeidzās, cik tālu vien viņš redzēja.

Viņš jutās pat atvieglots, kad puikas bija aizgājuši. Nu viņš vairs nebija ne no viena atkarīgs. Viņš zina ceļu uz mājām, un te vairs nav tālu. Viņš ļoti labi aizies arī viens pats. Turklāt vēl nemaz nav tik vēls. Pateiks, ka tika aizkavēts skolā. Uz viņu jau ilgi nedusmosies, tāpēc ka būs sanākuši ciemiņi. Bet viņš, bez šaubām, neko neizrādīs. Neviens pat nepamanīs, kas viņam ar kāju. Teiks, lai iet gulēt, un viņš tūlīt ies arī. Un liksies uz auss. Gulēs savā gultā. Viņam būs viegli un mīksti. Skatīsies tapešu rakstā. Līdz aizmigs. Bet miegā viss, kā parasti, pāries. Toties rīt viņš pārnāks mājās tūlīt pēc stundām — un neviens pat neatcerēsies...

Pēkšņi viņš aptvēra, ka vēl joprojām stāv uz vietas. «Kas man lēcies?...» viņš sev jautāja. «Aizsapņojos. Tā es savu mūžu neaiziešu. Sen jau būtu mājās. Kas ar mani ir?»

Viņš redzēja, ka vēl arvien stāv uz vietas. Labu laiku jau lamā sevi, bet stāv.

Nu, aiziet!... Nu, kāja, sper soli! Darīsim to abi kopā. Es iešu, un tu arī ej. Es tevi ļoti lūdzu...

Pēc pirmā soļa viņš gandrīz zaudēja samaņu, tomēr pēc tam, tāpat kā tas bija pie baltās ēkas, atguvās un varēja gandrīz jau paiet. Turoties pie sētas režģa, viņš spēra soli pēc soļa.

Ļoti labi, kāja! Tu esi krietna kāja. Tu esi brīnum jauka, mīļā kāja! Tu ej kopā ar mani. Neatpaliec, lai gan tev ļoti sāp! Paldies, kāja!

Sāpes pieauga, bet viņš jau saprata, ka nedrīkst apstāties. Un tiešām — sāpes it kā vairs nekļuva lielākas. Palika tādas pašas.

Mīļā, jaukā, lieliskā kāja! Kāpēc tu tā sāpi? Tīšām? Tev jau arī sāp, ne vien man? Vai tiešām tu nesaproti, ka tētim ir dzimšanas diena un mums noteikti jābūt mājās? Mēs jau tāpat kavējamies. Vai tiešām tu gribi sarūgtināt tēti dzimšanas dienā? Es neticu, tu tikai tēlo, ka esi ļauna... Vai tad tu negribi viņu apsveikt? Viņš vienmēr pret tevi ir tik labi izturējies. Nedrīksti būt tik nepateicīga. Un es tāpat vienmēr esmu bijis kopā ar tevi: nekad neesmu tevi pametis. Bet tu? Kā tu atmaksā par to visu?! Kā tu šodien uzvedies? Es tevi nepazīstu. Vai tu maz esi mana kāja? Tu neesi manējā, bet esi sveša kāja. Man vēl nekad nav bijis tik draņķīgas kājas. Tu esi riebīga, smirdoša kāja, kur tu esi likusi manu jauko kāju? Tu to apskaudi un tāpēc samaitāji, un pēc tam nosvilināji krāsnī, jo baidījies no manis. Bet es tevi atradu... Ka vilkšu tagad ar tevi pa sētu — tu izlaidīsi garu!

Kleinā kāja,

Raušu kāra,

Neredzēt tev raušu,

Tūlīt es tev kraušu!

Tu vairs neesi man nekāda kāja, tu esi nosprāgusi žurka. Pagaidi tik, aizvilkšu tevi mājās... Vai tu zini, kas ar tevi tad būs?! Esi nu labāk paklausīga! Tas jau vajadzīgs tev, nevis man. Tu pati vēlāk būsi pateicīga. Mana mīļā, dārgā kāja, esi nu laba... Nu nesāpi, nu, lūdzu, nesāpi! Ja gribi, nometīšos uz ceļiem. Nu nesāpi taču... Uzdāvināšu tev trīs pilis — sudraba, zelta un briljanta... Es tev tās visas atdošu. Tur tevi mielos ar vislabākajiem ēdieniem un dzērieniem! Vai tiešām tev ar to nepietiek?... Mana varenā kāja, tu esi pati gudrākā un spēcīgākā kāja pasaulē, visi no tevis baidās, vai tu tik tiešām nevari pažēlot mani — mazu, nožēlojamu vergu? Es biju rupjš pret tevi, esmu ļoti vainīgs tavā priekšā. Nu, piedod man, lūdzu, mana diženā un augsti cienījamā kāja! Es vairs nekad tā nedarīšu. Tu esi — milzīga kāja: tu esi lielāka par šo māju. Tu esi tik liela un tā sāpi. Vai tev ir grūti mazliet paciesties?

Paskaties, cik daudz tu jau esi nogājusi! Nu jau tikpat kā nekas nav atlicis, bet tu tik slikti uzvedies.

Saproti taču, ka es nelūdzu sevis dēļ! Ja tētim nebūtu dzimšanas diena, vai es tev tā uzkluptu? Es taču tev nekad neko neesmu lūdzis. Esmu tevi barojis, dzirdinājis, apāvis. Vai tu no visas tiesas būsi tik nepateicīga, mana mīļā kāja, ka neizdarīsi man šo mazo pakalpojumu? Turklāt nevis man, bet maniem nabaga sirmajiem vecākiem, kuriem es esmu pēdējais balsts... Viņi ir vārgi un vientuļi un aizies bojā bez manis. Vai tiešām tev nav žēl un tu ļausi viņiem aiziet bojā? Tev taču ir laba sirds, tu tikai tēlo, ka esi ļauna, patiesībā tu esi ļoti laba, mana kāja. Tikai tas, kas tevi nepazīst, nodomās, ka tu esi ļauna un cietsirdīga. Es tevi labi pazīstu... Tu taču tam piekrīti? Vienīgi patmīlība nejauj tev atzīties... Nesāpi, mīļā kājiņa! Dieva dēļ, Jēzus Kristus dēļ... Piedod man, es taču negribēju tevi apvainot. Nu ej, ej! Paskaties, es jau pazīstu mūsu ielu. Re, tur ir mūsu māja... Tā jau ir pavisam tuvu. Es nekad nebiju uz šo pusi gājis un tāpēc sākumā nepazinu ielu. Bet tagad es to pazīstu. Tu, kāja, taču arī to pazīsti? Tīrais nieks vien mums atlicis. Tā ka tu aiziesi, tev taču nesagādā nekādas pūles izdarīt man šo pakalpojumu... Es tevi nelūgtu, bet šeit nav neviena cita, kas to varētu izdarīt tavā vietā. Tur bija rūpnīcas, bet te jau ir institūts: vakaros te neviena nav. Tāpēc nu tu, kāja, palīdzi man šodien. Tu taču mani nenodosi kā tie... Mēs viņus sodīsim rīt. Viņi lūgsies, rāpos uz ceļiem, tomēr žēlastības nebūs. Mēs viņiem pateiksim: ko jūs lūdzaties, jums nav sirdsapziņas... Jums jāsaņem sods, noteikti jāsaņem sods.

Redzi nu, kāja, labāk nesāpi, bet soļo uz priekšu. Vai tu domā, ka man ir viegli tik gauži tevi lūgties? Nu tad zini, ka mana pacietība arī var beigties. Tad tikai saturies! Ja tu mani nodosi, es tevi tik un tā atradīšu! Lai arī kā tu mani lūgtos, es būšu nežēlīgs, jo es tevi ienīstu, kāja! Esmu ar mieru tevi zobiem saplosīt, sakost, sabradāt, sagraizīt sīkos gabaliņos, saberzt pulverī. Ielikšu tevi piestā un saberzīšu. Lai tev būtu sāpīgi jo sāpīgi, drausmīgi sāpīgi, tik sāpīgi, cik sāpīgi nemaz nevar būt... Kāja, mana mīļā, labā kājiņa, vismīļākā no manām kājām, re nu, tepat jau ir mūsu māja...

Mums atlicis vienīgi pagalms un kāpnes... Esi nu tik laba, ļauj man ieiet kā cilvēkam...................

Atbalstījies pret sienu, zēns stāvēja savās parādes durvīs. Šeit bija tumšs, jo spuldzīte bija izskrūvēta. No otrā stāva kāpņu laukumiņa mazliet spīdēja gaisma. Viņš dzīvoja trešajā stāvā, bet uzkāpt tur vairs nevarēja. Iegājis parādes durvīs un sapratis, ka ir mājās, viņš vairs nespēja paiet. Brīdi pa brīdim klusu iekaukdamies, viņš trinās ar muguru pret sienu. Droši vien jau bija ļoti vēls, tāpēc ka neviens nestaigāja pa kāpnēm.

Pēkšņi noblīkšķēja ārdurvis, zēns satrūkās, tad atvērās otras — un viņš pazina tumsā tēva augumu.

Zēns piespiedās pie sienas. Tumsā viņš nebija redzams, un tēvs pagāja garām, viņu nepamanījis. Kūkumu uzmetis, tēvs lēnām vilkās augšā pa kāpnēm. «Tēt!» zēns gribēja uzsaukt, bet neuzsauca. Un tad viņu pārņēma skaudrs žēlums pret sevi un griezīgas un žēlas jūtas pret tēvu. «Tēt! Tētiņ!» viņš gribēja iekliegties un mesties tēvam pakaļ. Taču viņš to nespēja. Arī pakliegt ne. Bet tēvs lēnām, lēnām kāpa augšā un piepeši starp kāpņu laukumiņiem apstājās. Tā viņš tur sakumpis ilgi stāvēja, atpakaļ nepagriezdamies, tomēr arī tālāk neiedams. Gaismā no otrā stāva viņš bija labi saredzams. Tēvs izņēma papirosu, uzrāva sērkociņu un pielieca galvu pie plaukstām. Pagriezās un kāpa atpakaļ lejā. Kāpa un apstājās, skatīdamies uz zēna pusi, bet neredzēdams viņu. Zēns savilkās čokurā. Šobrīd viņam nezin kāpēc neienāca prātā nekas cits kā tikai radioaustiņas, ar kurām tēvs viņam aizvakar bija iebelzis. Viņi mācījās rēķināt uz skaitāmajiem kauliņiem...

Tēvs stāvēja un skatījās uz zēna pusi, un viņa seja atradās tumsā, bija redzami vienīgi sagumušie pleci.

— Kas tur ir?— apslāpētā balsī tēvs jautāja.

Zēns skaļi ieraudājās.

— Tu?— tēvs teica apbrīnojami mierīgi.— Bet es taču tevi meklēju.

Viņš pienāca cieši klāt un piepeši iekliedzās:

— Nelietis!

Nedroši un neveikli atvēzēdamies, viņš iesita zēnam pa vaigu. To pašu brīdi viņa roka nošļuka un lūpas sāka drebēt.

— Vai tu vismaz par mammu padomāji?! Nu, lai tā būtu — mani tu nemīli... es zinu... kaut vai dzimšanas dienā... Bet mamma!... Vai tiešām tu...— viņš pēkšņi aprāvās un izbijies paskatījās uz zēnu.

Zēns aizsedza seju ar elkoni un ieraudājās vēl skaļāk.

— Kas noticis?! Saki! Ko tu esi sev padarījis?!

— Kā-ja...— zēns šņukstēdams tik vien spēja pateikt.

Tēvs uznesa viņu pa kāpnēm un atvēra durvis. Tas

viss jau bija kā miglā. Arī mamma. Vienīgais, ko viņš skaidri sajuta,— tie bija māmiņas roku pieskārieni un vēsie palagi.

Pēc tam pār viņu noliecās uzblīdis cilvēks baltā virsvalkā un kaut ko darīja ar viņa kāju. Bija ļoti sāpīgi — un tad viņš juta uz pieres vāju, žēlu, mazliet trīsošu tēva rokas pieskārienu. Viņš sakampa šo roku — tā bija karsta, sausa, ar uzpampušām pirkstu locītavām — un piespieda sev pie vaiga.

— Nedusmojies, tētiņ...— viņš šņukstēja.— Esmu iemācījies. Goda vārds, tēt...

Tēva lūpas sāka drebēt, un viņš novērsās.

— Dakter...— tēvs teica.— Nu kas tas ir, dakter?...

DURVIS

(PROLOGS)

Zēns zem arkas bija nosalis. Pagājusi jau pusstunda. Ja viņa tā kavējas, skaidrs, ka nemaz te neiegriezīsies. Tūlīt ieies parādes durvīs. Bet varbūt jau ir iegājusi un uzkāpusi trešajā stāvā, tur viņai atvērtas durvis, un viņa jau atrodas dzīvoklī... Ja nu tiešām viņa ir aizkavējusies un nospriedusi, ka viņš tik ilgi tādā salā negaidīs, un ir jau tur?... Ko tad lai viņš dara?... Bet varbūt viņa domā, ka viņš pats tur aizies. Un tagad gaida viņu tur, trešajā stāvā... Bet kā lai viņš iet uz to dzīvokli, ja bijis tur tikai vienu reizi un toreiz visi tie vīri zobojās par viņu... Turklāt var gadīties, ka viņa vēl nav nemaz tur ieradusies.

Zēns pameta arku un devās uz parādes durvīm, raudzīdamies apkārt, vai pretī, aiz muguras vai pa otru ielas pusi nenāk viņa. Tad viņš iegāja kāpņu telpā. Nu gan es nepalaidīšu garām...

Šeit bija siltāk. Galvenais, ka nepūta. Zēns saberzēja sev degunu un vaigus, un pieri. Seja sāka kvēlot. Pēkšņi iešāvās prātā, ka tagad viņam būs gaužām sarkana seja, bet tūlīt ienāks viņa. Zēnam bija kauns par saviem sarkanajiem vaigiem un saviem gadiem. Un no šīm domām, ka ir tā notvīcis un ir vēl gluži puika, viņš nosarka vēl vairāk.

Bet viņa nenāca. Sākumā viņam bija licies, ka durvis kuru katru brīdi atvērsies. Viņš notrīsēja ik reizi, kad tās pavērās. Bet tas viņam vai nu tikai šķita, vai arī nāca kāds cits. Vienīgi viņas nebija.

Tad zēns iedomājās, ka viņa tomēr būs pagājusi garām parādes durvīm un gaida viņu zem arkas, bet viņš te sildās. Izskrējis laukā, viņš aizjoza līdz arkai —

tur neviena nebija. Tad viņš nosprieda, ka šajā mirklī viņa ieiet pa mājas durvīm. Tātad nu abi ir izmainījušies... Viņš steidzās atpakaļ. Kāpņu telpā neviena nebija. Zēns stāvēja aiz iestiklotajām parādes durvīm un skatījās uz ielu, lai viņa nepaietu garām uz arku. Tomēr kādā brīdī, kad viņš novērsās, lai palūkotos, kas nāk lejā pa kāpnēm, viņam šķita, ka viņa ir pagājusi garām durvīm, bet viņš nav pamanījis. Lejā kāpa resns večuks. Un aiz stikla durvīm nozibēja viņa — bez šaubām, tā bija viņa! Zēns vēlreiz aizskrēja zem arkas. Tur neviena nebija. Un viņš atgriezās.

Zēns nosprieda, ka nedrīkst būt tik bērnišķīgs. Viss jāapdomā, nevis bez jēgas jāskraida. Pagājušas četrdesmit minūtes, skaidrs, ka viņa vairs neies zem arkas. Atliek viens no diviem: vai nu viņa jau ir atnākusi un sēž tur, trešā stāva istabā, kamēr es te rikšoju pa apakšu, vai arī viņa vēl nav atnākusi, un tad ir jāgaida šeit — uz kāpnēm. Un nebūt nav jāstāv pie durvīm, jo viņa tik un tā neies zem arkas, ja jau ir nokavējusies. Var uzkāpt trešajā stāvā un sasildīties pie radiatora. Tieši tā.

Drošu soli zēns uzkāpa trešajā stāvā. Pasildīja pie radiatora rokas. Palūkojās loga rūtī. Noņēma cepuri, saķemmēja matus un no jauna uzlika cepuri. Sakārtoja šalli. Seja vairs nesvila. Viņš apsēdās uz radiatora, lēnām sameklēja cigareti un aizsmēķēja. Noreiba galva, viss sāka mazliet griezties. Zēns tikai nesen bija sācis smēķēt. Bija tik jauki — gluži kā šūpolēs. Viņš pētīja dūmus, pūta tos pa muti, pa nāsīm, lāgiem mēģināja izveidot gredzenus...

Lejā noblīkšķēja ārdurvis. Zēns satrūkās. No jauna sakārtoja šalli. Galīgi nelaikā atkal sejā iesitās sārtums. Un sirds arī sāka dauzīties. Jau pēc soļiem viņš saprata, ka tā nav viņa. Nācēja bija kāda veca sieva. Sāniski sagriezusies, viņa gāja garām, nomērodama ar acīm zēnu no galvas līdz kājām. Tā viņa kāpa augšā, neatraudama skatienu no zēna un palēnām griezdamās pati ap savu asi. Pie durvīm viņa piegāja gandrīz vai atmuguriski. Viņas durvis bija blakus tām, kuras uzmanīja zēns. Atpakaļ blenzdama, večiņa mazliet pavēra savējās, tik tikko ielīda pa šauro spraugu un steigšus aizcirta durvis, bet pēc tam ilgi un dikti žvadzināja aizbīdņus un ķēdes.

38

Vi

Zēns palūkojās pulksteni: divdesmit pāri deviņiem. Viņš gaida stundu un divdesmit minūtes. Ir jau vēls. Vajadzētu satikt viņu un doties mājās. Tāpēc ka mamma nezina, kur viņš tik ilgi pazudis, jo viņš teicās aizejam pēc cirkuļa pie drauga, kas dzīvo pretim. Tiesa gan, mamma nopētīja jauno kreklu un zābakus un sacīja, ka viņš iedzīšot viņu kapā. Bet viņa jau sen būs piezvanījusi uz drauga dzīvokli — un tagad abas mātes tērgā. Zēns nokāpa lejā, piezvanīja uz mājām, bet pēc tam draugam. Tā arī bija: gan mājās, gan arī pie drauga skanēja īsie signāli. Zēns nopriecājās, ka nav bijis jārunā. Viņš taču drīz pāries mājās, un nav jēgas to pavēstīt pa telefonu...

Bet nu jau bija pagājušas divas stundas. Un zēns nosprieda: jādomā, ka viņa tomēr ir tur un abi ir nezin kā samainījušies. Gluži vienkārši jāuzzina, vai viņa ir tur. Varbūt viņš velti gaida?

Viņš kāpa augšā — arvien gausāk un gausāk. Tur jau ir durvis. Vēlreiz jāsakārto šalle un cepure. Zēns pastiepa roku pie zvana. Brīdi viņš šaubījās: ienāca prātā glītais jauneklis, kas bija paplikšķinājis viņam pa vaigu un nevērīgi pasmējies. Arī viņa toreiz smējās. Bet zēns tik un tā nolēma, ka jāpiezvana. Galu galā jātiek skaidrībā. Nospiedis zvana pogu, viņš jutās pārliecināts un drošs.

Viņš dzirdēja, kā aiz durvīm paveras citas durvis, pa kurām izlauzās juceklīgs troksnis, tad tuvojās soļi un noknikšķēja atslēga...

Tur nu atkal stāvēja draudzene.

Troksnis jau bija neapšaubāms. Tas bija ļoti izteikts troksnis, tā ka zēns izdzirdēja ne tikai balsis un mūziku, bet juta arī tabakas dūmus un pudeles uz galda.

— A-ā, tas esi tu, puisīt...— uzacis saraukusi, teica draudzene.

— Es,— zēns atbildēja.

— Bet viņa vēl nav atnākusi,— sacīja draudzene.

Viņš raudzījās meitenei tieši acīs, cenzdamies uztvert tās skatienu, lai saprastu, vai draudzene melo vai ne. Tāpēc ka diez vai starp citām balsīm nebija skaidri sadzirdējis viņas balsi... Arī patlaban dzirdēja.

Šī draudzene bija līdzīga lielai, skaistai zivij. Un šobrīd, kad zēns tik tiešām tur, troksnī, starp citām daudzajām balsīm atšķīra vienu pazīstamu balsi,

draudzene viņam vēl vairāk nepatika un šķita vēl līdzīgāka zivij, nu jau neglītai. Bija ļoti grūti paskatīties šīs zivs acīs — tās bija lielas, pelēkas, izvalbītas —, raugies, kā gribi, skatiens arvien krīt kaut kur vidū starp tām — virsdegunē. Šī zivs vienā laidā glauda savus apspīlētos gurnus, it kā noslaucītu plaukstas, kas ir mūžam miklas...

Zivs paver muti, un zivs aizver muti.

Pēc tam kad durvis jau ir ciet, bet zivs it kā izgājusi caur sienu, viņš saprata lūpu kustību:

— Viņa laikam šodien nemaz neatnāks.

«Bet es dzirdēju viņas balsi,» zēns domāja, «tur, starp citām! Tātad viņa negrib mani redzēt. Viņa ir tur pie viņiem, pat kopā ar to...» Ar to, kurš bija saņēmis zēnu aiz zoda. Bet viņš pats ir šeit uz kāpnēm... Un viņa to zina. Turklāt pali ir pateikusi draudzenei, lai tā aizdzen zēnu...

— Riebekle,— zēns teica.— Riebekle,— viņš atkārtoja. Un, kāpdams lejā, noteica trešoreiz:— Riebekle!

Tad viņš sāka prātot: bet ja nu viņas tur tiešām nav? Ja man aiz stulbas greizsirdības tikai izklausījies, ka tā ir viņas balss... Nevar taču būt, ka viņa tā mānītos.

— Greizsirdīgais stulbenis!—zēns izsaucās.— Greizsirdīgais stulbenis!

Tas viņu zināmā mērā nomierināja. Bet varbūt draudzene mānīja viņus abus? Nepateica, ka viņš atnācis?

— Maita, maita, maita!— viņš sacīja.

Zēns stāvēja un nespēja neko izlemt. Kuru no trim vainot? Katrā ziņā tikai vienu. Lai viss kļūtu skaidrs.

Jāpiezvana pa telefonu. Zēns baidījās viņai bieži zvanīt. Viņa teica, ka telefona dēļ viņai esot nepatikšanas, lai zēns lieki nezvanot. Zēns nemaz lieki nezvanīja, tomēr ir taču jānoskaidro. Varbūt viņa ir mājās un nenāks šurp... Tad visas šaubas ir veltas un viņam jāsteidzas uz savām mājām.

Viņš iemeta monētu un uzgrieza numuru. Sirds krūtīs dauzījās. Rupja balss. Nav mājās. Jā, sen. Jā, nav zināms.

Lai būtu kā būdams, zēns domāja, jāpagaida vēl. Varbūt viņa ir ceļā un tūlīt atnāks šurp.

Zēns uzkāpa pie sava radiatora un atkal aizsmēķēja.

Viņš jutās ļoti mierīgs un pieaudzis. Sakniebis lūpas, savilka bargu seju un pavēroja sevi loga rūtī, domāja par sevi trešajā personā un skatījās, kā tas tur pūš dūmus un nokrata pelnus.

Bet viņa nenāca.

Zēns sāka uztraukties. Viņam taču vēl jānopērk sviests — mamma bija likusi. Jā, un mamma... Viņa gaida. Skandāls. Veikalus drīz slēgs ciet.

Cik tas ir muļķīgi... Vajadzēja nopirkt sviestu pa ceļam uz šejieni. Kaut arī būtu nokavējies — viņas jau tik un tā nebija pie arkas. Cik dumji, kā es varēju zināt... Bet tagad es palaidīšu viņu garām.

Taču viņa nenāk.

Varbūt viņš tomēr nebija kļūdījies, kad dzirdēja viņas balsi, un viņa tik tiešām pašreiz ir tur un tik tiešām ir viņu piekrāpusi...

Tā nevar, zēns sev teica. Gaidu jau divas stundas, un, ja uz mirkli ieskriešu pretējā veikalā nopirkt sviestu, tas būs viens mirklis... Neviens netiks palaists garām. Pēc varbūtības teorijas. Un nedrīkst domāt, ka viņa ieradīsies tieši tajā brīdī, kad viņš būs izgājis. Tie jau ir murgi. Jābūt taču vīrietim! Beigu beigās!

Tā sevi noskaņojis, viņš apņēmīgi izgāja laukā un skriešus aizskrēja līdz veikalam. Iespruka pa durvīm garām tantei, kas jau grasījās tās slēgt.

Tātad ar sviestu viss nokārtots. Viņš pārskrēja pāri ielai, ieklupa parādes durvīs un drāzās augšā pa kāpnēm... Varbūt viņa tieši šobrīd ir ienākusi, varbūt viņš tūlīt panāks viņu. Zēns uzskrēja līdz pat kāpņu laukumiņam... Neviena nebija.

Viņš apsēdās uz sava radiatora.

Tas nav iespējams, zēns domāja, ka viņa būtu pagājusi garām tieši tad, kad biju prom pēc sviesta, tāda iespēja nevar būt.. Vēl jo vairāk tāpēc, ka es taču biju brīnum ātri atpakaļ.

Tātad viņa jau atrodas tur un ir viņu piekrāpusi. Tagad vairs nav nekādas nozīmes iet pie draudzenes. Bet varbūt viņa aizgājusi kādās darīšanās un nav paguvusi brīdināt? Varbūt viņa pat nav nekur gājusi, bet viņam gluži vienkārši ir samelots, ka viņas nav?

Jāiet mājās. Tur būs tracis. Jā, ja viņa ir aizgājusi darīšanās vai arī viņam ir samelots, tad pēc iespējas ātrāk jāskrien mājās.

Ja nu tomēr viņš nav kļūdījies un tā bijusi viņas balss... Tur, istabā, kur dūmi un pudeles! Bet kā lai viņš par to pārliecinās un uzzina patiesību? Tātad jāsagaida, kad viņa iznāks. Ja viņa ir tur, tad taču nekur nepazudīs... Ja iznāks — viss kļūs skaidrs.

Apakšā kāds nožvadzināja aizbīdņus. Bet durvis nenoklaudzēja. Neviens neiznāca. Tur vairs nevienu negaida... Jocīgi, pēkšņi visā kāpņu telpā sāka žvadzēt ķēdes un aizbīdņi — tika aizslēgtas durvis, nakts. Reizē visos stāvos žvakstēja dzelži, un šie blīkšķi bija labi dzirdami visā kāpņu telpā.

Zēns atcerējās, ka mamma tāpat vakarā aizgrūž durvīm priekšā aizšaujamo — un tad ar atslēgu vairs nevar tikt dzīvoklī. Nu ir gan, viņš domāja, neviens pat negrasās viņus aplaupīt... Izdzirdējis katru nākamo blīkšķi, viņš satrūkās. Jau pirms tam, iekams saprata, ka tās nav durvis, kuras viņš uzmana, bet citas.

Kāds pienāca pie viņa durvīm. Zēns izdzirdēja soļus.

Tūlīt, tūlīt... pavērsies durvis — un iznāks viņa...

Tieši tāpat, tikai skaļāk, nožvakstēja aizbīdņi.

Tātad viņi visi paliks tur pa nakti. Vai tiešām arī viņa...

Zēns pēkšņi gribēja mesties pie durvīm, ielauzties iekšā un — redzēt.

Soļi attālinājās no durvīm, kas tagad uz visu nakti bija aizslēgtas.

...Zēns ielaužas — viņa ir tur —, zēns nenolaiž no viņas acu un saka viņai skarbus, lepnus vārdus, kas pilni nežēlīgas patiesības. Viņa raud skaļā balsī un lūdz piedošanu. Rāpo uz ceļiem, apkampj viņa kājas. Bet viņš stāv — bāls, skaists —, un nekas vairs nespēj viņu iežēlināt. Viņš vairs nekam netic. Un aiziet. Bet viņa raud, viņa skaļi vaimanā...

Viņa raud... Zēns vienu reizi ir redzējis, kā viņa raud. Arī toreiz viņa nokavējās un atnāca galīgi noraudājusies. Teica, ka brālis viņu apvainojis un tikai viņš, zēns, viens pats viņai palicis... Zēnam, to atceroties, kļuva viņas ļoti žēl. Iekņudējās deguns.

Viņš atvairīja šīs atmiņas un atgriezās pie tā, ko nupat bija iztēlojies. Un pavīpsnāja: bērnišķīgi, dumji... Kaut arī ielauztos... ja nu viņas tur nemaz nav? Ko viņš teiks pārsteigtajiem cilvēkiem? Kur liksies? Zēns nosarka, jo tik skaudri iztēlojās kaunu, ko tādā brīdī izjustu...

Turklāt — kā lai viņš tiktu iekšā?

Jā... Tomēr kaut kas jāizlemj... Kaut kas jādara. Zvanīt jau ir par vēlu — neērti. Bet kā lai uzzina? Viņš vēlreiz nokāpa lejā pie telefona. Lai notiek, viņš tūlīt piezvanīs. Ja pienāks viņa — viss kārtībā, ja ne... nu, viņš noliks klausuli. Pienāca tā pati rupjā balss. Zēns nometa klausuli. Sirds dauzījās nez kur tukšumā, it kā būtu notrūkusi.

Uz radiatora ir silti. Mājās vēl lielāks tracis vairs nevar būt. Būs pat mazāks. 2ēl mammas... Šī doma pazib prātā kā mazs, pelēks un bailīgs zvērēns, tūlīt pat nozuzdams. Zēnam ir silti. Pār augumu skrien saldas tirpas. Viss nedaudz dūc. Negribas pakustēties. Tiklīdz piever acis, melnajā tumsā sāk lēkāt gaišs, zaļš punkts — kāpņu telpas spuldzīte...

...Viņš guļ slims un mirst. Bāls, novājējis. Viņa beigu beigās ir zēnu atradusi. Atnāk pie viņa. Raud. «Neraudi, es tevi vienmēr esmu mīlējis. Tu neesi vainīga.» Viņa raud, lūdzas: viss būs citādi. «Nē, man vairs nekā nebūs...»

...Ir pagājuši gadi. Viņš aiziet pie viņas. Viņa vīrišķīgajā sejā iegūlušas pārciesto grūtību un piedzīvojumu pēdas. Kuplas cirtas, kas krīt uz pieres, nespēj noslēpt dziļu rētu. Sirmas cirtas. Tik jauns — un jau sirms... «Par vēlu, viss ir par vēlu,» viņš saka. Un aiziet. Viņa skaļi raud. Bet viņš iet prom cauri zālēm, zālēm, atvērdams durvis, durvis...

Pamodies zēns sajuta drebuļus. Viņam sala. Ne nu gluži sala, bet bija vēsi. Zēns vairākas reizes pavēzēja rokas un palēkāja — iesildījās.

Cik dumji viss iznācis, viņš nodomāja. Vajadzēja brīdināt mammu. Labāk vispār vakarā nebūtu gājis laukā no mājām, bet atnācis šurp tagad: tik un tā viņas nebija un viņš velti te visu laiku notupējis. Būtu atnācis tagad un nu sācis viņu gaidīt. Bet mammai pateicis... nu, mammai kaut ko pateicis. Muļķības! Vajadzēja tūlīt iet uz mājām. Bet ko tagad?... Nu jau ir nakts, pulkstenis divi, pāri diviem. Un ir jāuzzina.

Zēns sēdēja uz radiatora un, galvu plecos ierāvis, pūta zem svītera elpu.

Viņš jau vairs neko nedomāja.

Pulkstenis bija trīs.

Četri.

Zēns truli sēž un gaida. Brīžiem aizsnauzdamies un no aukstuma pamozdamies. Viņš jau pazīst šīs kāpnes: pazīst plaisas sienā — viena izskatās kā vērsis, bet otra kā Marja Stepanovna —, zina, ka Minka ir blēdis, bet Vaļa — muļķe, pazīst šīs durvis, viņa durvis, kādas tām zvana pogas un kā labajā stūrī atlupusi tūba...

Soļi. Balsis. Divas balsis. Nožvadz aizbīdnis. Tās ir viņa durvis.

Durvis pavērās.

Viņa!

Zēns pietrūkās no radiatora. Viņa paskatījās un atlēca atpakaļ. Durvis aizcirtās. Tas viss notika pārāk ātri: pazibēja un nozuda. Zēns apjuka. Sirds dauzījās aiz pārsteiguma un vēl tāpēc, ka viņš tik spēji bija pietrūcies kājās, bet pirms tam ilgi nepakustēdamies sēdējis. Aiz durvīm skanēja balsis. Zēns pūlējās saklausīt. Un viņam šķita, ka tur ir vīrieša un sievietes balss, viņas balss. Zēns jau ir pārliecināts, ka šis troksnis, šie divi trokšņi — tās ir viņu balsis. Cik skaidri tās sadzirdamas... Cik tās skaļas! Vārdi plešas arvien plašāki, aug arvien lielāki un veļas virsū zēnam...

Vēlreiz nožvakst aizbīdnis, un durvis atveras.

Puisis, tas pats puisis,— iznāk, atmuguriski kāpdamies un kādam kaut ko sacīdams. Ei! Zēns stāv pie radiatora un skatās. Puisis pagriežas. Un dodas prom. Durvis viņam aiz muguras aizveras. Zēnam šķita, ka atkal nozib viņas augums. Nožvadzēja aizbīdnis. Puisis kāpa lejā. Arvien tuvāk zēnam, arvien tuvāk. Nu jau viņš bija blakus. Paskatījās uz zēnu. Kāds skatiens! Zēns sastinga: kas tik tajā nebija... Puisis pagāja garām, kāpa zemāk, arvien zemāk. Zēns raudzījās viņam pakaļ. Pagriežoties uz nākamo stāvu, puisis palūkojās augšup uz zēnu. Viņa skatienā bija ziņkāre.

Puiša soļi izdzisa dziļumā.

Zēns no jauna apsēdās uz radiatora. Iekoda lūpu zobos. Nu gan viņš sagaidīs! Tagad viņš zina, ka viņa ir tur. Sagaidīs viņu un visu pateiks.

— Es viņu nositīšu! Nositīšu! Nositīšu!— zēns atkārtoja.

Pussešos noblīkšķēja pirmās durvis. Kāds aizdrāzās pa kāpnēm, pa ceļam pogādamies. Tad durvis sāka blīkšķēt arvien biežāk. Augšā un apakšā. Vienas un tās pašas durvis vairākas reizes.

Vispirms aizsteidzās strādnieki. Viņi lietišķi pagāja garām zēnam, un viņu sejās nepakustējās ne vaibsts. Viņš bija par to pateicīgs.

Tad nāca kalpotāji. Slīdošā gaitā, sievietes — ar somām, vīrieši — ar portfeļiem. Tie blenza, bet daži pat pagriezās atpakaļ. Citus zēns pazina — tie vakarvakarā bija kāpuši augšā un viņu ar interesi nopētījuši. Tagad viņu skatieni tvīka aiz ziņkāres un neizteiktiem jautājumiem.

«Es viņu nositīšu!»

Zēns sabozās. Cītīgi pūlējās, lai viņa seja būtu mierīga un vienaldzīga. Vīrišķīgi stāvēja, lūpu zobos iekodis.

Ik pēc zināma laika stingrā kārtībā noblīkšķēja durvis. Viļņiem. Pusstundu un stundu robežās. Viļņiem pieauga un, kad bija aizskrējuši pēdējie cilvēki, pa ceļam vēl gremodami, apklusa. Iestājās pārtraukums. Zēns atslābinājās un uzreiz sajuta, ka ir neiedomājami noguris.

Divas reizes nobūkšķēja viņa durvis. Bet tie bija īrnieki. Zēns baidījās, ka tie viņu pazīs. Pirmo reizi viņš aizgriezās pret logu un mēģināja vienaldzīgi svilpot. Otro reizi tēloja, ka iet lejā — it kā no cita dzīvokļa.

Bez desmit minūtēm deviņos aizplūda pēdējais vilnis.

Pusdesmitos ar somām, pudelēm, kanniņām rokā sāka doties lejā mājsaimnieces. Bet zēns jau bija pārāk noguris, lai satrūktos no katra garāmgājēja. Un viņš tik tiešām kļuva pret tiem vienaldzīgs.

«Kad viņa beidzot nāks laukā?» viņš truli sev nezin kuro reizi jautāja. Viņš jau vairs negaidīja tik skaudri un mokoši. Gluži vienkārši — kaut tas ātrāk beigtos! Bet aiziet viņš vairs nespēja.

Bija aizplūdis arī mājsaimnieču vilnis.

Viņam ienāca prātā, ka pēc pāris stundām, ja viņš vēl te stāvēs, ļaudis sāks atkal kāpt augšā.

Un tad gluži negaidot noklaudzēja viņa durvis.

Iznāca viņa.

Mierīga, skaista... Cik skaista!

Viņa kāpa lejā. Un ieraudzīja zēnu. Pazina. Pasmaidīja. Cik jauki viņa pasmaidīja! Nu nē — tagad viņa to vairs nepiekrāps...

— Ak tas esi tu, manu zēn!— viņa teica.— Mīlulīt, vai tad tu visu laiku mani gaidīji?

— Jā,— atbildēja zēns. Viņa balss trīsēja un kaklu žņaudza spazmas.— Jā. Tu biji tur visu nakti. Es gaidīju tevi zem arkas, bet tu neatnāci. Pēc tam kad piezvanīju uz šejieni, tu liki pateikt, ka tevis šeit nav. Tu zināji, ka es te esmu... Bet naktī, pulksten četros, tu atvēri durvis, ieraudzīji mani un paslēpies. Un laukā iznāca tas puisis. Es visu zinu!...— zēns vairs nevaldīja pār sevi.

— Manu labiņo,— viņa mīļi un klusi teica,— tā nemaz nebija. Nebija tā, kā tu saki. Es nepaguvu laikā atnākt zem arkas — tā nu gadījās —, un es citādi nespēju. Es nezināju, kā tevi brīdināt. Es atnācu šurp daudz vēlāk. Kad tu pēc manis jautāji, es vēl nebiju te atnākusi, manis te nebija. Bet tad, kad kāpu augšā, nebija tevis. Es domāju, ka neesi sagaidījis.

— Es visu laiku biju uz kāpnēm!

— Nē, draudziņ, visu laiku ne! Nē, manu labiņo!

— Nesauc mani tā! Tu tur pavadīji visu nakti. Ar to puisi...

— Muļķīti... Man vajadzētu uz tevi sadusmoties. Muļķīti! Bija vēls, un es paliku pie draudzenes pārnakšņot, vai tu saproti? Bet tas puisis ir viņas brālis. Mēs kopā mācījāmies. Viņš šonakt aizbrauca. Tālu.

— Nē,— teica zēns.

— Manu mīļo, manu labo, manu jauko... Viss bija tā, kā es sacīju. Kāpēc mēs te stāvam? Iesim! Vai tad tu visu nakti te notupēji, vai? Nu gan, jādomā, tev mājās ir tracis!...

— Sīkums,— teica zēns.

Viņa iesmējās.

Abi devās prom.

— Ej,— teica viņa,— ej, manu zēn! Rīt!

Zēns gāja uz mājām. Tas nebija tālu. Pelēka, silta, miglaina diena. Miglas dēļ viss šķita neīsts. Gan mājas,

gan automašīnas, gan cilvēki. Viss pēkšņi parādījās un pēkšņi atkal nozuda. Viegls, gaisīgs. It kā sapnī.

Arī ķermenis bija viegls, it kā bez svara. Tāpat domas.

Ķermenis patīkami smeldza. Tajā kaut kur bija noslēpies miegs.

— Tieši tā,— zēns sev teica,— tieši tā. Ir bijis tieši tā, kā viņa sacīja. Bet es esmu cūka. Esmu visu priekšā vainīgs. Gan mājās, gan viņas priekšā. Cūka. Viss tieši tā ir bijis.

DĀRZS

DIVDESMIT DEVITAJA DECEMBRI

Nebija zināms, kad viņa piezvanīs. Bet viņa bija solījusi zvanīt. Bija solījusi. Viņai vajadzēja piezvanīt, un Aleksejs vēl aizvien slaistījās pa dzīvokli: brīžiem pašķirstīja priekšnamā avīzes, tad aizgāja pa gaiteni uz virtuvi — it kā pēc naža. Tiklīdz sāka zvanīt telefons, Aleksejs lēkšus metās pie tā un nocēla klausuli, taču tā nebija viņa, kas zvanīja, tā nebija Asja. Pie telefona aicināja gan tēvoci, gan tanti, gan vecomāti — ko tik neaicina pie telefona!— vienīgi Alekseju ne un ne! Arī mamma staigā pa gaiteni, bet nesaka ne vārda: kaut kas jau ir prātā. Ja mammai ir tāda saspringta seja, tad ir pavisam ļauni. Skatās garām, it kā viņas dēla — Alekseja te nemaz nebūtu. Aleksejam jau apnicis minēt un pievērst tam uzmanību: pēdējā laikā mamma viņam vienmēr rāda tikai tādu seju. Un, protams, viņai ir aizdomas, kāpēc Aleksejs grozās te, pie telefona. Tāpēc, kad mamma iznāk gaitenī, Aleksejs pieiet pie aparāta un noceļ klausuli — viņš piezvana, cik ir pulkstenis. Otrreiz uzgriež nez kādu numuru, turklāt bez viena cipara.— Vai Vitju varētu

palūgt?— viņš jautā. Vitja Košeņicins ir kārtīgs puika, labi mācās, un mammai patiktu, ja viņi abi draudzētos: darbabiedres dēls, viss būtu kā uz delnas. Aleksejs pagaida laiciņu, cik nepieciešams, lai pasauktu cilvēku pie telefona, un tad sāk runāt par nez kādu solenoīdu, joka pēc jaukdams to ar sinusoīdu, un gvelž tādas aplamības, ka pat pašam kļūst vieglāk ap sirdi. Brīžiem apklust, it kā klausītos, ko runā tas — otrs —, brīžiem tāpat vien novelk «hm...» vai nez ko iesaucas. Bet pats pa to laiku izgudro galīgas nejēdzības un novervelē: — Bez šaubām, ja sistēmas magnētiskās novirzes krustojas, bloka konstantes potenciālais spēks ir vienāds ar

elektroda hidrauliskās enerģijas pievadītāju, alfa, omega, psl. Tieši to es nesapratu,— un noliek klausuli. Mammai tādas sarunas būtu pa prātam. Taču īstenībā nekā tāda nav. Tā viņš tikai iztēlojas un fantazē...

Un tad — likteņa pirksts: viņš pēkšņi bija pilnīgi visu aizmirsis — par ko tik bezgala stulbu bija domājis?— un, kad pamirušu sirdi pieskrēja pie telefona, klausuli jau turēja rokā mamma:—Aleksej, tevi...— un pēc viņas sakniebtajām lūpām, pēc skatiena un vienaldzīgās balss, kā viņa to pateica, absolūti visiem kļuva skaidrs, ka šoreiz zvana Asja: mamma bija pazinusi viņas balsi. Neatlika vairs nekas cits — kaut tikai nenosarktu, kaut varētu pieiet pēc iespējas mierīgāk, neizrādot ne mazāko interesi! Bet vai ir vērts tēlot: tas taču skaidrs, ka ne velti viņš te slamstījies gar telefonu, visiem viss ir zināms un saprotams — viņš tikai ir rādījis priecīgu seju, patiesībā juties apbēdināts... Aleksejs paņem klausuli.— Jā. Labdien...— Te nu drīkstētu arī piebilst: «Asja!» Ja jau nokavējies un esi atmaskots. Ja būtu pats piegājis vai arī kāds cits, nevis mamma, varētu uzmanīties ar verbu personas formām, tā ka neviens netiktu skaidrībā, ar ko viņš runā. Tomēr arī tam nebūtu jēgas: viņš tā bubina, ka mamma jau var nojaust. Mamma šajā ziņā ir ļoti attapīga. Neaptverami, kā viņai tas izdodas!

— Vai tā bija mamma, kas pienāca?— Cik burvīga balss!

— Jā...

— Bet kā tu zināji, ka tā esmu es?

— Pēc... sejas.

— Pēc mammas sejas?

— Jā.

Ko tu neteiksi — smejas!

— Bet es taču ar viņu nerunāju!

Aleksejs acumirklī sastingst.

— Kas tad?— viņš jautā un pats ir pārsteigts, cik vārga kļuvusi viņa balss.

— Vīrs.

— Ko tam tipam no tevis vajag...— vārdi trīsuļo, stiepjas un aizplūst: it kā viens būtu no akmens, bet otrs — šķidrums.

— Ei nu, Aļoša, ko tu runa!—viņa mīļi saka.— Tu taču zini...

— Vai tad esi viņu nejauši satikusi?...— Aleksejs dzēlīgi prasa, aizmirsis, ka nedrīkst lietot sieviešu dzimtes galotni «-usi, -usies». Viņš neaptver, ka nevajadzētu sevi nodot, jo viņu taču sauca pie telefona vīrieša balss, bet tagad, kā izrādās, viņš sarunājas ar sievieti — pārāk klaji meli. Mājās to necieš.

— Aļoša, nu kā tu runā!— saka Asja, un pēc viņas balss ir jūtams, ka viņa tūlīt sadusmosies, ja tas vēl nav noticis, turklāt kāds puika vēl ir tas Aļoša...— Tu taču zini, es tev teicu, ka man vajadzēja viņu satikt...

Asja gan viņam to nekad nav teikusi, bet Aleksejs piepeši nomierinās. Un nu ir arī pilnīgi skaidrs, kāda ir viņa greizsirdība, ja jau viņš klausās, ko VIŅA runā, un tos divus teikumus: «Ko tam tipam no tevis vajag?»— un: «Vai tad esi viņu nejauši satikusi?»—

pateica varbūt tikai tāpēc, ka, izdzirdot Asjas balsi, bezgala satraucās, nevis kādu citu iemeslu dēļ. Bet to jau pa telefonu nevar izskaidrot. Turklāt tas nebūt nav jādara. Un Aleksejs pats to visu nemaz tā neizjūt. Tātad iznāk, ka mammas seja bija izstiepusies nevis tāpēc, ka viņa būtu pazinusi Asju, bet tāpat vien — kā jau parasti...

Tātad ir skaidrs, par ko tālāk tiks runāts: par satikšanos. Ja viņš vēl mazliet minstināsies un nepajautās, tad jautās viņa. Ja viņš nenocietīsies un pats paprasīs, viņa droši vien atbildēs, ka šodien nevar, ka ir aizņemta. Bet kas to lai zina, ar ko viņa aizņemta. Tāpēc viņš saka:

— Nu tad es aiziešu.

— Nē, Aļoša, es šodien esmu aizņemta.— Tā jau viņš domāja!

— Ar ko tad nu?— Vārdi atkal ir gan šķidri, gan cieti.

— Ak kungs, Aļoša... Mazgāšu veļu. Jaunais gads tak...

— Es jau tevi netraucēšu, es tāpat vien pasēdēšu.

— Aļoša, nevajag! Turklāt šodien visi būs mājās.

— Es tomēr aiziešu.

— Bet tava mamma...

Nu jau viss ir skaidrs. Protams, viņš aizies. Lai gan pats ir ārkārtīgi aizņemts. Sesija. Mamma ar! skatīsies baltām acīm, ka viņš atkal iet prom...

Un, jo vairāk Asja tiepjas, jo ticamāk, ka viņš ieradīsies.

Asja mitinās pie Ņinas — savas draudzenes—, par piecpadsmit rubļiem īrē gultasvietu. Ņina ir skaista meitene, bet viņu neviens nemīl. Ņina dzīvo pie tēva — Sergeja Vladimiroviča. Viņš ir neparasts večuks, no «bijušajiem». Viņi visi trīs mīt vienā lielā istabā, kas ir neiedomājami tukša, un tāpēc šķiet, ka tajā neviens neuzturas. Lai pie viņiem nokļūtu, jāuzkāpj ceturtajā stāvā, veclaicīga nama pēdējā stāvā. Jāiet augšā pa platām kāpnēm ar ļoti ērtiem pakāpieniem — kā jau vecajās mājās. Katrā kāpņu laidā pie liela loga ir iemūrēts kapitāls soliņš, kur atpūsties. Un tad ceturtajā stāvā — pa labi — ir durvis...

Katru reizi, kad Aleksejs piezvanīja pie šīm durvīm, viņš saspringa. Pauze, švīksti, soļi aiz durvīm — dievs to zina, kas tagad būs. Varēja gadīties, ka Asjas nav mājās... Uzmini nu, kur viņa palikusi. Tupi uz soliņa — tas jau tieši kā radīts! Ja durvis atvērs Asja — cik jauki! Taču var atvērt Ņina vai arī Sergejs Vladimiro-vičs, vai, ja viņu nav, bet tu tomēr esi vēlreiz piezvanījis,— kaimiņi, un tas ir pats ļaunākais. Ja kaimiņi attaisa durvis, tiem ir tādas sejas, ka viņš jūtas vainīgs, tiesa gan, nav saprotams, par ko, tomēr viņš jūtas vēl jo vairāk vainīgs un atkarīgs. Ja neatver Asja —atkal tas pats: vai nu viņa ir mājās, vai nav. Turklāt var visādi atvērt. It īpaši Sergejs Vladimirovičs. Nevis tāpat vien attaisīt, bet var būt milzum daudz nianšu: kāda seja būs tobrīd, vai klusēs vai kaut ko pateiks un ko pateiks, vai aicinās iekšā vai atstās uz kāpnēm...

Durvis atvēra Sergejs Vladimirovičs. Viņš stāvēja uz sliekšņa garš un nožēlojami cēls, kā sastindzis, viņš stāvēja, un nekas nemainījās viņa nekustīgajā pozā — viņš klusēja. It kā nogaidīdams. Tāpēc Aleksejs nevarēja sacīt: «Labdien, Sergej Vladimirovič!»— bet aprauti pajautāja:

— Vai Asja mājās?

Vecais vīrs vēl labu brīdi nepakustēdamies skatījās uz Alekseju, bet tad, strauji pagriezies, pievēra durvis un, joprojām neko neteicis, devās prom.

Aleksejs palika pie durvīm dumji stāvam.

Un tieši tajā brīdī, kā par spīti, bija uzkāpusi kaimiņiene — tā, kam divreiz jāzvana. Viņa nostājās Aleksejam aiz muguras un smagi elpoja. Aleksejs satrūcies pagriezās atpakaļ, un tad viņa, vēlīgi pasmaidījusi, sacīja:

— Vai jūs jau piezvanījāt?

— Jā,— Aleksejs droši atbildēja un pagāja nost.

— Ak ir jau vaļā!...— Turēdama vienā rokā piebildušu somu, bet otrā — avīzi un naudasmaku, viņa pavēra durvis un ar somu pa priekšu sāniski iespraucās iekšā, labsirdīgā ziņkārē atskatīdamās. Iegājusi gaitenī un pievilkusi durvis, tā ka gaismā palika tikai viena viņas apaļā acs, viņa jautāja:

— Vai ciet netaisīt?...

— Nē,— Aleksejs teica, un viņa balss no niknuma aizrāvās.

Taisni šobrīd viņai bija te jāvelkas!

Kaimiņienes soļi gaitenī vēl nebija apklusuši, kad pavērās durvis — Asja. Kokvilnas mājaskleita. Rokas slapjas, seja dusmīga. Acīmredzot večuks bija viņai kaut ko pateicis, turklāt tā veļas mazgāšana, un nu vēl saskrējusies ar kaimiņieni — to, kam divreiz jāzvana.

— Es taču tev teicu — nenāc!

Bet Aleksejam nekā cita nevajag — durvīs stāv Asja: kokvilnas kleitiņa, stūrainie pleci izspīlējušies, rokas slapjas, milzīgas rītakurpes, viņas balss, viņas acis un mati... Un viņam tas viss nerēgojas — viņa ir dzīva, viņš redz Asju īstenībā...

Asja skatās uz viņu un atmaigst.

— Vai tu saproti, tur iet vaļā karš! Sergejam Viadimi-rovičam pazudušas bikses...— Viņa jau smejas.— Vai pagaidīsi pusstundiņu?

Ak kungs, pusstundu... Stundu! Divas stundas!

Dārzs. Savrups stūrītis. Soliņš starp šķūni un dārzu.

Viņa. Tā vairs nevar! Vai tu saproti — ziema!... Bet es gribu, lai būtu silti. Lai man būtu kur aiziet. Tas ir nepieciešams. Un nevar taču visu laiku pusdienot par naudu, ko mamma tev izsniedz brokastīm. Un gaidīt tevi no rītiem, kad es beidzot esmu viena pati: vai tu atnāksi vai ne? Tu jau, protams, atnāksi... Un te

skūpstīties. Vai kāpņu telpā skūpstīties... auksti tak! Tev tikai ir silti. Bet man ir auksti...

Viņš. Nevajag tā... Un tev nav taisnība. Tā jau tas, bez šaubām, ir... Bet es taču tevi mīlu. Un tu... tu mīli mani. Mēs bieži esam divi vien, tikai divi. Mums vēl ir laimējies. Es dažreiz brīnos, к ā mums ir laimējies! Un vai tad tu nezini, es... visu ko varēšu... Tomēr es visu nevaru. Bet tu nedomā, es zinu... To jau nu es zinu: laime ir mūsos pašos, nevis apstākļos. Mēs jau...

Viņa. Nu, mīlulīt... Tu mīli. Es biju aizmirsusi. Ļauj paskatīties uz tevi. Nu kā lai tādu nemīl! Es esmu ļauna. Bet tu vēl esi bērns. Kāpēc tā? Varbūt es esmu slikta, droši vien samaitāta... Lai gan — kas to var zināt? Tīrais sajukums... Tomēr man ir vajadzīgs viss, bez kā tu esi ar mieru iztikt... Tu taču dzīvo mājās? Vai ne? Tu taču dzīvo mājās? Nu, kāpēc tu klusē?... Mamma tev gatavo ēst? Jā? Tu liecies gulēt uzklātā gultiņā? Mētelis tev ir mugurā? Nu, kāpēc tu klusē?...

Viņš. Es jau tev teicu. Es aiziešu no turienes, ja tu uzstāj...

Viņa. Ko nu tēlo! Tu taču esi prātīgs, tev nepiestāv. Neaiziesi, draudziņ! Tu esi pieradis. Tu, manu mīļo, daudz vairāk nekā es nespēj bez tā dzīvot. Tu nevari aiziet...

Viņš. Aiziešu.

Viņa. Kas vēl nebūs!... Re nu, apvainojies. Tāds kā mazs bērns... Nu neesi jau bērns, neesi... Es taču nesaku tev neko aizvainojošu. Kāpēc tu pievērs uzmanību? Neliecies ne zinis! Ļauj, es tevi noskūpstīšu... Tā — un tā... Un te...

Viņš. Rīt pat aiziešu... Ne jau tāpēc, ka tu... Bet aiziešu...

Viņa. Mīļumiņ, nu kur tu iesi? Un, galvenais, kāpēc? Manis dēļ? Kam man tas būtu vajadzīgs? Un kāpēc tu, patiesību sakot, iesi? [Smejas.) Tu taču... Tu taču vari aizvest mani?... (Smejas arvien skanīgāk un smalkāk.) nuja, pie sevis. Tev jau ir atsevišķa istaba. Tiesa gan—maziņa... (Griezīgi iesmējusies.) Tu aizvedīsi mani un teiksi: mēs abi tā nolēmām... (Šūpodamās skaļi smejas.) Varu iedomāties, kādu seju viņa rādīs! (Skaļi smejas, tad iešņukstas un aprimst.) Tu klusē? Kāpēc tu klusē? Ko, nevedīsi vis? Nav dūšas, vai ne? Bet aizved gan, ko? Dzīvosim kopā. Atsevišķi, likumīgi...

Viņš. Nevajag! Es tevi lūdzu, tā nevajag. Tu taču zini...

Viņa. Ko es zinu? Ko es tādu zinu? Ka nedrīkstu iet pie tevis? Bet ja es gribu! Un kāpēc gan es nevarētu iet pie tevis? K-kāpēc?

Viņš. Tā nevajag... Tu taču pati zini. Tā nebūs nekāda dzīve...

— Kāpēc tā nebūs dzīve? Viņa taču ir gudra, savaldīga, neteiks nevienu lieku vārdu. Augstsirdīga... Kāpēc tā nebūs dzīve? (Pauze.) Dažreiz es ilgojos, lai viņa būtu maita. Lai būtu resna, nevīžīga, nesavaldīga. Lai viņa, piemēram, skaitītu cukuru... Tad viss būtu daudz vienkāršāk! Un es būtu laimīga... (Pauze.) Laba? Kādā ziņā gan viņa ir laba? Skaidrs, man ir skaidrs! Bet nav labi būt tik labai! Tas ir izdevīgi! Viņa jau... Kāpēc lai es nebūtu tāda? Tu taču no viņas baidies! Vai tad ne? Tu viņu nemīli, bet baidies no viņas. (Pauze.) It kā es tevi atņemtu! Ja padomā — cita nekā tur nav. Tevis paša tur nemaz nav. Kāpēc tu klusē? Kāpēc? Es zinu, tu patlaban domā tāpat kā viņa. Jūs esat līdzīgi. Tu nezini, ka jūs esat līdzīgi. Bet es zinu.

— Es neesmu līdzīgs.

— Neizliecies! Es jau nerunāju par seju. Un tu ļoti labi to saprati.

— Jā.

— Ne, tu esi apbrīnojams cilvēks! Tā tikai tu vari pateikt «jā»... (Smejas, it kā piemiedz acis.) «Jā-a...» Neviens, neviens pats jau nezina, kāds tu patiesībā esi. Tu vēl esi maziņš — neapvainojies!— tu vēl esi maziņš. Bet kāds gan tu būsi? Ak kungs! Visi zaudēs prātu. Tagad tikai es viena zinu, kāds tu būsi. Ņina man prasa: ko tu viņā esi atradusi? Bet es zinu... Taču mēs abi nebūsim kopā.

— Skaidrs, ka būsim.

— Tad tikai neaizmirsti! Sad tad parādies. Lai es varu paskatīties. Tu parādīsies, vai ne? Es jau būšu veca ve-ce-ne.

— Nerunā tā! Kā tu tā vari!

— Vispār jau es nemaz nebūšu tik veca. Mazs sunītis arī vecuma galā kā kucēns vien izskatās... (Nedabiski smejas.) Tā ka nebaidies — tev nebūs pārlieku liels kauns ar mani satikties.

— Nu kāpēc tu tā!...

— Man nepatīk, ja tā runā. Turklāt tādā kokainā balsī. Un tu nemaz netici tam, ko pats saki. Re, tūlīt sāksi purināt galvu — tomēr netici vis. Neciešu! Kāpēc tad es tā teicu? Es šodien biju pie vīra... Zinu, ka tu jau pašā sākumā gribēji par to prasīt, bet, tā kā saruna visu laiku bija par ko citu, tev bija neērti. Tomēr neaizmirsi vis. Šis jautājums jau tev kaut kur prātā palika... Gluži kā aukliņā pakārts... Visu laiku karājās. Un tas tev atkal ir no — viņas! Es taču esmu «tāda»... Tu man tici, bet attiecībā uz to jautājumu tomēr netici. Nedomā, ka es tāpēc kļūšu citāda, ja tev būs «cēlas jūtas». Palikšu tāda pati. Kaut vai tāpēc, ka ir šis jautājums... Bet varbūt arī ne. Nu, kāpēc tu nejautā, ko es meklēju pie vīra?

— Mani tas neinteresē. Ne jau tāpēc es...

— Interesē gan, pat ļoti interesē! Visus tas interesē... Es aizgāju pie viņa, un mēs abi aizmigām... Jā, abi kopā. Nu, mīlulīt, ko teiksi? Muļķīti... Es taču esmu viņa sieva... Un mēs vēl neesam šķīrušies. Kāpēc tu piepūties? Vai man tevi noskūpstīt?

— Nevajag!

— Ei nu, ei... Muļķīti... Nenovērsies. Tik un tā noskūpstīšu. Redzu jau, redzu — tu esi stiprs, jā, stiprs. Bet mēs tāpat vien aizmigām. Starp mums nekas nenotika. Aizmigām — un cauri! Tici man, tici... Re nu, noskūpstīju gan tevi! Kāpēc tu esi tāds? Ak, cik tu brīžiem esi smieklīgs... Tomēr netici?

— Ticu.

— Netici... Ak kungs, vai es neesmu muļķe? Tu taču visu laiku domā, kāpēc es biju pie viņa aizgājusi? Es tev tā stāstu, it kā tu zinātu. Bet tu nemaz nezini... Es pie viņa aizgāju tāpēc, ka viņš man ir nozadzis šujmašīnu.

—(Jau smejas.) Šujmašīnu?

— nuja! Vai zini, es domāju, ka viņu nositīšu. Man tā šujmašīna ir viss, pēdējais, kas palicis. Tā vēl bija mammas mašīna. Es domāju, ka nositīšu... Aizeju pie viņa, bet šis man parāda sarakstu. Viss, kas viņam vēl esot, un mana šujmašīna pierakstīta pašā apakšā. Un katrai mantai pretī atzīmēta summa. Viss saskaitīts. Viņš man parāda sarakstu, mirkšķina acis un saka: «Es visu esmu pārdevis.»—«Vai šujmašīnu arī?» es jautāju. «To arī.» Es viņam prasu, lai vismaz naudu atdod! Bet viņš atbild: «Man nav...» Viņš saka: «Pasūtīju uz

Vecgada vakaru «Astorijā» četrus galdiņus. Atvadīsimies. . . Vai tu atnāksi?» Stāv un blisina acis. Es jau biju domājusi, ka nositīšu, bet tad man sametās viņa tik žēl... Es raudu, bet viņš nesaka ne vārda. .. Tā nu viņam arī tika. . .

— Un tu iesi?

— Kur?

— Uz «Astoriju». Pie tā. . .

— Viņš mani tik ļoti lūdza. . . «Cik tu esi skaista!» viņš teica. Nedomā, vai nu es nezinu viņa pekstiņus. . . «Vai patiesi,» viņš saka, «tu joprojām pinies ar to smurguli?» (Paņem viņu aiz rokas.) Nedusmojies, to viņš teica par tevi. Viņš jau mūs vienreiz redzēja, uz Aņičkova tilta, vai atceries? Es tev rādīju. . . Nu tad es viņam pateicu, ka viņš nav pat tava mazā pirkstiņa vērts. Jānudien, tieši tā pateicu. Bet mums taču nav kur iet? Nedomā, es jau tevi mīlu, tā ka nekas nevar būt. . . Tomēr Jaunais gads paliek Jaunais gads! Cilvēki, svētki. . . Bet mums abiem taču nav kur?

— Es jau tev piedāvāju. . . Pie Friša būs sanākšana. . .

— Es neiešu pie tava Friša! Negribu par viņiem ne dzirdēt!. . . Sprukstiņi! Es viņiem cauri redzu! Bet tas viņiem nepatīk. Es negribu, ka viņi uz mani tā blenž. . .

— Tad iesim uz restorānu!. . .

— Uz restorānu?.. . Vai tu maz zini, kad ir Jaunais gads? Pa-rīt! Kurā restorānā tu tagad tiksi iekšā? Pat pēdējā ūķī jau ir par vēlu. ..

— Gan kur ielaidīs. . . Uz ielas nepaliksim. Tas taču nav iespējams...

— Pilnīgi pareizi. It kā viss būtu tik vienkārši. . . Bet kur dabūsim naudu? Tu jau nezin kad paņēmi svētkiem!. . . Naudas taču nav! Tu to iztērēji priekš manis, paldies, protams.. . bet naudas taču nav! Un ko es vilkšu mugurā? Tā ka nevar būt ne runas. . . Man nav, ko vilkt mugurā. Nedz ar tevi, nedz ar viņu. . .

— Bet zaļā?

— Vai tad tu nezini? Liekas gan, ka to tev vajadzētu zināt. . . Lombardā. Un termiņš ir trīsdesmit pirmajā. Bet tā ir vienīgā kleita, kurā es vēl varu vismaz kaut kur aiziet. To arī tu zini.. . Mīlu. .. bet vēl ir arī kleita! Un tu neko, nu galīgi neko nevari. Pat neatceries un, lai būtu ērtāk, nemaz nedomā — pat to tu nevari. Mī-lu... bet man jāizpērk kleita! Tāda ir dzīve. . .

— Nevajag! Tikai nesaki neko... Es dabūšu. Tu izpirksi. . .

— Piedod, mīļais... es atkal... es negribēju. Un tas ari nav svarīgi! Es nemaz negribu ar tevi iet uz restorānu. Ar tevi es to negribu darīt. . . Es gribu būt ar tevi mājās. Mājās, vai tu saproti? Manu mīļo. . . nu lai mēs būtu divi vien, tikai divi vien. Un lai neviens svešs nevarētu atnākt. Bet kur ir tās mājas?

— Es dabūšu (Izmisīgi.) Es dabūšu naudu!

— Kur tad? Manu mīļo, kur tu to dabūsi? Tu nu gan esi. . . Tev taču nav kur dabūt. . . Vai tu saproti, «nav»— tas nenozīmē, ka tikai šodien. Tas pat nav būtiski. Man tik un tā būs par maz. . . Šausmīgākais ir tas, ka man tik un tā būs par maz! Man, piemēram, ļoti gribas, lai mēs abi vasarā aizbrauktu uz dienvidiem. Mēs abi... Tā vairs nav kleita. Bet tas nav iespējams. . . Tomēr es aizbraukšu uz dienvidiem.

— Mēs aizbrauksim arī uz dienvidiem! (Gandrīz nikni.) Ak kungs, vai patiešām nauda. . . tas taču ir tāds sīkums! Ja jau tikai nauda būtu svarīga. . . Nu, iešu strādāt. . . Nu. . . beigu beigās — dabūšu. Es zinu, kur. Un man par to nekas nebūs. Desmit tūkstošus vecajā naudā — es zinu, kur. Un mēs aizbrauksim. Ar to taču mums pietiks. Pat vairākiem mēnešiem. . . Pietiks, vai ne? Pietiks?!

— Vairākiem mēnešiem?. . . Bet pēc tam? Nē, mīļais, nē. Piedod! Nepievērs uzmanību, kad esmu tāda. Neklausies! Tad es esmu tik nekrietna — tu nevari ne iedomāties. . . Tas pāriet. . . Neklausies. . . Skaidrs, mīļais, ka mēs būsim kopā. Kam mums dienvidi? Tu pabeigsi institūtu — es pagaidīšu —, tas nekas, ka esmu piecus gadus vecāka, sīkums, gadās, ka sieva ir pat desmit gadus vecāka,— nekāda vaina. . . Nebēdājies nu, manu labiņo. . . vai tad ir vērts manis dēļ. . . Es taču esmu laimīga, laimīga, ka tu man esi! Es to nemaz nezināju. . . Esmu ļauna., piedod. .. Viss būs labi. Sagaidīsim Jauno gadu — divatā. Es tikai niknumā tā pateicu, bet esmu jau sarunājusi: Ņina aizies ar savu kompāniju, vecais arī iešot pie kaut kādiem paziņām. . . un mēs paliksim divi vien. . . Es tikai uz stundu, uz vienu pašu stundiņu aizskriešu uz «Astoriju» un būšu atpakaļ. . . Pie tevis. Nu, nedusmojies, nu, lūdzu, es apsolīju. . . Pirms tam visu mājās sagatavošu Jaunā gada sagaidīšanai. Un vienpadsmitos būšu atpakaļ.. .

Muļķīgi smaidīdams, viņš gāja mājās. Gāja drošu soli, un sniegs zem kājām gurkstēja tikpat droši. Laternas vairs dega tikai vietumis, un tikai paretam viņam pretim gadījās nācēji — piesardzīgi un steidzīgi. Fontankas krastmalā gan bija gaišāks, priekšā pa kreisi smagnēji tumsa Inženieru pils. Uz tilta laternas bija senatnīgas — izskatījās kā mājiņas —, un Aleksejam šķita, ka viņš nokļuvis citos laikos. Nē, nevis citos, bet it kā viņš ietu pa šo tiltu tūkstošiem gadu, ietu un ietu: priekšā pa labi blāvo Vasaras dārza melnie koki, bet viņš tomēr nespēj pie tiem nokļūt.

Tukšās un pustumšās Dārza ielas pieturvietā nobremzējis, gluži kā apsēzdamies apstājās autobuss ar vienu pašu pasažieri. Aleksejs būtu varējis pieskriet un pagūt, taču viņš neskrēja un necentās autobusu noķert. Gāja bez steigas. Turklāt muļķīgi smaidīja. Lai gan varbūt pat saprata, ka tas droši vien ir pēdējais autobuss un, lai tiktu mājās, kājām viņam būs krietni, ko iet. Taču iet uz mājām, kad viss ir aizmirsts, bija daudz patīkamāk. Smaržoja pēc sala un mandarīnu mizām — pēc Jaunā gada.

Uz Kirova tilta vējš viņu gandrīz nopūta no kājām. Nu viņš vairs nesmaidīja. Lamāja sevi, ka jau sen būtu mājās, bet re nu — nav vis mājās. Arī autobusu tagad vairs nebūs. Tramvaju arī ne. Un tad viņu kā virpulī sagrāba mamma, kleita, Asjas vīrs, sesija — tas viss sāka jaukt prātus, un Asja atvirzījās prom.

Piepeši garām paskrēja kāds dīvains suns, divreiz garāks par normālu suni, tā ēna sniedzās no vienas laternas līdz otrai, un tam bija daudz kāju — kāju ēnu; lietišķi skriedams no laternas pie laternas, tas nozuda. Aleksejs iesmējās.

Un tad viņam ienāca prātā, kā gan domas ir aizklīdušas, ka viņš vairs neizjūt tik skaudri to, kas viņam noteikti būtu jājūt. Viņš ar prieku aizmirstas kaut. kāda suņa dēļ. Un kāpēc viņa izjūtas vispār ir tik trulas un gausas pat tad, kad pašam šķiet, ka tās ir skaudras? Viņš arī domā, gluži kā negribēdams. Viņam trūkst pat mazākās dedzības. ..

Bet tad viņš atcerējās, ka pirms pusgada, kad abiem ar Asju viss tikai sākās, bija gluži citādi. Toreiz viņš gan pārdzīvoja, gan neticēja, šķita, ka jebkuru brīdi uzzinās ko tādu, kas no viņa tiek slēpts, kuru katru

bridi viņam jāgūst par visu skaidrība un jāpieņem lēmums. Ari toreiz viņš stundām gaidīja kāpnēs un parādes durvīs un laikam taču redzēja, kā Asja aiziet ar kādu citu, un visam tūlīt, tūlīt bija jāatklājas — un tad būtu beigas. Vēl tikai viens pierādījums — un beigas. Viņš nekad nebija dzīvojis tik saspringti un mokpilni kā tolaik. Viņš pat nenojauta, ka arvien no jauna un no jauna var just vienu un to pašu un atkal to pašu, tikai aizvien spēcīgāk un spēcīgāk; viņam tas pat šķita dīvaini. Bet, kad pierādījums it kā radās un vairs nebija iespējams ļauties vilinājumam, kad viss beidzot kļuva skaidrs un vajadzēja izlemt, viņš pēkšņi sāka vairs neko neredzēt, neievērot, nesekot viņai un — jo trakāk — viņš vairs neredzēja, neievēroja, nesekoja. Agrāk viņš allaž bija centies sev iestāstīt, ka mīlestība prasa ticību, tas ir, patiesību un skaidrību, un necieš krāpšanu, turpretī tagad mīlestība nostājās pāri skaidrībai, un neziņā un izskaidrošanās noraidījumā tagad ietilpa ticība un viņa mīlestības turpinājums vai bojāeja — kas to lai zina?

Tā viņš gāja, tā viņš domāja vai arī nedomāja, jo šīs domas nu jau atgriezās pie viņa nezin kuro reizi: skaidrības skaudruma tajās nebija. Un viņš nekad neatļāvās aizdomāties līdz loģiskām beigām, bet sāka domāt par kaut ko citu, nevis par to, viņš it kā aizzieda, izdzēsa ar dzēšgumiju uzmetumu, tā ka pēc tam nebija iespējams nedz saprast, nedz atcerēties. . . Tā droši vien bija nepieciešams, ja jau viņš gribēja saglabāt mīlestību, bet nebija līdzekļu, kā to iespēt, un doma, ka jādara kaut kas, jāpieņem lēmums un jārīkojas, noveda vienīgi pie mežonīgas bezpalīdzības izjūtas, it kā viņš būtu no visa atkarīgs, pilnīgi no visa: no vecākiem, institūta, apdzīvojamās platības, naudas un sava puicis-kuma. . . Šī doma noveda tikai pie šīs bezpalīdzības, ne pie kā cita, un tajā brīdī viss dzīvais viņa dvēselē pamira, bet par visu dārgāks taču bija šis dzīvais. Pat domas par to nozīmēja, ka viņš sāk pielāgot tās ne vien pagātnei, kad viņš bija gribējis visu beigu beigās uzzināt un izlemt, bet arī šodienai — un tad viss sabruka. Nekas taču pa šo laiku nebija mainījies. . . Tāpēc viņš nekādā ziņā nespēja tā domāt, viņš pameta šo domu pusceļā — tālāk bija bedre, bezdibenis, tur negribējās spert soli, jo tik pierasts bija šīs domas

mehānisms un mehānisms, kā no tās izbēgt, tā ka nevarēja vairs pat ne runāt, ka viņš tā domā.

Viņš jau bija nosalis. Un šajā mirkli, pavisam negaidot, parādījās autobuss, lai gan šķita, ka tie vairs nebrauks, un Aleksejs ielēca tajā.

trīsdesmitajā decembri

Viņš īdēja un nespēja pamosties. Tad viņš īdēja un negribēja pamosties. Pēc tam viņš īdēja un tēloja, ka nav pamodies. Māte stāvēja viņam blakus un savaldīgi, tomēr stingri, pēc lielās pieredzes zinādama, ka Aleksejs neprot piecelties, ka viņš izliekas, lai nebūtu jāceļas, ka viņš jau vairs neguļ, tikai tēlo, un kur viņš vakar bijis?— māte stāvēja viņam blakus un metodiski, it kā aizsteigdamās priekšā jebkurai iespējamai viltībai vai iebildumam. . . Māte stāvēja viņam blakus un runāja:

— Aleksej, mosties! Tu vakar lūdzi, lai tevi sešos pamodinot. Aleksej, tu jau esi pamodies. Tev šodien ir kontroldarbs. Aleksej, labāk piecelies uzreiz un nemoki sevi un mani arī. Dari, kā es tev mācīju: piecelies sēdus — un to pašu brīdi kājas uz grīdas!

Tas bija bezcerīgi.

— Mammu, tūlīt. . . es jau esmu pamodies. . . es jau vairs neaizmigšu. . . tūliņ piecelšos. . .

— Aleksej! Atver acis!

Būtu kaut vai jāattaisa acis. . . Bet tās nevar dabūt vaļā. Tomēr — vaļā gan. Un tagad viņš jo sevišķi saprata, kā gribas gulēt. It kā acis būtu smilšu pilnas un tagad pēc plakstu pacelšanas tās izkustējušās un sākušas grauzt.

— Re nu. . . atvēru. . . es neguļu. . . tūlīt piecelšos. ..

— Aleksej, man te nav jāstāv tev klāt!

Viss bija beidzies. Nu viņš tik tiešām pamodās. Un šodien tik tiešām bija jāpārraksta kontroldarbs — pēdējais termiņš. Vienā rāvienā kļuvis mundrs, viņš piecēlās gultā sēdus, miegs vairs nebija ne prātā, viņš tikai juta, ka mazliet dreb. Tik tiešām, ja viņš galīgi neko nav iemācījies, jāpagūst vismaz uzrakstīt špikerus. Viņu pārņēma neapzinātas un šausminošas skolnieciskas bailes un steiga, bet netrūka arī teicamnieka īpašās cītības, lai gan teicamnieks viņš nekad nav

bijis. . . Tas tikai tā reizēm iešāvās prātā, pazibēdams kā sapnī, ka viņš brīnumainā veidā tomēr ir iemācījies un dabū piecnieku, tiks pielaists pie eksāmeniem un tos visus noliks uz piecniekiem,— vai to maz var iedomāties. . . Viņš visu darīja ļoti raiti, tomēr arī pārāk rūpīgi un sīki: iztīrīja zobus, mazgāja kaklu, sildīja brokastis un dzēra tēju. Kaut kur dziļi apziņā, kur mīt motivējumi un attaisnojumi, tas izskanēja tā: lieka skuba var tikai nākt par ļaunu, steidzies lēnām, galvenais, ekonomē kustības, esi organizēts un tā joprojām — atkal tā pati teicamnieka tēlošana.

Viņš atgriezās savā istabā, apsēdās pie galda un paņēma konspektu. Viņš to bija izlūdzies no Košeņi-cina, kurš, protams, visu jau bija nokārtojis pats pirmais. Izlūdzās uz vienu vakaru, taču neatdod jau trešo dienu. Tagad gan noteikti būs jāatdod.

Viņš atvēra konspektu, lādēdams sevi par trim zaudētajām dienām — tad viņš patiešām visu zinātu!— un atkal viņu pārņēma saldā un mānīgā izjūta, it kā viņš būtu teicamnieks, tāda neliela godkāre. Viņš rūpīgi izrāva tīru lapu no tīras burtnīcas — tādā gribējās rakstīt skaidrā, jēdzīgā rokrakstā un novilkt malas ar zīmuli (var arī ar vienkāršo), un sanumurēt lapas, un uzrakstīt satura rādītāju, kad burtnīca ir pilna. Tā būtu tik bieza un skaista un visa pierakstīta — tīrais prieks un patika, atkal jau tā paša teicamnieka pūles un darba augļi. . . Skaidrs, ka viņam tādas burtnīcas nebija, taču izjūta bija, tāpēc viņš sagrieza papīru kārtīgās strēmelēs špikeriem — daudz vairāk, nekā pagūs uzrakstīt un nekā būs pat vajadzīgs.

Aiz sienas nočīkstēja gulta — bija piecēlusies mamma —, tad sāka švīkstēt rītakurpes uz viņa durvju pusi — mamma nāca pārbaudīt, kāpēc dēla istabā ir tāds aizdomīgs klusums, vai tik viņš neguļ. . . Dēls paguva noslēpt papīra strēmeles un koncentrēties pie konspekta. Dunas pavērās, mamma ieraudzīja dēla noliekto galvu (dēls nepagriezās pret viņu — tā bija pārcenšanās, bet to neievēroja nedz viņš, nedz viņa), un mammas nogurušajā sejā parādījās zināma apmierinātība.

Un mamma aizgāja.

Aleksejs uzreiz atslāba. (Viņš vairs netiks pārbaudīts.) Visu ķermeni līdz pat pirkstu galiem piepeši pārņēma gurdums un nevarība. Viņš palūkojās logā. . .

Tur vēl bija tik bezcerīgi tumšs, kā jau ziemā, vienīgi laterna zvārojās uz priekšu un atpakaļ, apgaismodama rūpnīcas noliktavas balto jumtu, un sargs mīdījās pie savas «sēnītes». Sai ainavai jau bija vienpadsmit gadi — nu šo ainavu viņš redz sensenām, pavisam bērnišķīgām acīm un tāpēc atkal it kā jūt uzmācamies vēl gluži neaizmirstu bērnu dienu lietuvēnu, kas viņam vēl šobaltdien nav izprotams. Ar rokām notiek kaut kas jocīgs — tās aug, pietūkst, tās nav viņa rokas, tās ir svešas —, un tūlīt ar viņu pašu arī notiks kaut kas šausmīgs un nelabojams. Bet murgu darbības vieta un fons ir ziemas rīts, skola, kur viņš ierodas agri jo agri, ģērbtuve, dzeltena, pūžņaina gaisma un no tās netīri zilas sienas, un tāda pati gaisma gaiteņos un klasēs, kur visi klusu kustas, un skolotāji — kā milzīgas peles šajos gaiteņos. . .

Aleksejs paskatās uz modinātāju — vēl atlikusi tikai stunda. Viņš nepagūs — un no tām pašām skolnieciskajām bailēm kaut kas viņā sažņaudzas. Viņš drudžaini pievelk tuvāk špikera strēmeli, rūpīgi uzraksta tēmas nosaukumu un pasvītro. Pēc tam apakšnodaļu — un atkal pasvītro. Tagad jāizraksta no konspekta. Burtnīca kļūst biezāka acīm redzami. Un tad — riebums, piezogas neapjausts izmisums, un viņš no jauna veras logā: laterna, «sēne» un lempīgais sargs, kurš izskatās kā konuss, kā melns Salavecis,— un Alekseju vēlreiz pārņem tas pats gurdums un stingums — miegs.

Viņš atkal pieķēra sevi, ka met līkumu. Neiet pa īsāko ceļu — caur centrālo vestibilu, gleznu galeriju, pa galvenajām kāpnēm, dekanāta gaiteni —, bet caur ēdnīcu un ķīmijas korpusu, no otras puses. Tieši tādēļ, lai nesastaptos ar pasniedzējiem vai kādu no dekanāta. Viņam šķita velta cerība, ka šajā pirmssesijas juceklī nevienam par viņu nav nekādas daļas. Kaut arī tā būtu, tomēr negribējās uzskriet virsū.

Nedaudz pārsteigts, viņš konstatēja, ka gada sākumā bija mundri soļojis pa galvenajām ejām un nebija kautrīgi nīcis pie dekanāta durvīm, toreiz viss vēl bija tālā nākotnē un otrā dienā viņš bija sēdies pie mācībām. Tomēr, iedams pa šo apkārtceļu, īpašai analīzei viņš nenodevās, tas jau nenotika pirmo reizi, bija pierasts.

Tumšajā spraugā pie auditorijas bija sapulcējušies gandrīz jau visi. Šaurā telpa dūca kā bišu strops. Kamēr viņš visiem paspieda roku, arī pats kļuva tikpat uzbudināts, it kā būtu elektrizēts. Katrs izturējās savādāk. Bičenkovs, bez šaubām, gaudās un, zaudējis jebkuru cieņu, centās kaut ko sarunāt, no visiem kaut ko lūdza, varētu teikt, nodrošinājās, lai ikviens palīdz, kā var. Visi no Bičenkova izvairījās, bet viņš ķēra katru rokā, un ikviens žēlodamies piekrita. «Un galu galā viņš uzrakstīs. . .» Aleksejs ar naidu nodomāja. Kāds, aizgriezies pret sienu, juceklīgi šķirstīja konspektus — pēdējā iespēja. Tas bija Deņisjevs. «Bet šis neuzrakstīs,» Aleksejs nodomāja. Vēl viens tieši tāpat čauksti-nāja lapas, Froļenko, Hroļenko, kā viņu mēdza saukt, taču viņš uzrakstīs, Aleksejs nodomāja. Divi bija drošsirdīgāki par visiem citiem un stāvēja pie pašām durvīm, gaidīdami, kad laidīs iekšā, tie bija centra uzbrucēji — visādā nozīmē —, draudzīgi puiši, bastotāji, taču visur viņiem bija labas sekmes, viņi uzrakstīs. Aleksejs pēkšņi šajā drebēšanā aiz durvīm juta kaut ko ļoti pazemojošu. Tomēr viņš centās tūlīt atvairīt šo izjūtu un, tāpat kā citi, sāka rīkoties.

Tātad viņš sāka no visiem pēc kārtas diedelēt špikerus, bet tas bija bezcerīgi. Pirmkārt, viņi visi jau bija «nodrošinājušies». Otrkārt, viņiem visiem jau bija kaut kāda apjausma par kontroldarbu, vienīgi viņam ne. Un Aleksejam sametās nelabi: šķita, ka visi uzrakstīs, tikai viņš ne. Vienīgā cerība — Miša, labākais draugs, bet tam pašam arī laikam nekā nebija. Drošības dēļ Aleksejs tomēr piegāja pie viņa. Izrādījās, ka Mišām ir. Tagad vairs nebija neviena tāda kā Aleksejs. . . Un pat šādā brīdī — nez kuro reizi!— pielidoja Bičenkovs un sāka činkstēt:— Es jau ar Mišu sarunāju. . .— Miša teica:—Es domāju, ka tu neatnāksi. . .— Aleksejs nikni sacīja Bičenkovam:—Vai tu gribi tos iesālīt, vai?— Taču atvērās durvis, tajās stāvēja docents Veršiņins, un visi metās iekšā. Saspiedās trīs pēdējās rindās — kā siļķes mucā. «Kā mazi puikas, cik muļķīgi,» domāja Aleksejs, grūstīdamies un stumdamies visiem līdzi un ieņemdams pēdējā sola pašu maliņu, «tik un tā padzīs. . .»

— Nu ir gan bērnudārzs!— teica asistente Boļšin-cova. «Šī arī te. . . viņi ir divi,» Aleksejs satriekts konstatēja, «bet es pat nepamanīju.»— Kā bērnu-

dārzā!— viņa teica.— Auditorija taču ir pietiekami liela. . . Pa divi pie galda!

Visi spiedās kopā kā kucēni un nekustējās ne soli. Tas bija sacīts visiem, nevis katram atsevišķi.

— Tas attiecas uz visiem!—teica asistente.— Nu ir gan!

Izskatījās muļķīgi, asistente bija interesanta sieviete, un Aleksejam kļuva neērti. «Tik un tā nav nekādas jēgas,» viņš nodomāja. «Sērīgi un bezcerīgi. . .» Un gandrīz vai pirmais Aleksejs piecēlās kājās.

— Nāciet uz priekšu, nekautrējieties,— asistente viņam sacīja.

Veršiņins bija beidzis šķirot biļetes, iznēsāja tās un salika uz galdiem. Aleksejs sēdēja viens pats pašā priekšā un grozīja rokā savu biļeti. Viņš paskatījās atpakaļ: «centra uzbrucēji» sēdēja vislabākajās vietās — beigās pie sienas; Bičenkovs arī bija itin labi iekārtojies. Visu sejās, kas izskatījās neveselīgas, jau bija nopietnība, kontroldarba azarts. Ikviens bija ieurbies acīm savā papīriņā, gandrīz vai ķeršus to izķēris Veršiņinam no rokām. Veršiņins turpretī atdeva tos lēnām, it kā apsvērdams, vai nav sajucis skaits. Bet nu jau visi bija apveltīti.

Aleksejs pilnīgi neko nesajēdza no funkcijas, kas bija uz viņa lapas. Tā bija tik nepazīstama, ka viņš pat nepūlējās koncentrēties. Viņš pagriezās pret aizmugurē sēdošajiem. Visi — visi kaut ko rakstīja, tā šķita. «Centra uzbrucēji» nekaunīgi «spieda». Asistente staigāja starp galdiem, un abu skatieni sastapās, Aleksejam nācās novērsties, lai viņa nepajautātu: «Vai jums ko vajag?»— un vispār nebija vērts līst acīs. Viņš uzzīmēja kliņģeri un ievilka tajā vēl vienu. Asistente apsēdās pie Veršiņina, un abi sāka čukstēties. Nupat bija īstais brīdis! Sirds sāka dauzīties tā, ka skanēja visa auditorija. Aleksejs, elpu aizturējis, klusu pavilka zem svītera pabāzto Košeņicina konspektu. Tas ir sakarsis — silts. . . Beidzot burtnīca ir uz ceļgaliem. Tagad jāatrod. . . Aleksejs pablenž ar vienu aci — nekas, Veršiņins ar Boļšincovu sarunājas, neskatās. Nu tikai jāsameklē konspektā vajadzīgais. Bet kas viņam ir vajadzīgs? Aleksejs šķirsta zem galda lapas, taču neko nesaprot. Šķiet, ka lappuses dārd. Viņu pārņem tāda sajūta, it kā viņš staigātu pa jumtu: soļi briesmīgi skan, turklāt var nokrist. Aleksejs pablenž uz Boļšin-

covu: vai viņa nedzird šos blīkšķus, bet Boļšincova blenž uz Alekseju, it kā dzirdētu. Pārbijies viņš drudžaini iegrūž konspektu cik iespējams dziļāk galdā, tā ka pats vairs netiek tam klāt. Un atviegloti nopūšas. Pie velna!

Atvilcis elpu, Aleksejs pagriezās: visapkārt noritēja neiedomājama darbība. «Vai tiešām pasniedzēji nemana?» viņš, kā parasti, bija izbrīnījies. «Viņi taču ir pieredzējuši cilvēki. . . Negrib,» viņš nosprieda. «Bet kāpēc tad citus tomēr ķer? Mani, piemēram, ar lielāko prieku būtu pieķēruši. . . Tie ir upuri,» viņš sev atbildēja, «upuri iebaidīšanai. Bet visus nevar. Kas tad mācīsies?» Nu jau viņš bija savilcis daudz kliņģeru. «Derētu aprēķināt kliņģera funkciju — un nodot... Teiktu — kāds huligāns, bet cik spējīgs!» Veršiņins pļāpāja ar asistenti, un viņa ik pa brīdim klusu un melodiski iesmējās. Aleksejs pagriezās: tās pašas lietišķi nodurtās galvas, drudžainās grimases, blenžot uz špikeriem, uz citiem netiek pamests ne skatiens, «centra uzbrucēji» raksta, cik jaudas, arī Bičenkovs skrīvē. .. Nevienam nav daļas par pārējiem. Nupat viņš gan uztvēra Deņisjeva apjukušo skatienu, deva tam kādu mājienu, ko pats arī nesaprata; Deņisjevs žēli savaikstīja seju, sak, es pats ne velna nesajēdzu, katrs savelk tādu fizionomiju, kaut arī zinātu, lai tikai liek viņu mierā un nav velti jāriskē. . . Pretīgi. «Katrs par sevi, katrs par sevi...» Aleksejs zīmēja kliņģerus. «Visi ir savā ziņā bičenkovi. . .» Ja Bičenkovs sēdētu tuvāk, Aleksejs kaut nedaudz būtu izklaidējies — pagrieztos pret viņu un pabaidītu, tad redzētu, kā tas atvairītos un šņāktu un cik žēla, bet reizē arī nikna būtu Bičenkova seja. Tāda izrāde būtu Alekseju kaut mazliet izklaidējusi. Bičenkovs nemūžam nepalīdzēs! Tad Aleksejs vēl pasapņoja, kā viņš negaidot zina ikvienu mācību priekšmetu labāk par jebkuru pasniedzēju šajā priekšmetā un tāpēc eksāmenos tie visi ir sprukās, ne jau gluži visi, bet tie, kuri viņam nepatīk, toties tiem, kurus viņš ciena, viņš atbild tik spīdoši, tik spīdoši, ka viņam tiek likti piecnieki un piecnieki ar krustiņu, bet īpatņi ieliek pat «seši».. . Tobrīd pirmais jau nodod kontroldarbu, tam seko otrais. «Vai nav nelieši!» Aleksejs domā. «Paskat, cik nadzīgi, kā teicamnieki! Pirmais vai pēdējais — ir nu gan prieks! Ja esi uzrakstījis — palīdzi kaimiņam! Pirms kontrol-

darba paši droši vien tā runāja, bet tagad nes nodot. Ko tu neteiksi, cik disciplinēti, cik nopietnas sejas. . . Vai arī: ja jau ir uzrakstījuši un nav izgāzušies, kāpēc iekrist, palīdzot citiem? Baidās, ari tāpēc steidzas atdot. «Centra uzbrucēji» tāpat, un Bičenkovs arī. . . Pat Deņisjevs un Miša kaut ko steidzīgi skribelē, tātad ir sagaidījuši.» Kaut vai viens būtu viņam pajautājis — vai nevajag palīdzēt? Bet visi aiziet garām nodot darbus. . . Tiesa gan, viens no «centra uzbrucējiem» paprasīja, bet tik skaļi čukstēdams, gandrīz vai ar nolūku bļaudams, lai tiktu pamanīts un izdzīts (darbu viņš jau bija nodevis, tā ka viņam — alga viena), turklāt ar tādu seju, jau iepriekš pārbiedētu, lai tikai varētu sagaidīt atbildi: «Nē, nekas nav vajadzīgs,»— tā ka Aleksejs vienīgi pameta ar roku: sak, ej vien, ej. . . Tie «centra uzbrucēji» tomēr ir lāga puikas, labāki par citiem. Bet paši labākie patlaban izgāžas. . . Aleksejs salocīja savu lapiņu ar kliņģeriem, parakstījās un nodeva. Nolika uz kaudzītes un — izgāja.

— Nu, Aleksej, kā? Kā ir?—«Centra uzbrucēji» metās viņam klāt.

— Nekā,— Aleksejs nevērīgi atbildēja.

— Kā nu tā, kā nu tā!— viņi sāka čukstēt.— Tur bija tikai četri varianti, mēs izpētījām. Mums ir visiem atbildes. Mēs būtu aizsūtījuši. . .

— A-ā,— Aleksejs nenoteikti novilka un devās prom.

— Vai tu pavisam aizej, ko?— viņš dzirdēja, bet viņa te vairs nebija. Pa to pašu apkārtceļu viņš nogāja lejā pagrabstāvā uz ģērbtuvi. Tā bija tukša, galvu pieliecis, viņš iegāja, un, kā vienmēr, tajā brīdī radās sajūta, ka viņš ir ļoti garš, lai gan patiesībā eja bija ļoti zema. Divas garderobistes, izliekušās pa saviem lodziņiem, sarunājās. Radio pārraidīja dziesmu «Kad pastnieks reiz biju. . .». Bērnībā šī dziesma tika dievināta, un viņam tā vēl aizvien patika. Šeit bija silti un mājīgi. Blāvi spīdēja spuldzītes. Gar sienām stiepās biezas, plušķainas caurules, tās izskatījās siltas. Viņš iedeva numuriņu. Garderobiste bija jauna un diezgan glīta, viņas sejā bija vēl kaut kas īpašs, varbūt mazliet izlaidīgs, vai arī viņa uz Alekseju tā paskatījās, vai arī siltā, pustumšā pagrabtelpa bija tāda, kas radīja ļoti saldu un atkal tādu pašu sajūtu kā skolā, tikai viņš tagad bija cits, viņš zina, kas tas ir. Aleksejs nolūkojās

uz garderobisti, kurai viss bija apspīlēts un kura gorīdamās devās starp pakaramajiem un atnāca atpakaļ, gan skatīdamās uz Alekseju, gan neskatīdamās, ne aicinādama, bet arī neatvairīdama. Tas viss atstāja uz Alekseju spēcīgu iespaidu. Un jo sevišķi tāpēc, ka viņas skatiens un aicinājums netika izpausts līdz galam, tas iedarbojās vēl spēcīgāk. Aleksejam gribējās saņemt viņu aiz rokas vai paplikšķināt viņai pa vaigu, vai it kā nejauši pieskarties viņas krūtīm, bet viņš to nedarīja un neko neteica, tikai apģērbās un aizgāja.

Samiedzis acis gaismā — tātad jau ir liela diena!— viņš ar pilnu krūti uzelpoja, viņš bija ticis brīvībā.

Pulkstenis vēl nebija divpadsmit, bet viņš jau bija mājās. Dzīvoklī atradās tikai Pelageja Pavlovna, neviena cita nebija. Aleksejam jau kopš bērnu dienām patika būt mājās vienam. Viņš klīda pa istabām, bāza degunu visos skapjos un galdu atvilktnēs, vārīja sev tēju un sūca to caur makarona salmiņu, gulēdams lasīja. Tad pārējie sāka atgriezties mājās. Arī tas bija labi, ka mācības skolā beidzās agrāk nekā darbs. Divas stundas brīvības viņa dienas režīmā.

Pelageja Pavlovna priecājās, ka Aleksejs pārnācis un viņa vairs nav dzīvoklī viena, un nopriecājusies aizgāja uz tirgu. Aleksejam tas bija ļoti pa prātam. Viņš aizgrūda durvīm priekšā aizbīdni, tā ka neviens ar savu atslēgu vairs netika iekšā, bija jāzvana; Tā tika darīts, ja dzīvoklī kāds palika viens pats. Tādu kārtību bija ieviesusi Pelageja Pavlovna, pamatodamās uz vājo dzirdi.

Aleksejs sameklēja ledusskapī tantes lielisko pastēti, pagatavoja sev sviestmaizi un visu rūpīgi nolika atpakaļ, kur bijis,— tieši tāpat kā Pelageja. Uzkodis sviestmaizi, viņš iegāja tantes istabā. Tās logi bija sētas pusē, tāpēc istabā valdīja puskrēsla. Līdz pat šim brīdim Aleksejs tajā daudz ko redzēja ar bērnu dienu acīm. Arī tagad, te ienākot, viņš jutās kā septiņus gadus vecs puišelis, kas, pārkāpis aizliegumu te spert savu kāju, nu priecājas pats par savu drosmi. Viņš ieraudzīja — vienmēr pirmais, ko viņš ieraudzīja,— dzelteno Veneru, tik kailu un bez rokām. Pēc tam klavieres, grāmatas. Tagad gan vairs bērnu dienu

izjūtas nebija tik izteiktas. Arī Venera acīm redzami bija no ģipša, bet viņš pats pret to bija kļuvis vienaldzīgs.

Aleksejs apskatīja grāmatu kaudzi uz klavierēm, ar pirkstu paplinkšķināja pa taustiņiem. Skaņa aizplūda pa istabu un izgaisa, it kā nozuzdama pustumsā. Apēdis sviestmaizi, viņš noslaucīja roku klavieru pārsegā un piegāja pie bufetes. Sadabūjis aizsāktu kagora pudeli, nomērīja ar skatienu un iedzēra malku, tad vērīgi nopētīja, kā krities līmenis, un iedzēra vēl. Nolika atpakaļ. Uzēda virsū karoti ievārījuma. Ievārījums bija svaigs, nepārcukurojies un tūlīt izkusa uz mēles, it kā viņš nebūtu pat ēdis. Atkal visu nolicis atpakaļ, kā tļija, viņš izvilka aiz trimo aizbāzto tantes cigarešu paciņu, kas jau bija iesākta, un uzsmēķēja. Tad apsēdās pie tantes galda. Tas bija vecmodīgs, milzīgs galds ar milzum daudzām atvilktnītēm. Viņš tās uzreiz neatvēra, bet vispirms apskatīja pašu galdu, tā virsu. Tur bija daudz kā ievērības cienīga, un viņš pazina visus savus vecos bērnības draugus — nazīšus, glāzītes, kalendāri-ņus. Bija arī kaut kādi papīri, galvenokārt katedras sēžu protokoli, tie viņu neinteresēja. Viņš izlasīja nesen atsūtītu vēstuli no kādas sajūsminātas Tusjas, pavisam vecas večiņas, vēstule bija adresēta Incim, tas ir, tantei. Vai viņa atceroties, kā viņas abas. . . utt. Aleksejam sametās kauns — tas taču ir bijis tik sen —, un viņš gandrīz saprata, ka nevajag lasīt, tāpēc noteica:—Patiešām, grūti atcerēties...— un pavīpsnāja, lai sevi uzmundrinātu, tomēr nolika vēstuli sāņus. Galda atslēgas joprojām atradās tajā pašā glāzītē. Viņš pēc kārtas atslēdza katru atvilktnīti. Pēdējos gados tajās maz kas bija mainījies, varētu teikt — nekas nebija mainījies. Viss bija palicis tādā pašā nevainojamā kārtībā un tajās pašās vietās. Atvilktnēs joprojām glabājās atmiņas, un to pa šiem gadiem nebija nācis klāt. Viņš atcerējās gan fotogrāfiju paciņu, tur bija vēl viena, arī to, un tās pašas vēstules. Šo atvilktņu dzīve bija pārāk sen apstājusies. To bija skumji redzēt. Dzīva šķita tikai viena atvilktne, vislielākā, centrālā. Arī toreiz tā bija dzīva. Tā darbojas vēl šobaltdien. Tajā bija koncentrēts viss, kas notika šobrīd. No vienpadsmit galda atvilktnēm viss dzīvais bija ievietojies vienā. Bet arī tajā gadījās vecas lietas, tante tās vēl izmantoja. Kaut vai, piemēram, izdevumu

grāmata. Un adrešu un telefonu grāmata. Tad atkal vēstules, diezgan maz. Kaut kādu biedru saraksts. Lektorija biļete. Vēl šis tas. Daži futrāļi ar pildspalvām un zīmuļiem. Lāpāmā diega kamols. Biezs bloknots — tādam un tādam delegātam, pat neiesākts. Piezīmju grāmatiņa. Tur starp citiem ierakstiem Aleksejs ieraudzīja trīsprocentu (zelta) aizņēmuma obligāciju sarakstu. Saraksts bija ļoti garš. Taču šajā atvilktnē Aleksejs atrada tikai divas obligācijas, vairāk nebija. Sarakstā šīs divas nebija minētas. Tātad pārējās glabājās kaut kur citā atvilktnē. Aleksejs vēlreiz rūpīgi tās visas pārskatīja, tomēr neatrada obligācijas — tur bija jābūt biezai pakai. Viņš skaidri iztēlojās, kādai šai pakai jābūt — ietītai, ar lentīti sasietai, un zem lentītes kartons, un uz tā ar tantes roku uzrakstīts: «3 % (zelta).» Aleksejs to visu tik skaidri iedomājās, ka šķita: nupat viņš ir redzējis šo paciņu, un viņš centās atcerēties, kurā atvilktnē tā bija. Tomēr drīz vien saprata, ka velti meklē, taču, lai viņu nosit, viņam nebija ne jausmas, kur tante to varētu glabāt, ja nav galdā. Viņš salika visu iepriekšējā kārtībā, izņēma no vidējās atvilktnes tās divas obligācijas un pārdomās palika stāvam. Tās bija gludas, līdzenas, zaļā krāsā, un viņam negribējās tās salocīt. Skatiens krita uz naktsgaldiņu— tur gulēja prāvs pasaules atlants. Aleksejs iebāza obligācijas kaut kur Āfrikā un, paņēmis atlantu, izgāja no istabas.

Ticis laukā, viņš ātri, bet ne jau kā apsvilis devās uz Trefilova istabu. Tur, apkārt neskatīdamies, tūlīt piegāja pie rakstāmgalda un, lai gan nezināja, kur stāv obligācijas, apbrīnojami ātri to uzminēja, izvilka no paciņas vidus vienu un ielika turpat atlantā pie abām pirmajām.

Sirds skaļi dauzījās — to viņš negaidot atklāja, kad jau bija iznācis no Trefilova istabas un soļoja pa gaiteni. Piegājis pie ārdurvīm, viņš atrāva aizbīdni. Truli pastāvēja priekšnamā un tad devās uz mammas istabu.

Tajā bija neparasta smarža, un pirmajā brīdī Aleksejs istabu gandrīz pat nepazina. Pie sienas bija pieslieta egle. «nuja, eglīte. . .» viņš apķērās. «Jaunais gads. . .» Egle bija ļoti jauka. «Vakar tās vēl nebija,» Aleksejs atcerējās. «Pa kuru laiku viņi paguvuši to atstiept?»

Viņš apsēdās tai pretī atzveltnes krēslā, nolika atlantu uz ceļgaliem un, gaidīdams Pelageju, sāka skatīties uz egli.

«Kur viņi dabūjuši tik burvīgu eglīti?»

Krājkasē Aleksejam klājās grūti. Viņš nemaz nezināja, kāda tur kārtība. Drošības dēļ viņš bija paņēmis līdzi pasi. Cilvēku nebija daudz. Viņi stāvēja divās rindās. Nezin kādēļ viņš nepajautāja, kur jāstājas, un piegāja pie īsākās.

Cilvēki nāca un gāja. Durvis blīkšķēja vien.

Pēkšņi tās plaši atvērās ar īpašu rībienu. Ienāca divi. Neskuvušies, vateņos un zābakos, ar lauka somām. Ne uz vienu neskatīdamies, viņi klusēdami iegāja kaktā, aizvilka tur divus atzveltnes krēslus, salika tos kopā kā sili, piestūma pie tiem vēl divus un apsēdās; viņi ārkārtīgi atšķīrās no pārējiem. Tad izveidotajā silē abi sāka izkratīt savas somas — un no tām bira laukā rullīšos saritināta nauda. Bira un bira — vesela kaudze. Kad beidzot visa nauda bija izkratīta, viņi rūpīgi ielūkojās somās — kā tālskatī —, bet tajās tik tiešām nekas vairs nebija palicis.

Tad viņi izgludināja naudaszīmes un sāka likt tās atsevišķās paciņās — trijniekus pie trijniekiem un rubļus pie rubļiem.

Aleksejam patika šie neparastie vīri. Viņa acu priekšā pazibēja dažādas ainas, piemēram: viņiem katram ir kolts pie sāniem, viņi tos izrauj — visi paceļ rokas, bet šie abi aptīra kasi. . .

Kaut arī rinda bija īsa, tā nebija īstā. Un Aleksejs saskaities nostājās galā tai, kura bija garāka. . . Tad viņš ieraudzīja priekšā stāvošajiem rokās obligācijas un vēl vairāk sadusmojās: kā viņš uzreiz nebija pamanījis!

Tie abi visu laiku tikai gludināja un skaitīja naudu — un Aleksejs, skatīdamies uz viņiem, nomierinājās. Tā viņš rāmi stāvēja rindā un jau bija pie paša lodziņa, te pēkšņi tie divi sāka runāt, nevarēja saprast, ko, un lika naudu atpakaļ somās.

Salika un aizgāja. Joprojām nelikdamies par citiem ne zinis.

«Kaut kas neaptverams,» Aleksejs nodomāja, bet kasiere dusmīgi sāka klauvēt pie lodziņa. Un kā nu ne — bija pienākusi Alekseja rinda.

Nosarkdams viņš iebāza pa lodziņu obligācijas.

Tālāk viss norisinājās ļoti ātri.

Nez kāda veča iedeva viņam sešdesmit rubļus.

Un pasi viņam neprasīja.

. . .Mājās Aleksejs gaidīja zvanu. Asja nezvanīja. Tas ir sasodīti neērti, Aleksejs domāja, ja cilvēkam nav telefona!

Asja piezvanīja tikai pēc desmitiem. Teica, lai otrā rītā aizejot. Kāpēc viņa šodien neesot bijusi? Nu vienā skriešanā. . .

Pirms iemigšanas viņš lasīja «Mobiju Diku».

trīsdesmit pirmajā decembri

Viss bija ļoti labi. Asja pati atvēra durvis. Viņai bija mugurā mētelis, bet vēl neaizpogāts, un zem mēteļa tā pati mājaskleitiņa. Viņa nopriecājās un nobučoja Alekseju uz vaiga.

— Vai, cik labi, mīlulīt! Paldies, ka atnāci! Tu mūžam esi tik precīzs, ka prieks! Nevis tāda kā es. Zinr, es esmu ieņēmusi frizētavā rindu...— Viņa pasmaidīja. — Tepat pretī. Mēs abi taču šovakar sagaidīsim Jauno gadu. (Viņa uzsvēra «mēs abi», turklāt burvīgi paskatījās uz viņu.) Man jābūt skaistai.

Viņa pasmaidīja. Aleksejs vai kusa. Apkārt viss kļuva gaišs, un šķita, ka viņa krūtīs paceļas spārnos putnu bars. Viņš saņēma Asju aiz rokas un pievilka sev klāt.

— Nevajag, Aļoša, neķircinies. . . Tagad iesim abi uz frizētavu. Labi?

Aleksejs tūlīt palaida Asju vaļā, tomēr bija laimīgs.

— Es dabūju naudu. . .

— Jā?— Asja teica gandrīz vienaldzīgi.

— Te ir.

— Tik daudz?—viņa tikpat mierīgi pajautāja. Aleksejs bija mazliet vīlies, tomēr pateicīgs Asjai, ka viņa neiekliedzas, neuzplijas ar jautājumiem.— Kur tu dabūji?

— Dabūju,— Aleksejs svarīgi atbildēja.

Šķita, ka Asjas te nemaz nav.

— Tad ir labi,— viņa sacīja, brīdi klusējusi.— Iedod man lombardam. Un desmitnieku vakaram — es visu nopirkšu. Mums jau ar desmitnieku pietiks?. . . Nu, vai iesim? Man taču ir rinda.

Viņi izgāja uz ielas, un Aleksejs bija pārsteigts, cik laukā burvīgs laiks. Visu klāja apbrīnojami balts sniegs — gluži kā ārpus pilsētas. Arī mājas bija nosarmojušas. Un šī vecā iela ar nelielajām, jau nomelnējušajām ēkām bija ļoti jauka. Pilsēta, viegla un mīksta, vairs neizskatījās pēc pilsētas. Tā bija pavisam cita pilsēta. «Tā ir vienmēr,» viņš nodomāja, «es pamanu skaistumu, kad blakus ir Asja, kaut arī viņa pati to nemanītu. Pat neatminos, ka es viens būtu redzējis pilsētu vai parku, vai debesis vai arī ievērojis, kāds ir laiks.» Arī debesis bija apbrīnojamas — baltas, tuvas un mīkstas, tomēr gaišas.

Jā, tas viss, un pāri ielai — jau frizētava. Asja atstāja viņu pie durvīm, bet pati iegāja. Uz mirkli pavērtajās durvīs viņš ieraudzīja, ka šaurā uzgaidāmā telpa ir bāztin piebāzta un visas sievietes tur stāv vaļējos mēteļos; pustumsa, bet aiz finiera nodalījuma — spilgta gaisma. Asja tūlīt izskrēja laukā, arī atpogājusies, un sacīja:

— Pavirzījusies, bet vēl ir tālu. Tev nav nozīmes gaidīt.

— Nekas,— Aleksejs teica.— Es pagaidīšu.

— Labāk nopērc vīnu, citādi es nepagūšu — tik daudz darīšanu!

— Labs ir,— Aleksejs teica.— Ej, tu nosalsi.

— Bet pēc tam atnāc šurp — vai dzirdi?

Veikalos nevarēja ne paelpot. Viņš iegāja, ieraudzīja

ļaužu barus un zaudēja cerības. Tā viņš apstaigāja vairākus veikalus. Beigu beigās saprata, ka tikai zaudē laiku un nekur nebūs tukšāks. Un tomēr viņš atkal izgāja laukā. Bet tad, iegriezies bezjēdzīgā šķērsielā, ieraudzīja pagrabu un ienira tajā. Tur bija tikai vīri vien, pa lielākajai daļai piedzērušies. Turpat arī dzēra un staigāja apkārt ar glāzēm.— Pagaidi vien,— viņi teica —pagaidi vien!—Viņu bija daudz, tomēr rinda virzījās ātri, un Aleksejs dabūja visu, ko vajadzēja. — Ak tad nopirki gan,— viņam sacīja neskuvies tēvainis un mīlīgi paskatījās.— Jā, nopirku,— Aleksejs atbildēja, paslēpdams pudeles.— Re nu, kāds malacis!— tēvainis noteica.— Kā tad. ..— Aleksejs apmulsa. — Nedari tēvam pāri,— sacīja vīrietis.

Viss bija labi. Aleksejs devās atpakaļ uz frizētavu. Brīdi vilcinājies, tomēr gāja iekšā. Apjucis pārlaida skatienu sieviešu pulkam. Visas raudzījās uz viņu, bet Asjas starp viņām nebija. Visas bija ļoti vienkāršas, gandrīz visām mugurā bija mājaskleitas, galvā lakatiņi, neviena nebija tik noslēpumaina kā uz ielas. Šķita, ka viņas nopēta Alekseju, bet varbūt arī nepētīja. Aleksejs samulsa.

— Tavējā jau aizgāja, ir jau prom,— viena skaļi sacīja, Aleksejs lāgā neaptvēra, kura tā ir, acīmredzot tur tā — apaļīgā. Visas iesmējās. Aleksejs arī. Turklāt šeit bija silti un mājīgi, kaut arī saspiesti. Un Aleksejam kļuva tik labi no šī vārda «tavējā»: «tavējā aizgāja». Tāpēc te ir mājīgi, ka Vecgada vakars, viņš nodomāja; aptvēris, ka vēl aizvien stāv, bet jāiet prom, Aleksejs vēl vairāk apjuka. Viņš ieraudzīja telefona automātu.

— Man jāpiezvana. . .— viņš teica.

Meitene, kas bija aizstājusies telefonam priekšā, pagāja sāņus. Viņa bija atturīga un skaista un pavirzījās sāņus, nemainīdama sejas izteiksmi, tikpat augstprātīga. Viņš uzgrieza nez kādu numuru un skatījās uz meiteni. Interesanti, ja viņa mīl, tad droši vien nav tāda? Varbūt viņa tāpēc ir tāda, lai ikviens interesētos, kāda gan viņa ir, kad mīl? Pa telefonu Alekseju nolamāja, un viņš izgāja, cenzdamies neuztvert nevienu skatienu, kas, iespējams, bija zobgalīgi.

Viņš bija gaidījis, ka durvis atvērs Asja, ka viņa jau ir mājās, taču atvēra Sergejs Vladimirovičs. Viņš bija neparasti simpātisks, stalts, mundrs un smaidīja.

— Aļoša? Labsvakars, nāc iekšā! Laimīgu Jauno gadu!

Arī tas bija lieliski. Ir tik patīkami, kad ar prieku var atbildēt.

— Jums tāpat — laimīgu Jauno gadu!

Aleksejs pirmais iegāja istabā, viņi abi ar Sergeju Vladimiroviču brīdi pie durvīm bija paminstinājušies, bet tas uzstāja — un Aleksejs iegāja pirmais. Istabā neviena nebija. Aleksejs uzreiz iedomājās, ka Asja būs virtuvē. Istaba bija tā pati, tomēr it kā cita. Aleksejs vienmēr bija brīnījies, kā viena un tā pati istaba var

būt tik dažāda. Protams, daudz ko nozīmē arī uzkopšana. . . Tas pats ļodzīgais galds un tās pašas trīs dzelzs gultas, un tā pati kumode, kas reiz bijusi sarkankoka, un tās pašas — nu jau galīgi nekādas — tapetes — tas viss šodien iederējās tā kā nekad, un tas, ka istaba bija gandrīz vai tukša, arī tai piestāvēja. Tajā bija pat it kā gaišāks, pareizāk sakot, pustumsa šķita tīrāka un siltāka, un tik tiešām bija siltāks, jo krāsns bija karsti sakurināta. Arī Sergejs Vladimirovičs šodien labi piedienēja istabas iekārtojumam. «Svētki laikam visur jau klāt. . .» nodomāja Aleksejs.

— Sēdies,— teica Sergejs Vladimirovičs, noņemdams no galda zābaku un mulsi pasmaidīdams.

— Bet kur tad Asja?— Aleksejs tomēr pajautāja.

— Vēl nav pārnākusi. Tūliņ būs klāt, nekreņķējies. Ja nebūs tūlīt, tad drīz vien.

«nuja, viņa droši vien bija zālē,» Aleksejs sev teica, «bet es tur nepaskatījos.»

Lāgiem Sergejs Vladimirovičs bija itin jauks večuks. Tad jo sevišķi izcēlās viņa nevainojamā āriene. «Tāda suga,» viņš teica. «Esmu ļoti līdzīgs Buņinam, vai nav tiesa? » Nabadzīgais uzvalks šo līdzību uzsvēra. Viņam bija melns paššūts frencis ar melnām pogām. Drāna bija bieza kā mētelim. Frencis acīmredzot bija pāršūts no mēteļa. Ļoti parocīgi: nevajadzēja nedz krekla, nedz kaklasaites. Kad Sergejs Vladimirovičs sāka klīrēties, frencis izskatījās nožēlojams. Turpretī šodien viņš nebija klīrīgs. Ripinādams savu burvīgo «r», viņš stāstīja, kā bijis kornets vai junkurs, vai kaut kas tamlīdzīgs, tas ir, mācījies par virsnieku, un kā viņi, vecpuišu kompānija, reiz trijjūgos aizvizinājušies pie čigānietēm, un cik tas viss bijis vareni: sniegs un šampanietis; viņš sameklēja nodzeltējušu fotogrāfiju, kurā bija attēlota vasarnīca Krimā, un tādu pašu vecu pirmās sievas — izcilas skaistules bildi; Aleksejam tas viss bija tik pazīstams, ka likās pat dīvaini,— vai neko vairāk Sergejs Vladimirovičs neatceras?. . . Mūžam viens un tas pats, un mūžam viņš it kā pats sev neticēja: vai vispār tas ir bijis?. . . Un tādēļ atkārto vienu un to pašu, gluži kā palikdams pie sava: «Vai tas vispār ir bijis?» Viņš pēkšņi apjucis rauc pieri, it kā atbildēdams pats sev: «Kāpēc gan ne? Var būt. Bet var būt, ka nav bijis. Viss var būt. . .» Un pēkšņi apklust, tiesa, uz brīdi,

un viņa sejā iegulst sarūgtinājums. «Kā lugā,» domāja Aleksejs. «Viņš ir kā no lugas.»

Pēc tam viņi dzēra tēju. Sergejs Vladimirovičs sadabūja smirdošo rokforu.— Ož pēc zābaku zolēm,— viņš smiedamies noteica, un viņi dzēra tēju, piekozdami rokforu. Pēc tam Sergejs Vladimirovičs pat piedāvāja Aleksejam glāzīti liķiera. Tas bija šausmīgs, droši vien piparmētru liķieris.

Bet Asja vēl arvien nenāca.

Sergejs Vladimirovičs jau gremdējās atmiņās, cik agrāk kas maksājis.

Asja vēl arvien nenāca. Aleksejam iešāvās prātā, ka viņa taču bija likusi iet uz frizētavu. . . viņa izgāja laukā, bet Alekseja tur nebija. Aleksejs nemierīgi triņājās, viņam kļuva arvien grūtāk klausīties, un tad Sergejs Vladimirovičs paņēma šaha galdiņu, bet Aleksejs nevarēja ciest šo spēli. Viņam likās, ka ir stipri satumsis, lai gan līdz tumsai vēl bija tālu.

Tajā brīdī atvērās durvis — un abi pagriezās. . . Istaba bija gara, logi atradās vienā galā un durvis otrā, un gaisma, kas nāca no logiem un tāpat jau bija vāja, līdz durvīm gandrīz netika, tā ka bija grūti saprast, kas tur notiek. Istabā ienāca liela egle. Tikai pēc tam Aleksejs aiz egles pamanīja Asju un steidzās viņai palīdzēt. Zari līda acīs, skujas dūrās, un Aleksejs ar eglīti rokās atvieglots smējās. Un smējās arī Asja.

Sergejs Vladimirovičs nezin no kurienes izvilka noputējušu eglītes krustu. Aleksejs nostiprināja kociņu, viņi trijatā nēsāja to no kakta uz kaktu, līdz vienā no tiem atrada piemērotu vietu. Aleksejs, neparasti uzbudināts, atgāja no egles un bez mitas sažņaudza dūrē un atpleta savas sveķiem notraipītās plaukstas, te tās salipinādams, te atraudams vaļā.

— Jāskrien, jāskrien!— teica Asja.

— Kurp tad?

— Uz lombardu, nu jau pavisam maz laika.

Aleksejs nez kāpēc jutās pārsteigts, viņam šķita pats

par sevi saprotams, ka lombardam jau sen jābūt pagātnē.

— Vai tu mani pavadīsi?— Asja jautāja. Viņa izskatījās izklaidīga.— Vai varbūt gaidīsi te?

— Skaidrs, ka pavadīšu,— Aleksejs sacīja.

— Kā nu pats redzi! Ja tu gribi. Es varu arī viena. . .

Aleksejs jau ģērbās.

— Aleksej, paliec,— Sergejs Vladimirovičs lūdza. — Nospēlēsim partiju līdz galam.

— Pabeigsim vēlāk,— Aleksejs atteica.

Līdz lombardam bija trīs vai četras pieturas, un viņi

līdz turienei aizbrauca. Asja kaut ko saspringti prātoja un, kad Aleksejs ko teica, viņam ik pa brīdim piebalsoja.

Viņi izkāpa pie laukuma. Tur bija katedrāle un pie tās dārzs. Metro. Aiz tā tirgus. To nevarēja redzēt, bet tas bija jūtams. Tā puse, kur viņi patlaban atradās, bija tumša, tāpēc ka priekšā bija dzīvojamās mājas, arī lombards. Tas bija it kā paslēpies, nobēdzināts. Asja teica, ka jāiet pagalmā un tad jāuzkāpj pa kāpnēm, taču šobrīd, kad Asja nezin kāpēc apstājās mājas priekšā, Aleksejam šķita, ka lombards, tāpat kā tirgus, ir kaut kur aiz katedrāles.

— Pagaidi tepat, es viena aiziešu,— Asja teica.

Aleksejs domāja, ka nebūtu ko kautrēties, varētu jau

abi divi tur aiziet, taču viņa raksturs neļāva iejaukties, ja viņu nelūdza, tāpēc viņš palika stāvam, bet Asja jau bija iegājusi vārtu velvē. Tiklīdz viņa bija tur nozudusi, Alekseju nez kāpēc pārņēma liels satraukums.

Asja ilgi nenāca. Vieta gaidīšanai bija gaužām neērta — pašā ļaužu straumē. Aleksejs nostājās starp trolejbusa un autobusa pieturu, starp divām rindām. Pagāja piecpadsmit minūtes, divdesmit, pusstunda. Tad Aleksejs arī iegāja vārtu telpā. Kāpdams pa trepēm augšā, orientēdamies pēc sen izplūdušām bultām uz aplupušajām sienām, Aleksejs iztēlojās, kāds ir lombards (viņš nekad nebija tajā bijis), un iznāca kaut kas līdzīgs pirmītējai frizētavai. Viņš atvēra durvis — tās aizcirtās viņam aiz muguras ar sarūsējušu čīkstoņu — un atradās līkumainā gaitenī. No durvīm nekas vēl nebija redzams, tikai gaisma gaiteņa galā. Aleksejs devās turp un aiz pagrieziena ieraudzīja rindu. Lombards tomēr nebija līdzīgs f rizētavai, tas vairāk izskatījās pēc veļas mazgātavas. Aleksejs ar acīm meklēja Asju, bet neatrāda. Pēkšņi kāds pieskārās viņam pie elkoņa pavisam no citas puses, nekā viņš bija gaidījis.

— Panāc šurp!— Asja čukstēja.

Viņi atgāja mazliet nostāk no pārējiem, un Asja

sacīja:

— Te vēl nebūs tik drīz. Varbūt tu ietu uz mājām? Nudien — nav vērts mani gaidīt. Ej un atnāc vienpadsmitos — norunāts?

Viņas skatiens bija izklaidīgs. Cilvēki stāvēja, kā šķita, klusēdami. Gaisma bija nepatīkama — vārga, nedzīva. Un galvenais — gaitenis, tas nepagriezās taisnā leņķī, bet izlocījās kā zarna, pie durvīm bija tumšs un viņā galā gaišs. . . Aleksejs nejutās visai omulīgi. Turklāt gaiss. . .

— Labi, es pagaidīšu uz ielas,— viņš teica.

Asja it kā saņēma sevi rokās, viņas skatiens pievērsās Aleksejam un kļuva siltāks.

— Dumiķīt, ej taisni uz mājām, negaidi!— Un viņa nošmaukstināja Alekseju uz vaiga.

Iedams lejā, Aleksejs tumšajā kāpņu telpā saskrējās ar cilvēku, kas uz viņu jocīgi paskatījās un tāpēc Aleksejam likās pazīstams. Viņam šis cilvēks neizgāja no prāta visu laiku, kamēr viņš kāpa zemē un izgāja pagalmā un uz ielas, tomēr viņš nespēja atcerēties, kur bija to saticis. Aleksejam radās aizdomas, vai tas nav Asjas vīrs, bet viņš nebija pārliecināts, jo tā īsti nebija 1 to nopētījis vienīgo reizi, kad bija redzējis, tāpat kā šo te — kāpnēs — arī nebija kārtīgi apskatījis. Tomēr Alekseju pārņēma arvien lielāks satraukums, tāpēc viņš negāja projām un gaidīja, kaut arī nekāpa augšā pārbaudīt: iznāktu, ka viņš izseko, bet tā nemaz nebija. Pēc pusstundas viņš nenocietās un iegāja pagalmā, un kāpa augšā. Viņš atvēra durvis un devās iekšā pa līko gaiteni, bet tur vispār neviena vairs nebija, tikai kāda sieviete kaut ko slēdza ciet.

— Slēgts, slēgts!— viņa teica.— Laimīgu Jauno gadu!

— Jums arī,— Aleksejs nomurmināja un gāja prom. Viņš kāpa lejā, un pēkšņi no aizmugures kāds viņam metās virsū un iesmējās — Asja!

— Re, dabūju!— viņa iesaucās.— Re, dabūju!— Viņa izvilka no somas kleitu un parādīja Aleksejam.— Tā pati ir! Tu nevari iedomāties, kā visiem tur patika mana kleita! Viena nocenotāja pat lūdza, lai es viņai to pārdodot. . . Mīlulīt, vai tu visu laiku gaidīji?. . .

Aleksejs nu vairs neuztraucās, viņš centās aizmirst visu neizprotamo un neko nejautāja. Kad viņi bija kopā, viss atkal kļuva saprotams. . .

— Bet tagad es tevi iesēdināšu autobusā,— teica Asja, kad abi bija iznākuši uz ielas,— un tu brauksi mājās.

Laukā jau bija pavisam tumšs. «Agri satumst,» Aleksejs nodomāja. «Pašreiz ir visgarākās naktis gadā.»

— Es tevi iesēdināšu, un tu brauksi. Man vēl viss jānopērk un jāsagatavo un pašai arī jāsapošas. Tu mani tikai traucēsi. Aizbrauc uz mājām un uzvelc savu pelēko uzvalku. Es gribu, lai tu būtu skaists. . .

Autobuss sāka braukt. Asja ar paceltu roku palika pieturvietā stāvam. Aleksejs nenovērsdamies raudzījās pa aizmugures logu, Asja arvien vairāk attālinājās, un viņš ieraudzīja Asjai līdzās kādu tumšu ēnu. «Tā ir no katedrāles,» viņš nodomāja, «vai arī kāds nostājies rindā.» Šī ēna viņu satrauca.

Autobuss veda viņu arvien tuvāk mājām, un Alekseju arvien vairāk kaut kas stindzināja un sažņaudza. Kad viņš izkāpa savā pieturvietā, šī izjūta pārņēma viņu arvien spēcīgāk, un, jo vairāk viņš tuvojās mājām, jo it kā grūtāk bija paiet, tāpēc viņš soļoja arvien lēnāk. Tas bija kā bērnu dienu murgos — māc bailes, bet nav saprotams, no kā jābaidās, un tāpēc ir vēl vairāk bail. Pēdējā laikā viņam vispār bija grūti atgriezties mājās, pareizāk sakot, pats pirmais mirklis bija grūts — atvērt durvis, paciest pirmos skatienus un sveicienus, kad nav zināms, vai viņu nesāks par kaut ko tincināt un vai viņam nebūs jāmelo. . . Tāds stāvoklis bija izveidojies, kopš parādījās Asja. Turklāt šodien vēl. . . šodien bija vēl nepatīkamāk kā citreiz. Viņš pat zināja cēloni, pat atcerējās, kā pēkšņi bija ieraudzījis mammas istabā eglīti. . . Vakar. . . bet tas bija atbīdīts kaut kur tik dziļi, to iedomāties jau bija tik drausmīgi, ka viņam bija vieglāk neko nesaprast nekā domāt par to. Viņš centās nomākt savas priekšnojautas, un viņam tas izdevās. Tomēr bija jāatzīst, ka šoreiz bailes bija spēcīgākas, ka tās jau bija priekšnojautas, nevis izjūta vien. Priekšnojautas, ka gaidāms kaut kas nelabojams.

Mājās valdīja liela rosība un siltums. Eglīte mammas istabā jau bija izgreznota un elektriskajā apgaismo- \ jumā vairs neizskatījās tik noslēpumaina kā tad, kad viņš to bija ieraudzījis pirmo reizi. Trīsdesmit pirmais tik tiešām bija īpašs datums, jo vairs nebija tā vēsuma

un to bargo seju, kādas Aleksejs kopš zināma laika redzēja. Mamma viņam neko neteica un neizprašņāja viņu, bija priecīga, it kā viņai nebūtu nekādu raižu. Viņa noskūpstīja Alekseju uz pieres un pasniedza viņam kārbu.— Kaut ari neesi pelnījis,— viņa smaidīdama teica. Aleksejs aiz priekiem, ka mājās vairs nevalda vēsums, ka viņam nav jāieraujas sevī un jāsastingst, pēkšņi atkal jutās par pusgadu jaunāks, tas ir, daudz, daudz jaunāks — jaunāks par veselu mūžu, jaunāks par Asju. Viņš saprata, ka ļoti mīl mammu un mājas, apkampa mammu un noskūpstīja, bet viņa atmaiga, un Aleksejs piepeši sajuta, cik viņa ir maziņa un tieviņa, un šajā jūtu uzplūdā viņu pārsteidza vēl kaut kas. Viņš negaidot apjauta, ka nu jau pusgadu nav piegājis pie mammas, nav viņu apkampis un noskūpstījis, tāds jūtu izpaudums bija zudis,— un tā arī bija Asja. Viņa rokas jutās neveikli, kad viņš tagad apkampa mammu. Viņu pārsteidza ari tas, ka viņš to nebija aptvēris agrāk; pirms Asjas viņi abi ar mammu bija viens otru tik ļoti mīlējuši! Un laikam gan ļoti spēji bija aprāvies šis viņa maigums, tā ka mamma nevarēja to nepamanīt. . . Bet viņš ne reizi nebija jutis, ka viņa būtu to ievērojusi. Vēl viņš nodomāja, ka visu šo pusgadu viņa atmiņā nekas nav saglabājies no mājas dzīves, visur — tikai Asja, un tas droši vien bija cietsirdīgi un netaisni no viņa puses. Viņam bija neērti un varbūt pat kauns no mammas, taču visā šajā jūtu uzplūdā pirmām kārtām viņš netika vaļā no neveiklības rokās, kas apskāva mammu, tās bija kokainas, tām nebija siltuma, skāviens tāpēc šķita liekulīgs, zināmā mērā apkaunojošs un pat nekrietns. Un vēl neērtāk bija tāpēc, ka mammai — viņš to juta — tā nebija. Mammai viss joprojām bija pa vecam, kā agrāk, droši vien pat spēcīgāk — kā jau cilvēkam, kurš ir noilgojies. Tas viss tā bija, un tāpēc Aleksejs pirmais atrāvās no mammas un tad ieraudzīja tik laimīgas un skumjas acis, ka viņam gribējās vai raudāt. Viņš pēkšņi izjuta tādu bezpalīdzību, ka steigšus iegāja savā istabā.

Viņš domāja, ka abi ar mammu, bez šaubām, nekad nekļūs viens otram sveši, daudz kas nokārtosies un atgriezīsies, bet. . . Viņu pārņēma dziļas jo dziļas skumjas, tomēr tas nebija nepatīkami. Viņš patiešām negaidot juta, ka viņa bērnība ir pagājusi. Vēl viņš domāja, cik neparasti maz uzņem sevī cilvēks, nē, viņš nedo

māja tik vispārīgi, viņš domāja, cik maz uzņem viņš pats, un pārmeta to sev. Atnāk viens — un jau pietrūkst otram. Šāda atklājuma cietsirdība tomēr viņu nepārsteidza. It kā tā tam vajadzētu būt.

Un Aleksejs sāka domāt par ko citu. «Es gribu, lai tu būtu skaists,» bija teikusi Asja. Aleksejs izģērbās un sāka vingrot. Pēdējā laikā viņš bija pametis sportu, lai gan agrāk ar to nopietni nodarbojās gandrīz vai katru dienu. Tagad augums turējās pretī vingrinājumiem. Taču šajā sevis mocīšanā viņš izjuta prieku, it kā ar visu savu ķermeni to atcerējās. Kad bija jau sakarsis, viņš atvēra vēdlodziņu. Spēcīgi uzvilnīja sniega smarža.

Aleksejs izpildīja vingrojumus pēc pilnas programmas, kuru kādreiz pats cītīgi bija izstrādājis — vingrojumu pēc vingrojuma. Tur bija gan pavisam sarežģīti, pat akrobātiski vingrojumi, un tas, ka viņš joprojām spēja tos veikt, sagādāja viņam īstu apmierinājumu. Viņā pamodās sava spēka un katra muskulīša paklausības apjausma, kas vēl pavisam nesen bija viņa pilnvērtības un līdztiesības, varbūt pat sava pārākuma galvenā izjūta šajā pasaulē. Šīs ķermeņa gaviles, kas agrāk bija tik ierastas, tagad šķita sevišķi patīkamas.

Tagad vajadzēja sekot skrējienam, un Aleksejs ņēmās stīvēt mugurā treniņtērpu. Uzvilcis kedas, viņš saposies palūkojās spogulī — un viņam pašam patika sava seja, sakritusies un nomelnējusi. Kājas bija tik vieglas un spēcīgas, ka likās, tās jau skrien.

Tomēr viņš neskrēja vis, bet nezin kāpēc aizgāja vēl pa gaiteni uz virtuvi. Pelageja vilka laukā no cepeškrāsns zosi, tante gatavoja savu iecienīto maizes sacepumu Jaunajam gadam, mamma, acis tuvredzīgi miegdama, grieza šķēlītēs gurķus, bet Trefilovs stāvēja ar muguru pret visiem un smēķēja, raudzīdamies satumsušajā logā. Visi pagriezās pret Alekseju, vienīgi Trefilovs ne.

— Vai tiešām tu iesi skriet?— jautāja tante, un viņas tonis bija draudzīgs, lai gan līdz pat šai dienai viņa šķietami nebija likusies ne zinis par Alekseju, jo dusmojās, ka viņš dara mātei raizes. «Tāpēc ka trīsdesmit pirmais. . .» Aleksejs atkal nodomāja. Pelageja, kam tas viss bija vienaldzīgs, ja nu vienīgi izraisīja ziņkāri, patlaban pukojās zoss dēļ, tāpēc pameta nelabvēlīgu skatienu. Trefilovs pagrieza galvu uz tantes

balss pusi, greizi pablenza uz Alekseju, izpūta dūmus un pavīpsnāja.

— Jā, mazliet paskraidīšu,— sacīja Aleksejs. Virtuves dvinga pēc vingrošanas pie atvērtā vēdlodziņa bija sevišķi nepatīkama, un viņš atstāja dzīvokli.

Aleksejs ar baudu ieelpoja salto gaisu. Viņš aizskrēja pa Karpovkas krastu līdz Botāniskajam dārzam un tālāk rikšoja gar tā sētu. Viņš it kā noraudzījās uz sevi no malas, cik skaisti un viegli pats skrien. Kaut meitenes to būtu redzējušas! Taču visapkārt bija tukšs un kluss. Šeit vienmēr bija maz cilvēku, bet šoreiz pat neviens nepastaigājās. «Visi gatavojas sagaidīt Jauno gadu,» Aleksejs nodomāja. Bija apbrīnojami kluss, un laternas nedega. Viegli piesala, bet zem kedām gurkstēja sniegs — vienīgā skaņa, vēl gan arī paša elpošana. Bija ļoti skaisti, bet Aleksejs vairs neko neredzēja, jo nu jau sāka izpausties treniņu trūkums — viņam kļuva grūti. Vispirms sāka trūkt elpas, tad kājas metās aizvien smagākas, varētu domāt, ka tās vairs nav viņa. Un tieši tad — pavisam nelaikā — parādījās divas meitenes un sāka smieties: pat Vecgada vakarā skrienot. . . Un Aleksejs meta mieru. Siekalas bija kā līme. Krūtīs augšā pie kakla sūrstēja, it kā tur kas būtu ieplīsis. Sirds dauzījās kā neprātīga.

Mājās viņš rūpīgi iztīrīja zobus un noskuvās. Pēc tam sekoja duša. Vispirms karstā, tad arvien vēsāka, un pēdīgi Aleksejs sēkdams nogrieza silto ūdeni un šķaidījās zem ledaina. Viņš kūpēja. Noberzējies Aleksejs uzmeta sev rītasvārkus un steidzīgi sāka ģērbties. Viss tika darīts pamatīgi, ar izjūtu.

Un, kad viss bija pabeigts, viņš iegāja mammas istabā un paraudzījās lielajā spogulī. Tur nu viņš stāvēja visā augumā un jutās ar sevi apmierināts. Pēc tāda spīdzināšanas kompleksa viņš arvien sev šķita skaists.

Tāds viņš atkal iegāja virtuvē, kur gandrīz ar varu tika piespiests nobaudīt svētku mielastu. Aleksejs negribēja ēst, taču mamma tik un tā viņu bez pusdienām nelaistu projām.

Un, kad viņš jau bija pilnīgi saposies, laiks vēl atlika tikai ceļam.

— Nu, es aizeju,— viņš teica mammai. Tagad vajadzēja piebilst: «Laimīgu Jauno gadu!»— bet nezin kāpēc bija neērti tā sacīt: ja jau viņš gāja prom no

mājām, tas izklausītos liekulīgi, tāpēc viņš neteica neko.

— Nu tad — laimīgu Jauno gadu!— sacīja mamma un, pacēlusies uz pirkstgaliem, noskūpstīja viņu uz pieres.

— Vai tad tu nepaliksi pie mums?— jautāja tante. Viņas balsī vēl aizvien neskanēja cietie toņi, tomēr kaut ko viņa uzsvēra, to sacīdama. Viņa taču jau agrāk zināja, ka Aleksejs ies prom.

— Jā, mēs ar puišiem sagaidīsim. . .— Aleksejs teica. Un beidzot tomēr izmocīja:— Laimīgu Jauno gadu!

Visi sāka smaidīt, māja ar galvu, bet bija redzams, ka tas ir ar piespiešanos, stingi.

Aleksejs izgāja no mājām ar smagu sirdi, juzdamies vainīgs un pretodamies šai izjūtai: tā taču patiesībā nemaz nav, kāpēc lai viņš justos vainīgs?

Pārpildītajā un trokšņainajā autobusā šī vainas apziņa pārgāja.

Iedams augšā pa kāpnēm, Aleksejs saprata, ka ir ļoti uztraucies. Tās pašas «Astorijas» dēļ. . . Vai Asja ir turp aizgājusi vai tomēr ne? Bet, ja būs aizgājusi, vai ir jau atgriezusies vai vēl ne? Tomēr diezin vai būs pārnākusi. . . Aleksejs kāpa arvien lēnāk, un garastāvoklis viņam kļuva arvien sliktāks. Viņam vēl ienāca prātā, ka viņš taču gandrīz līdz pašām Asjas durvīm, ka līdz pat pulksten vienpadsmitiem bija centies to ne reizīti neatcerēties, visu dienu, nē, divas dienas viņš neatļāvās atcerēties «Astoriju». Piespiezdams zvana pogu, viņš jau bija uztraukts līdz pēdējam. Tā gan tas bija vienmēr — vai Asja būs mājās vai ne?— taču šoreiz viņš bija tā uztraucies, kā tas vēl nekad Asjas durvju priekšā nebija gadījies.

Bet durvis atvēra Asja.

Viņa izskatījās tāda, kādu Aleksejs viņu nekad vēl nebija redzējis. Staroja. Smējās, kaut ko ātri runāja, viņš nespēja paturēt prātā, ko. Acīmredzot priecājās, ka viņš atnācis. Pagrieza pretī vaigu.— Uzmanīgāk!— viņa teica. Un neļāva sevi apkampt, lai nesaburzītu kleitu. Bet Aleksejam pat bez brīdinājuma bija tāda sajūta, ka tādam daiļumam nedrīkst ne pieskarties, pat elpu nedrīkst uzpūst. Viņš tikai mazliet piedūrās — tā droši vien skūpsta svētbildes. . . Vaigs bija vēss, kā tikko no lauka. Kaut kas traucēja viņu skatīties, viņš skatījās kā tuvredzīgais bez brillēm, neko apkārt neredzēdams, it kā viņi abi ar Asju būtu ielikti gaismas aplītī, bet tālāk būtu tumsa. Un lepnumam līdzīga izjūta plēsa viņu vai pušu: saki ko sacīdams — šī sieviete, tāda sieviete tomēr pieder viņam! Taču bija arī vēl cita izjūta — ka viņam pašam nav nekā kopīga ar šo daiļumu, viņš te ir nejauši, it kā tas viss varētu notikt vienīgi sapnī, bet ne jau ar viņu — nē, viņš nav tā cienīgs.

Asja nosēdināja viņu uz krēsla, lai nemaisoties pa kājām, viņai vēl jāpabeidz gatavot salātus. Tad viņš ieraudzīja sev priekšā uz galda salātus un blakus vēl neatvērtu majonēzes burciņu. . . Un viss izskatījās tā, ka Asja viņu mīl. Ja viņa nav gājusi uz «Astoriju», tātad viss ir skaidrs, bet, ja ir tur bijusi un tomēr atgriezusies, turklāt tik ātri,— vēl jo vairāk. Šķita, ka viņš zaudēs prātu. Asja, aizsējusi priekšautu, maisīja salātus. Viņa iegremdēja tajos roku un jauca masu, un šajā gatavošanā bija kaut kas šausminoši skaists.— Tu šodien esi skaists,— Asja teica. Viņam asinis iesitās galvā.— Kāpēc tu neko nesaki par manu eglīti?— Asja jautāja. Tad viņš ieraudzīja egli. Tā bija izrotāta ar visiem auskariem un karekļiem, kādus vien viņš bija Asjai redzējis, tomēr egle vēl izskatījās zaļa, un tas bija labi, tas bija ļoti labi, ka eglīte kopumā bija zaļa. Tiklīdz viņš bija ieraudzījis eglīti, tā uzreiz sāka smaržot. Arī tādēļ viņš zaudēja prātu.

Salāti bija pagatavoti, bet visu pārējo Aleksejs pēkšņi ieraudzīja jau noliktu uz palodzes. Asja piepeši bija viņam blakus bez priekšauta, arī rokas bija nomazgātas pēc salātu maisīšanas.— Tu vēl sēdi? Cik tu esi paklausīgs, taisni prieks!— Un Asja noskūpstīja viņu uz vaiga.— Tūlīt klāsim galdu. Tu man palīdzēsi.— Tad viņa aizskrēja pie sienas un ieslēdza skaļruni. Kāds uzreiz sāka dziedāt. Asja uzrāva Alekseju no krēsla, smiedamās raustīja viņu un grieza riņķī.— Cik smieklīgs tu esi. . . un skaists!— viņa teica.

Pēkšņi Aleksejs ieraudzīja, kā pārvēršas Asjas seja.

Viņas skatiens slīdēja kādu milimetru gar viņa vaigu, Asja skatījās gandrīz uz v i ņ u , un tāpēc pārmaiņa bija jo sevišķi nepatīkama. Negribējās pat atskatīties: tur varētu būt kaķis tīģera lielumā vai gorilla kā milzu nams, vai. . . vārdu sakot, kā pasakā. Viņš pagriezās: tur stāvēja Ņina un vēl divas vai trīs meitenes, Ņinas draudzenes, viņš tās jau kādreiz agrāk bija redzējis. Draudzenes no kaut kāda sporta, moto, kora, dramatiskā pulciņa. Viņas bija ienākušas un nesasveicinājušās karināja savus mēteļus pie durvīm uz āķa. Taisni zem skaļruņa. Tas dziedāja tieši par viņām: «Kaut jaunu puišu ir tik daudz. . .» Aleksejs paskatījās pulkstenī — bija bez piecpadsmit minūtēm divpadsmit. Viņš acīm meklēja Asju. Asjas nebija. Arī Ņinas nebija.— Sveicinātas!— Aleksejs teica. Katra atsevišķi atņēma itin pieklājīgi, uzmanīgi viņu nopētīdamas. Ienāca Asja un Ņina — varētu domāt, ka abas kopā. Bet katra bija par sevi, pilnīgi atsevišķi: gan gaita, gan augumi pauda niknumu, ka izplatījums, telpa, kas apkārt, ir viena — kopīga. Un pie durvīm kāds viņas it kā pagrūda katru uz savu pusi: Ņinu — pie draudzenēm, bet Asju — kur tad viņu?— pie Alekseja, taču viņi viens uz otru pat nepaskatījās.— Tra-tra-tra-tra,— Ņina ar draudzenēm zem pakaramā sāka runāties.

— Nu?— Aleksejs jautāja.— Lai viņas iet pie velna!— Asja pārskaitusies teica. —Tra-tra-tra-tra,— kaktā skanēja. Divi grupējumi vienā istabā, nekā kopīga tiem nav, cits uz citu neskatās. It kā pārējie neeksistētu.

— Vai tad viņas ir — galīgi?. . .— Aleksejs jautāja.

— Viņas ir padzītas, kompānija viņas padzinusi,— nikni sacīja Asja,— dai-ļavas. . . Nav jau brīnums.— Bezgala jocīgi bija vērot, kā Ņina ar meitenēm neliekas zinis par Alekseju un Asju. Viņas jau bija izklīdušas pa istabu. Taču, pastāvēdamas atsevišķi, tomēr bija arī vienotas — kā pasaule un antipasaule, vai.

Tas nu bija pavisam skumīgi — svētki tika izjaukti. Un ne jau šādi tādi svētki, bet — Jaunais gads. Turklāt šis Jaunais gads. Aleksejam šis Jaunais gads bija gan noslēpums, gan brīnums, gan laime, kas vēl jāapjauš. Tomēr viņu galu galā nobaidīja visvairāk tas, ka Asja ir tik sarūgtināta, un viņš teica:— Bet ko lai iesāk. . . Ja nu tāda neraža. . . Vai tad viņas var padzīt?. . . Nav jau mūsu māja. Un vispār jau nevar izdzīt. Vismaz kaut kā tomēr Jaunais gads jāsagaida, lai būtu kā cilvēkiem. . . Nebēdā, labi? Nav jau pēdējā reize.— Asja tomēr bija sarūgtināta.— Uzaicināsim viņas arī pie galda,— Aleksejs teica,— sagaidīsim Jauno gadu kopā! Bez šaubām, tas ir slikti, ka neesam divi vien, bet vismaz kaut kas jāmēģina glābt.— Viņš bikli pieskārās

Asjai pie pleca, baidīdamies, ka viņa aizsvilsies un tad viņam, Aleksejam, būs ko turēt — bet vai tad viņš vainīgs!— Pasauksim, jā? Viņas, protams, ir muļķes, ka tā uzvedas. . . Patiesībā nevis viņas, bet Ņina. Skuķi jau paši neko. Kā tu domā?— Asjas seja nomierinājās, pareizāk sakot, kļuva vienaldzīga.— Nu ko lai dara,— viņa teica,— nav ko spriedelēt, jau laiks saskandināt! Meitenes,— Asja teica,— nāciet bariņā, ja nu tā ir gadījies.— Meitenes skatījās uz Ņinu. Ņina neskatījās ne uz vienu.— Paldies,— viņa teica kaut kādā neizprotamā tonī,— mēs neuzbāžamies,— viņa piebilda.— Meitenes, nudien,— sacīja Aleksejs,—

nemaitāsim cits citam svētkus, Ņina! Mēs jūs lūdzam no visas sirds. Nevaram taču tā, ka m ē s sagaidām Jauno gadu, bet j ū s tajā pašā istabā — ne. . .— Ņina iespiedzās:—Mēs no šejienes nekur prom neiesim!—Tev ir smadzenes izmežģījušās...— ar ņirdzīgu nožēlu sacīja Asja.— Nezākājies, vai tu dzirdi, nezākājies! Saki paldies, ka mēs jūs paciešam. Ko tu neteiksi. . . atradusi muļķa memmesdēliņu!— Ņina kliedza. — Neuzdrošinies tā runāt! Neuzdrošinies!— Asja izlēca istabas vidū.— Nav tavs. Tu pat tādu neredzēsi! Pareizi ir, ka jūs padzina, tā arī vajadzēja!!!— Ņina, rokas sānos iespriedusi, sāniski īsiem solīšiem kā dejojot iznāca priekšā. Viņa izskatījās uz mata kā Lolita Torresa, visi to apgalvoja.— Prostitūta! Prostitūta!— viņa iekliedzās.— Kā tu drīksti!— Aleksejs pieskrēja pie viņas.— Bet kur tu bāzies?! Čamma. . .— Ņina kā skaldīt noskaldīja.— Kas ir čamma?— Aleksejs apjuka.— Paej nost,— sacīja Asja, un viņas balss nevēstīja neko labu.— Tra-tra-tra-čuk, čuk, čuk,— sabubinājās draudzenes.— Tev skauž? Patrieca?. . . Skauž!—Asja kliedza.— Bērnus māci?!—tā bija Ņina.— Skauž! Skauž! Vecmeita!—Asja nevarēja nomierināties.— Nevajag! Nevajag!— tas bija Aleksejs.— Tra-tra-tra, čuk-čuk-čuk, tra, tra, tra!— tās bija draudzenes.— Zvana jau!— iekliedzās Aleksejs.— Divpadsmit jau!

Visi apklusa. Un sastinga. Patiešām. Zvanīja. Tram-tamtamtam, baramtam-tamtam!— apbrīnojami melodiski. Bamm! Pauze. Bamm!

— Lai viņas iet pie velna! Lai viņas iet pie velna!— Asja palēcās un rāva sev līdzi Alekseju. — Še!— viņa iegrūda Aleksejam rokās šampanieti.

— Ātrāk!— Piebīdīja pie savas gultas ķeblīti un uzmeta uz tā dvieli. Uz ķeblīša sagāja neiedomājami daudz uzkožamo. Asja visu paveica apbrīnojamā ātrumā. Šampanietis izšāva. «Bamm!» noskanēja skaļrunī. Un pauze. Nevis parasta pauze, bet ilgāks klusums.

— Laimīgu Jauno gadu, mīlulīt!—teica Asja.— Laimīgu Jauno gadu!—« Tam-tam-tam-tam-tam - tam-tam-tam-tam. . .» sāka skanēt himna. Viņi iedzēra. Asja apsēdās uz gultas tā, lai būtu ar muguru pret Ņinu un draudzenēm.— Sēdies! Neliecies par viņām ne zinis!— Asja sacīja.— Es nemaz to nedaru,— teica Aleksejs.

— Nu re, cik labi, nu re, cik labi!. . .— Asja iešņukstējās.— Kas noticis? Kas ar tevi ir?— Aleksejs uztraucās.— Nekas. . . Tūlīt pāries,— Asja sacīja.— Neklausies, ko viņa tur runāja. . .— Asja caur asarām smaidīja — tik žēli, nelaimīgi, ka Aleksejs sāka gandrīz vai kaukt.— Vai tad es. . . vai tad es kādreiz klausos!— Aleksejs dedzīgi iesaucās.— Ed manus salātus. . . Ņemsim tāpat bez šķīvīšiem, jā? Ed no visa! Garšīgi, vai ne?. . . Patiešām, jā?— Aleksejs piekrita:—Ļoti!—Asjas balss trīsēja:— Patiešām, mīlulīt, garšīgi? Vai no visas tiesas?!— Viņa grasījās raudāt. Aleksejs arī tik tikko valdījās, tomēr viņa acis aizmiglojās — un viņš vairs lāgā neredzēja. Abi pēkšņi juta tādu maigumu viens pret otru, ka tāpēc vien jau varēja sākt raudāt.

— Nekas, nekas,— viņš teica.— Mēs vēl padzīvosim, jā?—jautāja Asja.— Mēs esam laimīgi,— teica Aleksejs.— Jā gan, tieši tā! Mēs esam laimīgi,— sacīja Asja,— neliecies par viņām ne zinis!— Bija grūti nelikties ne zinis. Lai gan līdz tam brīdim, kopš bija atskanējuši kuranti, Aleksejam tik tiešām istabā neviena cita nebija — vienīgi viņi abi ar Asju. Aleksejs tomēr sēdēja ar seju pret draudzenēm, un viņas bija par daudz acu priekšā, galvenokārt Ņina. Viņa staigāja no vienas sienas līdz otrai—kā tīģeriene. Viņas acis, varētu teikt, kvēloja. Viņa gāja un nervozi smēķēja. — Pati nemaz neprot smēķēt,— Asja pēkšņi sacīja.— Dod man!—Un viņi aizsmēķēja. Asja sēdēja ar muguru pret citām, taču Aleksejs juta, ka viņa ar šo muguru laikam gan vairāk nekā viņš redz un mokās. Ņina vēl aizvien staigāja. Draudzenes stāvēja sērīgā kompozīcijā. Trīs grācijas.

«Jocīgi gan,» Aleksejs piepeši nodomāja. «Visiem šobrīd droši vien ir draņķīga sajūta, pašiem par sevi

draņķīga sajūta. Bet, ja mēģinātu kaut ko darīt, samierināt vai atvainoties, būtu vēl ļaunāk. Un pēc tam katrs jutīsies vēl riebīgāk. . .»

Visi pamazām nomierinājās. Tomēr mājīgāk nekļuva. Gandrīz vai gluži pretēji. Ikviens kaut ko nebija otram līdz galam pateicis vai otru vēl vairāk nolamājis, un no tā gaisā bija palicis tāds sasprindzinājums, gluži kā varens spēka lauks, telepātija, psī lauks, Aleksejs sev teica. Vēl viņš nodomāja: «Strīds un kliegšana taču ievilkās tāpēc, ka ikviens, lai cik zemu būtu kritis, lai ko runātu, tomēr pašu briesmīgāko apvainojumu, kas ikvienam bija uz mēles gala, nespēja pateikt, tāpat kā nespēja rīkoties pavisam nekrietni. Kaut vai Ņina — viņai ārkārtīgi gribējās pateikt: «Vācieties ārā no manām mājām!»— tomēr, lai arī kā viņa ārdījās, to nespēja.»

Kumoss sprūda kaklā. Aleksejs pēkšņi paskatījās uz visu no malas. Pat Asju viņš ieraudzīja no malas, un tajā pašā brīdī viņa attālinājās. Vārda burtiskajā nozīmē viņš it kā redzēja Asju iztālēm, lai gan viņa sēdēja Aleksejam blakus. Tā bija riebīga sajūta. Taču viņu pārņēma miers. Tomēr līdz ar to arī saltums, vienaldzība — glumā čūska. Šķita: kāpēc viņam blakus ir šī sieviete? Abi sēž vienā gultā, bet kur radusies šī sajūta? Kāpēc ir šī istaba un tajā pavisam nepazīstami cilvēki? Par ko viņi runāja, kliedza, pārdzīvoja, strīdējās — par ko gan? Kaut kādas blēņas. Aleksejam kļuva neomulīgi, pat baisi, viņš negribēja visu tā redzēt. Tas bija kā žurnālā optisks burvju triks: redzi gan melnu — un tad ir viena figūra, gan arī baltu — un nu ir pavisam cita figūra. Skaties vai nu tā, vai citādi, it kā acī būtu kāds pārslēdzējs — kā televizoram: čik-čik! Tas notika pirmo reizi, kad viņš palūkojās uz Asju no malas — un izbijās, kaut arī nemaz tik skaidri neapzinājās, ka ar šo brīdi var sākties pārslēgšana — gan tā, gan citādi. Viņš negribēja sevī šo skatījumu, kuru nevadīja jūtas. Var jau būt, ka tā ir prātīgāk, taču līdz ar to izgaist laime, tas nozīmē, ka viņš kaut ko zina, bet viņš negribēja neko zināt. No tā viss kļuva svešs.

Asja piecēlās un piegāja pie Ņinas. Sāņus no citiem abas par kaut ko klusu apspriedās. Čuksti kļuva arvien skaļāki, pieauga stiprumā. Nu jau atkal no viņu kakta atskanēja «tra-tra-tra». Taču kaut kas abas pēkšņi apturēja, troksnis negaidot apklusa, nesasniedzis to, ko

Aleksejs jau bija sagatavojies dzirdēt,— iepriekšējās scēnas atkārtošanos —, un viņas pameta viena otru. Asja pārskaitusies pienāca pie viņa. Atskanēja čuksti, nikni un nesaprotami, gandrīz svilpieni — tas, ko Asja bija gribējusi pateikt Ņinai, tomēr savaldījusies. Aleksejs atkal redzēja tikai Asju, nu jau vairs nevis no malas, un viņš jutās atvieglots, ka nevis no malas, un viņš teica: nu kāpēc viņa tik ļoti pārdzīvojot, nevajag, nospļaujies. . .— Kaut vai uz kāpnēm!— teica Asja (vārdi it kā bija domāti viņam, bet to niknums — Ņinai).— Kaut vai uz ielas!— Aleksejam kaklā kaut kas novibrēja, tas aizžņaudzās, viņš nespētu patlaban bilst vairs ne vārda. Asja, paķērusi no gultas kājgaļa savu mūžīgo mājaskleitiņu, metās pie durvīm. . . un vienā mirklī — Aleksejs paguva tikai apjucis pārlaist acis pārējiem klātesošajiem — jau bija paguvusi pārģērbties, bet zaļo kleitu rūpīgi nolika uz gultas kājgaļa un dvieli tai virsū. To visu darīdama, viņa kaut ko nikni čukstēja, tomēr neaizmirsa sakārtot zaļās kleitas ieloces — Aleksejs nezin kāpēc ievēroja šo neatbilstību un tūlīt arī nodomāja: ja viņš ir tik satraukts, tad pamanīt šo neatbilstību būtībā ir tikpat neatbilstoši kā Asjai rūpēties par savu kleitu. Bet Asjai jau bija mugurā mētelis, rokas gāja pa gaisu — zibēja vien—, un nag-liņkurpes jau bija kārtīgi ieguldītas kastītē, bet kājās bija ielas apavi ar zemiem papēžiem.— Ģērbies!— viņa uzsauca Aleksejam un krāva somā vīnu, konfektes un kūkas. . . Viņa atlaidās, un tad Aleksejs ieraudzīja viņas nikno un nelaimīgo, mazliet piesārtušo seju, jo viņa taču pirms tam bija noliekusies. Aleksejs gribēja Asjai kaut ko pateikt, lai viņai kļūtu vieglāk, taču nespēja izdomāt — ko. Tie vārdi, kas nāca prātā, kā viņam šķita, varētu Asju vēl vairāk sakaitināt. To viņš, bez šaubām, nevēlējās un pārdzīvoja, ka ir tik neaptēsts un neapķērīgs — pat parunāt nespēj. Taču Asja paskatījās uz Alekseju, asinis atplūda no viņas sejas, tā nobālēja, reizē ar asinīm nozuda sapīkums un dusmas, seja kļuva mierīga, mīļa un skumja.

— Vai es slikti uzvedos?— jautāja Asja.— Nepieklājīgi? Piedod, es negribētu tavās acīs izskatīties neglīta. . . Neskaties un neklausies, kad esmu tāda. Man pēc tam ir ļoti slikti, ja tu mani esi tādu redzējis. . .

— Asja, ko tu runā! Ko tu runā!— teica Aleksejs. — Tev taisnība. . . un tas viss ir saprotams.

— Re nu, cik labi, un tu aizmirsti, mīlulīt, tu neko neesi redzējis,— še!— viņa iegrūda Aleksejam rokās > somu ar produktiem.— Lai aizrijas!

Un neatskatīdamies viņi izgāja no istabas.

Šīs tukšās, tumšās kāpnes bez cilvēkiem, soliņš, uz kura viņi sēdēja, Asjas kāpņu unikālais soliņš zem milzīgā, smailā loga — pa to vien iespīdēja mēness gaisma vai arī gaisma no sniega pagalmā vai varbūt no logiem, aiz kuriem tika svinēts Jaunais gads,— šī tik / tikko jūtamā atblāzma (vai tā ir vai nav?), loga rāmja nedaudz trīsuļojošā netveramā ģeometrija uz grīdas, uz sienas, uz Asjas apbrīnojamās, neparastās sejas. — Ak tu, manu briedēn! Manas actiņas. . . Kādas acis!— Asja čukstēja, bet viņš izkusa un krita, un nemaz nejuta baiļu, bija saldi un bezgala baisi, mežonīgi, Asjas seja bija tik tuvu, tuvu klāt, viņā pašā, ap viņu, viņa paša — Alekseja nemaz nav, viņš ir nozudis, izkusis. . . Šīs kāpnes, kas pēkšņi šķita dobju soļu un balsu pilnas, sirds uzspurdza kā izbiedēts putns un lēni atslīga, atkrita atpakaļ tur, kur gāja cilvēki, daudz cilvēku pa kāpnēm nāca pie viņiem, pēc viņiem.— Te viņi ir!— iesaucās galvenais, viņi tika saņemti aiz rokām un vesti nezin kur uz soda vietu, uz Golgātu, bet viņi tik un tā bija laimīgi. . . Šīs kāpnes, kur viss čab, bet neviena nav, un nav kur palikt, viņš ir kā piekalts, Asjas seja ir augšā, apakšā — visur.

Viņš bija tukšs, viņš sevi izjuta burtiski kā čaulu, šķita, ka viņš izplūst, izšķīst, nevis iet. . . viņš ir piedzēries, nav piedzēries. . . Nezin no kurienes vieglām, izirstošām lēkšķēm krita sniegs, bet mēness nebija, arī laternas nedega, un gaisma — gaismas nebija, tomēr tā nemanāmi plūda no visām pusēm — kā sniegs, kopā ar sniegu —, bija ļoti kluss, un viņi arī nerunāja I ne vārda — viņi gāja pa savu dārzu.

. . .Piepeši viņš saprata, ka nu jau iet viens pats. Bija tumšs, no visām pusēm sniga sniegs, bija izzudusi laika un telpas izjūta. Kur viņš ir? Kurp iet? Kāpēc? Tas ir Marsa laukums. Viņš iet mājup. Tāpēc ka viņi abi ar Asju bija devušies katrs uz savām mājām. Viņš juta, kā pamazām izšķīst prieka aklā maska, kas bija sastingusi uz viņa sejas. Viņš it kā atguvās. Taču nespēja atcerēties. . . Asja bija teikusi: «Atvadīsimies tūlīt, lai paliktu tikpat labi, kā bija.» Pēkšņi nezin kāpēc iešāvās prātā, kā Asja ar Ņinu bija izskrējušas no istabas, kā

vairākas reizes sačukstējušās turpat istabā. . . Vai tiešām viņš būtu izjokots un viņi patlaban ir visi kopā un. . . Aleksejs it kā sastinga bezdibeņa malā, viena kāja bija jau tukšumā. Uzmācās šausmas. Viņš tās atvairīja.

Viņš centās atcerēties ko citu. Brīnum jauks dārzs, un viņi tajā divi vien. Viņi sēdēja uz soliņa, un viņu priekšā pletās līdzens sniega klajs, cik jocīgi — nevienas pēdas. Lai gan par to nebija jābrīnās, jo viņi taču bija piegājuši pie sola nevis pa celiņu, bet no otras puses, brizdami pa sniegu. Sniegs gulēja uz celiņa tik līdzeni, ka tā virsmu nebija iespējams izjust, it kā tas būtu izaudzis no zemes kā balta zāle: maigs un viegls kā pelējuma kārta. Tomēr pats galvenais dārzā, protams, bija koki. Un, raudzīdamies uz tumšajiem, gluži kā siltajiem stumbriem un augstāk — uz zariem, zari* ņiem, pazarēm —, viņi redzēja, ka koki nav tāpat vien nosarmojuši vai apsniguši vai arī sniegs palicis guļam uz zariem, bet zari paši it kā bija no sniega, neiedomājami resni, balti, koraļļiem līdzīgi. Sniegs uz zariņiem kopēja visus to līkumus un līnijas, visu to sarežģīto abstrakciju, un koki šķita kā sniega nokopēti. Tie vairs nebija līdzīgi kokiem, bet paši bija kā milzīgi neredzēti kristāli, kristāla režģi. Pat ne tā: šie kristāli pēc sava lieluma bija parasti, bet viņi abi bija neparasti maziņi, sīciņi, izzuduši, viņu nebija. Burvīga jūras dzelme. . . Un tā viņi sēdēja — turpat aizvijās celiņš, it kā apaudzis ar sniegu, it kā tas būtu noticis viņu acu priekšā, bet viņi tur būtu sēdējuši mūžam, kā mūžam te bija stāvējuši šie milzīgie, nu jau ļoti vecie koki ar melnajiem, siltajiem stumbriem un sniega zariem.

Pēc tam kad klusums sāka viņus pamest, viņi ēda un dzēra, un kaut ko runāja un runāja, nav nozīmes, ko, un to nemaz nevar atcerēties — sajūta bija brīnum jauka. Tā bija it kā apjausma, ka šis dārzs parādīsies sapnī pēc desmit, pēc divdesmit, pēc tūkstoš gadiem, Tas parādīsies pat kādam citam. Šis dārzs neizprotami veidā acu priekšā kļuva par pagājību. Pēc visa spriežot, šī dārza vispār nebija, tas viņiem tikai rādījās, protams, tā ir laime, tomēr labāk par to nedomāt.

Bet vispār viņi ļoti maz bija pasēdējuši savā dārzā Tikai tagad Aleksejs to saprata, kad bija paskatījies pulkstenī. Pavisam īsu brīdi. Un pēc tam nezin kā bije izšķīrušies, viņš pat neatceras — kā. Asja pēkšņi aiz-

skrēja. Un viņš to nepavadīja. . . Tur nu atkal sākās bezdibenis. Aleksejs vairs nedomāja par viņu.

Viņš lēnām — nedomādams — gāja uz mājām. Atcerējies dārzu, aizmirsis bezdibeni, atkal viens — viņš no jauna kļuva pats sev netverams, izgaisis — vai viņš gāja vai peldēja, varbūt lidinājās, var jau būt —, un tā, neko nedomādams, it kā sniegam līdzīgs, lēnām vai nu augšup, vai lejup, vai visos virzienos lidodams, viņš bija nokļuvis uz savas ielas. Pa labi bija viņa māja, pa kreisi — Botāniskais dārzs. Viņš juta maigumu pret dārzu, viņam negribējās atgriezties mājās, viņam atkal uzmācās nojauta, ka noticis nelabojamais, un tā lika sarauties, nevēlēties iet, turklāt vēl bija agrs. Viņš gāja gar sētu un iznāca pa Karpovkas krastmalu pie Ņevkas, pa šo ceļu viņš nesen bija skrējis, bija pagājušas tikai dažas stundas, simtiem gadu, tūkstošiem. . . viss bija citāds.

«Bet kas noticis mājās?» viņam ienāca prātā. «Pa šiem tūkstoš gadiem?»

Tas pats, kas agrāk. . . Vecīši būs izdzēruši pāris glāzīšu, kļuvuši sārti, mundrāki, ļāvušies atmiņām. Un apguruši. Apguruši un izklīduši. Un tagad guļ.

Un svētki ir pagājuši — tāpat kā pērn un kā pirms desmit gadiem. Svētki ir jau pagājībā. Mieles vien. . .

«Bet ja nu viņi ir atklājuši?. . .» viņš no jauna iedomājās, tomēr steigšus aizgaiņāja šo domu.

Viņš iztēlojās samiegojušos tanti vai bezmiega mocīto Trefilovu, vai mammu, kas atvērs viņam durvis, pārmetošo skatienu. . . Un nespēja izturēt pat priekšstatu par šo skatienu. . .

«Labāk jau gulēt uz ielas!» viņš nikni un līksmi nodomāja. Un pārrāpās pāri sētai — šo vietu viņš atcerējās jau kopš bērnības: te bija zemu noliecies koks, kas ar katru gadu arvien vairāk slīga uz leju, ielauzdams sētu, tā ka nebija nekādu pūļu tikt pāri.

Viņš nebaidījās dārzā nomīņāt sniegu, bet gāja kā slēpodams, atstājot garas, nepārtrauktas pēdas — divas sliedes. Vietumis viņš nošļūkāja sniegu līdz pat zemei, tad palika melnas švīkas. Priekšā tumsnīja kaut kas liels, augsts, ar apaļu augšgalu. Viņš iztēlojās visu iespējamo, pat milzu galvu, lai gan jau saprata, ka tā ir siena kaudze, stirpa vai guba — kā nu to sauc. . . Viņš mēģināja uzrāpties augšā, aizelsās, sniegs aiz piedurknēm un apkakles kusa — bija muļķīgi iedomāties, ka

ir iespējams tikt augšā stāvā siena kaudzē. Viņš apgāja apkārt un atrada tādu kā izcilni, kā laukumiņu — siens vienā stūri bija noslīdējis. Laukumiņš nebija augstu, un viņam izdevās uz tā uzrāpties. Tur bija daudz sniega, viņš to notīrīja un pēc tam sajuta, ka piedurknes un kājas ir slapjas, tomēr bija silti. Nometis sniegu, viņš sāka iekārpīties sienā. Ziemas vidū savandītā un pamodinātā siena neparastā smarža un sniega smarža, un slapjo dūraiņu smarža. . . Viņš atcerējās šo smaržu, lai gan nekad savā mūžā pat nebija dzīvojis laukos un nekad nebija gulējis sienā. Viņš atcerējās, pareizāk sakot, izjuta — šī izjūta bija neapšaubāma un tieša —, ka reiz tā jau ir bijis: gan tāda guba, gan ziema, koki stāvēja tādi paši, un viņš, mazs zēns ar nepazīstamu seju. . . Tas bija gluži kā bērnībā, tikai ne šajā, bet citā — vienā no viņa pagājušajām dzīvēm. Viņš pats toreiz bija nevis tagadējais, bet cits, pavisam cits cilvēks. Un toreiz viņš bija jutis šo smaržu — tajā, citā dzīvē. Beidzot viņš atgūlās un sāka raust sev virsū sienu un, jau iemigdams, vēl vilka gar abiem sāniem sakaltušos zāles kumšķus. . . Kādu brīdi viņš gulēja uz muguras un skatījās gaisā: tur bija koka zari un vēl cita koka zari, un starp tiem, baltajiem koku zariem,— izplatījums; tad viņš sameklēja kabatlakatu—to bija neērti dabūt rokā, viņa «sega» noslīdēja, viņš pat sadusmojās, tomēr kabatlakatu dabūja, uzklāja to uz sejas un tāpat taustīdamies vēl uzrausa sev virsū sienu, Viņam šķita, ka ir tikai paguvis aizvērt acis — un tūlīt nezin kur gāzās, tāpēc viņš izbijies atguvās un virināja acis ciet un vaļā, it kā tās mirkšķinādams. Viņš neko neredzēja un neatcerējās, viņam bija smacīgi, mikli, kaut kas bija uzvēlies viņam virsū, kamēr viņš bija aizvēris acis, bet tagad, kad tās bija vaļā, nenozuda, neizgaisa, kā tam vajadzētu būt sapnī. Viņš nejuta savu ķermeni, seju, savas rokas. Viņš iekliedzās, tas iznāca vārgi, klusu, drudžaini paraustīja roku, it kā nebūtu pārliecināts, vai roka viņam klausīs, un norāva no sejas to, kā dēļ bija smacīgi un baisi. . . kabatlakatu. Viņš ieraudzīja baltas debesis viscaur ar lielu koku zariem, un šajās baltajās debesīs tieši virs viņa lidoja milzīga, melna vārna, aizsegdama baltās debesis, tā lidoja un ķērca, it kā atkārtodama viņa paša kliedzienu, lidoja, lidoja un griezīgi spalgi un satraukti ķērca.

PIRMAJĀ JANVĀRI

Asja dārzā bija teikusi, ka rīt viņi abi izbraukšot firpus pilsētas. Viņai tobrīd, skatoties uz kokiem, ļoti bija gribējies tikt laukā no pilsētas. Viņi brauks uz Sestrorecku, tur dzīvo Asjas draudzene, tā ir par viņu daudz vecāka, bet ļoti jauks cilvēks. Viņa nez cik reižu aicinājusi Asju, taču Asjai nekad nav bijis laika. Tomēr rīt viņi noteikti aizbrauks. Ar slēpēm vai tāpat vien pastaigāsies, bet vakarā vēl mazliet nosvinēs Jauno gadu, kopā ar draudzeni. Viņai ir pašai savs dzīvoklis. . .

Aleksejs pamodās vēlu. Vai nu vispār bija tumša diena, vai arī bija tik vēls, ka jau satumsis,— viņš netika gudrs. Pakustēties negribējās — un tā viņš gulēja, kā bija pamodies. Viņš uzreiz atcerējās to brīnum jauko, kas bija vakar, bet nu tas bija zaudējis savu skaudrumu, šķita, ka tas noticis ļoti sen. Tikpat grūti atcerēties kā sapni, Aleksejam ienāca prātā. Viņam gan gribējās to atcerēties tikpat skaudri, kā tas bija, taču neizdevās. Viņš tikai pamazām modās. Gulēdams šajā pustumšajā istabā, viņš piepeši juta, kā rit laiks, viņš te guļ nepakustēdamies, bet laiks aizrit un neapstājas. Šī sajūta nebija briesmīga, nē,— tikai trula neizbēgamība, tā tas mēdz būt, tā tas ir. Bet tas, ka šis pats laiks bija aiznesis vakardienu,— tas bija aplam. Un piepeši viņš atcerējās, ka tobrīd dārzā viņu bija urdījusi sajūta, pat novērsdama uzmanību (tad viņš to atvairīja), ka viņš ne tikai dzīvo pašu pilnīgāko dzīvi, kādu jebkad būtu dzīvojis, bet laiks nepārtraukti aiznes no viņa šo dzīvi. Tieši tā viņš nebija domājis, tomēr tamlīdzīga sajūta bija. Esmu pareizi darījis, viņš nosprieda, ka atvairījos. Tāda sajūta — tā vairs nav dzīve. . .

Un, atcerējies to, viņš atcerējās arī, ka viņiem šodien jābrauc ārpus pilsētas. Bet ir jau vēls, tumšs — kā vakarā. . . Varbūt Asja ir jau zvanījusi? Varbūt viņa aizbraukusi viena? Tad viņš atcerējās, un tas bija apbrīnojami asi, gluži kā tikko būtu redzējis. . .

Viņš atmiņā izdzirdēja vārnas ķērcienu un ieraudzīja it kā no tās lidojuma koku galotnes un sevi kaut kur dziļi lejā nekustīgi guļam siena gubā ar augšup pavērstu seju, izplestām rokām un baltu kabatlakatiņu vienā rokā. Tas viņu pilnīgi pamodināja.

Viņš spēji pietrūkās gultā sēdus, un viss viņa ķermenis iesāpējās. Sāpēja pilnīgi viss.

Papriekš bija jāuzzina, cik ir pulkstenis. Viņš aizčā-poja pa istabu — viss tomēr ārkārtīgi sāpēja! — pulkstenis rādīja pusseptiņi, tas bija apstājies. Steigšus ģērbdamies, viņš iedomājās, ka visi jau sen piecēlušies un staigā pa gaiteni no istabām uz virtuvi, tomēr nevienu gaiteni nesastapa, un vispār bija aizdomīgi kluss. Pa telefonu uzgriezis «pareizā laika» numuru, viņš sodījās: bija nevis pārāk vēls, bet pārāk agrs, tikai pusdesmit, tāpēc bija vēl tumšs. Toties viņš nomierinājās, jo Asja taču vēl, protams, gulēja un nebija zvanījusi.

«Kā tas gadījās, ka esmu tik agri pamodies?» viņš brīnījās.

Tomēr gulēt tik un tā negribējās. Viņš mēģināja kaut mazliet izvingrināt sastingušo, sāpošo ķermeni un nomazgājās zem dušas. Pulkstenis bija tikai desmit, un dzīvoklī vēl aizvien valdīja tas pats klusums un tā pati tumsa. Viņš iespruka atpakaļ gultā un iekārtojās tajā, paņēmis «Mobiju Diku». Tā bija lieliska grāmata. Viss, ko viņš lasīja, bija tik uztverams, vienkāršs un skaidrs, viegls un gudrs, tomēr nebūt nenomāca, bet viņš bija izlasījis tikai simt lappuses, viss attīstījās ļoti lēni, bet ne jau apnicīgi, patiesību sakot, nekas vēl nebija attīstījies. Šī grāmata viņam sagādāja baudu. Patlaban viņš bija ticis līdz tai vietai, kur divi, negaidot sadraudzējušies, guļ naktī vienā gultā, nespēj iemigt un no sirds runājas, un tālāk izlasīja:

«Mēs jutāmies ļoti labi un omulīgi, lai gan laukā bija auksts, turklāt ne jau laukā vien, bet arī istabā, jo kamīns taču nebija kurināts. Es saku «lai gan», tāpēc ka tikai tad var pilnīgi izbaudīt siltumu, ja kaut neliela jūsu ķermeņa daļa paliek aukstumā, jo mūsu pasaulē nav tādas īpašības, kas pastāvētu bez kontrasta. Nekas nepastāv pats par sevi. Ja jūs sevi mierināt ar domu, ka jums ir ļoti labi un ērti, visam jūsu ķermenim no galvas līdz kājām, turklāt jau sen, tas nozīmē, ka jums vairs nav nedz labi, nedz ērti. Bet, ja jums, tāpat kā man un Kvīkegam, kad tupējām gultā, degungals vai pakausis stingst aiz aukstuma, tad jūs tik tiešām izjūtat vispārēju, sajūsmas pilnu, ne ar ko nesalīdzināmu siltuma sajūtu. Ņemot vērā šos apsvērumus, istabu, kurā jūs guļat, nekad nevajag kurināt; silta guļamistaba — tā ir viena no greznajām neērtībām, ko pacieš bagātnieki. Augstākā bauda taču ir tad, ja nejūt starp sevi un savu siltumu, no vienas puses, un ārpasaules aukstumu, no otras puses, neko citu kā tikai vilnas segu.Tad jūs guļat gluži kā vienīgā siltā dzirkstelīte Arktikas kristālā sirdī.»

Tajā brīdī Aleksejs pietrūkās kājās, atvēra logu un no jauna ieslīdēja gultā un iekārtojās tajā sēdus, pievilcis ceļgalus pie deguna, un tā nu viņš sēdēja, bet «Mobiju Diku» vairs nelasīja.

Tādā pozā tupēdams, viņš aizsmēķēja, bet, lai aina būtu pilnīga, vajadzēja izdomāt vēl ko tādu gudru, taču šobrīd no domāšanas nekas neiznāca, tomēr viņš tik un tā jutās labi.

Pēc tam uznāca arī tāda kā snauda, viņš aizvēra acis, pēc tam atvēra acis un juta, cik viņam pašam ir silti, bet deguns stinga, un tas viss kopā tiešām nemaz nebija tik ļauni, tā ka viņš no jauna aizvēra acis.

— Sasodīts, kas tad nu! Sasodīts!— Mamma aizcirta logu.— Ko tu vēl esi pastrādājis?

— «Vienīgā siltā dzirkstelīte Arktikas kristāla sirdī,»— teica Aleksejs. Sen viņš nebija tik viegli atvēris acis, kāds prieks bija atvērt acis un tajā pašā mirklī skaidri ieraudzīt pasauli! Tās bija bērnības brīvdienas, tās bija acīm redzamas svētku dienas.

— Vai tu neesi saaukstējies?— mamma prasīja, jau tikusi galā ar logu.— Kāpēc tu tā darīji? Tu esi izsaldējis visu dzīvokli. . .

— Silta gulta,— Aleksejs sacīja,—«ir viena no greznajām neērtībām, ko pacieš bagātnieki».

— Aļoša, ko tu tur gvelz. . .

— Mammu, viss ir kārtībā! Laimīgu Jauno gadu!

Dzīvoklis modās. Pēc svētkiem norimuši, virtuvē

parādījās tante un Trefilovs. Turpat virtuvē paēda lepnas svētku brokastis.— Kaut arī pārpalikumi, bet cik gardi!— viņi teica. Nez kāda vispārīgā noskaņojuma dēļ nekur netika iedegta gaisma, visi tāpat vien lēnām un miegaini kustējās pa pustumsu, diena bija krēslaina un nemanāmi pārgāja vakarā.

Bet Asja nezvanīja. «Nu jau būtu varējusi pamosties,» Aleksejs domāja. Taču viņa nezvanīja. Aleksejs jau bija noklausījies radinieku stāstus par Jaunā gada sagaidīšanu un pats pastāstījis, kā viņam bija gājis: kā sacīt jāsaka, jautri un jauki. Mamma uzstāja, lai nosauc visus jauniešus, kas bijuši kopā ar viņu, un viņš visus uzskaitīja un pastāstīja, kādas meitenes tur bijušas un ko ēduši un ko dzēruši. Grūtības sagādāja vienīgi tas, ka vajadzēja atcerēties, ko stāsta, lai vēlāk neputrotu. Šķiet, ka bija visu iegaumējis. Viņš jau lamāja sevi tāpat kā vienmēr, ka nav aizgājis pie Asjas, kaut arī viņa nezvana, tomēr drīz vien saprata, ka būtu bijis muļķīgi turp doties: nav taču zināms, kāds pie viņiem stāvoklis pēc vakardienas.

Asja piezvanīja pēc trim. «Skaidrs, tik vēlu mēs nekur vairs nebrauksim,» Aleksejs nodomāja.

— Nu, vai mēs brauksim vai nebrauksim?— Asja jautāja. Viņa bija jautra, uzbudināta un ļoti gribēja braukt.

Viņi satikās uz perona. Asja bija satuntuļojusies un savīstījusies un pavisam citāda.

— Re, nospēru Ņinai bikses!— viņa teica un smējās.— Vai man piestāv?

— Piestāv gan,— sacīja Aleksejs un arī smējās. — Bet kāds tur stāvoklis?

— Nekāds. Vai zini, ka viņas tūlīt pēc mums arī aizgājušas?

— Nē-ē.

— Mēs būtu varējuši iet atpakaļ.

Pēc tam viņi atcerējās un iztēlojās, kāds katrs bijis. Gan Ņina, gan viņas draudzenes, gan paši arī. Un ļoti smējās.

Un tad viņi brauca ar elektrisko vilcienu. Aiz loga bija pilnīga tumsa. Tajā varēja redzēt visu kā spogulī. Un viņi abi — Aleksejs un Asja — arī bija redzami. Tikai viņi divi vien bija vagonā, vairāk neviena. Kamēr viņi brauca pa pilsētu, bija redzamas laternu un māju logu ugunis un vēl tādas iezilganas un sarkanas uguntiņas pie sliedēm — noslēpumainas un priecīgas. Radiomezgls sāka atskaņot kaut kādu vecu valsi. Bet vagons, spilgti no iekšpuses apgaismotais vagons logos un šķietami aiz tiem veda līdzi pats savu atspoguļojumu — savus solus, spuldzes un pasažierus —, tā ka abās pusēs — gan pa labi, gan pa kreisi — brauca vēl pa rēgainam vagonam, un Alekseja un Asjas atspoguļojums arī dzīvoja savu atsevišķu dzīvi spokainajos vagonos vilcienam blakus. Skanēja valsis, vilciens pagriezās, pilsētas ugunis atvirzījās prom un aiztraucās, un Aleksejam šķita, ka viņu vagons un viņi paši, un

rēgainie vagoni ar viņa un Asjas atspulgiem, un laternas, un māju logi — tas viss kopā dejo lēno veco valsi: griežas, līgojas, attālinās.

Bet, kad viņi bija izbraukuši laukā no pilsētas, logos palika vienīgi viņu attēli; visapkārt klājās melna nakts līdz pašai stacijai, kur bija gaisma, platforma, pāris pasažieru, kas gaidīja vilcienu,— un tad atkal tumsa. Sāka izpausties vakardiena, viss saldi smeldza, un abi snauda — Asja uz viņa pleca —, tikai retumis pārmīdami pa vārdam. Taču bija labi — kaut ilgāk tā būtu jābrauc!

Kad pienāca laiks izkāpt, negribējās pat piecelties un izkustēties no siltās snaudas. Taču laukā viņus apņēma sals, kas pret vakaru bija kļuvis stiprāks, viņi ieelpoja tīro lauku gaisu un kļuva līksmi, viss nogurums pazuda kā nebijis, ko tu neteiksi, vai viņi tomēr nav ko vērts, ka izkūlās, kā gan viņi bez laukiem vispār mēnešiem dzīvojuši, te taču ir pavisam kas cits!. . .

Bet draudzenes nebija mājās, viņa bija aizbraukusi uz pilsētu. Tomēr šodien viņus tas nebūt neuztrauca, tāpēc viņi vienā mierā brauca tālāk — tā nu bija Alekseja ideja — uz Lisijnosu, kur dzīvoja Alekseja draugs. Arī drauga nebija. Viņi atkal nenoskuma, bet paklejoja apkārt, izdzēra savu pudeli uz soliņa pie līča zem lielas priedes. Līcis tumsā nebija redzams, tur bija bezdibenis, tomēr viņi paelpoja līča gaisu un lēnītēm devās atpakaļ uz vilcienu. Vagonā viņi pavisam zaudēja spēkus un nogulēja līdz pašai Ļeņingradai. Un šķīrās, Aleksejs pat negāja pavadīt — jau bija vēls, bet rīt agri jāceļas.

Pie pašām mājām Aleksejs atkal saminstinājās, viņš piepeši pilnīgi skaidri juta, ka mājās pa šo laiku kaut kas ir noticis, ka nu jau tur zina; ko zina, to viņš neatļāvās izteikt pat domās.

Izrādījās, ka ir atbraucis tēvs.

OTRAJĀ JANVĀRI

Šajā dienā Aleksejam laimējās. Iespējams, tāpēc, ka nemiers, kas Jaunajā gadā bija atstājies no viņa, vairs neradās. Viņam diez kādēļ bija gluži vienalga, vai izdosies vai neizdosies viņa skolnieciskie gājieni, un viss notika it kā pats no sevis un tik labi, cik vien var

būt. Turklāt institūtā valdīja miers, puskrēsla, cilvēku bija maz. Neviens nekur nesteidzās, un tie, kuri bija spiesti šodien te ierasties, it kā vēl nebija zaudējuši svētku izjūtu un uzvedās klusu. Jau sākumā atklājās, ka viņš atnācis pašā laikā — tieši tajā brīdī, kad no jauna tika pārrakstīts kontroldarbs. Cilvēku bija ļoti maz, arī pasniedzēja tikai viena — tā pati Boļšincova, skaistā sieviete. Nekas vairs nenotika svinīgi, Boļšin-cova vienā laidā staigāja iekšā un ārā, un Aleksejs lēnā garā, it kā bez kādām pūlēm, pat nepamanījis, kā viņam tas izdevās, visu vai nu norakstīja, vai varbūt pats atrisināja. Iznāca tīri nostrādāts.

Pēc tam jau viņam veicās it visur. Tas ir, lai viņš ietu kur iedams, satika tieši tos, ko vajadzēja, visi mācību sastrēgumi un aizķeršanās nokārtojās ātri un it kā paši no sevis. Viņš visu paguva un sadabūja šādus tādus konspektus, kas viņam bija tik vajadzīgi. Tātad viss veicās, un, kad pēkšņi kaut kas gaužām nebūtisks izjuka — vai nu viņš kādu nevarēja atrast, vai kāds bija nupat izgājis —, viņš saprata, ka būtu grēks vēl vairāk izaicināt likteni, ka šodienai pietiks, pirmajai neveiksmei, kā aizvien, var sekot nākamā un aiz tās vēl nākamā — un tad sāksies tāda pretīga virtene, un tas jau būs fakts, tā ka nav vērts samaitāt dienu. . . Un tā, necietis sakāvi, saglabādams sevī apbrīnojamu šīsdienas veiksmes vieglumu, viņš izgāja no institūta.

Tālāk viss ritēja tā, it kā nebūtu likuma, pēc kura maize krīt ar sviestu uz leju. Aleksejam tā reti gadījās, viņš allaž juta, ka dēmons, kura pārziņā ir šis likums, jūt pret viņu īpašu vājību un, varētu teikt, neizlaiž viņu no sava melnā spārna ēnas. Bet šoreiz pat autobuss pienāca tajā pašā brīdī, kad piegāja viņš, turklāt tas bija tieši tas autobuss. Un izrādījās, ka viņam kabatā ir piecas kapeikas un viņam nav jānomokās ar kasi un ar atlikumu, un pie loga ir brīva vieta. «Kā viss iesāksies, tā tas arī būs, tā būs!. . .» Aleksejs jauki prātoja. «Tikai visu laiku jājūt un pats nedrīkst pārtraukt.» Ja viņam pajautātu, kas jājūt un ko nedrīkst pārtraukt,— viņš to nepateiktu.

Drošības dēļ viņš aizbrauca pie Asjas, taču viņas nebija mājās, kā jau viņa vakar Alekseju bija brīdinājusi: Asjai vajadzēja ierasties Meža prospektā sakarā ar darbu. Tāpēc viņš tikai pārliecinājās, ka Asjas nav, taču neskuma, tas ir, nezaudēja labo noskaņojumu, bet, gluži pretēji, neparasti veiksmīgi tūlīt paguva uz kino, un filma tūlīt pat sākās un bija viņam pa prātam.

Jau bija satumsis, kad viņš gāja augšā pa kāpnēm uz savu dzīvokli un vieglu sirdi devās iekšā. Kā varēja spriest pēc pakaramā, visi jau bija pārnākuši no darba, tomēr arī tas viņu nenomāca. Šodien bija tas neparastais gadījums, kad viņš varēja cerēt uz siltumu un līdztiesību, tiklīdz viņš tajā pašā mundrajā balsī, kāda viņam šovakar būs bez melu pieskaņas, pastāstīs mammai par saviem panākumiem un minēs izteiksmīgus sīkumus. Nebūs jāredz sastingušas, saspringtas sejas, nebūs barga klusuma, beidzot viss būs dabiski — patriarhāla aina.

Tiklīdz mamma, kā parasti, pajautās savu neitrālo: «Nu? Kā?»— viņš tūlīt visu izklāstīs, un viņa to pašu brīdi atmaigs.

Novilcis mēteli, viņš taisnā ceļā devās uz mammas istabu. Tur valdīja tumsa, bija redzams vienīgi televizora zaļais ekrāns.

— Un sausnējo galvu līdums Vairs nezin, kur ir to saknes. ..—

izjusti lasīja zaļš, atturīgs cilvēks.

Pie televizora sēdēja divas tumšas ēnas, tētis un mamma, un Aleksejs viņiem tādā balsī kā cilvēks, kas ir krietni pastrādājis, sacīja:

— Labvakar!

— Labvakar, Aļoša!— vecāki klusu atbildēja.

Aleksejs apsēdās uz brīvā krēsla. Nebūtu dabiski, ja

viņš tūlīt sāktu stāstīt par institūtu, vajadzēja mazliet paciesties, jo parasti viņš runāja par institūtu it kā negribot, ar varēm, mūžam bija kas jānoklusē, bet tas nav patīkami, tā ka šodien arī vajadzēja izlikties, it kā viņam būtu tikai tāds paradums runāt — neatkarīgi no tā, kā veicies, gluži vienkārši viņam nepatīk pļāpāt par institūtu — un cauri! Taču viņš nesagaidīja jautājumu, uz kuru šoreiz tik labprāt atbildētu. Vecāki klusēdami ļoti uzmanīgi skatījās televīzijas raidījumu.

— Tik urdoša dzīvības vilkšana Un bezjēdzīgs, nomaļš kakts. ..

— Ko viņš tur lasa?— Aleksejs jautāja vēl aizvien mundrā balsī.

Mamma nogrieza skaņu, bet televizoru pavisam neizslēdza, tā ka skaņas vairs nebija, taču attēls palika.

— Aļoša, mums jāaprunājas ar tevi,— viņa mierīgā un klusā balsī teica.

«Gatavs! Tās ir beigas,» Aleksejs sev sacīja, sapratis, kas tūlīt notiks. Sākās ārprāts. Trakāk vairs nevarēja būt.

Mamma runāja. Alekseju pārņēma nereāla sajūta, it kā apkārt viss izplūstu. Viņam šķita, ka tas nenotiek ar viņu, nedz arī viņa dēļ; nē — tas notiek; viņam tas rēgojas, nē, nerēgojas. Viņa acu priekšā viss izplūda kā uz slapjas dzēšlapas. . . Un šī nenoteiktā robeža ar izplūdušajām kontūrām — tā mulsināja viņu, mammas seja, kas vērsās no televizora puses, nezin kāpēc kļuva baltāka un baltāka, viņas mute vēl aizvien kaut ko runāja, bet tad vairs nerunāja, tikai kustējās, it kā mammai būtu izslēgta skaņa, taču attēls palicis neizslēgts. Tad viņas seja attālinājās kaut kur bezgalībā, kļuva mazmazītiņa, nesaskatāma, un no turienes, no tāluma, mamma viņam kaut ko teica. Tēvs sēdēja klusu kā pele. Kāds cits — arī zaļš — cilvēks peldēja lēcā kā akvārijā. Aleksejs pielieca galvu — akvārijs sašķobījās, bet cilvēks saraucās, pārvērtās un sāka tur peldēt kā varde. Burbulīši akvārijā kļuva arvien lielāki un gar malām zaļi dzirkstīja. Mammas seja atkal pienāca tuvāk — nu jau viņš to varēja atkārtot kā triku — un atvirzījās. Akvārijā peldēja kroplīgas cilvēkzivis. Klusēdamas plātīja mutes, kā jau tām pienācās. Un tas viss notika šajā istabā, kuru tik tikko apspīdēja zaļganā, ūdeņainā gaisma. . . Aleksejam šķita, ka viņi visi, tāda jocīga dzimta, iegrimuši neizprotamā valgumā un tur kustas un eksistē istabas — kārbas pašā dibenā. Ekrāna akvārijā sašūpojās ūdenszāles, viss sāka skriet, skriet. . . Tad piepeši apstājās: kāds radījums lēni noslīga dzelmē un tur nozuda. Tajā pašā brīdī cits, tieši tāds pats, atdalījās no augšējās malas un, muti plātīdams, ar rokām izdarīdams tādas kustības, it kā peldētu, rāmi nolaidās dibenā un tur paslēpās. Un no jauna tieši tāpat — vispirms kājas un vēlāk galva — uzpeldēja un ienira akvārijā. Aleksejs palieca galvu uz otru pusi: radījumi sāka šķobīties, salūza, izkropļojās. . . Kaut kas nozibsnīja un noņirba. Mammas seja atguva sākot-

nējo veidu, pēkšņi ieslēdzās skaņa.— Vai tu saprati? Tūlīt tu iesi un izdarīsi, kā es teicu. Vai saprati?— Aleksejs izdzirdēja. «Jā,» viņš gribēja atbildēt un kā briesmīgā sapnī nez kādēļ nespēja, vienīgi atvēra muti, ar mokām dabūdams vaļā sakaltušās lūpas, un viņā kaut kas iečīkstējās. Mamma pamāja tētim, un tas, uz Alekseja pusi nepaskatīdamies, viegli it kā nevis pārgāja^ bet lēni pārpeldēja pār istabu un, tur, tumsā, gluži ka pa duņam parakņājies, atpeldēja, turēdams roka trīs zaļus papīriņus.

Aleksejs jau vairs neko neapzinājās. Viņš bija it kā izslēgts, miris. Galvā viegli un smalki džinkstēja. Viņam šķita, ka viņš nevis iet, bet lido. Un vispār tas, kas notiek, patiesībā nemaz nenotiek. Viņš pat izjuta zināmu vieglumu.

. . .Tantes istaba viņam šķita kā kadrs televizora ekrānā. No zaļa porcelāna abažūra balta gaisma krita vienīgi uz tumsā ieslīgušā galda pašu centru, uz papīriem. Tante pagrieza seju pret Alekseju un nez kā aizbrauca ar visu krēslu no galda pustumsā. Aleksejs nedzirdēja, kā tika pabīdīts krēsls, it kā tante ar visu krēslu būtu bijusi skapja durvis, kas atvērtos. Tantes seja no abažūra bija koši zaļa, izbijusies, un viņa it kā sarāvās.

— Te ir, es jums nozagu,— Aleksejs sacīja rāmā balsī,— te ir.

Viņš uzlika tantei uz galda divus zaļus papīriņus. Tantes seja sašķobījās, tai pārskrēja trīsas, un viņa žēlā, smalkā balsī ierunājās:

— Ko nu, ko nu! Sēdies jel. . . Pasēdi. . .

. . .Trefilovs bija iededzis pilnīgi visas spuldzes, pat naktslampiņu, bet pats stāvēja ar seju pret melno logu un smēķēja.

— Te ir. . .— Aleksejs iesāka.

— Uzliec uz galda,— Trefilovs, nepagriezdamies atpakaļ, viņu pārtrauca. Aleksejs ieraudzīja, kā Trefi-lova ausis un kakls kļūst sarkani, bet tajā pašā brīdī gan ausis, gan arī kakls nozuda mežonīgos dūmu mutuļos.

Savā istabā viņš gaismu neiededza. Bija pēc iespējas ciešāk jāaizver durvis. Cenzdamies to izdarīt klusāk, viņš satvēra rokturi ar abām rokām un vilka, sākumā

viegli, tad aizvien stiprāk un pēc tam no visa spēka, pat atspēries ar kāju pret stenderi, līdz rokturis nobrakšķēja. Dzīvoklī jau atslēgu nebija. . .

Tāpat tumsā viņš lēnām izģērbās, rūpīgi salikdams drēbes uz krēsla, lai gan parasti tā nedarīja. Stāvēdams kailām kājām uz grīdas, viņš pacēla bikses pie pašām acīm, meklēdams vīles, un kārtīgi nolika uz krēsla atzveltnes. Zābakus — ar papēžiem kopā, purngaliem katru uz savu pusi — pastūma tuvāk pie gultas kājām, nevis vidū. Un atgūlās.

Viņš gulēja, saliecies deviņos līkumos, un pūta dvašu uz ceļgaliem, mēģinādams sasildīties. Un pēkšņi ne vien istaba, kas nebūt nebija tik liela, bet pat gulta viņam šķita milzīga. «Cik maziņi mēs visi esam!» viņš sev teica. «Cik ma-zi-ņi mēs visi esam. . .»—«Tu tik smieklīgi saki «maziņš»,» smējās Asja, «majiņš... Manu mīlulīt!»—«Te ir! Te ir!!!» sauca Aleksejs un svaidīja naudu žūkšņiem, žūk-šņiem!!! Tā pašķīda kā vēdeklis, katrs papīrs uz savu pusi, aizlidinājās un notrīsuļojusi noplaka uz grīdas, bet viņš tik meta un meta pie kājām. Viņiem pie kājām. . . Viņi stāvēja, galvas nokāruši, nožēlojami, tik veci. . . Aleksejam pēkšņi kļuva viņu žēl — tik ārkārtīgi žēl, ka gribējās raudāt. Un viņš tiem piedeva, viņš tiem piedeva.

Viņš iztēlojās, ka ir sarīkota milzīga izrāde, kas prasa visas pasaules piedalīšanos, un viņš ir lugas galvenais varonis. It kā viņš būtu princis, nākamais visas zemes valdnieks. Visiem tas par viņu ir zināms, un visi klusē un spēlē tālāk šo izrādi, kas domāta viņam. It kā šajā izrādē vajadzētu audzināt viņu neziņā un pēc tam kādā brīdī viņam pavēstīt, kas viņš patiesībā ir. Tad pienāk šis tālais fināls, skats bez vārdiem,— un kļūst redzams, ka visi ir tavi kalpi, visi tev pakļauti. .. Un savā verdzībā un padevībā viņam, savam pavēlniekam, tie nonākuši tik tālu, ka izdarījuši neiespējamo — nekādi nav sevi atklājuši, ir izturējuši savu lomu šajā drausmīgajā izrādē visu mūžu. Šajā izrādē viņu visvairāk pārsteidza tas, kā gan tie spēj izturēt. Pat garāmgājēji un sveši cilvēki pazīst viņu, tomēr nesačukstas, neliek neko manīt — it kā no visas tiesas nepazītu viņu.

Viņam šķita jocīga un baiga šī sadomātā nedabiskā un smagā izrāde, kurā veseli kontinenti, valstis un tautas ir tikai dekorācijas kādā tik tālā skatuves stūrītī,

ka tās neviens pat neredz galveno varoņu dēļ, un tās tur ir tikai tādēļ, lai daudzus gadus ilgās izrādes kādā brīdī vienā no tūkstoš un viena varoņa replikām tiktu kā starp citu pieminētas, ka tās pastāv un kaut kur eksistē. Dzīves ačgārnība, kurā viņš, valdnieks, mazāk par jebkuru var valdīt un ikviens drīkst viņu pazemot, nebaidīdamies no atmaksas, jo viņiem vienīgais likums ir lomu secība. . . muļķīga, gandrīz cietsirdīga šķita tāda ačgārnība, kurā pat padevībai viņam jābūt izpaustai ar nepielūdzami nospēlētu cietsirdību pret viņu pašu. Taču netaisnīgi bija tas, ka aktieri zina arī citu dzīvi, ne vien izrādi un tikai viņam vienam vienīgajam šajā izrādē jādzlvo kā dzīvē. Tāpēc ka viņš taču bija uzminējis melus. . . Aleksejs ar saldu smeldzi izjuta neprātīgo pamestību, vilšanos, pats savu esību šajā pasaulē. Un viņš jau sāka visus žēlot. . .

Vecāki, nabadziņi, viņiem tikai ir uzticētas galvenās lomas, viņi labāk nekā citi derēja lugai, kuru jau agrāk kāds bija uzrakstījis, bet viņi ir tikai instrumenti. Viņiem ir visļaunāk, viņiem jāstrādā vairāk nekā citiem, neatliek pat laika, lai padzīvotu īstenībā, ārpus izrādes. . . Tāda ir briesmīgā īstenība, kas sasniegta šajā izrādē, kurā viņiem gan jāmokās, gan jāslimo, gan jācieš bads un jāmirst jau īstenībā tikai tāpēc, ka tas viss jāzina viņu nākamajam pavēlniekam, tas viss viņam jāpārdzlvo. Kāds ārprātīgs darbs! Viņi droši vien pamazām zaudē prātu un aiz priekškara jau uztver izrādi par patieso dzīvi, mīl un negrib šķirties no teātra, it kā tur būtu reālā pasaule un īstenā dzīve.

Taču lugas beigas ir nežēlīgas, tās nevar mainīt, beigas pienāk, un tad viņam tiek pavēstīts viss, kas agrāk ticis slēpts, viņš kļūst par pavēlnieku, bet viņi, sirmgalvji, kas līdz neprātam iejutušies lomās, nezina, ko lai viņi iesāk, kad loma beigusies. Viņam to ir žēl, viņš tos pat mīl un tuvina sev; viņi taču, tikai nepieciešamības spiesti, ir bijuši bargi, patiesībā viņi ir mīlējuši, rūpīgi to slēpdami, baidīdamies no viņam nezināmā režisora dusmām, un dažreiz tomēr ir pat mainījuši tekstu. . . Toties Asja — viņu droši vien gaida bargs sods, jo viņa parāda to īsto dzīvi, kas ir ārpus izrādes. . . Tieši tāpēc viņa tik spēji un mokoši dažreiz zaudē savaldību, jo viņai visu laiku neizdodas lugā ierādītā nežēlīgā loma, viņa to nepārtraukti aizmirst un atnes sev līdzi īsto dzīvi, kas viņam ir liegta. Par to

viņai mēģinājumos droši vien krietni tiek. Viņu tikai tādēļ vispār pacieš, ka nav neviena, ar ko viņu aizvietot. Bet varbūt viņa pat neatkāpjas no lomas, varbūt viņai ir tieši tāda loma, pēdējā, iekams viņam tiek galīgi atklāti visi citas dzīves noslēpumi, tāda kā beigu skata sagatavošanas loma?. ..

Varbūt viņš tomēr nav nekāds princis, bet pats nelaimīgākais cilvēks, ar kuru tiek eksperimentēts milzīgā izmēģinājumā, lai uzzinātu, kā būs ar cilvēku (galveno varoni), ja viņš visu savu mūžu pavadīs muļķīgā izrādē, kurā visi kā savus piecus pirkstus zina katrs savu lomu un nekad neizkritīs no tās un tikai viņš viens ir bez lomas, dzīvo, uzskatīdams izrādi par dzīvi, un dzīvo pats sev, dzīvo «patiesi» un nezina, ka tēlo kādam, kas salīdzina viņa rīcību ar jau uzrakstītu lomu? Un visa luga ir uzrakstīta, viss ir izdomāts ar necilvēciskām spējām, lai gūtu no viņa mūžam vienu un to pašu reakciju un nekādu citu, kaut arī tāpēc būtu vajadzīgs nezin cik sarežģīts sižets?

Bet, ja tas ir tā, šis eksperiments jau ir izgāzies. Tāpēc ka viņš, nelaimīgais izmēģinājuma trusītis, tomēr ir sapratis, lai arī kā viņu mēģinājuši piemānīt. .. viņš ir sapratis, ka ir arī cita dzīve — galvenā, dzīvā dzīve, nevis izrāde.. .

. . .Tā Aleksejs iztēlojās. Viņš jau bija sasildījies un mierīgi izstaipījās. It kā viņam zem sirds būtu izkusis baigs kamols un nu viņš varētu iztaisnoties. Tā viņš pamazām atguvās un vēl šo to pafantazēja. Pēc tam arī tas pārgāja. Viņš brīvi uzelpoja, tomēr iemigt nespēja.

Basām kājām viņš nokāpa uz grīdas, tā bija auksta, bet tas bija patīkami. Viņš piegāja pie loga un pavēra to. Sniegotais gaiss uzvēdīja viņa krūtīm un sejai — Aleksejs stāvēja pie loga un mīņājās. Viņš redzēja to pašu laternu, kas šūpojās zem noliktavas jumta, bet sarga nebija. Aleksejs brīdi stāvēja elpodams un skatīdamies, tomēr nenodarīja sev pāri: stāvēja, kamēr tas bija patīkami, bet, kad sāka salt, aizvēra logu. Pēc tam viņš iededza lampu un nostājās pie grāmatām, nezinādams, kuru izvēlēties. Viņam šobrīd bija vajadzīga kāda grāmata, un viņš taustīja muguriņas — kura tā būtu. Piepeši viņš atcerējās grāmatu, kuru bija lasījis deviņu vai desmit gadu vecumā un kopš tā laika vairs nebija ņēmis rokā. Visus šos gadus tā viņam pat nebija ienākusi prātā, bet tagad viņš atcerējās savādo izjūtu,

ko tā bija radījusi. . . Viņš pēkšņi bija pārliecināis, ka patlaban viņam nepieciešama šī izjūta. Pārsteigts, ka uz daudziem gadiem to aizmirsis un tieši šodien atcerējies, viņš rakņājās aiz grāmatām — tā varēja būt tikai tur, jo viņš nebija to redzējis pirmajās rindās. Viņš rakņājās un domāja par šo grāmatu. Kas tajā bija, par ko tā bija, kāds iesējums, lappuses, burti. Viņš atcerējās, ka bija to atnesis no tualetes, kāds to bija tur izmetis, un lasīja to ar neiedomājamu aizrautību, cītīgi vārdu pa vārdam, lai gan neko nesaprata. Taču šai neizpratnei — to viņš atminējās vēl līdz šai dienai — bija īpaša pievilcība. Un tā, rakņādamies aiz grāmatām, viņš pēkšņi to atrada, nopūta putekļus un uzsita pa vākiem, tā ka putekļu mākonis vien nogriezās. Sapratis, ka tūlīt sastings, aizskrēja uz gultu un aši palīda zem segas, un ar baudu — jo palagi bija vēl aukstāki,— un viņš lēnām un ar baudu juta, ka sāk sasilt.

Sasildījies viņš ziņkāri atvēra grāmatu, taču tās ārējā apskate viņu nepavisam neapmierināja. Pirmo astoņpadsmit lapu vispār nebija, pēdējā bija deviņdesmit sestā, bet tās nebija grāmatas beigas, jo lappuses apakšā stāvēja komats. Viņš atcerējās, ka dažreiz apakšā pēc zināma lappušu skaita ir autora uzvārds vai grāmatas nosaukums. Tomēr arī to viņš neatrada, bet atklāja, ka vēl ir izrautas lapas: 33. un 34., 49. un 50., 65. un 66., 81. un 82. Viņš aptvēra vienīgi to, ka grāmata nav pārāk veca, jo, kaut arī tā nebija jauna, tā nebija tomēr iespiesta vecajā drukā. Pēc tādas apskates viņš gandrīz vai ar pētnieka interesi sāka lasīt.

Tomēr viņš maz ko saprata, tas ir, aptvēra, ka, izlasījis, pieņemsim, trīs lappuses, neko neatceras. Viņš pārslīdēja ar skatienu katram atsevišķi it kā zināmam vārdam, bet, ko tie visi kopā izsaka, to nespēja uztvert. Tā, iesācis ar 19. lappusi, viņš atcerējās pašu pirmo rindu: «. . .kas nekad neko mums dzīvē neizskaidros.» Un tikai pēc trim lapām vēl viena frāze viņu ieinteresēja: «Un, ja mēs atkal runāsim par dievu, mēs

nesapratīsim cits citu,»— šī frāze viņu ieinteresēja tikai tāpēc, ka bija pēdējā šajās trīs lappusēs, pēc tam bija atstarpe un virsraksts «Otrā vēstule». Viņš sadusmojās uz sevi, ka izlasījis neuztver jēgu. Tā varēja notikt ar mācību grāmatu, kad aizdomājas vai kaut ko iztēlojas, bet lasa tik tālāk, taču šoreiz viņš neko nedomāja un lasīja viegli, gandrīz vai aizrautīgi...

Viņš sāka no jauna, bet diez vai ko vairāk saprata. «Esmu vecs cilvēks, un man nav tiesību uz jaunības vājumu. . .» Kaut ari šī teikuma daļa iestrēdza viņa galvā, tomēr ne vairāk kā zināma informācija par autoru, tas ir, ka viņš ir vecs. Uzbudinājums par atradumu un bērnības atmiņām sāka rimties, bet neatlaidība zust. Iztēlošanās, kas viņam sākumā bija sagādājusi prieku, ka toreiz viņš neko nav sapratis, bet tagad, var teikt, jau ir kļuvis vecāks un pieņēmies prātā un visu aptvers, pārvērtās par īgnumu: šķita, ka bērnībā viņš bija vairāk sapratis.

«Otrā vēstule» bija bezgalīga, un viņš no teikuma: «Tātad pie kā izvēloties apstāties?»— lika acīm viegli slīdēt, gandrīz tikai pāršķirdams lapas, un pat nepamanīja, ka no 32. pārgāja uzreiz uz 35., un neaptvēra, ka būtu zudusi jēga. Viņu bija pārņēmusi nepacietība, kad gan šī nebeidzamā vēstule būs galā.

Tāpēc «Ceturto vēstuli» viņš lasīja gandrīz vai ar tādu kā pacilātību. «Bet, ja nu Jūs tik ļoti neticat, esmu ar mieru visu sīki un smalki pierādīt. . .»— tā iesākās šī vēstule.

Kaut ari bija teikts «sīki un smalki», Aleksejs tik un tā daudz ko nesaprata. Bija apmēram tā: visu laiku migla un migla, tad pēkšņi plaisa un debesu maliņa. Tā nebija tagadējā — šodienas valoda. Bet viņš jau kaut ko tajā apjauta un iegaumēja šo izjūtu. Iznāca kaut kas līdzīgs tulkojumam viņa — Alekseja valodā, kaut kas līdzīgs adaptētam tulkojumam. Ja nemin pilnīgi nesaprotamas vietas, šajā nodaļā bija runa par to, ka mīlestība mīt mūsos pašos un stāv pāri mums, un, ja tu esi dzīvs, tad tu vēl ari mīli, bet, ja mīli, tad ko tas nozīmē un no kurienes tas rodas? Par vēlēšanos un kaisli Aleksejs saprata visu: tās patiešām bija sīki un smalki izskaidrotas, un tās tika šķirtas no mīlestības. Par žēlumu jau bija mīklaināk. Izrādījās, ka žēlums ir gandrīz augstāks par mīlestību, bet pēc tam tomēr tas bija zemāks, katrā ziņā mīlestība un žēlums arī bija divi dažādi jēdzieni. Visvairāk Alekseju ieinteresēja prātojumi par greizsirdību.

Atklājās, ka greizsirdība nav nekas sevišķs un ta pat ir pretēja mīlestībai. Man, piemēram, šķiet, ka es mīlu, teica šis jocīgais autors. Es staigāju pakaļ, izsekoju, dievinu, ienīstu, brīžiem man ir karsti, brīžiem auksti, izdibinu, pieprasu, aicinu, sapņoju — ko vēl? Esmu greizsirdīgs, uzdodu jautājumus, pieprasu. . . Un, ja jau nu ta esmu kritis, ko gan, patiesību sakot, gaidu? Tikai melus. Tāpēc ka meli — tas ir tieši tas, ko es šobrīd vēlos, kad esmu tā zaudējis galvu un dzīves jēgu. Bet, lai arī cik greizsirdīgs es būtu, vienmēr ir tāds pēdējais jautājums, kuru nekad neuzdošu. Cilvēki no laika gala ir baidījušies zaudēt cerības un būtībā nekad uz to neielaižas. Bet šeit —«pat neticībā mājo mīlestība — tāpat kā ticība». Aleksejs nodomāja: «Tā ir tiesa. Man tāpat bija, kad iepazinos ar Asju. Bet vēlāk sapratu, ka nevajag neko jautāt. Pats sapratu. Citādi mums tagad nekas nebūtu atlicis.» Viņš sāka lasīt tālāk — un viss samudžinājās: par dievu vien un tikai par dievu!. . . Bet tad pēkšņi no jauna radās sakarība. «Kas tādiem cilvēkiem ir nāve un mīlestības bojāeja?» autors jautāja. «Pašnāvība un slepkavība?» Tā tomēr ir pēdējā jautājuma traģēdija: lai arī kā cilvēks no tā izvairītos, tas nepielūdzami izvirzījās, un nu tas ir uzdots — un viss sabruka, cilvēks netika galā. Turklāt šo jautājumu uzdot nebija nekādas jēgas: cilvēks tāpat visu zināja, bet neatļāvās pats to zināt. Un bija drošs. Vai tad mīlestībai ir tiesības? Vai tad ir vainīgs cilvēks, kuru mēs mīlam? Kāpēc tāda vardarbība? Vai tad mēs gribam iznīcināt iemīļoto un līdz ar viņu savu mīlestību?. . . Atkal sākās par dievu, un Aleksejs pārskrēja ar acīm veselai lappusei. Un tad pēkšņi: «Ak, kungs! Cik mēs visi esam mazi!» savādais autors iesaucās. «Tā tas ir! Tā tas ir!» Aleksejs priecājās. Mēs taču sevī neko neuzņemam, teica autors. Bet, ja atnāk mīlestība, tad nepaliek pat tas nekas. Ir mīlošie, un ir iemīļotie. Tās nav kastas. Gluži vienkārši katru kāds mīl un katrs kādu mīl. Un tad ikviens kādam ir pateicību parādā, bet kādam citam nekrietnību, kādam ir mīļš, bet pret kādu cietsirdīgs, kādam dižs un kādam citam nožēlojams, ikviens kādam melo, bet kādam saka patiesību utt. Un tas viss ir «mūsu dvēseles mazās ietilpības» dēļ. Tas viss ir ar to cilvēku, kurš «netic, bet, kā par brīnumu, vēl nav miris, ir dzīvs». Un tādam es teikšu: no kurienes gan tevī, niecībā, mīlestība? No kurienes tā ir tevī? Ne jau no mīļotās, viņa taču ir vēl sīkāka, nav jau tāda izņēmuma, viņā pašā taču nav tāda vienreizīguma, to esi tu radījis. Nu, bet, ja tu piekritīsi, ka tas nav no viņas, ka tu gluži vienkārši biji nobriedis mīlestībai — un mīlestība radās, tā bija neizbēgama, bet nejauša bija tā, kuru tu iemīlēji,— ja tev ir skaidra tāda domu gaita, tad apjēgsim jel: vai tas maz nāk no tevis? Tas nemaz nenāk no tevis. Tu taču arī esi sīks: redz, kā tevī nekā nepalika, tiklīdz atnāca mīlestība. .. Tu kļūsti gan cietsirdīgs, gan nelietīgs — lai gan pats varbūt pat nepamani — pret daudziem citiem, kuri pirms mīlestības bija ap tevi. Tas milzīgais, kas ir mīlestība, neatstāj ne punktiņa tavā niecīgajā pasaules telpā un pat saplosa tevi, un ir daudzkārt augstāks par tevi. Tu kļūsti tik liels, kāds nekad nespētu bez mīlestības kļūt, bet tāds, kāds tu biji bez mīlestības, tu kļūsti vēl sīkāks. Kā gan tad no tevis varēja rasties lielais? Tā ka arī ne jau no tevis.

Tālāk viss bija viens mudžeklis un juceklis. . . Izrādījās, ka arī tas, par ko bija rakstīts,— nepavisam vēl nebija mīlestība. Tas bija tikai tādēļ, lai neticīgiem cilvēkiem saprotamā valodā to visu sīki un smalki

izskaidrotu. . . Bet, nopietni runājot.............

................................ tur nebija nekā

ievērības cienīga, nekā ievērības cienīga.

Piepeši, it kā bez jebkāda iemesla, nāca brīnum jauka dārza apraksts, bet tas negaidot aprāvās, jo tieši tur bija izrauta lapa.

. . .Aleksejs aizvēra grāmatu. Viņš jutās savādi. Kaut ko viņš bija sapratis, bet kaut ko nebija sapratis, par dievu viņš bija izlaidis, taču viņu bezgala pārsteidza prātojumi, no kā gan rodas mīlestība: ne jau no iemīļotās, kas ir tik nejauša un niecīga, un ne jau no viņa paša, tāpat tik ārkārtīgi sīka, bet, ja nav no viņas un nav no viņa, no kurienes tad? Un tas viņu bezgala pārsteidza.

1960—1963

PĒNELOPE

Nauda no bankas vēl nebija atvesta. Agrāk par trim tā nevarēja būt. Lobiševs nopriecājās, ka viņam izdevies to visu tik veikli uzzināt, turklāt neuzskriet virsū priekšniecībai. Viņam nebija jārāda moža seja: jā, viss ir kārtībā, jā, ja nekas neatgadīsies, šomēnes plāns tiks izpildīts. . . vai arī gluži pretēji: ja priekšniecība māktos virsū, jāžēlojas par sagādi, par organizāciju. Vārdu sakot, Lobiševam bija laimējies no tā visa izsprukt.

Nākdams atpakaļ no grāmatvedības, viņš vēlreiz sāniski paspraucās garām milzīgajam, melnajam dīvānam, kas aizņēma vai visu gaiteni. Uz dīvāna neviens nesēdēja, un tas bija pārsteidzoši: algas dienā! Droši vien visi jau bija noskaidrojuši, ka nauda aizkavēsies, tikai viņš bija kā no plaukta nokritis. Mūžam viņš kaut ko nezina, un tad pa durvīm, pa kādām no šīm daudzajām melnajām durvīm iznāk priekšnieks — viens no priekšniekiem — un paspiež roku: kāpēc jūs esat šeit? Ak nezinājāt?

Lobiševs pagāja garām lielajam dīvānam, aiz kura viena otrai pretī bija divas visbīstamākās durvis: pa jebkurām varēja izlēkt kāds priekšnieks — tomēr tas nenotika. Viņš gāja pa apbrīnojami tukšo gaiteni garām vēl citām durvīm un tad garām durvīm, kas nebija tik bīstamas,— bet neviena it kā nebija,— viņš gāja garām gaitenī iznestiem skapjiem ar aktu vākiem, garām tualetēm — V un S —, garām. . . bet tad viņš jau soļoja lejā pa trepēm, tik tikko valdīdamies, lai nelēktu pāri vairākiem pakāpieniem uzreiz, un nelēca jau arī vienīgi tāpēc: ja nu pēkšņi kāpņu pagriezienā vai uz laukumiņa — priekšnieks: labdien, biedri Lobišev! Rokasspiediens: uz kurieni tad jūs?. . . Uzsmēķēt, tikai

uzsmēķēt, jūs jau pats redzat, nē, es neskrēju, gāju vienā mierā, man, vai zināt, patīk svaigā gaisā uzsmēķēt, ja ir brīvs bridis. Bet viņš jau bija laukā, nu tikai vēl jātiek prom no šis mazās ieliņas: diez vai tālāk kādu vairs satiks. . .

Nesatika.

Lobiševs gāja pa Ņevas prospektu, un tagad viņam jau bija pavisam labi. Saule. Apbrīnojami dzidrs gaiss. Mīļais, rudenīgais Ņevas prospekts, kaut arī te, kur viņš gāja, nebija pat koku, un tomēr Ņevas prospekts bija rudenīgs. Tā nu Lobiševs gāja un kādu laiku vēl prātoja, kāpēc un kā tas iznācis, ka viņš tik tālu nodzīvojies, ja viņam ķeras pie sirds visādas tādas pārdomas kā tur, gaitenī, un kāpnēs, un šķērsielā, tomēr laiks nebija tāds, lai viņš ilgi lauzītu galvu. Viņš vēl nosprieda, ka jocīgi gan — viņā jau mehāniski radušās tādas izjūtas; nemaz nedomā par tām, bet it kā redzi tās sapnī — nepatīkamas un cūcīgas —, taču pēc tam tās pazūd kā nebijušas. Tas viss viņam ienāca prātā, tomēr it kā garāmejot, tā ka viņu nebūt neskāra, turklāt viņš to iedomājās arī tāpat vien: vēlāk pat neatcerēsies, it kā būtu sapņojis, it kā tas būtu bijis nezin kad, sen jo sen. Katrā ziņā tobrīd, kad Lobiševs gāja pāri Dārza ielai, viņš neko tādu jau vairs nedomāja un vispār neko nedomāja.

Pa ielu, bez šaubām, staigāja sievietes un meitenes, un Lobiševs varēja tās aplūkot. Šī apskate arī bija neiedomājami mehāniska. Tas ir, ne jau tāda kā septiņpadsmit gadu vecumā, kad katra no viņām ir noslēpums, kad katra no viņām var būt tava. Nu jau, sasodīts, ir zināms, ka varbūt katra. . . bet tas nav iespējams kaut vai tāpēc, ka tu esi viens un tev vairs nav septiņpadsmit gadu. Ja nav miljons, vai tas ir būtiski — viena vai desmit? Tad jau labāk viena. Arī to viņš nodomāja it kā starp citu, varbūt pat nedomāja. Gāja tik un skatījās uz sievietēm un meitenēm, kā jau bija pieradis skatīties: tāpat vien. Turklāt viņu nemaz nebija tik daudz — darbadienā un darbalaikā.

Bet visā visumā viņš jutās itin braši, tā soļodams pa Ņevas prospektu, pa mīļo, rudenīgo Ņevas prospektu un skatīdamies apkārt: kāds gaiss! Tā soļodams, Lobiševs jutās brīvi un atraisīti. Viņš jau gandrīz sāka prātot, diez kāpēc viņam tāda lieliska pašsajūta, nebūtu jau it kā nekāda iemesla: tik un tā pēc trim

stundām jāatgriežas kantori, bet pēc tam atkal jābrauc uz savu malieni, uz savu nodaļu izsniegt strādniekiem naudu un erroties, piemēram, ka nav deviņpadsmitā numura atslēgas, kuras dēļ — tpū, cik pretīgi!—nevar dabūt vaļā kaut kādas sprauslas, bet savukārt, ja tās nav atskrūvētas. . . nu, vai tas nav nedabiski — domāt par to, ja viņš pašreiz tik labi jūtas, un Lobiševs instinktīvi saprata, ka tā vēl var visu samaitāt un zaudēt, tāpēc labāk neko tādu nedomāt. Bet atkal tas viss bija kā garāmejot: gan tas, ko viņš atcerējās, gan doma, gan doma par domu un par to, ka nevajag domāt,— un viņš arī it kā nepavisam par to nedomāja. Tagad viņš domāja, ka tā nu ir — kaut arī viņam patlaban nav ne mazākā uzbudinājuma vai aicinājuma ar kādu iepazīties, tomēr nenāktu par ļaunu, ja būtu labāk ģērbies, jo, vējjakā un zābakos atbraucis no laukiem, viņš nebija iegriezies mājās — un tagad neviena neskatās viņam ne virsū — viņš pats skatās. Tā bija vismierīgākā un precīzākā doma, tā ka Lobiševs pie tās arī palika; bet, lai būtu kā būdams, uz mājām negribējās braukt, jo, grozies, kā gribi, viņš taču ir pieaudzis cilvēks un būtu muļķīgi doties turp pārģērbties un pēc tam braukt atpakaļ uz laukiem — un tas viss tikai tādēļ, lai kāds uz tevi tāpat vien palūkotos. Katrā ziņā viņš neizskatās pēc provinciāļa, bet tas, ka viņš neduras acīs,— ak tu kungs, tas ir sīkums! Par to visu varētu padomāt, taču, pārgājis pāri Fontankai, Lobiševs atmeta arī šīs domas, kuras, kā izrādījās, bija pārāk kritiskas, lai pie tām pakavētos, turklāt tās — par apģērbu — nudien bija pārlieku nenozīmīgas, lai pie tām vēl atgrieztos.

Viens ir skaidrs — tagad es būšu ļoti precīzs: kad Lobiševs gāja pāri Ļiteinijas prospektam, viņš vairs neko nedomāja, ne it kā starp citu, ne kaunoties, vispār nekā,— viņš nedomāja, neatcerējās un nekas viņu nekrimta, un nekas viņu nevilināja. Šobrīd bija palicis vienīgi mīļais, rudenīgais Ņevas prospekts, pa to staigāja cilvēki, uz kuriem varēja skatīties, bija palikuši nami, kurus viņš pazina, un Lobiševs joprojām jutās mundrs.

Bet cik ilgi lai tā staigā! Augstākais, pusstundu. Kaut kas tomēr sāk urdīt — tāds kā nemiers. Tas taču ir saprotams. . . Lai nu kā — tomēr jāpārlaiž gandrīz trīs stundas. Turklāt patiesībā nemaz nav kur iet. Uz

īii

mājām ari — pie kā tad, kāpēc? Ko lai tur, mājās, vispār iesāk? Un, tā kā šādā laikā vispār neklājas neko domāt, acis iekrita izkārtne «Kolizejs», kā rādās, platekrāna kinoteātris. Un uz tās —«Odisejs», droši vien tā paša Odiseja klejojumi. Homērs, Iliāda. Lobiševs to nekad nebija lasījis. Sofokls, Eiriplds, Herakllts, Hēro-dots. Dēmostens. Muca. Džovanjoli Spartaks. Romuls un Rems. Ģeniāli cilvēki. Vārdi. Redz, kaut ari nav lasīts, vārdus katrs zina. Gadās arī tā: lasīts ir, bet vārdus nezina. Tie nav ģeniāli cilvēki. Tomēr ģeniālie netiek lasīti. Ari par to visu var padomāt — tā, starp citu.

Tajā bridi Lobiševs jau pirka biļeti. Viens pats. Vai nav velnišķi patīkami nopirkt biļeti uz draņķīgu filmu — darbadienā, darbalaikā!

Viņš piezvanīja uz mājām: mamma? Re nu, kā iznācis, man te, kantorī, jāgaida. . . diez vai šodien izdosies. .. jā, būs jābrauc uzreiz. . . nuja. . . būšu, būšu. . . nē jel, nav auksti, vesels, jā. . .

Kad Lobiševs iznāca no tumšajām kases telpām atpakaļ uz Ņevas prospekta, viņš pat samiedza acis: kāda gaisma, kāds gaiss! Cik stulbi tādā laikā tupēt kino, viņš nodomāja, labāk būtu iegājis kādā parkā, kaut vai tajā pašā Vasaras vai arī Mihaila dārzā. Bet tajā brīdī atkal kaut kur smadzeņu krātuvītēs, līdz galam neparādoties, uzplaiksni, ka dārzā ir jāsēž un jādomā, iespējams, par kaut ko labu, taču pēc tam jāslienas kājās un jāiet, un jāaizmirst tas labais. Tas būtu tā bezmērķīgi, turklāt — arī zināma piepūle: jāsēž un jāprāto lai nu par kādām brīnum jaukām lietām, tomēr, pats par sevi saprotams, jāprāto galu galā bez jebkāda gandarījuma. Sl mazliet baisā pieredze klusu pazibēja Lobiševa galvā gluži kā čūska, neatstādama pēdas. Un Lobiševs pameta tik saulaino un tik rudenīgo Ņevas prospektu un tikpat līdzsvarots iegāja tumšajā platekrāna kinoteātra pavārtē. «Kolizejs»— vai tā?

Jā, vēl viņš nodomāja, ka filma katrā ziņā būs muļķīga. Sākumā viņš cerēja, ka tāds nosaukums — par Odiseju — droši vien būs tikai tāpat, īstenībā tā būs filma par kādu itāļu zemnieku vai amerikāņu komivojažieri, vai nabaga franču zēnu un ka tas zemnieks, komivojažieris vai zēns klejos apkārt tā kā Odisejs, bet patiesībā būs mūsdienas, automašīnas, tādi gari limuzīni: tie piebrauc pie savām kafejnīcām, vien-

tūļa figūra, lietus, uzslieta apkakle, cigarete, tādi vērienīgi melnbalti kadri, nezālēm aizaudzis klajums, pie apvāršņa gāzes tvertnes, uz asfalta lapas, melni koki tukšos parkos; bet, tiklīdz Lobiševs palūkojās uz fotoattēliem, kas bija izkārti stiklotās kastēs, viņam uzreiz kļuva skaidrs, ka būs nevis tāds kā Odisejs, bet tik tiešām pats Odisejs visā savā, ja tā varētu teikt, senajā pusapģērbā, turklāt krāsaina filma, un Lobiše-vam pat sametās šķērmi ap dūšu, iedomājoties, kāds murgojums tas būs. Tomēr viņš taču beigu beigās tik un tā ietu uz kino. Viņš tik un tā gūs apmierinājumu, lai arī kā pēc tam spļaudītos. Tāpēc ka tie nelieši prot kaut kādā veidā skart kaut ko tādu tā, ka tu spļaudīsies vienīgi skata pēc, lai apliecinātu savu gaumi, bet patiesībā gūsi apmierinājumu. Tāpēc ka pastāv jau arī tas mazliet banālais, uz ko tiem maitām izdodas trāpīt. Katram tas ir. To Lobiševs apjēdza visprecīzāk. Jau pirms tam viņš ne vienreiz vien bija tāpat domājis, un, ja blakus būtu bijis kāds, kas spētu to aptvert, viņš šobrīd tam to pateiktu. To viņš bija prātojis arī tajā mirklī, kad pielavījās netveramā doma par dārzu, ka tomēr nav vērts tupēt tur, tajā dārzā. Tā pati jau iepriekš pieminētā čūska.

Un tā nu Lobiševs ieiet kinoteātra tumšajā pavārtē, un tas gandrīz ir pirmais teikums, ar kuru gribēju sākt šo stāstu. Un tagad es beidzot sāku ar to, lai varētu uzrakstīt vēl vienu, vienīgo, kuru zinu un kuram jābūt turpat vai pašās beigās. Tātad es sāku šo stāstu, un, ja nu man vairs galīgi nemaz nav kauna, mani pārņem drebuļi, tāpēc ka es sāku. Tātad Lobiševs ieiet pavārtē un nedomā vairs neko, jo par dārzu viņš it kā nemaz nebija domājis, bet par filmu jau visu pirms tam bija izdomājis.

Lobiševs iegāja kinoteātra pavārtē reizē ar vēl tādu nelielu bariņu. Bija atlikušas tikai piecas vai desmit minūtes, un visi plūda iekšā. Saules stari slīpi kā ķīlis iespīdēja pavārtē, un tieši tajā brīdī, kad Lobiševs pārkāpa pāri līnijai, kas šķīra gaismu no tumsas, un viņa ķermenis jau bija ēnā, viņš izdzirdēja — varu apgalvot, ka Lobiševs izdzirdēja tieši to,— viņš izdzirdēja, kā viņam aiz muguras, kā aiz viņa kreisā, tas ir, labā, pleca kāds sacīja, kāda balss sacīja:

— Lopi! Ak tu lopi!

Lobiševs nepagriezās un pat īpaši skaidri nesadzirdēja, tikai saprata, ka pa labi aiz muguras skan sievietes balss, jaunas sievietes balss:

— Ak tu lopi! Lopi! . . .

Lobiševs atgriezās un, sevišķi nenopētldams, ieraudzīja nelielu, spēcīgu augumu, īsi apgrieztus, blondus krāsotus matus un jaunu, itin glītu seju. Meitene bija gandrīz viņam blakus, un Lobiševs, nedaudz paliecies atpakaļ, pilnīgi mehāniski, nedomādams jautāja:

— Vai jūs to sacījāt man?

Iznāca nevis klusu, bet dzirdami, turklāt tik skaļi, ka meitene uztvēra. Lobiševs to bija pateicis tik neviļus un tik nepiespiesti, ka pašam pat gāja pie sirds, kā viņš to bija pateicis. Viņam reti tā izdevās. Iespējams, ja viņam nebūtu kauna apzināties, ka šajā ziņā ir tik neaptēsts, viņam nekad nebūtu tā izdevies.

Meitene paraudzījās uz viņu. Skatienā nebija ne sašutuma, ne vēlēšanās paiet garām, un arī tas nevarēja Lobiševu nepārsteigt. Meitene sacīja:

— Nē, kur nu!

Lobiševs palēnināja soli, tā ka nu abi gāja blakus. Viņš nevarēja meiteni īpaši nopētīt, bet nekā nepatīkama pagaidām viņā neredzēja. Viņš nevarēja nopētīt tāpēc, ka vajadzēja kaut kā pamanīties nesabradāt šīs vieglās sarunas uguntiņu, ko ar viņa — Lobiševa grāciju nebūtu grūti izdarīt. Tāpēc viņš turpināja:

— Es jau domāju, ka jūs to sakāt man. . .

Un Lobiševs nepiespiesti iesmējās. «Iesmējās» gan nebūs īstais vārds, tāpat vien pavīpsnāja.

— Nē, nebūt ne!. . .— meitene vēlīgi teica. Un viņš gandrīz bija spiests vēlreiz atkārtot: «Es jau domāju, ka jūs to sakāt man. . .»— jo nekas cits nenāca prātā, un viņš būtu tā pateicis, ja meitene nepiebilstu:— Kur nu! . . . Tik simpātiskam. . .

Tagad jau viss pavērsās gluži citādi. To viņš nebija gaidījis. Un tas viņu tik ļoti spārnoja, ka viņš sacīja:

— Gadās, ka ir simpātisks, tomēr — lops.

Un tā nu viņš — tāds garš un plecīgs —, mazliet noliecis galvu un pagriezies pret viņu — tādu maziņu un draudzīgu —, un plati, bet smalki pasmaidījis, piemetināja ar vieglu ironiju, kam vajadzēja paust, ka viņš jau nu gan zina, turklāt šai ironijai vēl vajadzēja nozīmēt, ka abām pusēm nav noslēpums, tā sacīt, jasaka, viņi abi zina,— un tā nu, to visu savā balsi ietilpinādams, viņš piemetināja:

— Vai tad tā nemēdz būt?

Tomēr jāpiezlmē, ka tajā pašā brīdi, kad viņš jau bija pateicis «Gadās, ka ir simpātisks, tomēr — lops» un viņam jau bija uz mēles turpinājums un zināms arī šī turpinājuma tonis, vienīgi viņš vēl nebija paguvis turpināt,— tajā brīdī abi jau iznāca no pavārtes gaismā. Bet te nu Lobiševam viņa līdzgājējā kaut kas šķita vai nu nepierasts, vai nepieklājīgs, tikai viņš vēl nespēja pateikt, kas īsti tas ir. Taču viņš vairs nevarēja nepajautāt: «Vai tad tā nemēdz būt?»— un pajautāja arī. Tomēr tas, ko viņš gaismā bija ieraudzījis un pagaidām nebija izpratis, jau darīja viņu piesardzīgu.

It kā to sajuzdama, meitene sacīja:

— Vai tad var būt,— tajā momentā viņa uz mirkli apklusa,— ja ir tādas acis? . . .— un paskatījās uz Lobi-ševu gan ar uzticību, gan ar sajūsmu, varētu teikt, mīļi vai varbūt aicinoši. . . tad velns zina kā uz viņu paskatījās.

Bet Lobiševam jau šķita, ka viņu plēš vai uz pusēm: viena puse, kuru citi neredzēja, jau it kā gulēja ar šo meiču, turklāt neviens, kā tam arī jābūt, viņus abus neredzēja, bet otra puse jau ietiepās un palika iepakaļ, un uz šo otru pusi, acis iepletuši, skatījās cilvēki, daudzi cilvēki, viņi gāja uz kinoteātri, viņi skatījās, un viņu acīs bija nosodījums, un šai otrai pusei bija kauns un neērti, tā gribēja izgaist, nozust.

Taču viņi jau bija pie kontroles. Lobiševs, kā tas, starp citu, arī pieklājas, palaida meiteni pirmo — dāmai, tā sacīt jāsaka, gods un priekšroka —, viņa padeva savu biļeti kontrolierei, bet Lobiševs, it kā palaizdams viņu pirmo, jau bija ar mieru mukt prom ar visu biļeti — lai velns parauj to filmu!—un aiziet, pieņemsim, uz Vasaras vai Mihaila dārzu, un viņš pat nedroši apstājās durvīs pie kontroles, tomēr no aizmugures tika pagrūsts, jo visiem taču jātiek kinoteātrī, bet meitene, sniegdama biļeti, uz viņu vien skatījās, tā ka foajē vispār iegāja atmuguriski, tur vairs nebija kur likties — un iznāca, ka viņš tikai nezin kādēļ aizkavējies, laikam meklējis biļeti, kuru nez kur iebāzis — biļete patiesībā bija saujā —, un tagad jau pasaknītis bija noplēsts un viņš stāvēja foajē blakus meitenei, spilgti apgaismots, turklāt visu acu priekšā.

Tas bija kaut kas līdzīgs sapnim, kad piepeši izrādās, ka esi bez biksēm. Piecelies kājās, piemēram, lai izkāptu no autobusa, bet atklājas, ka nav bikšu. Mugurā ir vatenis, piemēram, bet bikšu nav. Patlaban arī bija apmēram tāda sajūta, it īpaši tāpēc, ka šādā sapnī jau ir arī kas tīksmīgs. Un šobrīd bija gluži tāpat: viņš nezin kāpēc tomēr nebija aizmucis no meitenes un tagad stāvēja viņai līdzās, kaut arī bija visu redzējis, bet prom negāja. Staigā pa autobusu bez biksēm. Bet viņš taču bija ieraudzījis, ka meitenes īsi apgrieztie mati nebūt nav tāda frizūra, patiesībā tie ir nesen atauguši, turklāt galīgi aplūzuši, jo ir pārlieku nobali-nāti, ka viņas novalkātā, apspīlētā žakete patiesībā ir vīriešu svārki ar noļukušiem vecmodīgiem atlokiem kā suņa ausīm, bet zem žaketes ir kovboju krekls, arī laikam vīriešu krekls, nezin kad mazgāts, svārciņi gan, protams, kā jau svārciņi, taču kājās — kaut kas neiedomājams, nošķiebts, formu zaudējis, un zeķu nav. Bet to, bez šaubām, var arī nezināt. . . Un viņš stāv tai blakus, un nevienam neliekas, ka viņš te ir nejauši nokļuvis un tāpat vien stāv, ja jau meitene uz viņu tā skatās. Turklāt viņš varbūt pat negribētu iet prom. Bet, tā kā negrib, pajautā:

— Ko tad jūs tomēr nosaucāt par lopiem?

— Bet kā citādi lai viņus sauc! Lopi paliek lopi! Galīgi nabadzīga sieviete, veca tantiņa, stāv rindā, bet viņai nosper naudu, divdesmit rubļus! Vai tad neapjēdz, kam zog. . . Vecs cilvēks, trūcīgs, rindā. . .

— nuja,— Lobiševs teica,— skaidrs. Patiešām. Rindā. . .

«Kas ar mani ir? Ak debess!» Lobiševs mokoši nodomāja. Viņš jutās tik neveikli, ka iekšās pat kaut kas sagriezās. «Vecs cilvēks. . . Kretīns! Saki, ko gribi,— kretīns!»

Arī meitene jutās neērti, tikai pavisam cita iemesla dēļ. Šķita, ka viņai zem žaketes un svārkiem viss būtu samudžinājies, un viņa patlaban pūlējās, lai visas tās lupatas iegrozītu, kur nākas. Viņa ieķērās svārkos un žaketē un, pieturēdama to, kurā bija iekrampējusies, locījās ar visu ķermeni, gurniem un krūtīm — un uz īsu brīdi viss it kā nogūla savā vietā. Līdz nākamajai reizei. Tā kā meitene to visu darīja pilnīgi atklāti, jādomā, ka viņa par to nekautrējās. Toties Lobiševs acīm redzami to pārdzīvoja ar uzviju. Tā tas, bez šaubām, arī bija.

Galu galā — ja nu abi negāja katrs uz savu pusi, vajadzēja vismaz nozust no citu acīm, gan jau tur, zālē, kad būs nodzisusi gaisma, varēs kaut kā iztikt, tā Lobiševs domāja.

Viņi pavirzījās uz priekšu, bet pēkšņi Lobiševs juta, ka meitene paņem viņu zem rokas. Paņem tā cieši, jūtami. Bufete. Tur jau daži sēdēja un dzēra limonādi vai alu. Skatītāji. Tā nu nebija īstā vieta, kur Lobiševs šobrīd vēlētos nokļūt. «Skatītāji. . .» viņš dzēlīgi nodomāja. Bet meitene jau teica:

— Baigi gribas kaut ko uzkost. Es šodien vēl neesmu ēdusi brokastis.

Paldies dievam, Lobiševam bija tikai viens rublis. Viņš tagad varētu pateikt tā — kaut arī būtu nauda, pat tad nekas nesanāktu—, bet viņš tikai atviegloti nosacīja:

— Kā par spīti, man nav naudas.

— Man ir,— teica meitene.— Sviestmaizei.

Tā viņi nonāca bufetē. Tur vairs neko nevarēja darīt. Lai arī ko Lobiševs šobrīd iesāktu, vienu viņš nespēja — parādīt meitenei, ka viņas dēļ kaunas. Un viņš gāja nelielajā bufetes telpā starp galdiņiem tai līdzi, kā viņam pašam likās, bezgala ilgi. Un šajā īsajā brīdī, kamēr viņš gāja, viņa smadzenēs nošvīkstēdamas uz-spurdza smagas domas — lielas kā pūces. Šīs domas, šīs pūces, bija par to, kas arī agrāk it kā bija paslīdējis garām, bet tagad tās bija skaudrākas, tā ka vismaz nenācās vairs šaubīties par to esamību, vai tās ir vai to nav. Tās bija. Tās bija domas par to, kāpēc viņš kaunas šīs meitenes dēļ, ja tomēr iet kopā ar viņu, un cik necienīgi ir kaunēties kāda dēļ no citiem, un cik tas ir daudz trakāk nekā kaunēties sevis dēļ no sevis. Lobiševs neatrada tam nekādu izskaidrojumu, vienīgais, ka to neviens neredz. Bet tas ir vēl nekrietnāk, Lobiševs domāja. Lai nu vēl būtu tā, bet tas, ko viņš pateica, kamēr viņa smadzenēs lidinājās šīs pūces, pārsteidza viņu vēl spēcīgāk.

— Nu vai nav neraža!—viņš teica.— Man taisni šodien ir alga. Bet tā būs tikai pēc divām stundām, turklāt krietna naudiņa, taču šobrīd man nav.

«Kāpēc es to stāstu?» viņam iešāvās prātā. Bet meitene jautāja:

— Par ko jūs strādājat?

Lobiševs apjuka, viņš gribēja izvēlēties kādu vienkāršāku profesiju, taču ātrumā nevarēja neko izgudrot.

— Esmu nodaļas priekšnieks. . . ekspedīcijā,— viņš teica un pats saprata, ka lielās, tomēr piebilda:— Naudas pietiek,— gribēja vēl ko piemetināt, tomēr paguva savaldīties un vienīgi atkārtoja:— Bet šodien nav. Tikai neņemiet ļaunā.

— Apēdīsim uz pusēm,— sacīja meitene.

— Nē, nē,— viņš teica,— gan jau man kāds rublis atradīsies.

— Tad jau pa pirmo!— sacīja meitene.

Ja nu tā, viņš piepeši pazemots nodomāja, tad es esmu vēl lielāks nelietis. . . Viņa taču ar to rubli droši vien varētu iztikt veselu dienu. Tomēr par šādu savu domu viņš galīgi pārskaitās, jo pietiekami smalki tomēr izjuta, cik nekaunīga ir tāda doma, turklāt vēl nemoderni nekaunīga.

Viņi apsēdās pie galdiņa. Meitene dabūja pat divas sviestmaizes. Un katrs pa pudelei alus. Kamēr meitene klusēdama ēda, Lobiševam sametās vēl neomulīgāk — labāk viņi būtu runājušies, jo citādi bija pavisam neizprotami, kāpēc viņš te tup kopā ar šo meiteni un jūtas jau kaut kā ar viņu saistīts: nevar aiziet — kā uzmācīgā sapnī. Tagad Lobiševs nodomāja: ja viņš te sēž, tad viņam ir jābūt cilvēkam. Bet viņš šobrīd neredzēja sevī cilvēku. Un tad viņam uznāca niknums: no kā viņš patlaban ir atkarīgs, kas viņu saista, ka jūtas tik nebrīvs? Vai tiešām tie tur — pie galdiņiem? Bet kāpēc gan, patiesību sakot? Un Lobiševs pēkšņi apjauta, ka viņš taču galīgi nav pats par sevi noteicējs,— ne vārdos, ne kustībās,— lai gan dienu no dienas dzīvo pārliecībā, ka tomēr kustas, ka runā un dara pats,— bet nē, ne jau pats. Un tad viņam kļuva skaidrs, ka visa viņa dzīve acīmredzot ir tāda, tāpēc viņš šodien ir tik nevarīgs. Un kaut kur ļoti tālu ir tas pavedieniņš, no kura vajadzētu sākt par jaunu ritināt dzīvi, lai patlaban būtu brīvs. Šī doma lidinājās viņam apkārt, bet meitene bija visu apēdusi, iesmējās un, sūkdama alu, teica:

— Jūs mani iekārtosiet darbā. Jūs taču to varat?

Lobiševs ar prieku atsvabinājās no savām domām,

viņš tās atvairīja un pat ar tādu kā nopietnību un pārliecību, ko pats nespētu izskaidrot, kaut arī būtu apzinājies, sacīja:

— Kāpēc ner varu. Bet tikai par pavāru. Mums ir vajadzīgs pavārs.

— Man vienalga, par ko,— teica meitene,— lai tikai būtu darbs.

«Kas ar mani ir? Tā taču nevar. , .» Lobiševs atjēdzās.

— Bet tikai trīsdesmit rubļi,— viņš piebilda, jau sākdams izlaipoties.

— Tas nav svarīgi,— sacīja meitene.— Ka tik būtu darbs!— Viņa uzlika roku Lobiševam uz ceļgala un, atbalstījusies pret to, pieliecās pie viņa:

— Vai tu iekārtosi?

— Kāpēc ne. . .— Lobiševs apmulsa.— Bet kāda specialitāte tev vispār ir?— No pāriešanas uz «tu» pat ar šo meiteni Lobiševam kā karuselī aizrāvās elpa.

— U,— viņa teica,— man ir visādas specialitātes, cik tik uziet! Es varu būt par virpotāju, krāsotāju, pavāru un. . . sievieti,— viņa iesmējās, vēl aizvien nenoņemdama roku Lobiševam no ceļgala.

Lobiševs arī iesmējās. Tagad viņš tik tiešām bija autobusā piecēlies un pamanījis, ka viņam nav bikšu kājās, bet gāja vien pa eju. Un palika stāvam kā sastindzis. Lai gan nezin kāpēc kļuva vieglāk. Meitene skatījās uz viņu un nenoņēma roku no viņa ceļgala. Tomēr kaut kāds velniņš Lobiševā kļuva arvien gurdenāks. Viņš it kā neko neredzēja. Tikai atkārtoja:

— Tas vispirms jāpārbauda,— un tā riebīgi iesmējās, tik riebeklīgi, ka vairs nevarēja pamanīt, cik riebīgi, jo, ja pamanītu, pašam būtu pārāk smagi.— Tas vispirms jāpārbauda,— viņš atkārtoja.

— Nu, tad tu ņemsi?— jautāja meitene.

— Kāpēc ne,— viņš teica un gribēja kaut ko paprasīt vai piebilst, vai nodomāt, bet tajā brīdī noskanēja zvans. Meitene piecēlās, paņēma viņu pie rokas, smiedamās uzvilka no krēsla, un abi devās uz zāli.

Viņu vietas nebija blakus. Abi stāvēja ejā starp krēsliem, gaidīdami, kad visi apsēdīsies. Meitene turēja Lobiševu pie rokas un nelaida vaļā. Bet viņš atkal sāka justies neciešami. Viņam šķita, ka visa zāle nenovērsdamās blenž uz viņu, un viņš par varēm gribēja apsēsties pats savā vietā: sak, brīvu krēslu tik un tā nebūs, un viņu pārņēma šausmas, iedomājoties, ka nāksies lūgt kādu pārsēsties, turklāt visi uz viņiem glūnēs. Taču meitene nelaida Lobiševu vaļā, visi cilvēki apsēdās, bet viņi stāvēja ejā.

Kad nodzisa gaisma, viņiem izdevās apsēsties kopā. Pareizāk sakot, viņai. Un viņa tūlīt sakampa Lobiševa roku. Kinožurnāls bija par kaut kādām ķīniešu vāzēm. Milzum daudzām ķīniešu vāzēm. Beidzot viņš jutās mierīgi, gandrīz vai labi. Tāpēc ka viņi vairs nestāvēja ejā, bija tumšs un neviens nevarēja redzēt viņu — Lobi-ševu. Vispār viņam patika tas, kā meitene pret viņu izturējās. Arī vāzes viņam patika.

— Nudien skaista,— sacīja meitene.

— Jā gan.

— Vai tu gribētu, lai tev mājās tāda būtu?—viņa jautāja.

— Ja būtu tāda vāze, savu mūžu vairs nevajadzētu strādāt. . .— viņš sacīja, pats sev negaidot, un, kamēr to teica, viņam jau kļuva pretīgi, tomēr viņš pateica līdz galam. Viņam taču tik ļoti nepatika runāt svešus vārdus, piebalsojot citiem. Bet tajā brīdī arī viņa pateica kaut ko līdzvērtīgu:

— Ko tu saki par abstrakto mākslu?

Lobiševs pat nedaudz apstulba. Un pablenza iesānis uz meiteni.

— Var iztikt,— viņš teica un nodomāja: «Ak tu kungs, cik tālu esam tikuši. . . Ko gan viņa nav pieredzējusi, ja runā ar mani par abstrakto mākslu? ...»

— Man bija viens paziņa. . .— meitene teica un saspieda viņa roku.

Tagad Lobiševs visvairāk bažījās par to, ka pēc žurnāla viņus patrieks no šīm vietām un atkal sāksies tas pats — viņi no jauna slaistīsies ejā starp soliem. Kaut nebūtu pārtraukuma, viņš domāja. Tad nepadzītu. Kaut nu neiedegtu gaismu! Dažreiz jau neiededzina.

Žurnāls beidzās, iedegās gaisma, un viņi tika aiztrenkti.

— Būs jāiet uz savām vietām,— viņš sacīja.

— Iesim,— viņa teica. Un aizveda Lobiševu pie rokas uz savu vietu.

Blakus visi krēsli bija aizņemti.

— Re nu, tikai viens brīvs,— viņš sacīja.

— Mēs apsēdīsimies uz viena,— meitene teica. Un viņa tik tiešām apsēdās un pavirzījās, lai atbrīvotu daļu krēsla. Viņa vilka Lobiševu aiz rokas, bet abās pusēs viņai blakus sēdēja cilvēki. Tie skatījās uz viņiem, un Lobiševs savu mūžu nebija juties vēl trakāk.

— Nē,— viņš teica,— tā es nesēdēšu.

— Tu te itin labi iesprauksies,— viņa sacīja.

— Nē,— viņš teica,— tā nevar.

Nodzisa gaisma.

— Nu sēdies tak! .. .— meitene skaļi čukstēja. Piecēlās puisis, kas sēdēja viņai blakus. «Nupat būs

skandāls,» Lobiševs jau vienaldzīgi nodomāja.

— Sēdieties šeit,— sacīja puisis.— Bet es iešu uz jūsu vietu.

Viņi apmainījās ar biļetēm, un jaukais puisis aizgāja.

Lobiševam atkal kļuva vieglāk. Atkal kļuva gandrīz labi. Uz ekrāna sākās visa tā klaunāde grieķu tērpos — bet to jau varēja domāt. Smaildegune Pēnelope atraidīja preciniekus, viņa gaidīja Odiseju. Meitene uzlika Lobiševa roku sev uz ceļgaliem. Pēnelopes precinieki uzvedās nepieklājīgi, lai gan, patiesību sakot, nebija saprotams, kāpēc tā. Viņi darīja pāri Odiseja un Pēnelopes dēlam, biklam puisēnam. Parādījās Antinojs ar plakano degunu un izrīkojās kā vīrietis. Salīdzinājumā ar neprašām preciniekiem viņš bija taisni apburošs. Tik mīļš! Tik spēcīgs un tik jauks! Viņš simbolizēja kārdinājumu. Meitene glaudīja sevi ar Lobiševa roku. Beidzot ieradās pats Odisejs, ruds supermenis, taisnību sakot, pārāk neizteiksmīgs, lai būtu supermenis. Tomēr vīrietis.

Nu jau filma sāka aizraut. Skatoties uz Pēnelopi, Lobiševu vairs neinteresēja meitenes ceļgals. Lai gan Pēnelope nemaz nebija tik apbrīnojami jauka. Bet mēs jau dzīvē un kino dažādi vērtējam skaistumu. Dzīvē Pēnelope būtu pat ļoti pievilcīga. Taču, kad viņa mainīja matu krāsu un kļuva par Kirki, tad, varētu teikt, viņa kļuva pat neparasti jauka. Meiteni acīmredzot interesēja Odisejs. Un abi — it kā vienojušies — lika viens otru mierā.

Lobiševs skatījās un šo to pārdomāja. Lai arī cik netalantīgi, skolnieciski rūpīgi bija veidots šis grāvējs, tomēr Homērs, jādomā, ne jau bez pamata bija kļuvis Hlavens. Kaut vai sižets: tajā tik daudz kas ietilpa. Lai gan no gluži cilvēciska viedokļa tā visa bija bezjēdzība. Het šis tas bija dīvaini līdzīgs. Ne jau velti dzīvojam episkā laikmetā. Tomēr nevis krāšņā ārišķība noteica episkumu. Tieši viltīgi gudrā Odiseja nekaunība un nodevība. Gluži mūsdienīgs, nebēdnīgs zellis. Augstākā pašaizliedzība — piesiet sevi pie masta, lai paklausītos sirēnās. Tāda pašaizliedzība nav nekas vairāk

kā prasība pēc asām izjūtām: tātad bauda. Palūdza jau, lai viņu piesien. . . Tā ka galu galā tikai ieguva. Sirēna* tāpat — galīgi neizdevušās: skaidrs, ka tālāk par elek> troģitārām nav spējuši tikt. Un Odisejs vairs nemaz nav pēc cilvēka, kad saka tai jaunajai meitenei, ne* kāda valdnieka meitai: es visu atceros, es aizeju, sev līdzi paņemdams šis jūsu asaras. Kičs Senajā Grieķijā — tas vēl nebūtu nekas. Tam sātana vienacim Polifēmam viņu ari itin labi sabrūvē. Tikai žēl gan, ka nabadziņam izdedzināja aci un viņš nenožmiedza varoņus. Bet tau, kā viņi iztaisījuši mirušo valstības pārstāvjus, nekur neder. Vispār taču ģeniāli, ka iznāk tāds mironis, teikdams, ka tur, tai valstibā, ir tik traki, ka trakāk vairs nevar būt. Vairāk neko nesaka, tikai to, ka tur ir ļoti slikti. Tieši tāda izteiksmes līdzekļu nabadzība, nekādu šausminošu aprakstu — tas nudien ir briesmīgi. To droši vien izdomājis Homērs. Bet te uzlaiduši nez kādus aukstus tvaikus, iztaisījuši zaļas sejas. . . Vispār gan brīžiem tā tomēr ir Hellāda. Spēcīgi ļautiņi. Cilvēku nav. Pie mums vismaz, mūsējā eposā, kaut kāda cilvēcība var kļūt acīm redzama. Caplins, piemēram. Bet te — it kā tam tā vajadzētu būt, it kā cilvēkos tieši viņu spēks būtu tas labākais. Būtībā viņi ir ārkārtīgi vārguļi.

Pēc tam sākās īstas aplamības. Ar to loku. Odisejam gan būtu kaut kas jāsaprot, kad viņš ir nabags un viņa vīnā plunčojas precinieki. Tomēr ne. Viņš tikai gaida bridi, lai varētu ar šiem pamatīgāk izrēķināties, it kā lai šo cūcību dēļ gūtu attaisnojumu savai cietsirdībai, vairāk nekas. Bet pats kā bijis nekauņa, tā nekauņa ari palika. Viņš vienīgi ir varonīgs nekauņa, stāv citiem pāri, viņš tiek attaisnots, jo viņam simpatizē ģeniālais aklais Homērs. Tā tas ir.

Bet vispār tā nemaz nav. Tu skaties. Un jūties pats kā Odisejs. Tikpat spēcīgs, drosmīgs, skaists. Ne slīkdams viņš nenoslīkst, ne ari kā citādi aiziet bojā. Viņu mīl sievietes. Viņas mīl tevi Odiseja veidolā. Un tev viss beidzas varen labi. Tu apskauj uzticīgo Pēnelopi, kas tev gandrīz uzlikusi ragus. Un iedegas gaisma. Jāiet laukā no kinoteātra. Tavā ikdienišķi episkajā īstenībā.

Lobiševs bija ārkārtīgi pārsteigts, ieraudzījis sev blakus meiteni. Kā savādas ēnas viņa apziņā pazibēja atmiņas par meiteni. Tās šķita tik tālas. Un, kad viņš iznāca dienas gaismā un aizsmēķēja cigareti un iznāca

arī citi cilvēki, viņi gāja blakus, bet tas bija ļauns murgs — viņš baidījās paskatīties uz meiteni, lai viņa nekļūtu īstenība. Pēnelope. Iznācis no kinoteātra, tu lomēr kaut nedaudz esi Odisejs.

Šajā mokpilnajā gaismā viņš nezināja, ko lai iesāk. Taču soļot līdzās meitenei un tūlīt iziet uz saulainā Ņevas prospekta — to nu viņš nespēja. Ak debess, kāpēc viņš bija palaidis mēli!

Meitene paskatījās uz Lobiševu — viņa to darīja tik vienkārši, bez izaicinājuma — un nepaņēma viņu zem rokas. Viņi iegāja tajā pašā pavārtē, kur pirmo reizi viens otru bija ieraudzījuši. Meitene gāja iesānis un lūkojās arī iesānis. Viņa it kā saprata, ka Lobiševs aiziet no viņas pavisam, tomēr vēl cerēja. . . Lobiševs soļoja viņai blakus gluži pārakmeņojies.

— Nu, kā tev patika filma?—meitene jautāja, sāniski viņā pavērdamās.

— Tā nekas,— viņš novilka caur zobiem.

— Bet sieviete?

— Kāda sieviete? . . .

— Pēnelope.

— Tā-ā nekas. . .

— Vai tu gribētu, lai tev būtu tāda sieviete kā Pēnelope?

Lobiševam sametās nelabi un uznāca žēlums, viņš pat nedroši pieskārās viņai pie rokas. Tomēr kustība netika saprasta, neizdibināma tā palika pusceļā. Meitene raudzījās iesāņus, kaut ko gaidīdama. . .

Bet tad acis apžilbināja saules gaisma.

Viņi bija iznākuši uz Ņevas prospekta. Pa to staigāja uzposušies ļaudis. Arī sievietes. Meitenes. Lobiševs apstājās. Un blakus viņa — maza, apbružāta. Kāds paskatījās uz viņiem. Kāds laikam kaut ko teica. Viņš pats gan nesadzirdēja. Tomēr kāds droši vien kaut ko pateica.

— Ko?— viņš mehāniski jautāja, vēl aizvien netikdams skaidrībā, ko lai iesāk, un tā asi palūkojās uz meiteni.

Viņa skatījās apkārt, it kā nesaprazdama, kur nokļuvusi. Šajā brīdī viņas sejā bija kaut kas bērnišķīgs — mulss un skaudrs. Šķita, ka viņai kauns par sevi un viņa jūtas vainīga,— tāda bija viņas seja. Visiem šiem cilvēkiem, garāmgājējiem, un viņam, Lobiševam, bija taisnība, tikai viņai ne. Un pasaule atgrūž viņu no

sevis — tāda bija viņas seja. Ja nebūtu viņa — Lobi-ševa, viņas seja tāda nebūtu. To visu patlaban ieraudzīja Lobiševs — tikai vienotā izjūtā. Bet Lobi-ševa apziņai tas bija pārāk neaptverami. Galvenais tomēr palika tas, ka viņam bija kauns stāvēt meitenei blakus šobrīd te, uz Ņevas prospekta. Kad abas šīs izjūtas bija sajaukušās kopā — Lobiševu pārņēma šausmas.

Un tad viņš ieraudzīja meitenes rokā kaut ko tādu, ko pirms tam nebija redzējis. Zaļu lupatu. Kur viņa to rāvusi, viņš nodomāja. . . Šī lupata bija adīta cepurīte. Tajā bija rullīši matu uztīšanai. Meitene ņēma rullīšus no cepures un bāza kabatās. Tā kā žakete bija cieši apžņaugta, kabatas nejēdzīgi izspīlējās. Kad cepure bija iztukšota, meitene uzmauca to sev galvā un rūpīgi paslēpa zem tās savus īsos matus. Bija grūti iedomāties,; kur viņa šo dārgumu izrakuši. Nelabi metās skatoties. Lobiševs nezināja, kur likties. Viņš ieraudzīja blakus ; kāpņu telpā telefona automātu un, kaut ko nesakarīgu-noīdējis, iespruka parādes durvīs.

No šejienes meitene nebija redzama. Aizelsies Lobi-j ševs iemeta monētu. Tā pazuda. Iemeta vēl vienu. Iesānis viņš pablenza uz durvīm: meitene nebija redzama. Monēta atkal pazuda. Aiz muguras nostājās? divi pavisam jauni skuķēni, viens itin glīts. Stāvēja un gaidīja, kad viņš piezvanīs. Meitene nebija redzama.J Lobiševs atgāja nost no automāta. Skuķēni čivinādami! nostājās viņa vietā. Lobiševam nebija spēka iziet uz Ņevas prospekta. Viņš pagāja dziļāk kāpņu telpā. Tad! pagriezās atpakaļ un ieraudzīja durvīs saulainu Ņevas prospekta četrstūri. Tur staigāja ļaudis. Brauca mašī--nas. Pretī slējās nams. Bet piepeši taisnstūra vidū kā ietvarā parādījās meitene. Viņa bija ļoti labi redzama, apgaismota. Viņš pats bija ēnā. Viņa mani neredz, Lobiševs nodomāja. Tomēr bija skaidrs, ka meitene viņu redz. Citādi viņa tā neskatītos. Tik ārkārtīgi mierīgi, tik ārkārtīgi saprotoši un bez izaicinājuma viņa skatījās. Lobiševam nebija spēka iziet uz Ņevas prospekta. Viņš paaicināja meiteni parādes durvīs. Ar pirkstu. Tā drudžaini, paslepus — it kā pat nesauktu: gluži vienkārši nezin kāpēc neizprotami pakustināja roku. Skuķēni vēl aizvien zvanīja pa telefonu. Bet viņa stāvēja savā ietvarā un nenāca. Lobiševs pablenza uz skuķēniem un atkāpās vēl dziļāk kāpņu telpā. Meitene

nepakustējās, tikai skatījās. Kas tas ir, kas tas ir, Lobiševs nodomāja un vēlreiz pamāja, nu jau nepārpro-lamāk. Skuķēni izspruka uz Ņevas prospekta. Viņa vēl brīdi pavilcinājās un tad ienāca.

— Nu?— viņa jautāja. Augums šķita sašļucis, tajā bija kaut kas nebrīvs.

Lobiševs klusēja, it kā saspringti ko prātotu.

— Ko lai mēs abi iesākam?— viņš jautāja.

— Jūs jau nu to labāk zināsiet,— viņa vienaldzīgi noteica.

— Ko lai mēs abi tomēr iesākam?— viņš jautāja un it kā pārdomās berzēja pieri. Ak kungs, viņš domāja, vai tiešām tas nekad nebeigsies? . . . Viņa taču vairs pat neiepīkstējās par to — kāpēc es pats atkal ieminējos? Ko lai es tagad daru. . . Es jau viņas labā ne pirksta nepakustināšu, nē taču, kaut arī varētu!

— Ko lai mēs abi tomēr darām?

Tam visam ātrāk jādara gals. Gluži vienkārši jāpasaka: piedod, tā ir cūcība, bez šaubām, bet tā bija tikai tukša muldēšana. Es tev nekādā ziņā nespēju palīdzēt.

— Mēģināšu,— viņš sacīja.— Skaidrs, bez pases tas būs ļoti grūti, bet es pamēģināšu.

«Vai es neesmu cūka!» viņš bezcerīgi nodomāja.

— Bet kā es jūs atradīšu?—viņa jautāja tikpat skumīgi stingi un svešādi.

«Ak, dievs, pie velna, palīdzi taču man!» viņš nodomāja un teica:

— Es šodien dodos uz mūsu bāzi. Es šeit nebūšu. Zini ko — brauc tieši pie mums. Tas ir piecdesmit trešais kilometrs. Staciju arī tāpat sauc. Paprasi, kur ir mūsu bāze. Katrs to pateiks. Tikai — kad? Kad tu varētu atbraukt?— Viņš berzēja sev zodu.— Vajadzētu darbalaikā. Līdz pieciem. Atbrauc ceturtdien. Es būšu bāzē.

Meitene it kā saprata. Viņas piere izlīdzinājās.

— Es aizbraukšu ar,— viņa sacīja.

— Atbrauc,— viņš teica — nu jau ar pūlēm, klusu, vārdu galotnes norīdams.— Es negalvoju, tomēr var jau pamēģināt. Nu, ej, ej vien! Man vēl jāpiezvana.— Un viņš sāka pētīt grīdas dēli. Un berzēja zodu.

Meitene paskatījās uz viņu ar izbrīnu.

— Uz redzēšanos!— tā savādi, pa pusei jautājoši, it kā jau iztālēm atskanēja viņas balss.

Lobiševs pacēla acis — viņa gāja prom. Viņa gāja prom tūkstošiem gadu. Maziņa, žaketītē un cepurītē,

tuvodamās durvīm, viņa kļuva arvien tumšāka. Visu laiku, kamēr gāja prom, viņa bija šajā saules ietvarā —• tur bija Ņevas prospekts, staigāja cilvēki, pretī stāvēja nams, garām brauca mašīnas. Meitene gāja prom un nepagriezās atpakaļ. Viņai taču būtu jāatskatās, Viņa nepagriezās. Vajadzēja uzsaukt, aizturēt viņu, bet Lobiševs to pat nespēja iedomāties. «Kā gan es tagad dzīvošu, kā? ...» viņu nomāca doma, un tomēr viņš gaidīja — kaut viņa ātrāk, kaut ātrāk beidzot izietu pa šim parādes durvīm! Un viss beigtos. Bet viņa gāja un gāja šajā četrstūrī un, tuvodamās durvīm, kļuva arvien tumšāka, un piepeši nozuda — viņa bija aizgājusi.

Lobiševs vēl brīdi pakavējās kāpņu telpā. Viņā nogaidīja. Tad izgāja uz Ņevas prospekta. Saule. Meitenes nebija. Pēkšņi viņš jutās tik tukšs un viegls, ka spētu pacelties augšā kā vaļā palaists gaisa balons. Viņš gandrīz aizrijās — tik spēcīgi, ar svilpienu ievilka lielisko rudens gaisu. Bailes bija pārgājušas. Viņā piepeši aptvēra, ka baiļu vairs nav, un tajā pašā mirkli saprata, ka nupat šīs bailes vēl bija. Viļņiem viss viņā atgriezās atpakaļ. Un tad viņam sametās nelabi. Nevienam un nekā viņš vairs nevarēja palīdzēt. Kur ir tā piecdesmit trešā kilometra platforma, uz kuras viņā pats savu mūžu nav bijis? . . . Vai viņa to saprata vai nesaprata? Viņš atcerējās meitenes seju pēdējā brīdī un nodomāja, ka viņa bija sapratusi. Tas Lobiševu nenomierināja. Viņš gāja, un viņam šķita, ka visi viņu redz, saule viņu tā apspīd, ka viņam tas viss ir uz pieres uzrakstīts.

«. . .Es taču to daru katru dienu! Vairāk vai mazāk, bet katru dienu,» Lobiševs domāja.

Un kā sen aizmirstu izjūtu viņš apjauta, ka nedomāja to it kā starp citu, it kā garāmejot, aizmirstot, kā sapnī.

TIK ILGA BĒRNĪBA

О. A. Kedrovai

NEVAR TAČU LAIST BIĻETI ZUDUMĀ!

«Tū-tū-tū!» pūta lokomotīve. «Va-ai bra-aukt va-ai ne-e?» tusnīja lokomotīve.

— Nu kas ir, izlem tak!— skaļi čukstēja labākais draugs Miša, līdz viduklim izbāzies laukā pa vilciena logu.

— Kirjuša! Kirjuša!— klaigaja meitenes.— Brauc mums līdzi!

Kirils, nu jau viens pats, stāvēja uz platformas un, kājas iepletis, šūpojās no pirkstgaliem uz papēžiem, it kā būtu iegrimis dziļās pārdomās.

— Nevar taču laist biļeti zudumā!— labākais draugs Miša teica.

Pie loga pienāca vadītājs.

— Ak tas esat jūs, Kapustin?— viņš jautāja, it kā tikai tagad būtu pazinis Kirilu.— Tātad runa ir par jums? . . . Tik tiešām— brauciet līdzi! Paskatieties, jūs pat neesat izsvītrots no maniem sarakstiem.

— Kāda tam nozīme, ka neesmu izsvītrots!— Kirils drūmi sacīja.— Pavēle taču karājas? Karājas.

— Jā,— vadītājs teica,— ja ir pavēle, tad nav ko runāt. . . Bet jums tomēr ir nopirkta biļete. . .

— Kāda tam nozīme,— sacīja Kirils,— grāmatvedība nebija apķērusies.

— Varbūt tomēr brauciet līdzi,— vadītājs diezgan nepārliecinoši aicināja,— jūs taču neko nezaudēsiet, vēl jau visādi var gadīties. . .

— Bet. ja nu ne?— jautāja Kirils.— Kāda velna pēc man vēl jādanco? Vai man nepietiek?

— Nu, vai zināt!— Vadītājs jutās aizskarts.— Es uzskatīju, ka. . . Nācu jums pretī. . . Bet, ja jūs tā, mans

pienākums pat ir atdot biļeti neizmantotu. Turklāt pavēle ari ir. . .

Un viņa galva nozuda.

— Nu kas ir ar tevi!— labākais draugs Miša dusmīgi teica.— Mēs viņu ar mokām pielauzām.

«Va-ai bra-aukt va-ai ne-e. . . va-ai bra-aukt va-ai ne-e. . .» tusnīja lokomotīve, un tvaika mutuļi lēkšķēm vēlās uz perona.

«Bet ja nu patiešām. . . Varbūt tomēr? . . . Ko es zaudēšu?» Kirilam galvā šaudījās neskaidras domas tāpat kā tvaiks no lokomotīves — lēkšķēm vien. «Aizbraukšu ar! Tēvs pirms atvaļinājuma teica: «Ja tevi izlingos — dari, ko gribi,»— tā tēvs teica. Dari, ko gribi. . . Nu, tad ņemšu un aizbraukšu!»

— Pasažierus lūdzam iekāpt vagonā!

— Kirjuha, nu-u! . . . Nu-u!— atskanēja no vagona.

«Va-ai bra-aukt va-ai ne-e?» tusnīja lokomotīve.

«Aizbraukšu ar, aizbraukšu ar!» Kirils domāja, stāvēdams kā zemē iemiets. «Tad jūs redzēsiet! ... Ko tu neteiksi. . . Apriebies. . . Kaut kur labi tālu. . .» Un no neapjaustā aizvainojuma viņam ap sirdi kļuva pat tā gaišāk.

«Bet mamma? ...» Pēkšņi viņam kļuva žēl mammas.

— Pavadītājus lūdzam izkāpt no vagona! Līdz vilciena atiešanai palikušas. . .

— Kirjuha! Kirjuša!

«Pa ceļam nosūtīšu mammai telegrammu. Sak, vēl ir cerības. . .» Tomēr arī domas par mammu aizlidoja prom tāpat kā tvaiks.

Svilpiens.

Līdz vilciena atiešanai vairs nebija palicis nekas.

«Jā-brauc, jā-brauc!» aicināja lokomotīve. «Tū-tū! U-ū-ū!» nopūta lokomotīve.

Lēnām, negribīgi sakustējās vagons.

Kirils stāvēja uz kāpšļa.

VĒSTULĒS

Kirils aizrakstīja mammai vēstuli, kurā visu paskaidroja: galvenokārt to, cik netaisnīgi viņš padzīts no institūta un kā viņš nav gribējis mammu atvaļinājuma

laikā uztraukt, tāpēc nav viņai rakstījis, bet ne jau tādēļ, lai kaut ko noslēptu. Viņš uzrakstīja arī to, kāpēc bija aizbraucis, ka vēl ir cerība un iespēja, tieši tāpēc viņš aizbraucis, bet ne jau aiz bailēm no atbildības vai tamlīdzīga iemesla dēļ. Te, kā nākas, jāpastrādā, lai rekomendētu sevi, un tad ar visas grupas atbalstu — grupa viņu noteikti aizstāvēšot — viņš tikšot uzņemts atpakaļ institūtā. Viņš lūdza atsūtīt pašu nepieciešamāko un mazliet naudas (tikai pirmajam laikam — vēlāk pats nopelnīšu un atdošu — tā viņš rakstīja).

Kā jau Kirils bija paredzējis, drīz vien noskaidrojās, ka viņa aizbraukšana citiem līdzi praksē neko nemaina un neko nelīdzēs un atpakaļ viņš netiks uzņemts. Tomēr Kirils, kaut arī pārliecinājies par to, negribēja atgriezties Ļeņingradā. Viņš stipri baidījās tikties ar vecākiem, skatīties viņiem acīs, klausīties viņu pārmetumos. Tagad, aizbraucis prom, viņš jutās drošāk un mierīgāk. Kirils deva vecākiem iespēju cerēt, ka viņu varbūt uzņems atpakaļ institūtā, bet pats iekārtojās darbā turpat, kur citi. Atšķirība starp viņu un pārējiem bija tā, ka tiem bija jānostrādā divi prakses mēneši un pēc tam jāatgriežas institūtā, turpretī Kirils saņēma darba grāmatiņu, un pasē blakus zīmogam «atbrīvots» parādījās zīmogs «pieņemts», un viņam nebija nekādas nepieciešamības atgriezties institūtā.

Mamma nekavējoties atbildēja, un Kirils izlasīja, ka viņa nedusmojoties, ka visiem Kirila esot ļoti žēl, taču viņš esot nežēlīgi izturējies pret tēvu, tik slimu cilvēku, un tēvs to ļoti pārdzīvojot, bet mantas, Kirjuša, esmu jau savākusi un rīt nosūtīšu, naudu jau aizsūtīju pa telegrāfu, mājās visi ir veseli, lai viņš nomēra sev piedurkņu garumu un vidukļa apkārtmēru, gribot noadīt viņam svīteri, jo aiz Polārā loka esot ļoti auksts, lai nu viņš pacenšas, tad jau varbūt tikšot uzņemts atpakaļ, bet, ja arī nekas neiznāktu, lai nebēdā, viņa tik un tā dēlu ļoti mīlot un gaidot savu vienīgo, savu sirds lolojumu, un lai viņš ātrāk brauc atpakaļ, cieši, cieši skūpstu — mamma.

Drīz vien pēc mammas vēstules Kirils saņēma vēstuli no tēva: Kirils esot kucēns un pienapuika, lupata un vairāk nekas, lai viņš tagad izbaudot, kāda ir dzīve, viņš neesot novērtējis, kā visi par viņu gādājuši, cietsirdīgais puņķutapa, liek ciest un mocīties mammai, kas ir tik ļoti slima, lai viņš vismaz ar darbu izpērk savu vainu un parāda, ka ne velti saucas Kapustinu uzvārdā, tie visi bijuši it īpaši godīgi un strādīgi cilvēki, bet lai nu tomēr saudzē sevi, ģērbjas pēc iespējas siltāk, peldoties uzmanās un darbā piesargājas no nelaimes gadījumiem, naudu viņš izsūtījis un vēl iedevis mammai saliekamu makšķeri un zvejas rīku komplektu, lai nosūtot kopā ar citām mantām, kā stāsta, pie jums tur vareni ķeroties zivis, viņš pats labprāt aizbrauktu pamakšķerēt, taču darbā ir gaužām noslogots, nu, Kiril, turies, spiežu roku — tētis.

Un vēl viena vēstule:

«Mīļo mammiņ!

Tūlīt būs vesels mēnesis, kopš esmu atbraucis šurp. Nu jau vairs neesmu māceklis, bet «IV kategorijas pazemes strādnieks»— tā to dēvē. Rādās, ka es to vien daru kā eju uz darbu: pamostos — eju uz darbu, pārnāku no darba — aizmiegu. Kā saka šejienieši — te jāraujas kā zirgam. Bet tas nekas.

Mācekļa laiks man bija gaužām formāls. Jau no pirmās dienas bija jāsāk strādāt. Mani norīkoja par «iekrāvēja mācekli» (vai «bērēja mācekli»— tas ir viens un tas pats), vārdu sakot, par krāvēju. Man vēl līdz šim nav skaidrs, ko nozīmē «krāvēja māceklis». Laikam jau to: «Ja ir plakans, velc, ja ir apaļš, vel!» Mācību laiks te pienākas viens mēnesis, bet man to samazināja uz pusi, lai es varētu saņemt tikpat, cik visi citi, un tas, bez šaubām, ir taisnīgi, jo «krāvēja māceklis» tas pats krāvējs vien ir. Par velti te naudu nemaksā, kā šeit saka darba cilvēki, bet par velti te neviens arī nestrādā. Šahta ir un paliek šahta. Kalns ir un paliek kalns — tā saka darba cilvēki.

Tātad es arī esmu darba cilvēks, ja jau strādāju tāpat kā viņi.

Jā! Vēl tādi pekstiņi! Likteņa ironija — atkal eksāmens! Lai man varētu piešķirt kategoriju, biju spiests likt eksāmenu drošības tehnikā. Dabūju vēlreiz svīst. Knapi izķepurojos. It kā nebūtu nekas sevišķi sarežģīts, bet visas tās piesargāšanās nav iespējams paturēt prātā. Tomēr tie, kuru pārziņā ir drošības tehnika, paliek pie sava, komisijas locekļi to drošības tehniku pat sauc par zinātni. Galvenais šīs zinātnes princips, kā saka darba cilvēki, ir tāds, ka pat krāsns kruķis reizi gadā izšaujot.

Bet nu jau šis eksāmens arī ir aiz muguras.

130

Citādi viss ir labi. Ar mūsējiem vēl draudzējos, kaut gan tas ir arvien grūtāk. Es viņus brīžiem neizprotu. Vai esmu kopā ar viņiem vai ne? Tas nav īsti skaidrs. Toties ar darba cilvēkiem manas attiecības ieiet pareizajās sliedēs. Ar viņiem satieku pat labāk nekā ar mūsējiem. . .»

Utt.

PIRMĀ DAĻA KĻŪMĀ CILVĒKA TRĪS DIENAS Sestdiena

DRAUGS KOĻA

Kirjuša beidz smēķēt cigareti.

— Kā ir, vai iesim?— Kirjuša jautā.

— Pasēdēsim vēl,— saka Koļa,— nav kur steigties.

Kirjušam par to tikai prieks. Augums tik smags, tas

smeldz aiz visas nedēļas noguruma. Pat jaunu cigareti izvilkt ir grūti, tad jau labāk nemaz nesmēķēt. Plaukstas saplaisājušas, āda ķeras pie lāpstas. Strādājot vēl var ciest, bet, tiklīdz Kirils apsēžas, lai uzpīpētu, vairs netiek augšā. Ar Koļu ir pavisam citādi: viņš ir divreiz mazāks par Kirjušu, trīsreiz vieglāks, bet nekad nepiekūst. Koļam bijusi tāda dzīve, ka darbs viņu vairs nespēj nokausēt. Cietums, karš, raktuves — trīsdesmit gadus no četrdesmit pieciem — viss mūžs. Pieradis. Ja viņš nogurst, tas ir cits nogurums, Kirjuša to pat nevar iedomāties, bet darbs Koļam kaulus nelauž.

Koļa beidz smēķēt papirosu.

— Kā ir, Kirjuša, vai iesim?— viņš jautā.

— Pasēdēsim vēl, jā?— Kirjuša prasa gandrīz vai žēlabaini. Viņš ir galīgi atmiekšķējies un netic, ka spētu pakustēties.

— Tur jau nekas vairs nav atlicis, ko darīt,— Koļa saka.— Pa diviem — viens rāviens.

— Re, paskaties!— Kirjuša pastiepj roku un atpleš plaukstu.— Vai tu redzi, kas noticies?

Tomēr tajā pašā brīdī viņam sametas kauns par savu vājumu. Bet Koļa, paspīdinājis lampu uz Kirjušas plaukstu, satriekts groza galvu.

б*

131

— Nu, kā tad tā? Vai es tev neteicu — velc cimdus. . . Kam tad tie cimdi domāti?

— Ar cimdiem nav parocīgi. Tu jau pats arī nevelc. . .

— Es. . . par mani tak nav runa. . . Labs ir, Kirjuša, pasēdi vien tepat un atpūties. Gan es lēnā garā kaut kā tikšu galā. Tur jau nieks vien palicis.

— Nē, ko tu runā. . . es arī,— Kirjuša saka, bet augšā neceļas un pats jau sevi par to ienīst.

— Ei nu! Sēdi! Vai ta' es nesaprotu. . .

Un Koļa dodas pa štreku prom. Neizskatīgs, sīksts vīrelis.

Koļas lampas gaisma aiz pagrieziena kļūst arvien vājāka un izdziest. Dziest un izgaist soļu troksnis.

Kirjuša pēkšņi jūtas mierīgi un labi. Nez kur palikuši, nozūd sirdsapziņas pārmetumi. Iekārtojies ērtāk, viņš aizsmēķē.

Kluss, kluss! Cik tālu viņi šodien aizsūtīti. . . Tik kluss! Tā nemēdz būt. Jebkuru klusumu apstiprina skaņa. Bet šeit nav nekā. It kā te būtu kaps.

Tiklīdz Kirils tā nodomā — uzrodas skaņas. «Tik-tik! Tik-tik!»— rokas pulkstenis. Bet tā ir sirds: «T-tuk, tk, t-tuk, tk!»—jocīgi gan pukst, neparasti. Un fonā viļņiem aus-sīs š-ņāc un š-šalc: «Š-sš! Š-sš!»

Klusums. Skaņas. Pulksteni var triekt pret sienu, tas apklusīs. Bet tik un tā. . . Esmu dzīvs — un skanu. Savādi gan. . .

Kirjuša izslēdz lampu. Kādu brīdi acu priekšā peld rožaini riņķi un plankumi. Aizslīdējuši kaut kur augšup, tie uzrodas atkal no jauna — arvien vārgāki un vārgāki. Skaisti plankumi. Gan ar sarkanu maliņu, gan ar zaļu.

Riņķi aizpeld.

Nu jau acis var atvērt un aizvērt — nekas nemainās.

Tumšs, tumšs! Tā nemēdz būt. Tumsu apstiprina gaisma. Tas ir aklums.

Diez vai vēl kaut kur ir sastopams tāds klusums un tāda tumsa?

Kā kapā.

To iedomājies, Kirils izņem no dūres cigareti. Ievelk dūmu — cik daudz gaismas! Var saredzēt sienu un sevi arī.

Bet, tiklīdz cigarete paslēpta,— atkal tumsa.

Ja ieslēdz lampu — it kā nekas nebūtu bijis! Jāuzdzied. . .

Viņš dzied.

Ja aizklāj reflektoru ar roku — pirksti ir sarkani, caurspīdīgi. Ja tos mazliet papleš, atbrīvojot gaismu, uz miklajām, grubuļainajām sienām sakustas garas, šauras savijušās švīkas. Dzīvas, briesmīgas. . .

Pazeme, apslēpti dārgumi. . . Milzīgs zirneklis.

Bet, tiklīdz roka ir noņemta,— it kā nekas nebūtu bijis! Jāuzdzied. . .

Viņš dzied.

Negaidot brīnums izgaist. Kirils pēkšņi saprot, ka ir nosalis. Ka sēž uz aukstas un cietas lāpstas. Kļūst nepatīkami un neomulīgi. Vientulīgi. Un Koļa tur viens pats raujas. . .

Kad Kirils aizslāj pie Koļas, tas jau beidz strādāt. No lielās iežu kaudzes palikusi čupiņa. Tagad jau neērti ķerties pie darba.

— Atstāj nu man arī cik necik!—Kirjuša attopas. — Ļauj sasildīties! Pasēdi un uzpīpē. . .

Draugs Koļa ir lielisks cilvēks. Viņam ne prātā nenāk rādīt tādu ģīmi: sak, vai te vairs ir ko atstāt, nekas jau nav palicis! Viņš neko nepārmet. Tikai paiet sānis.

Vai die', kā sāp visas maliņas! Taču no kaudzes tik maz atlicis, ka Kirjuša pat nepagūst sasildīties.

— Cauri ir,— saka Koļa,— tas nu ir nodarīts.

Bet līdz maiņas beigām vēl vairāk nekā stunda. Kirjuša ir laimīgs, ka šodien darbs beidzies: viņš ir noguris. Koļa gan nav noguris, taču viņš jau izmācīts — pats sev darbu nemeklēs. Un tā nu viņi abi atkal sēž un smēķē. Viņi ir tālu prom no citiem, neviens te savu kāju nespers — nekāda priekšniecība.

— Bet ja nu atnāk meistars?—Kirjuša jautā.— Vai mēs visu jau esam izdarījuši?

— Viņš nenāks,— Koļa saka.— Un, kauč ar atskrietu, ko šis mums pateiks?

Kirjuša un Koļa sēž uz lāpstām. Vārgajā gaismā izraktne nozūd, izgaist tumsā. Pēkšņi no turienes izlaužas gaismas stariņš.

— Ko tu viņu piesauci — kā vilku piemin, vilks klāt. . .— Koļa jau grib tā kā trūkties kājās, sarosās, bet, paskatījies uz Kirjušu, paliek sēžam. Tikai seja kļūst žulganāka.— Kas nu tur īpašs, vai tad mēs savu

normu neesam izpildījuši?— Koļa sērīgi nosaka. Stars apstājas. Iedzeļ acīs. Kā melna, gara ēna viņu priekšā nostājas meistars.

— Ko tad nu sēžat?— viņš jautā.

— Are, Žeņa, uzpīpējam. . . nupat jau tik apsēdāmies,— Koļa negaidīti mīlīgā balstiņā veikli nober.

— Bet kā ar darbu?— jautā meistars.

— Ar darbu nekas. . . Nekāda vaina. . . Darbs padarīts.

— Jau padarīts? Es pārbaudīšu,— saka meistars un apmulsis brīdi klusē.— Un kas par to, ka padarīts? Kāpēc tu, Koļa, nevarēji atnākt un pateikt? Vai tad darbadiena beigusies? Nav taču. Atnāc un pasaki: tā un tā, redz, esam visu padarījuši. Vai tev pienākuma apziņas nemaz nav?

— Pienākuma apziņa?. . .— Koļa piepeši ierunājas pavisam citā — aiztrūkstošā, dārdošā balsī.— Nu ja, krāmē tik virsū! Krāmē tik virsū, krāmē vēl! Uzliec vēl kādu šanci! Izgudro vēl kādu darbu! Priekšnieķeļi!. . .

— Lai nu paliek, Koļa!— meistars saka.— Es jau to nemērķēju uz tevi, to es saku viņam. . .— meistars pamāj uz Kirjušu.— Cilvēks mācās strādāt. Bet tu ar labais, vai ta' mani nepazīsti, vai? Vai es nebūtu palaidis?. . . Tupiet vien, lai velns jūs parauj!

Un meistars apvainojies atstāj viņus, aiznesdams līdzi lēkājošo staru. Paliek melnais izraktnes caurums. Koļa skatās zemē.

— Ko šis man var aizrādīt!— viņš ne visai pārliecinoši ierunājas, mēģinādams saglabāt pašcieņu.— Vai mēs savu neesam padarījuši?. . . Viņš ir lāga cilvēks, bet es tos priekšniekus neciešu. Tur es neko nevaru līdzēt. . . Iedod man labāk savu cigareti, Kirjuša. Man no papirosa mutē tāda šķērma garša. . .

— Bet tu man papirosu.

Iedegas uguntiņas.

Koļa ir sadrūvējies.

— Labi ir tādam cilvēkam, kurš noņemas ar sportu,— viņš saka.— Dzīvoklis viņam ir, jārubī nav. Mums arī ir viens tāds sporta meistars — šis vispār nestrādā. Vai tu viņu esi redzējis? Skaidrs, ka ne, jo viņš jau uz darbu tikpat kā nenāk. Cilā svaru bumbas. Bet darba cilvēkam — tam ir pašam par visu jāgādā. . .

Koļa izspļauj cigaretes galu. Tas iekrīt duļķainā straumītē un aizpeld. Pēc tam Koļa ilgi pēta savu pirkstu — tas ir liks un dzeltens. Viņš pabāž zem tā lampu, bet gaisma nespīd pirkstam cauri. . .

— Pavei, kāds šis izskatās!—viņš saka.— Vēl tikai viens gadiņš tev atlicis, ko rauties. Jāiesit naudiņa. Nopirkšu sev pie Volgas mājeli. Esmu jau sarunājis. Viena atraitne grib pārdot. Strādāšu tur par mežsargu. Es esmu tai pusē dzimis. . . Man tur ir mamma, brālis. Eku būs dzīve! Brālis — kokzāģētavā, es — par mežsargu. Pirmkārt — sava saimniecība, otrs — māja, mamma man nolūkojusi govi — trīs. . .— Koļa liec līkos pirkstus.— Varu arī iet kuģu mehāniķu kursos: braukt vasarā pa Volgu. Tur nu gan ir smuki. . . Nemaz nedomā!—Koļa pēkšņi satraucas.— Es varu citur arī! Sievastēvs tāpat sauc mani pie sevis. Tas ir aiz Baikāla. Viņš tur strādā par mežsargu. Šitenā dzīve!. . . Medības. . . Esmu te pietiekami ilgi rāvies, mugura deviņos līkumos. . . Nav vairs tie gadi. Nopirkšu mājeli. . . vai par kuģa mehāniķi. . .

MUĻĶĪTIS

Šoreiz darbadiena vilkās sevišķi ilgi. Tik grūti bija sagaidīt, kad tā beigsies, ka šai gaidīšanai neskaidri lauzās cauri apjausma par kaut ko daudz lielāku nekā maiņas beigas vien. Un, kad Kirils nolika instrumentus un uzkāpa darba norīkojumu kantorītī, un sēdēja tur, un uzpīpēja, bet meistars sacīja: «Sāksim nu palēnām kustēties,»— kad viņi gāja pa materiālu eju un lampas šūpojās viņu rokās, un pret izraktnes sienām bez skaņas lēkāja viņu nesamērīgi greizās ēnas, un kāds sacīja: «Re nu, pēdīgi arī sestdiena cauri,»— bet cits: «Nē, nupat tik sākusies,»—kad no ventilācijas caurules spēcīga gaisa strūkla lika saliekties viņu augumiem un noplīkšķināja brezenta apģērbu stūrus, kad tālumā parādījās sprauga, kamēr šī sprauga kļuva arvien jaušamāka, pārvērzdamās gaismā,— pa šo laiku pilnīgi nostiprinājās izjūta, ka noticis kaut kas dižāks, nekā vienkārši beigusies maiņa. Un, kad viņi pacēlās virszemē un izrādījās, ka augšā ir debesis, nogāzē zaļo zāle un pār ezeru klājas rēna migla, bet aiz ezera ir pilsēta — sārta un tīra,— Kirils to izjuta kā piedzimšanu.

Dušā bija labi. Tecēja karsts ūdens, un visiem tika izsniegtas jaunas ziepes. Kalnrači izģērbās — un visi bija jauni un spēcīgi. Bet garderobiste uzsmaidīja Kirilam kā labam paziņam. «Vai jūsējais ir simt trīspadsmitais?» Viņa no galvas atcerējās un paņēma no simt trīspadsmitā numura viņa drēbes. Pēc smagā darba Kirilam tās šķita pavisam bez svara. Ģērbdamies viņš noskatīja savas krūtis un rokas, arī kājas viņam patika.

Iedams uz ēdnīcu, Kirils soļoja īpaši vingrā gaitā, bez vajadzības sasprindzinādams visus muskuļus, un viņam šķita, ka patlaban viegli spētu lēcienā apmest gaisā kūleni — divkāršu vai trīskāršu — un iet tālāk, it kā viņam tas nebūtu nekas. Kirils tiktāl aizdomājās, ka gandrīz pakļuva zem desmittonnīgā pašizkrāvēja. Purnu saslējis, tas ierēcās, un Kirils atrāvās sāņus, bet sirds krūtīs lēkāja kā negudra. Tad viņš sāka domāt par tikko piedzīvotajām briesmām, par to, cik viņam vīrišķīga un noteikta seja, stingra, un možs skatiens. Iztēlodamies sev tādu seju, viņš uzskrēja pa ēdnīcas kāpnēm, durvīs pieklājīgi atkāpdamies sāņus, lai palaistu meiteni, un meitene paskatījās viņam tieši virsū — pētoši un ziņkāri.

Un nu jau viņš ir ēdnīcas vestibilā. Taisni pretī ir spogulis — visā augumā. Bet spogulī viņš pats, tāds, kāds viņš ir, un tas nu bija gaužām negaidīti un sagādāja ārkārtīgu vilšanos: apaļa, pēc dušas nosvīdusi seja, dumji uz priekšu izstiepta lūpa un stulbs skatiens (vīrišķīga atzīšanās), mati katrs uz savu pusi — izmazgāti tie nav sasukājami —, bet augums pēkšņi kļuvis plats un tāds kā īsāks. Un blakus smejas divas meitenes.

Nelaime nelaimes galā. Viņš atklāja, ka viņam nav arodbiedrības talona pusdienām. Jo ilgāk Kirils rakņājās pa kabatām, jo trakāk viņam gribējās ēst. Bet naudas nebija līdzi. Turklāt vandīties pa kabatām bija vēl jo vairāk muļķīgi tāpēc, ka viņš savu talonu nepavisam nebija pazaudējis, bet pats pirms maiņas par to jau bija paēdis, un to viņš piepeši atcerējās.

— Kirjuha, ko tu gaidi?— Kāds saspieda viņa elkoni.

— Ā, Brūnēts. . .— Kirjuša novilka.— Padomā, neatrodu vairs savu talonu!

— Nū-ū, talons. . . Sīkums. Iesim! Nāc man pakaļ!

Un Brūnēts aizvilka viņu uz rindu.

Kirilu atkal pārņēma tā pati viņam ne visai izprotamā neveiklība, kuru viņš juta pēdējā laikā, kad kalnraču sabiedrībā pēkšņi saskrējās ar praktikantiem, saviem bijušajiem kursabiedriem Tad viņam šķita, ka visi uzskata viņu ar! par studentu, bet tagad viņš to nezin kāpēc nevēlējās.

Turklāt Kirils nekad nebija varējis ciest Brunetu.

— Kas ir, vai tu no mākoņiem esi nokritis, vai?— Brūnēts jautāja, kamēr Kirils pārdzīvoja šo neveiklo sajūtu.— Mēs vienmēr tā darām. Viņa taču pievāc talonu un izsniedz zupu, bet tu pēc tam pieej un paņem pats no letes otro ēdienu — nu jau bez talona. .. Re, skaties!

Un Brūnēts savaldīgi piegāja pie izsniegtuves lodziņa, mierīgi paņēma otro ēdienu un ķīseli un bez uztraukuma devās pie brīva galdiņa.

— Nu, kas ir ar tevi! Ņem!—viņš čukstēja, iedams garām Kirilam.

Tas sadūšojies devās pie lodziņa, bet piegājis aizmirsa visu, kas jādara.

—'bdien!— Kirils beidzot izgrūda un nosarka.

— Labdien!— sacīja izsniedzēja un iespurcās.— Nu, darbs padarīts?

— Jā. . .— Kirils nopūtās.— Padarīts gan.

Viņš stāvēja un mīņājās. «Ko nu lai iesāk?» viņš domāja. Un pēkšņi atcerējās: viņam taču ir piena taloni!

Izsniedzēja paņēma talonu un pabīdīja viņam krūzīti. Bet Kirilam vispār negaršoja piens.

— Paklausieties — vai nevarētu dabūt par diviem taloniem glāzi krējuma?— viņš attapies jautāja.

— Tūlīt paprasīšu,— izsniedzēja pacietīgi atbildēja un nozuda ar taloniem.

Viņš bija palicis viens. Uz letes stāvēja šķīvji ar ceptu desu un kartupeļiem. Pats sev negaidot, Kirils paķēra šķīvi un, apkārt neskatīdamies, metās aiz kolonnas: tur bija galdiņi. Bet viņam pretī no kolonnas otras puses piepeši parādījās tante baltā virsvalkā, nesdama netīros traukus. Abi saskrējās. Tantei nokrita zemē viēns šķīvis, Kirjušam — desa. Tante baltajā virsvalkā iebrēcās. Tomēr izrādījās, ka šķīvis ir vesels. Un tad Kirjuša, kā jau ikviens grēkāzis, kas vēl nav atmaskots, pārgāja uzbrukumā.

— Kāpēc jūs bļaujat?— viņš bargi jautāja.

— Kur jūs palikāt?—uzsauca izsniedzēja.— Te ir jūsu krējums.

— Man tur bija jāpalldz. . . Novācu traukus.

— Jā?— vaicāja izsniedzēja un iespurcās.

— Paldies,— Kirils apjucis noteica.

Kirils sēdēja un uzkoda maizi, kas bija par brīvu, ar krējumu.

Bet Brūnēts neatlaidās:

— Un tu nesaņēmi dūšu?

— Liec mani mierā!. . .— Kirils atvairījās.

— Vai tu varbūt domā, ka šie par to norausies? Kur nu! Ja viņiem būtu gadījies iekrist, tad tik tu redzētu, kā uzmanītu!. . . Paši čiepj.

— Tinies prom, es tev teicu!—Kirils pārskaitās.

— Padomājies — tēlo baigo kalnraci. . .— Brūnēts atkāpdamies novilka.

Kirils pielēca kājās. Bet Brūnēts jau bija prom. «Mani padzina, bet šitādu ne. . .» Kirils skumīgi nodomāja.

Pie caurlaides telpas bija sapulcējies ļaužu bars. Gaidīja autobusu.

— Kirjuša, uzpīpē!

Lieliski! Lai būtu kā būdams, viņš bija paēdis. Un pēc ēšanas vienmēr ir patīkami uzvilkt dūmu. Turklāt šodien bija sestdiena, bet rīt būs svētdiena.

— Autobuss!!!—visi kā viens iebrēcās.

Šajā autobusā nekāpa rindas kārtībā, nepalaida pa priekšu sirmgalvjus un bērnus kā Ļeņingradā. Te brauca no darba un bija jāprot ieņemt sēdvietu. Viens un divi!—pelēkajā darba apģērbu biežņā Kirils izrāvās uz priekšu — tik liels, ka durvju sprauga rādījās neiedomājami šaura. Bet, re, viņš jau bija ticis iekšā — un vēl bija brīvas vietas. «Kreisajā pusē vai labajā?» Kirilam iešāvās prātā. Viņš metās pa kreisi. Bet tur tieši tajā brīdī ar baudu nokrakšķināja sēdekli dūšīgs puisietis. Pa labi? Tomēr arī tur kāds jau bija apmeties un, uzlicis plato, melno plaukstu uz sēdekļa, sauca:—Vaņa! Vaņa!—Padevies liktenim, Kirjuša nodomāja: «Še tev nu bija!»—un pieķērās pie balsta. Te pēkšņi viņš izdzirdēja:— Kirjuša! Nāc ātrāk — es aizņēmu!

Turklāt sēdvieta bija pie loga.

Autobuss pārlādēts un apkarināts devās ceļā. Aiz loga sākās un beidzās strādnieku ciemats. Aiz tā kalns atvirzījās un skatienam pavērās ezera gals. Zemas, krampju sarautas priedītes un bērziņi brīžiem pieskrēja tuvāk, brīžiem attālinājās, tajos bija kaut kas izmisīgs. Sākās vēl viens strādnieku ciemats. Atkal iekāpa cilvēki. Uz pakaļējā sēdekļa jau bija septiņi, tomēr visiem pilnīgi pietika vietas. «Bet Ļeņingradā pieci ar mokām saspiežas,» Kirils nodomāja. Autobuss neizsakāmi plarkšķēja. Pa spraugām līda iekšā putekļi, kā mākonis karājās gaisā un līdzenā kārtiņā gūlās uz pleciem un ceļgaliem.

Kirils ieraudzīja izskatīgu, staltu meiču. Un viņam atkal kļuva priecīgi un labi un nezin kāpēc nāca smiekli.

— Ko tu saki? Tā nekas. . .— viņš ieminējās, piegrūzdams kaimiņam.

— Jā, pašā reizē,— kaimiņš piekrita.— Es tā raugos, ka tu zini, kas ir labs. Ei, mīļā,— tas uzsauca meičai, rādīdams uz Kirilu,— paskaties — puisis, ka vai nu!

Manīga, šķelmīga meiča. . .

— Ak tu, mīlulīti!—viņa nodziedāja.— Cik tu esi sārts, nu taisni kā viens rausltis. . .— Un ieknieba Kirilam vaigā.

— Nu, nu-u!— Kirils samulsis noducināja.— Tu te par daudz neatļaujies, nav jau kūtsaugša. . .— Un pats galīgi apjuka no saviem vārdiem.

— Ko — gribētos gan tikt uz kūtsaugšas?— meiča pajautāja un iesmējās.

Autobuss vēlreiz apstājās, un iekāpa divi: viens tik piedzēries, ka viņu nebija iespējams pat apskatīt, un kopā ar viņu spēcīgs puisis pavisam skaidrā. Ticis iekšā, viņš nekaunīgi visiem uzsmaidīja, atiezdams lieliskus zobus. Diezin kā viņš tūlīt nokļuva meičai blakus un dedzīgi sāka tai čukstēt kaut ko ausi. Meiča aši atmaiga un smējās smalkiem, saldiem smiekliņiem, acis apkārt vien, apkārt vien šaudīdama. «Glīts puisis,» Kirils greizsirdīgi, bet ar sajūsmu nodomāja, «jocīgi gan. . .»

Piedzērušais pa to laiku klanīja galvu sev uz krūtīm, lāgiem paraudams to augšup un purpinādams: «Ja ar mani pa draugam, es ar pa draugam,»— vai ari: «Bet, kas uz mani ļaunīgs, lai piesargās!» Glītajam puisim pēkšņi meiča nebija vairs ne prātā — vai šo nu mazums!. . . Viņš bija ļoti pārliecināts par sevi un visu par sevi zināja. «Kurš tad tev vēl ļaunu?» ar to pašu brašo smaidu uz lūpām viņš mīlīgi jautāja draugam un apkampa to. Ar veiklu kustību viņš neslēpdamies izvilka draugam no kabatas piecīti. Un tikpat mierīgi pasmaidīja, un nekas viņā nebija mainījies, un, tā kā tas notika visu acu priekšā, neviens neko nemanīja. «Kurš tad tur uz tevi ļaunu prātu?» puisis teica. «Tu man pasaki! Es tevi nepametīšu. Bet tagad iesim salāpīt paģiras. Es izmaksāšu. . . Jā?»

Kirils pārsteigts gandrīz ar sajūsmu skatījās uz puisi, un puisis to ieraudzīja.

— Vai nav veikli?— viņš jautāja, aizvien tāpat smaidīdams.

— Veikli gan,— Kirils piekrita.

— Vai tu redzēji?

— Redzēju.

— Tu nu gan esi muļķis, puis!— viņš teica un iesmējās.

Kirils apjucis smaidīja.

— Vai Ļeņingradā tu esi bijis?

— Es esmu no Ļeņingradas.

— Tu nu gan esi muļķis, puis!— viņš atkārtoja.— Un Maskavā arī esi bijis?

— Arī Maskavā esmu bijis.

— Tu nu gan esi muļķis, puis!— viņš sāka skaļi smieties.

— Kāpēc tad muļķis?— Kirils ar novēlošanos apvainojās.

— Tāpat vien — muļķis! Vai tu redzēji?

— Redzēju.

— Tāpēc jau tu esi muļķis. Tu redzēji, toties viņš,— glītais jauneklis iebakstīja ar pirkstu Kirila kaimiņam,— neredzēja. Bet, ja būtu redzējis. . .— viņa balss kļuva draudīga, tomēr viņš atkal iesmējās,— arī būtu bijis muļķis. Tātad tu redzēji?

— Neredzēju!— Kirils sāka smieties.

— Re nu, cik prātīgs!— noteica puisis.

KIRJUHA

Bet bija taču sestdiena.

Kopmītnē, kur Kirils un viņa bijušie kursabiedri dzīvoja, viņš nevienu nesatika. Kirils uzkāpa savā istabā, bet tur arī neviena nebija. Toties tālāk gaitenī durvis uz kādu istabu bija pavērtas, un no tās nāca troksnis. Kirils devās pretī šim troksnim un ieraudzīja visus tur. Istaba bija bāztin piebāzta, un nu tik gāja vaļā! Kaut kas tika svinēts. Vai arī jau bija nosvinēts. Šķita, ka jaunieši sapulcējušies kaut ko uzsākt vai arī, gluži pretēji, pasākums nupat beidzies, vai arī viņi nav zinājuši, ko izgudrot. Vai nu viņi gatavojās ko nospēlēt vai nodziedāt, vai kaut kur kopā aiziet, vai tāpat vien strīdējās: par futbolu, grāmatām, vīnu vai sievietēm, bet varbūt par sportu. Tāpēc ka viņi visi gandrīz vai pirmām kārtām bija sportisti. . .

Kirils iegāja iekšā, un visi nedabiski priecīgi un skaļi iekliedzās:

— Kirjuha atnācis! Kirjuha!

— Kas ir, Kirjuha? Kā sviežas, Kirjuha?— viņi klaigāja, sizdami Kirilam pa plecu un viņu grūstīdami.

— Vai ieraujat?— Kirils jautāja.

— Mums ir jubilārs! Jubilārs!— jaunieši klaigāja. — Nāc pie mums, Kirjuha, nāc pie mums!— viņi sauca.

Kirils ir autoritāte. Viņš jauniešu vidū ir teorētiķis. Pats netiek gudrs, kā tas ir iznācis: vai nu viņam ir tāda balss, vai īpašs runāšanas veids, bet, kaut arī pašam tas riebjas, viņā klausās. Nupat arī — saruna ir par vīnu, un visiem tik svarīgs izskats, it kā būtu gudru vīru valoda.

— Klausies, Kirjuha pateiks. . . Kirjuha, pasaki viņam!

Un Kirils pasaka.

— Jā, tas ir lielisks vīns,— viņš saka.— Bet tas ir draņķis,— viņš nesaudzīgi pasludina.

Pašam kauns. Nez kāpēc pēdējā laikā viņam ir kauns. . : Kā lai viņš, velns parāvis, zina, kāds vīns tas galu gala ir! Vai viņam par to kāda daļa! Tā viņš domā, tomēr atkal turpina un tādā pašā balsī.

Pēc tam sākas runa par rakstniekiem.

— Jā, un vēl, Kirjuha. . . «Cepurnieka pils»?

— Kronins?— Kirils jautā.— Diez kas nav.

— Kā nu tā, Kirjuha. . . Vai tu neatceries, tur ir viena vieta, kad viņš viņu. . .

— Neatceros!— Kirils atcērt.

— Un tad ir vēl tāds vācietis — Bells. . .

— Bells,— Kirils saka,— ir labs rakstnieks.

— Bet Hemingvejs? Ko tu domā par Hemingveju?. ..

— Viņš arī ir labs rakstnieks.

Visīstākā spīdzināšana. . .

Pēc tam, zināms,— par sievietēm.

Kauns un negods.

Bet bija taču sestdiena. Miša, labākais draugs, paņēma ģitāru. Jāatzīstas, ka spēlēt viņš neprata, bet skumīga seja viņam padevās. Un visi dziedāja. Auroja. Kirils nedziedāja. Pirmkārt, viņš neprata, bet, otrkārt, gluži vienkārši necieta, ka tā dzied. Arī dziesma — skaidrs, studentu dziesma — nekur nederēja. Viņš sēdēja, glābdamies no neveiklās situācijas ar visžēlīgu pussmaidiņu.

Tā nu viņi dziedāja, dziedāja, kamēr apnika.

Bet bija taču sestdiena. Sestdienās pilsētas klubā bija dejas.

— Uz dančiem! Uz dančiem!— visi pēkšņi sāka klaigāt.

— Kirjuha, vai iesim uz dančiem?

Kirils negāja uz ballēm. Tāpēc ka viņš neprata dejot. Viņam viss bija tik tiešām jāprot, tikai tad viņš ko darīja. Bet viņš neprata darīt neko tādu, ko prata citi. Ne futbolu spēlēt, ne basketbolu spēlēt, pat dejot ne. Tas viss sagādāja viņam grūtības. «Nu, kas gan es par cilvēku?. . .» rūgtā neizpratnē viņš sev jautāja. «Ja es neprotu neko tādu, ko prot visi, varbūt es protu kaut ko tādu, ko neprot neviens? Bet kas tas varētu būt?»

— Ak danči!— Kirils teica.— Nu danči jau gan. . .

Tā tas viss notika. . . Viņš cietās, tomēr, kad jaunieši

strīdējās, prom negāja, kad draugi dziedāja, prom negāja un devās citiem līdzi uz balli, lai gan viņam tas viss nu galīgi nemaz nebija pa prātam.

Bet ko viņš varēja darīt?

PIRMĀ BALLE

— Vai tu vēl aizvien garlaikojies?— jautāja labākais draugs Miša, pienācis pie viņa kolonnas.— Nestāvi, pamēģini,— viņš teica. Viņš bija gādīgs un pamācīja, kas jādara. . . Acīmredzot viņam tas glaimoja. Sak, Kirjuha visādā ziņā ir jauks, bet šajā jautājumā tāds kā atpalicis savā attīstībā — un viņš jāaudzina, jāpabiksta, jāsaved ar kādu; Mišām bija paši labākie nodomi.

— Vai tu neproti? Tas nekas. Viņas to neņem galvā,— viņš teica, skatīdamies apkārt uz meitenēm. — Galvenais, neuztraucies!

— Es nemaz neuztraucos!— Kirils nikni atcirta, jo patiesībā viņš uztraucās gan. Tāpēc cerēja, ka citi to nepamanīs.

— It kā dancošana būtu liela māka!. . .— Miša sacīja, nopētīdams stāvgrūdām pilno zāli.— Te jau pat pagriezties nevajag. Pagaidi. . .— Un viņš aizskrēja.— Ga-ločka, sveikiņa!— Kirils izdzirdēja viņa balsi aiz muguras un paskatījies ieraudzīja gaišmatainu meiteni, ļoti jauku, kā viņam šķita. Viņa neizsakāmi jautri smējās un visu laiku ar pirkstu galiņiem skārās pie Mišas rokas.

«Ak tā gan. . .» Kirils nodomāja pats nezin ko, bet tā bija ari skaudība.

Tomēr Miša piepeši pameta šo meiteni un pieskrēja pie citas. Ari šī sastapšanās bija tikpat pacilāta un meitene tikpat glīta kā iepriekšējā.

«Cik daudz viņam to skuķu. . .» Kirils nosprieda.

Sākās jau cita deja, un Miša aizlidoja viņam garām ar trešo meiteni.

— Kirjuha, nevelc garumā, nekautrējies!— viņš dejojot uzsauca.

Kirilu pārņēma sērīgs īgnums uz Mišu. Viņš negribēja Mišu vairs ne redzēt, pameta savu kolonnu, sameklēja citu un sāka balstīt to.

Tā viņš tur stāvēja vienu, otru un trešo deju. Viņš jau pēc sejas pazina daudzas meitenes, kuras viņam kaut kādā ziņā patika. Tās slīdēja Kirilam garām kā nelielas planētas, un viņam jau šķita, ka tām ir savas noteiktas orbītas. Tā viņš gaidīja, ka ieraudzīs no jauna zināmu seju,— un tiešām ieraudzīja arī. Bet neviena no meitenēm nedejoja ar Kirilu. Viņš redzēja, kā viņas gaida, lai tiktu uzlūgtas, viņas tvīka gaidās, ik pa brīdim uzmeta Kirilam acis, bet viņš vēl aizvien neuzdrošinājās meitenēm palīdzēt. Kirils redzēja, kā viņas garlaikojas, skumst, ilgojas vai ari tēlo vienaldzību un tad pēkšņi iemanto partneri, pēc tam partneris uzlūdza viņas otru reizi, orbīta jau kļuva nemainīga, un viņas, tās, kuras bija gaidījušas, ari pameta Kirilu un vairs nelikās par viņu ne zinis. Bet viņš vēl aizvien nespēja saņemt drosmi. Teica sev, ka nākamajā dejā noteikti, un izvēlējās meiteni, pārcilāja prātā piemērotas frāzes, bet tad atkal nolēma, ka nu gan nākamajā dejā katrā ziņā pieies — un cauri, un vēlreiz gaidīja nākamo, un no jauna izdomāja, ko teiks. Noguris no sava bezjēdzīgā satraukuma, viņš tagad tikai stulbi stāvēja un vienaldzīgi noraudzījās, kā dejotāju sejas visas vienādas plūst viņam garām. «Lai viņas visas iet pie velna,» Kirils sev teica, «stāvu te kā tāds puišelis! Sen jau laiks doties projām, ja jau kā muļķis esmu šeit atvilcies. . .» Tomēr viņš negāja prom, kaut arī viņu bija pārņēmusi vienaldzība.

Un atkal viņu sameklēja Miša.

— Tajā pašā pozīcijā?— Miša jautāja, un viņa dumja ironija aizvainoja Kirilu.— Varbūt tev neviena nepatīk?

— Nē,— Kirils atbildēja.— Te nav nevienas piemērotas.

— Bet tā? Vai varbūt tā?

— Nē,— Kirils drūmi atbildēja.

— Re, bet tur, kā viņa uz tevi paraudzījās. . .

— Kur?— Kirils sarāvās, tādējādi sevi nododams.

— Tur. . . Nu tur. . .

— Viņa skatījās uz tevi,— Kirils attapies teica, zaudējis interesi. «Uz kuru no mums abiem viņa tomēr skatījās?» viņš nodomāja.

— Uz tevi, uz tevi,— sacīja Miša.— Tūlīt. . .— Un viņa vairs nebija, nu jau viņš smējās ar trim meitenēm reizē.

Bet viņa joprojām skatījās uz Kirila pusi, un, jo ilgāk viņa skatījās, jo vairāk patika viņam un jo noteiktāks viņam šķita meitenes skatiens.

«Nudien, viņa laikam skatās uz mani. . .» Kirils prātoja, kā lai pieiet pie meitenes, bet, kad beidzot bija galīgi izšķīries to darīt, tika pavēstīta dāmu deja — tango. Kirils jutās vīlies, tomēr arī atvieglots. Viņš jau centās neskatīties uz meitenes pusi un domāja tā: «Ja viņa mani uzlūgs, tas nozīmē. . .» Ko nozīmē? Neko nenozīmē. Un, cerību pārņemts, viņš saspringti gaidīja.

Sākumā bija tikai mūzika un mulsuma brīdis. Drīz vien pastāvīgie pāri sāka dejot. Tad apņēmīgākās meitenes atrada sev kavalierus. Bet Kirils vēl aizvien stāvēja, un sirds viņam dauzījās. Meitene nenāca viņu uzlūgt. «Viņa taču neuzlūdz arī nevienu citu. . .» Kirils sevi mierināja. Piepeši pavisam cita meitene nāca uz viņa pusi. Kirils sastinga. Velns zina ko nosprieda par savu seju — apmēram tā: «Viņa augsto pieri šķērso rēta,»— taču meitene uzlūdza blakusstāvētāju. Kirils tūdaļ atslāba, bet tad pie viņa pielēca divas uzreiz. Kirils atkal sastinga, lai gan jau tiecās viņām pretī.

— Kur tad ir Miša?—meitenes jautāja.— Vai jūs Mišu neesat redzējis?

Sirds rimās dauzīties, un viss kaut kur aizpeldēja prom.

— Tur, zem dārzeņiem. . .— Kirils novilka, pamādams uz milzīgu kluso dabu, kas rotāja pretējo sienu.

«Dāmu deja. . . nu, vai nav ārprāts!» Kirils domāja ar nomierinošu uzbudinājumu un paslepus, nevēlēdamies uzplīties, paskatījās uz v i ņ u . Viņa joprojām lūkojās uz Kirila pusi. «Kas ar viņu ir. . .» Kirils muļķīgi nodomāja. «Kāpēc neuzlūdz?. . . Stulbenis,» viņš sev teica, «viņa droši vien par mani domā tāpat. . . Bet varbūt ari viņa neprot dejot?» Kirilam pēkšņi ienāca prātā. «Stulbenis,» viņš atkārtoja, «kāpēc tad viņa būtu nākusi uz balli?. . . Bet kāpēc tu pats esi atnācis?. . .»

Un pēkšņi Kirils, neko neizlēmis, bet pats to vēl nesaprazdams, devās pie meitenes un atguvās tikai tad, kad jau stāvēja viņai blakus, skatīja viņu vaigu vaigā, un, kaut ari pirmais teikums vēl nebija izdomāts, pats sev negaidot sacīja:

— Kāpēc jūs nedejojat?

— Bet jūs?— jautāja meitene, un tagad Kirilam šajā meitenē patika itin viss — ari balss.

— Es neprotu,— viņš teica.

— Bet es negribu.

— Tad jau pamēģināsim,— viņš aicināja,— no mums iznāks lielisks pāris.

Viņa iesmējās un paspēra soli pretim.

Kirils brīnījās un nespēja aptvert to jocīgo vieglumu, kādu tajā mirkli izjuta visā augumā, ari galvā un pats savos vārdos, un pat tveicīgajā un sasmakušajā zāles gaisā.

— Paskat,— viņš teica, kaut kā mīņādamies un nezin kādēļ par to neuztraukdamies,— es dejoju. .. Kas to būtu domājis! Pirmo reizi mūžā.

— Ko jūs runājat, nemaz jau tik slikti nedejojat,— sacīja meitene.

— Redz, kā. . .— atteica Kirils, uzkāpdams viņai uz kājas.

— Sīkums,— sacīja meitene.

Pēc tam viņš ar numuriņiem rokā stumdījās pa garderobi un, mēteli apkampis, spraucās atpakaļ un, neko neredzēdams, pasniedza mēteli dāmai. . .

— Tu neesi slikti iesācis!— Kirils izdzirdēja aiz muguras Mišas atzinīgo čukstu.

— Ei nu. . .— Kirils glaimots teica.

Viņš domāja, ka Miša pačukstēs un aizies garām — tas bija tik acīm redzami —, bet Miša nostājās viņam blakus un palika tā stāvam. Neteica ne vārda, tikai, galvu pieliecis, nopētīja Kirila dāmu, ieskatījās viņai acis, un meitenei, kā šķiet, nebija pret to iebildumu.

— Iepazīstieties! Vaļa, mana draudzene,— Kirils izdzirdēja.

«Tā, draudzene arī. . .» viņš izmisīgi nodomāja. Paspieda kādam roku un pats nesaprata, kam. Un pēkšņi ieraudzīja, ka Miša ari sniedz roku.

«K-kas nu vēl nebūs!» Kirils gandrīz skaļi pateica.

— Kiril, iepazīstini taču mani ar savu dāmu!— viņš izdzirdēja Mišas balsi, un tas, ka šī frāze — kaut ari tajā bija minēts viņa vārds — acīmredzot nebija domāta viņam, bet tieši viņai,— šī velns zina kāda, tikai ne Mišas intonācija viņu galīgi aizkaitināja.

— Bet es pats nemaz neesmu pazīstams,— Kirils nikni sacīja.

— Patiešām,— maigā un, kā Kirilam šķita, pavisam svešā balsī sacīja viņa,— mēs taču pat neesam uzzinājuši, kā mūs katru sauc. . . Ļusja,— viņa teica un sniedza Mišām roku.

— Mihails,— sacīja Miša.

— Kirils,— drūmi piebilda Kirils.

Bet Miša vēl arvien stāvēja, galvu tāpat mazliet sāņus pieliecis, un klusēdams ar tik apmiglotu un neiedomājamu skatienu lūkojās acīs Kirila dāmai, tagad — Ļusjai, ka Kirilam kļuva mazliet nelabi. Tomēi visvairāk neizprotams bija tas, ka Ļusjai šis skatiens neaizdeva dusmas.

Kāda meitene stāvēja blakus, it kā gaidīdama Ļusju, kamēr tā novilka savas «nagliņas», uzāva puszābakus un ietina kurpes avīzē. ŠI meitene zobgalīgi raudzījās

gan uz Kirilu, gan uz Ļusju, gan uz Mišu, gan atkal uz Kirilu. «Draudzene. . .» Kirils atcerējās. «Ko šai vēl te vajag!» viņš īgni nodomāja.

— Ej prom, vai tu nedzirdi!— viņš briesmīgā balsī pačukstēja Mišām.

Tas paraustīja plecus un paklanīdamies atvadījās.

Viņi izgāja laukā, un draudzene nemanot nozuda. Bet, tiklīdz Kirils no jauna sāka izjust to majestātisko pārliecību un vieglumu, kas tik negaidot šodien viņā bija uzradies, Ļusja pēkšņi sāka nez kur steigties, viņas skatiens un balss apdzisa un zaudēja interesi. Nu tā, viņai mudīgi jātiekot uz dežūru. . . jā, naktī. . . viņa taču strādājot slimnīcā. . . Nē, nevajagot pavadīt. . . Tā gan, nevajagot. . . Lai notiek, rīt. . . Kur? Vai nav vienalga, kur, bet, ja viņš tik ilgi domāšot, viņa nokavēšoties. . . lai atnākot uz mājām viņai pakaļ. . .

Un viņa pateica savu adresi, bet pati jau skrēja prom nez uz kurieni un, nosaukusi dzīvokļa numuru, pazuda.

Kirils bikli pamāja viņai ar roku.

Svētdiena

Viņš pamodās vēlu. Neviena puiša istabā nebija. «Tas ir labi,» Kirils nodomāja, «tas ir labi.» Ķermenis vēl snauda, tīkams vājums bija katrā muskulī. «Bet kāpēc es neesmu darbā?» viņš sev jautāja. «Nu tāpēc, ka šodien ir svētdiena,» viņš sev atbildēja. «Bet kāpēc es beidzot esmu viens pats istabā? Nu tāpēc, ka visi aizgājuši uz futbolu. Bet kāpēc man būtu vajadzīgs futbols? Man futbols nav vajadzīgs. Bet kas man šodien jādara? Ne velna man nav jādara!» Un Kirils pats sev uzsmaidīja.

Viņš kaut ko atcerējās, bet tūlīt pat aizmirsa. Gulēja tāpat vien, neko nedomādams.

— Man šodien ir norunāta satikšanās,— pēkšņi viņš teica.

«nuja, bez šaubām, satikšanās. . . Ak tu velns!» Kirils apķērās un pielēca no gultas. Tomēr nē, viņš nebija nokavējies. Vēl bija laika diezgan.

— Pie darba. . . pie darba. . .— viņš atkārtoja, ķerdams gan bikses, gan karafi ar ūdeni, gan avīzi. Nez kur radusies enerģija viņu plēsa vai pušu. Tā viņš rikšoja bez jēgas, līdz pats to aptvēra. «Sākšu ar rītarosmi,» viņš nosprieda. Kādreiz taču jāsāk. . .

Tajā brīdī, kad viņš izpildīja pirmo vingrojumu, ienāca Miša.

— Sveiks!— Miša teica.— Ko tad tu te dari?

Kirils, tēlodams, ka izstiepis rokas tikai tādēļ, lai

pastaipītos, atbildēja:

— Neko, nupat pamodos. . .

— A. . .— teica Miša un iekrita savā gultā.

«Ak tu nelietis, visu samaitāja!» Kirils nodomāja un pats arī iegāzās gultā. «Labs ir, pagaidīšu, kamēr viņš aizies. . .»

Abi gulēja katrs savā gultā, bet Miša negāja prom.

— Kirjuha, paklausies,— Miša piepeši teica.— Vai tu nevarētu man šodien aizlienēt bikses?

— Kāpēc tad tā?— Kirils pārsteigts jautāja.

— Nu redzi, vai saproties, man ir randiņš. . .

— A,— Kirils teica,— tā ir cita runa. Ņem!

Miša pietrūkās kājās un steigšus sāka pārģērbties.

«Ko es esmu izdarījis?» Kirils atjēdzās. «Man taču pašam jāiet uz satikšanos.»

Bet Miša jau bija prom.

Garastāvoklis bija samaitāts. «Nu ir gan,» Kirils sevi mierināja, «vai tad viņa bikses sliktākas?»

Lai no jauna mobilizētos, viņš izplēsa papīra lapiņu un uz tās uzrakstīja:

KAS JĀDARA:

1. Rītos — vingrošana (jānopērk espanders).

2. Skriešana, pastaigas kalnos.

3. Peldēšanās ezerā (katru dienu).

4. Atmest smēķēšanu (nosvītrots).

5. Rakstīt uz mājām (katru nedēļu).

6. Mācīties angļu valodu.

7. Pabeigt «Karu un mieru».

8. . . .

«Astotais. . .» Kirils domāja. «Kas varētu but astotais?»

Tomēr nespēja neko izdomāt.

Tajā brīdī visi pārnāca no futbola, pārnāca ar uzvaru, un, tā kā Kirila istabā dzīvoja arī Gēna — vārtsargs, dienas varonis, kas šoreiz bija notvēris divus vienpadsmit metru soda sitienus,— istaba pienāca stāvgrūdām pilna un sacēlās tāds tracis, ka Kirils aizmirsa visus sava plāna punktus. Viņš sēdēja, iežmaugts no visam pusēm, un viņam šķita, ka stadions ir pārcēlies uz šejieni.

Pēkšņi viņam ienāca prātā, ka šobrīd labāk sēdētu uz baļķēna ar saviem darba cilvēkiem, gaidīdams maiņas sākumu. Viņš klusu piecēlās, gaiteni viņam izdevās apģērbties, un nokāpa lejā pagrabā — tur dzīvoja Seņa no viņa maiņas, jaunais Seņa, kā visi viņu dēvēja.

— A, Kirjuša!— Seņa, kā vienmēr sajūsmināts, iesaucās.— Kāpēc tu tik reti pie mums iegriezies?

Jaunais Seņa bija uzposies no galvas līdz kājām. Draugs sēja viņam kaklasaiti — lielu, zilu mezglu.

— Pie mums mazgā grīdu,— nezin kāpēc sacīja Kirils.

— Mazgā grīdu? Tad pasēdi te. Bet mēs iziesim. Mums ar čomu jāiziet. . .— Seņa iegrūda draugam sānos ar elkoni un iesmējās.— Vari jau arī nākt mums līdzi. Bet labāk pasēdi tepat. Še atslēga! Paslēp zem kājslauķa!

Viņi aizgāja. Kirils apsēdās uz gultas. Gar pagraba lodziņu staigāja garām bezgalvaini cilvēki: loga augšējā mala bija nošķērējusi viņu galvas. «Ja es neredzu viņus, tātad viņi neredz mani. . .» Kirils nodomāja, skatīdamies lodziņā, un pavīpsnāja. «Šķiet, ka ir radusies iespēja pabeigt rltarosmi.. .»

— Un kāpēc gan ne?— viņš teica, kad bija tā nodomājis.

Kirils atvēra logu, izģērbās un saka vingrot. «Viens, divi!» Siltums izplūda pa visu ķermeni. «Viens, divi!» Locītavas knakšķēja vien.

«Vareni!» Kirils mundri prātoja. «Jebkurā darbā galvenais ir — iesākt!»

Pietupieni — viens, divi! Viens, divi! Tiklīdz viņš pietupstas — garāmgājējiem pieaug galvas. Ja pieceļas — galvu vairs nav.

Pa logu ielūkojās divi piedzērušies. Viens aiz sajūsmas gandrīz ievēlās iekšā. Viņš pieķērās ar rokām pie apmales un noturējās. Galva iespraucās istabā. Dzērājs stulbi blenza uz puskailo Kirilu, kā viņš vicina rokas. Glūnēja, acis izbolījis.

— Padomājies!— viņš brīnījās.— Kāds sports te tiek piekopts!

— Re, Vaņa, kā jādzlvo pēc režīma!—teica otrs, atvilka Vaņu no loga, un abi grīļodamies aizgāja.

Kirils vīrišķīgi turpināja vingrošanu.

«Viens! Divi!» viņš mētāja kājas, cik vien augstu varēja.

— Paskaties, paskaties!— iekliedzās gadus deviņus vecs skuķēns.— Pliks, onkulītis pliks!. . . Paskaties!— meitēns sauca.

Kur viņu tik daudz! Lai redzētu, viņiem pat nevajag pieliekties. . .

— Pliks onkulītis! Pliks, pliks!— viņi visi klaigāja.

Kirils aizcirta logu. Bērni pieplaka pie rūts. Deguni

nospiedās plakani.

— Pli-pli-pli-kais. . .— bērnu balss saplūda kopā.

— Tpū, velns lai parauj!— sacīja Kirils, un rītarosme bija beigusies.

Viņš nosprieda, ka šodien jau ir par vēlu un vispār ir taču svētdiena, un labāk viņš savu plānu sāks izpildīt rīt.

Noknikšķēja atslēga, atvērās durvis — bet tā nebija Ļusja.

— Viņas nav mājās,— sacīja viscaur melnā ģērbusies sieviete.

— Kur tad viņa ir?— Kirils izbrīnījies jautāja.

— Viņa aizgāja uz veikalu,— sacīja sieviete un aizvēra durvis.

Lai nepalaistu Ļusju garām, Kirils nosēdās uz soliņa pretī viņas parādes durvīm un ar vienaldzīgu sejas izteiksmi sāka košļāt zāles stiebriņu. «Jocīgi gan. . .» viņš prātoja.

«Kur vien skaties — visi pa pāriem, visi pa pāriem — pārīši vien. . . Bet, tiklīdz tu parādies, izrādās, ka viņai neviena nav. Gudra, glīta, bet izrādās, ka viņai neviena nav; varētu domāt, ka tikai tevi gaidījusi. . . Un viss iznāk tik vienkārši, viņa arī nupat tieši tā domājusi, un cik pareizi viņš to pateicis, un — kāda sagadīšanās!— viņam patīk taisni tās pašas filmas un grāmatas, kas viņai, un viņai — kas viņam. . . Bet nez kur palicis tas, iepriekšējais «viņš», kam patika gluži kas cits?»

Pagāja piecas minūtes, piecpadsmit, pusstunda. Ļusja nenāca. Prātīgās domas izgaisa.

«Te jau tuvumā ir tikai divi veikali,» Kirils nodomāja un piecēlās. Viņš iegāja vienā, bet Ļusjas tur nebija. Arī otrā viņas nebija.

«Ja mēs tomēr būtu izmainījušies, tad tikai nupat, kamēr es bizoju pa veikaliem,» Kirils domāja, vēlreiz kāpdams augšā.

Durvis atvēra tā pati melnā sieviete.

— Vai Ļusja ir pārnākusi?

—Atnāca, bet abas ar draudzeni atkal aizgāja.

— Uz kurieni?— Kirils apjucis jautāja.

— Kā lai es to zinu?— atteica sieviete.— Uz kino. «Pa kuru laiku viņa bija paguvusi atnākt?» Kirils

kāpa lejā un prātoja. «Pie velna! Nemaz tik ļoti nav nepieciešams. . .» viņš sevi mierināja.

Kirils jutās bezgala pārsteigts, apjēdzis, ka atrodas kinoteātra foajē. Viņš nepavisam nebija gatavojies iet uz kino, nekas tamlīdzīgs viņam nebija ienācis prātā. Bet tagad viņš stāv foajē un it kā meklē kādu.

Jā, patiešām — kaktā pie tovera ar palmu viņš ieraudzīja Ļusju un viņas draudzeni. Ļusja sarunājās ar kādu jaunekli, smējās un Kirilu pat nepamanīja. Jauneklis stāvēja pret Kirilu ar muguru. Kirils nemūžam neiedomātos, ka tas ir Miša, ja nebūtu pazinis savas bikses.

— Tie tik ir pekstiņi!—viņš nopurpināja.

Kirils piegāja pie viņiem, nostājās cieši blakus un, ne vārda neteicis, pārlaida visiem pētošu, dzedru skatienu.

— Kāpēc tu esi uzvilcis manas bikses?— viņš jautāja un pats jutās pārsteigts.

— Saproties. . .— Miša bija nedaudz apmulsis.— Atnācu uz kino un pēkšņi ieraugu pazīstamus cilvēkus. . . Un tu arī atnāci?

— Jā,— teica Kirils.

Ļusja stingu seju skatījās viņam garām. Draudzene novērsās, kā Kirilam šķita, lai pasmaidītu.

«Pataisījuši mani par muļķi!» Kirils nodomāja vairāk izbrīnījies nekā apvainojies.

Visus izglāba zvans.

Meitenes devās pa priekšu, bet Kirils ar Mišu palika iepakaļ.

— Jā, nu gan ir situācija.. .— sacīja Kirils.

Miša neteica neko.

Zāle bija pilna. «Tūlīt viss kļūs skaidrs,» Kirils nodomāja, «viss kļūs skaidrs, tiklīdz katrs būs apsēdies savā vietā. . . Jā. . . Interesanti, kā Miša tagad izķepurosies, ja brīvu sēdvietu nav, bet viņa biļete būs blakus meitenēm?. . .»

Un tik tiešām — viņām blakus bija tukšs krēsls, bet Miša izmeklējās ar acīm visu zāli, tomēr citu brīvu vietu sev neatrada.

— Lai notiek,— sacīja Kirils,— sēdies manā vietā!—Un iegrūda Mišām savu biļeti. Kad Kirils aizspraucies apsēdās blakus meitenēm, nodzisa gaisma.

«Nu, kā jūs visu to izskaidrosiet?» viņš gribēja jautāt. «Ai, ai, ai. . .» viņš gribēja teikt, tomēr nepateica.

Ļusja klusēja, it kā neko nebūtu redzējusi.

Tā bija meksikāņu filma.

Uz ekrāna jau šāva.

Nodzinis trīs zirgus un nezin cik reižu izšāvis ar savu daudzlādiņu pistoli, un pašās beigās noskūpstījis burvīgu blondīni, Kirils, nedaudz ieliekdams ceļos garās kājas, nevērīgā gaitā izgāja no zāles. Viņš aizsmēķēja — tā īpaši svarīgi (spilgts sērkociņa uzliesmojums izrāva no tumsas viņa asos, vīrišķīgos sejas vaibstus). Skatiens bija nedaudz vērsts tālumā, garām publikai, kas nāca laukā, tāds noguris skatiens (visiem bija redzama šī seja, uz ilgiem laikiem iespiezdamās atmiņā). Ar tuvplāna nepielūdzamību zābaki mīdīja trotuāru.

Neizņemdams cigareti no mutes, viņš uzmeta Ļusjai visžēlīgu un valšķīgu kinovaroņa skatienu.

— Kā patika?— viņš nevērīgi apjautājās.

— A, tas esat jūs?. . .— Ļusja teica, it kā būtu viņu pavisam piemirsusi, un dzedri uzsmaidīja viņam ar nevērīgu smalkas dāmas smaidu, kas Kirilam šķita diezgan muļķīgs. Viņa gāja blakus, tomēr tā, it kā Kirils nejauši būtu nokļuvis viņai līdzās un vispār būtu šeit lieks.

— Vai patika?— viņš jautāja.

— Tā nekas,— Ļusja atbildēja, it kā viņai šī atbilde nejauši būtu pasprukusi. . .

k Un tad viņš ieraudzīja skatlogā pats sevi, savas dumji saliektās kājas un ceļgalos izstaipītās bikses,— Ieraudzīja un saviebās. Tās bija Mišas bikses. Viņš ntcerējās Mišu—un gandrīz ierēcās. «Nu viņš gan • labās trūkties. . .» Kirils pārskaities nodomāja.

Draudzene, somiņu vicinādama, gāja mazliet atstatu no viņiem un zobgalīgi abus vēroja. Kirils mulsa no viņas ašā, paslepus uzmestā manīgā skatiena: nozibsnī, Ierauga visu, ko vajag, un atkal novēršas.

«Kāpēc šitā čūska mums vēl piesitusies?» Kirils «apīcis nodomāja.

Viņi gāja un klusēja. Gāja blakus. Bāru vairs nebija. Niķu pilnie zirgi bija aizauļojuši, nozuduši bruneti ar lievajām kājām, blondīnes ar garajiem matiem. Viņi pagāja garām «Alum un minerālūdeņiem», pa ielu aizvilkās ķēvīte ar lielu vēderu, soļoja miesās raženi puiši ar žokejcepurēm galvā. Ļusja joprojām gāja likpat neatkarīgi, it kā viņš, Kirils, te būtu nejauši gadījies. «Dumja, dumja. . .» Kirils sev teica, it kā nogrozīdams galvu. Vajadzēja kaut ko runāt, bet galīgi nebija, par ko. Kāpēc viņš slāj te blakus, pazemodams sevi, sen būtu nospļāvies un aizgājis. . .

Tomēr viņš neaizgāja. Viņš vēl aizvien soļoja blakus Ļusjai.

Pēkšņi viņam šķita, ka draudzene arī ir dusmīga.

«Nu, ko tu te meklē? Būtu vākusies prom!» Kirils klusībā sāka lūgties, juzdamies neērti arī tāpēc, ka viņa pazemošanu kāds redz.

«Miša tomēr nenāca mums līdzi. Varbūt tā tiešām ir bijusi sagadīšanās?» viņš mierināja sevi. Galvā virpuļoja domas: «Vakar draudzene aizgāja, bet tagad neiet prom. Ja viss ir kārtībā, draudzenes parasti nozūd. Pavisam neuzkrītoši nozūd. . . Atstāj divvientulībā, kā mēdz teikt. Bet šī tik nāk un nāk.»

Varbūt Miša tomēr te nav iejaukts? Un Kirilam patlaban tas viss tikai rādās? Derētu tikt skaidrībā, lai nebūtu velti jāpazemojas . . .

— Es jau necerēju jūs vairs satikt. Jūs esat nenotverama. . .— viņš beidzot izgrūda sen sagatavotu frāzi.

Ļusja to it kā nedzirdēja.

Draudzene pavīpsnāja.

Vārdi bezjēdzīgi palika gaisā karājoties. Uz kādu laiciņu. . .

— Kāpēc nenotverama?— Ļusja beidzot jautāja.

— Es šodien piekāpu pie jums, bet jūs nebijāt mājas, Iegriezos pa otram lāgam — atkal nebijāt. Man j<iti kļuva neērti no tās melnās sievietes, kas atvēra dur-vis. . .

— Tik tiešām neērti. . .— Ļusja izmeta.

— Bet ko es varēju darīt. . .

— Nevajadzēja velti iet. . .

— Kāpēc — velti?

Ļusja paraustīja plecus.

Draudzene piepeši iespurcās, nozibināja savu neizprotamo skatienu un, somiņu uz visām pusēm vicinādama, pārskrēja pāri ielai.

— Kas šai lēcies?— Kirils bija tik pārsteigts, ka pat nedaudz piemirsa savu īgnumu.

— Tas pats, kas parasti,— sacīja Ļusja.

— Kā tas saprotams — kas parasti?. . .

Ļusja nedzirdēja viņa jautājumu.

— Vai tā ir jūsu kopmītne?—viņa pēkšņi ziņkāri jautāja.

Nudien. . . Viņš pat nebija pamanījis, kur viņi atnākuši.

— Jā,— Kirils teica, nopriecājies par viņas interesi.— Tur tas ir mans logs. . .— viņš parādīja.

— Bet tas zēns — tāds garš —, kas ballē ar mums iepazinās. . . viņu laikam sauc par Mišu?

— Jā,— Kirils dzedri atbildēja.

— Vai viņš dzīvo kopā ar jums?

— Kas?

— Miša.

— Jā.

— Kurš bija jūsu logs? Es neievēroju.

Nu Kirilam sametās pavisam neomulīgi. Viņam šķita, ka viņš gluži kā šunelis pielišķēdamies skrien pa priekšu, asti luncinādams un acis lūkodamies. Skrien tik un skrien, bet viņu nepavisam neievēro, jā, neievēro. . . Un viņam šķita, ka visi to redz, kā viņš skrien un kā viņu neievēro.

Piepeši kāda roka uzgūlās Kirilam uz pleca. Kirils satrūkās un atgriezās. Aiz muguras stāvēja milzīga auguma puisis ar bandīta ģīmi. Un viņam blakus vēl divi vareni tēvaiņi.

«Še tev. . .» Kirils nodomāja. «Ņems vēl un viņas dēļ nožmiegs. Būtu vismaz bijis, par ko. . .» Tomēr, sev par

17.brīnu, viņš ne tikai neizbijās, bet pat nopriecājās: nu >ija beigusies bezpalīdzīgā iešana blakus un sajūta, ka viņš ir lieks. Tātad iznāk, ka no malas viņi nemaz neizskatās viens otram tik sveši, kā viņam bija licies, la ir pat radušies sāncenši un paredzama vicošanās. f Tas viss — tikai vienā kopīgā izjūtā — pazibēja Ki-lila prātā, kamēr puiša roka gulēja viņam uz pleca un kamēr viņš mierīgi sacīja Ļusjai: «Es jūs tūlīt panākšu,»— un kamēr viss viņā saspringa un viņš izjuta veiklību un spēku, un spēju dot žilbinošu kinematogrā-lisku zvēlienu, reizē paliekot kāju priekšā otram un ar galvu notriecot trešo.

Puisis noņēma roku.

Pieliecies viņš klusā, uzticības pilnā balsī kā atvainodamies teica:

— Jums pēcpuse balta. . .

Kirils uzreiz nesaprata.

— Mēs nācām aiz muguras, un es nodomāju. . . jūs esat novārtījis pēcpusi. . . bet ejat ar meiteni. . . tomēr jums tas jāpasaka. . .— puisis galīgi apjuka.

Un Kirils atcerējās, ka Miša tik tiešām nesen ar šīm biksēm bija apsēdies uz nokrāsotas palodzes un ilgi bez panākumiem pēc tam tās tīrījis. «Ne jau velti Miša man šodien izlūdzās bikses,» Kirils nodomāja.

Viņam sanāca smiekli. «Lāga zēns!» viņš nosprieda. «Tik labsirdīga seja! Turklāt nebūs jākaujas. . .» Kirilam sagribējās izdarīt vai arī pateikt puisim ko patīkamu, bet viņš nevarēja izdomāt, ko. . .

— Es jau to zinu!—priecīgi iesmiedamies, Kirils sacīja. — Zinu, bet nevar dabūt nost. . . Vispār tās nemaz nav manas bikses,— viņš nezin kādēļ paskaidroja.

— Bet es netiku gudrs. . .— puisis nosvepstēja.— Domāju, ka tomēr. . .

— Nekas! Paldies!—Kirils uzsauca, jau skriedams prom. Viņam pēkšņi bija kļuvis viegli, viegli.

Viņš skrēja un brīnījās, ka Ļusja aizgājusi tik tālu uz priekšu. Tad viņš vairs neskrēja, bet gāja, skatīdamies uz visam pusēm.

Taču Ļusjas nekur nebija.

Kirils klīda pa ielām un ielūkojas garāmejošo sieviešu acīs. «Kāpēc tā? Kā nu tā? Kas gan tas ir?» viņš

domāja, galīgi izsists no sliedēm. Domas bija uzmācīgas, bet nenoteiktas. Tās nekādi nebija uztveramas un konkretizējamas un it kā lielā ātrumā traucās garām,

Kirils ieraudzīja Ļusjas draudzeni. Viņš pamanīja to jau iztālēm, bet tā viņu neredzēja. Vicinādama somiņu, viņa lepna un neatkarīga nāca Kirilam pretī. Puisim viņa šķita neiedomājami gara. Viņa nāca un vērīgi lūkojās kaut kur tālumā, viņas skatiens slīdēja pāri Kirila galvai.

Kirils viņu redzēja pirmo reizi vienu pašu bez Ļusjas un tāpēc it kā pirmo reizi vispār pamanīja. Viņš bija pārsteigts: draudzeni vairs nevarēja ne pazīt. «Vai viņa ir uzkrāsojusies, vai?» Kirils domāja. Tas gan nebija iespējams: pa kuru laiku viņa to būtu paguvusi? Viņa izskatījās tik nepieejama — un tas Kirilu pārsteidza visvairāk, viņš nemūžam neuzdrīkstētos viņai tuvoties. Bet piepeši Kirils nosprieda: «Viņa ir gluži jauka. . . Kur viņa tā steidzas?» Ienāca prātā arī viņas vārds: ne jau «draudzene», kā Kirils viņu visu laiku bija klusībā dēvējis, bet Vaļa — Valentīna.

Kad Valentīna bija pienākusi jau pavisam klāt, viņu negaidot ielūkojās Kirilam acīs ar savu īpašo skatienu — vērīgi un ātri. Un tajā pašā brīdī novērsās, Kirils pirmo reizi ieraudzīja arī viņas acis, to krāsu viņam šķita pārsteidzoša, taču viņš nepaguva apjēgt, kāda tā ir.

— Sveiks!—viņa nevērīgi izmeta un pavicināja somiņu.

— Sveikiņa!— sacīja Kirils, apmulsa un gribēja kaut ko pajautāt: par Ļusju, par to visu,— bet viņa pagāja garām.

Kirils, mazliet apskurbis, noraudzījās Valentīnai pakaļ, bet viņa neatskatījās.

Kirils gāja tālāk — tikpat bezmērķīgi. Viņu māca tās pašas neizprotamās jūtas. No jauna pretī slīdēja ieliņas, šķērsielas, standartnami izskatījās kā viena nebeidzama māja, un pretī nāca sievietes, viņas nesa savas somas un tīkliņus ar kartupeļiem un maizes klaipiņiem, un pretī nāca pavisam jaunas meitenes, un viņas nesa savas sejas. Viņas tās tik tiešām nesa, jo viņu sejas šķita atšķirtas un neatkarīgas no dvēseles, no ķermeņa, jo viņu īstās sejas bija citas, bet šīs tika radītas ar piepūli, ar grūtībām un bija šķietamas. Kirils ielūkojās šajās sejās un nokļuva vienkāršu pārdomu

varā: ja nu pēkšņi pieietu pie kādas no viņām un uzrunātu — un tad kaut kas sāktos; var pieiet pie tās, ļ pie tās un pie tās. . . Un tomēr tas nav iespējams. Bet lur ir pārīši. Tur un tur, un tur. Vai tiešām viņi visi mīl? Vai — tāpat vien? Mēģinājums? Pielāgošana? Bet vai «tāpat vien» maz iespējams? Nē, Kirils domāja, tā nemēdz būt, kaut vai tā iemesla dēļ, ka pēc «tāpat vien» nekas nepavisam vairs nevar būt tāpat vien. . .

Tā viņš gāja un piepeši atkal ieraudzīja Vaļu. Viņa stāvēja pie liela skatloga un pārlieku vērīgi pētīja žāvētu desu virteni. Kirils viņu atkal nepazina. Šoreiz viņa bija neliela auguma, tumšiem matiem — varbūt tāpēc, ka stāvēja ar atmestu galvu, bet viņam spīdēja acīs saule. Viņa neizskatījās nepieejama, bet atstāja tādu iespaidu, ka tēlo, ir neatlaidīga un panāks savu. Viņa stāvēja savā nedabiskajā pozā, un Kirilam tas šķita aizdomīgi.

— yaļa?— viņš izbrīnījies jautāja. — Ko jūs te darāt?

— A, tas esat jūs. . .— viņa vienaldzīgi teica. — Sveiks!

— Sveicināta!— sacīja Kirils un mazliet, samulsis apklusa.

— Vai jūs neesat redzējis Ļusju?— Vaļa jautāja.

— Neesmu,— Kirils atbildēja.— Vai tad viņa ir te kaut kur?

— Nezinu,— sacīja Vaļa,— viņa man nez kur noklīda.

— Man arī viņa noklīda. . .— atzinās Kirils.

— Jums jau visu laiku kāds noklīst. . .— sacīja Vaļa.

— Kā tā?

— Tā, ka jums abiem nekas nesanāks!

— Man neviens nav vajadzīgs!— Kirils sadusmojās.

— Kāpēc jūs man to sakāt?— Vaļa jautāja ar neizprotamu bardzību.

— Nezinu. . .— Kirils apjuka.— Tāpat vien.

— Ak tāpat vien!.. .— Vaļa lepni atmeta galvu.— Uz redzi!—viņa teica un iegāja veikalā.

Kirils apjucis brīdi pamīņājās un tad lēnām devās atpakaļ uz kopmītni. «Cik stulbi. , .» viņš purpināja.

Bet viņam pretī nāca sievietes ar iepirkumu tīkliņiem un meitenes ar pievilcīgām sejām, un viņam nebija lemts uzminēt, ko viņas visas domāja par sevi, par mīlestību un, galvenais, par viņu — Kirilu. Var jau būt, ka viņas nedomāja neko. Bet kāpēc tad šīs meite-

nes, garām ejot, sataisa tādas sejas? Vai tās domātas viņam?. . . Lai viņu pārņemtu satraukums?. . . Un, ja nav viņam,— kam tad? Visiem? Kāpēc gan visiem?. ..

Un tad viņš tik tiešām apstulba. Kāda nekaunība! Pretī nāca Miša un Ļusja — abi tā aizrāvušies, ka neko vairs apkārt neredzēja. Miša bija paņēmis Ļusju zem rokas. Nevērīgi galvu pieliecis, ar pavedinātāja smaidu viņš bēra Ļusjai pie auss nesadzirdamus vārdus, it kā mestu automātā monētas. Bet viņa atbildēja ar smieklu devām. Viņa bija ļoti smukiņa un tāda kā mehāniska.

«It kā viņai kutinātu ausi. . .» Kirils nodomāja, bet nu viņam bija nepieciešama krietna piepūle, lai paietu garām tikpat nevērīgi kā viņi, tāpat neskatīdamies, tāpat viņus neievērojot (bet viņi Kirilu tiešām nepamanīja), un, ticis abiem garām, Kirils jutās tā noguris, ka viņam pat nebija vairs spēka dusmoties.

Viņš gāja un skatījās sev zem kājām. Soļu ritms — viens, divi, trīs — bija iemidzinošs. Asfalts zem kājām slīdēja atpakaļ. Un Kirils pat nepamanīja, kā bija nokļuvis pie savas kopmītnes. Un tad viņš vēlreiz ieraudzīja Vaļu. Viņa sēdēja pie pašām durvīm uz sētnieka soliņa un tā kā šņaukājās, tā kā šņukstēja. Šoreiz viņa nebija ne gara, ne maza, vārdu sakot, nebija nekāda, viņa bija tāda, kāda bija. Varbūt nobēdājusies. Viņa izskatījās līdzīga kumelītei. «Man pietiek šo pekstiņu!» Kirils īgni nodomāja un gribēja aizsprukt garām, bet Vaļa pēkšņi pacēla galvu.

— Kiril . . .— viņa it kā izbrīnījusies teica.— Kā jūs te tikāt?

— Kā jūs pati esat te tikusi? . . .— Kirils nikni atcirta.— Es šeit dzīvoju. Šī te, varētu teikt, ir mana kopmītne . . .— viņš ar plašu žestu aprādīja ēku, pie kuras sēdēja Vaļa.

Meitene pagriezās atpakaļ un paskatījās uz kopmītni.

— Redz, kā!— viņa teica, it kā uz viņu tas neattiektos.— Tāda sagadīšanās! .. .

Kirils nepacietīgi uzlika vienu kāju uz pakāpiena un satvēra durvju rokturi.

— Bet man gadījās nelaime!— Vaļa steigšus piebilda.

— Kāda?— Kirils negribīgi painteresējās.

— Iedomājieties . . .— Vaļa piesardzīgi paskatījās uz viņu.— Esmu pazaudējusi dzīvokļa atslēgu . . . Netieku iekšā. Nesaprotu, ko lai iesāku.

Gadās,— Kirils vienaldzīgi noteica.— Uzlauziet slēdzeni vai izceliet durvis no eņģēm.

— Es neprotu. . .— Vaļa iešņukstējās, taču viņas skatiens, gaidu un ziņkāres pilns, viņu atkal nodeva.

— Lai notiek,— Kirils teica,— būs jums jāizlīdz.

— Tiešām?— Vaļa kļuva mundrāka.— Citādi es nudien nezinu, ko darīt,— viņa teica un sāka steidzīgi pūderēt degunu.

— Iesim,— Kirils piekrita. «Tik un tā no tevis nav iespējams atkratīties. . .» viņš domās turpināja, bet skaļi to nesacīja. Tāpēc ka piepeši pasmaidīja, jo bija ieraudzījis sauli.

Viņi gāja pa sānielām starp lielām, vienādām, plaši un brīvi saceltām daudzdzīvokļu mājām. Slīpiem, drošiem vilcieniem saule sadalīja to sienas gaismā un ēnās. Tieši tāpēc mājas šķita sevišķi apjomīgas, atsevišķas — kā ģeometriskas figūras. Un gaiss starp tām, šis saules apspīdētais «nekas», arī pastāvēja kā atsevišķs ģeometrisks tilpums — tikai caurspīdīgs. Kirils pasmaidīja un vai nu tāpēc, vai gaidāmā un viņam vēl nezināmā darba — durvju uzlaušanas dēļ jutās mundrāks, un viņā pamodās spēka izjūta.

Māja, uz kuru Vaļa aizveda, nepavisam nebija blakus kopmītnei, tomēr arī ne visai tālu no tās. Kirils atcerējās Vaļas frāzi par «sagadīšanos» un pavīpsnāja.

— Tās te. . .— Vaļa norādīja uz durvīm, kad viņi bija uzkāpuši trešajā stāvā.

— Ak tā,— Kirils noteica un lietišķi tās nopētīja. Durvis kā durvis, arī atslēga nerēgojās atslēgas caurumā.

— Kā jums izdevās to pazaudēt?— Kirils nedroši pavaicāja.

— Kā?— Vaļas seja kļuva domīga.— Sākumā atvēru somiņu — un atslēga tur bija, bet, kad vēlāk atvēru,— vairs nebija. Vai tad būs grūti dabūt vaļā?— viņa it kā uztraukusies jautāja.

— Sīkums,— Kirils atteica.— Iedodiet man kaut ko tādu smagāku.

— Ko es jums varētu iedot?. . .— Vaļa prātoja un sāka rakņāties pa somiņu.

— Nu, kādu lauznīti. . .

— Man nav lauznīša,— viņa nopietni atbildēja un aiztaisīja somiņu. Tomēr nenocietās un iesmējās.

158

159

Kāpņu laukumiņā nekā cita nebija kā vienīgi spuldžu, Kirils paraustīja margu stieni, bet tas nepadevās, ļ

— Varbūt jāpameklē pagalmā?— Vaļa jautāja.

Māja bija nesen uzcelta, un pagalmā vēl mētājās dēļi,

nez kādas mucas un kastes, un vispār tas bija pilns «Г celtniecības atkritumu kaudzēm. Abi staigāja starp šim drazām kā sēņotāji pa mežu. Šajā pagalmā Kirilū pamodās aizmirstas izjūtas. . . Viņš «atcerējās» šo pagalmu. Uz katra soļa kas nezināms un negaidīts. . Bērnišķas, noslēpumainas atmiņas par pagalmu.

Pēkšņi viņiem viss šķita drausmīgi smieklīgi. Kiri-lam sen nebija nākuši tik dumji smiekli — kopš bērnības. Toreiz vajadzēja tikai parādīt pirkstu — un tas jau no visas tiesas bija smieklīgi. . . Pats galvenais, ka tas tik tiešām ir ļoti smieklīgi, vienīgi pieaugušie to vairs nesaprot.

— Atradu!— Vaļa iekliedzās pārspīlēti priecīgi un sniedza Kirilam līku naglu. Viņš ļoti nopietni to nopētīja, paostīja, pamēģināja uz zoba. Un tad ar cienīgu izskatu aizmeta.

— Nederēs,— viņš teica.

Un tad viņi abi sāka skaļi smieties, tā ka vai asaras saskrēja acīs, jo sevišķi tāpēc, ka pirms tam, tēlodami šo ainu, bija valdījuši smieklus, bet tie it kā uzkrājās un slāpēja nost — un vairs nebija nemaz spēka tos noturēt.

— Atradu!— Vaļa iekliedzās un pasniedza viņam bērnu rotaļlietu — salauztu liekšķerīti.

Un viss sākās no jauna.

Abiem jau draudēja pagurums no tādas smiešanās, kad smiekli būs ar varu jāizspiež un pēc tam pēkšņi jāpaskatās vienam uz otru ar dzedru, atsvešinātu skatienu, bet tajā brīdī Vaļa droši izvilka no lielas kastes apakšas, kur neviens nebūtu iedomājies paskatīties, vispiemērotāko dzelzs gabalu, ar ko atlauzt atslēgu.

— Tā,— Kirils teica, no jauna aplūkodams durvis, — ar ko sāksim?. . .— Apjucis viņš grozīja rokā dzelzs gabalu. Kamēr tā nebija, viss šķita tik vienkārši. . . Varēja teikt, ka nav ar ko atlauzt, varēja meklēt. Tagad viss bija sarežģītāk: viņš nezināja, ko ar to dzelzi darīt. Viņam bija skaidrs, ka samaitās durvis, bet vai vaļā dabūs?. . .— Ar ko tad sāksim?— viņš sērīgi atkārtoja un aiz dusmām iebelza ar dūri pa pastkastīti.

— Ar to nu gan ne. . .— Vaļa vārgi pasmaidīja. Viņa Kkatijās gan uz durvīm — skumīgi—, gan apkārt — bailīgi: arī viņa nejutās labi.

Skaidrs, tas jau nu ir skaidrs,— teica Kirils. Un Izmisumā pacēla dzelzs gabalu, lai triektu to durvīs. Vaļa sarāvās un aizvēra acis. Kirils tomēr nolaida roku lejā, neiezvēlis pa durvīm. Viņš nedroši paskatījās atpakaļ uz Vaļu. Viņa tam uzmundrinoši uzsmaidīja: ьак, viss ir labi, turpini, rīkojies! Smaids iznāca nožēlo-f Jams.

Vai nu slēdzene bija slikta, vai durvis vispār nebija «lizslēgtas, bet tās atvērās no pirmā trieciena un pat netika sabojātas. Kirils tā kā atviegloti, bet varbūt apmierināti nopūtās un atgāja sāņus.

— Tik vien bija tā darba. . .— meistara balsī viņš noteica un nopurināja rokas.

Vaļa, neslēpdama prieku un atvieglojumu, ieklupa dzīvoklī. Kad viņa no jauna parādījās durvīs, viņas seja bija barga un neizdibināma. Vienā dienā tā jau bija ceturtā vai piektā Vaļa. Kirils stāvēja uz sliekšņa, un viņam negribējās iet prom. Instrumenta meklēšana un durvju uzlaušanas darbi viņu bija tik ļoti aizrāvuši un it kā tuvinājuši Vaļai, ka tagad, kad viss bija paveikts, viņam vairs netikās iet prom no šejienes uz savu kopmītnes vientulību. Un vispār — kāpēc gan viņš nevarētu ieiet pa šīm sasodītajām durvīm, kuras ar tādiem pārdzīvojumiem ir dabūjis vaļā. . . Pārmaiņas Vaļas izskatā satrauca viņu, atkal draudēja vilšanās. Viņš, muļķis, ļaujas savaldzināties. ..

— Varbūt ienāksiet?— nevērīgi, it kā negribot teica Vaļa un bikli lūkojās uz viņu.

— Kāpēc ne,— Kirils tikpat nevērīgi atbildēja, steigšus ieiedams dzīvoklī.— Var jau ieiet.

Tas bija vienistabas dzīvoklītis. Kad durvis tika pievērtas, abi galīgi apjuka. Vaļas seja bija kļuvusi pavisam dzedra un neizdibināma, bet Kirils, nezinādams, kur likties, sev par pārsteigumu, sāka izveicīgi un nadzīgi kustēties, vietā un nevietā skaļi iesmiedamies. Viņš pamatīgi izpētīja dzīvokli, ielūkojās sienas-skapī un vannasistabā, kas bija arī tualete, pateica par to kaut ko zobgalīgu un pats nosarka, bet mēģināja to noslēpt, aizskriedams uz virtuvi. Vaļa klusēdama un barga gāja viņam līdzi. Kirils pieķēra sevi domājam, ka nav pat painteresējies, vai viņa dzīvo viena pati vai

ar vecākiem, bet viss, ko viņš līdz šim dzīvoklī bija ieraudzījis, bija tādā nevainojamā kārtībā, bija tik žilbinoši tīrs — kā izlaizīts —, ka acīm redzami liecināja par bargas mammas esamību.

Beigu beigās viss jau bija apskatīts — un Vaļai neatlika nekas cits kā aicināt Kirilu istabā. Un, ja vispār bija iespējams kļūt vēl vairāk neizdibināmai un dzedrai, tad, iegājusi istabā, Vaļa tāda kļuva. Arī Kirils jutās aizvien neveiklāk.

Palaidusi viņu pa priekšu, Vaļa tik steidzīgi nozuda virtuvē, it kā doma palikt istabā tāpat vien ar viņu vienatnē un, pieņemsim, neko nedarīt būtu visu un visādu pieklājības noteikumu pārkāpšana.

Palicis viens, Kirils sāka pētīt istabu.

Pats galvenais tajā bija gulta. Šis konditorejas izstrādājumu brīnums nevarēja piederēt Vaļai.

Viņš pārcilāja uz kumodes visus sunīšus, ielūkodamies to caurajos vidos: tur nekā nebija — tukšums vien. Uz etažeres stāvēja grāmatas, kas bija kārtīgi saliktas pēc formātiem, taču starp tām nebija tādu, kas, pēc viņa domām, būtu grāmatas. Pēdīgi viņš apmetās uz dīvāna maliņas un sāka apskatīt virs tā piekārto tepiķīti. Tur traucās trijjūgs, kamanās sēdēja resns važonis un kalsns kundziņš ar ūsām, cilindru galvā, un Kirils izbrīnījies pazina Gogoli. «Vai, Krievzeme, tas tāpat nav ar tevi. . .» viņš nodomāja.

Kad viņš jau bija galīgi apguris, parādījās Vaļa ar tējkannu.

Viņi sēdēja viens otram pretī un dzēra tēju ar ievārījumu. Vaļa cēli dzēra no tasītes, rūpīgi nolikdama to pēc katra malka uz šķīvīša, un cieši lūkojās uz šo tasīti, un nekas cits viņu šajā istabā neinteresēja. Viņa klusēja. Kirils pastāstīja anekdoti. Vaļa nepasmaidīja. Kirils sadusmojās: ko viņai no manis vajag? Piesējusies. . . Viņš paskatījās pulkstenī un iepleta acis: jau bija pāri desmitiem. «Varbūt tāpēc viņa ir tāda? Tāpēc, ka ir vēls? Nudien, ko es te tupu?. . .» Bet, tiklīdz viņš bija tā nodomājis, tajā pašā mirklī viņš uztvēra Vaļas skatienu, biklu un, kā viņam šķita, lūdzošu, pirmo skatienu kopš tā brīža, kad viņš bija ienācis dzīvoklī. «Varbūt viņa jānoskūpsta?» Kirilam ienāca prātā. Viņš paskatījās uz Vaļu no šāda redzes viedokļa un piepeši atklāja, ka meitene viņam patīk. «Ko es varu zaudēt? Tūlīt piecelšos, pieiešu klāt un noskūpstīšu!» viņš sevi drošināja. Taču starp abiem atradās galds. Bija jāpieceļas un jāapiet tam apkārt. Un Kirils sēdēja, ar mokām rīdams apnikušo tēju, un necēlās. Vaļa galda otrā pusē pēkšņi pārstāja dzert tēju, saspringa un pamira ar dīvainu satraukuma izteiksmi sejā. «Kas ar tevi notiek!» Kirils lamāja sevi. «Ko tu neteiksi — galds! Ja te būtu bijis. . .» Atmiņas par Mišu aizsvilināja viņu. Kirils strauji pietrūkās. Ceļojums apkārt galdam viņu atvēsināja. Piegājis pie Vaļas, viņš sastinga. Viņa vēl aizvien sēdēja kā pārakmeņojusies. «Stulbeni, no kā tu baidies!» Kirils sev teica. «Tūlīt apkampšu ap pleciem. . .» viņš sevi iedrošināja, «un pēc tam. . .» Bet, kamēr tas viss no viņa domām pārveidojās par elementārām kustībām, jūtas izgaisa un izdzisa, to jēga zuda. Taču apziņa par gaistošajām jūtām Kirilu biedēja, viņš to nevēlējās — un viņš pretojās tam. Viņš sasprindzināja visu savu gribasspēku, bet roka bija kā nedzīva — tā neklausīja. Sastinga gaisā. Ar to bija kaut kas jādara, ja nu tā bija pusceļā. . .

Un Kirils aizstiepa roku līdz viņas galvai. Un pieskārās tai.

Roka vēl aizvien neklausīja.

Tad viņš paraustīja Vaļu aiz matu cirtas un dumji iesmējās.

Pēkšņi nobūkšķēja ārdurvis, un kāds drāzās pa gaiteni. . . Kirils paguva atlēkt kaktā, durvis atvērās, un istabā iemetās jauna, apaļa sieviete. Viņas vaigi raustījās.

— Vaļečka!— viņa iesaucās, piekļaudama Vaļu sev klāt.— Kas noticis?! Vaļa. . .— sieviete iešņukstējās. — Kas noticis? Tūlīt pasaki!

— Nekas,— Vaļa teica,— nekas nav noticis.

Tāda atbilde, kā šķiet, pārsteidza vai pat apbēdināja jauko sievieti. Viņa apjukusi pārlaida acis istabai, un skatiens apstājās pie Kirila. Tas nekustīgi stāvēja kaktā. Sieviete skatījās uz viņu, tuvredzīgi miegdama acis. Kirils tūļīgi paklanījās.

— Kas tas?— sieviete iespiedzās.

— Nomierinies, tas ir Kirils,— sacīja Vaļa.— Tu vari iepazīties.

Kirils piegāja pie sievietes, un viņa bailīgi pastiepa roku.

— Klāva,— viņa teica un atrāva roku atpakaļ.

— Tā ir mana māsa,— Vaļa iepazīstināja.— Iznāc uz brīdi laukā,— viņa teica Klāvai un pirmā izgāja no istabas. Atpakaļ skatīdamās, māsa viņai sekoja. Kādu laiciņu Kirils neko nesaprata. No virtuves skanēja uzbudinātas balsis. Neticis nekādā skaidrībā, Kirils nolēma izmantot abu prombūtni un aizmukt un jau paspēra soli uz durvīm, te piepeši istabā no jauna iemetās Klāva. Viņas seja staroja.

— Paldies!— viņa satvēra Kirila roku un saspieda to.— Paldies! Jūs to izdarījāt Vaļas labā, es saprotu. . . Bet, ja Vaļas labā, tad jau arī manā labā. . .

Kirils apstulbis kāpās atpakaļ.

— Ko jūs runājat. . .— viņš murmināja.— Tas nepavisam nebija sarežģīti.

Vaļa Klāvai aiz muguras izmisīgi rādīja viņam kaut kādas zīmes. Viņa vicināja rokas gan pret viņu, gan pret Klāvu un pielika pirkstu pie lūpām, bet viņš neko nesaprata.

— Viņa ir bārenīte, viņai jau nav grūti nodarīt pāri. . .— lāga sieviete vāvuļoja.— Bet jūs . . . Nē, visi jaunie cilvēki jau nav tik nekaunīgi kā daži. . . Paldies!

— Es jau neko. . . Un nav par ko. . .— Kirils virzījās atmuguriski.— Ko jūs, bez jokiem!

Vaļa, iznākusi istabas vidū, lai Kirils viņu labāk redzētu, tagad attēloja veselu kauju. Kirils jau vairs nedzirdēja, kā Klāva izkrata sirdi, un nesaprašanā blenza uz šo pantomīmu. «Ko viņa sapūtusi?. . .» viņš domāja.

Klāva aprāvās. Viņa vērīgi palūkojās uz galdu, uz kura joprojām stāvēja tējkanna un ievārījuma burka, un pēkšņi sarosījās un sāka skraidīt pa istabu.

— Vaļa, kā nu tā! Tu pat neesi uzaicinājusi, neesi pacienājusi!. . . Nejēga! Vai tā var! Ko viņš tagad par mums domās. . . Sēdieties jel, sēdieties!— viņa pievilka Kirilu pie galda.— Tūlīt, acumirkli!

— Nē, nē, es iešu,— Kirils teica,— man jāiet. . . Aizslēgs kopmītni. . .

— Nelaidīšu! Vai tā nu var!— Klāva sasita rokas, vēlreiz pametusi acis uz galdu.— Ar visu burku!. . .— viņa sašutusi teica.— Sēdiet te un neuzdrošinieties iet projām!— viņa pavēlēja un izlidoja no istabas, aizraudama sev līdzi Vaļu.

— Tas jau nu ir pārāk ...— Kirils atkārtoja un pade-vīģi palika sēžam. Galva reiba no visiem šiem pārsteigumiem.

Pēc piecām minūtēm galdu vairs nevarēja ne pazīt. Neaptveramā ātrumā parādījās kaut kādas neredzētas sēnītes, gurķi, kāposti, siļķe. Klāvu viņš nepaguva ne apskatīt: šķita, ka viss sarodas pats no sevis. Vaļa, palīdze, ielūkojās istabā un muļķīgi pameta viņam ar aci.

Beidzot Klāva rimās skraidīt un kritiski aplūkoja galdu.

— Kartupeļi! Vai tev kartupeļi drīz būs gatavi?

— Tūlīt sāks vārīties, nu jau drīz,— Vaļa teica, parādīdamās durvīs.

— Ak kungs!—Klāva iekliedzās.— Tu nu gan esi cilvēks! Man jau sen būtu uzvārījušies!— Un viņa aizlidoja uz virtuvi.

— Nāc,— sacīja Vaļa un pavilka viņu aiz rokas,— es tev kaut ko parādīšu.

Kirils gāja Vaļai līdzi, viņa neatlaida tā roku, un Kirils pēkšņi jutās laimīgs. Viņa pieveda Kirilu pie atvērta sienasskapja, kuru viņš iepriekš nebija pamanījis. «Kur tas te radies?» viņš pat nodomāja.

— Paskaties!— Vaļa teica.

Patiešām — tur bija ko redzēt: tik daudz burciņu ar ievārījumu, ar sālītiem un skābētiem produktiem, pudelēm un pudelītēm ar uzlējumiem, un uz katras bija kas uzrakstīts: «ļoti labas zemenes» vai «apmierin. jāņogas», vai «gaišās celmenes»— un visur klāt datums.

— Vai man nav jauka māsiņa?— Vaļa jautāja.

— Jā,— Kirils teica,— tas tik ir. . .

Vairāk viņam nebija ko teikt. Tomēr viņš pateica:

— Bet otra māsiņa arī ir jauka. Tiesa gan, mele. . .

Un viņš noskūpstīja Vaļu. Vaļa aizskrēja, bet viņš

iegāja istabā un apmierināts apsēdās, atcerēdamies meitenes pēdējo skatienu. Tas bija runājis pārāk skaidru valodu. . . It kā viņā mistu vēl viena būtne, bet viņa to slēptu, tomēr tā no jauna negaidot izlauztos laukā — gaidpilna un ziņkāra.

— Pagaršojiet upeņu,— Kļava centās viņu pierunāt.

— Nē, nē, es labāk vēl vērmeļu,— viņš teica, ieliedams sev glāzīti un uzlikdams uz šķīvja celmenes,

— man trakoti garšo jūsu vērmeļu. . .

— Es tās vērmeles šogad atvedu no savas dzimtās puses. Ja jūs zinātu, cik mums tur ir jauki!

— Ja jau tāds padzēriens, tad jau ir jauki,— atzina Kirils.

— Jāieliek tik zariņš pudelē — un tas ir viss. Lai pastāv kādu laiciņu — un gatavs,— Klāva stāstīja.

— Ēdiet jel — kāpēc jūs nemaz neēdat? Re, Murman-skas siļķīte, tā ir īpaša, tādu jūs savu mūžu neesat nogaršojis.

— Es taču ēdu, cik nu vien varu,— sacīja Kirils. Klāva aizskrēja uz virtuvi, un Kirils saņēma Vaļas

roku. Acu priekšā bija migla, bet no pieskāriena viņš galīgi zaudēja galvu. Viņš bija tā apstulbis, ka sniedzās vēl pēc degvīna.

— Nevajag, Kiril,— sacīja Vaļa.

— Ko nevajag?— viņš jautāja un ielēja.

Parādījās Klāva un apsēdās pie viņiem.

— Es atbalstu Vaļas izvēli,— viņa sacīja, raudzīdamās Kirilam acīs.

— Es ari to atbalstu,— piekrita Kirils un ielēja upeņu degvīnu.

— Jāņem tikai jaunās lapiņas, jāizkaltē, un tad var kaut vai ziemā uzliet,— sacīja Klāva.

— Ari upeņu nav sliktāks par vērmeļu. . .— teica Kirils.— Tomēr nav neviena cita, kas būtu labāks par vērmeļu!

Pa kreisi sēdēja Vaļa — to viņš mīlēja; pa labi Klāva, piesarkusi, gluda un tīra kā viņas marinētā sēnīte, kā visa viņas istaba,— viņa Kirilam patika.

— Bet Ļeņingradā nekā tamlīdzīga nav,— viņš teica,— un Ļeņingradas pašas ari nav. Nav — un cauri!

Klāva izgāja, un Kirils aiz rokas vilka Vaļu pie sevis. Vaļa izvairījās, un Kirils paklupa viņai aiz muguras.

— Nevajag, nevajag,— sacīja Vaļa.

— Tad es dzeršu vēl, ja nevajag!. . .— Kirils ietiepās.

— Neuzdrošinies!

Ienāca Klāva un ienesa olu kulteni.

— Vērmeļu es iedzēru, upeņu arī, bet vai čūsku degvīna jums nav?— jautāja Kirils.

— Tāda vispār nav,— Klāva nopietni atbildēja.

— Nēr ir gan! Ja nav čūsku degvīna, būs vien jādzer atkal upeņu!

Pa labi sēdēja Vaļa, pa kreisi — Klāva. Tas ir, otrādi: pa kreisi — Vaļa, pa labi. . . Tas ir, nē. . . Klāvu viņš mīlēja. Tas ir, nē, viņš, bez šaubām, mīlēja Vaļu, bet Klāva viņam tikai patika. . . Tas ir, nē. . . Viņš mīlēja Ļusju, bet nu ir cauri! Vaļa arī viņam, protams, patika, taču visvairāk viņš ienīda Mišu.

— Gan jūs redzēsiet, viņš vēl dabūs trūkties!— Kirils kliedza.

Vaļu, bez šaubām, uz visiem laikiem, uz visu mūžu, bet ne jau nu tā kā Klāvu. Klāva viņam tikai tāpat vien patīk — un cauri, Vaļa ir pavisam kas cits, vai tad viņu var salīdzināt ar Klāvu. . .

Zils, zaļš, migla, un īd. Jāieliek zariņš — un gatavs ir. Bet lapiņas ari ir itin labas. . . jaunās lapiņas. . .

Kam tas celis? Klāvai? Vaļai? Un kā vēl var! Ļusja taču ir pa labi, bet pa kreisi. . .

— Kiril, izbeidz! Tu vairāk nedrīksti!

— Nē, drīkstu.

— Varbūt jums pietiktu, Kiril, ko?

— Nudien, pietiks ar. Tikai vēl vienu — un pietiks. . . Re, šī te, šī pati, zilacīte!. . . Un pietiks. . . Pēdējā — un cauri. . .

Un cauri.

Pirmdiena

PIRMDIENAS RĪTS

Sasodīti gribējās dzert.

Viņš staigāja pa tukšām, svešām zālēm, un nekur nebija ūdens. No garas, tumšas galerijas viņš izspruka nez uz kādām jocīgām šaurām, segtām ieliņām, un māju logi bija aiznagloti.

Viņš klauvēja pie logiem un durvīm, bet neviens neatvēra.

«Kas tur ir?» beidzot kāds jautāja.

Viņš gribēja iekliegties: «Ūdeni!»— taču nespēja. Viņš nevarēja parunāt.

«Kas tur ir?» tā pati balss vēlreiz jautāja. Bet viņš tikai klauvēja no visa spēka, pats nedzirdēdams savus sitienus, viņš lauzās durvīs un nevarēja neko pateikt... Un soļi no durvīm attālinājās.

«Kādi murgi!» viņš izmisis nodomāja. «Kas šī par pilsētu? Tādas taču nevar būt!...»

Un Kirils pamodās.

Sasodīti gribējās dzert.

Viņš sēdēja ēdnīcā. Tā bija cilvēku pilna, tie pie galdiņiem klusēdami dzēra tēju, neizlaizdami glāzes no rokām. No galdiņa pie galdiņa staigāja meitene ar lielu tējkannu un ielēja visiem glāzēs.

«Ielejiet man arī,» viņš teica.

Meitene pacēla tējkannu un sāka liet tieši uz galda. Pa vaskadrānu izplūda peļķe. Straumītes tecēja pa galdauta malām lejā uz grīdas. Viņš to nespēja noskatīties.

«Dodiet taču man glāzi!» viņš iesaucās.

Meitene iesmējās. Un viņš pēkšņi saprata, ka viņa pati jau ir ūdens. Un metās pie viņas. Bet viņa iztecēja tam no rokām.

Un Kirils pamodās.

Sasodīti gribējās dzert.

Viņš piecēlās no gultas un aizgāja pa gaiteni uz virtuvi. Beidzot viņš vairs negulēja. Viņš dzēra. Dzēra ūdeni no krāna, aukstu pienu no ledusskapja, gurķu sālījumu un atkal ūdeni.

«Mājas tomēr ir vienīgā vieta, kur var padzerties!» viņš pateicīgi sacīja.

«Bet kā šeit var būt mājas?» viņš neizpratnē iedomājās. «Es taču nevaru būt mājās, ja esmu tik tālu no tām aizbraucis. . .»

Un Kirils pamodās.

Taču pamošanās bija gaužām riebīga.

Sasodīti gribējās dzert.

Pa atvērto logu ieplūda saulainas debesis, un nezin kādēļ sametās kauns.

«Kur es esmu, un kas ar mani noticis?» viņš sev uzdeva tādās reizēs parasto jautājumu. «Vai es beidzot esmu pamodies vai ne?»

Jā gan, Kirils bija pamodies un pamazām to aptvēra. Viņš ieraudzīja savu istabu kopmītnē, taču puišu te vairs nebija. «Tas ir labi, tas ir labi. . .» viņš neviļus nodomāja, gulēdams savā gultā virs segas apģērbies, kājas nenoāvis.

Galva plīsa pušu. Tā šķita pārsprāgusi un salūzusi. Pirmo reizi viņš sajuta, cik precīzi ir šie darbības vārdi.

Viņš piecēlās gultā sēdus. «Jāsaņemas,» viņš sev teica. «Kas gan ir noticis?»

Piepeši Kirils atcerējās dzelteno māla šķīvi ar sēnēm — un tad, cita citu apsteigdamas, ātrāk, arvien ātrāk sāka plūst, skriet un zibēt atmiņas par vakardienu. Miša — bikses, Miša — Ļusja, Ļusja — Vaļa, Vaļa — durvis, Vaļa — Klāva. . . Vaļa!

Viņš sakņupa. Viņš šūpojās, ar rokām seju aizklājis, un vaidēja kā zobu sāpēs. Ko viņš ir pastrādājis!

Bet ko tad viņš ir pastrādājis?

Tas nebija skaidri zināms.

Vērmeļu degvīns, upeņu degvīns — pie velna!

Bet kas bija noticis pēc tam? Kā viņš bija nokļuvis te?

Kirils piegāja pie spoguļa un palūkojās uz sevi ar riebumu. Zilums zem acs vairs nespēja viņu ne sarūgtināt, ne pārsteigt. «Kam es būtu uzgrūdies virsū?» viņš vienaldzīgi nodomāja.

Nebija kam pajautāt. Piepeši viņš atguvās, ka neviena vairs nav.

«Pirmdiena!. . .» Viņam notirpa kājas.

Viņš paskatījās pulkstenī — vēl varēja pagūt uz darbu, bet tikai skriešus, skriešus. . .

«KĀRTAINAIS PĪRĀDZIŅŠ»

Sājā priecīgajā, saulainajā dienā labi agri no rīta raktuvēs nobrauca liela priekšniecība. Un sagadījās tik nelaimīgi, ka tieši viņu iecirkni izvēlējās apskatei.

Priekšniecība, bez šaubām, pamanīja neiedomājamās nebūšanas un pēc tam vairs negribēja neko dzirdēt, bet pateica: lai šodien pat viss tiktu aizvests, tā ir jūsu darīšana, kā to izdarīt, bet lai būtu izdarīts, ja nebūs. .. un tā tālāk un tā joprojām.

Citreiz dienas velkas visas vienādas, bet nupat notika velns zina kas!

Sājā dienā pie lādēšanas strādāja visi, ne tikai krāvēji vien — kā Kirils un Koļa —, bet arī «kungu slaka»: nostiprinātāji, urbēji, pat spridzinātājs

Vasja — vislielākais slaists.

«Jo dienas jo trakāk,» vīri sprieda. Bet ja galva plīst pušu, kā tas savu mūžu nav bijis, spēka nav nemaz un

gulēt vien gribas?. . Kirils nekad vēl nebija piedzīvojis tādu raušanos. Pat Koļa, kas jau sen bija atradinājies pievērst uzmanību savam darbam, teica: šodien dabūsim pasvīst. Bet Kirilam, kam pēc vakardienas ar mokām padevās ikviena kustība, sāka likties, ka šī ir vienīgā īstā darbadiena pa visu šo laiku, kopš viņš te strādā, bet visas citas dienas viņš atcerējās kā nebeidzamas svētlaimīgas dīkas pīppauzes. . .

Zem lūkas piebrauc vagons. Lūkasvīri uzrāpjas uz laipām un atver aizvaru. Rūda birst lejā, vagons pildās, un tad lūkasvīri nolaiž aizvaru, nogriež ceļu rūdai. Un sastāvs pavirzās par vienu vagonu uz priekšu. Un atkal tas pats.

Visi dzīvo līdzi katram vagonam gluži kā sporta sacīkstēs. Vai izdosies vai ne? Kamēr lūkasvīri rosās pa augšu uz laipām, visi stāv apakšā, galvas atgāzuši, un raizējas.

Viens vagons pielādēts — viss kārtībā, otrs — viss kārtībā. . . Bet pēkšņi aizvars iesprūst. Nu viņi ņemas to mocīt, kamēr tas negaidot izlec laukā viegli kā redīss. . . Un sāk plūst rūda. Bet nu aizvaru vairs nevar dabūt ciet, tas atkal ir iesprūdis. Un rūda sāk apbērt lūkasvīrus, kas stāv uz laipām. Viņi nobijušies nolec lejā. Tagad visi kopā skumīgi veras, kā rūda gāžas un gāžas: pelēkas šļakatas šķiezdama, plūst bieza, cementam līdzīga putra un ņurd, un šmakstina. Bet lāgiem ierēcas zvēra balsī, izspiezdama no sevis gaisu.

Visi stāv un skatās. Kad tā beidzot apstāsies?! Cik daudz darba vēl viņiem nogāzīs?

Un tad ir cauri. To sauc par «kārtaino pīrādziņu». Vagons ir piebērts — to pat nevar redzēt. Starp vagonu un sienām nav ne spraudziņas. Sastāvs ir iesprūdis vidū — tas vairs nevar pakustēties. Divas pelēkas iežu mēles izbāzušās katrā pusē un lēnām lien pie stāvētājiem. Ķeries tik klāt. . Te vairs netiks galā nekāda mašīna — var līdzēt vienīgi rokas un lāpsta.

Rokas, rokas! Kādas jūs izskatāties. . . Saliektas, smagas, piepampušas. Nevis rokas, bet spīles. Pēc darba pirkstus vairs nevar ne atliekt. Ja aizej uz pastu uzrakstīt vēstuli — spalvu nav iespējams noturēt. Redz, kā izskaidrojama tā piesardzība, ar kādu darba cilvēki velk zīmuli. . . Bet maiņas sākumā tik grūti saņemt lāpstu rokās!. . . Tomēr jāstrādā ir — gan pieradīs. Rokas arī vairs nesāp Un galva neplīst pušu. Un vakar

diena piemirstas. Viss piemirstas. Kur gan rodas arvien jauni un jauni spēki? Viens, divi, trīs! Čirk-švīkt-plakš! Iegrūd lāpstu no apakšas un uzgrāb putru — čirk! Atliecies — un smagā lāpsta aizlido pa līkni nez kur pāri plecam un galvai uz tukšo blakusvagonu. Ieži žvakstēdami nolido no lāpstas — švīkt! Un tad plīkšķēdami iekrīt vagonā — plakš!

Čirk-švīkt-plakš! Čirk-švīkt-plakš! Lāpsta — tā ir liela karote. Četriem ir izdalītas tādas karotes. Viņi pa diviem iet no abiem vagona galiem; viņi iet četratā no četriem tā stūriem; iet pa diviem pretī cits citam; un viens pāris neredz otru. Kirilam jāsatiekas ar Koļu. Un viņam patlaban galvenais ir pievārēt savu ceturtdaļu ne vēlāk kā citiem. Ja pārējie ātrāk tiks galā ar darbu, viņi klusēdami, neko neizrādīdami, klups virsū viņa pārpalikumam. Jātiek visiem līdzi. Jāpagūst.

Viņi iet cits citam pretī. Bet neiet jau — stāv. Katrs solis ir mūžība. Čirk!— lāpsta tiek ietriekta zem kaudzes, tu atsperies, uzgulsties tai ar visu ķermeni, kāts — pret punci. Un tad lāpsta ir iegājusi čaganajā masā, bet tā to vairs neatdod, iesūkusi sevī. Izkustini, izrauj — un no putras ir atbrīvota šaura strēmele. Nu jau ir tuvāk tikšanās brīdis ar Koļu. Bet, kamēr tu pacel lāpstu un iemet rūdu vagonetē, kamēr nolaid to tukšu lejā, atbrīvotās joslas vairs nav — nav: šķidrā putra pielīdusi klāt un aizpildījusi to. Un atkal pa to pašu vietu — čirk!— ar tādām pašām kustībām. Viņi iet «visi četri», iet no četriem stūriem un neredz, tikai dzird cits citu. Bet putra slīd un slīd virsū tikko attīrītajam laukumiņam. Un tu nekusties ne no vietas! Un šķiet, ka savu mūžu vairs netiksi prom! Tā Kirilam vēl nekad nebija gadījies. . . Galva dun, un domas jūk. Šķidrā putra atgriežas arvien no jauna, it kā nebūtu apēsta. Kur tas bija? Leiputrijā! Interesanti, vai viņš, Kirils, visā savā neapzinātajā dzīvē ir apēdis vagonu ar putru? Bet tagad — strebj. . . Varena putra.

Čirk-švīkt-plakš! Čirk-švīkt-plakš!

Ģērbies tik nost, ģērbies tik nost. . . Brezenta jaka, vatenis, svīteris — viss guļ kaudzē pa labu gabalu. Ādu jau nu gan nenomauksi. Taču uz sienām — ledus.

Čirk-švīkt-plakš! Te nu viņš ir — ieslodzīts alā. Montē Kristo. Te nu viņš strādā, gadu desmitiem muguru neatliecis. Izskrubina ar naglu pa smiltiņai dienā. Laužas brīvībā. . . Nu tā jau ir tuvu.

Gandrīz nekas vairs nav atlicis. Koļa redzams visā augumā. Viņus šķir neliela kaudzīte. Un aiz šīs kaudzītes būs pīppauze — laime. Sasodīts, cik lēni tomēr kūst šī nekam nevajadzīgā kaudzīte! Bet tad lāpstas saskaras. Nošķind. Tā ir Koļas lāpsta. Cauri ir.

Svilpiens — un vagoni pabrauc uz priekšu.

«Nu gan es uzpīpēšu. . .» Kirils atvieglots nolemj, tomēr nespēj sakopot spēkus un sameklēt cigareti. Viņi sēž visi četri uz lāpstām un laiski smēķē, pat nesarunājas. Klusēdami vēro, kā tiek pielādēts vagons, gandrīz vai lūdz dievu, lai tā vairs neatgadītos. Un viss rit veiksmīgi. Šī lūka tiek izlādēta bez sarežģījumiem. Un nākamā arī. Un vēl viena. Paldies dievam! Te uzreiz — aizvars atkal iesprūst. Lūkasvīri, iekārušies svirā, lēkā un lokās kā pērtiķi, bet — ne uz priekšu, ne atpakaļ! Atkal tas pats!. . . Viņi visi četri aiz niknuma pat neskatās vairs uz to pusi. Pēkšņi ierodas meistars. Viņi visi četri vienaldzīgi sēž, pīpē un nepaceļ uz viņu acis: viņi jau saprot, ka meistars nav tāpat vien nācis, grib kaut kur nosūtīt. Bet kuram no viņiem tas tagad vajadzīgs? Sēž, pīpē un neliekas ne zinis.

Kirils pirmais nenociešas: pablenž uz meistaru. Kā pasakā: pirmajā istabā neskaties apkārt, kad ieiesi otrajā, tevi sagaidīs laime, bet muļķa Ivanuška, bez šaubām, paskatījās atpakaļ un pārvērtās par akmeni, bez šaubām. Kirils paceļ acis uz meistaru, un tas tūlīt uzrunā viņu:

— Kirjuša, tu šodien esi krietni pastrādājis. Droši vien tagad metas vēsi pēc tādas svīšanas? Tā vēl var saaukstēties. Ej un palīdzi lūkasvīriem, sasildies. . .

Meistars ir un paliek meistars. Kaut vai tas būtu Streļņikovs.

Kirils sarūgtināts gurdeni ceļas kājās. Viņa sejā viss redzams kā uz delnas. Bet ko lai dara. . . iet.

Lūkasvīri vēl aizvien ņemas, kūkumus uzmetuši, bet netiek ne uz priekšu, ne atpakaļ.

Kirils uzrāpjas augšā un satver sviru. . . un pārskaities kā rauj... Kaut kas nokrakšķ — un slapjā rūda, norāvusi aizvaru, kā pelēka, neapjaušama masa drāžas lejā. Pirmais lūkasvīrs viegli kā bumbiņa nolec un nostājas apakšā — mazs un bucīgs. Bet otrais — divus metrus garš — atsprāgst atpakaļ no masas, kas gāžas viņam virsū, un atsitas ar pauri pret siju. Viņa ķivere nolido lejā. Pīdamies pats savās garajās kājās, viņš aizšķērso visu eju. Beigu beigās tomēr izveļas laukā. Taču Kirils, kas seko viņam, neglābjami iestrēdz. Viņa kājas jau ir līdz ceļgaliem pelēkajā cementā. Bet no aizvara tik gāžas un gāžas. Viņš mēģina izvilkt vienu kāju, otru — velti. Viņš kliedz. Viņam šķiet, ka viņš lamājas nešpetniem vārdiem niknā balsī, bet lejā tas izklausās bērnišķi, žēli. Taču viņam pretī pavērusies melna rīkle, no tās šmakstēdama lien laukā pelēka putra. Bet viņš vēl nav aizmirsis iepriekšējo «pīrādziņu»— tas sniedzās līdz pašai augšai. . . Kirils kliedz. Tūlīt, tūlīt viņš tiks norauts lejā, vagonā.. .

Piepeši atskan ļoti skaļš šmaksts — un pelēkā masa apstājas. Gadās arī tā. Tomēr tas nenozīmē, ka pēc mirkļa rūda no jauna negāzīsies lejā. Un, ja tas notiks, tad visa masa uzreiz. Kirils skatās uz šo mēli, kas mirkli nekustīgi sastingusi, bet kuru katru brīdi var viņu aizmēzt,— un baidās bilst kaut vārdu, baidās pakustēties.

— Rauj! Rauj! Ak tu. . . nolāpīts. . . nolāpīts. . . nolāpīts!!!— lejā smalkā, spiedzošā balsī kliedz meistars.

Visi stāv kā sastinguši. Kā hipnotizēti. Arī baidās. Bet piepeši visi redz, ka Koļa rāpjas augšā.

Klusām, ātrām kustībām viņš pielavās pie sviras. Nomēra to ar acīm un parauj uz savu pusi. Čīkstēdams un blīkšķēdams aizvars nokrīt. Nocērt resno, pelēko mēli. Cauri ir. Un nu tas visiem lejā šķiet tik vienkārši, ka neviens pat neatceras, cik neuzņēmīgs pats bijis.

Tad viņi palīdz Kirilam tikt laukā.

Novārtījies, bāls — nedrošā solī viņš nokāpj lejā pa kāpnēm. Kājas ir kā. kāju it kā nemaz nav.

— Panāc šurp,— apbrīnojami klusu saka meistars.

Kirils nedzird.

— Pa-nāc šu'! Kam es saku!!!—meistars piepeši iebļaujas un pieiet pats pie Kirila.

— Ak tu. . .!— viņš kliedz.—. . .kur tu tāds esi radies! Tu neesi ne graša vērts. . .! Bet es lai sēžu tavā vietā?— viņš nesavaldīgi spiedz. Tad apjucis brīdi stāv, acis nodūris, pēc tam, strauji pagriezies, aiziet.

Tas nu, patiesību sakot, ir viss. Nekas tāds vairs neatgadās. Sastāvs piekrauts aizbrauc. Viņi sēž, smēķē, gaida tukšos vagonus. Kirilam vēl aizvien trīc kājas. Viņš jūtas riebīgi. Viņš jūtas nekam nederīgs — rokas nolaižas, negribas ne dzīvot. Viņš ir pēkšņi sevī kaut ko apjautis un tik spēcīgi to iedomājas, tik nesaudzīgi, ka tas šķiet pat neticami. Tikpat neticami, it kā viņš to nebūtu apjautis. Un savas bezspēcības dēļ viņu pārņem žēlums pret sevi. . .

«No manis nav nekādas jēgas. . . Iešu prom! Pie velna! Kam man tas viss vajadzīgs? Vienreiz jau bluķis gandrīz nospieda. Tagad, cik tur trūka, būtu aprakts. . . Trešo reizi neizsprukšu. Kam tas vajadzīgs? Lai katrs uz mani te bļautu? ... Es neesot ne graša vērts? Bet ko gan esmu vērts — patiešām? Taisnība vien ir. Galīgi neko. . .»

Viņam blakus apsēžas Koļa un saka:

— Kirjuša, nepārdzīvo! To jau viņš tāpat vien. . . Viņš jau ir labs pret tevi. Tu tak saproti, viņam jāatbild par tevi. Viņš jau te, lejā, pats trakoti nervozēja. . . Neņem galvā! Sākumā jau mūžam tā gadās. . . Vēlāk iemācīsies. Tu jau esi prātīgs puika. Te, saproties, tā tikai rādās, ka nav nekā piņķerīga, bet dažkārt visu izšķir sekundes. Jāpagūst. . .

— Kas šim ko pagūt?— noņurd Kņupfers.— Viņš jau te tikai pagaidām.

— Es neesmu pagaidām!— Kirils apvainojas.

— Kā ne? Šodien te, bet rīt vairs nebūs. . .

— Jā. . .— kāds nosaka.— Kad būsi inženieris un atgriezīsies, tad tu vairs tā nejauksies.

— Es neatgriezīšos te par inženieri!—Nu jau Kirils ir pavisam apvainojies.

— Vēl labāk. . .— saka Kņupfers.— Kaut kur galvaspilsētā. Kāpēc lai brauktu šurp?

— Izbeidziet,— uzsauc Koļa,— puisis te ir uz palikšanu!

— Vai tad viņš varbūt neatbrauca kopā ar studentiem?— jautā Kņupfers.— Vai tad nedzīvo ar šiem kopā?

— Es taču neesmu students!!!—izmisis iebrēcas Kirils.

— Kā nu neesi students. . . Kas tad tu esi?

— Mani izdzina,— Kirils lepni saka.

— Re nu. . . padzīts arī vēl. . .— Kņupfers neapmierināts novelk.— Kāpēc tevi padzina? Vai tad mācīties ir sliktāk nekā strādāt?

— Sliktāk,— atbild Kirils.

— Nepiesienies puisim!— saka Koļa.

Smaga pirmdiena

Maiņa nebeidzās un nebeidzās. . . Katra minūte šķita bezgalīga. Tomēr maiņa bija aizskrējusi kā viens mirklis.

Nu jau viņš jutās nesalīdzināmi labāk. Nebija ne paģiru, ne atmiņu, tikai muskuļi šķita kā iztukšoti, bet viņš jau zināja, ka pēc stundas būs atkal gan mundrums, gan spēks.

Viņš brauca mājās un prātoja par Koļu — tās bija labas, noturīgas domas, mīlestības pilnas.

Bet, kad viņš izkāpa no autobusa un gāja uz kopmītni, citas — nelūgtas domas, no kurām vajadzēja atbrīvoties, arvien uzstājīgāk aizdeva dusmas. Vakardiena kā smags kamols vēlās viņam virsū, un viņš neredzēja pavedienu, aiz kura varētu pavilkt un to visu atrisināt. . . Pārdzīvot visu no jauna, labot — bet tas taču nebija iespējams. Viss bija labi, to viņš atcerējās, bet pēc tam bija sekojis kaut kas bezjēdzīgs, un to viņš nekādi nespēja atsaukt atmiņā, tam nebija veida, tas bija netverams un varēja būt neizmērojams — un tas viņu visvairāk biedēja.

«Vismaz izstāstīs. . .» Kirils domāja, ieiedams kopmītnē. «Kas ar mani bija noticis.»

Vestibilā karājās spogulis. Paskatījies tajā, viņš ieraudzīja, ka acs vairs nav zila, bet kļuvusi melna.

Garām aizskrēja Brūnēts ar dvieli pār plecu.

— Sveiks!— Kirils uzsauca, mundri pacēlis roku.

«Kur tu dabūji zilu aci?» tūlīt pajautās Brūnēts it kā

nezinādams. «Nu gan tu vakar biji labais!» viņš godbijīgi noteiks.

Bet Brūnēts aizlēkšoja garām un neteica neko. It kā nebūtu pamanījis. Gandrīz vai ar nicinājumu.

«Nez kāpēc tā. . .» Kirils nodomāja. «Varbūt viņš mani tās acs dēļ nepazina?»

— Labdien, Verastante!— viņš teica.

— Nemaz nesveicinies te ar mani!—Verastante nodziedāja.— Un tīru veļu es tev ar nedošu!

— Kāpēc tad tā?— Kirils brīnījās.

— It kā nu neatcerētos? Neizliecies! Sņabdegunis allažiņ mēdz teikt, ka neatceras, bet patiesībā visu saprot labāk par nedzērušu.

— Par ko jūs runājat?!

— Vai nu es jūs, pļēgurus, nepazīstu. . . Saki paldies puišiem, ka vēl tā tiki cauri. . . Tpū, es ar tevi pat runāt negribu!

«Nu gan ir joki! . . .» Kirils brīnījās, iedams augšā pa kāpnēm. «Es vairs neko nesaprotu. . . It kā būtu pārcēlies nezin uz kurieni, pavisam citā pasaulē. . .»

Tomēr, kaut arī Kirils neko lāgā nesajēdza, ieiedams savā istabā, viņš nejutās visai droši.

— Sveicināti!— viņš teica un pats bija pārsteigts, cik žēli tas izskanēja.

Klusums. Visi sēdēja tādi sašļukuši kā bērēs, it kā tie nebūtu viņi, kas nupat, Kirilam pienākot pie durvīm, bija skaļi par kaut ko smējušies.

«Tagad viņi atspēlēsies. . .» Kirils nenoteikti nosprieda. «Nedrīkstu atklāt, ka nejūtos visai lāgā,» viņš nolēma. «Varbūt es nemaz neesmu vainīgs. . .»

— Kāpēc jūs tādi saīguši?— Kirils mēģināja mundri apjautāties, bet iznāca pavisam žēlabaini.

«Atspēlējas...»—to viņš nevis skumīgi nodomāja, bet juta. Un apklusa, it kā būtu aizrijies.

— Kiril, paklausies,— sacīja Miša skaistā, nosvērtā balsī,— tu ar mums nemaz nesāc runāt, mēs tik un tā tev jieatbildēsim.

«U-ū-ū!» Kirilā kaut kas bezspēcīgi noducināja. «Viņš taču zina, ka visu klātbūtnē es nevaru viņam. . . Un viņš to izmanto. . .»

— Mihail, paklausies,— viņš teica, izmēdīdams Mišu.— Paklausieties, jūs visi! Kāpēc tik svinīgi? Varbūt kāds man paskaidrotu, kas noticis?!

— Tu pats visu lieliski zini,— Mihails nelokāmi teica. Viņš acīm redzami bija uzņēmies misiju un lomu. Citi, degunus nokāruši, sēdēja un neiejaucās.— Tu pats visu zini, bet mēs tevi lūdzam pārcelties kur citur. Pie saviem darba cilvēkiem. . . Tu tāpat jau esi vairāk kopā ar viņļem nekā ar mums.

«U-ū-ū! U-ū-ū!» Kirilā viss aiz niknuma dūca. «Maita, sajutis spēku!»

— Pāriešu arī! Sen jau pošos. Viņi vismaz ir cilvēki, bet kas jūs esat? . . . Pusgudrdullie. Jūs jau. . . tu jau. .. Ko tu esi vērts! Kas jūs tādi esat, nudien?! Lai atļautos to visu gāzt man virsū! . . . Idioti. . .— viņš pabeidza ar skaļu čukstu.

— Tu vari mūs apvainot,— it kā nopriecājies uztvēra Miša,— mūs tas pilnīgi nemaz neuztrauc. Mums tas ir vienaldzīgi. Bet, ja tu vēlreiz piedursi kaut pirkstiņu Vitālītim, tu no manis norausies!— viņš pabeidza skanīgā pioniera balsī.

«Kāpēc man būtu jāaiztiek Vitālītis?» Kirils brīnījās. «Kaut vai ar pirkstu. . .» Vēl viņš iegaumēja, ka Miša lietoja nedabisko, mīlīgo «Vitālītis», nevis parasto «Vitāls»— arī tas nebija tāpat vien.

Kirils paskatījās uz «Vitālīti». Tas, lempis, sēdēja, kā jau aizvien, pilnīgās lūpas pavēris. Lūpas bija pat vēl biezākas nekā citreiz. Bet zem acs — zilums. Sejā bija mūžīgā padevīgā izteiksme, bet tajā bija jaušama arī tāda kā neveiklība, pat mulsums.

— Viņš sver astoņdesmit kilogramus. . .— nezin kāpēc sacīja Kirils.

— Tu no manis norausies!—Mihails tikpat skanīgi atkārtoja.

— Nu lai!—Kirils atkal palika gandrīz vai bez elpas.— Man nav bail! Neuzprasies. . . Man sen jānoslēdz ar tevi rēķini. Nodevējs. . .

— Es atkārtoju: tu mūs vari apvainot, cik tev tīk, mums viens pīpis. Mēs ar tevi nerunāsim.

«Ko tu neteiksi — mēs! . . .» Kirils vai plīsa. «Padomā tik—mēs!» Viņš paskatījās uz skābo Vitāliju, kurš sēdēja, galvu nodūris, un uz Gēnu, vārtsargu, kurš izturējās tā, it kā būtu gan par Mišu, gan par Kirilu.

— Tomēr runā gan?— Kirils jautāja cik vien iespējams dzēlīgi.— Re, cik daudz jau sarunāji!

— Neraizējies, vairs nerunāsim. Un tu pārcelsies uz citu istabu. Mēs negribam dzīvot ar tevi kopā.

Vitālijs piesarka un novērsās. Gēna, vārtsargs, tēloja, ka nav neko dzirdējis.

— Es nekur nepārcelšos! Es būtu pārcēlies, bet nu vairs negribu. Kopmītne nav jūsējā.. . Ja gribēšu, pārcelšos, ja negribēšu — ne. Tādas ir manas tiesības. Tā ka jums jāpacieš! . . .— Kirils sacīja un iemetās uz deguna gultā, aiz dusmām viebdamies.

Tā viņš gulēja un pārgremoja visu, ko nebija paguvis pateikt. Aizvainojoši, trāpīgi, nāvējoši vārdi rūga viņā un lauzās uz āru. Tomēr bija par vēlu tos pateikt. . . Visi sēdēja, it kā aizņemti katrs ar savām darīšanām, it kā nelikdamies ne zinis par Kirilu. Vitālijs lasīja savu vācu grāmatu. Gēna, vārtsargs, lāpīja sportenes. Miša

saglabāja skaidru un lepnu sejas izteiksmi. Kirils gulēja un sprāga vai no ādas, viss viņā kaisa.

Tā viņš gulēja un piepeši atskārta, ka neko vairs nedomā, bet vienaldzīgi vēro mušu: tā bija nolaidusies uz viņa gultas gala un mazgājās. Viņu pat uz mirkli pārņēma neveiklība, ka tik ātri un nemanāmi bija pārgājušas jūtas, kuras viņam bija likušās tik spēcīgas (viņš tās nosauca par naidu). «Re nu, esmu jau nomierinājies,» viņš nosprieda. « Vai viņi maz ir tā vērti? Lai es vēl pārdzīvotu!» Sajūta bija pat tīkama: viņš jutās atvieglināts, kā tas ir pēc asarām. Tikai kaklā bija iestrēdzis kamols — ari tā ir pēc asarām. Izplūdušie, bālganie istabas apveidi kļuva skaidri un krāsaini. «Jocīgi,» viņš nodomāja, «viss bija balts. . . Ne velti saka — spļaut baltu...» Iznāca tā: nupat viss bija neciešams, bet tagad no tā bija kļuvis vieglāk. It kā viss — viņa šīsdienas un vakardienas neveiksmes — būtu saplūdis kopā, pavairojies, pāraudzis kamolā, sprādzienā un neradis atrisinājumu. . . Un pēkšņi — strīds — kā izlādēšanās, iezemēšana: atvieglojums un gandrīz vai atrisinājums. . .

Tomēr Miša uzvedās riebīgi. Viņš kaut ko pateica Gēnam, vārtsargam, un skaļi un neatkarīgi smējās. Tad viņš atnesa tējkannu, paņēma maizi un desu. . .

—^Gena, Vitālīt!— viņš skaļi sacīja.— Dzersim tēju.

«U-ū-ū!» Kirilā atkal kaut kas iedūcās. «Sākas! Vai tad es tagad būšu kā žurka, vai? Rišu viens pats pa kluso kaktā?»

Kirils palīda zem gultas un sāka bez jēgas rakņāties pa mugursomu. Kaut ari lieliski zināja, ka tur nav nekā, ko atrast: jau vakardien abi ar Mišu bija izēduši pēdējo burku... Bet — kas to būtu domājis!—vēl viena. . . tik tiešām. . . kondensētais piens! Kur tas varēja rasties? Lai gan — šodien viņš vairs nebrīnījās ne par ko.

Viņš izdūra burkā caurumu un gulēdams sūca it kā ar baudu, bet nejuta pat garšu. Un atstāja to uz krēsla, pagriezis ar etiķeti uz viņu pusi. Lai visi redz.

Tomēr Miša ari nepadevās. Neizdzēris savu glāzi, viņš pēkšņi sāka izģērbties.

— Te ir tavas bikses!. . .— Viņš nicīgi teica, nomezdams tās Kirilam uz gultas: sak, riebjas tām pat pieskarties.

«U-ū-ū!»

Tēja bija izdzerta, un katrs atkal it kā sāka noņem-t ies ar savām darīšanām.

Gēna, vārtsargs, aizgāja uz spēli — neielaist bumbu savos vārtos.

Miša ilgi spļāva uz suku un spodrināja kurpes.

— Kur tu iesi?— skumīgi jautāja Vitālijs, kā redzams, nevēlēdamies palikt divatā ar Kirilu.

— Pie viņas, kur citur!— Miša pašapmierināti atbildēja.— Mielos mani šodien ar paltusu. Drausmīgi gribas nogaršot paltusu. Citādi aizbraukšu un nezināšu, kas ir tas paltuss! . . .

«Kura ir tā «viņa»?!» Kirils domās iekliedzās, un viņā no jauna gluži svaigs atdzima vakardienas pazemojums, bet niknums trīskāršojās.

Taču Miša nenoteikti staigāja pa istabu un manāmi nervozēja. Kājās bija nospodrinātās kurpes, bet pats a pakšbiksēs.

«A-ā!» Kirils apķērās. «Tavas bikses ir man kājas! ... » Ar vienu aci, galvu nepagriezdams, viņš apmierināts vēroja Mišas kailos stilbus spožajās kurpēs: pamlņājies pie viņa gultas, Miša atgāja nost. . .

«Neērti būt sīkumainam. . .» Kirils apmierināts uzminēja. «Pamokies vien, pamokies. . .»

— Vitālīt, nebaidies, viņš neuzdrīkstēsies tevi aiztikt,— Miša skaļi sacīja, it kā paukodamies ar Kirilu un izdarīdams klupienu.

«U-ū-ū!» Kirils jau pazina šo dūkoņu. «No-si-tī-šu!» Un pēkšņi viņš skaidri aptvēra, ka viņam kājās ir Mišas bikses. Tas bija pretīgi.

««Vai tu gribi iziet? Tev vajadzīgas bikses? Te ir. . .» Un novilkšu. Galvenais — vienā mierā, tā dzedri. . .» Kirils klusībā izmēģināja.

««Velc nost bikses!» Nē, tā ne. . . «Varbūt tu novilktu bikses? . . .»» izmēģināja Miša.

Kirils tomēr gulēja vien, bet Miša piegāja pie skapja un demonstratīvi izņēma savas vecās slēpošanas bikses.

— Pievāc tak savas stilbenes un nomierinies!— Kirils sacīja. Un, ātri tās norāvis, uzmeta Mišām uz gultas.

Bet Miša jau bija uzvilcis slēpošanas bikses un izgāja, aizcirzdams durvis.

«Nejēga!» Kirils nodomāja klusā neizpratnē.

Tad piecēlās ari Vitālijs. Iespiedis padusē savu vācu grāmatu, viņš skumīgi lēnām devās uz durvīm. Pie sliekšņa viņš nedroši apstājās, nosarka un beidzot sacīja:

— Es jau tā negribēju. . .

Un izgāja.

«Šodien nu gan — sākas no paša rīta!...» Kirils secināja. «Vārdu sakot — pirmdiena! . . . Jā. . . Redz, cik riebīgi iznācis. Pelnījis bija Miša, bet, kā rādās, tad dabūjis Vitālijs. Es arī esmu dabūjis. Vai Vitālijs man uztaisījis zilu aci? . . . Droši vien tas pats Miša. Bet kāpēc viņš tā darīja? Tāpēc, ka pats ir cūka un pašam ir neērti, bet nezina, ko iesākt,— prāta par maz. Tāpēc arī iznāk tik riebīgi: pret kuru izturies kā cūka, uz to dusmojies. Cik tas viss ir muļķīgi! Boikots. . . Pagrīdes formas. . . Bet pārējie, kuri neviena priekšā nav vainīgi, kā izrādās, vispār nav ne cepti, ne vārīti — kā viņus pagrūdīs, kā viņiem liks, tā ies. Vai Gēnam to vajadzēja, vai? Nē. Viņam patlaban tikai vārti prātā. .. Vitālijam? Iznāk, ka viņam arī nevajadzēja, pats atzinās. Tad kuram tas viss ir vajadzīgs? Man, vai? Un labi vien ir,» Kirils nodomāja, pagaidām izjuzdams tikai atvieglinājumu un vēl nejuzdams skumjas. «Beidzot esmu viens. Traks var palikt no tāda bara! . . . Nekas nav īsts. Un nav vērts pielāgoties. Neiznāk — un labi vien ir! Būtu izdevies — būtu pavisam slikti. Tagad viss ir izjucis — paldies dievam! Draudzība nemaz nav bijusi. Mīlestība neizdevās. Tagad es esmu brīvs. Mani nekas netraucē. Nodarbošos ar kaut ko derīgu. Sen bija laiks. Citādi tikai apņemšanās vien ir, plāna punkti.. . Jāsāk dzīvot!»

SKRĒJIENS

Kirils skrēja pa taciņu kalnā. Viņš aizjoza garām pēdējām mājām. Arī tās it kā steidzās viņam līdzi kalnā, tomēr arvien vairāk atpalika. To kļuva arvien mazāk, un tikai dažas atsevišķas vēl skrēja kopā ar Kirilu augšup. Viņš tās panāca. Un tad arī tās atpalika.

Viņam pretī nāca vecenīte ar žagaru nastiņu. Viņa steigšus atkāpās taciņas malā, it kā dodama ceļu smagajai automašīnai.

Kirils pieskrēja pie stadiona. Pa laukumu šurpu turpu skraidīja futbolisti. Kirils iedomājās, kā tie tūlīt paskatīsies uz viņu, bet kāds vēl apstāsies un pateiks kaut ko tādu. . . Un Kirils pārgāja soļos un kā pastaigādamies aizsoļoja garām laukumam. Aiz stadiona sākās pilsētas mežaparks — pilsētas iedzīvotāju svētku vieta. Tur auga īstas, nevis polārās egles. Bija apķērušies, ka tās jāsaudzē, tāpēc te neko necēla, bet ierīkoja parku. Tur Kirils atkal sāka skriet. Cilvēku nebija. Raibās finiera būdas — kioski, «sēnītes»— tukšajā mežā izskatījās jocīgas.

Kājas sākumā bija kā no vates, bet pamazām kļuva lokanas un spēja tā jozt, ka pietrūka elpas. Cilvēku nebija, un Kirils nekautrējās: smagi elsa un novaidēdamies izelpoja. Lielas sviedru lāses ritēja pār pieri, un Kirils skrejot tās noslaucīja.

Skriešana bija patīkama un atgādināja darbu. Tā ritmu. Viss jau notika pats no sevis: kājas pašas pēc kārtas tiek izsviestas uz priekšu, elpa arī pati izraujas laukā, tāpat elsas un sviedri. Acis raugās zem kājām, izvēloties ceļu, bet celiņš aizskrien zem kājām — pelēks, līdzens —, it kā Kirils brauktu. Tā var skriet ilgi, ilgi. Taču atskanēja balsis. Sieviešu balsis.

Tas nu bija traucēklis, un Kirilam uznāca dusmas.

Aiz pagrieziena uz taciņas parādījās divas meitenes. Abas apklusa un skatījās uz Kirilu, kurš viņām tuvojās. Kirils neuzkrītoši notrausa no pieres sviedrus un sāka skriet sevišķi elastīgiem, gariem soļiem, un elpoja tik viegli un plūstoši, it kā skriešana viņam nesagādātu nekādas pūles. Tā skriet bija daudz grūtāk — trūka elpas. Viņš gribēja aizjozt garām, nepievērsdams meitenēm uzmanību, bet atvilkt elpu, kad būs ticis prom.

— Kiril? . . .— viņš pēkšņi izdzirdēja.

Kirils spēji apstājās, skrējienā gandrīz paklupdams. Tā bija Vaļa. Viņas draudzene—kāda cita, nevis Ļusja — žigliem solīšiem, mazliet nodūrusi galvu, aizgāja uz priekšu. Vaļa klusēdama nopietni aplūkoja Kirilu. Kirils aizelsies stāvēja viņai pretī. Sirds lēca vai no krūtīm laukā, netikdama galā ar pēkšņo pārmaiņu darbībā. Kaut arī viņš zinātu tos vārdus, kurus patlaban vajadzētu pateikt, viņš nespētu tos izrunāt, jo bija pārlieku aizelsies. Viņu satrieca doma, ka pēc visa, kas jau noticis, viņš tagad stāv Vaļas priekšā tādā izķidātā izskatā. Un, kamēr viņš centās sakopot spēkus, Vaļa jautāja:

— Kāpēc jūs šodien neatnācāt?

— Es. . .— Kirils iesāka, vēl aizvien rīdams gaisu un nesaprazdams, ko lai nu dara: vai ticēt vai neticēt, atvainoties vai klusēt.— Es. . . gluži vienkārši netiku.

— Klāva jūs ļoti gaidīja! . . .— Vaļa sacīja tik izsmējīgi, cik nu vien varēja.

«Klāva! . . . Kas gan tur vakar ir noticis?!» Kirils sastinga un tad, spēji mezdamies uz priekšu, kā lode aizlidoja aiz pagrieziena, vēl aizvien dzirdēdams tādus kā Vaļas smieklus, kā raudas.

Kirila nesakarīgās domas juka, viņš velti mēģināja tās apkopot, līdz beidzot skriešana viņu atkal pilnīgi aizrāva. Un tad parādījās puišeļi. Tie palika stāvam kā zemē iemieti. «Nupat sāksies. . .» Kirils satrūcies, tomēr uzjautrināts nodomāja.

Viņi nonāca blakus. Puišeļi Kirilu pētoši noskatīja. Viņš tiem iztapīgi uzsmaidīja. Un tad puišeļi, it kā par kaut ko pārliecinādamies, sāka skriet viņam līdzi.

— Onkulīt, uz kurieni jūs jožat? Vai uz Maskavu?

— Uz Ļeņingradu,— Kirils atbildēja.

— Onkulīt, ei, onkulīt, no kā jūs mūkat?

— No sevis,— Kirils skriedams teica.

— No sevis! No sevis!— puišeļi neatpalikdami atkārtoja.

— Vai nodzenāt svaru?

— Tik resns — un skrien. ..

— Nabadziņš. . .

Kirils nenocieties metās viņiem pakaļ. Puikas izgaisa kā sapnis.

Bet tūlīt viņi atkal bija klāt. Nu jau uzstājīgāki, drošāki. Dunduru bars.

— Elpo caur degunu!

— Piesit pēdu!

— Sarauj!

— Vezumnieks!

— Bumbvedējs!

Kirils savaldījās, un puišeļiem apnika. Pa vienam vien viņi atkrita. Mežaparks pārgāja mežā, bet mežs — beidzās. Sākās nogāze. Kājas atkal skrēja pašas. Nogāze bija zālēm aizaugusi un kļuva arvien kraujāka. No ielejas uzvēdīja dzestrums un patīkami palīda zem krekla, atvēsinādams sakarsušo ķermeni. Kirils rija spirgto, vējaino gaisu.

Nogāze kļuva aizvien stāvāka. Kājas skrēja pašas. Tās jau bija grūti valdīt. Tās nepaguva tikt līdzi ķermenim, kas krita lejup, un šķita, ka teju, teju būs jāaizkūleņo pa galvu pa kaklu.

Taču nogāze beidzās.

Parādījās upīte. Taciņa aizvijās gar to pa aizu kalnos. No aizas vēdīja aukstums. Kirils skrēja, samazinājis ātrumu, un atvilka elpu. Labajā pusē priekšā kļuva redzama pamesta nometne. Augstas, garas sētas pelēkie dēļi vietām bija iegāzušies, vietām sašķiebušies. Kā viļņota līnija sēta aizstiepās tālumā. Un uz augsta staba kā tukšs acs dobums dzalkstīja būdele.

Ari tas viss palika aiz muguras.

Tad priekšā parādījās zirgi ar sapītām kājām — pelēki un ābolaini. Viņi plūca zāli. Viens pablenza ar skumju, nervozu aci uz Kirilu un klusu iezviedzās. Bezpalīdzīgi raustīdams priekškājas, tas sīkiem solīšiem patrukšināja.

Kirilam skaudri un satraukti sažņaudzās sirds, kā viņam tas mēdza gadīties, dzirdot dziedam gaili. Viņam it kā kļuva neērti no zirga par to, ka viņš te skrien.

Un viņš pārgāja soļos.

Kirils bija noguris.

Viņš devās prom no upītes un, ķerdamies pie līkajiem krūmu zariem, uzrāpās kalnā. Tur viņam krūtīs spēcīgi un nikni ietriecās vējš: tam te bija liela vaļa. Augšā uz kalna kores pacēlās kāda virsotne. Tā šķita pavisam tuvu un nelikās pārāk stāva. Bet lejā kā mazi klucīši bija nobirusi pilsēta. Un ezers — kā apakštase. Un dūmeņi — kā sērkociņi. Bet vēl tālāk aiz ezera — atkal kalni.

Kirils sāka rāpties augšā korē. Ievingrinātajam ķermenim tas nesagādāja pūļu. Viņš gāja ātri un ilgi, bet, kad paskatījās uz priekšu, bija atlicis tieši tikpat daudz, ko iet.

Un tā tas bija vairākas reizes, kad atlika tieši tikpat daudz. Un tad sākās «virsotnes»: tas, kas viņam bija izskatījies pēc virsotnes, kā izrādījās, bija tikai kalna kores izliekums, bet priekšā atkal bija «virsotne».

Tomēr beigu beigās vairs nebija nekā.

Kirils stāvēja pašā augšā.

Viņš varēja lūkoties, uz kuru pusi gribēja, pilnīgi nekas neaizsedza viņa skatienu.

Pilsētas klucīši nu bija saplūduši pavisam kopā. Un ezers — kā piliens. Bet aiz tiem kalniem — jauni ezeri un vēl kalni. Un tā līdz bezgalībai. Ari pa labi — līdz

bezgalībai. Un pa kreisi — līdz bezgalībai. Un priekšā — līdz bezgalībai. Un aiz muguras — līdz bezgalībai.

Kirils it kā atradās mazliet zemāk un skatījās uz sevi augšā: tā nu viņš tur stāv kalna galotnē — tik skaists, vējš plivina viņa matus, piekļaujas viņa staltajam, spēcīgajam augumam, triecas platajās krūtīs, bet atklātā, vīrišķīgā, vēju aprautā seja. . .

Pēkšņi viņam sametās vēsi. Vējš nu nepavisam nebija vajadzīgs, un no sniegājiem dvesa ledains aukstums. Kājas pēc atpūtas bija kļuvušas stīvas.

Kirils steigšus devās lejup. Viņš kāpa un kāpa, un šai kāpšanai nebija beigu, zem kājām vienā laidā gadījās akmeņi, tie slīdēja, kājas ķērās aiz tiem. Viņam vairs neizdevās tik droši atrast vietu, kur likt soli, kā tas bija, kāpjot augšā. Viņš mēģināja koncentrēties, bet katru reizi pēc dažiem stingriem soļiem kāja atkal sagriezās, tad sāka drebēt, kļuva nedroša un no jauna izļodzījās. Tas prasīja daudz spēka, bet tā vairs nebija.

«Jebkura nelīdzsvarotība prasa milzīgi daudz enerģijas. . . Galvenais — saglabāt līdzsvaru,» Kirils sev iegalvoja. Tomēr no tā nebija nekāda labuma.

Pēc tam viņš vairs nedomāja neko un nemēģināja arī koncentrēties. . . Klupa pret akmeņiem un nejuta ne sāpes, ne laiku. . .

Un pēkšņi viņš atradās jau kopmītnē. Tā šķita kā dzimtās mājas. Kirils atcerējās visu savu pastaigu, un atmiņās nepatīkamā kāpšana lejā bija īsāka, tās pat it kā nemaz nebija, viņš jutās spēcīgs un kā no jauna piedzimis.

Kirilam gribējās kādam visu pastāstīt. Viņš sastapa gaitenī Gēnu, vārtsargu. Gēna, pārliecinājies, ka Mišas nav tuvumā, ar prieku pārtrauca boikotu, un abi parunājās. Un tad Kirils viņam pastāstīja, kā uzkāpis, re, tur tajā virsotnē un traversā apstaigājis vēl četras — turklāt tikai trīs stundās! Kirils pieveda Gēnu pie loga, aiz kura bija polārās nakts gaišais mijkrēslis, un rādot apvilka ar roku pusi kalnu grēdas. ..

Viņš gulēja gultā un smaidīja, juzdams, ka viņa ķermenis atpūšas, ir viegls un stalts, tas ir viņa ķermenis. Un viņš aizmiga ar tādu sajūtu kā kalnu virsotnē, kad viss ir acu priekšā un nekas neaizsedz skatienu.

OTRA DAĻA ZĀLE UN DEBESIS Līdzsvars

SESTDIENA UN SVĒTDIENA

Šajā sestdienā puiši brauca uz mājām.

Prakse beidzot bija galā, vakarā atgāja vilciens. Viņus bija pārņēmis aizbraukšanas satraukums. No rīta viņi bija agri pamodušies, jau uzbudināti. Lai gan viņiem nebija jāsteidzas uz darbu. Arī tas bija jocīgi: darbdienā neskriet uz raktuvēm,— divos mēnešos jau bija izveidojies ieradums. Un tagad, atgriezdamies Mvā parastajā dzīvē, viņi bija pārsteigti par atgriešanos pat vairāk nekā pirms tam par aizbraukšanu. Viņi mulsa no izjūtu jucekļa.

Ja viņus šobrīd kāds redzētu un atcerētos, kā viņi bija atbraukuši, un salīdzinātu, tas būtu izbrīnījies: pavisam citi cilvēki. Toreiz — rāmi, piesardzīgi, nezinādami, kas viņus sagaida, viņi šķita daudz kautrīgāki, pozitīvāki — skoloti bērni. Turpretī tagad — iedzīvojusies, tomēr dodamies prom uz neatgriešanos, viņi šķita drosmīgi, nadzīgi, nekaunīgi — skaļi; katrā ziņā viņus nevarēja ne pazīt. Un jo sevišķi atklājās, ka viņi šeit bijuši tikai pagaidām. Viņi to vairs neslēpa, bet gandrīz vai uzsvēra. Uz viņiem skatoties, varēja saprast un pat nltaisnot šejieniešu tipisko nepatiku pret tādiem palaidniekiem, varēja saprast veco iedzīvotāju nepatiku pret atbraucējiem, pieredzējušo ļaužu nepatiku pret Iesācējiem, štata darbinieku nepatiku pret komandējumā atbraukušajiem. . . Bija kauns par puišiem. Bet neviens jau vairs neatcerējās, kādi viņi bija atbraukuši, un nesalīdzināja, visiem šķita, ka viņi vienmēr tādi bijuši. Un paraustīja plecus — ko lai dara, studenti...

Viņi skraidīja, bez jēgas rosījās, beidza kārtot nezin kadas pēdējās darīšanas. Nopietni «kā vīri» sarunāja iedzert. Viņiem bija nauda: galīgais aprēķins. Viņiem hķita, ka nupat paveras bezgalīgas iespējas. Viņi, kas vairāk bija pieraduši pie sarunām par vīnu un sievie-lem nekā pie vīna un sievietēm, tiecās apgūt visu praktiski. Desmitnieki, čaukstoši kā restorānu palmas, ил trauca viņu iztēli. Nenoteikts un izplūdis, taču mūžī-

gais tēls — neziņas tēls — valdzināja viņus ar c i t а н dzīves priekiem un sašķēla viņus.

Kirils, kas šai dienai par godu bija atprasījies no darba, arī piecēlās no rīta reizē ar visiem, arī viņš biju uzbudināts. Viņš skraidīja un rosījās, nekādā ziņu neatšķirdamies no pārējiem. Arī viņš steidzās nokārto! nezin kādas pēdējās darīšanas, tas ir, tādas, ko sen jau bija gribējis izdarīt, bet neparko nebija saņēmies, tas, kas vienmēr paliek nenokārtotas. Kopmītnē viss bija pēdējās dienas izjūtas varā, un Kirils neviļus pārdzīvoja visu tāpat kā citi un skraidīja. Taču viņa darīšu-nas bija nenozīmīgas: jāuzraksta vēstule, jāatdocl

parāds, jānopērk tinte, kas bija izbeigusies.

Kirils jutās viens. Bet puiši, būdami egoistiski savii priekā, aizņemti ar sevi, skraidīja uz viņa istabu un lūdza: klau, es nepaguvu, tā kā tu paliec, aizej pie U\ tur, nodod, paņem, atsūti. . . Arī tie bija sīkumi, tomēr šie uzdevumi sirds dziļumos aizskāra Kirilu. «Protama, protams. . .» viņš piekrita un tajā pašā mirklī daudz ko aizmirsa. Viņš piepeši saprata to, kas viņam jau kopA rīta bija lieliski zināms: nevis viņš brauc pronli bet — viņi! Šie divi mēneši bija it kā pati šodiena» šķiršanās, tikai izstiepta garumā, pakāpeniska. Šo divu mēnešu laikā viņš attālinājās un atšķīrās no viņiem. Un nu beidzot notiek tas, kas nevarēja nenotikt: šķiršana» ieguva konkrētu un pabeigtu formu. Tās bija nenoteiktības, starplaika beigas, un tām vajadzēja viņu iepriecināt. Tomēr tās neiepriecināja. Viņš atvadījās ne tika! no puišiem, un viņu pārņēma atmiņas. Tagad vipft domāja par kursabiedriem labāk, maigāk, sirsnīgāk nekā visu pēdējo laiku, kad viņš, pūlēdamies noteikt savu vietu jaunajā dzīvē, dabiski, bija domājis pui tiem arvien cietsirdīgāk un cietsirdīgāk. Turklāt atvadi šanās paliek atvadīšanās: tad no mūžseniem laikiem pati par sevi saprotama ir labsirdība. Ir grūti atvadītie» arī no tā, ko nemīli, jo tas, ko nemīli, ir tava neveiksme, tava sakāve. Un viss būtu ļoti vienkārši, ja viņA patlaban brauktu kopā ar pārējiem. . .

Jau kopš paša rīta Kirilam nedeva mieru nojausmu par kaut ko ļoti svarīgu, ko bija nepieciešams un iespējams saprast tikai patlaban. Tā radās no rītu, tiklīdz viņš bija atvēris acis, un tūlīt pat izgaisa. ViņA centās to uztvert — bet tā nozuda. Pazibēja tikai tu» gludā mala un aizslīdēja. Pēc tam visu dienu Kirilu

г

centās atcerēties — kas tas bija. Bet nespēja. Dažbrīd viņam šķita, ka viņš atkal redz šo gludo malu, viņš to pazina, kaut arī vēl nezināja, kas tā ir, metās klāt — bet nekā vairs nebija. Nogurums un valdzinājums, kādu viņš juta, dzīdamies pakaļ domai, patiesību sakot, bija tas jaunais, kas viņā torīt radās. Viņš domāja — ar pūlēm, neierasti, neveikli —, tomēr d о -m ā j а . Tūlīt, tūlīt. . . Kaut kur uz mēles galiņa. .. Bet — nekā! Pēc tam viņam pēkšņi šķita, ka nupat ir rokā. Apmierināts viņš izstiepās gultā. Un, kad pēc mirkļa nolēma atkārtot pats sev, izbaudīdams,— tās atkal vairs nebija. Ar to viss arī beidzās.

Pienāca vakars. Darbi bija padarīti vai arī vairs nebija padarāmi, un visi jau bija pārņemti ar atvadu dzīrēm. Šī iedzeršana, ko visi tik sen bija prātā izlolojuši, acu priekšā izjuka: pārāk daudz no tās bija gaidīts. Kirils tomēr priecājās par tās sākumu, jo jutās arvien vientuļāks, atšķirts no citiem, un viņam gribē-|ās pazust vispārīgajā drūzmā. Vairs negribējās domāt.

Viņi skrēja uz veikalu un no veikala. Eda, dzēra, dziedāja. Kā mūris klīda pa ielām, aizskāra meičas un garāmgājējus. Un centās izskatīties daudz vairāk iereibuši, nekā bija. Un jau domāja par sevi trešajā personā, redz, kādi viņi ir, neko vairs no dzīves negaida, neļaujas pavedināties, nepārtraukti žūpo jau veselu mēnesi, un visi citi lai iet pie velna! Un garāmgājēji pārsteigti noskatījās uz viņiem.

Kirils dzēra un nereiba, tāpēc neparko nespēja iejusties vispārējā uzbudinājuma noskaņā, tikai vēroja visu no malas, bet tādējādi, kaut arī pretstatā citiem, varēja pats sevi iztēloties izdevīgā gaismā, tas tomēr pirmām kārtām bija nedabiski un pretīgi. Tad Kirils pameta visus un aizgāja atpakaļ uz kopmītni, kur nu gulēja savā gultā, it kā vientulīgās domās iegrimis.

Taču drīz vien visi atgriezās no jauna iedzert. Acīmredzot pirmais skurbulis bija pārgājis — un viņiem kļuva arvien grūtāk izturēt saspringto ākstīšanos. Un šoreiz viņi noreiba visdabiskākajā veidā. Viņiem vairs nebija ne prātā klīrēšanās, un tāpēc viņi, kaut arī piedzērušies, šķita vienkāršāki, vienotāki, brīvāki, ja tā varētu teikt, kā bērni, kas spēlē dzeršanu. Tāpēc vien jau kļuva vieglāk un smieklīgāk. Kirils kļuva mundrāks. Tad pie Kirila piegāja Miša, savilka lūpas urskulī un līda ar viņu bučoties. Kirils atvairījās, bet

Miša runāja, nezin kāpēc paturēdams lūpas izstieptas, un tāpēc viņa vārdi skanēja ar muļķīgu uzsvaru uz burta «u», pat tajos vārdos, kur «u» nemaz nebija.

— Kirjuha, tu man piedod, ja es kaut ko. . . Tu saproti, es tevi ļoti mīlu un cienu. . . Tā ka tas viss nav nekas. Tu saproti vienu. . . Nekas nespēs sagraut mūsu draudzību. . . Bet tu — Ļusjas dēļ. . . tu nu gan esi draugs. . .

Kirilam bija nepatīkami atcerēties, lai gan viņš jau sen sev teica, ka viņam viss ir viens pīpis, viņš par visu nospļaujas. Mišu viņš vairs nemīlēja, lai arī kā gribētu. Un šobrīd pacietīgi un pat vēlīgi uzklausīja viņu, kaut arī pašam niezēja rokas. Viņš izjuta sevī belzienu, ko nebija devis, bet ko Miša bija pelnījis, taču nu jau bija stipri par vēlu. Un viņš neiesita Mišām, bet sadzēra ar viņu «tubrālības» un ienīda sevi par to.

Un tad visi gāja uz staciju. Mugursomas, čemodāni — un gaužām nesakarīga dziedāšana. Un Kirils vēlreiz saprata, ka viņam jau sen ar visu to nav nekāda sakara. Bez liekas bagāžas, tukšām rokām viņš gāja starp puišiem, kas bija apkrāvušies ar mantām. Viņam nebija čemodāna vai mugursomas, jo viņš nebija to sapakojis, tāpēc ka viņam nebija jēgas to darīt. Viņš gāja kopā ar visiem, tomēr atkal viens pats. Un atkal viņš skatīja visu no malas — bet nu jau ne tik daudz puišus, vairāk gan viņu vidū sevi. Kirilu pārņēma salds žēlums pret sevi un aizvainojums. Ar tādu noskaņojumu pavēries apkārt, viņš nesastapa nevienu skatienu, tikai Vitālijs skumji palūkojās uz viņu. Un Kirils izjuta kaut kādu kopību ar Vitāliju, gandrīz vai radniecību. . . Tad viņš atcerējās, ka nav pārmijis vārdu ar viņu kopš tās pašas reizes, kad Miša bija sarīkojis savu boikotu. Arī tas bija savādi, jo viņš jau sen sarunājās ar tiem, kas viņu bija apvainojuši, bet ar Vitāliju, kura priekšā tik tiešām bija vainīgs,— ne. Taču ar Vitāliju tāpat jau neviens nerēķinājās, viņš vienmēr ir atstumts, tagad pat — velkas atsevišķi un pirms tam ari nelīksmoja kopā ar citiem. Viņš bija apkrauts vairāk par visiem — Vitālija māte ļoti gādāja par dēlu —, un viņam bija grūti. Kirils pēkšņi vēlējās pateikt Vitālijam kaut ko labu un vajadzīgu, un šajā brīdī viņam pat šķita, ka vienīgi Vitālijs varētu viņu saprast.

— Ļauj, es palīdzēšu,— Kirils sacīja.

Vitālijs atdeva viņam lielu saini un pasmaidīja. Sis smaids varētu likties nožēlojams, ja nebūtu tik prātīgs. Tas iespiedās Kirilam atmiņā. Kirilam uz mēles bija tas labais, ko viņš gribēja pateikt, bet viņš nespēja sevi pārvarēt, nespeja pārvarēt sevi un pateikt labus vārdus.

Та viņi gāja un klusēja.

Kirils stiepa saini un nu vairs neatšķīrās no citiem. Viņš negāja viens, viņš gāja kopā ar Vitāliju. Uz kādu īsu brīdi Kirils tāpēc nejutās vairs tik satraukts.

Un tad jau bija klāt stacija. Un perons. Aizbraukuši no mājām, viņi brauca uz mājām. Kirils atdeva saini Vitālijam. Kāds vaikstīdamies izvilka vēl vienu pudeli, ko bija pietaupījis, un atskanēja nedabisks, triumfējošs brēciens: viņiem jau pietika un vairs negribējās. Uz perona, kas vienmēr izraisīja Kirilā satraukumu, jo viņš tur jutās kā dieva nepieņemts, viņu pārņēma pavisam nelāga sajūta. Un tad viņš manīja sevī mostamies nepatīkamu, naidīgu noskaņojumu pret visiem puišiem. Viņš tos ienīda. Kirils ienīda viņu vienkāršo, noteikto rītdienas dzīvi: mājas, institūts, uztraukumi eksāmenu līmenī — spēcīgi, bet nekam nevajadzīgi. Viņš izjuta savu pārākumu, gandrīz vai spēku, un nākamo dienu patieso neskaidrību.

— Kirjuha! Brauc mums līdzi! Mēs, visa grupa, palūgsim dekanātā. . .

Viņš pārskaitās par šiem nevajadzīgajiem, formālajiem vārdiem. Runā tā un paši nezina, ko runā, tas viss, ko viņi runā, ir muļķīgi un cietsirdīgi, bet viņi tā runā tāpēc, ka brauc prom, taču viņš paliek. Viņiem nav nekā, ko teikt, tāpēc tā runā. Varbūt jūt, ka viņš ir neveiksminieks? Un tādēļ paši sev liekas laimīgi. . . «Kāpēc jārunā, ja nav jēgas?!» Kirils dusmojās, un viņā augtin auga niknums.

Pavadonis sacīja:— Vilciens atiet,— un visi grūstīdamies metās uz durvīm un kaut kā salīda iekšā. Bet viņš, Kirils, nestumdījās kopā ar viņiem, viņš stāvēja viens pats. Kirilam ar viņiem vairs nebija nekāda sakara.

Puiši, izbāzuši galvas pa logu, klaigāja:

— Raksti mums!

Kaut kur priekšā tusnīja lokomotīve.

— Tātad tu nebrauksi? . . .— bezjēdzīgā frāze palika gaisā karājamies un, brīdi parēgojusies, izgaisa.

Tomēr visi bija paspieduši viņam roku. . . Turklāt sataisījuši tādas sejas — ak, cik muļķīgas! Kāda iejū-tlba un līdzjūtība. . . Kirils paspieda viņiem rokas un apsolījās rakstīt. Pēkšņi viņš sērīgi nodomāja, ka velti paņēmis brīvdienu: labāk būtu pašreiz bijis darbā, papļāpātu ar Koļu, brīvdiena būtu noderējusi citreiz. Viņam bija patīkami domāt par darbu, tāpēc ka viņš paliks ar savas maiņas ļaudīm. «Viņi vismaz lieki negvelztu. . .» Kirils domāja, spiezdams puišiem rokas.

Vitālijs piegāja pie viņa pēdējais un sacīja:

— Esmu vainīgs, piedod. . .

Kirils bija pārsteigts, cik Vitālijam krietna seja — patiesa un skumja. Kā viņš to agrāk nebija pamanījis. . .

Atskanēja svilpiens. Vilciens devās ceļā. Pa logiem — atvadu mājieni. Kirils netālu ieraudzīja Ļusju, viņa šņukstēja. Miša izbāza galvu pa logu un meta ar roku. Kirilā viss jaucās, griezās, virpuļoja. Pārestība, aizvainojums, nožēla, prieks un atvieglojums. . . Piepeši viņš sāka vēcināt rokas, kaut ko iesaucās un metās skriet kliegdams, ar roku mādams.

Vilciens jau bija tālu, un viņu nesadzirdēja.

Kirils no stacijas devās augšā uz pilsētu. Viņa sporta kurpes grima mīkstajos putekļos. Te, kombināta rajonā, visur bija putekļi. Nokrita pa lietus lāsei, bet, izraibinājis šos putekļus, lietus norima.

Vējš šūpoja nedaudzās laternas. Tās bija tālu cita no citas, un starp tām bija pilnīga nakts. Vējš šūpoja laternas, un plati, dzelteni gaismas plāceņi uz ceļa šūpojās šurpu turpu.

Lūk, tur ir riepu izgāztuve, skumīga kā kapsēta. Samestas kaudzēs, kuras stiepjas kilometriem tālu.

Ap sirdi bija viegli, viegli — kā bērnībā pēc asarām. Kad pagājībā ir gan tas, kā dēļ esi raudājis, gan arī tas, kā raudāji. Tagad tevi gaida patīkams tukšums. Vienīgi kaklā kūst kamols un ir viegli, viegli.

Kirils piegāja pie pārbrauktuves. Apstājies viņš pagaidīja, kamēr uz kombinātu aizbrauks tukšais sastāvs, garum garš sastāvs. Kad pienāca pēdējā platforma, Kirils, pats sev par pārsteigumu, uzlēca uz bufera: sen viņš tā nebija braucis. . . Buferis zem kājām līgojās — pa kreisi, pa labi. Vējš patīkami atvēsināja Kirilu. Klaudzēja riteņi. Un debesīs, spraugā starp mākoņiem, iedegās zvaigzne.

Beidzās sētas, un pa kreisi, sulīgi mirgodams, spīdēja ezers, bet pa labi kā milzīga masa, piespiežot vagonus pie krasta, melnēja kalni. Sacēlās aizvien spēcīgāks vējš, debesis drīz vien kļuva skaidras, un izbira zvaigznes. Tās dega spoži un dzeldīgi. Ļeņingradā tās nekad nebija tā mirdzējušas. Buferis līgojās pa kreisi un pa labi. Kirils ieaijāts šūpojās līdzi.

. . .Atpakaļ Kirils gāja kājām, viņš bija noguris, un viņam atkal kļuva skumji. Tomēr tās bija bērnišķīgas un patīkamas skumjas. «Viens pats, viens pats. . .» viņš atkārtoja, un viss viņā saldi smeldza aiz žēluma pret sevi.

Viņš bija gājis uz kopmītni, bet atguvās nedaudz sāņus no tās — pie Vaļas mājām. Kirils viegli sameklēja viņas logus — tajos spīdēja gaisma. «Vai nu viņa ir mājās, vai Klāva, vai abas divas. . .» viņš ierasti pārcilāja prātā variantus un, kā aizvien, nespēja atrisināt šo uzdevumu. Agrāk tas būtu viņu atturējis, turpretī šodien viņš devās vien augšā pa kāpnēm. «Ja jau esmu te nokļuvis, ieiešu. . .» viņš sev teica.

Durvis atvēra Vaļa. Šajā ziņā viņam bija laimējies. Taču viņš nespēja iedomāties, kā viss izvērsīsies turpmāk. Viņš stulbi stāvēja durvīs un nezināja, ko iesākt. Vaļas seja pietvīka un nobālēja.

— Ko jūs vēlaties?— viņa jautāja.

— Valentīnu,— viņš teica.

— Vai tiešām?— Viņas balsī bija prieks un aizvainojums, mulsums un zobgalība, piekrišana un vēlēšanās pamocīt.

Kirils klusēja.

— Nāc iekšā,— viņa sacīja.

Kļāvās nebija mājās. Arī šajā ziņā viņam bija laimējies.

Viņi sēdēja viens otram pretī, un abus šķīra galds tāpat kā toreiz. Kirils plūkāja galdauta sarkanos diegus. Vārdi viņa galvā bira cits pār citu kā biļetes loterijas kastē, bet viņš nespēja izvēlēties īsto. Nemācēja atrast pilno lozi.

Izrādījās, ka Vaļa, kā aizvien, ir drosmīgāka.

— Vai aizbrauca?— viņa jautāja.

— Aizbrauca,— Kirils atvieglots noteica. Vaļa bija vienreizēja, Vaļa visu saprata, un Kirils pateicīgi paskatījās uz viņu.

— Tas ir labi,— Vaļa sacīja.

— Tiešām?— Kirils kļuva priecīgs.— Tu esi prātīga.

— Vai tagad tevi nekas netraucē?

— «Traucē, traucē...»—Kirils apvainojās.— Nekas mani netraucē.

Viņš apklusa. Un izrāva vēl vienu diegu, šoreiz zaļu.

— Vai aizbrauksim rīt uz upi?— viņš pēkšņi jautāja.

— Uz kādu upi?— Vaļa brīnījās.

— Uz upi, uz Indru,— Kirils nepacietīgi teica.— Nu, brauksim vai ne?

— Ai!— Vaļa priecīgi iesaucās.— Bet ar ko?

— Ar mani.

— Ai, cik jauki!— Vaļa sacīja.— Skaidrs, ka brauksim.

— Bet es braukšu makšķerēt,— teica Kirils.

— Skaidrs, ka makšķerēt,— nikni atcirta Vaļa,— ko tad tu domāji?

— Tu pati domāji.

— Nē, tu!

— Ak kungs!—Kirils iesaucās.— Par ko ir runa? Neviens no mums par to nedomāja. Nu, tad posies!

— Kā? Tūlīt?

— Skaidrs, ka tūlīt. Kad tad tu domāji? Kamēr tiksim galā. . . Zivis jāķer rītausmā,— viņš nopietni paskaidroja.

Vaļa kļuva domīga.

— Nu, tad es braukšu viens pats,— Kirils sacīja.

— Es arī tev līdzi, vienu mirklīti! .. .— Vaļa sāka skraidīt un posties. . .

Zem tilta ap balstiem mutuļoja ūdens. Vieglais sudrabaini krāsotais tilts tik lielai upei neizskatījās pietiekami stabils. Tas šķita nedrošs, kad viņi gāja pa to: ūdens viļņoja tieši zem kājām, un segums drebēja. . . Lai gan patiesībā nekā tāda nebija: tilts pacēlās augstu virs straumes, un pa to brauca kravas automašīnas. Kirils un Vaļa, piegājuši pie margām, lūkojās lejup, un sajūta, ka tilts nav izturīgs, aizvien vairāk pastiprinājās. Iekšā viss sastinga, it kā viņi kristu. Šķita, ka balsti šķeļ ūdeni un tilts peld. Negribējās kustēties, viņus bija apbūrusi savādā kustības un miera sajūta reizē. Pa kreisi un pa labi tumsa mežs — krasti. Bet augšā bija izkaisītas zvaigznes. Tās šķita izšļakstītas tajā pašā virzienā, kurā plūda upe.

— Te nedrīkst stāvēt. Ejiet prom,— pienācis pie viņiem, sacīja cilvēks ar šauteni.— Ejiet prom, ejiet!

Sarga soļi attālinājās. Kirils satvēra Vaļu pie rokas, un viņi metās skriet. Tilts dunēja.

Aizliegtajai zonai viņi apgāja apkārt pa mežu. Zem kājām bira akmeņi un noripoja tieši pie ūdens. Tilts asi iezīmējās aiz muguras, nu tas vairs nebija sudrabots, bet uz naksnīgo debesu fona izskatījās melns. Un ūdens šalca pie pašām kājām.

Viņi brīdi pastāvēja un tad devās augšup pa upi, arvien vairāk attālinādamies no tilta. Virs meža kreisajā krastā parādījās šaura strēle, mazliet gaišāka nekā nakts, bet zvaigznes kļuva bālākas un dzisa.

Mežs pienāca cieši klāt, un viņi gāja pa šauru oļu taciņu, gandrīz pa ūdeni. Beidzot mežs mazliet atkāpās un izveidoja nelielu klajumiņu. To klāja gara un bieza zāle. Tā švīkstēja pret zābakiem, un zābaki no rasas spīdēja. Zeme zem kājām bija stingra, te nebija purva.

— Šeit,— Kirils sacīja. Viņi salauza zarus un uzklāja uz tiem lietusmēteļus.

— Tagad sakursim ugunskuru,— Kirils sacīja.— Bet tu apsēdies!

Viņš sāka gādāt par ugunskuru: krāva zarus, pielāgoja iekurus, vārdu sakot, bija nodarbināts. Pēkšņi kaut kas lika viņam pacelt galvu, un viņš notvēra uzmanīgu, neparastu, it kā dzedru Vaļas skatienu un diez kāpēc to neizturēja.

Ugunskurs ietiepīgi neiedegās un bez jēgas dūmoja. Kirils saspringti līkņāja pie tā un baidījās uzmest Vaļai acis. Kirils gribēja, lai viņa kaut ko teiktu, bet Vaļa klusēja. Beidzot ugunskurs aizdegās, Kirils nopūtās un piecēlās, juzdams, kā smeldz notirpušās kājas, un piesardzīgi pavērās uz Vaļu. Viņa gulēja augšpēdu, un viņas skatiens — tukšs, apkārtklīstošs — it kā redzēja, bet arī neredzēja Kirilu, un viņam pēkšņi sāka trūkt elpas, viņš nosarka un, spēji pagriezies, devās prom no ugunskura.— Es aizeju,— viņš neskaidri noteica. Mēle neklausīja. Viņš gandrīz jau skrēja, gribēdams, bet neuzdrošinādamies paskatīties atpakaļ.

Viņš gāja un pamazām nomierinājās. Sarkana saules mala pacēlās virs kokiem, žilbinoši ievizējās ūdens. Mežs atkāpās no upes, atdodams vietu lieliem akmeņiem: pelēkiem un sausiem — krastmalā un zaļiem, slapjiem — pie ūdens un ūdenī. Rītausmā tie šķita kā tur noslēpušos dzīvu būtņu muguras.

Kirils sāka lēkāt no akmens uz akmens, no akmens uz akmens. Tā viņš gāja arvien tālāk augšup pa upi. Piepeši kāja paslīdēja — un Kirils iekrita ūdenī. Tomēr arī tas viņu nesatrauca.

Viņš noāva kājas, noģērbās un izklāja visu uz diviem lieliem akmeņiem žāvēties. Pats apsēdās uz trešā un aizsmēķēja. Saule jau bija augstu un sāka sildīt. Viņš skatījās uz garām plūstošo straumi un pamazām sāka grimt aizmirstībā. Viņš sēdēja un vairs neko neatminējās no savas iepriekšējās dzīves: šķita, ja pajautātu, kā viņu sauc,— viņš neatcerētos. Tas nav bijis viņš, kurš skraidīja, kustējās, rosījās visu savu mūžu. Viņš visu mūžu ir bijis šeit — trešais akmens.

Kirils nometa sērkociņu. Tas tika aizskalots prom no akmens un aiznests lejup.

Uz rokas uzlaidās ods. Kirils nedzina to prom, bet skatījās, kā tas baksta ar snuķīti ādu. . . Uztaustījis iespiedās tajā līdz pašiem pleciem. Pieblīda, pieblīda un no izkāmējuša un melna pārvērtās par sarkanu bumbiņu. Kirilam gribējās to nosist, ļoti niezēja, bet viņš nezin kāpēc cietās. Viņš uzpūta odam dūmu mutuli. Ods sakustējās un sāka triņāt kājeles. «Nepatīk vis? . . .» Kirils jautāja. Ods ar pūlēm izvilka snuķīti. Un — smags pieēdies — tik tikko spēja aizlidot.

— Tik vien bija. . .— Kirils noteica.

Upe nesa garām sārtas, sakultas putas un nezin kādus sprunguļus un zarus. Nesa un aiznesa. Augšup pa upi — pret straumi — slīdēja koka ragaviņas. . . Ko tas nozīmē? Kaut kas neaptverams. . .

Kirils attapās, kad uz ceļgala noliktā roka novēlās ūdenī. Viņš satrūkās un, neko neapjēgdams, pielēca kājās. Un saprata, kur viņš atrodas. Tad Kirils atguvās: pulkstenis! Tas netikšķēja un rādīja piecas minūtes pāri desmitiem. «Kad tas ir apstājies, un cik ilgs laiks pēc tam pagājis?» viņš domāja, pacēla galvu un paskatījās saulē, taču, pilsētnieks būdams, neprata pēc tās noteikt laiku. Kirils apģērbās un devās atpakaļ. Viņu skubināja domas par Vaļu. Vai viņš nav stulbenis! Ja nu viņa ir jau prom, aizbraukusi?. . .

Viņš gāja un gāja, bet — tas pats mežs, tas pats krasts, tie paši akmeņi. Viņam šķita, ka sen jau vajadzētu būt galā. «Vai tad es būtu tik tālu aizgājis?»

Kirils domāja. Viņš aizvien vairāk bija pārliecināts, ka Vaļu, bez šaubām, vairs nesastaps, un tomēr arvien stiprāk cerēja, ka sastaps. Te pēkšņi pretī nāca resns, neskuvies vīrišķis ar ragaviņām padusē, uz sliecēm kūļājās makšķeres auklas ar āķiem, bet kaklā karājās virves šķetere. «A, redz, kas tur bijis. . .» Kirils nodomāja. Virs pagāja garām kā ļaužu barā, acis neuzmetis. Bet Kirils sāka skriet un skrēja uz priekšu un, vēl nepaguvis aizskriet, ieraudzīja savu klajumu. . .

Pelēks plācenis ugunskura vietā, vēja pūsma kustina plānās pelnu ziedlapiņas. Un turpat blakus saritinājusies guļ Vaļa.

Viņš piegāja klāt, un Vaļa viegli atvēra acis, uzreiz — bez bailēm — pamozdamās.

— Kā ir?— viņa jautāja.

— Viss kārtībā,— viņš atbildēja, vainīgi pasmaidīdams.

— Sēdies te,— viņa sacīja.

. . .Vēlāk bija tāda saruna.

— Vai tu mani ļoti nicini?—Vaļa pēkšņi jautāja.

Kirils pat nodrebēja.

— Ko tu runā!. . . Muļķīte. . . Par ko?

— Es taču pati tev uzplijos.

— Muļķīte. . . muļķīte. . .— Kifils aizkustināts atkārtoja.

Viņi uzsmēķēja.

— Bet kāpēc tu mani izvēlējies?—viņš dumji pajautāja.

Un Vaļa bezgala atklāti atbildēja:

— Tu man patiki. Jau toreiz — ballē. . .

— Patiešām?— Kirils kļuva priecīgs.— Kā es toreiz būtu varējis patikt?— Viņam gribējās dzirdēt jauku apstiprinājumu.— Es taču uzvedos kā pēdējais idiots.

Un Vaļa bezgala atklāti atbildēja:

— Kāpēc idiots? Man tikai bija žēl, ka tu mani ne reizi neuzlūdzi dejot.

— Bet kāpēc tad tu toreiz biji tik salta?

— Kad?

— Kad aizvedi mani pie sevis mājās.

— Tu pats biji salts. Es taču tevi aizvedu. . .

Viņi smēķēja.

— Tev patīk Ļusja?—Vaļa pēkšņi jautāja piesmakušā balsī.

— Nē.

— Nav tiesa. Es atceros, kā tu skatījies uz viņu.

— Viņa ir muļķe,— Kirils pavisam noteikti sacīja.

— Kirjuša. . .— Vaļa apslāpētā balsī dobji — gluži kā no tālienes — paaicināja.

PIRMDIEN UN TĀ JOPROJĀM DIENU NO DIENAS

Sākumā viņi visi brauca ar autobusiem no dažādām pilsētas malām. Tad viņi sanāca kopā vienā vietā, kur visiem autobusiem bija galapunkts. Viņi nozuda caurlaides telpas būdā, kas izskatījās kā tūkstošiem citu tādu pašu būdu un tomēr noslēpumaina kā šķīstītava. Viņi parādīja caurlaides — un tad jau bija nokļuvuši raktuves teritorijā. Ja viņu maiņa sākās dienā, visi pirms darba gāja uz ēdnīcu un tur notiesāja varenas kalnraču pusdienas, kas viņiem pienācās par brīvu uz arodbiedrības taloniem. Paēduši visi devās uz garderobi. Pārģērbušies darba drēbēs, viņi gāja saņemt lampas īpašā lampu telpā. No turienes pa mazām durvīm, kas visu laiku blīkšķēja, viņi nokļuva bezgala garās un tumšās slēgtās kāpnēs — estakādē. Koka pakāpieni čīkstēja. Pēc pusdienām nebija viegli iet pa šīm kāpnēm pilnā kalnrača ietērpā. Bet priekšā lēnām arvien pieauga un kļuva gaišāks četrstūris — izeja no estakādes. Tur, starp estakādi un ieeju izraktnē, viņi visi sapulcējās kopā uz neliela laukumiņa.

Šajā laukumiņā gulēja milzīgs jo milzīgs baļķis vai, kā visi to mīlīgi dēvēja, baļķēns, uz kura rindā, nākdami arvien klāt, sasēdās jaunās maiņas vīri. No šejienes pavērās lielisks skats — lejā tālumā bija pilsēta un ezera ieplaka, un tai visapkārt kalni —, tomēr neviens vairs par šo skatu nelikās ne zinis. Uzsmēķēja, sarunājās. Gaidīja. Viņu acu priekšā melnēja estakādes caurums, un līdz pēdējam mirklim nebija redzams, kas tur nāk. Bet tas, kurš tobrīd kāpa augšā pa estakādi, daudz agrāk redzēja visus tos, kas sēdēja uz baļķēna. Viņš redzēja, cik saspringti tie veras estakādes tumsā un gaida. Viņš gatavojās parastajam apsveikumu un zobgalību izvirdumam un jutās aizvien neveiklāk.

Un tad viņš pēkšņi paradījas uzreiz visa auguma, no neredzamā — visu acu priekšā.

— Kirjuša! Kirjuša!— uz baļķa atskan saucieni. — Drošības tehnikas profesors! Paskatieties, kas atnācis!

Kirils cenšas ātrāk apmesties uz baļķēna, lai viņu vairs neievērotu un viņš kopā ar citiem varētu gaidīt nākamo.

— Nē, Kirjuša, tu mums labāk pastāsti. . .

Kirils priekšnojautās sastingst.

— Pastāsti mums vēlreiz — kā tu liki eksāmenu drošības tehnikā?

— Liecieties mierā!— Kirils atvairās.

— Nē, paklausieties! Viņam prasa: «Kā jūs piesargāsieties, ja jums būs jāiziet cauri iecirknim, kur draud aizgruvums?» Bet šis atbild: «Es iešu pa citu iecirkni!»

Visi skaļi smejas. Sis gadījums tiek atstāstīts jau simto reizi. Tomēr vēl arvien visi smejas. Un Kirils bikli pasmejas citiem līdzi.

— Nē jel, tā nemaz nebija! Viņam prasa, kā jāuzvedas šahtā, kur bīstami daudz putekļu, bet šis saka: «Neputināties!»

Un atkal viņiem visiem nāk smiekli.

Un tā tas turpinās, līdz negaidot no estakādes tumsas iznirst vecais Seņa, visgarākais cilvēks viņu maiņā.

— A, mūsu Urbis! Urbis!— visi klaigā.

Urbis grīļojas. Ja viņš būtu mazāka auguma, varbūt tik traki neizskatītos. Bet tagad redzams, ka viņš ir galīgi piedzēries. Nu visi kļūst it kā vēl jautrāki. Nevar ne vārda pateikt, tas šķiet tik smieklīgi. Kirils kā mazs bērns beidzas nost aiz smiekliem.

— Kur tad tu tā pielakies?

Vecais Seņa pārlaiž visiem skatienu, un muļķīgs smaids izplūst pa viņa seju. Tad viņš apjucis blenž uz savām kājām un rokām un nepazīst tās. Viss viņa aprepējušais apģērbs, kas pa nakti izžuvis, klāts ar baltiem izkaltušu iežu pikučiem. Vecais Seņa netiek gudrs. Viņš novelk vateni un sāk dauzīt to pret estakādes sienu. Pēc katra sitiena paceļas balts putekļu mākonis. Bet, lai viņš dauza kā dauzīdams, putekļu nav mazāk.

Puiši, kļuvuši rāmi un nopietni, skatās.

— Seņa, tas ir bezcerīgi,— viens saka.

— Tie putekļi jau nāk no sienas. . .

Nu visiem ir tādas gaviles, ka trakāk vairs nevar būt. Vecais Seņa neticīgi pārlaiž sēdētājiem acis, tomēr pārstāj dauzīt savu apģērba gabalu. Turēdams izstieptā rokā, viņš ar otru roku slauka vateni — kā ar suku. Bet putekļu ir tikpat.

— Tagad tev tie birst no plaukstām!. . .

— Hi-hi-hi!

Vecais Seņa nospļaujas un apsēdies aizsmēķē.

Nu, kā šķiet, beidzot visi ir sapulcējušies. Ierodas meistars, tūlīt viņš aizvedīs visus zem zemes. Taču šoreiz meistars vilcinās. Viņš izņem no kabatas paciņu ar fotogrāfijām un izdala tās. Katram vienu. Kirils paskatās uz fotogrāfiju un ierauga to pašu baļķēnu, uz kura sasēdusies visa viņu maiņa tieši tāpat, kā viņi te sēž patlaban, kā bija sēdējuši vakar un sēdēs rīt. Tieši tāpat viņi bija sēdējuši un sarunājušies pirms nedēļas, bet meistars pēkšņi paņēma fotoaparātu, pieskrūvēja to pie caurules, kas rēgojās no zemes, aparāts iešņācās, meistars pieskrēja un apsēdās uz baļķēna, un — knikši

«Re, tur jau šis soļo. . .» bija teicis mazais Seņa un tāpat sastindzis — mute kā «o» burts.

Bet Kiļmatdinovs meta akmentiņu — un tā viņš bija sastindzis ar visu akmentiņu: pacelta roka, dumja, smaidīga sejas izteiksme, bet akmentiņš, jau atrāvies no rokas, turējās gaisā.

Vecais Seņa kūpināja papirosu — un dūmi tāpat bija sastinguši.

Kņupfers tina smēķi — un tā bija iemūžināts — izbāztā mēle pielipusi pie smēķa.

Un tagad viņi, šie dažādie ļaudis, sēž te uz baļķa. Sēž un katrs pēta savu fotogrāfiju, tādu pašu kā citiem, uz kuras viņi sēž tāpat kā pašreiz, ar šīm fotogrāfijām daudzkārt pavairoti.

Ja viņi izšķirsies, viņi vēl ilgi varēs atcerēties cits citu, raugoties uz šo neskaidro uzņēmumu, kamēr pazaudēs to vai aizmirsīs.

Tā šie dažādie ļaudis te sēž uz baļķa.

Pirmais no kreisās ir meistars Streļņikovs — izskatīgs, kluss, it kā bikls cilvēks. Vispār viņš nemaz nav tik kluss vai kautrīgs. Patiesībā ir tā: viņš tomēr ir priekšnieks, tāpēc viņam ir daudz grūtāk. Un grūtāk tāpēc, ka vispār viņš ir «savējais»— tāds pats kā citi darba cilvēki. Bet viņš ir arī priekšnieks. Tātad gluži tāds pats viņš nevar būt. Darba cilvēki, pieņemsim, lamājas biežāk, nekā tas vajadzīgs, bet viņš tikai tad, kad tas patiešām ir nepieciešams. Darba cilvēki sēž uz baļķa, palaiž jokus, svaidās ar akmentiņiem — bet viņš nevar mētāties ar akmentiņiem. Taču viņam tas viss ir tuvs, un viņš mīl savus puišus un visu, kas notiek, saprotošām acīm uzmanīgi, ar patiku vēro, smaida, bet tā viegli, ne jau pa visu seju, un smēķē un klusē.

Nepamezdams darbu, viņš bija beidzis tehnikumu un kļuvis par meistaru, un nu viņam bija jāpalauza galva: viņš taču tagad ir citāds, vairs nav tāds, kāds bijis visu mūžu, vairs nav tāds, ar kādiem kopā nodzīvojis visu mūžu. Jā, bet viņš tomēr ir tāds pats! Varbūt tieši tā viņš nedomāja, tomēr daudz ko pēkšņi atcerējās un salīdzināja ar kādu no priekšniekiem. Var jau, piemēram, būt «savs puika»— visu laiku kopā ar darba cilvēkiem, pajokot, pasmieties, iedzert pa mēriņam —, bet tad viņš atcerējās: tādi priekšnieki nav «savi puikas». Var darīt gluži pretēji — pilnīgi nošķirties: lai galvenais būtu ražošana, arī taisnīgums, taču pārējā ziņā — vēsi, bargi, kā mūris. Bet tas arī nebūs pareizi, labākajā gadījumā — cieņa, tāda dzedra cieņa. . . Vai arī tā: darbā es esmu tīrais zvērs, pēc darba — savējais, pēc darba tu vari pie manis pienākt, lūdzu, pastāsti, kas uz sirds, es vienmēr palīdzēšu, es pat iedzeršu ar tevi un aiziešu pie tevis ciemos, un tu bez kautrēšanās atnāc pie manis. . . bet darbā — piedod!— kaut arī tu būtu mans labākais draugs, brālis, dēls, tomēr. . . Nē, arī tā nebūs pareizi: pie tevis pēc darba nemaz nepienāks, ciemos arī tevi neaicinās un pie tevis arī neies ciemos.

Tas ir ļoti sarežģīti: būt par priekšnieku un būt «savējam». Un kā visi tēlo atsaucīgos! Meistars Streļņikovs varbūt nemaz nebija atrisinājis visus šos jautājumus, bet katrā ziņā domāja par tiem.

Un tur ir abi Seņas: jaunais Seņa un vecais Seņa. Abiem ir trīsdesmit gadu, un viņi nav radinieki. Vecais Seņa ir «vecais» tāpēc, ka viņš ir ļoti garš. Viņam viss ir garš: kakls, rokas un kājas, pat seja gara, ļoti nekustīga, vai Seņa dzēris vai skaidrā prātā — viena un tā pati sejas izteiksme. Un vēl viņš ir vecais tāpēc, ka mūžam klusē, bet, ja viņam jāatbild, nesaka ne «jā», ne «nē», īd vien, vai dzēris vai skaidrā prātā — īd vien. Un nepasmaida; nevarētu teikt, ka viņš būtu drūms, bet nepasmaida, un cauri, vārdu sakot — garš ģīmis. Un vēl viņš ir vecais tāpēc, ka sen jau precējies un viņam

ir daudz bērnu — trīs vai četri —, bet abi ar sievu nesatiek. Vecs tad ne vecs: tas ir sarežģīti, kāpēc viņš ir vecais, patiesību sakot, laikam tāpēc, ka viens Seņa no otra taču kaut kā jāatšķir.

Bet, ja paskatās uz jauno Sēņu, tad neparko neteiksi, ka viņš varētu būt vecs, toties, ka ir jauns, tas nu ir precīzi. . .

Un tur ir abi nostiprinātāji. Varbūt profesijas dēļ viņi ir citādi nekā pārējie. Lai gan strādā tāpat kā visi — zem zemes. Taču viņu darbs saistīts ar kokiem, viņi ir namdari. Turklāt viņos ir kaut kas no tā nama, kuru viņi varētu uzcelt. Un balstkoki smaržo pēc meža, ari skaidas smaržo, un izspiežas sveķu lāses. Tas daudz ko nozīmē. Viņi nemaz nav īsti kalnrači — viņi ir namdari. Nāk uz darbu paši ar saviem cirvjiem! Un tas uzreiz redzams, kāds viņiem Ir cirvis: savējais, viegls, ass, kāts pašu rokām darināts. Un, kad visi rindā soļo zem zemes uz darbu, bet pa priekšu iet nostiprinātājs ar cirvi aiz siksnas, uznāk gandrīz vai skaudība, ka viņam tāds cirvis. Tad gribas, lai arī pašam tāds būtu un lai tas būtu tāpat aiz siksnas. Vārdu sakot, ir jau arī skaisti cirvji!

Paskat, Kņupfers! Tas šajā maiņā ir vismazākais cilvēciņš, taču visspēcīgākais. Dušā bail viņam pat blakus stāvēt. Lai gan viņš tev būtu it kā tikai līdz krūtīm, bet collu platā dēlī ar plaukstu iedzen naglu: ar vienu sitienu — dēlim cauri! Grūti iedomāties, ko viņš iesāktu, ja neprastu ar plaukstu iedzīt naglu. It kā tas viņam būtu galvenais. «Kurš tas ir?»—«Tas, kurš ar plaukstu iedzen dēlī naglu.»—«A, tas, . . nuja, pazīstu, jā, tas ir viņš. . .» Jāatzīmē tomēr, ja viņš neiedzltu naglu, tad būtu—Kņupfers. Ja cilvēkam ir uzvārds Kņupfers, viņš ir ievērības cienīgs.

Bet tie divi ir krāvēji — Kirjuša un Koļa; Koļa no visiem ir pats vecākais, Kirjušas skolotājs. Kluss cilvēks, allaž apsēdīsies tā, ka neviens viņu pat neievēros. Viņu uz šīs fotogrāfijas nemaz nevar pamanīt.

Un tas ir spridzinātājs Vasja. Par viņu nav daudz jāizsakās. Vasja ir Vasja. Jokupēteris. Reiz ar viņu bija noticis tāds gadījums, ka vēlāk, lai viņš darītu ko darīdams, viņš tik un tā bija «tas, kurš. . .». Šis gadījums ar lielu prieku tika atstāstīts uz baļķēna. Tas ir tāds.

Vasja izprecinājis brāli. Atbildīgs, grūts darbs. Līgavainis pats taču nevar visur izskraidīt. . . Bija jāskraida Vasjam. Lūgt viesus, iepirkties, organizēt. Un tas viss jāpagūst pēc darba. Vasja bizoja arī. Kad viss bija noorganizēts — kāzas. Jau no paša rīta jāpieņem apsveikumi, jāizrāda katram cieņa. Tas viss, bez šaubām, atkal bija jādara viņam, Vasjam. Ar katru taču jāsadzer, katrs jāpacienā. Līgavainis nevar to visu darīt: līgavainis līdz vakaram ir jāsaudzē. Vārdu sakot, jau no paša sākuma tas viss bija tik nogurdinoši, ka tad, kad viesi sanāca uz kāzām, Vasjas vairs nebija. Viņš kaut kur aiz krāsns atpūtās un bija tik pārguris, ka neviens vairs nespēja viņu pamodināt. Bet tas vēl nebija viss. Kāzas tika nosvinētas, pienāca rīts, Vasjam jāiet uz darbu, bet Vasja ir tik pārguris, ka vēl aizvien nav pamodināms. Galu galā viņu tomēr uzcēla. Vasja aizgāja, ieradās darbā, un visi ieraudzīja, ka viņam būs grūti strādāt — tik nomocījies viņš izskatās. Skaidrs kā diena — jāļauj viņam vēl atpūsties. Bet meistars to necieta, tāpēc norīkoja Vasju pie visgrūtākā darba: aizsūtīja uz vistālāko izraktni pēc spridzināšanas novākt iežus. Vasja, tāds galīgi pārguris, tik tikko lāpstu vilkdams, aizčāpoja, un visiem bija viņa žēl. . . Bet, tiklīdz pārējie bija izklīduši pa savām darba vietām un sākuši strādāt, tā uzreiz skatās: Vasja drāžas atpakaļ ar šausmu pārņemtu seju un bļauj nelabā balsī. Šo saķer, bet šis raujas laukā no rokām un tik brēc: «Pli-iks un ba-alts sta-aigā!» Ar mokām izdevās saprast, ko viņš saka. Izrādījās, ka tur, kur viņam bija jāstrādā, viņš ieraudzījis staigājam kailu cilvēku. Meistars saka viņam, ka tās esot blēņas, ka Vasjam rēgojoties. Bet Vasja: «Es tur nestrādāšu! Es nevaru! Man ir bail!» Visi nosprieda, ka Vasjam aiz pārpūlēšanās jau spokojas.

Nu, meistars aiztrieca katru pie sava darba un, purpinādams — še tev, vai nav muļķības!— tomēr gāja paskatīties, kas tur ir. Bet nu atskrēja pats atpakaļ. Tiesa gan, ne jau tik pārbijies, tomēr ārkārtīgi satraukts. «Pašu neredzēju,» viņš saka, «bet basu kāju nospiedumi ir.» Tad nu vīri — visa maiņa — devās turp. Un — bez jokiem — no sienas iznāca kailu pēdu nospiedumi un aizgāja lejā uz izspridzinātu bedri. Pēc sprādziena augšā paceļas un nogulsnējas tādi pavisam smalki putekļi, un uz tiem pavisam skaidri bija redzamas pēdas. Bet, ja jau nekas pārdabisks nepastāv, visi

nosprieda, ka nudien kāds pliks staigā, lai cik grūti būtu tam noticēt. Tātad tas jau ir ārkārtējs notikums, to taču nevar pieļaut! Jāmeklē rokā! Visu maiņu izmeklējās — kam nu vairs darbs prātā!— bet neko neatrada. Tikai vēlāk — vai nu kāds uzminēja, vai Vasja pats nenocietās — patiesība nāca gaismā. Vasja, nespēdams pastrādāt, bija izgudrojis tādus pekstiņus. Noāvis kājas, pastaigājis, apāvies un tad pārbijies atskrējis. Bet pēc tam kaut kur ērti iekārtojās un savu maiņu nogulēja, kamēr šo meklēja. Ko tur lai saka, viņš taču bija tik ārkārtīgi pārpūlējies. . . Visas raktuves skaļi smējās, bet raktuves — tas nozīmē, ka visa pilsēta smējās. Šo jautājumu apsprieda augstākā priekšniecība. Tomēr Vasju neatlaida: brīdināja un atstāja. Acīmredzot arī augstākā priekšniecība bija smējusies. . .

Bet tur sēž Kuļmatdinovs. . . Un tur. . . Cik daudz viņu uz baļķēna sasēdušies! Un Kirilam viņi visi patīk. . . Viņš paceļ roku ar fotogrāfiju, patīksminās un savā nodabā nosaka:—Cik jauki cilvēki sēž uz šī baļķa!—un fotogrāfija atdzīvojas, un viņi visi sēž te dzīvi, īstenībā. . .

. . .Meistars, izsmēķējis cigareti, aicināja:— Iesim nu!— un visi rindā pa vienam nozuda zem zemes.

Šajā dienā bija daudz darba. Tāpat kā vienmēr.

Bet, kad tas beidzot bija galā, viņi atkal ilgi gāja pa izraktnēm atpakaļ, kamēr tika laukā. Un, kad viņi no jauna bija nokļuvuši uz laukumiņa, kur sapulcējās pirms maiņas, Kirils, kā aizvien, tā priecājās par debesīm, it kā vairs nebūtu cerējis tās ieraudzīt.

— Padomā tik — virs galvas ir debesis!— viņš teica Koļam.— It kā mēs būtu no pekles iznākuši. . .

Bet Koļa sacīja:

— Kalns ir un paliek kalns. Bet ieradums arī daudz ko nozīmē. Pekle gan, tiesa kas tiesa. Tomēr bez tās nebūtu nekādas jēgas.

Un viņi neaizkavēdamies pagāja garām savam baļķē-nam, neviens to pat neievēroja, it kā tā tur nemaz nebūtu.

Ja Kirilam bija darbs nakts vai rīta maiņa, viņš gaja pretī Vaļai. Laboratorija, kurā viņa strādāja, atradās pirmajā stāvā, un viņš pieklauvēja pie loga. Parādījās virsvalkā ģērbusies meitene, pamāja ar galvu un pagāja sāņus. «Vaļa, tavējais atnācis!» telpas dziļumā atskanēja vārdi, un Kirils par tiem vienmēr brīnījās. Vaļa uzlēca uz palodzes un izbāza galvu pa vēdlodziņu. Arī par to Kirils mūžam jutās pārsteigts, tas viņam atgādināja slimnīcu. «Kāpēc tu tik agri esi atnācis?» Vaļa jautāja. «Vai tu pagaidīsi? Nu jau drīz beigšu. . .» Un Kirils gaidīja.

Viņiem patika iziet no pilsētas un pastaigāties pa mežaparku, kas tagad, rudenī, bija tukšs. Taču laiks arvien biežāk bija slikts: pūta vējš, un lija lietus. Tad viņi gāja uz kino, dažreiz viņiem nācās skatīties vienu un to pašu filmu divas dienas pēc kārtas. Kad Vaļa skaidri zināja, ka Kļāvās nebūs, viņi pavadīja vakaru mājās. Ja negāja uz kino vai pie Vaļas, tad devās uz kopmītni pie Kirila. Kopš puišu aizbraukšanas Kirils bija pārcēlies pie jaunā Seņas, lai nebūtu tik garlaicīgi, kā arī tāpēc, ka līdz ar pirmo septembri kopmītnē bija ievākušies tās saimnieki — arodskolnieki, jaunuzņemtie. Seņa parasti vakaros nebija mājās vai arī viņš piemiedza ar aci un aizgāja.

Taču gadījās tādas dienas, kad visas šīs iespējas izsīka. Lija lietus, pūta vējš un slīpām šļakatām šaustīja seju.. .

— Kurp iesim?

— Nav kurp.

— Varbūt uz kino?

— Tādu draņķi taču neskatīsimies trešo reizi!

— Bet pie tevis?

— Klāva mazgā grīdas. Un pie tevis?

— Seņa mācās.

Kirils tajā brīdī domāja, ka vajadzētu pateikt: «Nu, tad ej mājās. . . Kāpēc tev būtu jāliedējas? Satiksimies rīt. . .»— tomēr tā neteica.

Viņi klaiņoja lietū un izvēlējās sev māju. Vaļai patika lieli, skaisti logi. «Vai redzi, es gribētu dzīvot tajā,» viņa sacīja, un abi devās tālāk.

Viņi izvēlējās sev māju, taču lija lietus, un galu galā viņi paslēpās no tā pirmajās parādes durvīs, kas pagadījās.

Noslaucīja viens otram slapjo seju un ilgi pie radiatora skūpstījās.

Blīkšķēja durvis, un pa tām kāpņu telpā ienāca kāds no mājas iemītniekiem vai viņu ciemiņiem un sāka purināt salijušās drēbes un slaucīt slapjās kājas. Tad nopētīja abus, un viņi, izlikdamies, ka ari nupat ienākuši, lēnām devās augšā pa kāpnēm, ļaudami paiet sev garām, un, kad durvis augšā bija aizcirtušās, apstājās uz kāpņu laukumiņa.

Un atkal pie radiatora skūpstījās, līdz no jauna nobllkšķēja kādas durvis.

Tā viņi kāpa un apstājās, un uzkāpa līdz pēdējam stāvam. Tālāk vairs nebija kur iet, tur bija pēdējais dzīvoklis un pie tā liels logs — līdz pašai grīdai, tāds, kāds Vaļai patika. Spuldzīte parasti nedega, bija tumšs.

Viņi sēdēja uz kāpnēm. Bija ļoti kluss. Ausis viegli džinkstēja. Blakus, tik tuvu blakus, ka nebija iespējams saskatīt, bija Vaļas seja: tā it kā šūpojās.

Gaisma nāca no ielas, uz kāpņu laukumiņa gūlās tās kvadrāti. Kad vējš kustināja uz ielas laternu, kvadrāti izklīda, pēc tam atgriezās atpakaļ un atkal no jauna izklīda. Gaismas atspulgi slīdēja pa griestiem, slīdēja pāri sejām. Aizbrauca garām kravas automašīna, loga rūts piepildījās ar dūkoņu, no sienas uz sienu aizceļoja laternu gaisma, un tad viss atkal norima.

Viņi pagura skūpstīties un sēdēja klusēdami plecu pie pleca. Šis pieskāriens iedarbojās vēl spēcīgāk.

Viņi smēķēja, padodami viens otram cigareti. Uguntiņa pacēlās un nolaidās. Ritēja laiks, pa griestiem un sienām klaiņoja ielas gaismas atspulgi, no jauna pacēlās un uzliesmoja uguntiņa — tika ievilkts dūms. No tumsas tika izrautas viņu sejas — brīžiem Kirila, brīžiem Vaļas seja.

Pa kāpnēm nāca kaķis. Zaļās acis spīdēja. Ieraudzījis Kirilu un Vaļu, tas piesardzīgi paskatījās un devās atpakaļ.

— Vai mēs esam aizņēmuši viņa vietu?— jautāja Vaļa.

— Nezinu,— Kirils sacīja.— Kā raksta «kakofonija»?

— Nezinu.

— Jocīgi. . . Varbūt kaķufonija? Kaķu koncerts?

— Nudien! Kaķufonija. . .

— Kaķuņauvija. . .

— Tas vārds ir mums kā radīts. . .

Kāds kāpa augšā ari uz pēdējo stāvu un izbaidīja viņus. Un viņi tikpat lēnām sāka iet lejā. . .

. . .Ja Kirils strādāja dienas maiņā, no divpadsmitiem lidz astoņpadsmitiem, viņi satikās vēlāk. Tad Vaļa gāja viņam pretī. Dažreiz viņa kādu dienu izlaida, aizbildinoties ar nezin kādiem saviem apsvērumiem, kurus bija grūti izskaidrot. Citādi viņu vakars noritēja tāpat.

Sliktāk bija tad, ja viņš strādāja vakara maiņā, no astoņpadsmitiem. Tad tikšanās nebija iespējama. Tomēr viņi tik un tā iemanījās viens otru redzēt, tiesa gan, uz īsu bridi, kad Kirils gāja uz darbu, bet Vaļa atgriezās no tā.

Tas viss — gan darbs, gan tikšanās ar Vaļu — ieguva pastāvīgu ritmu. Šis ritms kļuva ierasts. Un Kirilam sāka likties, ka tā ir bijis un būs vienmēr. Un citādi pat nevar būt. Viņš bija laimīgs. Viņam nebija garlaicīgi, un nekas viņu nenomāca. . . Gluži vienkārši rītdiena viņam jau bija tik zināma, viņš par to bija tik drošs, ka varbūt pārstāja cienīt šodienu.

Notikumi

PAVĒSTE

Ap pulksten divpadsmitiem pie durvīm atskanēja klauvējieni. Kirils vēl nebija pamodies-—viņš gulēja pēc nakts maiņas un nedzirdēja. Ņurdēdams, smagos plakstiņus ar mokām atlipinādams, viņš atguvās, kad Verastante purināja viņu aiz pleca. Viņai blakus stāvēja neliela auguma puišelis garā lietusmēteli, žokejcepuri uz ausīm un uzacīm uzmaucis.

— Kirjuša, celies augšā!— teica Verastante.— Tev ir pavēste.

— Kāda pavēste?— Kirils nesaprata.

Puišelis panācās un aizstājās Verastantei priekšā.

— Vai tu esi Kapustins?— viņš bargi jautāja.

Kirils palūkojās uz viņu kā uz pārpratumu.

— Viņš ir Kapustins, Kapustins,— teica Verastante, — kurš ta' cits?

— Paraksties,— puišelis sacīja un pagrūda Kirilam pie deguna burtnīcu.

Kirils šā tā uzskribelēja savu uzvārdu, jo mīkstajā gultā bija neērti rakstīt.

— Še tev nu bija, drīz tu no mums atvadīsies. . .— Ve-rastante noteica, un viņi aizgāja.

Kirils gulēja uz muguras un, pētīdams garum garo papīra strēmeli, itin žigli atjēdzās. Viņš izlasīja visu tekstu, pat kreisajā apakšējā stūrī: «Tip. OF. Pasūt. № 1017»—un augšējā labajā: «Forma Iя»—un pārlasīja visu vēlreiz no jauna.

«Pats smieklīgākais,» viņš nodomāja, «ka man tas ne reizi nebija ienācis prātā, es to neatcerējos, lai gan ļoti labi to zināju. . . Kurš tad to nezina?. . . Pag!. . .» viņš atguvās. «Tā taču nevar! Kā tad ar Vaļu?. . .»

Kirils nolika pavēsti uz naktsgaldiņa, un tik pierastā istaba piepeši pārvērtās, jo uz naktsgaldiņa gulēja garena formāta lapiņa, nevis garena, bet «Iя» formas pavēste, un tajā bija ierakstīts viņa — Kapustina uzvārds. Šķita, ka istabā ir mainījies apgaismojums, tā bija kļuvusi zemāka un plašāka.

Kirils nostājās basām kājām uz grīdas. Tā bija auksta. Seņa gulēja kā murkšķis. Viņš bija palīdis ar visu galvu zem segas un droši vien neko nedzirdēja. Bet uz viņu jau tas nemaz neattiecās.

«Vaļa. . . Kā nu būs ar Vaļu? Vaļa. . .» Kirils truli atkārtoja.

Viņš piegāja pie loga. Aiz tā pavērās tas pats skats: akmeņainā nogāze, transformatora būda un jaunceļamais dzīvojamais nams. . . Tas pats skats, tomēr cits. Vārajā vēlā ziemeļu rīta gaismā tas bija plašāks un miglaināks. Melno zemi klāja balti, apaļi lāsumi. «Tas tak ir pirmais sniegs. . .» Kirils pēkšņi saprata. «Kā vasara aizskrējusi!»

Viņš paraustīja plecus un, ātri apģērbies, izgāja.

Viss bija sastindzis. Un šajā stingumā vējš dzenāja saplēstu avīzi. Viss bija svešs.

Vaļa pabāza galvu pa savu vēdlodziņu:

— Kāpēc tu tik agri?

— Es atnācu pavēstīt, ka drīz tu būsi brīva.

— Kā — brīva?. . .

— Es tevi atbrīvoju.

— Ko tu pūt?!

— Sakarā ar pāriešanu citā darbā. . .

— Es neko nesaprotu! Vai tu esi dzēris, vai?

•— Nekādā ziņā.

— Kas noticis? Saki labi ātri! Es taču nevaru tā rēgoties vēdlodziņā!

— Nekas nav noticis.

— Ko tad tu man jauc galvu?

— Nāc pie manis par sievu.

— Nemuldi!

— Es runāju nopietni.

— Vai tu tiešām citreiz nevarēji to pateikt?

— Tu esi brīva,— Kirils atkal sacīja.

— Stulbenis!— teica Vaļa un nolēca no palodzes. — Pagaidi, es tūlīt iziešu laukā,— viņa sacīja, no jauna parādīdamās vēdlodziņā.

Un viņi devās pie Vaļas: Kļāvās droši vien nebija mājās.

JA VIENU MIRKLI AGRĀK...

Visas pēdējās dienas darbs ritēja mierīgi, bet šodien atkal neveicās. Vienā steigā un skriešanā, un viņi vēlreiz dabūja «pīrādziņu». Nevienam vairs galīgi nebija spēka, bet bija pagājusi tikai puse maiņas, tikai trīs stundas.

Viņi apsēdās uz kaut kādiem dēļiem un uzsmēķēja.

— Jā,— teica jaunais Seņa.— Tev, Kirjuša, nav laimējies. Jāiet uz komisiju, bet — kā par spīti — nakts maiņa. Ja būtu rīta maiņa — pavisam cita padarīšana.

— Jā,— teica Vasja, spridzinātājs, kurš atkal bija norīkots pie iekraušanas.— Ja varētu noflederēt tādu maiņu kā šonakt, tas gan būtu prīmā!

— Ak tad tu aizej,— sacīja Kņupfers.— Es jau allaž teicu, ka tu pie mums nepaliksi.

— Vai es esmu vainīgs?— Kirils sadusmojās.

— Kad tad tu aizej?—jautāja Koļa.

— Nezinu,— Kirils atbildēja un sadrūvējās.

— Jā,— teica vecais Seņa.— Kā liks, tā būs jādara: viens, div'!—un aiziet. . . Kā pēc pulksteņa.

— Jā. . .pulkstenis. . .— sacīja Koļa un pakošļāja lūpas.— Es tā skatos: tev laikam ir jauna siksniņa?

— Vai ne, jocīga?— Kirils kļuva možāks.— Man atsūtīja no mājām!

— Parādi,— sacīja Koļa. Viņš pagrozīja siksniņu rokā un pielaikoja.

— Jā. . .— viņš domīgi un nopietni noteica.— Tādas mantas jau ir tikai jums tur, Ļeņingradā. . . Mums tādu

-nemēdz būt. Paklau, Kirjuša, darīsim tā: dod tu man savējo, bet es tev savu. . .

Pārējie sāka ausīties.

— Gatavs ir, ko?— teica Vasja.— Pulkstenis prel biksiņām?

— Nē, es runāju nopietni,— sacīja Koļa.— Mainīsimies, labi? Redzi, tu aiziesi, bet man būs piemiņa. . .

— Tā man ir dāvana. . .— Kirils apjuka.— Tā ka neerti. . .

— Nu mainīsimies, labi?— Koļa šķita pat kļuvis jaunaks.— Tu iztiksi ar manējo.

— Kāpēc mums jāmainās?— Kirils nesaprata.— Es tev uzdāvināšu. Aizrakstīšu — un man vēl vienu atsūtīs. Un es tev uzdāvināšu.

— Ei nu. . .— Koļa vīlies teica.— Diez kad tu vēl uzdāvināsi. . . Tagad mēs varētu apmainīties. . .— Viņš pēkšņi bija kļuvis nepacietīgs.

— Bet man,— sacīja jaunais Seņa,— bija zelta siksniņa.

— Zelta?— Kņupfers ziņkāri jautāja.— Ko nu stāsti. . . Kur tad tu šo liki?

— Kur tu esi paslēpis no mums zeltu?— prasīja Vasja.

— Bez jokiem, goda vārds, bija!— jaunais Seņa dedzīgi iesaucās.— Ja neticat. . .

— Labs ir, ticēsim,— sacīja Vasja.— Nu, esot bijis. Bet nav jau! Toties kāds man bija pulkstenis — nu, es jums teikšu!. . . Šveices pulkstenis.

— Tas nav nekas īpašs,— iejaucās vecais Seņa.— Toties man. . .

— Paga,— Vasja viņu steigšus pārtrauca.— Ļauj izstāstīt! Tas tik bija pulkstenis! Vienreiz es dzērumā gāju peldēties. . . Es tik peldu un peldu. . . piepeši — ap-žēliņ!— man tak pulkstenis uz rokas! Nu, es domāju, cauri ir! Bet šis iet. Aiz priekiem sāku ar visu lēkāt un citiem rādīt, kāds man pulkstenis. . . Lēkāju, lēkāju, kamēr šis izlidoja man no rokām un—plaukš!—pret akmeni! Nu, es domāju, cauri ir! Bet šis iet. . .

— Kur tad tas pulkstenis palika?— jaunais Seņa ļaunā priekā jautāja.

— Tas nav nekas. . .— beidzot pie vārda izdevās tikt vecajam Seņam.— Bet man. . .

Un gāja vaļā mūžīgās valodas par pulksteņiem.

Pārskaities pienāca meistars.

— Kas nu būs, strādāt nemaz vairs negribat! Kas jūsu vietā to visu padarīs?

— Pagaidi, Ļoša, pagaidi!—viri nepacietīgi atgaiņājās no viņa.— Ļauj izstāstīt par pulksteni. . . Vārdu sakot, senlaicīgs, ar vāciņu. . .

Un pat meistars, nopietns cilvēks, neizturēja.

— Kas nu tas!— viņš teica.— Bet, kad es dienēju Vācijā, kādu pulksteni atvedu! Divpadsmit ciparnīcas. Gadi, mēneši, nedēļas, dienas. . . Pat garos gadus rādija. Tad saules lēktu un rietu — ari to rādija. Tajā bija kompass,— meistars stāstīja, noliekdams pirkstus.

— Tas nu gan laikam bijis milzīgs pulkstenis!—zobgalīgi teica Vasja — viņš bija nikns uz meistaru.

Meistara seja sadrūma.

— Marš, marš!—viņš sacīja.— Nemaz vairs negrib strādāt!

Lēnā garā vīri slējās augšā un gāzelēdamies, notirpušās kājas ielocīdami, devās pie darba.

Meistars pasauca Koļu un Kirilu.

— Kāpēc jūs visu nenovācāt? Zem trīspadsmitās lūkas nav notīrīts. Ejiet un sakopiet! Mēs jūsu dēļ neaizkavēsim iekraušanu.— Un viņš piebilda:—Tikai pielūkojiet — esiet uzmanīgi, kad padosim sastāvu! Bet citādi — jums tur vietas pietiks, kur apgrozīties.

Kā jau parasti, pēc uzsmēķēšanas vairs negribējās strādāt.

— Mūžam sameklēs kādu darbu, kaut ar nemaz nebūtu,— Kirils nopurpināja kā īsts darba cilvēks.

— Tev taisnība,— Koļa teica.— Nekas, mēs ātri vien to visu pārsviedīsim. Ej tik turp! Es tevi panākšu — aizmirsu lāpstu. . . Nu, kā tad paliek ar siksniņu?. . .— viņš jautāja, iedams prom.

Kirils negribīgi vilkās uz trīspadsmito lūku. Kaudze, kuru viņiem vajadzēja novākt, nebija liela, bet maza arī ne. Kirils laiski iedūra tajā lāpstu. Tomēr nepaguva iesākt. Atskanēja svilpiens. Tātad tūlīt tiks padoti vagoni. Kirils atcerējās meistara brīdinājumu būt piesardzīgiem un šobrīd izpildīja rīkojumu ar īpašu labpatiku: atlieca muguru un pieslēja lāpstu pie sienas.

Bet tas bija tikai mirklis: sastāvs pavirzījās par vienu vagonu uz priekšu un apstājās. Ķeries atkal pie lāpstas. . .

«Ko es viens te raušos!» Kirils prātoja. Viņš domāja par komisiju, kurā viņam pēc maiņas jāierodas. Viss ir

nokārtojies, bet viņam jāaiziet. Domāja par Vaļu. Domāja, un strādāt vairs negribējās. «Koļa nestrādā, un es arī nestrādāšu,» viņš sev teica un apsēdās uz lāpstas. «Nekāda vaina. . .» viņš piebilda, izstiepdams kājas. «Vai tad lai es viens pats ņemos? Tarkšķ ar kādu, bet rņan te jālādē.»

Un Kirils, iekārtodamies ērtāk, izstaipījās.

Koļa vēl aizvien nenāca. Netālu parādījās meistars un piedraudēja ar dūri.

«Sasodīts,» Kirils nepacietīgi domāja, «kur tas Koļa palicis?» Strādāt, turklāt vienam pašam, negribējās. Neapmierināts viņš gausi piecēlās un, jau pavisam saskaities, gāja meklēt Koļu.

Viņš to atrada pavisam netālu. Koļa bija atlaidies uz dēļa, kuru viņi pirms tam bija ierīkojuši par soliņu uzsmēķēšanai, un klusi gulēja.

«Sūt. . .» Kirils skaudīgi nodomāja. Un tūlīt sajuta, cik ļoti pašam gribas atlaisties un izstiepties: šī tomēr ir nakts maiņa.

Pa lūku nolaidās jaunais Sena.

— Ko labu teiksi, Kirjuša?

— Paskaties. . .— Kirils pavīpsnāja, norādīdams uz Koļu.

— Jā,— Seņa sacīja.— Lai nu ko, bet gulēt viņš māk. . . Kad meistars jūs abus aizsūtīja tur novākt, Koļa palaida meistaru pa priekšu, bet pats atgriezās un likās uz auss. Kopš tā brīža. . .

Un Seņa, paņēmis lejā cirvi, kāpa atpakaļ augšā uz lūku.

Kirils noliecās pie Koļas.

— Koļa!— viņš klusu uzsauca.

Tas neatbildēja.

«Ir nu gan miegs!» Kirils nodomāja. Viņam nekad nebija paticis modināt guļošos, bija neērti to darīt.

— Koļa!!!— Kirils pieskārās viņam pie pleca un viegli pakratīja.

Koļam noraustījās un sašķobījās mute, un viņš miegā tā kā ieīdējās, tā kā novaidējās.

— Koļa, nu kas ir ar tevi?. . . Mums tak jālādē. Meistars lamāsies. . .— Kirils teica un paraustīja vēlreiz Koļu aiz pleca, nu jau stiprāk.

Un pēkšņi viņš aprāvās. Koļa ievaidējās — skaļi, gari stiepti —, un sārta strūkliņa izslīdēja viņam no mutes kaktiņa un aiztecēja pār vaigu.

Kirilu sagrāba neizprotamas, bērnišķas izbailes. Viņš jutās kā mazs bērns.

— Kas tev noticis?— Kirils izbijies jautāja un atrāva roku no Koļas pleca.

Koļa ievaidējās vēlreiz. Viņš pavēra acis — blāvas, žēlas — un, ar mokām kustinādams nozilējušās lūpas, noīdēja:

— Va-ai! Mirstu. . .

— Ko tu runā? Kas tev noticis?!—Kirils prasīja, sastindzis pār Koļu nedabiskā pozā, tagad baidīdamies viņam pat pieskarties.

— Va-ai!. . . Mīlīši. . . Va-ai!. . . Labiņie. . .

Kirils pasauca lūkasvīrus. Acīmredzot viņa balss bija skanējusi jocīgi, jo tie tūlīt pieskrēja pie margām.

— Kas ir?— Seņa augšā jautāja.

— Koļam kaut kas noticis. . .

— Viņš tak guļ!

— Nē jel, vaid un apgalvo, ka mirstot.

— Tēlo,— sacīja Seņa, tomēr kāpa lejā.

— Nē taču, viņš asiņo!— Kirils iekliedzās.

Lūkasvīri nodrāzās lejā.

— Koļa! Koļa!!!

Bet Koļa tikai vaidēja.

Atskrēja meistars.

— Kas viņam kaiš? Kā tas noticis? Kad? Kurš redzēja?!—viņš izbijies jautāja.

Neviens nebija redzējis. Neviens nezināja, kad. Neviens nezināja, kā. Visi klusēja.

Kirils teica:

— Es tur, zem trīspadsmitās, strādāju un skatos — Koļa nenāk. Domāju: kāpēc lai es viens pats raujos. .. Nācu viņam pakaļ. Skatos — guļ te. Domāju, ka aizmidzis. Sāku modināt — bet viņš vaid. . . Turklāt asinis. . .

Koļa ievaidējās un atvēra acis. Viņš pazina meistaru.

— Kas noticis?— meistars jautāja.

— Gāju pēc lāpstas. . . Padeva sastāvu. . . Va-ai!

— Es domāju, kāpēc man vienam jāraujas,— Kirils stāstīja,— nācu viņam pakaļ. Bet viņš te guļ. . .

Tika atkabināta elektriskā lokomotīve. Koļu piesardzīgi pacēla un aiznesa. Viņam tas laikam bija ļoti sāpīgi.

— Va-ai, mīlīši. . . Va-ai, nevajag. . .— viņš vaidēja.

Viņu novietoja lokomotīves vadītājam aiz muguras. Meistars pieķērās un palika stāvam uz bufera. Tā viņi aizbrauca.

—. . .Sāku viņu modināt, bet viņš vaid. Un asinis. . .— Kirils visiem atkārtoja.

— Jā. . . žēl vecā. . . Padomā tik, nav jau pirmo gadu kalnā. . .— sprieda darba cilvēki.

Tālāk izraktnē atskanēja svilpošana. Tad pazibēja uguntiņa. Tas bija Vasja, kas, uzspridzinājis, ko vajadzēja, svilpodams, lampu vicinādams, nāca šurp.

— Nu, kā sviežas? Vēl arvien čakarējaties?— Vasja iesmējās.— Es nāku un skatos: ripo mūsu lokomotīve. Uz soliņa tup Koļa, bet meistars kā sulainis. . . aiz muguras...— Vasja paskatījās uz visiem un aprāvās. — Kurp viņi šo aizveda?

— Uz dzemdību namu,— vecais Seņa nikni novilka.

— Koļa sabraukts. . .— kāds paskaidroja.

— Kā viņam tā gadījās?— Vasja jautāja.

— Mēs paši arī nezinām.

— Meistars mūs abus aizsūtīja,— Kirils atkal iesāka.— Es aizgāju turp, sāku strādāt, bet Koļa nenāca. Domāju, kāpēc lai es viens raujos. . .

— Man liekas tā,— neizteiksmīgā balsī sacīja Kņup-fers. — No tās puses starp sastāvu un sienu nevar iziet. Bet viņa lāpsta stāvēja tur. Viņš iespraucās pēc lāpstas, un tieši tajā brīdī vagoni pabrauca uz priekšu. Un Koļu parāva un saspieda šķērsām pret ribām. . .

— Vai tad viņš pat neiekliedzās?

— Varbūt nemaz nevarēja.

Nu viņi vairs neturpināja darbu. Noticis taču kas ārkārtējs.

Meistars atgriezās un pateica, ka nekas nav skaidrs. Meistara seja bija pelēka un nelaimīga.

— Padomā tik. . .— viņš sacīja it kā pats sev.— Vecais taču nav pirmo reizi kalnā. . . Iekrita kā iesācējs. Kurš tad tur līdīs!. . . Ja nav kur iet! Ja stāv vagoni! Ja sāk kustēties!. . . Un kāpēc viņš atstāja tur lāpstu?. . . Pats arī vainīgs!... Ei, tu!—viņš sāka kliegt uz Ki-rilu.— Tu arī mētā lāpstu, kur pagadās! Pēc tam lai citi par tevi atbild. . .

Tieši pēc stundas ieradās priekšnieki: raktuvju

priekšnieks un kalnu uzraudzības pārstāvis. Abi virs zemes bija bargi vīri, bet apakšā mulsa un nepavisam neizskatījās briesmīgi, šķita, ka paši ir nobijušies.

Varbūt tādus viņus pataisīja neierastais apģērbs un aizsargcepures. It īpaši pārstāvi. . . Steigā viņam acīmredzot nebija atrasts piemērots specapģērbs: viņam tas bija par mazu, un ķivere tupēja uz milzīgās, apaļās galvas kā neliels uz tās uzlikts bumbulītis. Likās jocīgi, ka nav noripojis lejā. Priekšnieki nāca pārskaitušies un samiegojušies.

Meistars, vēl vairāk nobālis, devās viņiem pretī.

Priekšnieks un pārstāvis sniedza nelaimīgajam meistaram roku un viņam kaut ko jautāja. Sākumā visi trīs runāja klusu un mierīgi un viņu balsis nebija dzirdamas. Pamazām tās kļuva arvien skaļākas, meistars nodūra galvu un klusēja — sākās brāziens.

Darba cilvēki stāvēja maliņā, vēsā ziņkārē vēroja un, paklusu sarunādamies, apsprieda, kas notiek: ka tas tik «spicē ausis» un tas jau «sauc priekšā», bet nu tie abi jau sāk «izķidāt», ka sprogainajam tūlīt ķiverīte aizlidos pa gaisu, ja viņš vēl vienu reizi papurinās galvu, ka nupat saplivināsies pilns ar priekšniekiem un ka priekšnieki paši ir vainīgi, tāpēc jau bļaustās, un ka meistara žēl: viņš taču ir lāga vīrs, viņam tikai tāds amats, bet priekšniekiem gan arī ir «tādi» amati. . .

Nostrostējuši meistaru un pārstājuši vāvuļot, priekšnieki sāka iztaujāt lieciniekus.

— Kurš redzēja, kā tas notika?

Visi klusēja. Acis bija nodurtas.

— Kurš bija klāt?

— Kā? Neviens pats? Neviens nav redzējis?!. . .

— Neviens nav redzējis!. . . Ko tu neteiksi! Biedri Streļņikov, kas jūsu maiņā te ir?— viņi atkal metās virsū meistaram. — Kas šeit notiek?! Sabrauc cilvēku — un nav neviena liecinieka! Velns zina kas. . .

— Mēs gan vispārībā te strādājam. . .— neizturami pieklājīgi sacīja Vasja.— Mēs apkārt neskatāmies.

Kāds aizturēti slepus iespurcās. It kā būtu ierukšķējies. Pārstāvis iekampa gaisu un, spēji novērsies, platā, niknā solī devās prom. Priekšnieks brīdi vilcinājās, it kā gribētu vēl kaut ko teikt, tomēr nebilda ne vārda un, tāpat pagriezies, aizgāja viņam pakaļ.

Meistars sadrūvējies pienāca pie kalnračiem.

— Beidz, Streļņikov, nenokar degunu,— tie sacīja.

— Tu neesi vainīgs. Neviens nav vainīgs. Koļa pats tur ielīda. Bet grēkāzi vienmēr var atrast. Tikai jāpa

meklē. Nu, bet mēs, tiklīdz kaut kas, iesim visa maiņa. . .

— Ja nu vienīgi. . .— meistars nedroši noteica.

Un tad izrādījās, ka viņu maiņai darbs jau beidzies, un viņi, pārspriezdami atgadījumu, devās augšā. Kiri-lam bija draņķīgi ap sirdi. Viņš juta sevī, it kā savās asinīs, milzīgu un neskaidru vainu, lai gan izdevīga loģika teica, ka viņam ar to visu nav nekāda sakara. Taču šī loģika sabruka, kad viņš atcerējās, ka tomēr nebija samainījis siksniņu, bet nu jau vairs to neizdarīs, un kad atcerējās, kā Kola vienīgais no visiem riskēja aizcirst aizvaru, kad Kirils toreiz bija iestrēdzis lūkā. . . Viņš atcerējās, kā šodien bija dusmojies uz Koju, ka tas nenāk un viņam, Kirilam, vienam pašam jāstrādā. . . Viņš dusmojās, bet Koļa tajā mirklī tika sabraukts. . . Tieši tāpēc viņš tika sabraukts. Nē, tie ir murgi, Kirils centās sevi pārliecināt, tā ir mistika. Bet tad viņš atcerējās, ka Koļa vairākas reizes pats no brīva prāta bija ļāvis viņam atpūsties un strādājis viens. . . Un viņš atcerējās, kā bija atskrējuši priekšnieki un kā viņi bļaustījās. . .

Bet cilvēks varbūt nomirs.

Kirils atcerējās pasmiešanos, sarunas un tukšās pļāpas par šo notikumu un saprata, ka šajās valodās jau nezin kā bija nozudis Koļa, cilvēks, bet palicis tikai atgadījums ar Koļu. . . Un visi viņam šķita vienaldzīgi, cietsirdīgi, nežēlīgi. Bet viņš pats, Kirils, ļaunāks par citiem.

Viņš nejuta nekādu prieku arī pēc tam, kad bija atstājis pazemi. Kļuva pat vēl sliktāk. It kā tiktu apgaismots kaut kas riebīgs, pretīgs, labāk lai tas būtu palicis tumsā, citiem neredzams.

Ja Koļa būtu gājis pēc savas lāpstas vienu mirkli agrāk un vagoni vēl būtu stāvējuši — viss būtu kārtībā. . . Vienu pašu mirkli! Varbūt meistars aizkavēja Koļu uz šo mirkli ar kādu lieku vārdu, bet varbūt viņš, Kirils. . . It kā Koļa pats būtu izvēlējies šo brīdi, lai gadītos nelaime, un visi būtu viņam palīdzējuši. It kā pēkšņi, piemēram, būtu ieraudzījuši, ka no augšas krīt kaut kas smags un zem tā stāv cilvēks, un visi tam sauktu, un tas skrietu un pagūtu tikt tieši zem šī smaguma. . . Bet varbūt vajadzēja aizkavēt Koļu uz vienu mirkli — un tad arī viss būtu kārtībā.

Ak kungs, kādas blēņas!

— Vai jūs esat galīgi bez prāta?— slimnīcā viņam teica.— Viņš taču vēl nav nācis pie samaņas. Smags stāvoklis — tas ir viss, ko mēs pagaidām zinām. Ārstu? Nē, viņu nevar satikt. Nu, ja jūs tā vēlaties, varēsiet viņu noķert, kad viņam beigsies dežūra. Astoņos. Jūs viņu viegli pazīsiet: pilsēta visresnākais cilvēks. Tikai — mēs neesam jums neko teikuši. . .— tā viņam slimnieku uzņemšanas nodaļā skaidroja labsirdīga, pēc izskata barga tante.

Viņš sagaidīja visresnāko ārstu. — Kas nu vēl nebūs!. . . Tik drīz viņu neizdosies apciemot. Dzīvot jau dzīvos, bet tik ātri uz kājām netiks,— tā ārsts izskaidroja stāvokli.

Noguris, neēdis un negulējis Kirils steidzās no slimnīcas uz kara komisariātu. Viņš jau bija nokavējies, jo vajadzēja ierasties deviņos. Vēl bija pavisam tumšs un drēgns. Kirilam sala, viņu pat kratīja drebuļi. Vai nu no aukstuma, vai ari no uztraukuma. Grūtsirdīgās domas par Koļu un sevi pašu kārtu kārtām gūlās uz citām tikpat smagām domām — par Vaļu un sevi pašu. Ne vienā, ne ari otrā ziņā viņš vairs neko nevarēja darīt. Koļam viņš nevarēja palīdzēt — ja būtu ticīgais, lūgtu par Koļu dievu. Ari no Vaļas šķirties viņš vairs nespēja, bet trīs gadi ir ilgs laiks.

Viņu tā kratīja drebuļi, ka tas izskatījās pat nepieklājīgi-

. . .Pa kara komisariāta vestibilu staigaja puiši kaili noskūtām galvām. Viņi gāja pa vienam, cits citam sveši. Un raudzījās caur pieri — nevarētu teikt, ka naidīgi, tomēr bez īpašas vēlēšanās iepazīties. Šķita, ka šos puišus kāds būtu izgrūstījis uz visām pusēm. Iedams caur vestibilu, Kirils juta, ka viņš no tiem kaut kādā ziņā atšķiras, ka tie skatās uz viņu gandrīz vai ar skaudību, bet viņš nesaprata, kāpēc. Turklāt tas viņu neinteresēja. Kirils vienīgi, garām ejot, pabrīnījās, kāpēc viņi tā steigušies nodzīt matus.

Kirils piegāja pie dežurējošā virsnieka, jauna leitnanta, un sniedza tam pavēsti. Leitnants to paņēma un nezin kāpēc vērīgi un nopietni aplūkoja, it kā pirmo reizi būtu ieraudzījis tādu lapu. Tas Kirilu aizkaitināja.

— Tā nav viltota,— viņš teica.

Leitnants uzmeta Kirilam īsu mirkli.

— Labāk pasakiet — kāpēc neesat vēl līdz šim brīdim nogriezis matus? Varbūt vispārējā kārtība nav jums domāta?— viņš ironiski jautāja.

— Vēl jau par agru. ..— Kirils brīnījās un apjucis pārvilka ar roku pār matiem.— Tos jau tikai pirms prombraukšanas. . .

— Vai zināt, man nenāk ne prātā ar jums diskutēt! — sacīja leitnants, ar labpatiku patapinādams gan vārdus, gan toni no kāda cita, kas visādā ziņā bija viņam paraugs.— Ejiet nodzeniet matus! Citādi atpakaļ nenāciet!

— Varbūt jūs mani te vēl trīs mēnešus noturēsiet līdz nosūtīšanai. . .— sacīja Kirils.— Varbūt es esmu slims un mani nemaz nepaņems?

— Paņems, paņems! Tas ir droši. Kā lai nepaņemtu tādu spēkavīru!— leitnants sacīja ar māksloti laipnu izpratni skatienā un piebilda ar tādu pašu tēlotu nelielu rupjību balsī: — Marš prom nodzīt matus!

«Nav vērts runāt,» Kirils nosprieda. «Es, muļķis, te strīdos ar muļķi. . .»

Kirils paraustīja plecus un devās uz durvīm.

— Kur nu?— leitnants uzsauca.

— Matus griezt,— Kirils atbildēja.

Vientuļie staigātāji, kas to visu jau bija pārdzīvojuši, pat apstājās, vērodami scēnu. Nu viņi apmierināti skaļi smējās.

Ar varenu atsperi apgādātās durvis uzdeva Kirilam pa muguru. No grūdiena viņā viss pretīgi salēcās.

— Līdz ādai?

— Līdz ādai.

— Pavisam līdz ādai?

— Jā.

— Kara komisariāts?

— Jā.

Pēc šī «jā» frizieris, kas pirms tam bija vilcinājies, lēkšus pielēca Kirilam klāt un vienā mirklī ar matu griežamo mašīnu izdzina platu joslu no pakauša līdz pierei.

Kirils ieraudzīja sevi spogulī un iesmējās. Tagad derētu aiziet un tādā izskatā parādīties leitnantam. Ar tādu celiņu. . . Kādu ģīmi šis rādītu?

Bet, kamēr viņš tā sapņoja, frizieris jau bija noskuvis visu, kas bija palicis kreisajā pusē no izdzītās svītras. Tagad mati muļķīgi slējās tikai labajā pusē. «Tā ir vēl labāk!» viņš paguva nodomāt, un frizieris ar burvju mākslinieka veiklību neatstāja uz viņa galvas vairs neko.

Kirils pārsteigts skatījās uz sevi spoguli tāpat caur pieri kā puiši vestibilā. Viņš nekad nebija iedomājies, ka viņam ir tik apaļa galva. . .

Bet frizieris, izmanīgs zellis, ne vecāks par Kirilu, pretstatā viņam neparasti matains, it kā vēl vairāk ņirgādamies, pabraukāja ar mašlniņu pa Kirila apaļo pauri. It kā noglaudīja. It kā lai būtu rūpīgāk. Tas viss tika darīts tīšām un bija muļķīgi. «Par ko viņš ir tik apmierināts?» Kirils domāja, ar acīm īgni nomērīdams friziera garo augumu un nolaidenos plecus. Bet tas, maigi pieskāries ar mašlniņu vēl reizi, it kā nodzīdams pārpalikušu matiņu, pametis spoguli savu dumji izsmējīgo skatienu, norāva Kirilam no kakla salveti un pavicināja to.

— Gatavs ir!

Iziedams no frizētavas, Kirils vēlreiz ieraudzīja sevi spoguli. «Uz mata tāds pats. . .»viņš nodomāja, atcerēdamies puišus vestibilā.

Frizētava un frizieris bija Kirilu uzmundrinājuši un izklaidējuši. «Interesanti, kāda patika viņam bija ņirgāties par mani?» Kirils prātoja. «Kāds prieks?»

— Nu jau ir labāk,— sacīja leitnants.— Sen tā vajadzēja.

— Ko sen vajadzēja?!— Kirils atcirta. «Kas viņu rausta aiz mēles? Būtu licis mani mierā. . .»

— Nu, nu!— leitnants teica.— Rāmāk. . .

Kirils savaldījās un neatbildēja.

— Tev derētu manā vadā. . .— leitnants zīmīgi piebilda.

Kirils arī uz to neatbildēja un sāka staigāt pa vestibilu, skatīdamies caur pieri, tāpat kā citi puiši.

Tā viņš staigāja veselu stundu. Jau bija apmēram vienpadsmit. Darbs un nakts notikumi bija atstājuši savu iespaidu. Briesmīgi gribējās ēst, dzert, gulēt. Viņu atkal sāka kratīt drebuļi.

— Vai mums vēl ilgi te būs jāganās?—viņš jautāja leitnantam.

— Gaidiet, jūs izsauks,— tas teica.

— Ak dievs, uzrakstiet, ka esmu derīgs, un cauri. Vai tad es neesmu derīgs, ko?

— Jūs taču pats apgalvojāt, ka varbūt neesot derīgs,— leitnants iedzēla, un tas viņam acīm redzami sagādāja milzīgu apmierinājumu; viņš pēkšņi pasmaidīja — neiedomājami plati un atklāti, apbrīnojami bērnišķīgi.

— Bet nu jau es esmu nogriezis matus,— Kirils sacīja,— un tā vairs nesaku. Es taču esmu derīgs, šaubu nav, kādēļ vēl mani šeit mocīt? Neesmu ne ēdis, ne gulējis. Kamēr sagaidīšu, kļūšu vēl nederīgs.

— Kāpēc tad tu neesi ne ēdis, ne gulējis?

— Nakts maiņa. . .

— Tev nav veicies,— līdzjūtīgi noteica leitnants. — Nav trāpījusies īstā maiņa. Nekas, nu jau drīz. . .

Un patiešām — iznāca māsiņa, sapulcināja visus vienā barā un veda prom. Pa bezgala garu gaiteni. ) Gaiteņa galā bija aizkariņš. Māsiņa ieveda viņus aiz tā un atstāja. Sājā kaktā nebija kur apgrozīties. Viņi | stāvēja, cits uz citu neskatīdamies, cits no cita neatkarīgi, cits citam nepazīstami. Atklājās, ka tikai divi ir draugi un tāpēc, juzdamies drošāk, sarunājās — nedabiski skaļi. Tas, ko viņi runāja, bija domāts svešām , ausīm un izklausījās diezgan dumji un uzbāzīgi. Laikam jau viņi paši arī nejutās pārāk droši.

Beidzot viņus sāka izsaukt:

— Abeļskis! Akatovs!

— Es! Es. . .

— Izģērbieties!

Sarosījušies izsauktie kautrīgi novilka pār galvu kreklus un noģērba bikses, palikdami vienās apakšbik-sītēs. Tad nolika drēbes uz krēsliem. Un centās ne uz vienu neskatīties.

Vēlreiz pavērās durvis. Laukā pabāzās galva:

— Ko jūs tur čammājaties! Bet apakšbikses? Apakšbikses arī, bikses arī. . .

Puiši, acis nodūruši, izkāpa no apakšbiksēm un tajā pašā brīdī kļuva pavisam citādi, viņu sejas pārvērtās.

— Bolobonovs! Buhalovs — sagatavoties!

Bija auksti. Kirilu arvien vairāk kratīja drebuļi. Viņš netika vaļā no pretīgajām trīsām. Žokļi pat smeldza, ka viņš bija sakodis zobus, lai tie neklabētu.

— Voroņenko, Zarembo — sagatavoties!

«Kaut nu ātrāk izsauktu. . . Sasodīts! Krata kā suni. Gaidi vien! It kā tevi sūtītu uz Itāliju. Ja būtu bijis uzvārds ar burtu A. . .»

— Ivanovs A. A.f Ivanovs А. B.— sagatavoties!

«Kaut nu ātrāk. . . Un tad gulēt. . .»

— Ivanovs F. F., Igošins — sagatavoties!

«Beidzot tikuši cauri ar Ivanoviem. . .»

— Sagatavoties. . .

— Sagatavoties. . .

— Kapitonovs, Kapustins — sagatavoties!

«Kāds Kapustins? Vēl viens Kapustins? Cik stulbi! Tas taču esmu es — Kapustins.»

— Es!

— Izģērbieties, nekavējiet!

Kirils, tieši tāpat kā citi, nomauca pār galvu kreklu. Neparasta sajūta: galva — gluda un apaļa — apbrīnojami viegli izlīda no krekla. Tieši tāpat viņš izkāpa no biksēm. Un stāvēja kails. Viņš nezināja, kā viņam kailam jāstāv. . .

Un tad viņus ieveda iekšā — viņu un Kapitonovu. Kapitonovs bija ļoti sīks un vārgs, trīsreiz mazāks par Kirilu. Zāle, kurā viņi tika ievesti, pārsteidzoši neatbilda komisijas darbam: viscaur bija masīvi, aušīgi rotājumi un milzum daudz spoguļu. Kirils ieraudzīja uzreiz vairākus savus un Kapitonova attēlus. Spogulis atspīdēja spogulī, un tajā bija redzama nebeidzama rinda lielu, kailu Kirilu un mazu, arī kailu Kapitonovu.

Kirils gāja apkārt zālei no galda pie galda. Viņš jutās kā paralizēts, jo aiz galdiem sēdēja apģērbti cilvēki, bet viņam bija jāstaigā kailam: viņš jutās kā pie fotogrāfa, tikai vēl nebrīvāk. Labu laiku viņš bija viscaur kaila cilvēka pārdzīvojumu varā. Vēlēšanās saglabāt pašcieņu vēl vairāk traucēja izturēties dabiski. Turklāt starp ārstiem bija divas jaunas sievietes. Gaužām muļķīgi bija rādīt lepnu seju, ja pats esi pliks.

Pirmais ārsts Kirilam patika. Viņa izskats un tonis bija uzsvērti labvēlīgs. Viņš pieklājīgi uzaicināja Kirilu apsēsties. Kaut arī Kirils izjuta, cik muļķīgs ir šis piedāvājums (sēzdamies viņš vēl skaudrāk apjauta savu kailumu, un vaskadrāna uz krēsla bija nepatīkami auksta), viņš bija pateicīgs labsirdīgajam večukam. Tas iztaujāja Kirilu par visām kaitēm, kādas viņu piemeklējušas, iztaujāja visos sīkumos, viegli pieliecis galvu, ar lielu iejūtību uzmanīgi uzklausīja Kirilu,

218

219

laipnās acis mirkšķinādams. Vecais ārsts tā izprašņāja, ka Kirils sāka justies slims. Viņam bija patīkami večukam visu sīki jo sīki stāstīt un stāstīt, bet tas pēkšņi pārtrauca viņu pusvārdā, tā seja kļuva nogurusi un vienaldzīga, un, atgāzies atpakaļ, it kā aiziedams prom, ārsts teica:

— Labi! Ejiet pie nākamā!

Kirilā kaut kas uzviļņoja un noplaka. Viņš stāvēja atkal kails, bet pēc tam — kails — devās pie nākamā galda.

Tur bija resna, apaļa tante, pēc izskata ļoti omulīga. Varēja manīt, ka viņa nav pārtraukusi no rītiem vingrot un norīvēties ar aukstu ūdeni. Viņas acis moži un jautri iztaustīja Kirilu. Ar savu mundro balsi viņa izprašņāja vairāk gan par to, no kurienes viņš ir, kur mācījies un kā padzīts, kas ir viņa vecāki un kā viņi Kirilu atlaiduši. Viņa klaigāja un vaimanāja, juta līdzi un bija satriekta. Tā bija mātes interese, taču ar viņas bērniem nekad nekas tāds nevarētu notikt. Kirils, atkal uzķēries uz tās pašas makšķeres, labprāt izklāstīja viņai visu, jo maz jau bija tādu, kas interesētos par viņa agrāko dzīvi, bet viņam tā nebija vienaldzīga. Tomēr dakteriene arī klausījās, klausījās un tad — it kā piesātinājusies — vienaldzīgi un maigi sacīja:

— Nu, vēlu jums veiksmi!

Un Kirils jutās divtik kails, apmierinājis viņam pilnīgi sveša cilvēka ziņkāri. Viņš sadusmojās.

Ķirurgs, terapeits, acu ārsts, laringologs — visiem Kirils aizslīdēja garām bez īpašas aizkavēšanās. Viņš bija apsteidzis Kapitonovu jau par diviem galdiem. Kapitonovs tika aizturēts.

Pēdējā bija neiropatoloģe. Šai skaistajai sievietei bija nievājoša un neapmierināta sejas izteiksme. Kirils jau bija pietiekami nomocīts un vīlies, lai sajustu nez kādus kompleksus šīs daiļavas neslēptā nicinājuma priekšā. Viņš saprata, ka, būdams kails, nav spējīgs pateikt kaut ko jēdzīgu, asprātīgu, kas varētu saisti! tādas sievietes uzmanību. Kirilu tas nomāca: kaut ari viņš atrastu sevī spēku un iespējas ko pateikt, tas nekā neskanētu, jo viņš taču ir kails, pareizāk sakot, viņa nemūžam neko neizdzirdētu savā nicinošajā pārliecība, ka šeit nevar gadīties nekas tāds, kas būtu viņas uzmanības vērts. Aprauti, kaut kur sāņus vērsdamās, virsū neskatīdamās, viņa jautāja:

— Vai sūdzības ir?

— Kuram to nav!—Kirils atbildēja.

— Beidziet!— viņa saviebusies teica un uzsita Kiri-lam pa ceļgalu — kāja notirinājās. Un izstieptās rokas drebēja. Šodien tas nebija nekāds brīnums. Kirils viscaur drebēja. Viņš nespēja neko sev padarīt. — Beidziet,— ārste vēlreiz sacīja.— Beidziet kratīties!

— Piedodiet, — Kirils atvainojās,— šodien es neko nevaru ar to iesākt.

— Kā tad. . .— sacīja ārste.— Vai jūs dzerat?

— Kur nu. . . Es nedzeru, vispār. . .

— Vispār. . .— skaistule viņu izmēdīja.— Vai smēķējat?

— Smēķēju. . .— Kirils nopūtās.

— Vai urīnu nolaižat? Lēkmes gadās?

— Ak kungs!— sacīja Kirils.— Bez šaubām. . .

— Nu nekas,— dzēlīgi teica daiļava,— armijā tas jums pāries.

Cieši klāt pie neiropatoloģes galda bija komisijas priekšsēdētāja galds. Apaļš, sirms vīrs pagriezās pret Kirilu un tagad dzidrām acīm pētīja viņu. Kirils piegāja pie viņa.

— Jūs taču neesat dumjš, jaunais cilvēk, bet pietiekami izglītots. . .— priekšsēdētājs aizrādīja, aplūkodams Kirila karti.— Kā jūs nesaprotat, ka cilvēki šeit strādā!

Kirils stāvēja pie viņa galda — kails — un jutās bezgala muļķīgi. Viņam nebija, ko teikt pretī. Viņš nevarēja un negribēja stāstīt par nakts maiņu un nelaimi, kas bija izsitusi viņu no sliedēm. Lai gan tas nebija gluži tā. Priekšsēdētājs plašā, rūpīgā rokrakstā secinājuma ailē sāka vilkt: «DE. ..» Uzrakstījis «DE», viņš pacēla galvu un sacīja:

— Jums nepieciešama armija. Tā jums gluži vienkārši ir nepieciešama.

Un tajā pašā rokrakstā pabeidza: «. . .RĪGS.» Un viss — gan kā viņš rakstīja, gan kā aizrādīja — sastāvēja no nevainojami profesionālām ārsta kustībām, kad tas izraksta recepti.

DE-RlGS.

Un priekšsēdētājs plaši parakstījās.

Derīgs aviācijā, flotē, kājniekos, karaskolā, tanku daļās, celtniecības bataljonā. Kirils Kapustins derīgs visam.

Turpretī Kapitonovs, kā šķiet, nekam nav derīgs.

Paldies dievam, šī ķēpa ir beigusies. Vai tad viņš jau pašā sākumā nebija teicis: uzrakstiet DERĪGS — un cauri! Kirils apģērbās, un pamazām viņam kļuva siltāk. Viņš jutās atžirdzis, pat mundrs — tas bija tāds trīcošs mundrums.

Kirils gāja uz kopmītni un prātoja, cik negaidīti un vienā rāvienā, un visi reizē mierīgā dzīvē atgadās dažādi notikumi un satricinājumi. Un viss tiek apgriezts ar kājām gaisā. «Jā,» viņš domāja, «nevar sūdzēties, ka dzīve būtu mierīga, garlaicīga, tā tik ātri paiet. . .»

«Jā, laiks ir aizlidojis. . .» viņš domāja. «Pusgads kā viena diena.»

Un pēkšņi viņš pārsteigts atcerējās, ka kopš tā brīža, kad viņam tika iedota pavēste, ir pagājusi tikai viena diennakts. «Nevar būt,» viņš nodomāja, «ka tikai viena diennakts. . .»

Laiks tagad bija sajucis. . .

Sākumā bija gaidīšana. Rīt, rīt. . . Tā pagāja nedēļa, un gaidīt apnika — apriebās. Tiklīdz pie tā pierada, viss it kā atvirzījās tālākā nākotnē: tas, protams, notiks, bet nezin kad, ne jau tagad. Un tad dienas sāka ritēt tā, kā bija ritējušas jau pirms tam: diena pēc dienas — visas vienādas. Iestājās īsta ziema, sals. Darbs, Vaļa, Vaļa, darbs. Pagāja mēnesis, pagāja otrs mēnesis. Un, kad no jauna pienāca pavēste, tā atkal pienāca pēkšņi, tikpat necerēta kā pirmo reizi — tikpat negaidot. Lai gan — kas tur pēkšņs un necerēts, negaidīts? . . .

Šķiršanās

AIZPARĪT

Jāņem līdzi krūze, karote. . .

Bet pārējo nevar paķert līdzi. . .

Nevar paņemt ģērbtuvi un 308. skapīti, kuru atver ar savu atslēgu, bet tur ir tava ķivere un tavas darba drēbes, tās bija pavisam jaunas un stāvēja kā iestīvinā-tas, kad tika izsniegtas noliktavā, nevar paņemt līdzi jokus, dažādus izteicienus, smiekliņus, kas lidoja no skapīša uz skapīti, nevar paķert īpatnējo smaku, kāda ir sviedriem, kājautiem un apģērbam, kas pēc maiņas ir slapjš, bet pirms darba sauss un putekļains, nevar iziet basām kājām—tikai sportabiksēs — pa koka redelēm starp skapīšu rindām, nesot izstieptā rokā dzelzs riņķi ar tajā sakārtām drēbēm, lai nodotu tās žāvētavā resnajai un nosvīdušajai večai Marfai, un, kad būsi nodevis, iet ar citiem kopā uz dušu, berzēt Koļam vai Seņam muguru un skaļi smieties, izraisot tik jocīgi skaļo dušas telpas atbalsi, pēc tam iztvīcētam, kā no jauna piedzimušam iziet svaigā gaisā un doties citiem līdzi uz ēdnīcu, bet vēlāk uz kopmītni, atnākt uz raktuvēm agri, agri no rīta, kad no rasas vēl kūp zeme vai arī uz tās tikko uzsnigušais sniegs ir no jauna piesalis, atnākt vēlu, vēlu vakarā, kad spoži un dzeldīgi deg zvaigznes, apmainīt numuriņu pret lampu un kāpt augšā pa čīkstošajām, slēgtajām koka kāpnēm — esta-kādi —, nevar paķert sev līdzi baļķēnu, uz kura sēdēji un smēķēji, kamēr sapulcējās visa maiņa, un sarunas par dienu, kas aizvadīta kopš iepriekšējās maiņas, pēc tam zosu gājienā soļot pa izraktnēm, šūpojot rokā lampu, nevar paķert sev līdzi milzīgās ēnas, kas līgojas uz nelīdzenajām akmens sienām, nevar aizvest līdzi kantorīti, telpu, kas izcirsta klintī, neatsaukt vagonus, kas parādās kā gaiši punktiņi izraktnes tumšajā galā, un šis gaišais punkts skrien tev virsū, pieaugdams arvien lielāks, piepilda visu, apžilbina un žvadzēdams, dārdēdams aizdrāžas garām, un prom ir, nevar paņemt, nevar notvert un iznest rūgtenos dūmus, kas pēc sprādziena aizplūst pa izraktnēm, ventilatoru gaudas un to gaisa strūklu no ventilācijas caurules — pret to ir tik grūti iet —, nevar paķert sev līdzi, nevar paķert sev līdzi, nevar paķert sev līdzi, nevar paķert sev līdzi, nevar paķert sev līdzi, neatrast tādu klusumu, tādu tumsu, tikai šeit, tikai šeit, mans Koļa, Koļa, nevar paķert sev līdzi sienu drebēšanu, zemes drebēšanu zem kājām no netālajiem sprādzieniem, nevar paķert līdzi pašas tumšpelēkās akmens sienas, nelīdzenas un mitras, pa tām kā sviedri tek straumītes, bet, ja uzspīdina lampu, vai tad tās ir pelēkas!— tās dzirkstī un mirgo, nevar paņemt sev līdzi, nevar paņemt sev līdzi pīppau-zes sarunas — par ko, tas nav pasakāms —, gudrības — kādas, tas nav aptverams —, nevar paņemt līdzi iegūto

iežu tumšo, slapjo, dzīvo masu, kas gāžas pa lūkām, tās pirmatnējo, dzīvniecisko spēku un to zvēra rēcienu, kas atskan no tumšās rīkles, no kuras plūst rūda — slapja, kustīga kā lava —, šo rēkšanu vistiešākajā nozīmē maigu, baismu —, zemes balsi, nevar paķert sev līdzi, nevar paņemt līdzi uzpīpēšanas, nosvērtās, nopietnās uzpīpēšanas un to kaut ko vienkāršo un visiem saprotamo, kas pavada šo uzpīpēšanu, ne viņu jautrību, smieklus, nedz tevi, Koļa, nedz Vasju, nedz Petju, nedz to brīdi, kad beidzas maiņa un tu ej un ej augšup, augšup — mājup—, ej, bet pēc tam iznāc un — ak dievs, debesis, saule, pasaule!— samiedz acis, samiedz acis — cik gaišs ir uz zemes!— it kā tu būtu vēlreiz piedzimis un vēl reizi un gandrīz piedzēries,— un tas viss ir jāatstāj.

Tas viss pārvēršas par parakstiem uz aptaujas lapas.

Pats to nemanīdams, Kirils runāja klusā balsī, pat čukstēja, kad skaidroja māsai, pie kā viņš atnācis, un māsa teica, ka nedrīkstot, bet Kirils — ka viņš esot uzzinājis un nu jau varot; māsa piezvanīja pa telefonu un pateica, ka tiešām, jā, jau varot, tomēr pirms tam ilgi neesot atļauts, jo slimnieks bijis ļoti vārgs, bet tagad varot; viņa gluži vienkārši neesot zinājusi, ka jau var. Bet, kad Kirils uzģērba virsvalku un, noskaidrojis, kur jāiet, kāpa augšā pa trepēm un pēc tam gāja pa garu koridoru, viņam jau bija cita gaita, cits augums un pat cita seja.

Slimnīca bija jauna, celta pēc pēdējās modes. Daudz stikla un daudz baltu sienu. Viscaur klusums, tīrība un gaisma. Un vairāk nekā. Nebija redzami arī cilvēki, bet, ja tomēr parādījās kāda māsa, viņa kā nedzirdama ēna tik ātri pazuda, ka bija grūti iedomāties, vai viņa vispār bijusi vai nav bijusi.

Kirils gāja citā gaitā pa bezgalgaro koridoru garām vienādām durvīm, kas atšķīrās vienīgi ar numuriņiem to augšgalā, un šī vienāduma dēļ koridors šķita vēl bezgalīgāks. Kirila seja bija pārvērtusies arī tāpēc, ka tajā brīdī, tiklīdz viņš bija pārkāpis pār slimnīcas slieksni, viņš nemanot sāka justies nebrīvi, nedabiski, un vēl tāpēc, ka viņš kaut ko gaidīja. Šīs gaidas nebija izteiktas konkrēti. Tas, ka darbā Koļa bija viņam vistuvākais cilvēks, un tas, ka Koļa viņu toreiz bija izglābis, bet pēc tam cietis pats, un tas, ka Koļa ilgi bija gaužām vārgs, kaut ari tagad viņam ir labāk, un tas, ka Kirils baidījās tomēr ieraudzīt Koļu tādu vārgu, tomēr cerēja, ka būs ciešami, un tas, ka viņš baidījās neieraudzīt, nepazīt Koļu, kā reiz nebija pazinis vecmāmiņu, kad bija viņu apciemojis slimnīcā, un pēc nedēļas viņa bija nomirusi, un viņš pats ar savām sāpēm, savām domām, cerībām un nebūšanām — tas viss, neskaidrs, neatšķirams, neizteikts, apvienots, saucās par kaut kā gaidām.

Turklāt šodien, kad viņš nāca šurp, spīdēja saule un sniegs žilbināja acis, debesis bija zilas, zilas un gaiss dzeldīgs — kā kristāls: pārāk labs laiks. . .

Slimnīcā gaiss bija silts, tomēr tā mēreni, tas bija absolūti tīrs, tā mēreni sauss un mitrs — visnotaļ piemērots gaiss. Smaka gan bija īpaša. Tiesa, tā bija ievērojami vājāka nekā citās — daudz vecākās slimnīcās, kurās Kirilam bija gadījies būt. Šī tikko jaušamā zāļu smaka toties bija asāka un vairāk satrauca. Šķita, ka brīžiem tā ir jūtama, brīžiem nav.

Bezgala garš gaitenis — kā solis uz vietas gar vienām un tām pašām durvīm, vienīgi numuriņi uz tām zib garām, pieaugdami ikreiz par vienu ciparu.

57.

Kirils pavēra durvis un pabāza iekšā galvu. Viņš ieraudzīja nelielu palātu — tikpat gaišu, tīru un tukšu — un tajā sešas gultas. Tās ne ar ko neatšķīrās cita no citas. Kirils pārlaida skatienu visām pēc kārtas un pēkšņi izdzirdēja savu vārdu. Tas skanēja tik klusu, ka to vairāk varēja nojaust nekā saklausīt, tomēr Kirils jau gāja pie vienas no gultām. Viņš piegāja pie tās un nu jau skaidri redzēja kaut ko nedabisku, masīvu, kas milza zem sniegbalta palaga.

Koļas tur nebija.

Izjūta, ka viņa tur nav, bija tik izteikta, ka Kirils, pats to neapzinādamies, piepeši skaļi uzsauca:

— Koļa!

— Jā, Kirjuša. . . sveiks. . . nāc šurp. . . sēdies. . . Pā-ņem ķeblīti. . .

Tad Kirils ieraudzīja, ka tas masīvais jau ir Koļa, bet viņš atradās tur — iekšpusē — kā gliemežvākā, bija redzama vienīgi viņa mazā un sausnējā galva ar pelēku

matu tīmekli uz pieres. Tas bija Koļa un tas nebija Koļa.

Kirils apsēdās uz ķeblīša.

— Re nu. . .— Kirils iesāka. Viņš nezināja, ko tagad darīt, ko teikt, un jutās kā sasaistīts.

— Stāsti. . .— sacīja Koļa.

— Te ir apelsīni. . . Bet šeit — siksniņa. . .

— A, siksniņa. . .— sacīja Koļa.— Mans pulkstenis tak čupā.

— Kas šim lēcies?— nepaguvis padomāt, Kirils jau prasīja un tajā pašā brīdī sadusmojās uz sevi par muļķīgo un nevajadzīgo jautājumu.

— Nezinu,— Koļa atteica.— Laikam būs dabūjis triecienu.

Abi apklusa. Kirils glaudīja ceļgalus.

— Un es pats arī esmu čupā. . .— sacīja Koļa.— Tāpat kā pulkstenis.

Kirils nezināja, kā par to runāt. Tūlīt radās ne visai izprotama vainas izjūta. Un viņam gribējās novirzīt Koļu no šīs sarunas.

— Puiši visu laiku tevi piemin,— viņš teica.— Sūta tev sveicienus. Drīzumā piekāps.

— Jā? Paldies. Stāsti nu, stāsti. . .

Šis «stāsti» noskanēja mierīgi un vienaldzīgi. Šķita, ka Koļu tas neinteresēja. Taču Kirils bija priecīgs, ka var kaut kā uzsākt sarunu.

Viņš pastāstīja, ka Vasja ir apprecējies un kādas bijušas kāzas, vecais Seņa atkal salamājies ar sievu, bet viņu iecirknim iedota jauna elektriskā lokomotīve un tā ir ļoti laba lokomotīve, un Kņupfers aizgājis atvaļinājumā. . .

— Jā...— Koļa sacīja bez jebkāda sakara.— Man jau, redz, tāpat. . . Dakteris apsolīja, ka vēl vienu mēnesi — un viss būšot kārtībā. Viņi gaidot jaunas zāles.. .

Un Koļa moži, pat dedzīgi sāka stāstīt par šīm zālēm, kuras mēs gaidām dienu no dienas, un cik brīnum labas ir šīs zāles, kādus brīnum labus rezultātus tās jau devušas, bet to vēl ir ļoti maz un tās grūti dabūt, tomēr mēs jau nu tās noteikti saņemsim, mēs tās gaidām dienu no dienas. . . un cik ātri tās palīdzēs viņam, jo pagaidām viņš vēl visai labi nejūtas, sāp. . . Viņš veikli bārstīja medicīnas terminus, un no viņa mutes tie skanēja jocīgi. Tad viņš atkal runāja par zālēm, kuras

226

mēs vēl aizvien gaidām dienu no dienas. Viņš teica «mēs», «mūs» par slimnīcas ļaudīm, bet «viņi», «viņus»— par puišiem, un tas arī bija jocīgi.

Kirils mocījās un gaidīja, kad varētu kaut kā iespraukties, lai pamēģinātu mainīt tēmu.

— Jā, ļoti labi, ka ir tādas zāles. . .— viņš teica.— Bet es parīt dodos prom. . .

— Uz kurieni?— Koļa vienaldzīgi jautāja.

— Armijā. . .— Kirils bija pārsteigts, ka Koļa to aizmirsis.

— Ā! . . .— Koļa atžirga.— Tu teici, es atceros. Es tai atdevu astoņus gadus. Tieši no obligātā karadienesta — jau bija pēdējais gads — uz fronti. . . Līdz pašai Berlīnei. Bet pēc tam vēl astoņus. . . Es jau tev stāstīju. . . Un pēc tam raktuves. Bet tagad — šiten. Tāda nu ir tā dzīve!

— Koļa, ko tu!— sacīja Kirils.— Mēs vēl pastrādāsim kopā, kad es atgriezīšos.

— Var jau būt. . .Var jau būt. Bet tu tak neatgriezīsies. Tu iesi mācīties. Ej mācies! Tagad bez skolas nav nekas. Vai tev jāraujas melnās miesās kā man. . .

— Dzīve ir gara,— Kirils bez īstas pārliecības teica.— Nav ko minēt.

— Tā vis nesaki, ka gara. To tu vēl nezini. Pazibēs, ka nebūs ne miņas. Katra diena tik ir gara, bet dzīve — nieks vien, aizskries vēja ātrumā.

Kirils nezināja, ko atbildēt.

— Es te tā guļu,— Koļa sacīja,— pakustēties nevaru, un visu laiku domāju. Man jau likās, ka nomiršu,— tā ka daudz domāju. Un es izprātoju, ka neviens cilvēks nav ar savu dzīvi apmierināts. Viņiem tik rādās: šodien tā nav tāda, kā vajadzētu, īstā dzīve sāksies rīt. Viņiem tik rādās, ka tāda ir pagaidām, bet jābūt citai. Citas nebūs. Tā var arī nomirt — gaida tik un gaida un nevienu savu dienu it kā nav dzīvojuši. Visiem šķiet, ka būs kaut kāda «īpaša» dzīve, bet tā, kas pašreiz,— tā nav nekas, tikai liekas, ka dzīvo. Varbūt es viens tā domāju?. . . Man mūžam gribējās visu pārdzīvot no jauna. Bija pārāk daudz lieka. Viss būtu varējis iegrozīties citādi. . . Bet es tā padomāju — un tas pārgāja. Piepeši sapratu, ka apstākļi nav vainīgi. Maz esmu redzējis, tāpēc ka neredzēju, kā vajag, un nemīlēju, kā

8*

227

vajag. Dzīve visur ir viena — tā man tagad liekas. Es neesmu redzējis labu dzīvi, bet, ja tagad atceros,— man viss ir bijis: gan mīlestība, gan vīns, gan biedri. . . par da-a-arbu nemaz nerunājot! Ir bijusi gan brīvība, gan bēdas. . . Viss ir bijis. Varbūt šis tas vairāk, šis tas — mazāk, nekā vajadzētu, bet tas viss ir bijis. Un droši vien tāpat kā citiem cilvēkiem — pa īstam. Tā nu es tagad domāju: ja to saprot, tā jau ir brīvība.

Kirils bija pārsteigts. Viņam šķita, ka tas ir tieši tas pats, par ko viņš visu pēdējo laiku bija lauzījis galvu.

— Es arī esmu tā domājis,— viņš teica.

— Bet dažbrīd es domāju,— Koļa turpināja,— ka, iespējams, tā nemaz nav, kā es tev teicu. . . Iespējams, ka nav. Varbūt vīns bija draņķīgāks un sievišķi nesmukāki un rāvāmies daudz vairāk, bet brīvības bija mazāk — varbūt tur tas ļaunums, tā es domāju. Iespējams, ja viss būtu bijis mazliet labāk — tur tā jēga? Varbūt es neko pasaulē nemaz neesmu redzējis, ja jau man viss bijis mazliet sliktāk? Bet — par ko sliktāk? Nu, Kiril?

Tagad Kirilam šķita, ka nevis tas, iepriekš teiktais, bet taisni šis ir tas, par ko viņš bija domājis. Tomēr viņš gribēja nomierināt Koju.

— Nē jel, Koļa! Tu sākumā pareizi teici. . .

— Nē, to tu droši vēl nezini. . .— sacīja Koļa.— Padomā tik: cilvēkam jānokļūst nelaimē, lai viņš sāktu domāt! It kā es pirms tam ne reizi nebūtu par to lauzījis galvu. . .

— Nekas, Koļa. . . Būs labi. . .— Kirils ne visai pārliecinoši sacīja. Viņš prātoja, ko viņam pastāstīt, taču galvā līda kaut kādi pavisam dumji sīkumi, nejaušības. Un viņš saprata, ka pat galvenie notikumi nav tie, kas patlaban būtu Koļam jāpavēsta. Kojām nepieciešams kas cits, kāda īpaša līdzjūtība. Bet viņš, mīlēdams Kolu, nespēja atrast šos vārdus. Prātā bija tikai sīkumi. Un viņš neteica neko.

— Jā. . .— sacīja Koļa.— Labi, ka man tagad ir cits dakteris. Vai nu skuķis var būt par ārstu! Bet tagad ir īsts dakteris. ..

Un Koļa īgni pastāstīja par iepriekšējo ārsti, kas izmeklējusi viņu tad, kad viņam bijis tik slikti, neko nav pratusi darīt, lai viņam būtu labāk. Turpretī otru dakteri viņš slavēja, tiklīdz tas parādījies, viņam kļuvis labāk, nu jau dakteris sakot, ka pēc mēneša viss būs kārtībā, jo tas ir ļoti labs dakteris, visdrīzākajā laikā dabūs Koļam zāles.

Kirils ļoti gribēja beigu beigās pateikt Koļam to, kas vajadzīgs. Taču viņš neparko nespēja atrast līdzjūtības vārdus; brīžiem viņam šķita, ka tie būs neizteiksmīgi vai vienaldzīgi, vai nedabiski un liekulīgi, bet brīžiem šķita, ka tie aizskars Koļu vai izbiedēs, turklāt viņš gribēja, lai Koļa kaut uz neilgu laiku aizmirstu savu slimību, tas Koļam nāktu par labu. Kirils juta, ka viņam jāpasaka tieši tie vārdi — parastie, nodrāztie, žēlsirdīgie. Ka taisni tie, nevis kādi citi šobrīd Koļam nepieciešami.

Bet Kojas vārdos tagad bija jūtams aizvainojums. Liels aizvainojums, ka viņam sāp. Viņš žēlojās, kur viņam sāp un kā. Visu ko izgudrojot, pa gaisu lidojot, bet to nevarot izdomāt, lai nesāp. Ka tas viss atgadījies ar viņu, bet ar citiem un ar Kirilu nav atgadījies — un te nu viņš, Koļa, guļ slims, bet citi un Kirils ir dzīvi un veseli.

Un, tā kā Kirils joprojām nespēja pateikt izjustos vārdus, ar kuriem bija nācis šurp (it kā vairs neprastu sarunāties ar Koļu — tāds vesels ar tādu slimo —, it kā viņi būtu dažādi cilvēki un runātu dažādās valodās. . .), viņš teica:

— Koļa, centies par to mazāk domāt. . .

Koļa, it kā atjēdzies, it kā sapratis kaut ko, paskatījās uz Kirilu.

— Tu esi pārāk jauns. . .— viņš teica,— un vesels. Nu, ej. . . Paldies, ka ienāci atvadīties. Lai tev armijā labi sokas! Ej nu, ej! Esmu noguris.

Un tajā pašā mirklī viņa skatiens aizklīda prom, it kā paslēpās un nozuda ģipša gliemežvākā. . .

Kirils atguvās, vienīgi izgājis uz ielas. Izrādījās, ka aizritējis pavisam īss laika sprīdis. Saule vēl nebija norietējusi, un sniegs žilbināja acis, debesis bija zilas, zilas un gaiss dzedrs — kā kristāls. Kirilu pārņēma prieks. Viņam bija kauns un neērti par savu prieku, bet viņš neko nespēja ar sevi padarīt.

Viņš domāja par to, ka slimība ir visbezjēdzīgākais, kas var notikt ar cilvēku, tā ir ļauna un nekrietna. Nedrīkst slimot. Un Kirils priecājās, ka viņš ir jauns.

Lejā pie Verastantes viņu gaidīja Kirilam Kapusti-nam adresēta vēstule. Viņš pagrozīja to rokās: apaļīgs, nepazīstams rokraksts. Ļeņingradas zīmogs. Nesalasāms paraksts.

Kirils atvēra.

Tā bija vēstule no Mišas.

Kaut kur tālu, tālu bija rakstīts par kaut ko tālu. . .

Tas ir ārprāts, kā viņiem tagad pievilkti groži! Sesija durvju priekšā. Rasējumi, kursa darbi. . . Sastrēgums. Un, kā par spīti, viņš vēl iemīlējies. Kirjuha var būt laimīgs, ka ticis no tā visa prom. . . Ceru, ka tu uz mani vairs nedusmojies un mēs atkal esam draugi, Miša rakstīja. Ļoti žēl, ka abi kopā nevarēs ziemas brīvdienās doties tūrisma pārgājienā ar slēpēm. Bet vispār — garlaicīgi, tīrā iznīkšana. Ļoti smags stāvoklis. Utt., u. tml.

Bet beigās vēl pierakstīts P.S., kā tas mēdz būt. Vēršanās pie Kirila kā pie visādu jautājumu speciālista un teorētiķa:

«Vai Tev nav iešāvies prātā, kāds mērķis virzījis Rodēnu attēlot Igo kailu? Es diezgan ilgi lauzīju galvu, taču bez panākumiem. Uzraksti par to savus apsvērumus.

Labasdienas no Boba. Visādi sveicieni no viņa.»

No kāda Boba?. . . Bobs, Bobis. . . Kādi man apsvērumi par to, ka Igo attēlots kails? Padomā tik — nekādi. . . Varbūt tas vispār nav Igo?. . . Ja Miša būtu šeit, atnāktu pie manis un nosēdētu visu dienu, uzskatīdams, ka palīdz man pārdzīvot aizbraukšanu! Un mēs būtu parunājušies par kailo Igo.

Kails Igo?. . . Igo. Kails. Kas to būtu domājis. .. Kails Igo!!!

Darbadiena tuvojās beigām, un Kirils gāja pretī Vaļai.

RĪT

Pēdējo dienu Kirils gribēja pavadīt ļoti labi.

Vienmēr jau gribas aiziet tīram, atstāt visu nevainojamā kārtībā, šajā dienā kļūt par savu personisko — vēl ne reizi nesasniegto — ideālu, kļūt gaiši zilam visvisādā nozīmē.

Gribas samaksāt visus parādus, visus apciemot un visiem uzrakstīt vēstules.

Nomazgāties, noskūties, apmainīt veļu un sakārtot visus krāmus.

Uzvilkt tīru kreklu.

Un atvērt vēdlodziņu.

Lai vējš klejotu pa istabu, kustinātu aizkarus un dzenātu pa grīdu pēdējo nevajadzīgo papīreli.

Savā veidā taču ir nepieciešama pat aptaujas lapa — šī dumjā nepieciešamība pēdējā brīdi apauļot visu pasauli —, ir nepieciešama pat aptaujas lapa.

Nepieciešams, nepieciešams. . . It kā patiešām būtu tik nepieciešams sameklēt šo grāmatu un nodot bibliotēkā vai samaksāt komandantei par sasisto stiklu vai pazudušo tējkannu.

Jāaizraksta uz mājām labas vēstules. . .

Gribas atstāt visu pilnīgā kārtībā. . . Bet tas nekad neizdodas.

Rītdiena nāk arvien tuvāk un hipnotizē. Un šodiena aizsteidzas arvien ašāk un bezjēdzīgāk.

Kirils pavingroja, aizskrēja uz parku, pārnācis nomazgājās, noskuvās, pārģērbās, sakopās un sakravājās — tik lietišķs, tik priekšzīmīgs. . .

Tad viņš pēkšņi palūkojās pulkstenī un — sastinga. Dārgais laiks, kā viņam šķita, bija aizlidojis pārāk ātri un bezjēdzīgi. Un Kirils sāka steigties, steigties. . . Šaudījās apkārt un neparko nespēja rimties. Pēkšņi saradās nezin kādi nevajadzīgi, sveši, citiem darāmi darbi un apstāja viņu, un nedeva viņam mieru. Izdauzīt, piemēram, pēdējā dienā komandantei viņas paklājus — vai tās nav mocības! Bet viņš tos dauzīja veselu stundu — izpildīja sen apsolītu un mūžam atliktu apņemšanos. Tur jau bija tas joks, ka neko vairs nevarēja atstāt uz rītdienu. Un viņš — tik nogludināts un tīrs — caur un cauri pārklājās ar putekļiem no šiem paklājiem.

Bet šī taču ir pēdējā diena. . . Jāsteidzas pie Vaļas, jānodzīvo šī diena tā, lai tā paliktu kā brīnum jaukas atmiņas. . . Bet kā gan tiek dabūtas tās brīnum jaukās atmiņas? Domājot par to, viņš vairs neprata ne normāli kustēties, ne runāt, ne redzēt, ne klausīties. Neprata vairs dzīvot, kā dienu no dienas bija dzīvojis, galvu nelauzīdams.

Bet šī taču ir pēdējā diena! Vakarā vēl atvadu dzīres. . . Viņš gan vēlējās tikai vienu — atlikušās stundas pavadīt divatā ar Vaļu un nevienu vairs neredzēt. Tomēr viņš neatteicās no atvadu balles. Gluži pretēji: skraidīja un rosījās — organizēja. Vienīgi lāgiem nosprieda: «Kam tas vajadzīgs?»

Beidzot paklāji bija izdauzīti, atvadīšanās kaut kā noorganizēta, un nu viņš vairs tik muļķīgi netērēs laiku. Viņš iet pie Vaļas.

Pilsēta nāk viņam pretī. Tā jau ir pavisam cita pilsēta. Ļeņingradu viņš pazina gan ziemu, gan vasaru, gan dienu, gan nakti, tāpēc nebrīnījās par tās pārvērtībām: Ļeņingrada allaž bija viena un tā pati pilsēta. Bet uz šejieni viņš bija atbraucis vasarā un atcerējās šo polāro pilsētu vasarīgu. Un tagad, kad bija pienākusi ziema, šī pilsēta kļuva viņam sveša un nepazīstama. Riet saule, bet tā ir tikai nupat uzlēkusi. Slīpie stari krīt sejā un nesilda. Toties apkārt viss saulē dzirkstī: jumti, pār tiem kalni un pār kalniem — debess. Ezers ir ledū kalts, balts. Un gaiss salts, dzeļošs. Pretī nāk ļaudis — kažokos, resni. Pretī nāk sievietes un nes tīkliņus un somas ar kartupeļiem, ar maizes klaipiem. Pretī nāk arī pavisam jaunas meitenes. . . Nāk pretī, bet neviena nenojauš, ka rītdien viņa — Kirila te vairs nebūs. Viņš pats nemaz nezina, uz kurieni aizbrauks. Pretī nāk ļaudis — un neko nezina par viņu. Smejas, sarunājas, tielējas — un nezina. Bet rīt viņi nezinās, ka viņš, Kirils, ir aizbraucis. Taču dzīve rit tālāk, steigšus vien. Arī tur, uz kurieni viņš aizbrauks, nezina, ka viņš uz turieni brauc. Bet viņš tur dzīvos. Pat grūti iedomāties, kur visur dzīvo cilvēki! Un visur viņi strādā un mīl. Un visur viņi iedzīvojas. Tāpat kā viņš bija šeit iedzīvojies. Kā iedzīvosies jaunajā vietā. Par vienu cilvēku vairāk vai mazāk. . . Un atkal vairāk. Varbūt viņš, Kirils, rīt aizbrauks un rītdien pat šurp atbrauks viņa dubultnieks — un nekas nemainīsies. Bet, ja no turienes, uz kurieni viņš brauc, tāpat ar skubu izbrauc viņa dubultnieks un traucas šurp — tad viņi gluži vienkārši apmainās vietām, tāpēc jau neviens neko pat nepamana.

Vārdu sakot, neviens nevienu negaida.

Un jāiet kopā ar visiem.

Tas iepriecina un nomierina.

Lai gan tā vēl ir ļoti maz.

Bez šaubām, cilvēkam ir grūti izcelties citu vidū — tāds nepiedzīvojis viņš nu reiz ir: mūžam atkārto ābeces gudrības, iekams pats kļūst par sevi. Droši vien izcelties starp citiem un apzināties sevi un savu dzīvi nekā citādi nav iespējams, kā vienīgi pilnīgi sajaucoties ar citiem un pazūdot pūlī. . . Bet tad kļūst tik labi un mierīgi: rau, te esmu es, tāds pats kā citi un kopā ar citiem, tā ka ar to pilnīgi pietiek un var nomierināties. Bet kas esi tu pats starp citiem? Tas paliek nezināms. Neiejucis pūlī, neizcelsies pats — no kā gan izdalīsi sevi, ja būsi viens? Tomēr arī iejaukties citos — tas ir tikai etaps un nav nekāds sasniegums.

Tad ir priekšlaicīgas sarunas par galu galā beigušos Kirila Kapustina bērnību, kas tik ļoti ieilgusi,— kaut arī tā būtu beigusies, kas gan par to? Paies laiks — pienāks pelēcīgie pieaugušā gadi, bet no brieduma nebūs ne jausmas. Un pāragri runāt par ražošanas svētīgo ietekmi uz jauno dvēseli, par to, ka tādējādi tiek atrasta sava vieta dzīvē. Arī tas ir tikai etaps, un tā jau šo vietu neatrod. Galvenais joprojām ir tava atšķirība no citiem, kas tevī ir jauns un nesavienojams ar citiem, tas ir, ko tu esi ienesis šajā dzīvē. Galvenais paliek: tu pats citu vidū un ar citiem, nevis tāds pats kā citi.

Nekas vēl nav sasniegts. Un nav nekādas garantijas, ka, iejucis pūlī, viņš nomierināsies un izcelsies citu vidū. Vai Kirils Kapustins būs tāds nobriedis cilvēks — tas nevienam nav zināms. Un nav arī zināms, vai būs priecīgs bērnības atvadu brīdis, kam vajadzēja notikt pirms daudziem gadiem un kas tika atlikts no Kirila neatkarīgu apstākļu dēļ. Tagad tiem, kas viņu mīl, jātic viņam, bet pārējiem — jācer.

Viņš ir bijis sēkla, kļuvis par zāli, bet jāaug — debesīs. . .

Viņi sēdēja pie Vaļas. Pareizāk sakot, sēdēja tikai Vaļa. Kājas pierāvusi, viņa tupēja dīvāna stūrī un vēroja Kirilu. Kirils brīžiem apsēdās viņai blakus, brīžiem pretī, pielēca kājās, skraidīja pa istabu, pārcilāja uz kumodes sunīšus. . . Ieslēdza radiouztvērēju, bet, pagrozījis un neko neatradis, izslēdza, staigāja pa istabu, skūpstīja Vaļu, apsēdās ar grāmatu rokās, pašķirstīja, nometa. . . Laboja gludekli, bet nesalaboja. . . Г I šņi piegāja pie galda, pacēla tējkannu, palūkojās, kas zem tās palikts.. .

Zem tējkannas nebija nekā.

— Kāpēc mēs te nīkstam un velti zaudējam laiku?!— viņš iesaucās.— Vismaz kaut kur aiziesim! . . .

— Tu jau pats velti zaudē,— Vaļa dzedri atbildēja. — Vismaz īsu brīdi pasēdi mierīgi.

— Vai tu nesaproti, ka man ir pēdējā diena!— Kirils sadusmojās.

Vaļa nopūtās un negribīgi piecēlās no dīvāna.

Saspringti, ne vārda nerunādami, viņi paklaiņoja pa pilsētu un nokļuva kinoteātrī.

— Tā tik vēl trūka!— Kirils čukstēja.— Man atlikušas dažas stundas, un nu skaties te visādus draņķus. . .

Tomēr, uzzinājis, ka līdz seansa sākumam viņiem jāgaida gandrīz vesela stunda, viņš neparko vairs nebija ar mieru palaist garām šo filmu un, nikns, ka jāgaida, purpināja:

— Mūžam viens un tas pats. . . Man mūžam tā gadās. Autobusi ir nupat aizgājuši, jauni nenāk, seansi tikko sākušies, veikaliem pusdienlaiks, tie slēgti — un visār brīvdiena! . . .

Vaļa vēsā padevībā klusēja.

Viņi nesarunādamies stāvēja foajē un arvien vairāk sadusmojās viens uz otru.

Filma jau pašā sākumā Kirilam nepatika. Viņš trinās uz krēsla.

— Jāiet prom, — viņš skaļi čukstēja Vaļai, — laika žēl. . .

— Iesim, — Vaļa piekrita.

Bet viņš, sašutis par filmu, palika sēžam.

— Jāiet prom, — viņš čukstēja. — Jāceļas un jāiet.

Un tomēr sēdēja.

— Tā, esam zaudējuši trīs stundas, — viņš teica, kad seanss bija beidzies. — Kaut arī man būtu bijis vesels vagons laika, es jau nu pats tur nebūtu kvernējis. Turklāt katrs brīdis dārgs... —viņš runāja, likdams saprast, ka viņa, Vaļa, nav ļāvusi viņam tūlīt aiziet, ka viņa ievilkusi viņu tajā kinoteātrī, ka viņas dēļ viņš tagad zaudējis trīs stundas, lai gan bija divas, un daudz ko citu, par ko viņam pašam pat nebija jausmas.

Viņš lidinājās pa pilsētu kā rudenīga lapa. Viņš ir norauts no zara — un viņš vairs nepieder kokam, viņš vairs nav lapa. Un traucas pa asfaltu, nespēdams aptvert, kas ar viņu noticis. . .

Viņi gāja pie kāda, kuru noteikti vajadzēja satikt pirms aizbraukšanas, bet nesastapa mājās, toties saskrējās ar kādu citu, kuru patiesībā negribēja ne redzēt, un ilgi ar to sarunājās un strīdējās par kaut ko tādu, kas nevienu no viņiem neinteresēja, tomēr strīdējās.

Tad viņi gaidīja autobusu. Tas, bez šaubām, ilgi nenāca.

— Tu mani rit nepavadi, — Kirils teica. — Atvadīsimies šodien. Vai nav vienalga, kad? Šodien vai rit. . . Kāpēc velti jāmokās?. . .

— Trīs gadi jāgaida. . .— viņš sacīja.— Vai gan var apgalvot kaut ko par trim gadiem uz priekšu? Tu mani negaidi. . . Rakstīt?. . .Kāpēc? Un tad pēkšņi vairs ne? Labāk nevajag jau no paša sākuma. Ja jāiet, tad jāaiziet uzreiz. Jāprot aizcirst durvis un aiziet. Kādēļ stacijā liet asaras? Ar to jau nekas nepaildzināsies. . .

— Tā. . . Nu jau esmu vēl muļķis ari. . .— viņš sacīja.

— Tad jo vairāk nevajag mani pavadīt! Tu saki, ka tās ir tavas tiesības? Tev esot tiesības mani pavadīt vai nepavadīt, gaidīt vai negaidīt, rakstīt vai nerakstīt? Labi, tās ir tavas tiesības. . . Bet man savukārt ir tiesības vai nu aiziet, vai neaiziet. . . Es taču tevi mīlu — vai tad es būtu no tevis aizgājis? Bet, ja nu iāaiziet, tad jāprot aiziet. . .

— Nu tad nemīlu,— viņš sacīja,— nu lai tā būtu! Ko tu neteiksi. . . Tā ir pat vieglāk. . . Tu pati mani nemīli!. . .

— Es mīlu tevi. . .— Vaļa pagurusi teica.

— Kāpēc tad tev ir tāda seja? Tu tīšuprāt gribi samaitāt man pēdējo dienu?. . . Nu kāpēc, kāpēc, jājautā, to slēpt? Saki skaidri un gaiši: tā un tā, es tevi ienīstu! Nu pasaki taču!...— viņš gandrīz vai lūdzās.

— Tev manis žēl? Domā, ja pēdējā diena, tad var paciesties? . . . Pēc tam jau aizbrauks. . . Vai tu domā, ka es neko neredzu?. . .

Kirilam bija tik slikti, tik slikti. . . viņš juta, ka atsvešinās no Vaļas, no pilsētas, pats no sevis, bet viņš negribēja, lai būtu šī atsvešināšanās. . . Viņš dusmojās uz sevi, tomēr iznāca, ka dusmojas uz citiem. Gribēja pārstāt — un atsvešinājās arvien vairāk. Šķita tik vienkārši: pēkšņi jāiesmejas, jāpasaka labs vārds, taču atsvešināšanās pieauga arvien vairāk un pletās plašumā; Kirils it kā bija bez gribas un bez spēka un nevarēja turēties pretī. . . Kā sapnī. Viņš attālinājās,

saruka, kļuva arvien mazāks — un, rau, viņš jau vairs nav viņš, bet punktiņš, sīks atsvešināšanās punktiņš, kas tūlīt izzudīs pavisam.

Diena — tāda diena! — tuvojās beigām. . . Kirils redzēja, cik bezjēdzīgs un nevajadzīgs ir tas viss, kas te notiek ar viņu. Viņš nespēja vairs mocīt Vaļu, sevi, bija pretīgs pats sev, bet, kaut kādā ziņā sevi zaudējis, nejaudāja vairs atrast un saņemt sevi rokās un beigt. . . un tad viss vēl pavairojās no bezspēcības, jau par spīti visam un pašam sev, un pieauga arvien vairāk, jocīgu un mežonīgu jūtu «par spīti» vadīts. . . un viņš nevarēja rimties.

Ik pa brīdim Kirils greizi palūkojās Vaļai sejā, kas bija nezin kādas dvēseliskas garlaicības nomākta, un šī garlaicība bija viņš — Kirils. Viņš redzēja šo seju un sacēlās pats pret sevi, tā taču nedrīkst, viņš ienīda sevi — bet, par spīti, runāja tāpat tālāk. Un redzēja, ka Vaļas seja arvien vairāk un vairāk atsvešinās. . . Starp viņiem jau bija kaut kāda siena, kaut kas nesadragājams, necaurlaidīgs kā vairogs, un tik ļoti gribējās to satriekt, izkausēt šo ledu ar savām rokām, ar savu elpu. Tā taču ir viņu pēdējā diena . . . Pēdējā! Viņš mocījās, juta savu bezspēcību paša uzceltās sienas priekšā, bet vēl aizvien to cēla un cēla. Tajā pašā laikā tas bija arī kritiens: ātrāk un ātrāk — jau aizrāvās elpa.

— Tu pati! Tu pati. . .— savādas apsēstības pārņemts, viņš vainoja Vaļu visā, kur vien jutās vainīgs pats. Viņš juta savu vārdu ļauno netaisnīgumu; redzēdams, kā Vaļa no tiem cieš, un it kā neļaudams sev to redzēt, viņš runāja arvien asāk, cietsirdīgāk, netaisnīgāk. It kā steigdamies kaut kur pagūt, viņš pabeidza darbu, kuru noteikti vajadzēja paveikt, iekams devās prom: iemūrēja pēdējos ķieģeļus sienā, kas abus šķīra.

— Aiziešu ar! Ja neesmu vajadzīgs — nav nekāda note. Iztikšu. Un aiziešu.

Jāprot aizcirst durvis . . .

Un, skat,— viņš bija panācis savu. Bija aizcirtis. Nu viņš satrūkās: viņam aiz muguras steidzīgi tika aizgrūsta bulta un nožvadzināts aizbīdnis — visi aizšaujamie. . . Ja proti aiziet — ej prom! Un tad viņš saprata, ka bija runājis cerībā izdzirdēt lūgšanos, pierunāšanu, ka Vaļa bez mēteļa izskries viņam pakaļ. . . Un nu viņš apstulbis stāv aiz durvīm, it kā pārsteigts, cik negaidīti sasniedzis to, ko visu dienu bija centies panākt, . .

Durvis viņam aiz muguras ir aizslēgtas. Ja proti aiziet — ej! Ej! Ej!!! Atslēga ir noknikšķējusi — nemēģini atgriezties.

Kirils stāvēja kāpņu laukumiņā un skatījās uz durvīm, un redzēja acu priekšā Vaļu, kā redz kādu brīdi spilgtu plankumu, lai gan uz to vairs neskatās. Viņš stāvēja un skatījās uz durvīm, un redzēja bezgalīgu sienu — līdzenu, augstu, necaurlaidīgu. Viņš pats to bija uzmūrējis. Un, it kā visi spēki būtu izlietoti tās uzcelšanai, viņam vairs nebija spēka to noārdīt. Nekur nebija nevienas spraudziņas. . . Vaļa zuda un pazuda. Palika siena. Un Kirils stāvēja viens pats pie šīs sienas, un tā gāzās viņam virsū un spieda viņu nost. . . Un šīs sienas vairs nebija. Viņš neko vairs nespēja atcerēties no tā, kas bija noticis. Kas, patiesību sakot, ir noticis? Kāpēc viņi ir šķirti un viņš vairs nespēj atgriezties? Kāpēc? Kāds murgojums!. . .

Diena, kuru vajadzēja lieliski nodzīvot. . . Pēdējā diena. Viņa un Vaļas diena. Diena bija sarukusi — un tās vairs nav. It kā būtu pārsprādzis gaisa balons, tāds skaists un apaļš gaisa balons. Pārsprāga — un vairs nav. Bija palicis vienīgi mazs, sakrunkots lēverītis. . . Diena, kuru tik ļoti gribējās labi nodzīvot. . . Un izrādījās, ka to labi nodzīvot bija visgrūtāk.

ŠODIEN

Kirils pamodās galīgi apdullis un neko neapjēdza. Mežonīgi, drudžaini zvanīja modinātājs. Kirils grābstījās pa naktsgaldiņu, lai satvertu pulksteni un nosmacētu. Roka neko neatrada, bet modinātājs tik zvanīja un zvanīja — jau veselu mūžību. Prasīgās skaņas triecās pret sienām, pieskandināja pilnas ausis, galvaskausu, istabu, Kirils mēģināja saprast, no kurienes nāk zvana skaņas, bet tās trillinādamas plūda visapkārt — un viņš netika nekādā skaidrībā.

Kirils sataustīja ar roku slēdzi. Istabā ar pūlēm atspīdēja nepatīkama gaisma, iedzeltena kā vāja tēja .. .

Uz galda — pudeles. Šķīvji ar cigarešu galiem. Gultās, rokas un kājas izpletuši, nedzīvās pozās — puiši. Neviens nedzirdēja modinātāju zvanām, kāds tikai miegā ieīdējās.

Un tad vienā mirklī Kirilam viss atausa prātā un kļuva skaidrs: atvadu dzīres, ko viņš tik ļoti nebija gribējis, bet kas tomēr bija notikušas . . . Tajās nebija Vaļas, tāpēc ka (Kirilam iekšā viss sagriezās) ... Un modinātājs . . . Viņš pats iedzēris vakar to uzgrieza līdz galam un ielika skapī, bet skapi aizslēdza, lai būtu drošs, ka pamodīsies, nevis pabāzīs pulksteni zem spilvena un gulēs tālāk. Tas bija pamatīgs modinātājs ar spīdīgu mici, un tā zvans skanēja griezīgi. Bet tur, finiera skapī, kas labi rezonēja, tas bēra kā ložmetējs. Šķita, ka tas nevaldāmā niknumā tur lēkā uz plauktiņa blakus tējkannai un tējkanna, tam piebalsojot, vārās, un krūzītes saskandinās. . .

Kirils piešļūca pie skapja un drudžaini paraustīja durvis. . .

Tad metās atpakaļ un sagrābstīja zem spilvena atslēgu. Taču modinātājs, piepeši zaudējis spēku, sāka zvanīt klusāk un vārgāk, un jau bija dzirdams, kā zvana skaņas izirst atsevišķos trinkšķos.

— Paliec sveiks, jau taures sauc. . .— Kirils klusībā nodungoja un pilnīgi pamodās.

Viņš palūkojās uz nelielo mugursomu, ko jau vakar bija sakārtojis un nometis kaktā. Atloki, kabatiņas, siksniņas ar sprādzēm veidoja ģīmi, kas nebija briesmīgs.

— Labrīt! — Kirils teica ģīmim un pasniedzās pēc biksēm.

Puiši gulēja tajās pašās pozās.

«Jocīgi gan,» Kirils ģērbdamies prātoja, «jocīgi gan. . . Viņi pat nedzirdēja. . . Tātad es neesmu tā īsti gulējis. Tātad es tomēr apzinājos, ka man jāceļas. . .»

Iedams uz kara komisariātu, Kirils pagalam nosala. «Ja tagad varētu tikt lejā. . .» Kirils iedomājās. «Sasildītos. Vasarā zem zemes ir auksts, bet ziemā — silts. . .»

Viņš izdzirdēja klaigas, tās brīvi plūda pa šobrīd kluso un tukšo ielu. Kirils devās uz to pusi un nonāca pie klaigātājiem.

Vairāki puiši stāvēja pie durvīm un mulsā bramanībā pilnā kaklā auroja:

— Mijā māmuļa, mani pasaulē laizdama...

Katrs par sevi, meldiņu jaukdami. Un, lai nebūtu kauns, bļaustījās arvien skaļāk. Katrs centās izlikties, ka ir vairāk piedzēries, nekā patiesībā bija, tāpēc viņi bija piedzērušies. Viņi šķita apmierināti ar sevi.

Kirils pagāja viņiem garām un atguvās vestibilā. Tur jau bija pilns ar cilvēkiem. Taču valdīja neparasts klusums. Visi stāvēja nelielos pulciņos un nezin kāpēc sarunājās čukstus. Spīdēja tikai viena vārga spuldzīte, un viss zuda ēnā. Varbūt tāpēc gribējās runāt klusu. Kirils paskatījās apkārt; nevienas pazīstamas sejas. Vaļa, bez šaubām, nebija atnākusi. . . Bet tā jau nu viscaur bija viņa vaina. Ikviens bija ar kādu, tikai Kirils viens pats. Vienam pašam tā stāvēt centrā bija nepatīkami un kaut kādā ziņā nenoteikti. Šī nenoteiktība mudināja kaut kur iet un kaut ko darīt., nestāvēt. Tomēr nebija taču kur iet un nebija ar* ko darīt. Bez jebkāda mērķa Kirils devās augšā pa kāpnēm. Viņš kāpa augšā, bet gar sienmalēm uz pakāpieniem arī bija apmetušies stāvētāji — cits aiz cita gluži kā rindā. Pa lielākajai daļai pāriem vien. Galvas slējās cita pār citu. Ikvienam kāds bija. Ikviens bija kādam mīļš. Vajadzīgs. . . Sasodīts! Cik gan slikti būt vienam pašam. . . Vai tiešām neatnāks? Jāprot aizcirst durvis. . . Vai tā kāda māksla?! Neatnāks.

Uzgājis līdz kāpņu laukumiņam, viņš devās atpakaļ lejā.

Kāda nolādēta nevajadzīga rosība vakar bija viņu pārņēmusi, viņš domāja, ar skaudīgu greizsirdību noraudzīdamies uz pārīšiem: tie nelikās ne zinis par citiem. Vai tad var visu pagūt? Vai var ar prātu izplānot dienu, turklāt lai tā izdotos? Tā varētu iznākt vienīgi pati no sevis, ja Kirils nebūtu iejaucies. Un kam tas vajadzīgs: pagūt, steigties, rauties un plēsties? Vai pagūsi izdarīt vienu darbu vai desmit, tik un tā pagūsi vienu vai arī neko. Viņš, piemēram, nepaguva neko. . .

Vai tad var zaudēt vai nezaudēt laiku? Var dzīvot vai nedzīvot. Ja dzīvo — vai tad var būt runa par laika zaudēšanu? Bet, ja nedzīvo, tad jau tādas laika zaudēšanas vispār nav. Un Vaļa nav atnākusi. . .

— Draudziņ, paklau, draudziņ? — Kirilu kāds pavilka aiz piedurknes. Kirils pagriezās un ieraudzīja neliela auguma puišeli garā lietusmētelī un žokejcepurē, kas bija uzmaukta uz pieres un uz ausīm. Kirils viņu nepazina. Pēkšņi viņš nosprieda, ka tas ir Kapito-novs: ienāca prātā viņu nebeidzamie kailie attēli spoguli. . .

«Карее viņš ir te?» Kirilam ienāca prata. «Viņš taču neizgāja komisiju. . .»

— Vai tu neatceries?— puišelis vaicāja un pieglaimīgi pasmaidīja.— Es tev aiznesu pavēsti. . .

— Ā. . .— Kirils teica.— Nu, un tad?

— Tāpat vien. . .— puišelis bikli sacīja, bet nu jau vairs nesmaidīja.— Aiznesu, un tas bija viss.

— Ļoti labi. . .— teica Kirils.— To tu labi izdarīji! — Un viņš pagāja nost no puišeļa.

— Es tā skatos — pazīstama seja.— Puišelis viņu panāca.— Nospriedu, ka jāpieiet. Tik un tā jāstāv un jāgaida. . . Mani vispār mēdz saukt par Zvārguli, bet es esmu Pjotrs. Tu nevari iedomāties, kā es vakar piemetos! Miša Brohins bija atnācis ar ģitāru, vai tu pazīsti Brohinu?

— Nē,— sacīja Kirils.

— Tu nevari iedomāties, kā dzied Ļusja, mana vecene!— puišelis stāstīja savā bērnišķīgajā balstiņā.

«Šim esot vecene!. . .» Kirils pavīpsnāja un ziņkāri uzmeta acis puišelim.

— Vai tu netici?— puišelis steigšus pajautāja. — Goda vārds! Viņa mani lūgšus lūdzās, bet es šai saku: «Nepavadi! Baigā vajadzība man skatīties uz tavām asarām. . .»

«Grēks būtu smieties, bet. . .» Kirils nodomāja «Vai tiešām es esmu tāds pats? Varbūt vakardien tas nebiju es? Un visu to muldēja kāds cits? . . .» Bet puišelis tik runāja un runāja, un Kirilam viņa vārdi jau saplūda kopā, un Kirils tos nedzirdēja. «Viņš nudien ir Zvārgulis,» Kirilam ienāca prātā.

Kāds klusu iesāka dziedāt. Blakus divi viņam piebalsoja. Tomēr pārējie nedziedāja, tikai klausījās. Tā bija visparastākā dziesma, dzirdēta simtiem reižu. Kirilam tā agrāk nebija patikusi, šķita pliekana. Bet tagad viņš to izdzirdēja.

— Apklusti jel, Zvārguli!— viņš teica puišelim, un tas padevīgi apklusa.

— Tu no piekalnes atvadas māji

Kirilam krūtis kaut kas sažņaudzās, uzvilnīja un atplūda atpakaļ. Acis aizmiglojās, un viņš vairs lāgā neko neredzēja. Centās savaldīties, lai nesāktu raudāt. Bet dziesma paņēma viņu savā varā, aizgrāba tieši ar to, kas šķita naivs, muļķīgs un banāls. Patlaban tieši tas kļuva īsts. Agrāk viņš to nebija zinājis un tāpēc nebija izpratis.

— Šķiroties roku man sniedzi. . .

«Ak kungs!» Kirils lūdzās. «Kaut nu atnāktu. . . Vai tiešām ir tik grūti piedot!»

Atvērās durvis uz kāpņu laukumiņu, un parādījās kapteinis ar sarkanu apsēju uz piedurknes.

— Roku snie-ie-dzi, roku snie-ie-dzi.

Pēdējais «ie-ie-dzi» palika gaisā karājamies, palika tur karājamies, un dziesma piepeši aprāvās.

Kapteinis teica:

— Jauniesaucamie, sapulcējieties un ejiet uz dežūr-telpu!

Negribējās. Gribējās tāpat vien stāvēt uz kāpnēm un klusēt.

Bet tad, brīdi kavējušies, puiši atkāpās no sienām. Kāds metās viņus skūpstīt un raudāt, cits palika stāvam kā sastindzis un noraudzījās viņiem pakaļ. Puiši lēnām kāpa augšā un iegāja dežūrtelpā, kapteinis iegāja pēdējais un, aizvēris durvis, aizgrūda tām priekšā aizbīdni. Kirilam bija tāda sajūta, ka viņš kaut kur brauc, ka vilciens jau atiet, pavadītāju augumi attālinās un platforma pēkšņi izbeidzas. . .

Viņi sēdēja cieši blakus gar istabas trim sienām un klusēja. Ikviens it kā sēdēja atsevišķi. Viņi aplūkoja DOSAAF plakātus, kas jo bagātīgi bija piekārti pie visām sienām. Tagad visi bija izšķirti, un Kirils izjuta pat kaut ko līdzīgu atvieglojumam: tagad viņš it kā bija tāds pats kā citi, jo te jau vairs nevarēja saprast, kuru gaida uz kāpnēm, bet kuru — ne.

Zvārgulis viņam blakus vēl aizvien nerimās, nerazdams sev mieru. Viņš grozījās uz visām pusēm, apskatīja pēc kārtas katru puisi, vēlēdamies uztvert kāda skatienu un uzsākt sarunu. Bet neviens negribēja pārmīt ar viņu skatienu un sarunāties, visi blenza vienā punktā, it kā tur kaut ko redzētu un baidītos pazaudēt no acīm. Kirils domāja par Vaļu, un Zvārgulis viņu kaitināja un novirzīja viņa domas. Kirils sēdēja ar stingu seju un neskatījās uz Zvārguli, it kā viņu nepazītu. Zvārgulis, neuztvēris nevienu skatienu, uzlūkoja Kirilu kā nodevēju. Viņš grozījās un grozījās un pēdīgi, zaudējis cerību saistīt kāda uzmanību, it kā vērsdamies pie Kirila, skaļi sacīja:

— Redzi, tu saki — vecenes. . .— viņš teica, lai gan Kirils neko tādu nebija minējis.— Vecenes — tās ir. . .— Viņa satrauktā, jūsmīgā balss aizvilnīja pa istabu, un viņš ziņkāri laida acis no sejas uz seju, pūlēdamies uzminēt, kādu iespaidu atstājis. Bet neviens it kā neko nebija pamanījis un viņš nebija atstājis nekādu iespaidu, toties Kirils, juzdamies arvien neveiklāk par tādu kaimiņu, uz viņu vispār vairs neskatījās. Un Zvārgulis, nesaņēmis atbalstu, bez mazākās atelpas arvien skaļāk sāka stāstīt par to pašu Brohinu ar ģitāru, par neaptveramo šņabja daudzumu, ko viņš vakar izdzēris, muldēja kaut kādas neķītrības. Viņa spalgā un skaļā balstiņa piepildīja visu istabu, un Kirils vairs nedzirdēja atsevišķus vārdus, tikai troksnis, ko radīja Zvārgulis, uzmācīgi līda un līda ausīs. Pieskandināja istabu. Nebija vairs saprotams, no kurienes troksnis nāca, šķita, ka no visām pusēm. «Kā modinātājs. . .» Kirils atcerējās.

— Klausies, Zvārguli, aizveries!— kāds strupi un nikni uzsauca.

Zvārgulis pusvārdā apklusa un apjucis palūkojās atpakaļ. Nu viņš izskatījās tik maziņš, ka Kirilam izgaisa īgnums uz Zvārguli un sametās viņa žēl. «Tik asi nedrīkst cilvēkus apsaukt,» viņš domāja. «Tas nu arī ir. . . liktenis. Zvārgulis, Zvārgulis. . . Neviens laikam pat nezina vārdu. Gan skolā, gan arodskolā un armijā arī — visur viņš ir bijis un būs Zvārgulis. Visu mūžu. . .» Kirils iztēlojās Zvārguli pēc piecdesmit gadiem — maziņu un sirmu, tādu pašu. Un viņam kļuva skumji. «Ak dievs, cik viss ir skaidrs! . . .» viņš domāja. «Katram kaut kā trūkst, bet viņam vairāk nekā citiem. Mēs visi mazliet esam zvārguļi. . . Bet ko mēs gaidām?» Kirilam piepeši iešāvās prātā. «Kas tagad būs? Nu jau nekas vairs nav zināms. Viss notiks pirmo reizi. . . Kāpēc viņi velk garumā! . . .»

Gaidīšana sāka nomākt.

Klauvējiens pie durvīm. Vispirms bikls, tad spēcīgāks, arvien spēcīgāks. Visi skatās uz durvīm: arī tā ir izklaidēšanās. . . Pazīstamais leitnants iznāk no sava kantorīša un dodas uz durvīm. Atvelk aizbīdni.

Vaļa — aizelsusies, noraudājusies. Viņas seja ir tik sveša. . . Kirils nekad nav redzējis viņu nekrāsojušos: rudas uzacis, rudas skropstas. Bezpalīdzīga, bērnišķīga seja. . .

— Kapustin. . . Kapustin. . .— viņa saka, neko neredzēdama: ne jauniesaucamos puišus, kas sēž pie sienām, ne arī starp viņiem Kirilu Kapustinu, jauniesaukto, bet redz vienīgi izplūdušu, pārmērīgi lielu leitnanta seju, šī seja aug arvien lielāka un pieblīvē visas durvis. . .

— Man vajadzētu Kapustinu. . . Kapustinu. . .— Kirils dzird un nezin kāpēc nelec kājās, bet paliek sēžam un skatās uz Vaļas pazīstamo un mīļo — un nepazīstamo, rudo, bezpalīdzīgo seju, un viņu pārņem klusa, skumja laimes izjūta. Vaļa, turēdamās ar vienu roku atvērtajās durvīs, sastingst uz sliekšņa, paliekusies uz priekšu, bet gaidu pilnā seja neko neredz. . .

Pāri viņas galvai jau snaikstās citas galvas, lūkodamās iekšā.

Leitnants pagriežas atpakaļ: viņa seja ir apjukusi, pārsteigta.

— Kapustin, nezin kāpēc prasa pēc jums...— nedrošā balsī, kas nepiestāv virsniekam, viņš saka un gandrīz godbijīgi paraugās uz Kapustinu.

Un tad Kirils pieceļas un redz, ka Vaļa viņu ieraudzījusi, un iet pie viņas — cienīgi, nosvērti, atturīgi —, taču iekšķīgi skrien, un šis nezin kāpēc apspiestais skrējiens plēš viņu vai pušu.

Vaļa stāv, vēl aizvien turēdamās pie durvju roktura, mazliet uz priekšu paliekusies. Pār viņu snaikstās svešas galvas — meklē gar sienām savējos, dod kaut kādas zīmes. . . Kirils pieiet, un Vaļas seja kļūst arvien gaišāka, arvien gaišāka. . .

— Sveika. . .— viņš saka.

— Es tā skrēju, tā skrēju. . . Domāju, ka jūs jau būsiet aizgājuši. . .— Vaļa ber ātri jo ātri, spēkus zaudējusi.— Domāju, ka vairs neredzēšu. . .— viņa iešņukstas, un asaras karājas viņas rudajās skropstās. — Es tikai uz rīta pusi iemigu — un aizgulējos. . .— viņa vainīgi saka, un Kirils uz visu mūžu atcerējās

Vaļas seju, kas pievērsta viņam, tikai viņam, seju, kas ir liela ka pasaule, viņas acis — saraudātas, ar rudām skropstām.

— Kāpēc jūs traucējat!— Kirilam aiz muguras uzsauca leitnants, un kāds garens, dumji vīpsnājošs ģīmis, virs kura kratījās pudele, sarāvās un nozuda, un kāda cita balss, kas Vaļai aiz muguras kaut ko kliedza, apklusa, un Kirils teica:

— Mēs vēl redzēsimies. . . Pagaidi tepat. . .

— Jā. . . jā. . .— sacīja Vaļa.

Leitnants no jauna aizbultēja durvis, un Kirils atgriezās savā vietā, cenzdamies neredzēt, kā puiši skatās uz viņu, cenzdamies nenosarkt. Bet viņš jau nemaz neredzēja. Vienīgi uztvēra Zvārguļa sajūsmas pilno skatienu.

Viņš apsēdās savā vietā un bija laimīgs.

Bet Zvārgulis vēl aizvien grozījās Kirilam blakus, bakstīdams viņu ar elkoni un viņam kaut ko nepārtraukti un ātri čukstēdams, taču Kirils viņu nedzirdēja.

«Ak kungs! Ja tagad būtu vakardiena. . . Esmu visu sapratis. Viss būtu citādi. . .» Kirils nesakarīgi domāja.

Un tad durvīs, kas visu laiku bija aizvērtas, pēkšņi parādījās tas pats kapteinis ar sarkano apsēju un teica:

— Ierodieties rīt šajā pašā laikā! Bet pagaidām jūs esat brīvi.

Un, neko vairāk nepaskaidrojis, viņš aizgāja.

Tas bija tik negaidīti — tas, ko bija pateicis kapteinis,— ka pirmajā brīdī neviens neko neapjēdza. Visi apjukušām sejām kādu mirkli klusēja, un fiziski varēja redzēt, cik lēni kaut kas sakustas viņu smadzenēs un nonāk līdz apziņai. Zvārgulis izdvesa:— Mamma. . .— Tad visi sāka klaigāt un, mugursomas paķēruši, metās pie durvīm. Tur izveidojās sastrēgums. Kirils tika piespiests pie stenderes, apgriezts otrādi un atmuguriski izgrūsts ārā uz kāpņu laukumiņa. Viņš noskrēja lejā, ieraudzīja Vaļu, kas neko nesaprata, satvēra viņu un izvilka uz ielas.

Aukstais gaiss apsvilināja seju. Pēc elektriskā apgaismojuma acis neko neredzēja. Kirils turēja Vaļu aiz piedurknes un nelaida vaļā, līdz nebija no jauna viņu ieraudzījis. Viņam vēl aizvien šķita, ka viss nozudīs.

— Redzi nu. . .— viņš teica.— Mēs esam brīvi. . .

— Kā? . . .

— Mums ir vesela diennakts. . .

Un apkampušies viņi devās prom pa tumšajām ielām, Kirilu bija pārņēmušas vēl nekad nepiedzīvotas jūtas, un viņš šļupstēja kaut ko nesakarīgu, it kā ar pūlēm atcerēdamies vārdus, tomēr nespēja arī klusēt.

. . .Dažreiz cilvēku pārņem īpaša sajūta. Tā ir kā rezultāts, kā augstākais punkts kam tādam, kas jau sen dziļi cilvēkā nemanāmi audzis un briedis. Tā ir kāda īpaša pilnīguma sajūta, rāma un dziļa prieka sajūta, labsirdīga pret visu, kas apkārt, un tā izpratne. Tas ir pacēlums, tā ir apskaidrība. Tā apstaro cilvēku no iekšpuses. Un, ja jūs zināt, kas tas ir, jūs vienmēr ieraudzīsiet šo gaismu cilvēka sejā, īpašu zīmogu.

Šī sajūta turpinās un pāriet. Un tālāk rit tā pati dzīve. Tomēr tā vairs nav tāda pati, ja cilvēkam ir bijusi šī sajuta.

Tā ir visaugstākā cilvēciskā laime. Cilvēks to nopelna. Ilgi un grūti. Un ļoti ilgi var to nezināt. Un pavadīt laiku drudžainā, liekā rosībā un sadomātā sev neatbilstošā stāvoklī un sīkos salīdzinājumos ar sevi pašu veidot pasaules izpratni un radīt ar to sīkus un personiskus rēķinus. Var skraidīt, kaut ko darīt, visbiežāk to, ko nevajag, var uzstāt, dusmoties, strīdēties — un domāt, ka tu vēl vispār pat nedzīvo, bet tad tu arī vispār nedzīvosi, tikai gadi ritēs un visa tava dzīve būs nosacīta. Tā cilvēks var aizvadīt visu savu mūžu — un viss viņam būs pelēks. Gan zeme, gan koki viņam būs tumši un drūmi.

Un tad pēkšņi viņš atklāj visu. Meža smaržu, zemes smaržu, plašu ūdeņu smaržu un sniega smaržu. Un to garšu. Sienāža sisināšanu, gaismas atspulgus zem koka un acu priekšā zāles stiebru mežu. Un tā visa jēgu. Seju, ko viņš beidzot ieraudzījis, varbūt nejauši ieraudzījis, garāmejot,— un tās vairs nebūs. Un debesis, debesis virs galvas! Zāli un debesis. To smaržu. To garšu un jēgu. Nokrist ar seju zālē — un acu priekšā zāles mežs, un tajā milzīgi zvēri. Un tagad acu priekšā ir vienīgi tas — visa pasaule ir tajā. Bet pēc tam apgriezies uz muguras — un nu ir debesis. Viss ir tikai debesis. Zāle un debesis — acumirklīga pasaule un mūžīga pasaule, niecīga pasaule un nebeidzama pasaule. Un pirmā pasaule ir līdzvērtīga otrajai.

Pasaule ir milzīga. Un kas tajā ir viens cilvēks?

Un pēkšņi šķiet, ka cilvēka dzīve šajā pasaulē var tikt izmērīta ar vienu tādu pacēlumu. Tas pasaulē ir visa radošā sākums. Tās ir tādas individuālas un savrupas jūtas, bet tieši tās saista mūs ar pasauli. Un tieši tās dara cilvēkus citu no cita atšķirīgus.

Viņi sēdēja klusu, nekustīgi, gandrīz nesarunādamies, it kā klausīdamies, vai nesadzirdēs kaut ko jaunu, nezināmu un vissvarīgāko paši sevī, ieklausījās un baidījās iztraucēt.

Viņi neiededzināja gaismu. Ap dienasvidu logs kļuva gaišāks, ar grūtībām tas kļuva gaišāks, bet pēc tam tūlīt sāka krēslot, un ap pulksten diviem jau bija satumsis.

Atnāca Klāva, iededzināja gaismu, apjuka, viņus ieraudzījusi, un steigšus nodzēsa. Mijkrēslī viņa pārgāja pāri visai istabai, nezin kāpēc paņēma no kumodes sērkociņus un aizgāja, neko nepateikusi.

Viņa vairs neatgriezās. Tas notika pirmo reizi, ka viņa nepārnāca pārnakšņot.

Tā bija liela diena. To nevarēja aizmirst, to nevarēja neatcerēties. Nekas jau it kā nebija noticis. Nebija notikumu, nebija skraidelēšanas, nebija drudžainās steigas un alkatības.

Šī diena sākās kaut kur bezgala tālu atmiņā un nebeidzās un nebeidzās.

Pa ceļu

Bija agrs rīts. Sniegs, tumsība. Drīzāk nakts nekā rīts.

Jauniesaucamo kolonna gāja pa ceļu. Ja uz viņiem palūkojās mazliet no augšas un iesānis, bija redzams, kā ar katru soli kolonna nošūpojas, kā pie katra soļa palecas te viena galva, te cita un kā visas tās palecas, tāpēc ka cilvēki kolonnā negāja kopsolī un bija sastājušies paši pēc sava prāta, nevis pēc auguma.

Visi bija ģērbušies izbalējušās, pavalkātās drēbēs, ne visai smagiem maišeļiem pār pleciem, tāpēc ka viņiem tik un tā izsniegs formas tērpus, bet, ja viņi paņems līdzi labas mantas, tās trīs gadu laikā sabojāsies, toties tagad tās mājās sagaidīs, kad viņi tiks demobilizēti. Un tāpēc, ka bija tā ģērbušies, viņi izskatījās daudz līdzīgāki, nekā īstenībā bija. Un tā jau tam jābūt: iet kolonna. . . Pa ceļu gāja kolonna, un visi bija vienādos izbalējušos, pavalkātos apģērbos, ne visai smagiem maišeļiem pār plecu. Tikai divi gāja atsevišķi — viens pa priekšu, otrs aiz muguras — un nesa sarkanus signāl-karodziņus. Un vēl tikai viens plankumiņš bija visā kolonnā: kāds nesa lielu, dzeltenu koferi. Viņi gāja, un, ja uz viņiem skatījās mazliet no augšas un iesāņus, tad ikviena galva pie katra soļa salēcās, un visas kopā tās lēkāja, jo viņi negāja kopsolī un nebija sastājušies pēc auguma.

Tā viņi gāja astoņpadsmit kilometrus. Ceļš veda cauri mežam, bet to varēja vienīgi nojaust pēc diviem tumšiem mūriem katrā pusē. Ceļš bija ciets, iebraukts un čirkstēja žem kājām, jo bija stiprs sals. Sākumā auksti, dzelkstoši dega zvaigznes. Tad tās izbālēja, nozuda un iedegās kāvi. Trīs akurāti, balti aizkari noslīga no debesīm un palika tā karājamies, salocījušies skaistās krokās. Šie aizkari, to krokas, kā šķita, šūpojās, viļņoja, it kā tur, augstu gaisā, tos purinātu vējš. Tas aizvien spēcīgāk purināja šos aizkarus, un tie iedegās arvien spožākā, jocīgā, rēgainā gaismā.

Bet lejā, kur gāja kolonna, bija kluss. Mežs klusu aizstiepās kā divi tumši mūri gar abām ceļa pusēm, un tikai sērsna uz iebrauktā ceļa gurkstēja zem kājām.

Kolonna gāja ātri, visi sasila, un sala it kā vairs nebija. Bet viņi gāja klusēdami — gan tāpēc, ka gāja ātri, gan tāpēc, ka sals aizcirta elpu. Ceļš lāgiem slīpi laidās lejā, lāgiem lēzeni pacēlās, bet to apjēgt varēja vienīgi pēc sajūtas kājās, jo, kolonnā ejot, turklāt naktī, ceļš nav saredzams. Kad tas nogriezās, arī kāvu aizkari pavirzījās, un tad to rotaļa šķita vēl jo nepastāvīgāka.

Viņi gāja ilgi, un laika izjūta jau bija zudusi: vai minūte, vai stunda. . .

Labajā pusē kļuva gaišāks, un tad atklājās, ka mežs bija ceļa kreisajā pusē, turklāt panīcis, skrajš, un aiz tā pacēlās pauguri, bet pa labi bija līdzens, sniegots klajs līdz pašam apvārsnim. Apvārsnis bija iezīmēts ar taisnu, sarkanu līniju. Vienā vietā šī līnija bija biezāka un nokaitusi — tur rēgojās saules diska maliņa. Tā bija ļoti sarkana, bet tā negrieza acīs.

Kļuva pavisam gaišs, un tad kļuva redzams sals. Dzirkstošām adatiņām tas traucās pa gaisu. Gaiss bija sauss, stiprs, saredzams, par to vairs nevarētu teikt, ka tas ir tukšums.

Un tāpēc, ka sals kļuva redzams, tas it kā kļuva spēcīgāks, knieba degunā, vaigos, pierē. Patiesībā uz rīta pusi bija sacēlies neliels vējš, ko neviens nejuta. Un kolonna sāka iet ātrāk.

Saule gausi, ar pūlēm līda laukā virs apvāršņa un beidzot it kā izvēlās no tā un palika tur karājamies, atdalīta no zemes ar šauru debess strēmelīti. Tā karājās tur neparasti liela un sarkana.

Ceļš zem kājām gurkst, kolonna iet, un kolonnā visi, ja skatās uz to mazliet no augšas un iesāņus, ir ļoti, ļoti līdzīgi.

Jo sevišķi, ja tu stāvi, bet viņi iet — arvien tālāk. Turklāt priekšā vēl uzlēkusi neparasti liela un sarkana saule. Kaut ari tā nav spoža, bet uz tās fona augumi kolonnā kļūst pavisam melni, pie tam kolonna iet arvien tālāk — un rindas saplūst. Ja stāv un skatās mazliet no augšas un iesāņus. . .

Tomēr nē, vēl var saredzēt. . . Rau, tur, kolonnā, kopā ar visiem, trešajā rindā no beigām otrais no labās puses. . . jau pavisam mazs augumiņš. . . Aiziet ar visiem kopā Kirils Kapustins, šķiet, itin lāga zēns. Ne mazs, ne liels. Ne resns, ne tievs. Ne glīts, ne neglīts. Ne spēcīgs, ne vārgs. Ne pieaudzis, ne bērns. Ar labām un ar sliktām īpašībām. Liels un mazs. Vienīgais un viens no daudzajiem. Viņš ir paguvis jau kaut ko iemīlēt.

Cilvēks aiziet pa ceļu kolonnā kopā ar visiem citiem. . .

1959—1961

LIEGUMS

Kinostasts

DIENA UN NAKTS (Prologs)

No grūtsirdīgas, ar eļļas krāsu notrieptas sienas smaida vitamīnu reklāmas zīdaiņa ģīmītis.

— Nē, nē! Esmu beidzis pieņemšanu!— iesaucas jauns pievilcīga izskata vīrietis, noģērbj virsvalku, iestūķē to portfelī un nomutē savu spodro asistentīti, kura tajā pašā mirklī neizsakāmi atplaukst.

— Sergej Andrejevič, jūs lūdzāt, lai jums atgādinu...

Durvīs stāv vecākā māsa — bezgala taisnprātīga izbijusi skaistule —, viņa ir visu redzējusi.

— Skrienu, skrienu! Milzīgs paldies!...— Sergejs An-drejevičs mēģina ātrumā noskūpstīt bargās daiļavas roku, bet viņa to demonstratīvi atvelk. Daudz par to nebēdādams, Sergejs Andrejevičs kā ar vēja spārniem lido tālāk.

— Dakter...— atskan lūdzoša mātes balss.

— Man pēc pusotrām stundām atiet lidmašīna! Man arī ir mamma!— iesaucas Sergejs Andrejevičs. Pietu-pies uz ceļiem pie bērna, viņš izvelk pirkstiņu, ko tas iebāzis sev degunā, patausta tam pierīti un, sameklējis konfekti, iedod to mazajam.— Jūsu bērns ir vesels. Atnāciet pēc kādas nedēļas,— viņš saka, no apakšas uz augšu pavērdamies jaunajā māmiņā.

— Sergej Andrejevič!— bargā māsiņa neatlaižas un vēlreiz viņam atgādina:— Jūs nokavēsiet!

— Drāžos!!!

Ar to pašu portfeli, bet nu vēl ar puķu pušķi rokās redzam viņu pastā. Viņš saņem pie lodziņa «Uz pieprasījumu» uzreiz trīs vienādas aploksnes un nelasīdams iebāž tās kabatā. Aprakstīsim viņa izskatu: rūpīgi kopta bārdiņa, seja tīkami nedaudz uzblīdusi, bet tas

viņam piestāv, jo viņa moderna āriene vairak it ka piederas viņam pašam, nevis modei.

— Nu, tad ņem mani līdzi,— koķeti saka jauna sieviete, kārtodama vāzē uz klavierēm viņa atnestos ziedus, darīdama to it kā ar īpašu prasmi. Ārkārtīgi eleganti viņai nepārtraukti kaut kas atraisās: mati, piedurknes, domas.— Tu mani beidzot iepazīstināsi ar savu mammu.

Sergejs Andrejevičs, nedaudz garlaikots, skatās pa logu. Dziļi lejā redzams Jaunais Arbats.

— Mīļā, vai tu maz apjēdz, ko runā. . . Tas taču ir viņā pasaules malā. Ar garām braucošām mašīnām, ar ratiem, ar prāmjiem, ar plaškotiem. . . Nav jau nekāda ikebana.

— Vai tu domā, ka es nezinu, kas ir ikebana. . .— | viņa tēlo aizvainojumu. Tiek notverta krītoša matadata, noslīd japāņu rītakleitas piedurkne, atsedzot roku. . . Sergejs Andrejevičs, pašapmierināti par viņu tīksminādamies, smejas.

— Plaškots ir prāmis. . .

— Fui, garlaicīgais bārdaini. . . Es nemaz tik ļoti negribu. Man šodien ir koncerts. Kad tu būsi atpakaļ?—< spēji pārtraukdama koķetēt, viņa steigšus vēsi pajautā, i

— Vai tu kādu gaidi?. . .— Sergejs Andrejevičs kļūst uzmanīgs.

— Es nevienu negaidu. Tu nokavēsies!

— Varu jau arī palikt,— Sergejs Andrejevičs kapitulēdams ieminas.

— Nē, nē! Tevi gaida tava mīļā māmiņa, kuru tu jau veselu gadu neesi redzējis, tu nedrīksti viņu vairs piemānīt, nē, nē, tev ir jābrauc,— viņa saka, ietīstīdama Sergeju Andrejeviču žaketē, pasniegdama viņam portfeli un pagrūzdama viņu no muguras.— Tev atlicis tikai nedaudz vairāk par stundu līdz izlidošanai. . . Kas tad ir koncerts? . . Tas taču nav nekas.

— Vai tu ņirgājies?. . .

— Mīļais, nu ko tu runā?. . .— Uzbudināti un kaisli viņa pieplok pie Sergeja Andrejeviča.— Es taču tevi mīlu. Lido ātrāk atpakaļ!— Bet, līdzko abu skāviens ir atrisis, viņa negaidot kļūst tik sveša un lietišķa, ka Sergejs Andrejevičs dodas prom gaužām negribīgi.

Sauna — izredzēto pirts; sportisti, oficianti, mākslinieki, atvaļināti izlūki ietinušies palagos kā togās — mūsdienu pasaules patricieši, novecojuši jaunie ļaudis, sirmie džinsaiņi. Lāgu lāgiem pazib briesmīgi pazīstamas sejas — tā kā diktors Fiļipovs, bet varbūt aktieris Kirilovs. . . Tā kā Tretjaks, bet varbūt Popenčenko. . .

— Tu!. . . Es tevi bez maskas (bez cimdiem) nepazinu. . . Humors, ha-ha-ha!

Šie ļaudis ir pieraduši pie apkārtējo uzmanības: visi ir atturīgi, bet katrs savā veidā, visi ir cienīgi, bet katrs savā veidā.

— Kur tad tu, Serjoža? Mēs nupat izmazgājām pēr-tuvi. . . Tūlīt būs pats īstākais gars!. . .

— Jāskrien, puiši, jāskrien! Nokavēšos. Man pēc divām stundām atiet lidmašīna.

— Kurš tad brauc divas stundas agrāk. . . Es vēl pagūšu tev sadot ar pirtsslotu,— saka bronzas briesmonis, bijušais olimpiskais čempions apvēlušos svarā. Viņam blakus palagā ievīstītais Sergejs Andrejevičs izskatās pēc bārdaina zīdainīša.

Visi ir laipni cits pret citu, visi cits citu pazīst. . .

— Vai tad tu nezini, ka viņam šodien koncerts?

— Tad nē jel, es tik tiešām lidoju pie mammas.

— Viņam ir koncerts. Es redzēju afišu. Vai tev vairs nepatīk mūzika?

— Es pat uz koncertu neiešu — man ir jālido. . .— Sergejs Andrejevičs nopietni taisnojas.— Pie mātes uz Tālajiem Austrumiem.

— Nudien — pie mātes. . .

— Nesmejieties, viņš ņems ļaunā. Viņa māte ir diža sieviete, dekabriste.

— Ei nu — nogrēkojusies?

— Kur nu, tumsoņa, viņas senči bijuši dekabristif

— Visi reizē?. . .

— Puikas, beidziet! Es eju,— saka Sergejs Andrejevičs, apņēmīgi tverdams atkal to pašu portfeli.

— Es jau teicu, ka ņems ļaunā. . . kurš tad nepazīst mūsu dakteri. . .

— Nekulstīsim velti mēles, stiep viņu prom uz lāvu!.. .

Cits citu mudinādami, palagus nomezdami, visi barā aizvelk Sergeju Andrejeviču, kurš stīvējas pretim, un nozūd garaiņos.

Mijkrēslis, kas arvien vairāk sabiezē, pāriedams naktī. Apbrīnojams klusums. Neskaidri vīd liela māja — kā siena stirpa —, bet saimniecības ēkas jau gandrīz nav saredzamas. Augsti koki, naktī cieši sakļāvušies, ielenkuši māju. Logā noplaiksni un izdziest vārga uguntiņa.

Uz lieveņa, aizsedzot ar plaukstu sveci, iznāk jocīgs stāvs garā kreklā, drebelīgajā sveces gaismā vairāk atgādinādams rēgu nekā cilvēku. Tā ir masīva gara auguma veča ar meitenīgu, bet sirmu bizi pār plecu. Virs krekla uzmesta noskrandusi vatētā ķīniešu jaka ar izšūtām lielām puķēm — tādām kā asteres. Kājās iegrieztas rītakurpes.

— Zinaīda!

Klusums.

— Zinaīda!!!

Iečirkstas un norimst kāds kukainītis. Vecā sieva smagu, platu soli nokāpj no lieveņa un dodas pa taciņu prom no mājas.

— Zinaīda!!! Kur tu esi ielīdusi, vecā vazaņķe! Zinaīda, marš — mājās!.. . — sirmgalve sauc.

Neviena.

— Are, kur tu esi!... Un ja nu kāds tūrists būtu uzskrējis tev virsū? Ka ņemšu tevi aiz čupra, ka ņemšu aiz čupra. . .

Klusu kā nakts viņai aiz muguras parādās skaista lūšu mātīte un kā kaķene sāk glausties vecajai sievai gar kāju.

Jocīgais pāris griežas atpakaļ uz mājām. Vecā sieva iedzen lūsi būrī, nosprostodama to ar kārti. Tad viņa iet iekšā.

Priekšnamā viņa ielej krūzi piena un izņem no bufetes divas piparkūkas. Tad dodas ar visu tālāk. Lielā istabā uz zvērādām, cieši apskāvušās, guļ divas jaunas meitenes. Uz krāsns rēgojas velteņu pāris.

— Kauču vismaz vasarā nebūtu sutis ar velteņiem kājās. . .— vecā sieva purpina, nolikdama pienu un piparkūkas pie krāsns uz sienas plauktiņa; izdzirdējusi nekaunīgu krākšanu, viņa ieiet aiz aizkara istabiņā, kas ir maza kā spraudziņa. Tajā ir šaura, rūpīgi saklāta jaunavas gadu gulta un ļodzīgs bambusa galdiņš. Virs tā pakārta vecmodīga miniatūra — pagājušā gadsimta dāmas ģīmetne.

Vecā sieva atver šķirstiņu, kas visai nosacīti aizslēgts ar ļoti slepenu atslēgu, un izņem noplukušu rakstāmmapi ar monogrammu... Plāna vēstuļu paciņa, kas pārsieta ar aukliņu, zem kuras ir zīmīte: «Lūdzu sadedzināt!»— un fotogrāfijas. . . Lauku zēns ar strupu degunteli, leitnantiņš, kas, nāvi nepazīdams, jau dabūjis to just, ar ieģipsētu roku viņš pieķēries pie savas staltās, augstdzimušās, labi saglabājušās māmiņas. . . Un tur ir arī Sergejs Andrejevičs — ar raketi. Vecās sievas smagnējā seja uz mirkli kļūst gaišāka un glītāka, nedaudz atgādinādama to — jauno —, kas ir uz fotokar-tiņas.

«. . .Pēdīgi mājas solis ir apkopts, visi guļ un man ir brītiņš uzmest Tev kaut pāris rindu,» viņa raksta, nolikusi uz galdiņa priekšā Sergeja Andrejeviča fotogrāfiju. «Kā rādās, es aizvien vairāk sanīkstu, jo nemaz vairs nespēju atlicināt brīvu laiku. Kā man gribētos aizbraukt pie Tevis uz Maskavu!. . . Laikam jau, tāpat kā agrāk, sapņoju pārcelties pavisam. Acīmredzot— nav lemts. Acīmredzot Tev atkal būs jāatbrauc pie večas. Serjožeņka, manu mīlulīt, kā es esmu noilgojusies pēc tevis! Nu, vai tā ir dzīve, ja tuvinieki nevar būt kopā!. . . Es jau aizbrauktu, bet kam lai atstāju zvērus un Ivanu Modestoviču? Viņš ir pagalam atrāvies no dzīves: pa dienu guļ, naktī ēd — tikai pienu un piparkūkas; Tu jau viņu pazīsti, viņam sāp visas maliņas, pats vairs nevar ne apģērbties. . . Arī viņš ir ļoti noilgojies pēc Tevis, atbrauc. . .»

Kamēr viņa to raksta, nedzirdami kā lūsis viņai aiz muguras parādās ērmīgs radījums — sirms, sapinkojies, apaudzis (uz robežas — bārdains vai neskuvies), velteņiem kājās, garajās apakšbiksēs, uzmetis uz pleciem Orenburgas lakatu, ar «Spīdolu» rokās. . . Piezadzies klāt, viņš negaidot ieslēdz radioaparātu. Vecā sieva steigšus aizcērt rakstāmmapi.

— Vai, Ivan Modestovič! Kā tu mani pārbaidīji!— Viņas sejā atainojas ierasta pacietība, it kā abus varētu redzēt kāds trešais. . .

— Ko tu allažiņ slēp? Es jau no galvas zinu, kas tur ir,— vecais dzēlīgi saka.

— Pie mums vēl ir diena, bet Vladivostokā . . .— runā diktors.

— Nu izslēdz tak to .. .— saka vecā sieva, rādīdama uz «Spīdolu» kā uz krupi.— Pamodināsi vēl meiteņus.

— Kā ta'. . . Sitās ķēves uzmodināšot! Tu pati man neļauj gulēt — dedzini gaismu, čaukstini papīru. . . Tavs Serjožeņka jau neatbrauks tik un tā. «Kā es ilgojos aizbraukt...»—vecais ķircina.— Drāzies tik prom!

Večas pacietība ir galā.

— Muti ciet! Kā tu uzdrīksties! Necilvēks!

— Tu pati...— vecais norimies apmierināts saka. — Entre nous,[2] vai man tev jāatgādina: es te jau dzīvoju, kad tu atvilkies ar savu kucēnu.

— Ej gulēt!—vecā sieva gurdi saka.— Tas bija pirms ceturtdaļgadsimta, ne jau šodien.— Viņa nopūš sveci.

— Bet es gribu ēst,— tumsā saka vecais.

— Rāpies augšā uz krāsns. Es tev noliku turpat, kur vienmēr.

Pats savā nodabā lādēdamies un purpinādams, vecais nozūd.

Smagi zem sirmgalves novaidas gulta, elsdama pūzdama ar mokām viņa iegroza tajā savu piegurušo augumu.

— Ko tu tur dīdies kā zilonis! Neļauj gulēt. . .

Vecā sieva skaļi nopūšas, tomēr nebilst ne vārda.

— Nešņāc tik dikti! Tu jau tīšu prātu tā tusnī. . . pūt kā lokomotīve,— vecais nerimstas.

— Tu tak esi sajucis!— viņa aizsvilstas.— Šitāds raksturs!

— Man esot raksturs?— vecais, atguvis možumu, pat nopriecājas.— Kā tev nav kauna! Tev pašai ir raksturs — vai t' es nu nezināšu! Tevi jau simt verstu apkaimē sauc par raganu! Visi zina, ka tu mani esi nobeigusi, manu mūžu tu esi izpostījusi. . .

— Es tevi izglābu no drošas nāves, vecais nelieti!— sirmgalve vairs nespēj savaldīties.— Ja nebūtu manis, tu šo pašu brīdi izlaistu garu — pats ne karoti pie mutes nevari pielikt!. . .

— Edz, edz!—arvien vairāk apmierināts, saka vecais.— Šī esot tā glābēja! Vai tev kāds lūdzis? Labs ir, lai nu būtu zvēri, tie nemāk runāt. . . Bet cilvēki! Par mani nekreņķējies, es padzīvošu vēl arī bez tevis. Lai nu ko, bet veselību tēvs ar māti man nav noskauduši.

Es tikai pēc skata rādos tāds nīkulīgs, toties sirds man iet kā pulkstenis. Tu papriekš nomirsi.

— Jūs jau nu ļausiet nomirt. . . Bet pats gan drīz aiziesiet postā — aiz dīkās dzīves. Tas esot vīrieša cilvēks — savu mūžu pat naglu nav iedzinis!

— Es esmu invalīds!

— Tu esi plencis, nevis invalīds! Šņabis tevi iedzīs kapā!

— Nekā nebija, nē-ē! Tu būsi pirmā. Es esmu piecpadsmit gadus par tevi jaunāks, bet šī ieņēmusi galvā, ka pārdzīvošot mani. . . Kazi, dabūšu vēl padzīvot bez tavas krākšanas.

— Nevis piecpadsmit, bet desmit,— vecā sieva apvainojas.

— Vienpadsmit ar pusi, var teikt — divpadsmit,— vecais apmierināts nosaka.

— Bezgodis, nu vai tu neesi bezgodis!—vecā sieva nostenas.— Tu mirsi agrāk par mani, jo es tevi nomiegšu.

— Kas vēl nebūs?!—vecais atžirgst.— Tu jau māki tikai glābt no nāves, nobeigt tu nemāki. Toties es jau sen esmu tā izprātojis. Kā tikai tu aizmigsi un sāksi krākt, es vēl maķenīt pagaidīšu, lai no tavas zāģēšanas topu vēl niknāks, un tad bliezīšu. Un tu vairs nekrāksi.

— Bet es jūs pirmo aizlaidīšu pie dieviem,— saka vecā.

— Bet es sakraušu sienu ap tavu gultu un aizsvilināšu.

— Bet es tevi sacirtīšu sīkos gabaliņos, ielikšu čuguna podā un aprakšu.

— Jekaterina Andrejevna, bez jokiem, kas tev lēcies!— nu jau pavisam apmierināts, uzsauc vecais. — Guli labāk! Tev tak agrāk par visiem citiem jāceļas.

Vecās sievas gulta draudīgi nočīkst.

— Es vairs ne vārdiņa, ne vārdiņa!— ātri nober vecais. I.

RĪTS

Rīts padara situāciju skaidrāku, tā vairs nav tik noslēpumaina, līdz ar to jau sākam šo to saprast. . . Redzam māju, gubeni, meteoroloģisko laukumiņu, no gaistošām miglas paltīm iznirst siena stirpas, un pēkšņi — žuburaini brieža ragi. . .

Māja vēl guļ, bet Jekaterina Andrejevna jau ir augšā. Viņa baro savus audzēkņus: tur ir visai nosacīti ar kārtīm iežogots briedis un divas stirnas; aiz stiepļu režģa skraida divi neizteiksmīgi vilki; brīnum daiļā Zinaīda guļ izlaidusies uz savas būdas jumta, graciozi nokārusi ķepu; Jekaterinai Andrejevnai apkārt, viņu traucēdama, uzmezdamās gan uz galvas, gan uz pleca, bet pa brīdim nospurkšķēdama pie kājām, lidinās pieradināta vārna.

— Klāra, liecies mierā!— Jekaterina Andrejevna tai uzkliedz.— Zinaīda, palaistuve! Kāpēc tu neēd auzu putru!. . . Man nav gaļas, vēl nav atvesta! Tev jāēd auzu putra ar burkāniem, tev ir avitaminoze!— Zinaīda saslien ausis ar spalvu pušķīti galā un ziņkāri vēro saimnieci, nevis bļodu.— Sasodītie liekēži!— vecā sieva purpina, izgrūstīdama vilkus.— Ne suņi, ne velns zina kas, sliktāki par jebkuru kranci, nudie'. . . Ko lai iesāku ar jums abiem — izbarot vienu otram? Vācies nost. . .— Viņa atgrūž stirnu, kas glaužas klāt.— Ej prom, ej prom, ragainais zirgēzeli! Klāra, šurp!— Jekaterina Andrejevna stenēdama rāpjas pa kāpnītēm pie lietusmēra, raksta blociņā.

Klāra pār plecu skatās, ko viņa tur švīkā. . .

Arvien vairāk iekvēlojas rīts, arvien krāšņāka kļūst pasaule, kas iekļauj Jekaterinas Andrejevnas īpašumus. Putni uzsākuši savu rīta kņadu, gluži kā iztraucētas uztrūkušās no miega ciedrupriedes, pāri tām pirmie nosārtuši fantastiski klinšu bluķi; pēc putniem pamodušās krāsas: arvien košāk zaļo mežs un zilgo debesis, vizuļo upe. Migla virs straumes vietvietām jau izklīdusi, atklādama žiglo tecējumu. No miglas, pa pusei vēl dūmakā tīts, gar trosi prātīgi, gluži kā attaisnodams savu jocīgo nosaukumu, no otra krasta slīd prāmis vai, kā to šeit sauc,— plaškots.

Uz plaškota blakus pārcēlājam stāv divi: vīrietis ar bārdiņu, žokejcepuri, saulesbrillēm un fotoaparātu — pēc izskata redzams, ka nav šejienietis,— un meitene, apmēram divdesmit gadus veca. Korespondents visu laiku košļā bārdu — tāds paradums. Meitene uztraukta pārskrien uz prāmja otru malu, it kā gribētu griezties atpakaļ. Bet krasts jau tālu. Šis ir tuvāk. Viņa sažņaudz margas.

— Beidz jel kreņķēties!—uzsauc pārcēlājs, spēcīgs večuks. Nav saprotams, kam viņš to saka, jo viņam azotē nobijies knosās pelēks kucēns.— Viņa ir svēta sieviete, katru dzīvu radību pažēlos.

— Mani nav jāžēlo!— meitene aizsvilstas.

— Neņerksti, es nerunāju par tevi! Nu, kucēniņ? Vai grūti bez mātes? . . .

Mājās ap čuguna podu ar putru sēž Jekaterina Andrejevna, Ivans Modestovičs un abas meitenes — māsīcas. Kaut ari pēc izskata viņas nav līdzīgas, tomēr ir vienādas kā dvīņi, it kā būtu viena būtne: abas ir slinkas un nesavaldīgas, izspūrušas, tūlīt kaut ko nometis vai apgāzis, kustības nav pabeigtas — kā ūdenī atspoguļojoties, kad ņirbot tiek atkārtots tas, kas nodomāts.

— Vai zināt, Ivan Modestovič. . .— pēkšņi maigi, gandrīz vai glaimīgi saka Jekaterina Andrejevna.— Es jūtu, ka pie mums brauc Serjoža. Uz rīta pusi redzēju sapni. . .

— Sapni. . .— nicīgi iespurcas Ivans Modestovičs. — Gaļu? . . .

— Ivan Modestovič, lai dievs stāv klāt, ko jus runājat! . . . Gaļa jau ir slimība. . .

— Vai tad gaļas nav?— jautā Ivans Modestovičs.

— Kas jums lēcies, Ivan Modestovič, jūs tak neēdat gaļu! . . .— Jekaterina Andrejevna brīnās.

— Vai zināt, ko man nesen pastāstīja mūsu direktors?

— Varu iedomāties. Jūs atkal runāsiet pie galda par šo landsknehta briesmoni?— Jekaterina Andrejevna satrūkstas.

— Pirmkārt, nevis landsknehta, bet Lohnesa. Tas nu būtu jāzina ikvienarii izglītotam cilvēkam,— Ivans Modestovičs pamācoši saka.— Bet, otrkārt, jūs taču neapstrīdēsiet, ka mūsu direktors ir ievērojams dzīvnieku speciālists, viņš teica, ka suņi nebūt necienot kaulus un cīpslas, tiem tikai dodot kaulus un cīpslas, tie labāk ēstu to pašu, ko cilvēks,— fileju. Jums gluži vienkārši ir parocīgāk domāt, ka viņiem fileja tā neiet pie dūšas kā kauli. . .

— Kam tas ir — jums?

— Cilvēkiem. . .

— Vai tad jūs neesat cilvēks? . . .— Jekaterina An-drejevna iedzeļ.

— Kas tiesa, tas tiesa!— Ivans Modestovičs priecīgi uztver.— Pie mums jau tieši tā ir: zvēri ir cilvēki, tiem tiek atdots viss, bet cilvēkam neatvēlēsiet pat kauliņu. . .

Jekaterina Andrejevna apvainojusies ķeras pie savas putras.

Ivans Modestovičs, saslējies visā augumā, kļuvis glītāks. Meitenes laiku pa laikam ieķiķinās, tomēr jāatzīmē, ka ne jau par vecīšiem, viņām nav humora izjūtas, viņas smejas tāpat vien, paralēli, par kaut ko bezjēdzīgu un pašas savu.

Tūlīt no piestātnes var saredzēt māju un meteostaci-jas laukumiņu. . . Korespondents jau notēmējis savu «lielgabalu». Meitene ķīvējas ar pārcēlāju:

— Nē, es neiešu, es viņu tepat pagaidīšu. Tu viņam tikai pasaki, lai viņš iznāk laukā.

— Debestiņ!— pārcēlājs brīnās.— Kur tu rāvi, ka viņš vispār ir atbraucis? . . . Vai ta' viņš tev pēdīgi ir atrakstījis?

— Nē. Es jūtu. . .— meitene pārliecinoši saka.— Es redzēju sapni. . .— viņa saka, bērnišķīgi nošņaukāda-mās.

— Ak sapni. . .— pārcēlājs novelk.— Sapnis — tas ir kas cits. Bet kā viņš būtu varējis atbraukt, ja neesmu viņu vedis?

Meitene piecērt kāju, un viņas lūpas sāk raustīties.

— Rimsties nu, rimsties! Nāciet. . .— pārcēlājs aicina korespondentu.

— Pasauc, bet vairāk neko nerunā!—cieši piesaka meitene.

Korespondents seko pārcēlājam, atskatīdamies uz meiteni un košļādams bārdu, jo nesaprot, kāpēc viņa nenāk tiem līdzi, tomēr neko nejautā. Kā tāds ārzemnieks.

Tieši tajā mirklī, kad viņi pienāk, uz lieveņa pārskaitusies skaļi izklūp Jekaterina Andrejevna, turēdama rokās patvāri.

Viņa neskatās ne uz vienu. Nosēžas uz pakāpiena un sāk spodrināt patvāri.

— Jekaterina Andrejevna, labdien, māmulīt! Jekaterina Andrejevna pamet acis uz pārcēlāju, pareizāk sakot, uz kucēnu, kas knosās viņam azotē, un vēl niknāk berž patvāri.

— Vai dēliņš atbraucis?— pārcēlājs vēlīgi apjautājas.

— Kur tu to rāvi?— vecā sieva satrūkstas.— Vai tu viņu vedi?

— Nē, nevedu. . .— pārcēlājs nopūšas.

— Kāpēc ta' prasi? Vai varbūt esi ko dzirdējis?

— Ko?

— Ka viņš brauc šurp. . .

— Kur lai es būtu dzirdējis?

— Pavei, kā nu tēlo! Tak jau no savas iemītnieces!

— Nē, kur nu! Nav viņai pat ne reizes atrakstījis.

— Re nu, re nu,— vecā sieva apmierināta nosaka.

— Ko tu tur esi atstiepis? Es tavu vilku neņemšu.

— Kādu vilku?

— To, kas ir tev azotē. Vai akls esi, ka neredzi?! — Viņa pagrūž pirkstu uz būru pusi.— Kam man trešais vilks! Tāpat jau esmu aizmirsusi, kā gaļa garšo.

— Ak vilks. . .— Pārcēlājs pats gandrīz ir pārsteigts, kā tas nokļuvis viņam azotē.— Tas nu tā. . . Es gribēju ar tevi parunāties par ko citu. . .

— Par ko tad?— Jekaterina Andrejevna cieši uzlūko pārcēlāju.

— Nē, nekas, es tāpat vien. . .— Viņš atkal apjūk.

— Zem četrām acīm. . .

— Kas ta’ mums te var būt zem četrām acīm? . . .

— Es gribēju tev palūgt zālītes. . . Tās pašas, vai atceries, ko tu man iedevi. . . Man sāp papēži. . .

— Papēži!— Jekaterina Andrejevna sadusmojas.

— Es tev iedošu izkaltētas zālītes, zelē tad kā kaza! Nevajag tik daudz dzert. . .

— Es jau. . .— pārcēlājs sāk purpināt.

Tajā brīdī Klāra, kuru pievilinājis uz patvāra saules zaķītis, nolaižas uz vecās sievas pleca. Korespondents, kas, bārdiņu kodīdams un ne bez patikas visu vērodams, bija stāvējis malā un pieklājīgi gaidījis, kad pienāks viņa kārta, neiztur kārdinājumu un notēmē savu «lielgabalu» uz lieveni.

Vecā sieva ar jaunas meitenes mundrumu pietrūkstas kājās, patvāris dārdēdams noripo pa kāpnēm, pārbiedētā Klāra ķērkdama paceļas no pleca. . .

— Kā jums nav kauna! Inteliģents cilvēks, tā sacīt jāsaka! Vai jums te kāds zooloģiskais dārzs? Vai gribat mani izblamēt pa visu valsti? Man taču Maskavā ir dēls. . . Ja viņš mani šitādu ieraudzīs! . . . Jūs esat prātu zaudējis!

— Piedodiet. . . Es nezināju. . . ticiet man,— korespondents virzās atpakaļ.

— Jekaterina Andrejevna, lai die's pasarga!—Pārcēlājs saņem dūšu.— Ciemiņš tak! Vai tu ar kreiso kāju esi no gultas izkāpusi, vai?

— Kad gan viņa ar citu būtu izkāpusi?— Ivans Mo-destovičs, izdzirdējis troksni, iznāk laukā.— Viņai jau viena kāja tieši tam domāta. Labdien, Haron! Esat sveicināts, cienījamo biedri!—Jekaterina Andrejevna nozūd mājā, aizcirzdama durvis.

— Neņemiet ļaunā, Jekaterina Andrejevna ir sieviete ar raksturu, bet pilnīgi svēts cilvēks. Kad jūs viņu iepazīsiet labāk. . .

Korespondents pasmīn, tēlodams izbīli.

— Nē, nē, jūs pārliecināsieties — lāga dvēsele!... Atļausiet jautāt — kādu orgānu jūs pārstāvat?

Korespondents pasniedz apliecību. Ivans Modesto-vičs, galvu atpakaļ atliecis, to nopēta, turēdams izstieptā rokā.

— Jā. . . ā. . . Ļoti patīkami. Jūsu pastāvīgs lasītājs. Otrajā numurā jums ir ārkārtīgi interesanti materiāli. . . Vides, atmosfēras aizsardzība. . . Jūs ļoti būtiski mums palīdzat. . . Es bez brillēm vairs nepavisam neredzu. Zināt, agrāk man bija ārkārtīgi asa redze, saskatīju tabulā pēdējo rindu... Taču darbs laboratorijā — tas prasa tik daudz pūļu un pacietības, mikroskops, speciālās literatūras lasīšana, kā pats redzat, bez elektrības. . . Un tā — gadiem, vai saprotat, desmitiem gadu. . . Bez šaubām, mēs esam tālu no galvaspilsētas zinātnes, no tās lepnajām laboratorijām, tomēr arī mēs šeit ieguldām to mazo kripatiņu, bet varbūt nepieciešamo graudiņu, no kuru miriādēm — un to visi ir dzirdējuši, tikai diemžēl visi nesaprot,— Ivans Modestovičs nopūzdamies dzied,— sastāv mūsu lielā, modernā zinātne. ..

Pārcēlājs domīgs un satriekts kasa vilcēnu aiz auss.

-— Kā ar veselību, Haronič? Tu esi atvedis zvēriņu?-Ivans Modestovičs laipnīgi apjautājas, tūlīt paskaidrodams:— Viņš vispār ir Haritonovs, es tikai viņu tā saucu — par Haroniču. Harons, kā jūs, protams, atceraties, veda cilvēkus pāri Stiksai. Mēs jau arī daļēji šeit esam kā viņpasaulē,— Ivans Modestovičs sērīgi saka.— Šī upe atšķir mūs no visas lielās civilizētās pasaules. . . Padomājiet tik, viņa ieņēmusi galvā, ka šodien noteikti atbraukšot dēls. Bez mazākā pamata! Tūkstošiem darbu, bet viņa spodrina patvāri un saka: «Serjožam patīk dzert tējiņu no patvāra.» Mēs paši nekad no patvāra nedzeram, nekad. . . No patvāra — tie nu ir pagājušā gadsimta tempi!— Ivans Modestovičs apmet līkumu pie kāpnītēm nokritušajam patvārim.— Mūsu Serjoža ir talantīgs ārsts pediatrs, viņam ir zelta rokas. . . Viņš ir pārslogots ar darbiem, operācijas. . . Viņam grūti izrauties uz šejieni, bet Jekaterina Andrejevna. . . jūs jau pats saprotat — māte. . . Viņa gaida tik un tā. Šonakt redzējusi sapni un sāka berzt patvāri, vai nav neprāts?

— Sapni?!—Haritoničs iesaucas.

— Tieši tā! Ļoti gudra, ļoti izglītota sieviete, prot valodas. . . bet tic sapņiem!

— Kam ta' lai vēl tic. . .— Haritoničs satriekts māj ar galvu.— Sievietes sirds redz labāk.

— Neko tā neredz!— Ivans Modestovičs sadusmojas.— Palūk, tā nu izglītība stiepj roku pretī tumsonībai, atbalstīdama māņticību, kas atnākusi pie mums no tālajiem, senajiem gadu simteņiem!... Haronič, uzgaidi vien Jekaterinu Andrejevnu, esmu pārliecināts, ka viņas labā sirds nodrebēs, ieraugot šo burvīgo radījumu.— Ivans Modestovičs pa gabalu mīļi noglauda vilcēnu. — Bet es tikmēr pavadīšu Arkādiju Iļjiču pa mūsu ievērības cienīgākajām vietām. Ak, piedodiet, neesmu stādījies priekšā — Ivans Modestovičs. . . Mēs varētu sākt apskati. . .

Un, paņēmis korespondentu zem elkoņa, viņš aizstiepj to sev līdzi. Haritoničs atviegloti uzelpo. Pieliecies viņš paceļ patvāri un rūpīgi nostata uz pakāpiena.

Rokās saķērušās, uz lieveņa iznāk abas māsīcas un ķiķinādamās noliek uz margām pudelīti ar uzlējumu. Meitenes satver katra no savas puses patvāri un, nespēdamas iespraukties reizē ar to pa durvīm, joprojām ķiķinādamas, nozūd mājā.

Haritoničs nolaiž zemē pie būra ar vilkiem klibo vilcēnu. Paņēmis pudelīti ar zālēm, viņš to atkorķē, paosta un iedzer.

— Uh, cik nešpetna!

Iedzēris vēl, Haritoničs apmierināts savaiksta seju.

— Nu, kāpēc tu neatzīsti savējos?— viņš jautā vilcēnam. Tas neatkāpjas no viņa zābaka un žēli raugās augšup.— Vai tu domā, ka vilks esmu es, nevis šie?— Viņš pieliek vilcēnu tuvāk pie režģa, lai tas redzētu un lai to redzētu.— Are, šie tevi tāpat negrib pazīt. Nu, zvērs paliek zvērs.— Vilki tikpat vienaldzīgi bez apstājas skraida pa būri, nevienu neredzēdami.

— Tēvoci Hariton!— atskan skaļš čuksts.

Haritoničs izdzer zāles un nokrekšķinās. Paošņājis

piedurkni, viņš notrauš asaru.

— Tēvoci Hariton!. . .

Haritoničs iebāž tukšo pudelīti kabatā un palūkojas apkārt: aiz šķūnīša Varja met viņam ar roku.

— Nu?— viņa satraukti čukst.

— Nav vēl atbraucis. . .

— Bet vai braukšot?

— Kas to lai zina. . .— Haritoničs, zāļu iedarbībā vilcinādamies, melanholiski atbild.— Varbūt brauc. . .

— Nu, tad brauc vai nebrauc?!

— Es netiku gudrs, saimniece it kā būtu redzējusi

sapni. . .

— Vai jūs smejaties par mani, vai?. . .

— Nē, kur nu! Tu esi redzējusi, bet viņa arī ir redzējusi.

— Un jūs viņai izstāstījāt par manu sapni!. . .— Varja pārbīstas.

— Nē, nepaguvu.

— Nu, vai tad jūs brauksiet atpakaļ vai nebrauksiet!— Varja sadusmojas.

— Kā lai es braucu, vēl tak viņu neesmu iekārtojis. . .— Haritoničs pamāj uz vilcēnu.

— Tad es pati braukšu!

— Kā tu tiksi, ja upes atslēga ir pie manis?— Haritoničs parāda atslēdziņu.

— Ar ko tu tur čuksties!— atskan Jekaterinas Andre-jevnas skaļā balss.

Varja pabēg aiz stūra, bet Haritoničs sakampj vilcēnu un vēlreiz rāda to vilkiem.

— Reče, ar šiem. . . Paklau, viņi tak nemaz nepazīst savējos. . .

— Dod šurp, vecais muļķi! Kas viņam — kājiņa? Bet kurš uzlika šinu?. . . Vai Varja, vai? Kāpēc tu slēpies, es jau tevi redzēju, lien ārā!

Samulsusi un nikna parādās Varja.

— Tātad tu pieņemsi vilcēnu. . .— Haritoničs kāpjas atpakaļ.— Tas ir labi, es nu iešu. . . Mani tur, otrā krastā, gaida cilvēki. . .

Jekaterina Andrejevna šķūnī. Tur ir lāpstas, slotas, putnu būri, karogs, tīkli, airi, ar maisu apsegta statuja, zem kuras rēgojas zābaks, glābšanas riņķis un seifs. Viscaur sakarināti izkaltētu zāļu saišķi. Seifs ir atvērts, tā plauktos saliktas pudeles un burkas, kolbas un mēģenes, retortes un menzūras. Arā izceltas burkas ar draudīgām etiķetēm: inde, galvaskauss un kauli. Jekaterina Andrejevna buras ap saviem uzlējumiem — pārlūko tos, salej kopā, filtrē, vāra; tā ir viņas laboratorija.

Varja viņai asistē.

— Es jau domāju, ka tu esi uz mani dusmīga. . .

— Par ko?— Varja brīnās.

— Ka neiedevu tev Serjožas adresi toreiz, kad brauci stāties iekšā. . .

— Adresi jau var dabūt ziņu birojā.

— Nevar vis,— Jekaterina Andrejevna tiepjas kā bērns.— Viņš īrē istabu.

— Tad viņu var sameklēt darbā.

— Jā. . . Nu, un vai tu sameklēji?

— Nemeklēju.

— Pareizi vien ir. Viņš jau mūždien ir aizņemts. Un diez vai viņ*š tev palīdzētu.

— Kaut ari gribētu, nevarētu. . .— Varja pavīpsnā.

— Kā tu zini?— Jekaterina Andrejevna saskaišas. — Viņam tādi sakari. . . Būtu gan varējis. Bet es esmu pret to. Tagad viss ir pa «blatu». Tā nedrīkst iesākt dzīvi.

— Es jau arī tā neiesāku.

Jekaterina Andrejevna vērīgi uzlūko Varju.

— Paga. . . Tu ar mani tā jocīgi runā. . . Ak tu tētīt! Vai tik tu neesi stāvoklī!. . .

Varja nodreb.

— Kā jūs zināt?

— Redzu. Labāk uzprasi, kā es uzreiz to nepamanīju! Pirms atbraucu uz šejieni, gandrīz trīsdesmit gadus strādāju par medicīnas māsu un feldšeri,— Jekaterina Andrejevna ar zināmu pašapmierinātību sāk stāstīt. — Pajautā man, pie kā es strādāju!. . . Tiklīdz pacients ienāca, profesors pēc sejas redzēja, kas cilvēkam kaiš. Tie tik bija ārsti, tagad vairs ārstu nav, vieni vienīgi kandidāti un doktori! Šarlatāni, nomoka cilvēkus ar analīzēm! Bet es bez diploma pasacīšu, kurā mēnesī tu esi, pat nepataustot, varbūt pat uzminēšu, kas būs. Vienīgi to nepateikšu — no kā . . .— Jekaterina Andrejevna pasmaida, iepriecināta, ka viņa tik precīzi uzminējusi, taču Varja arī pasmaida, bet «acīgā» Jekaterina Andrejevna to vairs nepamana.

— Jūsu dēls jau arī drīz būs kandidāts. . .

— Serjoža. . . Serjoža ir īsts ārsts — man tā liekas. Viņa pirksti redz. Bet tas ir labi, ka būs kandidāts, tagad nav cita ceļa. Tu gan velti pameti manu zinātni, viņš no manis daudz ko iemācījās. To institūtā nepasniedz: tur slimība ir par sevi, bet cilvēks par sevi, viņiem obligāti viena slimība visiem, bet es tev teikšu tā — cik cilvēku, tik slimību. Are, Ivans Modestovičs, par piemēru,— vai tā ir slimība? Tas ir Ivans Modestovičs. . .— Jekaterina Andrejevna nopūšas un atgriežas īstenībā:— Ko tad tu darīsi? Stāsies vēlreiz?

— Nezinu,— Varja negribīgi atbild.

— Pag, bet kā tad tu stāsies?! Ak tāpēc tu esi atnākusi?! Nemaz neceri — es tev neko nedošu! Tā nav slimība. No tā es neārstēju.

— Es neesmu atnākusi tāpēc,— Varja dzedri saka.— Jūs taču pati slavējāt savu zinātni — tik daudz es jau sen zinu, ja man vajadzētu.

— Nu, pieņemsim. . . Vispār tas ir labi, ja esi tā izlēmusi. Bet vai tu nepateiktu, kas viņš tāds ir? Es gan te nevienu tā kā nevaru tev iedomāties. . . Nu, nevajag ar! Neesmu ziņkāra. Bez šaubām — nav īstais laiks. . . Bet tagad jau šīs lietas nemēdz būt īstajā laikā. Varbūt labi vien ir, ka tā uzreiz. . . Re, Serjožeņka piedzima, kad man bija četrdesmit pieci. Četrdesmit pieci — un četrdesmit piektajā. Es tikai pēc tam, kad biju dzemdējusi, aptvēru, ka beidzies karš. Katru dienu saku paldies dievam, ka paguvu. Žēl, ka tikai viņu vien. ..

Serjoža gadu ziņā varētu būt mans mazdēls. . .— Vecā sieva nopūšas.— Tā ka nebēdā. . .

— Vēl jau es nebēdāju,— Varja saka, mazliet uzsvērdama «vēl».

— Nu, nav gan manāms, ka tu īpaši priecātos. Tu to nesapratīsi, kamēr nebūsi laidusi pasaulē. Vai zini, tu no manis nevairies. Es jau agrāk arī nekodu. Jā, dusmojos gan, kad redzēju, ka Sergejs luncinās tev apkārt. . . Varbūt uz tevi nemaz nedusmojos, bet uz viņu. Pieaudzis vīrišķis, viņam taču jāsaprot. Bet tu esi meitene.

Varja pavīpsnā.

— Tu varētu pārvākties pie manis. Mēs visi kopā te pavadītu ziemu. Man ir nepieciešams palīgs, es jau esmu veca. Direktors man piešķīris štata vienību, bet tās vietā izsniedz gaļu. . . Tomēr nav ne gaļas, ne vienības. Tu varētu gan bērniņu iznēsāt, gan gatavoties institūtam. Ivans Modestovičs tevi iedīdītu. Vecais kraķis, tiklīdz ierauga tevi, tūdaļ skujas. Viņam jau garš laiks. Nu?

— Cik jūs šodien esat laba!— Varja iesmejas.— Bet toreiz, kad lūdzos, neņēmāt. . .

— Es jau tevi toreiz arī būtu ņēmusi. Kur tas laiks, kopš tevi pazīstu! Tu man esi kā radubērns. . . Bet tagad gan, atzīšos godīgi, rūpes būs uz taviem pleciem, man toties vieglāk. Tagad Sergejs vairs pie tevis nelīdīs.

— Ak tā?— Varja sasparojas.

— Neņem nu ļaunā! Kurš tad nezina, ka nekad neesmu bijusi īpaši smalkjūtīga! Viņš nav tev piemērots.

Varja klusē.

— Nu, ja vēlies, tu neesi viņam piemērota. Cik ātri visi tagad apvainojas! Aplinkus vien, tieši neko nedrīkst teikt, bet citu visu — to drīkst.

— Dažreiz mani interesē,— saka Varja,— kas cilvēkiem ir prātā, piemēram, kāda, pēc jūsu domām, būtu piemērota jūsu dēliņam.

— Ek, kā nu apcel mani. . . Tomēr — tiesa gan. Nē, kas ir, tas ir, tu esi stipri pārvērtusies. Raksturs. Tu prasi: kā es to zinu?. . . Nu viss: acis, sejas ovāls, āda. .. re, pat valoda cita. Bet ja nu man pēkšņi gribētos viņam tieši tādu kā tu? Tas vēl ir jautājums — kurš kuram nav piemērots. Viņš tak ir tev par vecu. . .

Varja iespurcas.

— Es viņam esmu māte uz visu mūžu, bet viņš pats jau ir kļuvis citāds, viņš, nevis mēs. Viņš pie mums nedzīvo, viņš vairs nebūs kopā ar mums. Viņš ir ciemiņš. Es nezinu, ar ko viņš ir tur, bet man droši vien nepatiktu neviens pats no tiem tur, tas nu ir skaidrs. Teiksim, mūsu jaunais direktors, labs cilvēks. . .Viss it kā būtu, kā nākas: rokas, kājas, galva, bet kas attiecas uz sirdi vai dvēseli. . . Serjoža nu jau ir viņējais, nevis mūsējais. Piedod manus vārdus, ka tu neesi viņam piemērota. Tas tak ir saprotams: man nav neviena, kas būtu dārgāks par Serjožu. . . Bet ari viņš jau nebūtu mani precējis. . .

— Jūs?!

— Nu, tas tā — joka pēc. . . Kā mēdz teikt: ja es būtu jaunāka. . . par piecdesmit gadiem.

Atskan automobiļa signāli.

— Skat, direktors — kā vilku piemin, vilks klāt!

— Dancojiet, dancojiet, cienījamā Jekaterina Andre-jevna!— stāvēdams pie sava gazika un vicinādams telegrammu, direktors sveicina Jekaterinu Andrejevnu.

Jekaterina Andrejevna izrauj viņam telegrammu un ilgi lasa.

Direktors izceļ no gazika brezentā ietītu govs kāju.

— «Braucu...»—čukst Jekaterina Andrejevna. — Ak kungs, tā tik ir paaudze! Kur braucu, kad braucu, pat — kas brauc,— nekas nav saprotams!

— Gan jau tam, kurš brauc, ir saprotams,— direktors smejas. Katrs no savas puses sētsvidū sanāk Varja, Ivans Modestovičs ar korespondentu, meitenes. . Varja nostājas maliņā, citi pieiet pie automašīnas.

Saule jau augstu. Jekaterinas Andrejevnas pagalmā dzīve rit pilnā sparā. Viņas abas ar Varju saimnieko pie vasaras plīts, no kuras jau kūp dūmi un uz kuras uzlikts milzīgs čuguna pods. Direktors zem nojumes darbojas ap dzinēju. Korespondents nemākulīgi skalda malku. Ivans Modestovičs beidzot skuj bārdu, bet viņam ir tāds izskats, it kā tas būtu pats sarežģītākais darbs (viņš skujas uz lieveņa, lai nevajadzētu atrauties no sabiedrības). Meitenes — atkal ar to pašu patvāri -iet lejā uz upi, viņas smejas un blēņojas: saņēmušas katra no savas puses, viņas ved pie rokas tādu apaļīgu, steberējošu patvārīti — kā mazu bērnu. No upes plūst tāla dziesma. Lēni slīd prāmis. Laidelējas Klāra, kuru interesē itin viss.

Direktoram galu galā izdevies iedarbināt dzinēju, un iedegas divas spuldzītes — pie lieveņa un zem nojumes —, saules gaismā tās izskatās nožēlojamas. Pukšķē-šana noslāpējusi dziesmu, kas nāk no upes, bet korespondents, to izmantodams, nolicis cirvi. Uz kāpnītēiņ, kas pieslietas pie pussabrukuša namiņa, nolaidusies Klāra. Gandrīz apmierināts par savu vaigu kvalitāti, Ivans Modestovičs beidz skūties.

— Es braukšu ar šo prāmi,— Varja atturīgi pavēsta.

— Kā vēlies, es jau neturu. . .— Jekaterinai Andre-jevnai, šķiet, tas ir pa prātam.— Bet vai tu atgriezīsies?

Varja pamāj.

Korespondents bikli tuvojas Klārai. Redzams, ka viņam ļoti gribas uzņemt ar to kontaktu, bet viņš bīstas aizbaidīt putnu. Saprātīgā Klāra, jādomā, to lieliski apjēdz.

— Nu, daiļaviņa, nu, nu, tu esi gudra. . .— korespondents runā lūdzošā balsī, zagdamies vārnai tuvāk. Viņš pastiepj roku un pieskaras pie margām, kur vārna notupusies. Klāra pavirzās tālāk, bet spārnos neceļas. Kļuvis drošāks, korespondents tramīgi paglauda viņai nagu.

— Gudriniece, daiļaviņa,— viņš pieglaimīgi saka, nepamanīdams sev aiz muguras direktoru, kas viņu novēro. Kad viņš mēģina noglāstīt vārnai galvu, tā sašutusi aizlido.

— Vajadzēja paglaudīt knābi,— direktors pamāca. — Jāglāsta viņu ieroči, tad viņi nebaidās. Jūs jau pareizi iesākāt: nagi arī ir ieroči. . .

— Ļoti interesanti.. .— korespondents apjucis novelk.

— Jel turies, ģeolog, jel turies, ģeolog. . .— no upes atskan arvien nesaskanīgāka, bet neatlaidīgāka dziedāšana.

Varja iet lejā uz krastmalu.

— Turies, ģeolog...— noskatīdamies Varjai pakaļ, direktors ironiski saka.— Jāzūd lapās, kamēr šie huņņi vēl nav uzklupuši. Vai nevēlaties, lai jūs pavadāju pa rezervātu?

— Ar prieku!— Korespondents paķer savu somu.

— Jekaterina Andrejevna! Es aizbraucu. . .— direktors uzsauc.

— Pašā laikā!— Jekaterina Andrejevna smejas, rādīdama uz upi.— Gaidu jūs vakariņās. Un jūs arī. . .— Jekaterina Andrejevna pamāj korespondentam.

Katliņiem grabot, no prāmja nokāpj tūristu bars. Visi blenž atpakaļ cits uz citu — dažs labs atpalicis, pārējie gaida; pūlis ņudzinās, kamēr katrs tiek saskaitīts, un tad norimst. Dabu neviens nevēro.

Mūsu meitenes sēž uz laipām, kulsta kājām ūdeni un ķiķinādamas noskatās. Patvāris nolikts vidū.

Pēdējais no trapa nokāpj Sergejs Andrejevičs — ar lietusmēteli un čemodāniņu. Viņš pamāj Haritoničam. Tas moži smaida, dīdās un miedz ar aci.

Pretstatā tūristiem Sergejs Andrejevičs svētlaimīgi lūkojas apkārt, dziļi elpo un, galvu atmetis, blenž debesīs, tad ierauga mājas — un viņa acis aizmiglojas. . .

— Serjoža! . . .

Sergejs Andrejevičs izbrīnījies satrūkstas un pārsteigts pagriežas atpakaļ — Varja. Nevarētu teikt, ka viņš nebūtu Varju pazinis, bet, kā redzams, nepavisam nav cerējis viņu šeit ieraudzīt. Viņš it kā nav sagatavojies Varju redzēt.

No meitenēm ar patvāri abus šķir prāmis, no mājām — tūristi, viņus redz vienīgi Haritoničs. Sergejs Andrejevičs it kā fiksē to visu, neviļus palūkojies apkārt, un tikai tad pasper soli Varjai pretī.

— Varja!

Varjas poza pauž jūtu uzplūdumu, viņa ar varēm valdās, lai paliktu uz vietas. Sergejs Andrejevičs pasper vēl vienu biklu soli Varjai pretī, un viņa metas tam ap kaklu un piekļaujas pie krūtīm.

— Ak kungs! Tad nu beidzot. . .

Sergejs Andrejevičs neveikli apkampj Varju, viņš ir mazliet stīvs un apjucis.

— Re nu, saņēmu tavu vēstuli — un tūlīt atbraucu. . .

— Patiešām? Cik tu esi labs. . .

— Varjeņka, mums nopietni jāizrunājas. . .

Varja, uzticīgi viņam acīs lūkodamās, būdama tūlīt ar mieru, pamāj.

Apņēmis Varju ap pleciem, Sergejs Andrejevičs ved viņu pa krastmalu prom, līdz māja ir nozudusi skatienam.

— Pa rudens klāto lapu šampanieti Tik draiskā, nenopietnā noskaņā Tu aizgāji bez nožēlas, pat jautri,

Kā gailēns nekautrīgi smiedamās. ..

Nesaskanīgais tūristu koris attālinās.

— Kā tu jūties?

— Ļoti labi,— Varja atbild, līksmi skatīdamās viņā no sāniem.— Cik tu esi skaists. . .

— Ei nu! . . .— Sergejs Andrejevičs smejas, tomēr jūtas glaimots.— Tu pati esi skaista.

— Vai aizmirsusi esi jau tu,

Kā dzērām mēs ūdeni gāzēto

Par ta-a-viem pa-a-nā-ku-miem. ..

— pēdējo reizi atlido dziesma.

— Paklau — kā tu uzzināji, ka es atbraukšu?— jautā Sergejs Andrejevičs, no jauna kaut kādu apsvērumu nomākts.

— Jutu. . .

— Un tikai? . . .

— Es redzēju sapni. . .— Varja smejas.— Nudie'! Vai tu netici? It kā tu būtu pirtī, bet uz grīdas būtu — ledus. . .

— Pliks?— Sergejs Andrejevičs nodrebinās.

— Nu kā jau pirtī. . .— Varju tāpat moka savi apsvērumi.— Paklau — kāpēc tu man nevienu reizi neatrak-stīji?

— Es jau tevi brīdināju, ka neesmu draugos ar epistolāro žanru. . . Tu nevari iedomāties, kāds drausmīgs posms man patlaban ir pirms aizstāvēšanas. . . Ko man tas prasīja, lai es izrautos!

— Kad es biju Maskavā, tev atradās laiks.

— Varja! Ko tu runā! . . .

— Piedod! Es tevi tik ļoti gaidīju. . .

— Klausies,— Sergejs Andrejevičs saka, un atkal viņam ir savi apsvērumi.— Tu taču man rakstīji, ka ne reizi neesi tikusies ar mammu.

— Jā.

— Kāpēc tā?

— Man tagad ir grūti viņu redzēt. . Un tu arī nerakstīji.

— Bet šodien?

— Es jau teicu, ka nosapņoju. Tad es palūdzu tēvoci Haritonu, lai pasauc tevi. Nezin kāpēc biju pārliecināta, ka tu jau vakar esi atbraucis. . .

— Tik tiešām, lidmašīna kavējās veselu diennakti. . .— Sergejs Andrejevičs brīnās.— Nu?

— Kas — nu?

— Tu lūdzi Haroniču, lai pasauc mani. . .

— Kā lai viņš tevi pasauktu, ja tu nebiji atbraucis. . .— Varja saplok (Sergejs Andrejevičs acīmredzot nebija spējis slēpt savu daļējo nomierināšanos) un vēsi piebilst:—Tomēr es šeit gaidīju.

— Re, kā ir. . . Kā cilvēkam viss satrāpās reizē,— Sergejs Andrejevičs mazliet mehāniski pažēlojas.— Nekad nav pēc kārtas, bet viss reizē. Gan šis, gan tas, cits pēc cita — kā lavīna. Un tad vēl kas no augšas — pa pauri. Nav iespējams dzīvot. . .

— Vai tad tu nezināji, ka no tā mēdz būt bērni? Man tas bija skaidrs jau piecu gadu vecumā. . .

— Varjeņka, kāpēc tu tā runā! ... Es taču tevi ļoti mīlu. . .— Sergejs Andrejevičs saka, bet tas neskan pārliecinoši.— Kā gan tu nesaproti. . . Gadās tādas situācijas, kad. . . nu, kad gluži vienkārši dzīvē nekas neiekļaujas, tā plīst pa šuvēm. . . un grūti kādam pat pārmest — neviens nav vainīgs, bet neko nevar iesākt. . .Taisni šobrīd, tikai šobrīd nekas nav iespējams. . .

— Vai tas ir kas negaidīts? Nevienos laikos tas nav bijis jaunums. . .— Varja greizi pasmaida.

— Saproti jel. . .

— Esmu sapratusi.

— Nē, tu neesi sapratusi!— Sergejs Andrejevičs dedzīgi iesaucas.— Tā nav tāda saruna. Mums ir nopietni jāapspriežas. Man te nav nekāda teikšana — tev jāizlemj. Tu esi gudra meitene, pieaudzis cilvēks. . . Nu, es taču nevaru visu uzreiz šeit, piestātnē,izšķirt!—Sergejs Andrejevičs kļūst nikns.— Es vēl neesmu saticis mammu, tēvoci Vaņu. . . Mēs taču neesam divi vien pasaulē! Neesmu jau uz pusstundu atbraucis! Es tieši tāpēc ierados! Kā tu neapjēdz! Tevis dēļ. . Sergejs Andrejevičs ar varu pievelk Varju sev klāt, bet viņa ir nejutīga — kā no vates.— Varja! Atjēdzies! Nu, Varja, nu! . . .— Viņa rokas noslīgst.

Varja ir it kā aizgājusi prom no viņa, apdzisuši. Sergejs Andrejevičs skatās uz viņu no malas: atsvešinājusies Varja viņu atkal valdzina.

— Nu, Varja! Varja. . Sergejs Andrejevičs šļupst, apkampj viņu — tādu, bez sirds,— un skūpsta — no visas sirds.— Mēs taču vēl nemaz neesam satikušies. Mēs vēl parunāsimies. Noteikti. Mums vēl viss tikai būs. . . Vai tu šodien atbrauksi?

— Atbraukšu. . .— Varja atmaigusi čukst.

Lai atbrīvotos no sarunas radītās noskaņas, Sergejs Andrejevičs uzsvērti laimīgi ievelk elpu un pa sāņus taciņu tuvojas dzimtajām mājām. Uztraucies viņš tomēr tīksminās pats par sevi, it kā spēlētu «pazudušā dēla atgriešanos», it kā viņu kāds no malas vērotu (mēs jau arī to darām. . .). Viņš tīšuprāt kavējas, varbūt tādējādi «atrēķinādams» no prāmja pienākšanas laika sarunu ar Varju. . .

Uzmetis lietusmēteli uz čemodāniņa, viņš neuzkrītoši iejaucas tūristu barā, kuru, bez šaubām, vada Ivans Modestovičs. Tieši tajā brīdī Ivans Modestovičs vilina prom tūristus no būra, kurā iesprostoti zvēri, uz netālo pussabrukušo pagaidu namiņu. Nav grūti palikt nepamanītam: Ivans Modestovičs rubinādams neko neredz un nedzird. . .

— Bet tagad es lūgtu jūs uz mūsu muzeju. . . Tas, protams, ir ļoti pieticīgs, tomēr arī tajā jūs atradīsiet šo to, kas palīdzēs jums atklāt, ar ko vēl, ja neminam vāveru pētīšanu binoklī (kāds noteikti iesmejas), nodarbojas lieguma darbinieki. . .— Ivans Modestovičs, gludi noskuvies, sirms, tīrā kreklā, ir bargs un impozants, viņa loma: cilvēks, kurš vistiešākajā veidā nepārtraukti saduras ar bargajiem dabas spēkiem.

Tūristi iespraucas «muzejā». Tur nav kur apgriezties. Daži paštaisīti stendi, izbāzts ūpis, kas plosa čūsku, kaste ar tauriņiem, fotogrāfijas.

— Šeit ir mazliet patumšs, jūs paši saprotat, nav jau Luvra...— saka Ivans Modestovičs, lepodamies ar savu mīļo lolojumu, bet arī baiļodamies un gatavs dot pretsparu, tiklīdz kāds uzdrošinātos piekrist, ka te patiesi nav Luvra.— Tomēr arī šeit ir ārkārtīgi neparasti eksponāti. Palūk!— Ivans Modestovičs pabāž roku zem stenda stikla un izņem plakanu akmeni ar diviem robiem sānos.— Lūdzu, nevienā muzejā jums neatļaus paturēt to rokās. . . Lūdzu, padodiet apkārt!— Ivans Modestovičs drosmīgi, it kā, bungām dārdot, demonstrētu bīstamu triku, pavada ar skatienu akmeni, ko tūristi bez jēgas groza rokās.— Tas ir akmens laikmeta cilvēka darinājums. Man izdevās noteikt, ka šeit, tieši mūsu teritorijā, kur mēs patlaban stāvam, ir atradusies senā cilvēka apmetne. Tas, ko jūs turat rokās, ir medību un zvejas rīks, kas piederējis pirmajam tādam pašam cilvēkam kā mēs — kromaņonie-tim. . . Palūkojieties uz fotogrāfiju: pareizi sejas vaibsti, taisni novietota galva. . . Šim «laukakmenim», kā nupat kāds atļāvās izteikties. . . ir ne mazāk kā trīsdesmit tūkstošu gadu!— Ivans Modestovičs jau ir izpētījis šo efektu — atskan meitenīgs izsauciens «ak!».— Vai jūtat, kā uzreiz jūsu rokās «laukakmens» kļuva smagāks? ... Jā, iespējams, ka tā ir bijusi katapulta, pirmatnējās lingas paveids. . . tomēr es vairāk noslie-cos uz hipotēzi, ka tas ir svariņš. . . Jā, jā, svariņš! Zvejas piederums. . . Tīkli, dabiski, līdz mūsdienām nav saglabājušies. . .

Sergejs Andrejevičs, svētlaimīgi smaidīdams, stāv aiz durvju stenderes un klausās šajās, jādomā, viņam jau izsenis labi pazīstamajās runās. . .

— Bet pēc kādas normas jums izraksta zvēriem gaļu?—jautā padzīvojis tūrists.

— Sapratu jūsu mājienu,— rūgti nopūties, Ivans Modestovičs pieklusina balsi,— tā ir parastā cilvēku banalitāte un nepateicība — neticēt, ka iespējams nesavtīgi kalpot zinātnei. . . Ielūkojieties šajā cildenajā sejā!— Pie sienas karājas Jekaterinas Andrejevnas jaunības dienu fotogrāfija.— Tas ir «zvērudārza»—kā jūs atļāvāties izteikties — pamatlicējas portrets. Varonīga un nesavtīga cilvēka portrets. . . Man jūs jāsarūgtina un jākoriģē: zvēri šeit tiek turēti tikai zinātniskiem nolūkiem, un nekādi līdzekļi viņiem vēl pavisam nesen netika piešķirti. Mēs tos barojām tikai par saviem personiskajiem līdzekļiem. . .

Atskan tas pats pārsteiguma sauciens, kas bija pārtraucis «trīsdesmit tūkstošus gadu».

Sergejs Andrejevičs, Ivana Modestoviča nepamanīts, atstāj «muzeju». Viņš iet uz mājām un jau iztālēm redz pie pavarda Jekaterinu Andrejevnu. Viņš iet arvien tuvāk, un visa viņa tēlošana ir vējā, sejā parādās neviltots maigums. Jekaterina Andrejevna viņu nepamana, viņa mizo kartupeļus.

Sergejs Andrejevičs pāris soļu no viņas paliek stāvam.

— Mam-ma! . . .— beidzot viņš paver lūpas, kā bērnībā — pa zilbēm.

Jekaterina Andrejevna pieceļas — ar nazi un kartupeli rokās — un skatās, it kā labi neredzētu.

— Serjožeņka!— viņa iekliedzas.— Nu nāc tak šurp! Kas man ar tām kājām. . .— Neizpratnē viņa pat palūkojas uz savām iegrieztajām rītakurpēm.— Neklausa. . .

Sergejs Andrejevičs metas viņai ap kaklu. Tāpat ar nazi un kartupeli rokās Jekaterina Andrejevna viņu apkampj, bet viņš nav pat attapies nolikt čemodānu.

— Mūsu sūrā jaunība Skumji tālēs vilina,

Vērmeļrūgtās šķiršanās,

Pirmās cirtas iesirmās. . .—

dzirdama pašsacerēta dziesma. Tūristi nozūd taigā.

— Ļauj vismaz tev pieskarties. . .— Jekaterina An

drejevna saka pavisam citā balsī, bet pati atbīda Sergeju Andrejeviču nost no sevis.— Ar ko tad tu atbrauci?— viņa brīnās, paraudzīdamās uz prāmja pusi, kura tur nav.— Tu esi novājējis. . . Vai, ko es te stāvu, muļķe! Kāpēc tu tā skaties uz mani? Vai tiešām esmu tā novecojusi. . . Pagaidi, tūliņ nākšu. . . :■

— Mamma, mammucīt! . . .— Sergejs Andrejevičs no jauna apkampj viņu.

Jekaterina Andrejevna tāda vēl nav redzēta. . .

Klusums.

— Serjoža! Atbrauci gan, dēliņ. . .— Ir pienācis Ivans Modestovičs. Abi apkampjas.— Cik tu labi izskaties! Tu esi kļuvis vīrišķīgāks, jā, vīrišķīgāks. . .

— Tēvoci Vaņa, jūs arī ļoti labi izskatāties!

— Ko nu es. . .— Ivans Modestovičs glaimots un aizkustināts cenšas izcelt savu ērgļa profilu. Lai cik dīvaini tas būtu, abi — Serjoža un Ivans Modestovičs — ir līdzīgi. . .— Es jau savu mūžu esmu nodzīvojis. Tagad jūsu kārta. . .— Ar žēlīgu mājienu viņš it kā ļauj stāties savā vietā.— Jums, jaunajiem, kas meklējat, kas uzdrīkstaties. . . Tādi aunapieres!— Viņš pēkšņi atceras un uzreiz aizsvilstas:—Ja tu būtu redzējis, kādi aunapieres! . . . «Laukakmens»! Vai tu vari iedomāties, tā viņš pateica par akmens laikmeta darbarīku! Tas man atgādināja kādu ārkārtīgi uzjautrinošu anekdoti no maniem jaunības gadiem, kad stājos Kalnu korpusā. . . Mūsu grupā bija tāds pats aunapiere — uzvārdā Piramidāls. Reiz mineraloģijas profesors, vecs profesors, viņš visus vēl godāja par «kungiem», prasa: «Piramidāla kungs, kas šis ir par minerālu?» Bet tas, kā sacīt jāsaka, neko nezina un, pielēcis kājās un nostājies kā zaldāts — viņš bija atvaļināts vahmistrs —, atbild: «Laukakmens, profesora kungs!»— Ivans Modestovičs smejas un norauš šķietamu asaru.

Jekaterina Andrejevna, stipri neapmierināta, greizsirdīgi veras uz abiem.

— Ivan Modestovič, mūžam jūs ar savām pasakām! Serjoža tikko atbraucis, pat čemodānu vēl nav nolicis, bet jūs jau nez par kādu Piramidālu. . .

— Katiša, tu netici, bet tāds uzvārds bija — no visas tiesas. . .

— Serjoža, iesim iekšā. . .— Jekaterina Andrejevna beidzot atgūstas un sāk rosīties.— Tev jāpārģērbjas, pēc ceļa jāatpūšas. . . Bet tu pagaidi, nu pagaidi jel. . .— Jekaterina Andrejevna pastumj nost Ivanu Modestoviču, it kā atņemdama viņam Serjožu.— Viņš ir noguris, viņš nupat tik atbrauca. Viņš tak nav atskrējis uz vienu dienu. Uz cik ilgu laiku tu atbrauci?. . .

Sergejs Andrejevičs nenoteikti paplāta rokas. Viņi iet uz māju. Ivans Modestovičs apvainojies paliek iepakaļ.

II. DIENA

Sergejs Andrejevičs džinsos, bez krekla graciozi atlaidies guļamkrēslā, atsegdams saulītei savu balto rumpi un ļaudams mammai neuzkrītoši patlksmināties par viņu. Jekaterina Andrejevna apsēdusies dēlam blakus uz lieveņa kāpnītēm.

— Bet kā viņu sauc?

— Nana.

— Nanna? Tāds briesmīgs vārds!

— Nē. Nana. Viņa ir pa pusei gruzīniete.

— Eksotiski. Vai tad krievieti vairs nevarēji atrast?— Jekaterina Andrejevna prasa, ar tēlotu neapmierinātību slēpdama neapmierinātības ēnu.

— Grūti!— Sergejs Andrejevičs smejas.— Sirds ir internacionāliste.

— Bet tava vectēva brālis, tēvocis Vasja, tas, kurš noslīka Japānas kampaņas laikā. . .

— Tu man stāstīji. . . Vai tas bija viņš, kas apprecējās ar japānieti?

— Jā, jā!— Jekaterinai Andrejevnai ir prieks, ka dēlam tik laba atmiņa.— Viņš bija liels savādnieks un nelietis.

— Nana ir īsta krieviete, viņa pat ne vārda neprot gruzīniski.

— Gruzīni ir diezgan glīti. . . Vai tev ir viņas ģīmetne?

Sergejs Andrejevičs jau sagatavojies pastiepjas pēc vējjakas un itin lepni pasniedz fotokartīti.

Jekaterina Andrejevna viņam aiz muguras, acis miegdama, to nopēta, atvirzīdama tālāk no sevis, un sakniebj lūpas.

— Vai tad viņa patiešām tik labi dzied?

— Dievīgi,— Sergejs Andrejevičs saka objektīvā tonī.

Tajā brīdī parādās Ivana Modestoviča ērmotais augums, viņš nes uz pleca salauztu atpūtas krēslu. Jekaterina Andrejevna žigli iebāž fotogrāfiju sev kabatā.— Permettez manim, tas ir, atļausiet man pasēdēt jūsu sabiedrībā?

— Tas tak ir galīgi salauzts atpūtas krēsls!— Jekaterina Andrejevna dusmīgi iesaucas.— Entre nous, jūs mūžam kaut ko slēpjat, kad es pienāku. . .

— Vai jūs vēl ko zināt vai tikai «entre nous»?— Ja-mais. Tātad — ko jūs nobēdzinājāt?

Sergejs Andrejevičs skaļi iesmejas. Ivans Modestovičs tomēr kaut kā pamanās sastutēt savas ugunskura pagales.

— Es neko neesmu bēdzinājusi!— Jekaterina Andrejevna apvainojas.— Es tikai teicu Serjožam, ka viņš ir kļuvis apbrīnojami līdzīgs Vasilijam Konstantinovičam.

1 Nekad (tulk. no Ir. vai.).

— Japānim? . . . Atkal jūs plātījāties ar saviem radiniekiem.

— Nēr bez jokiem, Serjoža!— Jekaterina Andre-jevna brīnās, cik reāla ir viņas fantāzija.— Nudien, tu esi kļuvis viņam neiedomājami līdzīgs. Ar šo bārdiņu. . .

— Tā jau ir, mode tieši patlaban ir atgriezusies gandrīz par gadsimtu atpakaļ,— Sergejs Andrejevičs piekrīt.

— Es tev tūlīt parādīšu. . .— Jekaterina Andrejevna ceļas kājās.

— Mammu, kāpēc, sēdi vien, atpūties. . .

— Man nepavisam nav grūti. Vai gribi, lai tev vēl ko atnesu? . . . Kazeņu ķīseli?

— Mammu, nē taču! Man nepavisam, nu nepavisam negribas ēst!

— Kazenes Maskavā neaug. . .— Jekaterina Andrejevna nozūd mājā.

— Nu, kā pie jums tur. . .— Ivans Modestovičs jautā, cienīgi aizsmēķēdams,— vai kāds jau taisa transplantāciju?

— Vai jūs domājat izdaudzināto sirds pārstādīšanu?

— Kaut vai to.

Sergejs Andrejevičs mazliet pasmīn.

— Nezinu. Oficiāli nav ziņots.

— Bet neoficiāli?— Ivans Modestovičs kļūst mundrāks.

— Neesmu lietas kursā, Ivan Modestovič! Mans darbs galīgi nav saistīts ar šīm sensācijām.

— Es gan vispār neticu,— nicīgi saka Ivans Modestovičs,— ka būtu iespējams pārvarēt audu nesaderības barjeru.

Pēdējai frāzei skanot, atgriežas Jekaterina Andrejevna.

— Re, Serjožeņka, apskati!— Viņa sniedz dēlam albumu, otrā rokā turēdama krūzi.— Tajā lapā ir ieliktnis. . .

Albumā ir ielikta Nanas fotogrāfija. Sergejs Andrejevičs paceļ acis uz Jekaterinu Andrejevnu un saprotoši noslēpj kartīti.

Tēvocis Vasja sēž lielas japāņu kompānijas vidū.

— Tu nevari iedomāties, kā mans vecaistēvs pārskaitās par šīm precībām! Viņš bija ļoti bargs cilvēks, ar stingriem principiem, un uzskatīja, ka viņam nav laimējies ar bērniem. Padomā pats: viens viņa dēls, tavs vecaistēvs, apņem par sievu slkpilsonīti, tavu vecomāti, jaunākais — Aleksejs — Parīzē nošāvās, iemīlējies «Comedie-Francaise» aktrisē, bet šis te — apprecas ar japānieti. . .

No otra atpūtas krēsla atskan krākšana. Saule nogurdinājusi Ivanu Modestoviču.

— Tā tas ir: pa dienu izguļas, bet naktī kā spoks staigā pa māju un vaid, ka sāpot kauli. . . Savu mūžu neesmu varējusi tikt skaidrībā, cik viņš patiesībā ir slims un cik izliekas. . . Bet tagad mums vismaz izdosies parunāties. Tu nevari iedomāties, kā viņš velkas man visur pakaļ, bet galvenais — galīgi neprot valdīt mēli: simt verstu apkaimē viss uzreiz top zināms. . .

— Bet tā esi tu. . .— Sergejs Andrejevičs apmierināts smejas.— Vai ne?

Viņš rāda uz fotogrāfiju: sagaismotā dārzā, bolīdamies uz aparātu, kā zirņubērni no vienas pāksts pēc auguma nostājušies viens brālītis un trīs māsiņas: brālītis turas pie milzīga, pīta groza — ratiņiem; aiz sajūsmas un šausmām visi apaļām acīm skatās tieši objektīvā... Tik ātri aizrit gadi — un laikmeti vēl ātrāk. . .

— Es pati. . . vai tu pazini?

— Tu neesi pārvērtusies, tu laikam visu mūžu esi bijusi tāda pati. Tevi var glabāt Sevrā, netālu no Parīzes. . .

— Un tā ir Mariša. . . Vai tu vēl atceries Marišas tanti? Viņas mazmeitas patlaban ciemojas pie manis. Vai tu viņas neredzēji? Nu galīgas idiotes. Bet tas ir mūsu jaunākais — mūsu mīlulītis Aļoša —, viņu tu neatceries, viņš gāja bojā jau pirms kara. . . Viņš bija virsnieks. Un padomā, kad iemīlējās, bet tika atraidīts, sašāva uz kamīna glāzes ar rūgušpienu. Bet pēc tam apprecēja sievieti, kas bija vecāka par viņu, ar trim bērniem! Ak kungs! Tikai ar tevi es vēl varu gremdēties atmiņās. Neviena cita tuvinieka vairs nav atlicis. Tavs vecaistēvs nomira jau pirms revolūcijas, atstājis mammu un visu šo bariņu. Es biju vecākā. . . Vai tu zini, kāds bija mans pirmais darbs? Artelis taisīja tādus vārītājus, ko var ielikt tieši krūzītē.

— Tie jau tagad arī ir jaunums,— Sergejs nomurmina.

— Mans tēvs juta tuvojamies savu nāvi. Noskuvās, nomazgājās, pārģērbās un aizveda mammu uz tirgu. . . Toreiz jau bija bads, karš. Tēvs nopirka viņai trušādas kažoku, viņa to nēsāja līdz savai pēdējai stundiņai. . . tad vēl rīsu maisu. . . un nomira. . .

Jekaterina Andrejevna paskatās uz dēlu un redz, ka tas ir aizsnaudies. Tad viņa pamet acis uz Ivanu Modestoviču — abi guļ, katram galva uz savu pusi. Jekaterina Andrejevna saudzīgi izņem no dēla rokām albumu. Viņa raugās dēla mierīgajā sejā un šķirsta albumu. . . Aizmiedz acis un redz: pa vasarnīcas aleju skrien meitene kleitiņā ar kruzulīšiem. «Tēti!» Viņa iekaras kaklā mīļam, smaržojošam kungam ar katliņu galvā un spieķi rokās. No visām pusēm izbirst laimīgie brālīši un māsiņas—«zirņubērni». Laimīga, pret sauli nesaskatāmu seju, garā tērpā jauna un skaista iznāk mamma.

. . .Jekaterina Andrejevna noskurinās, aizdzīdama vīzijas, un redz dēlu. Jekaterina Andrejevna ilgi ar maigumu skatās viņā.

. . .Sergejs Andrejevičs, nometies uz viena ceļa Na-nas priekšā, skūpsta viņai roku. Nana sudrabaini smejas, taču viņas smiekli apraujas, viņa atvelk roku un skatās ar šausmām pāri Sergeja Andrejeviča galvai. Sergejs Andrejevičs pagriežas atpakaļ un redz Varju ar milzīgu vēderu. . . Viņš iekliedzas. . .

Un pamostas.

Saule svilina tieši sejā. Kājas ir gādīgi ievīstītas pledā. . . Sergejs Andrejevičs saīdzis nomet pledu un noslauka pieri. Ivana Modestoviča nav, palicis vienīgi pavisam sabrucis atpūtas krēsls. Atskan skaļi, aušīgi divbalsīgi smiekli.

Sergejs Andrejevičs pagriežas un ierauga māsīcas. Viņas zaģe uz malkas steķa bluķi un raugās uz viņu, aiz smiekliem vai iznīkdamas.

Sergejs Andrejevičs pieceļas un gracioziem soļiem dodas pie meitenem.

— Sveikas!

— Sveiks. . .— Abas reizē pavelk zāģi katra uz savu pusi un beidzas nost aiz smiekliem.

— Kura no jums ir Toņa, bet kura Taņa?

— Viņa. . .— Viena rāda uz otru.— Nē, viņa ir Toņa. . . Nē, gluži pretēji.

Nu smejas arī Sergejs Andrejevičs.

— Ļaujiet, es palīdzēšu!

Abas pārstāj zāģēt.

— Es šajā pusē, bet jūs — otrā. . .

Meitenes grūstīdamās velk uz to pašu pusi, kur Sergejs Andrejevičs. Valda neizsakāma sajūsma.

— Atradušas, ar ko niekoties!— Draudīgi parādās Jekaterina Andrejevna.— Nu ir gan bērnu rotaļa — zāģis! Tūlīt prom traukus mazgāt!

— Jūs jau pati teicāt. . .— Meitenes ir apvainojušās.

— Marš, marš! Zviedz kā zirgi. . . Pamodinājāt cilvēku.

— Es jau, mammu, pats pamodos.

Meitenes iet prom, skatīdamās atpakaļ uz Sergeju Andrejeviču. Viņš pamāj tām ar roku.

— Ļaužu pilna māja, bet ne no viena nekādas jēgas. . .— purpina Jekaterina Andrejevna.

— Neraizējies, es viens pats sazāģēšu.

— Vai tu traks!— iesaucas Jekaterina Andrejevna, steigšus satverdama zāģi aiz otra gala.— Tu pie manis vēl strādāsi! Pat neatpūties no ceļa!. . .

— Mammu, nu vai tas nav smieklīgi: pirms ceļa jāpasēž, ceļā jāpavada, no ceļa jāsagaida. . . Ceļš jau sen vairs nav tāds, lai no tā atpūstos, bet mēs vēl aizvien tā runājam.

— Tu gribi teikt, ka tava sirmā māte ir novecojusi?— Jekaterina Andrejevna ne visai liekuļoti, pat koķeti prasa.— Es nestrīdos. Man ir palicis vairs tikai viens ceļš, es jau acīmredzot no šejienes nekur vairs neaizbraukšu.

— Mammu, ko tu runā?!

— Es tikai gribētu, lai mani apglabā tur zem tās ciedrupriedes. . .— Jekaterina Andrejevna rāda uz varenu priedi, kas aug atstatu pie pašas piestātnes.

— Man šis koks ir ļoti mīļš. Kad vakarā visi aprimstas, es pat aizeju pie tā, apsēžos zem tā zariem un sarunājos. . . ar tevi.

— Mammu!— Sergejs Andrejevičs apiet apkārt steķim un maigi apkampj māti.— Ko tu, mammu! Tu esi nogurusi. . .

— Dēliņ. . .— Vecā sieva pieplok dēlam pie krūtīm.

— Es katru reizi baidos, ka vairs neredzēšu tevi. . . Bet, kad tu atbrauc,— vai es tevi redzu? Muļķe, lamāju sevi, kur tu biji, ko visu darīji, būtu sēdējusi un skatījusies. . .

— Mammu, mammu. . .— Sergejs Andrejevičs glāsta viņu un nezina, ko lai vēl saka.

— Vai die', ko es te tupu! — Jekaterina Andrejevna atmaigusi satraucas. — Neko vēl neesmu padarījusi, bet sāku te pinkšķēt. . . Zvēri nav paēdināti, Ivans Modestovičs tūlīt prasīs savu putru, pirts nav izmazgāta. . . Tu tak gribēsi vakarā iet pirtī. Viktoram Viktorovičam arī tā pa prātam. . .

— Pirti jau mēs paši izkurināsim. . . Arī zvērus es ar lielāko prieku pabarošu. . .

— Ko vēl ne, visu tu pats. . . Kur tad Varja?— Jekaterina Andrejevna sadusmojas.— Viņa taču solījās atbraukt man palīgos!. . .

— Varja?— Sergejs Andrejevičs, pakāpies atpakaļ, pārsteigts jautā. — Vai tad tu viņu satiki?

— Kas tur ko brīnīties?

— Nē jau. . .— Sergejs Andrejevičs nedaudz apjūk. — Bet viņa man neko neteica. . .

— Vai tad tu viņu redzēji? —Nu savukārt Jekaterina Andrejevna ir mazliet pārsteigta.

— Redzēju. . . Pie prāmja. . .— Sergejs Andrejevičs negribīgi atbild.

— Ak tā. . . Un es netiku gudra, ar ko tu esi atbraucis. . . — Izskatās, ka Jekaterina Andrejevna nav gluži apmierināta. — Bet viņa pirmā tevi satikusi. Manīgs skuķis. . .— Visu noskaidrojusi, Jekaterina Andrejevna galīgi sadusmojas uz Varju. — Vai tu zini, ka viņa ir stāvoklī?

— Tātad viņa tev visu ir izstāstījusi?! —Sergeju Andrejeviču pārņem šausmas. —Ak tā gan...— viņš ļauni novelk.

— Kāpēc viņai tas būtu no manis jāslēpj?

— Nu, bet. . . Galu galā tās ir viņas tiesības un viņas darīšana. . . Bet kāpēc jāmelo! — Sergejs Andrejevičs ir pārskaities.

— Ko tad viņa melo? — Jekaterina Andrejevna jau kļūst uzmanīga.

— Ka viņa nav ar tevi tikusies. . . Slēpt no manis, ka visu tev izpūtusi!. . .

— Varbūt kautrējas. . . Meitēns vien ir. . .— Jekaterina Andrejevna, redzēdama, ka dēls dusmojas, zaudē pašpaļāvību un sāk taisnoties.— Pag. . . kā tad tā?— beidzot viņa apķeras. — Kāpēc viņai būtu tev jāatskaitās? Kāda tev daļa?

— Nu ir gan!. . . —Sergejs Andrejevičs ātrumā izgrūž. — Kam tad tas bērns?. ..

Jekaterina Andrejevna novaidas, un viņš apraujas un attapies iekož lūpu zobos.

— Paga. . . Apžēliņ. . . Tu nupat kaut ko mels. . . Tu tak te neesi bijis, var teikt, veselu gadu?. . .

— Maskavā. . .— Sergejs Andrejevičs nikni saka.

— Bet viņa man teica, ka neesot tevi Maskavā satikusi. . .

— Tad jau iznāk, ka viņa tev neko nav stāstījusi?. .. Stulbenis! — Sergejs Andrejevičs iebelž sev pa pieri.

— Idiots! — viņš iekaucas.

— Savaldies!

— Tu taču neko nezināji. . .

— Sergej, atjēdzies! Kāds tam sakars ar mani. . . Runa ir par tevi. It kā nevis tu būtu man pateicis, bet pats pirmo reizi no manis uzzinājis, nudien. . .

Sergejs Andrejevičs greizi pasmīn. Jekaterina Andrejevna iegrimst domās.

— Tu tak esi traks! — viņa atguvusies iesaucas.

— Ko tu tagad iesāksi?

Sergejs Andrejevičs parausta plecus.

— Kā nu būs ar tavu saderināšanos?

— Ar kādu saderināšanos? — Sergejs Andrejevičs pārsteigts jautā.

— Nu, ar to tavu dziedātāju...

Sergejs Andrejevičs iesmejas.

— Diez vai to var saukt par saderināšanos. . . Patiesību sakot, mēs esam vīrs un sieva.

— Un tu man neko neteici! — Jekaterina Andrejevna, visu aizmirsusi, sāk vaimanāt.

— Mēs jau vēl tikai tā. . . neesam sareģistrējušies.

— Vai sen?

— Kas sen?

— Neesat sareģistrējušies. ..

Sergejs Andrejevičs pavīpsnā.

— Nu jau vairāk nekā gads.

— Bet Varja bija aizbraukusi uz Maskavu pirms diviem mēnešiem, — Jekaterina Andrejevna skaļi prāto. — Nav nekāds brīnums, ka netika iekšā. . . Abituriente. . . Vai die\ kāda nelaime!. . .

— Nelaime. . . — Sergejs Andrejevičs uzņem to kā joku. —Tu to pateici gluži kā Šaļapins. . .

— Kā Šaļapins?.. — Jekaterina Andrejevna pārsteigta jautā.

— nuja, — Sergejs Andrejevičs, juzdamies neveikli, turpina:— Meierholds uzlūdzis viņu uz savu izrādi, tai bijuši milzīgi panākumi, tomēr viņš visu laiku uztraucies: ko teiks Šaļapins?. . . Tas nosēdējis, nebilzdams ne vārda, bet pēc izrādes piecēlies, pateicis: «Vai die', kāda nelaime!. . .»— un aizgājis.

Sergejs Andrejevičs muļķīgi apklust.

— Nu ir gan par ko smieties. . .— Jekaterina Andrejevna sadusmojas. —Tagad jums tikai gulta prātā — tur tā nelaime. . .

Sergejs Andrejevičs sarauc uzacis.

— Brīnums gan! Ja paklausās, ko jūs runājat, tad agrāk cilvēki nav dzīvojuši.

— Tā jau nu nebija!

— No kurienes tad visi radušies?

— Radās turpat, bet tā gan nebija, — Jekaterina Andrejevna ietiepīgi atkārto.

— Par ko tad visos laikos visās grāmatās rakstīts?— Sergejs Andrejevičs pasmaida, labprāt novirzīdamies no sarunas būtības.

— Tāpēc jau ir rakstīts, ka tādu lietu dzīvē bija maz. Bet kas tagad ir rakstīts? Tagad jau vairs neraksta, tagad dzīvo, kā ir uzrakstīts. . .

— Mammu, tā taču ir ārkārtīgi interesanta literatūrzi-nātniska doma! Nē, es nesmejos, tik tiešām. . .

— Smejies vai nesmejies, bet tavs sižets ir banāls. Tev no savas Nanas būs jāatsakās.

— Kāpēc tad tā?. . .— Sergejs Andrejevičs savas bezpalīdzības dēļ kļūst mazliet nekaunīgs.

— Bet kā tu viņai to pateiksi. . . un ko viņa?. . .

— Nekavējoties patrieks! — Sergejs Andrejevičs saka pat ar tādu kā lepnumu. — Tikai viņa to nekad neuzzinās.

— Kāpēc ne?

— Tāpēc, ka es viņai neteikšu, — Sergejs Andrejevičs strikti atbild.

— Vai tu viņu tā mīli? — Jekaterina Andrejevna pārsteigta jautā. — Tik stipri?

— Nezinu. . .— Sergejs Andrejevičs padomājis vaļsirdīgi un skumji nopūšas.

— Tik ļoti baidies viņu zaudēt?

— Ļoti, — Sergejs Andrejevičs saka — nu jau daudz drošāk.

Jekaterina Andrejevna ar sāpēm un maigumu paskatās uz viņu.

— Manu nabaga dēliņ, manu nabaga dēliņ! — Jekaterina Andrejevna viņu atkal apkampj, un Sergejs Andrejevičs aizkustināts ari piekļaujas pie viņas.

Tā viņi abi stāv.

— Serjoža! Sergej Andrejevič! — atskan spalga balss, un tai pievienojas Ivana Modestoviča sausnējā balstiņa:— Serjoža!

Viņu skāvieni atraisās, Sergejs Andrejevičs apmulst. Jekaterina Andrejevna kā meitene sakārto savu lepno frizūru. Taču viņus vēl neviens nav pamanījis.

— Viktors Viktorovičs atgriezies, — saka Jekaterina Andrejevna.

Citiem pa priekšu rosīgs parādās Ivans Modestovičs un ierauga viņus.

— Reku abi ir! — Ivans Modestovičs kā bērns rāda ar pirkstu direktoram, kas, plati smaidīdams, steidzas viņam pakaļ, un korespondentam, kas bikli turas aiz muguras.

Atviegloti nopūties, Sergejs Andrejevičs bez kavēšanās dodas viņam pretī.

Viņi satiekas — kā bērnības draugi, kā divi veci puišeļi. . . Viens otram piegrūzdami, sizdami pa plecu, smiedamies sačukstas par kaut ko noslēpumainu, acumirklī atrazdami kopīgu valodu.

— Barības galdi!. . .— Sergejs Andrejevičs iesaucas. — Cik interesanti! Bet vai tālu?

— Kur nu, pavisam tuvu! Bet tev jau nav laika. . .— direktors saka un neliekuļoti nopūšas.

— Nē jel! Es noteikti apskatīšu. Tas, ko tu stāstīji, ir ārkārtīgi asprātīgi. Tūlīt pat dosimies turp.

Direktors glaimots smaida.

— Aiziet!— kā bērtin ber Sergejs Andrejevičs, ar

vien vairāk iedegdamies.— Tūlīt Arkādijs noknipsēs, ko viņam vajag,— un iesim! Mammu!— viņš

pasauc.— Vai jūs esat gatava? Citādi Vik-Viks nepagūs man parādīt barotavas. . .

— Kādas barotavas! Neesi paguvis vēl ne atbraukt. . .— Jekaterina Andrejevna parādās cienīga, slīdošā gaitā, no jauna ar rūpīgi sakārtotu frizūru un garos svārkos.

— Mammu! Cik tu esi moderna!— Sergejs Andreje-vičs sajūsmināts iesaucas.

Arkādijs Iļjičs turpretī nav visai apmierināts ar Jekaterinas Andrejevnas krāšņo izskatu.

— Bet vai jūs nevarētu uzvilkt to jaku — ar puķēm?

— Es varu arī nefotografēties,— Jekaterina Andrejevna bargi saka.

— Bet kur ir Zinaīda?— Korespondents joprojām nav apmierināts.

— Nu kāpēc tāds cirks?

— Es lūdzu!— Korespondents paceļ rokas pret debesīm.

— Mammu, nu ļauj! Nofotografēsimies visi kopā,— Sergejs Andrejevičs lūdz, uzmezdams uz pie- l ciem džinsa jaciņu.— Es viņu tūlīt atvedīšu.

— Bet kur ir mana mīļā Klāra?— korespondents nerimstas.

— Jums nu ar vajag visu vienā čupā. . . Klāra lido.

— Klāra, Klāra!— iesaucas Ivans Modestovičs.

— Paaicini nu vēl viņu: «Tibu-tibu. . .»— Jekaterina Andrejevna ir neapmierināta ar tādu jezgu.

Bet tad dēls apkampj māti ap pleciem — un viņa beidz dusmoties. Izveidojusies gleznaina grupa. Pie ; Sergeja Andrejevica kājas glaužas Zinaīda.

— Viņa ir tevī iemīlējusies. . .— lepni saka Jekate- ļ rina Andrejevna.

— Kā kaķe,— dēls pajoko.

Knikšķis. Stopkadrs.

— Tēvoci Vaņa, nāciet šurp!

Sen jau sagatavojies, Ivans Modestovičs pielāgojas grupai.

— Vik-Vik! Šurpu!— moži komandē Sergejs Andrejevičs, visu aizmirsis.

— Pietiks,— saka Jekaterina Andrejevna, un grupa izjūk.

— Mammu! Es drīz būšu atpakaļ. . .— Sergejs Andrejevičs pēkšņi kļūst steidzīgs un rauj sev līdzi direktoru. Piepeši izrādās, ka viņam rokās ir šautene.

— Kam tev šautene?— direktors brīnās.

— Tapat vien, lai butu kur pieturēties...— Sergejs Andrejevičs valdzinoši pasmaida.

— Kurp tu iesi?— Jekaterina Andrejevna padevīgi jautā.

— Tūlīt būsim atpakaļ. . .— dēls nomurmina, jau iedams prom un bīdīdams sev pa priekšu direktoru, it kā vestu viņu konvoja apsardzībā.

Viņiem pakaļ, pa ceļam salocīdams trijkāji, aizsteidzas Arkādijs Iļjičs.

— Tad nu beidzot!— saka Jekaterina Andrejevna, ieraudzījusi Varju. — Es te vai no kājām krītu bez tevis. Bet Sergeja nav.

— Kur tad viņš ir?— Varja pārsteigta jautā.

— Vēl nav atbraucis. Vai tu par to nebrīnies?

— Es zinu, ka viņš ir atbraucis.

— Kā tu to vari zināt? Vai tu viņu redzēji?. . .

Varja jau paver muti, bet, neko neteikusi, aizver.

Viņas seja satumst.

— Kāpēc tu klusē — redzēji vai neredzēji?

Varjas seja pauž mokas.

— Nu?

— Kā es būtu varējusi viņu redzēt, ja viņš vēl nav atbraucis. . . — viņa greizi nosaka.

— Varbūt viņš ir atbraucis pie tevis, nevis pie manis?

Varja nosarkst.

— Un tu viņu slēp pie sevis?. . .

— Ai, nē. . .— Varja iesaucas.— To es nedarīšu.

— Ko, vai tad bija tāda iespēja?. . .

— Jekaterina Andrejevna. . .— Varja saņemas. — Vai jūs negribat, lai es tiktos ar Sergeju? Tad es iešu prom.

— Ko es varu negribēt, ja tu jau esi tikusies? Uzglūnēji gan viņam!

— Es neesmu uzglūnējusi! — Varja pagriežas, lai ietu prom.

— Stāvi! Ak, cik nu jūtelīga. . . Vai tad es nevaru apvainoties? Nu lai būtu, ka tu nevaktēji viņu, es zinu, ka satiki nejauši.

Varja apstājas.

— Cik noslēpumaini. . . No kura tad tu bēdz, ko? No viņa, no manis vai no abiem kopā?. . .

— Pēc kārtas! — Varja pavīpsnā.

— Hm! Labi vismaz, ka nemelo. Pavei, kā tu par šo iestājies!. . .

— Jekaterina Andrejevna. . . es labāk braukšu prom,— Varja nogurusi un nelaimīga saka. — Es lāgā neizprotu, kas šeit notiek un kur jūs esat noslēpusi savu dēlu, taču saprotu, ka esmu te lieka. Man pietiek ar šo izskaidrojumu.

— Ak tā gan! Ievainots dambriedis. . . Pagaidi! Bet vai Maskavā arī jūs nejauši satikāties?

— Maskavā?. . .

— Ko tu brīnies? Man būtu jābrīnās. Un es brīnos ar. Var teikt, tas bija kā pērkons no skaidrām debesīm. . .

— Vai jums. . . Serjoža pateica?.. .— Varja ir nobijusies un priecīga.

— Ne jau nu tu. Tu man teici, ka neesot viņu Maskavā satikusi.

— Es tā neteicu. Es teicu, ka nemeklēju.

— Tas nav būtiski. . . Kā tad tu viņu atradi?

— Bet vai to viņš jums nepateica?. . .— Tikpat ātri kā parādījies, prieks nozūd no Varjas sejas.

— Teica. . . Bet es tomēr gribētu dzirdēt arī no tevis.

— Nejauši satiku. — Tajā pašā acumirklī Varjas seja cerībā atplaukst, pareizāk sakot, atdzīvojas.— Pastā.

— Vai bērniņu arī nejauši pagādājāt?

— Arī to viņš jums pateica?— Varja iegavilējas.

— Kas nu tur īpašs. . . Es tomēr esmu viņa māte. Kur tad spruksi? Paies vēl pāris mēnešu — un vairs nebūs noslēpjams. . .

— Vai viņš jums pats pateica?!— Varja atkārto, it kā vēl neticēdama, bet patiesībā ir uzreiz noticējusi.

■— Pats. . .— Jekaterina Andrejevna, acis nodūrusi, pēc brītiņa atbild.— Kā citādi viņš būtu varējis pateikt, ja ne pats?. . .

— Ai!— Varja piespiež delnu virspusi pie vaigiem, kas aiz laimes kvēlo.— Vai patiesi tā ir taisnība?

— Nu palīdzi jel!— Jekaterina Andrejevna dusmīgi uzsauc, pie katla apdedzinājusies.

Varja saķer katlu aiz osām.

— Re, tur ir lupata! Apsvilināsi rokas, muļķe!

— Nekas! Nav jau nemaz karsts. ..

Sergejs Andrejevičs, kā plēsoņa lavīdamies, pašķir krūmus.

— Klusāk taču! Stampājat kā viens mežakuilis. . .— viņš nikni čukst korespondentam, kas aizelsies lien viņam pakaļ.

Acu priekšā paveras neliels klajums.

— Stāviet te un neelpojiet! Neuzdrošinieties knipšķi-nātriekams nebūšu izšāvis. . . Es pieiešu no tās puses.— Un Sergejs Andrejevičs nozūd biezoknī.

Viņa gaita ir nedzirdama — uzreiz jaušams mednieks. Acis deg. Tik mundru mēs viņu vēl neesam redzējuši. . .

Atskan garš, izlocīts svilpiens. Sergejs Andrejevičs paceļ šauteni un saniknots skatās uz klajuma pretējo pusi, kur korespondents tomēr izbāzis teleobjektīvu.

Klajumā izlec stirna un paliek kā sastingusi stāvam. . .

Sergejs Andrejevičs nomērķē. . .

Knikšķis. Stopkadrs: teleobjektīva pievilkta, redzama Sergeja Andrejeviča seja — nadzīga, izmanīga, pievērsta mērķim.

Tūlīt pat, krūmus lauzdams, klajumā izskrien direktors un kā zemē iemiets apstājas pie stirnas.

Laimīgi smaidīdams, iznāk Sergejs Andrejevičs.

Iznāk Arkādijs — kā apmierināts pirmziemnieks, kam uzticējušies vecāko klašu skolnieki.

— Ko tu izdarīji?!— iesaucas direktors.

Viņam ir tāds izskats, it kā viņš pats būtu sašauts.

— Ko tad?— Sergejs Andrejevičs nevainīgi jautā. — Tu pats teici, ka meži esot pilni, vajagot izmedīt. . .

— Jā, bet. . . Nevis tā, nevis tā!— direktoram trūkst vārdu.— Tā taču ir slepkavība!

— Atdosim mammai, viņai nav, ar ko barot visu to varzu. . .

— Ak tā, saimniecisku apsvērumu dēļ,— direktors dzēlīgi saka.

— Tu jau esi ierēdnis, pats bez sava paraksta tu nebūtu atļāvies. . .

Direktors ir sadrūmis, Arkādijs — pārsteigts, bet Sergejs Andrejevičs — ironisks un drošs par direktoru. . .

Jekaterina Andrejevna un Varja saimnieko. No malas abas izskatās tik miermīlīgas, it ka viņas jau būtu vedekla un vīramāte.

— Jāatzīstas,— Varja pļāpā,— ka es nevis netiku iekšā, bet nemaz nestājos. . .

— Kāpēc tā?— Jekaterina Andrejevna kļūst uzmanīga.— Vai Sergeja dēļ?

— Nē jau, viņam ar to nav nekāda sakara. Es viņu tad nemaz nebiju vēl satikusi. Man tur nekas nepatika. Es pati sev arī nepatiku. . . Šeit mēs dzīvojam vienmuļi, taču paši. Bet tur visi ir kā viens. Visi nostājas vienā rindā pēc viena un tā paša, visi brauc ar metro, visi grib tikt institūtā. . . Pat nešaubās, ka viņiem vajadzīgs tas pats, kas ir citiem. Un man tas pēkšņi šķita neizprotami.

— Tu esi individuāliste,— Jekaterina Andrejevna pavīpsnā.— Vajadzēja to pārvarēt. Jāmācās jau tik un tā.

— Kāpēc gan jāpārvar? Ja man būtu bijis īsts mērķis, tad tas būtu saprotams. Bet lai tikai neizskatītos sliktāka par citiem, tāpēc ka visi tā dara? Tāpēc jāmācās, jāprecas, jākalpo?. . . Vajag pārvarēt slinkumu, bailes, nogurumu — bet ne jau sevi. Sevi nekādā ziņā nevajag pārvarēt.

Jekaterina Andrejevna domīgi klausās. Atskan tāls šāviens, viņa izklaidīgi paceļ galvu. Varja pat nedzird. . .

— Tieši to es sapratu. Bet, kad pēkšņi satiku Serjožu, kļuva viegli un viss šķita pareizi. Viņš mani atbalstīja. Viņš pat bija sajūsmināts, ka esmu tik patstāvīga. Viņam jau tur, bez šaubām, ir darbs un aicinājums. Tomēr viņš Maskavā jūtas tik vientuļš. . . Viņš tā priecājās, kad bijām satikušies,— kā bērns. Man pat Maskava kļuva gluži citāda — kā gleznā «Krauķi atlidojuši».

Jekaterina Andrejevna nekustīgi veras vienā punktā.

— Bet ko viņš tev teica par bērniņu?

— Pagaidām vēl neko nav teicis. . .— Varja atbild, jau atskurbdama.— Teica, ka mums jāaprunājoties.. . Nedomājiet, ka esmu tāda muļķe, es saprotu, ko tas nozīmē. No rīta man vēl likās, ka viņš no jums baidās. . . Es pat nopriecājos, ka viņš jums visu pastāstījis. Bet būtu vēl ļaunāk, ja viņš mani mīlētu, ja viss būtu labi. . . Es zinu, ka tas viss viņam ir lieks, un, bez šaubām, darīšu, kā viņam labāk: tagad visi tā dara. . . tikai žēl. Bērniņš taču tik pareizs!

— Pareizs?!. . .

— Nūja. Viņš taču pats atnāca, it kā būtu gribējis, it kā būtu meklējis, pie kā iet, un sameklējis, un noticējis. . . Es to patiešām zinu. Zinu, cik viņš ir labs un krietns, un skaists, un vesels. . .

— Viņš?

— Jā, tieši viņš.

Jekaterina Andrejevna atkal iegrimst domās, uz mirkli pievērdama acis. . .

. . .Bērzu birzs, pavasaris, saulīte, nevaldāmi vidžina putns. Pauguriņā uz paklātas teltenes sēž Jekaterina Andrejevna — vēl jauna, skaista, militārajā formā. Nolicis galvu viņai uz ceļiem, ar nokaltušu zāles stiebriņu baltajos zobos augšpēdu guļ leitnants — viņa roka ir ieģipsēta, acis atspoguļojas mākonīši. Jekaterina Andrejevna bužina viņa cirtas, kas izskatās kā Jeseņinam.

«Bet ja tev būs bērniņš?» leitnants jautā.

«Tu pats esi bērniņš. . .»

«Mammucltis!. . .» leitnants saka un smiedamies apkampj viņu. Jekaterina Andrejevna aizver acis. . .

.. .Un atkal atver tās.

Viņa ierauga māsīcas, kas čukstas ar Varju. Kā bērni — uzreiz jau pazīstami. Varja viņām kaut ko stāsta — abas sajūsmā iepletušas acis. Varjas seja ir gluži vai tāda pati: gandrīz vienos gados, bērns. . .

— Varja!— Jekaterina Andrejevna pasauc. Aizrāvusies tā nedzird.— Varja!

Māsīcas piegrūž Varjai ar elkoni un biedinoši pamāj. . . Bērnišķi samulsusi, Varja steidzas pie Jekateri-nas Andrejevnas.

— Var jeņķa, vai zini, ko tev palūgšu?.. .— viņa pieglaimīgi jautā.— Bet tu klausi mani, izdari tā. . .

— Kā?— Varja kļūst uzmanīga.

— Apsoli! Nu nebaidies taču, dumiķīte, nav jau nekas slikts!. . .

— Apsolos!— Varja kļūst priecīgāka.

— Viņi tūlīt būs atpakaļ. . . bet es tevi noslēpšu.

— Noslēpsiet?

— Jā, šķūnī. Man tur vēl pilns ar sienu, mīksts. Tavs krustdēls arī tur ir, tev nebūs garlaicīgi.

— Kāds krustdēls?. . .— Varja izbijusies skatās uz Jekaterinu Andrej evnu.

— No ka tu izbijies? Es gribu parunāties ar Serjožu, bet bez tevis. Pēc tam izlaidīšu tevi laukā. Nu? Tu tak apsolījies. . .

— Vilcēns. . .— Jekaterina Andrejevna ir nedaudz somnambuliska. Viņa mēģina uztvert Varjas skatienu, tad saņemas un pasmaida.

— Lai notiek!— Varja iesmejas.

III. VAKARS

Jekaterinas Andrejevnas pagalmā kūsā dzīve. Sergejs Andrejevičs ar direktoru beidz apstrādāt nošauto stirnu. Korespondents lepojas ar savu darinājumu — paštaisītu ceplīti: pieslien ķieģeli, kas gāžas nost, ar caurumotu krēsla sēdekli uzpūš uguni. Ivans Modesto-vičs drāž klūdziņu — iesmu. Meitenes griež sīpolus un raud un smejas. No pirtiņas jau veļas dūmi — tur saimnieko Haritoničs.

Pagalmā uz motocikla iebrauc milicis.

— Es taču teicu, ka Stepanovs jau brauc. . .— skābi pasmīnējis, direktors klusu saka Sergejam Andrejevi-čam.— Viņam ir suņa oža.

— Labdien, biedri!— Stepanovs uzsauc.— Vai arī,— viņš palūkojas lielā pulkstenī, kas pārtaisīts no kabatas pulksteņa,— nu jau gandrīz var teikt, labvakar. . . Ak tad beidzot esat atbraucis, Sergej Andrejevič, apsveicu. . .

— Es't sveic'nāts, biedr' starš'n'!—Haritoničs pie pirts salutē.

Stepanovs atmet viņam ar roku.

— Viktor Viktorovič, vai dzirdējāt šāvienus?— pārliecies pār nodīrāto stirnu, viņš pusčukstus jautā.

— Dzirdēju,— atbild direktors.

— Vai tik malumednieki neblēņojas?

— Jūs prasāt man? Man jāprasa jums! Jūsu deguna priekšā šauj stirnas!

— Biedri direktor, tūliņ pat došos pa pēdām!

Stepanovs mundri pagriežas uz motocikla pusi.

— Nu, tad klausieties!—direktors runā negribīgi, it kā viņam riebtos.— Es nošāvu stirnu. Vai neredzat, kāds bars mēs te esam? Bija jāizlidz Jekaterinai Andre-jevnai.

Stepanovs piekrizdams pamāj.

— Un tagad tā,— direktors tikpat nosvērti, pats ar sevi neapmierināts, turpina.— Jūs taču saprotat, ka Jekaterinai Andrejevnai tāda palīdzība nebūtu pa prātam. Es lūdzu jūs personiski atbalstīt mūsu versiju, ka esam aizturējuši malumednieku un rekvizējuši medījumu. . .

— Skaidrs.

— Lai jums viss būtu skaidrs, man šajā sakarā ir licence — pēc formas. Es jums to nodošu.

— Tieši tā! Rīt pat nosūtīšu ziņojumu! Uz aizturētā darbavietu un dzīvesvietu!— Stepanovs pēkšņi skaļi nober, tā ka noskan viss pagalms, un blenž uz Jekate-rinu Andrejevnu, kas iznākusi uz lieveņa.— Es't sveic'nāta, Jekaterina Andrejevna!

— Labdien, mīļais! Serjoža! Vai tu vari uz brīsniņu atbrīvoties?

— Eju, mamm!

— Pirmkārt,— Jekaterina Andrejevna saka,— nedodiet Ivanam Modestovičam ne piliena, lai viņš lūgtos kā lūgdamies.

— Mammu, mums jau nekā nav. . .

— Lai viņš lūgtos kā lūgdamies. . . Viņš nedrīkst ne grama. Bet otrkārt. . .

— Jā, mammu?

— Apsēdies, Serjožeņka, pasēdi pie manis. Vismaz šobrīd mūs neviens netraucēs, kamēr viņi tur šmorē-sies. Kā tas fotogrāfs teica? Pašmorēsim?

— Mammu, tu esi nogurusi?

— Tā kā žņaudz, vai. Būs negaiss. Nogurusi esmu no vientulības un no tā, ka nav iespējams kādu brīdi būt vienai. Visu laiku vai nu tevis nav, vai ir kāds svešs. Bet nu tu esi atbraucis. . .

— Mammu, nekreņķējies tik ļoti! . . . Pirmajā dienā jau mūžam ir tā. Toties rīt. . .

— Bet parīt — atvadu dzīres?

— Mammu. . . Nu kā tu nesaproti?. . . Tiklīdz būšu aizstāvējis, atbraukšu uz veselu mēnesi!

— Neatbrauksi vis. Tu ar Nanu brauksi uz dienvidiem. . .

— Mammu, nu kāpēc tā! ... Ja tu gribi — mēs atbrauksim šurp,— Sergejs Andrejevičs ne visai pārliecinoši saka.— Viņa ļoti vēlas iepazīties ar tevi.

— Nē, nē! Viņu tu te neved.

Ja Jekaterina Andrejevna piekristu, Sergejs Andre-jevičs nokļūtu neveiklā situācijā, bet atteikums ļauj apvainoties.

— Un viņa nemaz nebrauks,— Jekaterina Andrejevna piebilst.

— Kāpēc?— Sergejs Andrejevičs novelk kā mazs bērns.

— Es tevi neizprotu. . .— Jekaterina Andrejevna saka, skumji pasmaidīdama.— Vai zini, es nupat atcerējos. . . Kad tu gāji pirmajā klasē, tev tur bija iemācījuši smēķēt. Un tad es reiz pieķēru, ka tu man esi nočiepis papirosu. Es toreiz briesmīgi uztraucos, man vēl bija tādi gadi, ar Ivanu Modestoviču arī nesapratāmies, pēc manām domām, visa vaina bija tā, ka tu augi bez tēva. . . Vārdu sakot, es tev briesmīgi sadevu. Rādās, pat iekāvu. Bet pēc tam mēs apkampām viens otru un sākām abi kaukt. Izraudājāmies, un abiem kļuva tik labi. . . Tu ķēries man apkārt un bez mitas skūpstīji. . .— Jekaterina Andrejevna no atmiņām jūtas vai līdz asarām saviļņota. Sergejs Andrejevičs ari ir aizkustināts, pieplok viņai pie rokas, bet viņa piespiež dēla galvu sev pie krūtīm.— Ak debestiņ! Un nekas vairs nav vajadzīgs — tikai pieskarties pie sava mīļā bērna. . . Vecā muļķe! Man tak viss izkūpējis no prāta. . . Kāpēc es tevi pasaucu? Es nolēmu, ka uzdāvināšu tev tava tēva fotogrāfiju. .. Vai mazums kas var gadīties, bet Ivans Modestovičs nez kur vēl nogrūdīs! Es taču tev neesmu par tēvu nekad neko stāstījusi. . .— Viņa izņem no grāmatas mums jau pazīstamu fotogrāfiju, kuru acīmredzot pirms Sergeja Andrejeviča atnākšanas tur ielikusi, un nogludina to.— Te ir.

Sergejs Andrejevičs mēģina savilkt šim gadījumam piemērotu sejas izteiksmi. Viņš ir aizkustināts, bet fotogrāfija viņam neko neizsaka.

— Jocīgi, ka tu man nekad neesi pat jautājis. .. Kad Ivans Modestovičs tika izsūtīts un es atbraucu šurp viņam līdzi, es cerēju, ka viņš kļūs tev kā tēvs. .. Bet tu jau uzreiz zināji, ka viņš nav tavs tēvs, turklāt Ivans Modestovičs pats izpļāpājās. . . Te viņš ir jaunāks nekā tu. ..— Jekaterina Andrejevna pasmaida, pamādama uz fotogrāfiju.

— Vai viņš krita karā?— Sergejs Andrejevičs jautā, turēdams fotogrāfiju kā spēļu kārti.

— Nē. Kopš tā laika es neko par viņu nezinu. Viņš bija no Vologdas puses, droši vien aizbrauca atpakaļ uz turieni. . . Man jau no viņa nekā nevajadzēja. Es biju divas reizes vecāka par viņu. . . Vēlāk ieraudzīju viņa attēlu avīzē: viņš bija kļuvis par kādu boksa čempionu. Bet tas arī jau bija ļoti sen.

— Boksa čempions? . . .— Sergejs Andrejevičs pasmīn.

— Jā, atceros, ka viņš jau tad sapņoja kļūt par bokseri. Viņš taču bija galīgs bērns. Viņu atveda ar cauršautu roku, toreiz mums ķirurgs bija īsts miesnieks, teica, ka griezīšot roku nost, bet ko lai bokseris iesāk bez rokas — un viņš izlēca pa logu. Tik veikls — kā pērtiķis, nenositās. Bet pēc tāda satricinājuma viņam sākās drudzis. Es toreiz dežurēju. Iznāca, ka viņš tādējādi bija izglābis sev roku un kļuvis par sava veida čempionu. Meresjevs. . . Kad ģipsis bija noņemts, viņš visu laiku spaidīja bumbiņu. Pat gulēja ar bumbiņu rokā. Vai tevi tas neinteresē?

— Ļoti interesē. . .

— Liec nost fotokartīti!—Jekaterina Andrejevna sadusmojas.— Nedomāju tev stāstīt salkanas atmiņas. Es jau ari negribēju bērnu. Es vispār necietu ne bērnus, ne vīriešus. Bet iznāca, ka tikai tevi vien esmu mīlējusi, tad vēl visu mūžu noņēmos ar Ivanu Modestoviču un pažēloju to bokseri — un tā ir visa mana dzīve. Vai tu neko nesajēdz vai tikai izliecies? . . . Tāds jau tu esi, es neizstāstīju līdz galam: toreiz ar to papirosu. . . mēs abi noraudājāmies, un es uzsmēķēju, bet tu, nolēmis, ka nu jau viss ir kārtībā, un galīgi neko nesapratis, caur asarām un skūpstiem skaidri un gaiši man palūdzi: mammu, iedod man ari papirosu. Nu, kaut vai vienu dūmu — pēdējo reizlti! . . .— Jekaterina Andrejevna iesmejas.— Toreiz tev bija astoņi gadi, tagad — trīsdesmit.

Sergejs Andrejevičs iebāž kabatā roku pec cigaretēm.

— Re nu, dēls, re nu! Bet es toreiz atmetu. . .

Sergejs Andrejevičs ari iesmejas un iegrūž cigareti

atpakaļ kabatā.

— Nē, tu tomēr tēlo, tu nevari nesaprast, par ko es runāju! Tu taču galu galā esi bērnu ārsts! Tu pats man šodien stāstīji, kā trīs naktis neesi nācis laukā no slimnīcas, dakterējis puišeli, kamēr tas atlabis. . .

— Mammu, tas ir pavisam kas cits! Tās ir avīzes, kas raksta, kā notiekot cīņa par cilvēka dzīvību, lai tās raksta, mēs cīnāmies paši par sevi. Un es to neuzskatu par nekrietnību, ja atzīšos, ka nebūtu sēdējis pie tās gultiņas, bet tas bija ļoti interesants gadījums. Tas nenozīmē, ka man zēna nebija žēl. Taču manām jūtām nav nekādas nozīmes — galvenais, ka viņš izveseļojās un man bija taisnība, gan nosakot diagnozi, gan arī to, ka viņš jāārstē. . . Pirmajā kursā es neparko nespēju noticēt, ka ginekologs varētu apprecēties. . . Bet, redz, ir gan sievas, gan mīļākās!

— Jocīgi, kā tev galvā viss ir nošķirts cits no cita. . . Tu un tavs darbs, tu un tava mīlestība. It kā tā būtu ārpus tevis, nevis tevī pašā. Un ne jau tev vienam. . .— Jekaterina Andrejevna iegrimst domās.— Patlaban visi auro par dabu, par vides aizsardzību. It kā ietu bojā kaut kas tāds, kas pastāv ārpus mums, nevis mēs paši. . . Kamēr nesapratīs, ka tas viss iet pazušanā mūsos pašos, ka mēs paši esam slimi, nevis mums svešā zivs, tas viss būs tikai vārdi vien. . .

— Mammu, tā ir lieliska morāle!— Sergejs Andrejevičs pamāj.— Tomēr tas nav gluži tas pats, par ko mēs runājām. . .

— Tas pats. Tas pats gan. Cilvēks arī ir daba. Cilvēka tikums jau ir tas, kas viņā ir līdzvērtīgs dabai.

— Cik tu esi gudra, mamm!—Sergejs Andrejevičs sajūsmināts lūko viņu apkampt.

— Tā nav gudrība! — Jekaterina Andrejevna skaišas.

— Serjoža! Sergej Andrejevič! . . pagalmā atskan sauciens.

Paveras durvis, un pa tām pabāž galvu korespondents:

— Jekaterina Andrejevna. . . Mums viss ir sagatavots!

Sergejs Andrejevičs apjucis kavējas.

— Ej, Serjoža!— Jekaterina Andrejevna nopūšas. — Nekas, nekas, ej vien! Parunājies ar cilvēkiem, kas tik tiešām ir gudri. ..

— Mammu. . .— Sergejs Andrejevičs lūdzas.

— Nedusmojies. . .— Jekaterina Andrejevna noskūpsta viņu uz pieres.— Piedod man! Ej! Es vēlāk atnākšu.

Un Sergejs Andrejevičs atvieglots iziet laukā.

Jekaterina Andrejevna izdzird uzbudinātas balsis, paskatās pa logu un ierauga kompāniju, kas apmetusies apkārt ceplītim: tur jau ir Stepanovs un Haritoničs un, bez šaubām, Ivans Modestovičs. Bet visvairāk viņu sadusmo tas, ka Taņa un Toņa — arī viņas tup tur, abas uz viena bluķēna, cieši blakus, galvas izslējušas, kā divi nešķirami papagailēni. . .

— Taņa, Toņa!...— Jekaterina Andrejevna, atvērusi logu, uzsauc.— Paņemiet katra pa gabalam gaļas un — marš, prom! Tā ka es jūs te vairs neredzētu! . . .

— Stepanov, vai tā ir taisnība, ka Repovā kāds esot dzīvs sadedzināts?— direktors, liedams glāzēs, jautā.

— Nekā tamlīdzīga! Nekas tur nav noticis. Es tieši vakar biju aizbraucis. Vienai vecenei — Ukolovai Ņu-rai, viņa strādā ciema patērētāju biedrībā,— gandrīz nosvilusi vistu kūts. Bet ar vienu ūdensspaini uguns tūlīt pat bija nodzēsta. Taču viņa sagudrojusi, ka tā ir ļaunprātīga dedzināšana, ka to izdarījusi kāda izsūtītā, par kuru viņai radušās aizdomas, vai tai neesot sakari ar viņas vīru. Tad nu Ukolova pa visu ciemu papūtusi, ka to nositīšot. Un tā paklīdušas tās valodas, ka viens sadedzis.— Stepanovs ar zobiem iecērtas jaunā gaļas gabalā.

— «Te cilvēks sadedzis. . .» Feta dzejolis,— neizprotami nosaka Ivans Modestovičs.

— Jā, gluži pretēja izmeklēšana: jāpierāda, ka nekas nav noticis. Krievu detektīvs,— ieminas Sergejs Andrejevičs.— Bet vai jūs, Arkādij, vēl neesat bijis Repovā?

— Nē, un tad?

— Kā nu tā — un tad?— Ivans Modestovičs satraucas.— Tā taču ir nākamā Kitežas pilsēta! Mūsu novada visvecākais ciemats ar bezgala oriģinālu koka arhitektūru, četras baznīcas, bet kādi vārti, kādi slēģi visām mājām! ... Un tas viss pēc gada, kad palaidīs Augšteces HES, tiks applūdināts! Arkādij Iļjič, rītdien pat aizbrauksim! Es jums visu parādīšu. Tur var iztaisīt burvīgu albumu par koka arhitektūru! Vismaz kaut ko saglabāsim. Pats cēlākais darbs. . .

— Apskatīsiet arī turienes meitenes. . .— ieminas direktors.

— Jā, tur ir kadri. . .— Sergejs Andrejevičs pavīpsnā.

— Kadri? Kādi kadri?— korespondents moži jautā.

— Tas taču ir simt pirmais kilometrs!—Stepanovs paskaidro.— Tur ir meitenes.

— Ļoti interesanti, ļoti!— korespondents iedegas, aiz uztraukuma košļādams bārdu.— Tas ir simbols! Vecā pilsēta, HES, jaunais ceļš uz dzīvi! ... Es braucu!

— Mīļo Arkādij,— Sergejs Andrejevičs piebilst, — ievērojiet vēl vienu interesantu īpatnību: pie jums simt pirmais kilometrs tiek atzīmēts uz austrumiem, bet pie mums, kā tiek līdz Klusajam okeānam, tūlīt griežas atpakaļ: mums simt pirmais ir uz rietumiem. . .

— Oh-ho-ho-ho-hi-hi!— korespondents smalkā balsī aizgūtnēm smejas, pēc katras ieelpas kampiena pavicinādams ar plaukstiņu sev pie mutes.— Kaifs! Kaifs! . . .

Kompānija patiešām jau ir «kaifā».

Varja apjukusi staigā pa šķūni, it kā grasīdamās iet projām, tomēr nevarēdama izšķirties. Vientuļas mūķenes loma, kam viņa nepadomādama piekritusi, viņai nepatīk: vai viņa ir aizmirsta, vai?

Viņa jau nolemj, ka jāiet prom, bet, izgājusi no šķūņa, ierauga Jekaterinu Andrejevnu. Savā smagajā gaitā, dziļi domās iegrimusi, neko apkārt neredzēdama, Jekaterina Andrejevna gausi nāk uz šķūni. Domādama, ka nu beidzot neviens viņu neredz, viņa jūtas pavisam novecojusi, tik nogurusi. . .

Varja atkāpjas aiz stūra. Viņas apjukums ilgst tikai mirkli: viņa pasmaida par savu ideju un iesprūk šķūnī. Vilcēns viņu priecīgi sagaida.

Varja žigli atguļas un tēlo, ka ir aizmigusi.

Durvis nočīkst, šķūnī ielaužas gaisma.

Jekaterina Andrejevna nopēta Varju, skatīdamās viņai tieši virsū, kā uz kādu nedzīvu priekšmetu. Viņu māc smagas domas.

— Tu jau nemaz neguli.. .— viņa saka.

Varja cītīgi nemostas.

Vecā sieva šajā brīdī ienīst gan dzīvi, gan Varju. Neapjēgdama, kam viņai tie vajadzīgi, viņa noņem no sienas grožus, pavīpsnājusi nogludina tos un pasvārsta rokā.

Viņai gribas iesist.

Vilcēns iekārtojies Varjas matos kā pie savas mātes. Varjai kut, viņa pasmaida gluži kā pa miegam un, it kā vēl aizvien nebūtu pamodusies, apkampj to kā bērniņu. . .

Jekaterina Andrejevna nosviež grožus un klusu iziet no šķūņa, viņas seja pauž zināmu apņemšanos.

Tūlīt aiz viņas iznāk arī Varja un, iegrimusi pati savās domās, aiziet uz otru pusi. . .

Kompānija uzreiz nepamana Jekaterinas Andrejev-nas tuvošanos. Vīri strīdas par abstrakcionismu.

— Es tomēr nesaprotu,— Haritoničs svarīgi saka,

— nu, ņem un uzmālē, bet ko tas viss nozīmē?. . . Ja tā būtu tikai tāda uzķēpāšana — viņu jau būtu vēl daudz vairāk, katrs dabūtu dolārus. . .

— Redzat nu!— Arkādijs Iļjičs iesaucas.— Pat tādā spriedelēšanā atklājas saprātīga doma. Kaut vai nekas vispārējs. . . Tur jau tas āķis, ka nav tāpat vien uzmālēts, bet pēc ļoti, ļoti sarežģītiem glezniecības likumiem. Viņi sasniedz noteiktu līdzsvara un ekspresijas efektu, viņu kompozīcijas gluži vienkārši ir patīkamas acij, galu galā — skaistas. . .

— Mums tur, Repovā, uzradās viens tāds — no jaunajiem. . . Pieprasīja, lai atbrīvojot viņu no darbiem. Es pats gāju apskatīt, lai tiktu pie skaidrības. Nē, es tur neko tādu neredzu.

— Ko nu tu sajēdz!— iesaucas Ivans Modestovičs.

— Tu pat tādus vārdus nezini kā «ekspresija, kompozīcija». Es pats neesmu abstraktās glezniecības piekritējs, tomēr uzskatu, ka vienīgi speciālistam ir tiesības spriest tiesu.

— Ar šitādiem prātojumiem tik vairo šarlatānus,— sarunā iejaucas Jekaterina Andrejevna.— Kārtīgs cilvēks nu nekā nevar saprast, ka blēdis ķersies pie tā, pie kā viņš pats savu mūžu neķertos. . .

Ivanam Modestovičam aizcērtas elpa, arī citi apklust. Haritoničs paklusām aiziet pie savas pirtiņas. Direktors pirmais attopas un goddevīgi piedāvā Jekaterinai Andrejevnai bluķīti:

— Lūdzu, Jekaterina Andrejevna. .. Mēs te mielojamies, Arkādijs Iļjičs ir šefpavārs. . .

— Tencinu, draudziņ! Uz brītiņu apsēdīšos. . .

— Es jau saku, Jekaterina Andrejevna,— ieminas Stepanovs, nopriecājies par negaidīto atbalstu,— ja cilvēks ko dara, tam jābūt saprotamam. Pierādi savu mākslu — un tad tikai atļaujies. . . Mēs taču viņam piedāvājām darbu klubā, bet viņš atteicās — nevarot.

— Jāatzīmē gan,— ierunājas korespondents,— ka mākslai ir jābūt ne tikai saprotamai, tā arī jāsaprot.

— Cik garš, tik plats. . .— Jekaterina Andrejevna atkal iestarpina.— Lai to saprastu, tai jābūt tādai, ka to var saprast. Bet visi tik baidās teikt, ka neko nesaprot, un slavē — kā plikā karaļa tērpu. . .

Korespondents paskatās uz Jekaterinu Andrejevnu, tomēr neriskē strīdēties.

— Bet mammu. . .— Sergejs Andrejevičs mēģina viņu atbalstīt.— Visi jau nav peredvižņiki, Akadēmiskais dailes teātris vai «Gulbju ezers». Var taču būt arī kas cits. . .

— Varēt jau var, taču no tādām tiesībām vien labāks nekas nekļūs. Bet vai tad «Gulbju ezers» ir kļuvis sliktāks?

— Katjeņka, mēs. . . par ko mēs sākām strīdēties. . .— Ivans Modestovičs vēl mēģina visu griezt par labu.— Par mūsu Kitežas pilsētu. Ka mēs ar to HES grūžam postā dabu — gan mežu, gan arhitektūru. . . kā zivis, tā meža zvērus. . .

— Meža zvērus. . . Meža zvēri tā nedzīvo kā mēs, tā ir mežonība, kā mēs dzīvojam. . . Jūs gribētu tikai romantiku, Ivan Modestovič. Bet cilvēki ir paguruši tā dzīvot. Kāpēc citiem ir gan elektrība, gan gāze, vanna un klozeta pods, bet mums ne? Visi grib. Pagaidām jūs te tikai meža zvērus medījat, nevis HES ceļat. . .

— Jekaterina Andrejevna, tev šodien slikts garastāvoklis. . .

— Bet jūs jau esat iedzēris — un labāk turiet muti! Būtu gājis gulēt. . .

— Mammu. . .— Sergejs Andrejevičs noglauda viņai roku. Tajfc brīdī, izkliedēdams sasprindzinājumu, parādās Haritoničs.

— Biedri, tādu garu savu mūžu vēl neesmu matījis! Lūgtum!

Visi priecīgi atgūst možumu un ceļas kājās.

— Serjoža. . . Pavadi mani drusciņ. . .— Jekaterina Andrejevna aicina, raudzīdamās neko neredzošām acīm.

— Bez šaubām, mammu. . .— Sergejs Andrejevičs pārliecīgā centībā padod viņai roku.— Ejiet vien, es tūlīt nākšu.. .— viņš saka, atlaizdams kompāniju.

— Bet kur tad jūs, Ivan Modestovič?— Jekaterina Andrejevna gurdi jautā.— Vai nepietiek jau, ka esat iedzēris. . . Jūs nekādā ziņā nedrīkstat iet pirtī.

Ivans Modestovičs uzmet viņai niknu un izmisuma pilnu skatienu.

— Kāpēc tu neuzmanīji, lai Ivans Modestovičs nedzer?— Jekaterina Andrejevna jautā pat bez jebkāda pārmetuma.

— Mammu, es nepaguvu. Kad es atnācu, viņš jau bija iemetis. Neraizējies, viņš jau daudz nav dzēris.

— Un nošāvāt tikpat kā pieradinātu stirnu. . .— Jekaterina Andrejevna turpina tādā pašā vienmuļā balsi, it kā dēlā neklausīdamās.

— Mammu, bet mēs jau. . .

— Viņa pusgadu dzīvoja pie manis, kopš tā laika negāja nekur tālu projām. Es pazinu uz ādas savu šuvi. . .

Sergejam Andrejevičam kļūst neomulīgi.

— Bet tie taču nebijām mēs!. . .— Viņš apraujas. Jekaterina Andrejevna pēkšņi pagriežas pret dēlu, saņem viņu aiz pleciem un ieskatās viņam tieši acīs.

— Jūs ne. . .— Jekaterina Andrejevna nobāl.— Tu nošāvi. Tevi būtu jāsauc pie tiesas.

— Mammu, nu jau tu pārlieku. . .— dēls dzedri saka.

Jekaterina Andrejevna sadugst.

— Kāpēc tu atbrauci?

— Mammu. . .

— Tu jau nebrauci pie manis, ne jau manis dēļ.

— Mammu, ko tu runā. . .

— Serjoža. . . Es taču tāpēc tevi mazāk nemīlēšu. Agrāk es būtu varējusi tevi sodīt par melošanu. Bet no kā tu tagad baidies?. .. Tu jau neatlidoji pie manis — tu atlidoji šurp kārtot savas šeptes.

Sergejs Andrejevičs klusē.

— Kāpēc tu neatbildi?

— Mammu, tā tomēr ir mana un viņas darīšana!

— Tu gribi teikt, ka ne jau mana. Piekrītu. Bet tava arī ne. Tu tak viņu nemīli. Tā ir viņas darīšana.

— Nu lai tā būtu, bet ko tu gribi? Vai man viņu precēt? Tu jau pati teici, ka es viņu nemīlu.

— Manā laikā pietika ar t о , lai precētos.

— Tavā laikā. . . Vesels gadsimts pagājis, lai pierādītu, ka precēties var tikai aiz mīlestības.

— Jūs paši esat atradinājušies mīlēt, toties iemācījušies pierādīt... Savu Nanu tu arī nemīli. Tev glaimo, ka vari būt ar viņu kopā, bet ar Varju tā nav. Tur tā vaina.

— Mammu. . .

— Kur tad bija tava Nana, kad Varja dzīvoja pie tevis? Viesizrādēs? Krimā?. . . Viņa arī tevi nemīl. Jūs nespējat mīlēt, jo nekad nerunājat taisnību.

— Ko tu gribi no manis?

— Lai tu nejauc Varjai galvu un pasaki viņai visu taisnību.

— Ko nozīmē — visu taisnību?— Sergejs Andreje-vičs saskaišas.— Ja es viņai tūlīt visu izklāstītu — viņa vai nu sev ko nodarīs, vai sarlsies kaut kādus draņķus, vai arī viņu te saurķēs uz visu mūžu. . . Vai tā nav taisnība?. . . Es ar savu viltu vismaz varētu garantēt. . . ka viņa spēs dzemdēt. Viņa ir jauna, viņai visa dzīve vēl priekšā. Varbūt manos melos ir vairāk taisnības!

— Es esmu atpalikusi, tomēr tu nevari garantēt viņai spēju dzemdēt. Tu vari nodrošināt izdevušos operāciju, bet tu būsi vainīgs, ka viņai nebūs izdevusies dzīve. Taisnība ir. Tā ir dzīve. Tajā vai nu mirst, vai dzīvo. Bet tajā neiekārtojas. Es esmu pret to, ka padara nejūtīgu pret sāpēm.

— Nu, vai zini, mammu. . . Ko tad tu tomēr gribētu?

— Lai tu viņai pateiktu visu tā, kā ir.

— Neteikšu. Es uzskatu, ka tas nav pareizi.

(Neviens no abiem neredz Varju, un līdz pat pēdējam

brīdim savukārt viņus neredz Varja, kas, domās iegrimusi, bezmērķīgi klaiņo. Taču pēkšņi viņa ierauga, izdzird un, iekams ir ko sapratusi, atlec aiz stūra.)

— Bet ja nu es teikšu, ka gribētu, lai man ir mazdēls? Ka man vairs nav daudz atlicis, ko dzīvot?

— Mammu, tas ir aizliegts paņēmiens.

— Kurš to aizliedzis? Kurš aizliedzis man to gribēt? Tava Nana jau neies dzemdēt. . .

— Kāpēc tad ne?

— Lai balss neaizkristu. . .— Jekaterina Andrejevna dzēlīgi nosaka.— Tāpēc ka tu viņai neesi tik vajadzīgs kā viņa tev. Viņai vajadzīgs cits!

— Māt!

Jekaterina Andrejevna samiedz acis, kā sitienu dabūjusi.

— Es viņu mīlu!

— Serjožeņka, manu mīļo dēliņ, piedod! Esmu izkūkojusi prātu. . . Tev taisnība, es pati nezinu, kā būtu labāk! Man nav tiesību. . . Bet vai tad obligāti jāprecas — tu varētu atzīt Varjas dēlu par savējo, palīdzēt viņai. . .

Sergejs Andrejevičs iesmejas.

— Viņa nemūžam nebūs ar mieru.

— Nebūs ar mieru?— Jekaterina Andrejevna jautā.

— Kā tu zini? Vai tu viņai teici?

— Pat nedomāju. Tā nu ir vēl ļaunāka svētulība par. . .— viņš nepabeidz.

— Kā būtu, ja es pati viņai pateiktu?. . .— Jekaterina Andrejevna jautā, neko nedomādama.

(Varja stāv, paslēpusies aiz stūra.)

— Nē!— Sergejs Andrejevičs nobijies iesaucas.

— To tu nedarīsi!

— Ja tu to darīsi.

— Mammu! Es tevi lūdzu. . . Pacieties jel. . . Ļauj mums pašiem. . . Kas tas ir! Ak kungs, velns parāvis!— Sergejs Andrejevičs kļūst nikns.

— Serjoža, dēliņ. . .— Jekaterina Andrejevna pēkšņi zaudē spēkus.— Apkamp mani! Piedod man, vecam cilvēkam. . . Es visur bāžu savu degunu un neļauju dzīvot. . Ne tev, ne viņai. . . ne tavai Nanai. . .

— Mammu, nu kāpēc tu tā, nu kāpēc tā. ..— Sergejs Andrejevičs, viegli viņu apņēmis, norimstas.

Sergejs Andrejevičs satraucies lēnām velkas uz pirts pusi. ieraudzījis Ivanu Modestoviču, kas skumjā vientulībā klīst apkārt pa sētu, viņš nogriežas sāņus un gar mežmalu apmet pagalmam līkumu.

Tā viņš iet, domās iegrimis, lūpas kustinādams un dadžus plītēdams. Piepeši kāds aizšķērso viņam ceļu.

— Varja?!— Sergejs Andrejevičs satrūkstas un apstājas.

— Kāpēc tu tā nobijies?— Varja pavīpsnā.— Atkal nebiji cerējis mani ieraudzīt? Nevajadzētu gan laikam brīnīties, tu taču esi atbraucis manis dēļ. . .

— Paklausies!— Sergejam Andrej evičam apraujas balss.— Es gribēju tev teikt. . . Izbeidz iejaukt manu māti mūsu attiecībās! Galu galā — kas tā par modi, it kā visiem būtu jāņem dalība tavā dzīvē. ..

— Ko tu runā? Par ko tu runā?— Varja ir pārsteigta.— Tā nebija mana ideja. . Viņa pati lūdza, lai es paslēpjoties šķūni. . .

— Kādā šķūnī? No kā tu slēpies?

— No tevis.

— Tā. . . Kas nu vēl būs par detektīvu!— Sergejs Andrejevičs izmanto iespēju sadusmoties.— Sazvērestība man aiz muguras?. . . Čukstēšanās, žužināšanās. Varbūt tu man vispirms paskaidrotu?.

Varja apvainojas un pārtrauc viņu:

— Paskaidro tu pats man — kas ir «tava Nana»?. .

— Nana?. . .— Sergejs Andrejevičs apjūk.— Vai tad mamma tev pateica? Pa kuru laiku jūs paguvāt. . .

— Es domāju, ka viņa ir mani aizmirsusi. . .— Varja nobubina, pagalam apjukusi.— Iznācu no šķūņa un gāju viņu meklēt. . . Un pēkšņi izdzirdēju, ka jūs abi runājaties. . . Par mani. . . Es gribēju aiziet. . .

— Nu, ja jau tu esi dzirdējusi. . .— Sergejs Andrejevičs nobāl.— Tas ir lieliski. Esmu visādi ar mieru. Mums vairs nav nepieciešams izskaidroties. . .

— Cik pašaizliedzīgs. . .— Varja visu neizprot, taču ir apvainojusies.— Ko es esmu tev prasījusi, ka tu esi ar mieru?. . .

— Tu taču esi visu dzirdējusi!— Sergejs Andrejevičs vairs nevalda pār sevi.— Ko tev vēl vajag?! Lai es nomirstu?. . .

— Kas tev noticis? Ko es esmu dzirdējusi?— Varja ir pārsteigta.— Es nevēlos sarunāties tādā tonī. . .

— Vai tu redzējies — tādā tonī. . .— Sergejs Andrejevičs izsmejoši novelk.— Nobēgt, noklausīties — labs tonis. . .

— Es nenoklausījos!—Varja kļūst dusmīga.— Tu pats savaldies!. . .

— Savaldies, savaldies!. . .— Sergejs Andrejevičs viņu rupji pārmēda.— Varbūt man padarīt sev galu?. . .— Viņš histēriski iesmejas, tad it kā iešņukstas un, neveikli klunkurēdams, metas prom.

Serjoža!— Varja izbijusies iesaucas.

Sergejs Andrejevičs sāk skriet ātrāk un drošāku soli.

Pār dienu nolaižas vakars, nez no kurienes atdzinušies mākoņi traucas, cits citu apsteigdami, bet lejā kļuvis īpaši rāms.

Jekaterina Andrejevna pieiet pie tā paša šķūņa, un viņas lūpas kustas.

Smilkst vilcēns.

Jekaterina Andrejevna atver šķūņa durvis. No tumsas, kā kucēns kūleņodams, tūlīt izkūņojas vilcēns un sāk laizīt viņai rokas.

— Varja. . .— Jekaterina Andrejevna bikli pasauc.

Tukšums.

— Ak kungs!— Jekaterina Andrejevna ievaidas. — Viņa tak būs ņēmusi ļaunā. Es vairs galīgi nekam nederu, to vien protu kā citiem samaitāt dzīvi. Visiem, itin visiem maisos pa kājām. Serjožam ir taisnība. Esmu kļuvusi lieka. Un veca. Man pietiek dzīvot. Es nevaru dzīvot. Nepagalam vairs nevaru. Un tomēr esmu dzīva. Ak kungs!. . .

Jekaterina Andrejevna smagu soli dodas uz māju, viņai pakaļ klunkurē vilcēns. Un atkal, kad Jekaterinu Andrejevnu neviens neredz, viņa izskatās vēl vecāka, it kā šodien ritētu nevis stundas, bet gadi. . .

Pa sētsvidu sadrūmis slāj Ivans Modestovičs.

— Katjeņka, vai es arī nevarētu iet nopērties?. . .— viņš činkst žēli kā bērns — kā vilcēns pie viņas kājām.

— Aiz kam ta nu tik paklausīgs? Ko tu man prasi, būtu gājis tāpat!

— Direktors nelaida.

Jekaterina Andrejevna ir mazliet pārsteigta.

— Viņš ir pareizi darījis.— Jekaterina Andrejevna pieiet pie dzinēja. Motoriņš pašķaudās un sāk darboties.

Kā alnis lauzdamies cauri brikšņiem, Sergejs Andrejevičs nelaimīgs un satriekts izskrien krastmalā pie upes un aizelsies apstājas.

— Tā. . .— viņš saka. Un bezspēkā noslīgst smiltīs. —: Cauri ir. . .

Viņš aizver acis: pēdējās izmisuma pilnās domas izlīdzina viņa seju. Viņu māc šausmas.

— Tās ir beigas,— viņš čukst.

Bet — sviedri un asaras nožūst, Sergejs Andrejevičs atgūst elpu. Viņš pieceļas sēdus. Pārsteigts skatās uz plašo straumi. Un pasmīn.

— Es labi peldu. . .— Sergejs Andrejevičs pavīpsnā.— Noindēties es nevaru, jo pagūšu atrast pret-

līdzekli. . . Ierocis šajā lugā jau ir izšāvis. . . Ak tu kungs!— viņš iesaucas dziļā izmisumā.— Ko lai es daru?. . .

Nav ko darīt. Viņš iet uz pirti. . .

— Ho-ho-ho! Oho-ho-ho-ho! Sergej Andrejevič, nāciet te! Re, pirtsslota. . .

Kompānija ir iekārtojusies tā: pašā augšā zem griestiem plivinās Haritoničs (stāvus uz sola), mazliet zemāk (sēdus uz sola) Stepanovs, uz augšējās lāvas — direktors, pakāpienu zemāk — korespondents.

— Oh!. . .— Sergejs Andrejevičs noelšas, un viņa seja kļūst gaišāka.— Labi gan. . . Ak tu kungs, cik labi! Katru reizi no jauna nespēju ticēt, ka var būt tāda laime. . . Un allaž izrādās, ka ir gan. Liekas, nupat aizvakar pēros. Bet atkal ir labi,— viņš runā, lēnām kāpdams augstāk uz lāvas.— O-oh!. . .

— Aizvakar?— Stepanovs jautā.— Vai tad Maskavā vēl peras pirtīs?. . .

— Un kā vēl!— Korespondents iesmejas par tik naivu izbrīnu.

— Es domāju, ka vienīgi pie mums te, tik tālā kaktā, ir vēl šitā palieka. . .

— Palieka! Nupat jau nākusi tieši modē! Sauna, somu pirts,— pa visu pasauli. . . Visa augstākā sabiedrība tagad peras pirtī.

— Somam no pirts — beigta sirds,— zem griestiem atsaucas Haritoničs.

— Kāpēc tā?

— Tā saka.

— Vai dzirdēji, Haritonič?—ieminas Stepanovs. — Tu esi augstākā sabiedrība! Rau, kur uzrāpies, pie pašiem griestiem!

— Bet kāpēc tad somiem tā patīk pērties?

— Aukstas asinis.

— Somam no pirts beigta sirds, bet ukrainim — no speķa. . .

— Un krievam?

— Vai nu nav zināms, no kā! Krievu beidz nost tas pats maita šņabis — galvas jaucējs. . .

— Cehu — alus!

— Interesanti, kas bendē angli?. . .

— Bet amerikāni — košļājamā gumija.

— Ak angli? Migla. . .

— Gars! Anglim ir auksts gars. . .

— Kaifs! Kaifs!. . .— iesaucas korespondents un smejas, dauzīdams sev pa krūtīm.

Tā viņi, pirtsslotām plīkšķot, smejas un ķiķina.

Pļ&l.

Izspraukusies cauri tiem pašiem brikšņiem, Varja izskrien upmalā, kur nupat domām par pašnāvību bija nodevies Sergejs.

Viņa tur nav.

Varja lēnām dodas atpakaļ. . .

— Zīmīgi, ka Tokio,— košļādams bārdu, stāsta korespondents,— policisti sastrēgumstundās ik pēc trīsdesmit minūtēm mainās, lai ieskrietu savā iecirknī un paelpotu no balona mazliet skābekļa. . .

— Markss tomēr dzīvoja deviņpadsmitajā gadsimtā,— saka Sergejs Andrejevičs,— bet tas nu gan šķiet neticami, ka Maltuss savu teoriju radījis jau astoņpadsmitajā. Tīrs gaiss, birztalas, putni, šur tur pa ciemam, ekipāžas, maskuballes, bet šis — par pārapdzīvotību. . .

— Labi, ka man nav jāstrādā Japānā,— ieminas Stepanovs.

Korespondents smejas.

— Stepanovs, kā jau allažiņ, naglai uz galvas. . .

— Jā, viņam ir nags. . .— atsaucas Haritoničs.

— Interesanti,— uzsizdams ar slotu, turpina direktors,— ka mēs patlaban spriežam tāpat kā tavs Maltuss: prātojam par civilizācijas šausmām lieguma zonā, kur mums ir simtiem kilometru. . .

— Uz vienu kvadrātcilvēku. . .— pabeidz korespondents.

— Varbūt tāpēc mēs varam runāt par to,— nosaka Sergejs Andrejevičs.

— Tieši te, kur mēs šobrīd atrodamies, mums ir paaugstināts iedzīvotāju blīvums. . . Kosmisks tukšums ārpusē — un komunāls blīvums te, iekšā. . . Saki ko sacīdams, Krievija tomēr ir lieguma valsts!

— Ar liegumiem ir problēma. . .— korespondents atkal iesaistās sarunā.— Vai jūs lasījāt mūsu avīzē. . .

— Kā nu ne. . . «Saudzējiet vīriešus!»

— Saudzē pats sevi — piesargies!— Haritoničs uzšļāc uz akmeņiem ūdeni.

— Šī tēma ari nemaz nav tik smieklīga, kā varētu likties,— korespondents aizstāv savu avīzi,— pilnīgi iespējams, ka tuvojas jauns matriarhāts.

— Tas, ka pārapdzīvotība atkarīga no sievietēm,— Sergejs Andrejevičs drūmi pajoko,— tas nu laikam ir skaidrs kā bilde.

— Zīmīgi,— turpina korespondents,— to es lasīju TASS, ka UNESCO paziņojusi: ikviens patlaban piedzimušais cilvēks atņem dzīvību trim, kam būtu jādzimst divtūkstošajā gadā. . .

— Re nu, re,— saka Sergejs Andrejevičs.

— Ekoloģija ir noteikusi,— iebilst direktors,— ka ikvienai bioloģiskajai sugai ir ļoti precīzs, vēl līdz galam neatklāts sava skaita regulēšanas aparāts. .. Tā nav tikai migrācija vai cīņa par teritoriju. Tā, piemēram, ja būrī būs pārāk daudz peļu, tās gluži vienkārši sāks iet bojā. Sekcija rāda, ka aknās ir ļoti niecīgas pārmaiņas. . . Nāves cēloni pagaidām nav izdevies noskaidrot.

— Tām gluži vienkārši negribas dzīvot,— nosaka Sergejs Andrejevičs.

— Piesargies!— Haritoničs vēlreiz uzmet garu.

— Stress!— paskaidro korespondents.

Jau satumsis, gandrīz nakts. Mājas logi gaiši. Jekate-rina Andrejevna nevarīgām kustībām klāj tējas galdu.

No tumsas viņā raugās Varja. Beidzot viņa saņem drosmi un ienāk.

— Jekaterina Andrejevna!— Varja možā balsī jautā.— Kur ir Serjoža?

— Vai tad tu neaizbrauci?— Jekaterina Andrejevna kļūst priecīga.— Serjoža ir pirtī.

— Pirtī? .. .— Varja brīnās.— Padomā tik. . .

— Es jau nospriedu, ka tu nevarēji mani sagaidīt, apvainojies un aizbrauci. . .

— Nē, es neapvainojos un neaizbraucu...— Varja līgodamās lēnām caur zobiem novelk.— Jekaterina Andrejevna!. . .

— Jā, mīļā. . .

— Ko jūs Serjožam sastāstījāt?

\tji

306

— Es? Sastāstīju?. . .— Jekaterina Andrejevna sarosās un apjūk.— Neko. . .— viņa nedroši atbild.

— Kāpēc tad jūs mani paslēpāt?

— Aiz dumjības, aiz savas veca cilvēka dumjības. Neņem nu Jaunā. . .

— Un tomēr — ko jūs pateicāt? Es šo to nejauši dzirdēju, bet visu ne. . .

— Ak tā? Tu dzirdēji. . .— Jekateriūa Andrejevna nu jau pavisam samulst.— Ko tad tu dzirdēji?

Varja ierauga Jekaterinas Andrejevnas samāksloto apjukumu — tas izskatās tik neveikli, tik neierasti —, un Varjai, to redzot, šķiet, ka viņa pati būtu veca sieva, bet Jekaterina Andrejevna — mazs bērns.

— Bet vispār tas nav svarīgi,— viņa saka.— Es vienīgi lūdzu jūs par mani Serjožam vairs neko neteikt. Piedodiet man. . . Kas tad es jums esmu?. . . Nevajag. . .

— Vai tu ar viņu runāji?— Jekaterina Andrejevna izbīstas.— Kad? Nupat? Ko viņš tev sacīja?. . .

— Viņš? Neko. Nu neuztraucieties taču! Es tagad pēdīgi esmu visu sapratusi. Viņš mani nemīl — man ar to pilnīgi pietiek.

— Paga, paga.. .— Jekaterina Andrejevna nerimstas.

— Bet jūs, lūdzu, viņam par mani vairs neieminieties. It kā mēs abas neko nebūtu. . . It kā manis nebūtu bijis. . . Manis vairs nav. . . Un es nozudīšu.

Jekaterinai Andrejevnai nolaižas rokas.

— Piedodiet. . .— Un Varja pa galvu pa kaklu izmetas laukā.

Varja nozūd naktī.

Jekaterina Andrejevna saķer sirdi.

— Nē. . . es neticu. . . Nevar būt, ka viņš uzdrīkstētos Varjai teikt. . .— viņa klusu nezin kam saka.

— Varja! Varja!— Jekaterina Andrejevna čukstus sauc un, turēdama roku pie sirds, klusu izslīd uz lieveņa un iziet pagalmā.

Jekaterina Andrejevna aizvelkas līdz šķūnim — laboratorijai.

Iededzinājusi sveci, viņa atslēdz seifu. Iepilina sev zāles no pudelītes. Izdzer un kādu brīdi tāpat nogaidīdama stāv.

— Atradusi laiku!. . .— viņa saka, domādama par sirdi, un nopūšas.— Ak kungs!— To pašu brīdi viņa

spēji atgūstas.— Ko viņa būtu dzirdējusi?! Varja! Varja-a!— Jekaterina Andrejevna iekliedzas un izskrien no šķūņa.— Varja-a. . .

Tiklīdz viņa ir nozudusi tumsā, durvīs pabāž galvu Ivans Modestovičs. Ieraudzījis atvērto seifu, viņš, atpakaļ skatīdamies, trīcēdams metas pie zāļu pudelītēm. Drudžainām rokām Ivans Modestovičs sāk rakņāties. Viena pudelīte nokrīt. Ari seifā kaut kas izbirst. Ivans Modestovičs meklē, bet neatrod. Beidzot viņš ierauga to, ko viņam vajag,— pudele stāv pašā acu priekšā.

— Atradu. . .— drebošām rokām Ivans Modestovičs ielej sev menzūrā un izdzer.

Elsādams Ivans Modestovičs noliek pudeli atpakaļ un mēģina sakārtot visu, kā bijis. Taču aiz bailēm viss sajūk. Burka ar draudīgo etiķeti «Inde» tiek iegrūsta pašā dibenā.. .

Varja tobrīd apņēmīgi airējas uz otru krastu.

Jekaterina Andrejevna meklē, meklē un sauc viņu.

Mežmalā uzskrējusi virsū meitenēm, kas, ritmiski gorīdamās, aizrautīgi mācās jaunāko modes deju «bampu» un, pēkšņi pārsteigtas, briesmīgi pārbīstas, viņa paiet tām garām, it kā tur neviena nebūtu.

— U-ū-ū!— Jekaterinai Andrejevnai pēkšņi izlec priekšā Ivans Modestovičs, pielicis pirkstus kā ragus pie pieres.— Nobadīšu, nobadīšu!

Jekaterina Andrejevna cērtas sāņus, bet, pazinusi viņu, nicīgi noskata.

— Nožēlojamais stulbeni! Kur tu tā pietempies?. . .

Ivans Modestovičs idiotiski iesmejas un nozūd.

No sapluinīta, aša mākoņa palūkojas mēness un apspīd pagalmu.

— Varja...— Jekaterina Andrejevna klusu sauc uz upes pusi.

Upes vidū Varja apstādina laivu. . . Tad viņa nedroši sāk irties atpakaļ.

— Dabu nepavisam neinterese patiesas zināšanas,— direktors dedzīgi klāsta,— to interesē tieša mērķa

sasniegšana. Putnam Zeme ir plakana — un cauri! Tam jālido pēc azimuta, bet azimutu nosaka pēc plaknes. Arī mums Zeme vienmēr bijusi plakana — tas jau ir abstrakts spriedums, ka tā ir lode. . .

— Tieši tāpat ir ar krokodiliem,— saka Ivans Modestovičs, pietupies uz apakšējā pakāpiena. Viņš sēž vienās apakšbiksēs un kustina kāju pirkstus.— Krokodiliem tiek piedēvēts zems intelekts, tomēr krokodils nosaka matemātiski ideālāko trajektoriju līdz upurim. Lai arī kādas cilpas mestu cilvēks bēgdams, krokodils skries, kā liktos, galīgi nepareizā virzienā, bet noķers viņu tieši tur, kur iecerējis. . .

— Pilnīgi iespējams,— direktors iecietīgi piekrīt, — ka tas ir tāds pats piemērs. Šīs spējas nodrošina krokodilam viņa vietu dzīvības piramīdā. . .

— Dzīvības piramīda?. . .— Sergejs Andrejevičs brīnās.— Cik poētisks termins!

— Bet absolūti zinātnisks. Primitīvi paskaidrojot, tā ir secība, kādā viss dzīvais aprij cits citu. Pieņemsim, putns apēd vaboli, jo viņš dzīvības piramīdā atrodas par to augstākā pakāpē.

(Jocīgi, bet, sēdēdami uz lāvas katrs atbilstoši savai izturībai, viņi imitē sava veida piramīdu. . .)

Jekaterina Andrejevna atceras aizmirsto sveci un atgriežas «laboratorijā». Viņa ierauga vaļā pamestās seifa durvis, un viņu pārņem šausmas.

— Vecā galīgi izkūkojusi prātu...— viņa purpina, meklēdama atslēgu. Ieraudzījusi uz grīdas zāļu pudelīti, viņa paskatās uz plauktiem. . .

— Ak dievs!

Jekaterina Andrejevna meklē plauktā indi, bet neatrod.

— Varja. . .— Viņa ievaidas. Un metas laukā no šķūņa.

Doma, ka tā bijusi tieši Varja, nekļūdīgi sagrābj viņu kā krokodils savu upuri. . .

Mēness beidzot ir galīgi uzlēcis un apspīd visu ar savu indīgo gaismu. Plušķaini, zvēriem līdzīgi saplosīti mākoņi aprij mēnesi un atkal izspļauj. Vai arī mēness traucas uz priekšu, lauzdamies cauri debesu briesmoņu apokaliptiskajai blīvai. . .

Jekaterina Andrejevna neatrod laivu, kur tā parasti stāvējusi. Acumirklī viņai iešaujas prātā Varja, kas aizved uz viņu krastu trauku ar indi. . .

Jekaterina Andrejevna palūkojas apkārt — neviena nav.

— Serjoža!— viņa čukst, no skrējiena aizelsusies.

Pie pirts, īsti neapzinādamās, kādam šķērslim uzgrū-

dusies, viņa apstājas. Mazliet atvilkusi elpu, viņa nedroši paver durvis uz pirtspriekšu.

Disputs ir tā iededzies, ka dzirdams pat tur.

— Cilvēkiem katrā ziņā jātic kādiem augstākiem spēkiem!— dārdina direktors.— Teiksim, tagad tic, ka no kosmosa atnāks saprātīgāka civilizācija, kas mūs izglābšot. Taču tas ir tas pats ticības mehānisms. . .

— Bet tas ir zinātniski pierādīts!— skan Ivana Mo-destoviča uztrauktā balss.— Kā lai netic? Baalbekas platforma, Lieldienu salu statuja. . .

Vecā sieva ievaidējusies aizspiež ausis ar plaukstām un kā apmāta sāk purināt galvu.

— Serjoža!— viņa iekliedzas un bungo pa durvīm.

Sergejs Andrejevičs pārbijies, palagā tīstīdamies,

acumirklī izlec laukā.

— Kas ir?!— viņš nobijies jautā.

— Varja. . . Jāglābj Varja! Viņa ir pazudusi!

Sergejs Andrejevičs atviegloti iesmejas:

— Nū, bet es jau domāju. . .

— Tu nesaproti! Viņa ir nozagusi man indi!

— Mammu, atkal jūs abas vienu un to pašu. . . Paslēpes, noklausīšanās, inde. . . Izbeidz!

— Kā tu vari tā runāt!

— Mammu, nomierinies! Es tev saku, ka nekas tavai Varjai nenotiks!

— Tu nezini, cik uztraukta viņa bija. . .

— Tici man, es neesmu mazāk uztraukts,— dēls apnicis saka.— Nomierinies un nepārspīlē! Ej mājās! Vai es beidzot dabūšu nomazgāties?— viņš aizsvilstas.— Viņai nekas nenotiks, bet es saaukstēšos!— viņš apelē pie mātes jūtām un apņēmīgi un negrozāmi nozūd.

— Ak kungs!— vecā sieva novaidas. Viņas priekšā atkal izaug siena, kuru sievietei nav lemts pārvarēt.

Viņa metas uz piestātni un purina muļķīgo ķēdi, pie kuras Haritoničs pieslēdzis prāmi.

Izmisusi viņa skraida pa prāmi. Otra krasta pie debesīm skrien mēness.

Varja pieiet pie apgaismotās mājas. Šņāc un kratās patvāris. Bet nav neviena cilvēka.

Arī šķūnī neviena nav.

Nodārd pērkons. Dzīvnieki satraucas. Vilki skraida, briedis mīņājas, turēdams ragos mēnesi; Zinaīda, piecēlusies pakaļkājās, skrāpē būri.

Jekaterina Andrejevna mēģina atlauzt ķēdi ar zaru. Tas salūst.

Viņa noskrien no piestātnes un jūt, ka viņai kļūst nelabi.

Lēnām viņa aizvelkas līdz kokam (līdz tai pašai viņas iemīļotajai ciedrupriedei) un, atbalstījusies pret stumbru, lēnām noslīgst zemē. Tā viņa atpūzdamās paliek sēžam.

— Vai patiesi būšu aizlaidusi pazušanā dzīvu dvēseli?. . .— Jekaterina Andrejevna čukst.

Viņas apziņa aptumšojas.

Zvēri vairs nevalda pār sevi, viņi jūt. . .

Varja ātri un mērķtiecīgi dodas uz pirti. Viņa iet pa to pašu ceļu, pa kuru Jekaterina Andrejevna. . . Un tieši tāpat paliek sastingusi stāvam pie durvīm, pēkšņi uzgrūdusies neredzamam šķērslim. Viņai tas šķiet jocīgi. Viņa ieklausās.

— Bet ko jūs teiksiet par Dienvidslāvijas freskām,— korespondents uzbudināts jautā,— kurās Jēzus Kristus attēlots lidaparātā? Tur ir skaidri uzzīmēta raķete šķērsgriezumā un sprausla, un reaktīvā strūkla. . .

— Viss vienā maisā. . .— direktors dusmojas.— Parastā pīle. . .

— Es tiem kosmosa sūtņiem neticu, tur nav divu domu. Bet esmu lasījis svētos rakstus, un tur ir diezgan dīvainas lietas, kas it kā apstiprinātu versiju, ka Kristus bijis kosmonauts. . .

Tā ir Sergeja Andrejeviča balss.

Varja pavīpsnā par šiem vārdiem un iet prom.

Jekaterina Andrejevna sēž zem tā paša koka. Viņai šķiet, ka pienācis Ivans Modestovičs.

— Nu, Ivan Modestovič, ardievu! Vai es patiešām sagandēju tavu mūžu? Aizkavējos ar miršanu? .. .

Ivans Modestovičs klusē, nu tas jau ir Sergejs Andrejevičs.

— Serjoža, viņš sacīja, ka tu neesot mani lūdzis, lai es tevi dzemdējot. . . Vai tā ir? Vai tad mēs par to esam noteicēji.. .

Sergejs Andrejevičs klusē, un nu tas jau ir leitnants — apsvilis, ar ķiveri galvā, ieģipsēto roku kā automātu turēdams.

— Mammu!— viņš saka.

— ... Un aizraksti Laodikijas eņģelim . ..— Sergejs Andrejevičs deklamē.

— Kas ir Laodikija?— Haritoničs jautā.

— Es pats nezinu,— Sergejs Andrejevičs saka. — Skaisti. Es to vienkārši uztveru kā dzeju.

— Droši vien kaut kas līdzīgs rajona nodaļai,— ieminas Stepanovs.

Skaļi smiekli.

— Laodikija ... Un tālāk?— jautā Stepanovs.

— Es zinu tevi — tu neesi nedz auksts, nedz karsts; ak, būtu jel tu auksts vai karsts!

— Kas ir — vēl jāuzdod gars?— no augšas jautā Haritoničs, nu jau pagalam izsviedrējies.

— Oho!— iesmejas direktors.— Uzšauj ar! Lai būtu karstumiņš!

Sergejs Andrejevičs pārlaiž skatienu šai jocīgajai kompozīcijai, ko veido tvaika mutuļi un sapinkājušās, nosvīdušas galvas.

— Haritonič,— viņš pavīpsnājis jautā,— vai tik tu neesi mūs jau pārcēlis ...

— Skaisti. . .— korespondents nopūšas.— Lūdzu, deklamējiet tālāk!

— Bet, tā kā silts tu esi, nevis karsts vai auksts, lai topi izgrūsts tad no mutes manas .. . Tas ir tulkojums,— Sergejs Andrejevičs paskaidro.— Man ir amerikāņu izdevums.

— Patiesībā laikam būs: izvemts ...— saka direktors.

— Nepārtrauciet!— iesaucas aizkustinātais korespondents.

— Jo tu saki: «Bagāts, es esmu tapis bagāts, un man vairs nekā nevajag,»—bet tu nezini, cik nelaimīgs tu esi, cik nožēlojams — pliks, nabags un akls.

Sergeja Andrejeviča vārdos nav ticības, bet viņa balsī vismaz pieņemas spēkā poēzija .. .

.. .Un šie vārdi jau klājas pār Jekaterinas Andrejev-nas sētu, pār dabas pilno nakti.

Nogrand pērkons.

Iegaudojas vilki.

Negaidītā lēcienā briedis pārmetas pāri iežogojumam. Zinaīda uzgulst uz durtiņām un nogāž kārti, kas tās atbalstīja.

Mākoņi kā dzīvnieku bars slīd garām mēnesim.

Lejā kā to atspoguļojums dīvainā gājienā cits aiz cita uz vientuļo priedi dodas vilki, briedis, Zinaīda, divas stirnas . . .

Sājā virknē Jekaterina Andrejevna redz Varjas rēgu.

Mēs arvien vairāk attālināmies no Jekaterinas An-drejevnas, viņa saplūst kopā ar stumbru.

Koks.

— Kam ausis dzirdēt, tas lai dzird .. .

— Vai dzirdat? . ..— iesaucas Ivans Modestovičs.

— Kaut kas atgadījies . . .— Sergejs Andrejevičs satraucas.— Vai nejutāt grūdienu? ... It kā zemestrīce?

— Negaiss . . .— kāds nosaka.

Sergejs Andrejevičs nejūtas labi. Grīļodamies viņš velkas uz durvīm. Pagriežas atpakaļ. . .

Vīru strīds nokaitis līdz pēdējai pakāpei. Mutes veras aizvien dedzīgāk, sejas savaikstītas . . . Zibens izrauj viņus no tumsības. Uz mirkli Sergejam Andreje-vičam šķiet, ka sasēdušies uz lāvas pēc principa «pirts-gara piramīda», viņi jau dzied ... Korespondents (diakona balsi). Megalopole vairs nav tālu!

Direktors (smalkā balstiņā). Losandželosā pat neaug spināti!

Stepanovs. Govs ar stabilu nervu sistēmu dod divdesmit piecus procentus piena vairāk...

Н а г i t о n i č s . Ķelnē no iztvaikojumiem šķīst katedrāles šūnakmens plāksnes. . .

Korespondents. Ohaio ūdens saēd dzelzs turbīnas. . .

Direktors. Tokio nokalst tikko uzziedējuši ķirši. . .

Stepanovs. Ņujorkas centrā policists saelpojas ti-ik daudz gāzu, it kā viņš būtu izsmēķējis četrdesmit cigaretes! .

Ivans Modestovičs. Ja automātā iemet monētu, maskā ieplūst atbilstoša deva skābekļa.

Visi (kori). Aleluja, aleluja! Alejuja, aleluja!

Koks. Apkārt ka mūris gaž lietus. Zem koka — meža zvēri.

1972

SATURS

Bāls Voldemārs Par Andreju Bitovu

Lielais balons........

Aptiekas sala........

Durvis...........

Dārzs...........

Pēnelope..........

Tik ilga bērnība.......

Liegums..........

Андрей Битов ЗАПОВЕДНИК Повести Рига «Лпесма» 1988 На латышском языке Серия «Библиотека для молодежи»

С русского перевела Гайда Ливенсоне Художник Андрис Ламстерс

Andrejs Bitovs LIEGUMS

Galvenā redaktora vietnieks J. Osmanis. Redakcijas vadītājs A. Tiļļa.

Redaktore J. Roze.

Mākslinieciskā redaktore M. Dragūne. Tehniskā redaktore V Ruskule. Korektore J. Kalniņa.

Nodota salikšanai 03. 06. 87. Parakstīta iespiešanai 22 10. 87. Formāts 84X108/32. Tipogrāfijas papīrs № 2. Baltikas garnitūra. Augstspiedums. 16,8 uzsk. iespiedi.; 17,22 uzsk. krāsu nov.; 17,20 izdevn. 1. Metiens 30 000 eks. Pasūt. N? 879-5. Cena 1 rbl. 10 кар. Izdevniecība «Liesma», 226256 Rīgā, Padomju bulv. 24.

Izdevn. Na 40/32787/J —2920.

Izdevums sagatavots dialoga sistēmā DIS, piedaloties Nozares kolektīvās lietošanas informatīvajam skaitļošanas centram. Programmētāja J. Rupais Iespiesta Latvijas PSR Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Ciņa», 226011 Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40. Vāks iespiests, Rīgas Paraugtipogrāfijā, 226004 Rīgā, Vienības gatvē 11

1

«За одного битого двух небитых дают»— krievu valodas frazeo-loģisms.

2

Starp mums runājot (tulk. no Ir. vai).

Content

Bitovs Andrejs Liegums

PAR ANDREJU BITOVU

LIELAIS BALONS

APTIEKAS SALA

DURVIS

DĀRZS

PĒNELOPE

TIK ILGA BĒRNĪBA

LIEGUMS

SATURS

1