Bianki Vitālijs

Meža avīze

VITĀLIJS BIANKI

MEŽA AVĪZE

PRIEKŠVĀRDS trešajam latviešu izdevumam

Kas mīl dabu,. tas mīl cilvēkus. Šī patiesība caurstrāvo pazīstamā krievu rakstnieka naturālista Vitālija Bianki darbus. Viņa ievērojamā grāmata «Meža avīze» pirmo reizi iznāca 1928. gadā un pēc tam daudzreiz izdota atkārtoti. Tā vēl aizvien saista lasītāju uzmanību. Arī latviešu valodā «Meža avīze» piedzīvo trešo izdevumu (pirmo reizi izdota 1948. gadā).

Šajā grāmatā uzzinām, ka dabā visu laiku kaut kas notiek. Ik brīdi atrodamies saistošu notikumu un vērojumu pasaulē. Ejot pa lauku taciņu vai parka ceļu, pieplokot ar seju zemei vai ezera krastam — visur varam kaut ko saskatīt rosīgajā dabas dzīvē. Zināšanas par dzīvo būtņu dzīvi padara mūs bagātākus un vērīgākus.

Vitālijs Bianki, tāpat kā Alfrēds Brēms, Ernests Setons Tompsons un citi agrāko laiku naturālisti, bija antropomorfists — aprakstot dabas, īpaši dzīvnieku dzīves parādības, viņš tās attēloja no cilvēku ētikas viedokļa un piedēvēja dzīvniekiem «darbus un domas», kas būtu slavējami vai noliedzami mūsu — cilvēku sabiedrībā. Vērojot dzīvniekus, to ricība pārsteidz ar savu mērķtiecību un rodas kārdinājums tajā saskatīt cilvēka apziņai pielīdzināmus motīvus.

Dzīvnieki atrodas skarbo dabas likumu varā. Tā plēsēju un upuru attiecības īstenībā nav vis ļaunuma vai netaisnības izpausme, bet apbrīnojami savstarpēji pielāgotu sugu sadarbība. Atšķirībā no cilvēku sabiedrības dabai nerūp īpatnis, bet sugas veselība.

Viss, kas notiek dabā, notiek likumsakarīgi, un cilvēks to izprot vai neizprot, bet viņš nevar grozīt dabas likumus, kas nosaka tās attīstību.

Daļa «Meža avīzes» materiālu — par medibu un zvejas paņēmieniem, par dzīvnieku sugu lomu dabā un saimniecībā — vairs neatbilst mūsdienu atziņām. Visā valsti un katrā republikā pieņemts daudz jaunu likumu un noteikumu, kas saistīti ar dabas aizsardzību un kas šodien stingri jāievēro ikvienam.

Taču tas nemazina grāmatas vērtību, jo nenoveco cilvēku interese un mīlestība pret visu dzivo. Dabas draugs, kas gada laikā būtu redzējis kaut daļu no «Meža avīzē» ievietotajiem skudru, zivju, lāču un citu dzīvnieku piedzīvojumiem, varētu uzskatīt sevi par ļoti bagātu. No tādiem atsevišķiem vērojumiem krājas atziņas, vispārinājumi un zināšanas.

Cerēsim, ka lielie un mazie «Meža avīzes» lasītāji atradis šeit ierosmi dabas iepazīšanai, paši vāks korespondenču dienasgrāmatu. Varbūt kādā skolā parādīsies pašu skolēnu «Dabas avīze».

Ģirts Kasparsons

Vitālijs Valentinovits Bianki (1894—1959) dzimis Pēterburgā ievērojama krievu zi- itnieka-biologa ģimenē. Vide, kurā nākošais rakstnieks auga, atmodināja un piesaistīja ņa interesi dzimtajai dabai.

Skolas un universitātes gadi padziļināja un paplašināja šo interesi. Agrā aizrauša- is ar medībām satuvināja zēnu, vēlāk studentu-biologu, ar zemniekiem — veciem aļņu i lāču medniekiem, cilvēkiem, kuri apbrīnojami labi pazina sarežģīto meža dzīvi. Pieda- anās ekspedīcijās, pirmie ceļojumi pa Urāliem un Altaju, īslaicīgs skolotāja darbs olā, vēlāk novadpētniecības muzejā — tas viss palīdzēja uzkrāt faktus, radīt tēlus un rast vārdus — vākt materiālu nākamajam darbam. Un, kad 1922. gada beigās pie Ļe- ngradas (tolaik vēl Petrogradas) Pedagoģiskā institūta pirmsskolas vecuma bērnu bib- •tēkas organizējās bērnu rakstnieku pulciņš, turp atnāca ari Vitālijs Bianki. Tur viņš lasīja savas pirmās pasakas par dabu un dzīvniekiem. Ar to ari sākās viņa literārais rbs.

Pirmā V. Bianki grāmata bērniem «Meža mājokliši» iznāca 1924. gadā. Savā 35 ga- s ilgajā literārā darba laikā viņš sarakstīja ap 300 pasaku, stāstu un garo stāstu. Jau- jiem lasītājiem labi zināmi viņa rakstu krājumi: «Stāsti un pasakas», «Pa pēdām», ur ziemo vēži», «Stāsti par medībām», «Ticami un neticami meža notikumi».

Plaši pazīstama ir viņa «Meža avīze.», kas latviešu lasītājam iznāk trešā izdevumā. Ieža avīze» ir kalendārs dabas patstāvīgiem, novērojumiem, visam gadam.

Jaunais lasītājs, izlasījis Vitālija Bianki darbus, uzzinās daudz. Viņš iemācīsies novērot, kļūs rūpīgs dzimtās dabas saimnieks. Viņš dabu iemīlēs. V. Bianki grāmatas to Ildzēs.

TĒVA VALENTĪNA ĻVOVICA BIANKI PIEMIŅAI

LASĪTĀJIEM

Parastajos laikrakstos raksta tikai par cilvēkiem un par viņu darbiem. Bet bērni grib zināt ari to, kā dzīvo zvēri, putni, kukaiņi.

Mežā nav mazāk notikumu kā pilsētā. Arī tur rit darbs, mēdz svinēt jautrus svētkus un notiek nelaimes gadījumi. Tur ir savi varoņi. Tomēr pilsētu avīzes par to maz raksta, un tādēļ neviens nezina visus meža jaunākos notikumus.

Tā, piemēram, kas ir dzirdējis, ka pie mums Ļeņingradas apgabalā aukstā ziemas laikā no zemes izlien bezspārnu odiņi un basām kājelēm tekalē pa sniegu? Kurā laikrakstā gan iespējams lasīt par meža milžu — aļņu cīņām, par gājputnu tālajiem pārlidojumiem, par purva vistiņas raibo ceļojumu kājām cauri visai Eiropai?

Par visiem šiem notikumiem var lasīt «Meža avīzē».

«Meža avīzes» divpadsmit numurus — ik mēnesi pa numuram — mēs sakopojām vienā grāmatā. Katrs numurs satur redakcijas rakstus, mūsu meža korespondentu telegrammas un vēstules[1] un stāstus par medībām.

Kas ir mūsu korespondenti? Tie ir bērni, mednieki, zinātnieki, meža kopēji — visi, kas bieži apmeklē mežu, interesējas par zvēru, putnu un kukaiņu dzīvi, pieraksta dažādus meža notikumus un atsūta mums uz redakciju.

Atsevišķā grāmatā «Meža avīze» pirmo reizi iznāca 1928. gadā. Kopš tā laika avīze par jaunu izdota desmit reizes un ik reizi papildināta ar jaunām nodaļām.

Kādu no mūsu speciālkorespondentiem mēs aizsūtījām pie ievērojamā mednieka Sisoja Sisojiča. Viņi kopā medī, un bieži vien atpūtas brīdī pie ugunskura Sisojs Sisojičs pastāsta savus piedzīvojumus. Mūsu korespondents pieraksta viņa stāstus un atsūta mums uz redakciju.

Katram avīzes numuram pielikumā ir nodaļa ar jautājumiem. To esam nosaukuši par «Šautuvi». Te lasītāji var sacensties par pareizākām atbildēm. Kas būs uzmanīgi lasījis avīzes tekstu, tas lielāko tiesu viegli pratīs atbildēt uz jautājumiem. Par katru atbildi, kas trāpījusi mērķī, ieskaita divus punktus.

Ieteicam mūsu lasītājiem spēlēt «Šautuvi», sanākot pulkā. Jautājums jāizlasa skaļi; atbildes visi rotaļas dalībnieki ieraksta katrs savā lapā. Uz daudziem jautājumiem, piemēram, cik liela ir grieze, labāk neatbildiet tūlīt, bet dažas dienas vēlāk — pēc norunas. Pa šo laiku var aiziet uz pļavām, izsekot griezei un aplūkot, kāda tā ir.

«Meža avīze» dzimusi un tiek iespiesta Ļeņingradā; tā ir apgabala avīze. Gandrīz visi notikumi, par kuriem tā ziņo, norisinās Ļeņingradas apgabalā vai arī Ļeņingradas pilsētā.

i»iuau /a-iiic 11 niMii iik ueia, ku lODnu, Kaa tas ziemeļu maia iraKO liega vētra un aiz aukstuma asinis stingst dzīslās, dienvidu malā karsē ule un zied puķes; kad mūsu Dzimtenes rietumu da|ā bērni iet gulēt, istrumu daļā bērni jau izgulējušies un ceļas augša. Tādēļ «Meža avīzes» sītāji ir izteikuši vēlēšanos uzzināt ne tikai to, kas notiek Ļeņingradas •gabalā, bet arī to, kas šai laikā norisinās visās mūsu zemes malās, pildot lasītāju vēlēšanos, «Meža avīzē» sarīkojām mūsu korespondentu adiosasaukšanos» — «No dažādām Padomju Savienības malām».

Mēs iespiežam veselu virkni TASS ziņojumu par mūsu bērnu darbiem i veikumiem.

Esam iekārtojuši arī «Sludinājumu» nodaļu ar konkursu «Vērīga Acs» bākā teku zinātāja-izlūka goda nosaukuma iegūšanai mūsu lasītāju dū.

Mēs esam pieaicinājuši arī bioloģijas zinātņu doktori botāniķi un kstnieci Ņinu Mihailovnu Pavlovu aprakstīt «Meža avīzē» mūsu inte- santos augus.

Jaunajiem lasītājiem jāpazīst daba, lai prastu to pārveidot un pec vas gribas pārkārtotu augu un dzīvnieku dzīvi. «Meža avīzes» lasītāji, d izaugs lieli, taču paši audzēs jaunas apbrīnojamas augu šķirnes un dīs meža dzīvi tā, lai dotu vairāk labuma Dzimtenei. Tomēr, lai labuma ;tā nesagādātu ļaunumu, vispirms karsti jāiemīl un labi jāpazīst dzimtā ba, pamatīgi jāizpētī augu un dzīvnieku dzīve.

DMITRIJS ŅIKIFOROVIČS KAIGORODOVS

MŪSU PIRMAIS MEžA KORESPONDENTS

Kādreiz ļeņingradieši, Ļesnojes iedzīvotāji, bieži varēja sastapt parkā ;irmu profesoru ar acenēm un laipnām, vērīgām acīm. Viņš klausījās catrā putna čiepstienā, vēroja katru garām lidojošu taureniti vai mušu.

Mēs, lielpilsētas iedzīvotāji, nespējam tik labi atšķirt katru jaunu >utnu vai taureni, kas parādās pavasarī, bet viņa skatienam neaizslīdēja farām neviens pavasara jaunums mežā.

Tas bija profesors Dmitrijs Ņikiforovičs K^igorodovs. Pussimt gadu 10 vietas Dmitrijs Ņikiforovičs vēroja mūsu pilsētas un tās tuvējās apkār- nes dzīvo dabu. Veselus piecdesmit gadus viņa acu priekšā pavasaris lomainīja ziemu, vasara — pavasari, rudens — vasaru un atkal atnāca ;iema. Putni aizlidoja un atlidoja. Puķes un koki uzziedēja un noziedēja. )mitrijs Ņikiforovičs rūpīgi atzīmēja visus savus novērojumus — kas ;urā laikā noticis — un tad par to rakstīja avīzēs.

Viņš aicināja arī citus, īpaši jaunatni, vērot dabu, novērojumus pierak- itīt un sūtīt viņam. Daudzi atsaucās uz šo aicinājumu. Ar katru gadu uigtin auga viņa korespondentu-novērotāju pulks.

Un tagad pēc Dmitrija Ņikiforoviča parauga daudzi dabas mīļotāji — nūsu Dzimtenes novadu pētnieki, zinātnieki, pionieri un skolēni — turpina zdarīt un vākt šādus novērojumus.

Piecdesmit gadu laikā Dmitrijam Ņikiforovičam uzkrājās ļoti daudz īovērojumu. Viņš sakopoja tos. Un, lūk, viņa ilgā, neatlaidīgā, rūpīgā larba rezultātā, kā arī pateicoties citiem zinātniekiem, kuru vārdus mūsu asītāji nav pat dzirdējuši, mēs tagad zinām, kad un kādi putni atlido pie nums pavasarī, kad tie mūs atstāj rudenī, kā dzīvo mūsu puķes un koki.

Dmitrijs Ņikiforovičs kā pieaugušajiem, tā bērniem sarakstījis daudz grāmatu par putniem, mežu un laukiem. Viņš pats strādāja skolā un vien: nēr uzsvēra, ka bērniem jāmācās pazīt dzimtenes dabu ne pēc grāmatām, >et staigājot pa mežu un lauku.

Jaunu pavasari nesagaidījis, Dmitrijs Ņikiforovičs pēc ilgas un grūtas īlimības 1924. gada 11. februārī nomira.

Mēs viņu paturēsim piemiņā.

MEŽA GADS

Mūsu lasītājiem var likties, ka «Meža avīzē» iespiestās jaunākās meža un pilsētas ziņas ir vecas ziņas. Tā tas tomēr nav. Tiesa gan, pavasaris atgriežas katru gadu, taču ik gadu tas ir citāds, un, lai cik gadu tu arī dzīvotu, divus vienādus pavasarus nepieredzēsi.

Gads ir it kā ritenis ar divpadsmit spieķiem — mēnešiem; pēc visu divpadsmit spieķu aizzibēšanas ritenis ir veicis pilnu apgriezienu un atkal parādās pirmais spieķis. Tomēr ritenis vairs nav vecajā vietā — tas aizripojis jau tālu.

Atkal atnāk pavasaris — mežs pamostas, no migas izlien lacis, ūdens applūdina meža pagrabu iemītniekus, atlido putni. Atkal sākas putnu rotaļas un dejas, zvēriem dzimst mazuļi. Un «Meža avīzē» lasītājs arvien atrod visjaunākās meža ziņas.

Mēs šeit ievietojam meža kalendāru katram gadam. Tas maz līdzinās parastajiem kalendāriem — un nav arī nekāds brīnums.

Proti, zvēriem un putniem viss ir citādi, ne tā kā cilvēkiem; tiem ir ari īpašs kalendārs: mežā visi dzīvo pēc saules.

Gada laikā saule veic pie debess plašu loku. Katru mēnesi tā iet cauri kādam zvaigznājam, vienai no Zodiaka zīmēm (par Zodiaku sauc šos divpadsmit zvaigznājus).

Meža kalendārā jaunais gads sākas nevis ziemā, bet pavasarī — kad saule ieiet Auna zvaigznājā. Sauli sagaidot, mežā svin jautrus svētkus; to pavadot, iestājas skumjas dienas.

Meža kalendārā mēs saskaitījām tikpat daudz mēnešu kā mūsējā — divpadsmit. Mēs tos tikai nosaucām savādāk — vadoties pēc meža notikumiem.

MEŽA KALENDĀRS (Katram gadam)

Mēneši:

I — Atmodas mēnesis (pirmais pavasara mēnesis) —no 21. marta lidz 20. aprīlim.

II — Gājputnu atgriešanās mēnesis (otrais pavasara mē nesis) — no 21. aprīļa lidz 20. maijam.

III     — Dziesmu un deju mēnesis (trešais pavasara mēnesis) — no 21. maija līdz 20. jūnijam.

IV     — Ligzdu mēnesis (pirmais vasaras mēnesis) —no 21. jūnija līdz 20. jūlijam.

V — Putnu mazuļu mēnesis (otrais vasaras mēnesis) —no 21. jūlija lidz 20. augustam.

VI — Baru mēnesis (trešais vasaras mēnesis) —no 21. augusta lidz 20. septembrim.

VII — Gājputnu atvadu mēnesis (pirmais rudens mēnesis) —no 21. septembra lidz 20. oktobrim.

VIII — Pilno pieliekamo mēnesis (otrais rudens mēnesis) — no 21. oktobra lidz 20. novembrim.

IX — Ziemas viesu mēnesis (trešais rudens mēnesis) —no 21. novembra līdz 20. decembrim.

X — Balto taku mēnesis (pirmais ziemas mēnesis) —no 21. decembra lidz 20. janvārim.

XI — Negantā bada mēnesis (otrais ziemas mēnesis) —no 21. janvāra lidz 20. februārim.

XII — Izturēs mēnesis (trešais ziemas mēnesis) — no 21. februāra lidz 20. martam.

MEŽA AVĪZE

ATMODAS MĒNESIS m t 4 No 21. marta līdz 20. aprīlim

Nr 1

(Pirmais pavasara mēnesis) * Saule ieiet Auna zīme

(iAI)S — SAULES POĒMA 12 MENESOS.

LAIMĪGU JAUNO GADU! MHZA NOTIKUMI l'IKMA TELEGRAMMA NO MEZA OTRA TELEGRAMMA NO MEZA l'II.SP.TAS JAUNAKIE NOTIKUMI

Ļei,ilngradas apgabala kolhozu bērnu pirmā salidojuma lēmums l,ct,iingradas apgabala jauno naturālistu salidojuma lēmums

TREŠA — EKSTRA TELEGRAMMA NO MEZA

KOLHOZU KALENDĀRS MEDĪBAS

NO DAZADAM PADOMJU SAVIENĪBAS MAĻAM

ŠAUTUVE, pirmā sacensība

SLUDINĀJUMI

GADS — SAULES POĒMA 12 MENESOS

LAIMĪGU JAUNO gadu!

21. martā — pavasara saulgriežu dienā — diena ar nakti ir vienāda garuma: pusi laika pie debesim spīd saulīte, pusi valda nakts. Sai dienā mežā svin Jauno gadu — pavasara saulgriežu svētkus.

Marts ir palāšu un pavasara miglas mēnesis. Saule sāk uzveikt ziemu. Sniegs — čagans, izburbējis, pelēks, nepavisam nav vairs tāds kā ziemā — dilst! Var manīt, ka iet jau uz vasaras pusi. No jumtiem nokarājas lāstekas, mirdzošas sikas strūkliņas notek pa tām lejup — lāses pil un plīkšķ… Satek peļķes, un zvirbulēni ņipri tajās plunčājas, nomazgā no spalvām ziemas sodrējus. Dārzos skan zīlīšu jautrā zvārguļu dziesma.

Pavasaris pie mums atlaidies ar saules spārniem. Tam stingri noteikta darba kārtība. Vispirms tas atbrīvo zemi, atkausē klajumiņus. Bet ūdens vēl guļ zem ledus. Zem sniega snauž ari mežs.

21. martā no rīta pēc senas krievu parašas saimnieces cep «cīruļus» — maizītes ar knābīti un rozīņu actiņām.

No šīs dienas pēc mūsu jaunās parašas sākas putnu mēnesis. Bērni to velti mūsu mazajiem spārnotajiem draugiem: iekarina kokos tūkstošiem strazdu un zīlīšu būrīšu, auliņas; sasien krūmu zarus ligzdu vīšanai; iekārto bezmaksas ēdnīcas gaidītajiem ciemiņiem; skolās un klubos lasa referātus, kā spārnotie pidki aizsargā mūsu mežus, laukus un dārzus, kā jāsargā un jāaprūpē mūsu jautrie spārnotie dziedoņi.

Marta mēnesi vistiņa patrepē padzeras.

KRAUĶI ATKLĀJ PAVASARI

Pavasari atklājuši krauķi. Uz laukiem visur saradušies lieli viņu bari.

Ziemu krauķi pavadījuši mūsu zemes dienvidos. Tie ļoti steigušies pie mums uz ziemeļiem, uz savu dzimteni. Ceļā tos ne reizi vien pārsteidza skaudrs putenis. Desmitiem un simtiem vājāko putnu zaudēja spēkus un ceļā gāja bojā.

Pirmie atlidojuši visspēcīgākie. Tagad tie atpūšas. Viņi cienīgi pastaiga jas pa ceļiem un ar spēcīgajiem knābjiem cītīgi rakņā zemi.

PIRMĀ TELEGRAMMA NO MEZA (No mūsu korespondentiem)

Smagais, tumšais mākonis, kas aizklāja visu debesi, pazudis. Zilajās debesīs peld gubu mākoņi kā lielas sniega kupenas. Piedzimuši pirmie zvērēni. Aļņiem un stirnām ataug jauni ragi. Mežā sāk dziedāt ķivuļi, zīlītes im zeltgalvītes. Gaidām strazdus un cīruļus. Zem izgāztas egles saknēm :itradām lāča migu. Dežurējam; kad viņš līdīs laukā, ziņosim. Zem ledus klusītēm saplūst kūstošā sniega urdziņas. Mežā pil: uz kokiem kūst sniegs. Naktīs sals no jauna sakaļ visu ledū.

altu un mazulis tajā nesastingtu, ;ļu mate neatstāj ligzdu. Barību pienes krauklis.

zīdējiņi sniegā

laukā vēl sniegs, bet zaķu mātēm Izimst zaķēni.

zaķēni piedzimst redzīgi, siltos kažokos. Līdzko ieradušies pasaulē, viņi māk skraidīt. Krietni padzērušies

Paiet viena diena, otra, trešā. Zaķene cilpo pa laukiem, zaķēnus jau sen aizmirsusi. Bet viņi vēl arvien guļ. Skraidīt tie nedrīkst: pamanīs vanags vai lapsa uzies pēdas.

Lūk, beidzot skrien garām zaķene. Nē, tā nav māmiņa: sveša krustmāte. Zaķēni lūdzas: «Pabaro mūs!» — «Lūdzu, ēdiet ar!» Pabaro šos un dodas tālāk.

Zaķeni atkal noliekas zem krūmiem. Bet viņu māte kaut kur baro svešus zaķēnus.

Zaķenēm tā parasts: visus zaķēnus uzskatīt par kopīgiem. Kur vien zaķene sastop zaķēnus, tā viņus pabaro. Tai vienalga, vai tie ir pašas vai sveši bērni.

Vai domājat, ka pamestajiem zaķeniem ir grūta dzīve? Nepavisam! Viņiem silti — pašiem savs kažociņš. Zaķeņu piens tik salds un tumīgs, ka zaķēns, reiz piezīdies, vairākas dienas nejūt izsalkumu.

Un astotajā devītajā diena zaķeni jau sāks skrubināt zālīti.

pirmie ziedi

Parādījušies pirmie ziedi. Taču nemeklējiet tos zemē — to vēl klāj sniegs. Tikai mežmalā urdz ūdens, un grāvji pildās līdz malām. Lūk, šeit, brūnā pa

es piena, tie izklīst kur kurais un ēpjas zem krūmiem un ciņiem. Guļ, nepīkst un neaušojas, kaut arī e nez kur aizskrējusi.

vasara ūdens malā, kailajiem lazdas zariem ir izplaukuši pirmie ziedi.

No zariem nokarājas pelēkas, lokanas astītes — tās sauc par spurdzēm.

Tikko astīte pakustas, no tās izkūp pu- tekšņu mākonītis.

Brīnums gan: uz šiem pašiem lazdas zariem ir vēl arī citi ziedi. Tie sakārtoti pa pāriem vai pa trim un izskatās gluži līdzīgi pumpuriem, tikai katram galotnē izslējušies pāris koši sārtu pavedienu — mēlīšu. Tās ir drīksnas, kas uztver vēja nestus putekšņus no citiem lazdu krūmiem.

Vējš brīvi klaiņo starp kailajiem zariem, jo lapu vēl nav un nekas nekavē šūpot astītes-spurdzes un bārstīt putek-

šlļus.

Lazdas noziedēs. Spurdzes nokritīs. Sakaltis dīvaino ziedpumpuru sārtie pavedieni. Bet katrs tāds ziediņš pārvērtīsies par riekstiņu.

Ņ. Pavlova

Daži uzbrucēji arī prot nomaskēties. Zebiekste ziemā bija pavisam balta, tāpat sermulis; tikai astes gals tam bija melns. Sniegā tie abi viegli varēja pielavīties citiem dzīvniekiem: balts uz

balta. Nu tie ir nometuši spalvu un kļuvuši pelēki. Zebiekstei tagad mugura brūna, bet sermulim astes gals kā bijis, tā palicis melns. Tomēr melns plankums apģērbā nekaitē ne ziemu, ne vasaru: arī sniegā gadās melni plankumi — gruzīši un žagariņi, bet uz kailas zemes un zālē to ir atliku likām.

PAVASARA VILTĪBA

Mežā plēsīgie zvēri uzbrūk citiem dzīvniekiem. Kur vien tos ierauga, me- las virsū. Tā ir dabas skola.

Ziemu baltajā sniegā balto zaķi un balto irbi nevar tik viegli pamanīt. Bet nu sniegs kūst un daudzās vietās jau redzama zeme. Vilki, lapsas, vanagi, pūces, pat mazie, plēsīgie sermuļi un

zebiekstes jau iztālēm pamana melnajās, atkusušajās vietās balto vilnu un spalvas.

Un, lūk, baltie zaķi un irbes izlīdzas ar viltību: met spalvu un maina krāsu. Baltais zaķis tapis viscaur pelēks, bet irbei izkritis daudz balto spalvu, un to vietā ataugušas brūnas un rūsganas spalvas ar melnām svītrām. Tagad balto zaķi un irbi nevar tik viegli pamanīt: viņi nomaskējušies.

ZIEMAS VIESI CEĻA JūTīS

Visā mūsu apgabalā uz lielceļiem ievēroti mazu, stērstēm līdzīgu baltu putnu bari. Tie ir mūsu ziemas viesi — sniedzes.

Viņu dzimtene ir Ziemeļu Ledus okeāna salu un krastu tundra. Tur zeme tik drīz vēl neatkūst.

NOGRUVUMI

Mežā sākušies briesmīgi nogruvumi.

Vāvere gulēja savā siltajā ligzdā lielas egles zarā.

Piepeši smaga sniega pika no koka galotnes uzkrita tieši virsū ligzdas jumtam. Vāvere izlēca ārā, bet viņas nevarīgie jaundzimušie vāverēni palika ligzdā.

Vāvere tūdaļ metās kārpīt sniegu. Izrādījās, ka sniegs, par laimi, tikai ieliecis no resniem žagariem nopīto ligzdas jumtu. No siltas, mīkstas sūnas darinātā iekšējā ligzda palikusi neskarta. Vāverēni pat nebija pamodušies. Tie vēl pavisam maziņi, žurkulēnu lielumā, kaili un &kli.

MITRIE DZĪVOKĻI

Sniegs kūst un kūst. Meža pagrabu ..•mītniekiem klājas ļauni: kurmji, cir- līši, vagotājpeles, lapsas un citi zvēriņi

in zvēri, kas dzīvo apakszemes alās, au tagad cieš no mitruma. Kas notiks ir viņiem, kad viss sniegs pārvērtīsies idenī?

MĪKLAINĀS PŪKAS

Purvā nokusis sniegs, starp ciņiem )ludo ūdens. Bet apkārt ciņiem uz glu- iiem, zaļganiem stiebriņiem šūpojas sudrabaini pušķīši. Vai tās būtu lidojošas sēkliņas, kas nav paguvušas izklīst •ūdenī? Vai tiešām tās pārziemojušas iem sniega? Neticami — tās ir pārāk tīras un svaigas.

Tiklīdz šādu pušķīti noplūc un pašķir pūciņas — mīkla uzminēta. Tie ir ziedi.

Starp baltajām, zīžainajām pūkām vīd dzeltenas putekšņlapas un tievi pavedieni — drīksnas.

Tā zied spilves. Pūciņas ziedus silda, jo naktis vēl ir tik aukstas.

Ņ. Pavlova

MŪŽZAĻAJĀ MEŽĀ

Mūžzaļi augi sastopami ne tikai tropu joslā vai Vidusjūras krastā vien. Ari mums ziemeļos ir savi mūžzaļi meži ar mūžzaļiem krūmājiem. Patlaban, jaunā gada pirmajā mēnesī, it īpaši tīkami ieiet šādā mežā, kur nav jāredz rūsganas, trūdošas lapas un apnikusī sausā zāle.

Kuplās, pelēcīgi zaļganās jaunās priedītes vilina jau iztālēm. Cik jauki to vidū! Viss spirgtuma pilns: mīkstā, zaļā sūna, brūklenāju mētras ar spīdīgajām lapām un virši, smalkie virši, kam tievajos zariņos starp sīksīkajām lapiņām saglabājušies pērnie bālgani mēļie ziediņi.

Purva malā redzams vēl kāds mūž- zaļojošs krūms — tūsklape. Tā tumšās lapas ar uzlocītām malām no apakšas izskatās it kā balsinātas. Taču, kas tagad pie šā krūma apstāsies, ilgi lapas nepētīs, jo pamanīs kaut ko interesantāku: ziedus! Skaistus, sārtus zvaniņus kā brūklenāju ziediem. Patīkams pārsteigums — tik agrā gadalaikā atrast mežā ziedus. Var saplūkt ziedu pušķi — un neviens neticēs, ka tie ir nevis siltumnīcā, bet brīvā dabā plaukuši ziedi.

Maz taču ir tādu, kas agrā pavasarī pastaigājas mūžzaļajā mežā.

Ņ. Pavlova

VANAGS UN KRAUĶI*

— Pi-pi! Krā-krā-krā! — atskanēja man virs galvas. Apgriezos un ieraudzīju: pieci krauķi vajāja vienu zvirbuļu vanagu. Vanags šaudījās uz visām pusēm, tomēr krauķi ikreiz to panāca un knāba tam galvā. Vanags pīkstēja aiz sāpēm. Beidzot tam izdevās izrauties un aizlidot.

Es stāvēju augstā kalnā un varēju tālu pārredzēt. Redzēju, ka vanags apmetās kokā atvilkt elpu; pēkšņi nezin no kurienes tam brēcot uzklupa liels bars krauķu. Nu gan vanagam klājās pavisam bēdīgi! Nikni pīkstot, viņš uzbruka kādam krauķim. Tas nobijās un metās sāņus. Tad vanags ļoti veikli, neviena netraucēts, uzšāvās augstu padebešos. Krauķi, pazaudējuši savu gūstekni, izklīda pa lauku.

Meža korespondents Ķ. Mišfajevs

OTRĀ TELEGRAMMA NO MEZA

(No musu speciālkorespondentiem)

Atlidojuši strazdi un cīruļi. Sākuši dziedat.

Mums jau bija apnicis gaidīt lāci no migas izlienam. Sākām domāt, vai tikai viņš nav nosalis.

Te sniegs sakustējās.

Tomēr no tā apakšas izlīda nevis lācis, bet kāds neredzēts zvērs prāva sivēna lielumā, viss spalvains, melnu vēderu un divi tumšām svītrām p;iri bālganajai galvai.

Izrādās — šī nebija lāča miga, bet gan āpša ala, un no tās izlīda npsls.

Nu jau tas vairs neiemigs un pa naktīm uzlasīs mežā gliemežus, kāpurus un vaboles, ēdīs saknes un ķers peles.

Sākām pārmeklēt visu mežu un atkal uzgājām lāča migu, šoreiz jau īstu. Lācis vēl guļ.

Virs ledus uzkrājas ūdens.

Sniegs brūk, medņi dzied, dzeņi kaļ.

Atlidojis putniņš leduskalējs — baltā cielava.

Kamanu ceļš beidzies, kolhoznieki apmainījuši ragavas pret ratiem.

pilsetas jaunakie notikumi

KONCERTI UZ JUMTIEM

daktīs uz jumtiem notiek kaķu kon- i. Kaķenēm tie ļoti patīk. Koncerti lzas ar pamatīgu izkaušanos dzie- u starpā.

BĒNIŅOS

«Meža avīzes» līdzstrādnieks šais nās apstaigāja daudz māju pilsētas ītra rajonos, lai iepazītos ar bēniņu nītnieku dzīves apstākļiem. Izrādās, ka putni, kam šeit savs ktiņš, ar savu mītni ļoti apmierināti, am salst, tas spiežas pie krāšņu dū- eņiem un izmanto apkuri par brīvu, aložu mātes jau sēž uz olām, zvirbuji n kovārņi uzlasa pa visu pilsētu salmi- us ligzdām, pūkas un spalvas saviem īīkstajiem pēļiem.

Putniņi tikai sūdzas par kaķiem un uikām, kas posta ligzdas.

UZTRAUKUMI ZVIRBUĻIEM

Pie strazdu būriem brēka un kautiņi. n„ rr.ii.;ii lido nukas, salmi un spalvas.

Te mājās atgriezušies saimnieki — strazdi un ķer aiz skausta viņu būros ieperinājušos zvirbuļus, sviež tos ārā ar visiem mīkstajiem pēļiem — lai tur nepaliktu ne zvirbuļu smaka.

Nama apmetējs, piekarinājies pie mājas sienas, aizmūrē spraugas zem jumta. Zvirbuļi lēkā gar jumta malu, ar vienu aci pablenž zem dzegas un brēkdami metas apmetējam tieši sejā. Tas atgaiņājas ar savu lāpstiņu. Apmetējam pat prātā neienāk, ka viņš spraugās aizmūrē zvirbuļu ligzdas ar tur iedētām oliņām.

Visapkārt brēka. Visapkārt kautiņi. Vējā put spalvas un lido pūkas.

Meža korespondents N. Sladkovs

MIEGAINĀS MUŠAS

Ielās parādījušās lielas mušas, zili zaļas, ar metālisku spīdumu. Tām ir miegains izskats kā rudenī. Tās vēl nelido, bet tikko rāpo pa namu sienām, grīļojoties uz tievajām kājelēm.

Augu dienu mušas sildās saulītē, bet naktī atkal ielien sienu un sētu plaisās un spraugās.

NO KLAIDOŅIEM!

I,eņingradas ielās parādījušies zirnekli klaidoņi.

Medz teikt, ka vilku baro kājas. Sos zirnekļus ari. Tie neauž izgudrēm smalkus liklus kā krusta zirnekļi, bet uzbrūk mušām un citiem kukaiņiem, lēkšus me- lolles liem virsū no slēptuves.

STRAUTENES

No ūdens pa upes ledus plaisām iz- llcii neveikli, pelēki kāpuri. Viņi izrāp- |.f. krastmalā, nomet savus pārvalku. kūniņas un pārvēršas spārnotos, llrvos, slaidos kukaiņos, it kā mušās, it ku tauriņos — strautenēs.

(iarspārnainas, vieglas tās vēl ne- I>«• j lidot: spēka par maz. Tām nepie- i lēšama saule.

Ivajam tās iet pāri ielai. Daļa iet lioja zem gājēju zābakiem, zirgu pakaviem, automobiļu riteņiem. Daļu aši sa- isiiiiu.i /.virouļi. lomer tas iet un iet • - to ir tūkstošiem, tūkstošiem, tūkstošiem.

Un tās, kam izdevies pāriet pāri ielai, uzrāpjas uz namu sienām — tuvāk saulei.

NOVĒROJUMI ĻESNOJES RAJONĀ

Apritējis daudz gadu kopš tās dienas, kad ievērojamais dabas pētnieks profesors D. N. Kaigorodovs uzsāka Ļesnojes rajonā nepārtrauktus fenolo- ģiskus[2] novērojumus.

Patlaban fenologus-novērotājus Padomju Savienībā vada speciāla — Kai- gorodova vārdā nosauktā komisija pie Vissavienības Ģeogrāfijas biedrības.

No dažādiem mūsu zemes apgabaliem un republikām komisijai savus novērojumus piesūta fenologi amatieri. Daudzu gadu laikā reģistrētā gājputnu atlaišanās un aizlaišanas, augu uzzie- dēšana un noziedēšana, kukaiņu parādīšanās un nozušana dod iespēju sastādīt tā saucamo «vidējo dabas kalendāru». Tas palīdz sagatavot laika paredzējumus un noteikt dažādu lauksaimniecības darbu izpildes termiņus.

Ļesnojē patlaban nodibināts mūsu zemes Centrālais fenoloģiskais punkts. Visā pasaulē ir tikai trīs šādi punkti, kuros novērojumi sākti pirms vairāk nekā piecdesmit gadiem.

ĻEŅINGRADAS APGABALA KOLHOZU BĒRNU PIRMĀ SALIDOJUMA

LĒMUMS

Pieteiksim karu lauksaimniecības kaitēkļiem: pelēm, žurkām, labības smecerniekiem un citiem! Noorganizēsim 1200 brigāžu cīņai ar lauku, augļu un sakņu dārzu, sakņu un labības krātuvju kaitēkļiem! Cīņai ar lauku un sakņu dārzu kaitēkļiem iz- I iksi iii 30 000 strazdu būru!

ĻEŅINGRADAS APGABALA JAUNO NATURALISTU SALIDOJUMA

LĒMUMS

Dārgie bērni!

Mūsu laukos briest labība, zied dārzi, sociālistiskā saimniecība jo dienas kļūst stiprāka un bagātāka.

Kopā ar pieaugušajiem esam strādājuši ari mēs, jaunie naturālisti, lauksaimniecības izmēģinātāji.

Apmainīdamies ar jauno naturālistu darba pieredzi, mēs, apgabala jauno naturālistu un lauksaimniecības izmēģinātāju salidojuma dalībnieki, griežamies pie visiem apgabala pionieriem un skolniekiem ar aicinājumu — kāpināt naturālistu darbu.

Skolas zemes gabalā ierīkojiet puķu dobes, iekārtojiet augļu un ogu dārzu.

Lai katrs no jums iestāda ne mazāk kā divus augļu kokus un divus ogulāju krūmus.

Plašāk izvērsiet mēģinājumus lauksaimniecības kultūru šķirņu pārbaudē, jaunu vērtīgu augu izaudzēšanā, pirmrindas agrotehnikas pārbaudē un pielietošanā.

Vasaras brīvdienās visi darināsim skolai uzskates līdzekļus botānikā, zooloģijā un dabas mācībā.

Strādāsim arī kolhoza laukos un sakņu dārzos, lopu fermās, palīdzēsim apkopt dravas.

Lai sekmīgāk veiktos mūsu derīgais darbs, biežāk jautāsim pēc padoma un konsultēsimies pie mūsu skolotājiem, agronomiem, zootehniķiem, sakņkopjiem, biškopjiem, iepazīsimies ar kolhozu lauku pirmrindnieku panākumiem, mācīsimies no miču- riniešiem jaunus cīņas paņēmienus augstas ražas iegūšanai.

SAGATAVOJIET DZĪVOKĻUS!

Ja kāds vēlas, lai viņa dārzā apmestos strazds, lai gādā tam drīzāk dzīvokli. Dzīvoklim jābūt tīram un ar tik mazām durtiņām, lai strazds taja varētu ielīst, bet kaķis ne.

Lai kaķis pat ar ķepu nevarētu strazdu aizsniegt, iekšpusē pie durvīm leņķī jāpiesit koka trijstūris.

ODIŅI DEJO

Saulainās, siltās dienās gaisā jau dejo odi. No tiem nav jābaidās: tie nav dzēlēji, tie ir odiņi dejotāji.

Līksmais bariņš turas stāvus gaisā, odiņi grūstās, virpuļo. Tur, kur to daudz, gaiss izskatās tīri kā piesijāts.

PIRMIE TAURIŅI

Tauriņi vēdina un susina savus spārniņus saulē.

moJuSie nātru raibeņi, melni bruni, ar 'iiirknnlcin raibumiem, un bāii dzeltenie i llioiiu tauriņi.

PARKOS

Parkos un dārzos skaņi «pinkšķina» /ubišu tevi mēļām krūtiņām, gaiši zilās i cpuriles. Tie uzturas baros un gaida Kiiviis sievas, kas vienmēr atlaižas vēlāk.

JAUNI ME2I

li notikusi Vissavienības apspriede par mežu pavairošanu. Bija sabraukuši zinātnieki, mežkopji, agronomi. Apspriede piedalījās arī ļeņingradieši.

Jau vairāk nekā simt gadu rit zinātnisku' pētījumi un praktiskie mežu apsildīšanas darbi mūsu Dzimtenes ■■lēpju rajonos. Stādījumiem izraudzīts liiil sugu koku un krūmāju, kas visvai- i .il. piemēroti dažādām stepēm. Doņecas nli'peui piemērotākie izrādījušies, piemē- iiiin. ozolu stādījumi, jaukti ar dzeltenu ļ.nu akācijām, sausseržiem un citiem It nimijiem.

Mii .u rupnīcās izgatavota jauna ma- •■iii.i, ,n kuras palīdzību īsā laikā var upsladil ar mežu lielas platības. Jau ap- iin/oli daudzi simti tūkstošu hektāru.

I'uvākajos gados visā mūsu zemē |,iu .I.mI.-i vēl miljoniem hektāru jauna uii'/.i Tas uzlabos mūsu lauku ražu.

Ļeņingrada, TASS

PAVASARA ZIEDI

Dārzos, parkos un pagalmos jau uzziedējušas dzeltenas puķītes — māllē- I"

pušķīšus. Pārdevēji tās sauc par zilajām puķītēm. To īstais nosaukums — zilās vizbulītes.

Arī koki mostas: bērzos jau rit sula.

KAS IEPELDĒJA AIZSPROSTOJUMĀ

Meža parka gravās tek pavasara strautiņi — urdziņas. Mūsu meža korespondenti kādā strautiņā ierīkoja no akmeņiem un zemes aizsprostu un gaidīja: kas iepeldēs aizsprostojumā?

Ilgu laiku neatpeldēja neviens, aizsprostojumā virpuļoja tikai straumes atnestās skaidiņas un zariņi.

Tad pa strauta dibenu tika atnests beigts pelēns, taču nevis parastais pelēkais, garastainais māju pelēns, bet rūsgans, ar īsu astīti. Izrādās — lauka strupaste.

Tā varbūt beigta bija nogulējusi zem sniega visu ziemu. Bet tagad sniegs pārvērties ūdenī un straumīte atrāvusi beigto pelēnu sev līdzi.

Tad aizsprostojumā straumīte iene?a melnu vaboli. Tā ķepurojās, griezās riņķī, bet netika no ūdens ārā. Sākumā bērni domāja, ka tā kāda ūdens vabole, bet izvilkuši redzēja, ka tā ir tikai sauszemes mēslu vabole.

Tātad arī tā pamodusies. Strautā viņa iekļuvusi, protams, nejauši.

Tad — plunkš, plunkš ar garajām pakaļkājiņām! — aizsprostojumā pati ieradās — nu, kas pēc jūsu domām? — varde!

Visapkārt vēl sniegs, bet viņa jau klāt. Izrāpās uz aizsprosta: lēciens, pa- lēciens — un krūmā iekšā!

Beidzot ieradās arī zvērs. Pelēk- brūns, žurkai līdzīgs, tikai mazliet īsāku asti. Tā bija ūdensžurka.

Ziemai tā parasti sev sagādā daudz graudu, bet uz pavasari acīmredzot visi krājumi izbeigušies. Izgājusi sirot.

MĀLLEPES

Piekalnēs jau sen izlīdušas māl- lēpju stumbriņu skupsnas. Katra skup- sna ir ģimenīte. Vecākie stumbriņi ir

uidri, galviņu tur augstu, tiem pie- ujas neveiklie, mazie resniši. Dažs ir pavisam jocīgs, stāv sa- mpis, galviņu nokāris, it kā nokau- ļies, no plašās pasaules nobijies. Katra ģimenīte ir izaugusi no sak- s jeb zemesstumbra. Tur jau rudenī a savākts barības krājums. Pamazām s tiek patērēts, tomēr ar to jāiztiek >u ziedu laiku. Drīz ikviena galviņa is par dzeltenu, starainu ziediņu, pa- izāk — izveidos ziedkopu, kas sastāv i maziem, cieši sakļautiem ziediņiem.

Kad tie taisīsies noziedēt, no zemes- umbra izaugs lapas un sāks gādāt ze- esstumbram jaunus barības krājumus.

Ņ. Pavlova

Ļeņingradas iedzīvotāji brīnās — gaisā skan taures. Rītausmā, kamēr pilsēta vēl nav pamodusies un ielās nav dardoņas, skaņas dzirdamas skaidri.

Kam labas acis, vērīgi ieskatoties, zem pašiem mākoņiem var saskatīt lielu, baltu putnu baru gariem, taisniem kakliem.

Tur lido ziemeļu gulbji.

Ikkatru pavasari tie laižas pāri mūsu pilsētai, un kā taures skan viņu klaigas:

— Tū-tū! Tū-ū! — Taču ielu troksnī un dārdoņā mēs tikai reti tos sadzirdam.

Pašlaik gulbji steidz ligzdot uz Ko- las pussalu, Arhangeļskas apkaimi,. Ziemeļu Dvinas krastiem.

= CAURLAIDE UZ SVĒTKIEM* -

Mēs gaidām mūsu spārnotos draugus. Vienības padome uzdevusi katram pionierim pagatavot strazdu būri.

Pie mums visi nodevušies šim darbam. Mums ir galdnieku darbnīca. Tie, kas vēl nemāk pagatavot strazdu būri, darbnīcā to iemācīsies.

Savā skolas dārzā mēs izkārsim daudz putnu namiņu. Lai viņi dzīvo pie mums un apsargā ūbeles, bumbieres un ķiršus no kaitīgajiem kāpuriem un vabolēm. Kad skola atzīmēs Putnu dienu, katrs pionieris atnesis uz sanāksmi strazdu būri. Tā esam norunājuši. Strazdu būris būs mūsu caurlaide uz svētkiem.

Meža korespondenti Volodja Novijs, Zeņa Ķorjagins

Dežurējām kokos pie lača migas.

Piepeši kāds no apakšas pacēla sniegu, un parādījās zvēra lielā, melnā galva. No migas līda ārā lāču māte. Aiz viņas izlīda divi lācēni.

Mēs redzējām, cik saldi tā platu muti nožāvājās. Tad viņa devās mežā iekšā. Lācēni palēkšus tecēja tai līdzi. Paspējām tikai ievērot, ka tā stipri novājējusi un nopinkojusies.

Tagad tā klejo pa mežu — pēc ilgā miega ļoti izsalkusi un ēd visu, kas tikai pagadās: saknes, pērngada zāli un ogas, izdevīgā gadījumā nepalaižot garām ari zaķēnu.

SĀKUŠIES PLŪDI

Ziemas vara gāzta. Dzied cīruļi un strazdi.

Odeņi, uzlauzuši ledus vāku, brāžas brīvībā, plašajos laukos.

Tīrumos ugunsgrēks: saule dedzina sniegu. No sniega apakšas izspraucas spirgta zālīte.

Pārplūdušajās vietās ieradušās pirmās meža pīles un zosis.

Redzējām pirmo ķirzaku. Tā izlīda no mizas apakšas, uzrāpās uz celma un sildījās saulītē.

Notikumu katru dienu tik daudz, ka nespējam pierakstīt.

Satiksme ar pilsētu pārtraukta. Sākušies plūdi.

TRešA — EKSTRA TELEGRAMMA NO MEZA

(N o mūsu speciālkorespondentiem)

Par plūdu upuriem paziņosim ar putnu pastu nākošajam «Meža avīzes» numuram.

KOLHOZU kalendārs

Ziņo Ņ.

BĒGLIS AIZTURĒTS

Pavasara ūdeņi bez apdoma un zi- as bija sadomājuši aizmukt no lauka ravā.

Kolhoznieki laikus aizturēja bēgli: ķērsam pāri nogāzei sameta blīva niega vaļņus.

Ūdens palika uz lauka un lēnītēm aka iesūkties zemē. Lauka sējumi jau nana ūdeni pie savām saknītēm un jū- as ļoti spirgti.

SIMT JAUNDZIMUŠO

kolhoza «Trieciennieks» cūku kūtī šonakt saņēma dežurējošās cūkkopes. Mazie ir apaļi, veseli un ar spiedzīgām balstiņām. Deviņas laimīgās jaunās mātes nepacietīgi gaida ik stundu, kad atnesīs pabarot viņu sārtos, strupdegunī- gos zīdaiņus.

UZ JAUNU, SILTU DZĪVOKLI

no aukstās noliktavas pārvācās kartupeli. Tie ir ļoti apmierināti ar apstākļu maiņu un taisās dīgt.

JAUNUMI

SVAIGI ZAĻUMI

Veikalos parādījušies svaigi gurķi. Bites nav apputeksnējušas tiem ziedus. Saule nav sildījusi zemi, kur tie auga. Un tomēr tie ir gurķi kā gurķi: brangi, stingri, sulīgi, ar punainu miziņu. Un smaržo kā dārza gurķi, kaut arī audzēti siltumnīcā.

PALĪDZĪBA BADACIETĒJIEM

Nokusa sniegs, un nu kļuva redzams, ka visus laukus klāj panīkusi zaļa zālīte. Zeme vēl sasalusi, saknītēm no tās nekas netiek, tāpēc zālīte cieš badu.

Taču kolhoznieki to saudzē, jo tievie, vārie stādiņi ir ziemāju labība. Kolhozā tiem sagatavoja barību: pelnu, putnu mēslu, vircas un barojošo sāļu maisījumu. Pārtikas devas badacietējiem izsniegs lidojoša ēdnīca. Lidmašīna-ēd- nīca lidos virs laukiem, kaisīs barību, un katrs asns būs gana paēdis.

Pavasari medības atļautas tikai īsu laiku. Ja pavasaris sākas agri — agri sākas medības. Ja pavasaris sākas vēlu — arī medības ir vēlas. Pavasarī medī meža un ūdens putnus. Medīt drīkst tikai tēviņus — un bez suņa.

SLOKU LIDOJUMS

Mednieks no pilsētas izbrauc dienu. Pret vakaru viņš jau ir mežā. Pelēks bezvēja vakars. Smidzina sīks lietutiņš. Silts. Labākais laiks sloku riesta lidojumam.

Mednieks izvēlas vietu mežmalā un nostājas pie eglītes. Apkārtējais mežs pazems: alkšņi, bērzi un egles. Līdz saules rietam vēl ceturtdaļa stundas. Kamēr laiks — jāuzsmēķē: vēlāk nevarēs.

Mednieks stāv un klausās: mežā dzied dažādi putni, smailajās egļu galotnēs svilpo strazdi, biezoknī čivina sarkānrīklītis.

Saule nogrimusi. Cits pēc cita pārstāj dziedāt putni. Pēdējie apklust dziedātājstrazdi un sarkanrīklītes.

Tagad jāuzmanās un vērīgi jāklausās! Virs meža pēkšņi klusu atskan:

—   Psib, psvist! Kvorr, kvorr!

Pāri mežam ašiem spārnu vēzieniem gaisā iras divas slokas.

Viena aiz otras — un nekaujas.

Tātad pirmā ir māte, otrā — tēvs.

Kaut kur tumšajā meža biezoknī dobji un baigi ūjina ūpis. Spalgi un Iramigi iečirkstas no miega iztraucēts strazds.

Tumšs — drīz vairs nevarēs šaut.

Nu beidzot:

—   Psib, psvist!

No otras puses — vēl:

—   Psib, psvist!

Medniekam tieši virs galvas saskrienas — un sāk plūkties.

MEZA TEĀTRIS

RUBEŅU RIESTS

(No mūsu speciālkorespondenta)

Lielajā meža norā — teātris. Saule vēl nav uzlēkusi, bet redzams viss: gaiša nakts.

Izrādē ieradušies skatītāji — raibās rubeņu vistas. Dažas lejā, uz zemes, mielojas, citas cienīgi satupušas kokos.

Gaida izrādes sākumu.

Rau, no meža pašā noras vidū nolaižas rubenis, viscaur melns, ar baltiem spārnu galiem. Tas ir vecais rubeņu gailis.

Acis tam melnas kā pogas; modri viņš apskata riesta vietu …

Nora neviena nav, tikai skatītajas rubeņu vistas.

Bet kas tad tie par krūmiņiem? Vakar to, liekas, nebija. Nieki, protams, vai gan vienā dienā var izaugt metru augstas eglītes? Vienkārši aizmirsis … Vecuma atmiņa vāja.

Laiks sākt.

Vecais rubeņu gailis vēlreiz aplūko skatītājus, noliec kaklu pie zemes, lepna aste izslienas gaisā, bet slīpie spārni skar zemi.

Un sāk rubināt.

Izklausās gandrīz tā:

—   Pārdošu kažoku, nopirkšu apmetni, nopirkšu apmetni!

Izslienas, aplaiž acis apkārt riesta vietai un sāk atkal:

—   Nopirkšu apmetni, nopirkšu apmetni!

Būkš! — riesta vietā nolaižas vēl viens rubeņu gailis.

Būkš! Būkš! — tie nolaižas vēl un vēl, atsizdamies ar stiprajām kājām pret zemi.

Ak tu, kā vecais piepūties!

Sabozis visas spalvas.

Galva pie zemes. Aste kā vēdeklis un —

—  Ruturu-ruti-ruki-urr!

Tas ir cīņas sauciens: lai metas virsū, kas savas spalvas nežēlo!

Riesta vietas otrā galā kāds gailis atbild:

—   Kre-dere-de! Neesmu gļēvulis, panac tuvāk!

—   Ruturu-ruti-ruki-urr-urr-kre-dere-de! — Viņu jau te ir divdesmit, trīsdesmit — nevar saskaitīt! Izvēlies, kuru gribi, visi cīņas gatavībā.

Rubeņu vistas rātni sēž zaros, izlikdamās, ka priekšnesumi tās neinteresē. Manās tikai, viltīgās skaistules! Viņām par godu taču šī izrāde sarīkota. Viņu dēj šurp atlaidušies melnie cīkstoņi ar platajām astēm un kvēlojošajām, asinssārtajam uzacīm.

Ikviens dižojas ar savu brašumu un spēku skaistuļu priekša. Prom neveiklos un vārgos gļēvuļus! Tikai drošie un izveicīgie, tikai visdrosmīgākie ir viņu cienīgi.

Tad sākas…

Nu rubina un šņāc visi gaiļi, liecas pie zemes un palecas, tuvojas viens otram …

Saskrienas divi — knābi pret knābi, un pretiniekam tieši sejā:

—   Cuš-ši! — nikns šņāciens.

Svīst gaisma. Pāri skatuvei paceļas gaišās nakts caurspīdīgais priekškars.

Starp eglīšu puduriem — no kurienes gan šīs eglītes riesta vietā? — spīguļo metāls.

Rubeņu gaiļi neveltī krūmiņiem vērību.

Ikviens aizņemts tikai ar savu pretinieku.

Vecais gailis krūmājam vistuvāk. Viņš cīnās jau ar trešo sāncensi. Divi aizbēguši. Ne velti viņš ir galvenais barvedis: visā mežā nav par viņu stiprāka.

Trešais pretinieks ir drosmīgs un straujš. Pielēca un iecirta vecajam.

— čušš! — tas ļauni šņāc.

Skaistules eglēs izstiepj kaklus. Tā tikai ir izrāde, tā jau ir īsta cīņa!

Sis nebēgs, neparko nebēgs.

Atkal abi pielec viens otram klāt, sitas ar spārniem, ka plīkšķ vien, tad saķeras gaisā.

Sitiens, vēl sitiens, — nevar saprast, kurš kuru, — abi nokrīt zemē, atlec katrs uz savu pusi. Jaunajam salauztas divas stipras spārnu spalvas, tās slienas gaisā kā zilas šķēpeles, vecajam no liesmaini sārtās uzacs plūst asinis, neļauj redzēt.

Zaros satraukti mīņājas skaistules. Kurš kuru? Vai tiešām jaunais — veco? Cik viņš skaists: cietās spalvas zilgani spīguļo, aste ar platu rakstu, un spārnu gali žilbīgi spoži!

Lūk, no jauna: pielēca — saķērās. Vecais virsū!

Sadūrās — atlēca nost.

Atkal saķērās. Jaunais virsū!

Tagad vēl viena — beidzamā saķeršanās. Nu! …

Saķērās — atkāpās.

Pielēca viens otram klāt, saķērās.

Bāc — kā pērkons nodārd mežā šāviens. Dūmu mākonītis izpeld no eeļītēm.

Uz mirkli pārtrūkst rubināšana. Rubeņu vistas izstieptiem kakliem sastingst kokos. Gaiļi izbrīnā paceļ sarkanās uzacis.

Kas noticis?

Nekas, viss mierīgi.

Nav neviena.

Kluss. Dūmi virs eglītēm izklīduši. Viens no gaiļiem pagrieza galvu — tieši viņam priekšā pretinieks. Pielēca — dod ar knābi pierē!

Izrāde turpinās, gaiļi kaujas pāros.

Bet skaistules no zariem redz: vecais barvedis un viņa jaunais sāncensis abi guļ zemē beigti.

Vai tiešām viens otru nosituši?

Izrāde turpinās. Jāskatās uz skatuvi. Kurš pāris tagad visinteresantākais? Kurš no melnajiem cīkstoņiem šodien būs uzvarētājs?

Bet, kad virs meža uzlēca saule un skatītāji izklīda, no egļu būdas izlīda mednieks un pirmo pievāca veco gaili un tā jauno sāncensi. Abi asinīm noplūduši: skrotis apbērušas tos no galvas līdz kājām.

Mednieks tos pasita padusē, pacēla vēl trīs nošautus gaiļus, uzmeta bisi plecā un devās mājup.

Un, kamēr viņš gāja pa mežu, — arvien ieklausījās un skatījās apkārt: vai tikai nesatiks kādu… Šodien viņš bija pastrādājis divus tumšus darbus: šāvis rubeņu gaiļus riesta vietā neatļautā laikā un nošāvis veco gaili.

Rit izrāde meža norā nenotiks: bez vecā gaiļa to neviens neuzsāks.

Riests izjaukts.

t

RADĪOSASAUKŠANĀS

UZMANĪBU! UZMANĪBU!

Runā Ļeņingrada — «Meža avizes» redakcija.

Šodien, 22. martā, — datumā, kad diena un nakts vienādā garumā, — mēs sarikojam radiosasaukšanos ar dažādām Padomju Savienības malām.

Izsaucam ziemeļus un dienvidus, austrumus un rietumus.

Izsaucam tundru un taigu, stepes un kalnus, jūras un tuksnešus.

Pastāstiet: kas patlaban pie jums notiek?

KLAUSIETIES! KLAUSIETIES! RUNĀ ZIEMEĻPOLS

ne mums ir lien sveiiu; pec īifļas ju ilgas nakts pirmo reizi parādījusies saule!

Pirmo dienu virs okeāna iznira tikai saules maliņa, pati virsotnīte, — un pēc dažām minūtēm pazuda.

Pēc divām dienām saule izpeldēja jau līdz pusei.

Vēl pēc divām dienām tā beidzot parādījās visa un pacēlās augstu virs okeāna.

lagau ci 11 mums jiiu n s<iv«i uiciiuju.

Kaut gan no rīta līdz vakaram ir tikai viena vienīga stunda, taču gaismas kļūst arvien vairāk, un rīt diena būs jau garāka, parīt vēl garāka.

Ūdeni un zemi pie mums klāj dziļš sniegs un biezs ledus.

Baltās lāču mātes cieši aizmigušas savās ledus alās — migās. Nekur nav neviena zaļa asniņa, nav neviena putna. Tikai sals un putenis.

RUNĀ VIDUSĀZIJA

Bet mēs jau esam beiguši stādīt kartupeļus un sākam sēt kokvilnu. Pie mums saule tā karsē, ka ielas put. Zied persiki, bumbieres, ābeles. Mandeles un aprikozes, anemones un hiacintes jau noziedējušas. Sākusies lauku aizsardzības meža joslu stādīšana.

Pie mums pārziemojuši, tagad uz ziemeļiem atpakaļ dodas vārnas, kovārņi, krauķi un cīruļi. Atlaidušies mūsu vasaras putni: bezdelīgas, baltvē- deres svīres. Bet rudajām dižpīlēm koku dobumos un alās jau izperēti pīlēni; viņi izlēkuši no ligzdām un peld.

RUNĀ TĀLIE AUSTRUMI

Pie mums no ziemas miega pamodušies suņi. Nē, nē — jūs nepārklausījā- ties: tieši suņi, nevis lāči, murkšķi vai āpši.

Vai jūs domājat, ka suņi nekur neguļ ziemas miegu? Bet pie mums viņi pa ziemu iemieg.

Mums ir tāda īpaša suga — meža

suņi, augumā mazāki par lapsu un īsām kājām. Vilna tiem brūni pelēka un tik bieza un gara, ka ausis nav redzamas. Pa ziemu tie ielien alās un guļ tur kā āpši. Patlaban jau pamodušies un sā- KUŠi ķert peles un zivis.

Viņus sauc par jenotveida suņiem, jo tie līdzīgi mazajiem Amerikas lācīšiem — jenotiem.

Dienvidu Piejūrā pie mums sāk zvejot plakanās zivis — butes.

Dziļajā Usūrijas novada taigā tīģeru mātei piedzimuši mazi tīģerēni; acis tiem jau vaļā.

Diendienā gaidām, ka no okeāna mūsu upēs iepeldēs «caurceļotājas» zivis, kas nāk šurp katru pavasari šeit nārstot.

RUNĀ RIETUMUKRAINA

Mēs sējam kviešus.

No Dienvidāfrikas pie mums atgriezušies baltie stārķi. Mēs labprāt atvē- am tiem piemesties un tāpēc novieto- am uz jumtiem vecus ratu riteņus.

Patlaban stārķi vāc uz tiem zarus un taisa ligzdas.

Mūsu biškopjiem satraukums: atlidojuši bišu dzeņi. Siem glītajiem, greznajiem putniņiem bites garšo itin labi.

KLAUSIETIES! RUNĀ TUNDRA,

Pie mums vēl īsta ziema, no pavasara ne miņas.

Ziemeļbriežu bari sameklē sev sūnas, atkarpldami sniegu un ar nagiem skaldīdami ledu.

Kad gan pie mums atlaidīsies vār-

KLAUSIETIES! MALAS PUSSALA

nas! Uornga-jale — «Vārnas dienu» mēs svinam septītajā aprīlī. Līdz ar vārnu atlidošanu mēs skaitām pavasara sākumu, tāpat kā jūs Ļeņingradā — līdz ar sējas vārnu (krauķu) atlaišanos. Seit sējas vārnu nav.

RUNĀ NOVOSIBIRSKAS TAIGA

Seit viss gandrīz tāpat kā jūsu Ļeņingradas apkārtnē. Arī jūsu pilsēta atrodas taigas — skuju koku un jauktu mežu joslā, kas plašā lokā apņem visu mūsu zemi.

Vasarā šeit ir arī sējas vārnas, taču pavasari skaitām līdz ar kovārņu atlidošanu. Kovārņi pa ziemu no mums aizlaižas un pavasarī atgriežas agrāk par visiem pārējiem putniem.

Pavasaris pie mums iestājas pēkšņi un ātri paiet.

RUNĀ AIZBAIKĀLA STEPES

Dzereņu (antilopju) bari virzās uz dienvidiem: tās dodas projām no mums uz Mongoliju.

Pirmie atkušņi sagādā tām vislielākās raizes. Pa dienu atkusušais sniegs aukstajā naktī sasalst ledū. Visa līdzenā stepe pārvēršas par slidotavu. Dzereņu gludie nadziņi slīd kā pa spoguli — katra kāja uz savu pusi. Bet ātrās kājas ir antilopes glābiņš.

Cik daudz antilopju tagad pavasara atkalā iznīcina vi ki un citi plēsoņasl

RUNĀ KAUKĀZA KALNI

e mums pavasaris uzbrūk ziemai, iamies no lejas uz augšu, ainu augstienēs laiku pa laikam miegs, bet zemāk, ielejās, līst lie- tck strauti, sākas pirmie pavasara Upēs bagātīgi saplūst ūdens, tās ūdina krastus un, visu savā ceļā damas, sabangotas un varenas :as uz jūru.

ilejās zied puķes, kokiem plaukst >. Gaišās, siltās dienvidu nogāzes ītru dienu sāk zaļot arvien augstāk.

Reizē ar zaļajiem augiem augstāk pārvietojas arī putni, grauzēji un zāl- ēdāji zvēri. Vajādami stirnas, zaķus, briežus, kalnu aitas un āžus, augšup dodas arī vilki, lapsas, meža kaķi un pat cilvēkam bīstamais sniega leopards — barss.

Ziema atkāpjas uz augstajām kalnu virsotnēm.

Pavasaris to neatlaidīgi vajā, tam līdzi iet dzīvība.

KLAUSIETIES! KLAUSIETIES!

RUNĀ JORAS runĀ ledus okeĀns

3 a okeānu nāk šurp ledus, veseli le- lauki. Uz ledus guļ gaišpelēki jūras i ar tumšiem sāniem — Grenlandes i mātes. Šeit tieši uz aukstā ledus dzimst pūkaini roņu bērni, balti kā gs, melniem deguniem un acīm.

Roneni vel ilgi nedrīkstēs iet ūdenī, tiem ilgi būs jāguļ uz ledus, jo tie neprot peldēt.

Uz ledus jau izrāpušies arī vecie Grenlandes roņu tēviņi melniem purniem un sāniem. Tie met īso, cieto, dzel-

tenīgo spalvu. Arī roņiem pienācis laiks gulēt uz ledus, dreifēt, kamēr spalva bus nomesta.

Un pēkšņi virs okeāna lidmašīnās

ierodas izlūki — izpētīt, kur patlaban ledus laukos apmetušās roņu mātes ar bērniem un kur spalvas mešanas laikā saguluši ronu tēviņi.

RUNĀ MELNĀ JŪRA

Mums roņu nav. Visai reti kādam palaimējas redzēt šo zvēru. No ūdens parādās melna, trīs metrus gara mugura — un atkal pazūd. Tas ir mūku ronis, kam gadījies cauri Bosforam no Vidusjūras iepeldēt pie mums.

Toties mums ir daudz citu dzīvnieku — draiskulīgo delfīnu.

Delfīni mīl rotaļas. Te tie, cits aiz cita garā rindā no ūdens izšaudamies, met gaisā kūleņus, te tie valstās ūdenī kā kumeļi zālē. Taču tobrīd tiem tuvoties nav iespējams: aizmuks.

Bet tajās vietās, kur delfīni ganās, barojas, tie pielaiž sev 10—15 metru tuvumā.

RUNĀ KASPIJAS JŪRA

Ziemeļos pie mums viscaur ir ledus un bagātīgas roņu apmetnes.

Roņu bērni jau izauguši un mainījuši spalvu — kļuvuši tumši pelēki. No apaļajiem āliņģiem arvien retāk izlien roņu mātes; viņas pēdējās reizes atnāk pabarot savus mazuļus ar pienu.

Arī roņu mātes sāk mest spalvu. Viņam ir pienācis laiks doties citos ledus laukos — tur, kur bariem sagūluši roņu tēvi, — lai mestu spalvu kopā ar tiem. Bet ledus jau kūst un drūp zem viņiem. Tad zvēriem jādodas uz krastu pārlaist spalvu mešanu smilšainajos sēkļos.

Mūsu caurceļotājas zivis — Kaspi- jas siļķes, stores, belugas un daudzas citas jau lasās kopā no visas jūras ciešos baros un peld uz Volgas un Urālas grīvām.

Te zivis gaidīs, kamēr šīs upes savās augštecēs atbrīvosies no ledus. Un Volga atnesīs svaigu ūdeni.

Tad sāksies sacīkstes: baru bariem zivis trauksies augšup pa straumi grūstīdamās un spiezdamās, steigsies nārstot tur, kur pašas reiz izšķīlušās no ikriem, — tālu šo upju ziemeļos, lielajās pietekās un mazajās upītēs.

RUNA BALTIJAS JŪRA

Arī mūsu zvejnieki sagatavojušies osta pēc otras, un tvaikoņi dodas tālos

/ejot brētliņas, siļķes un mencas, bet, braucienos.

klīdz Somu un Rīgas jūras līcī izku- Ierodas kuģi no visām pasaules mats ledus, zvejos reņģes, salakas un rep- 1ām.

us. Ziema beigusies, Baltijas jūra sākas

No ledus atbrīvojas viena mūsu rosīga darba periods.

KLAUSIETIES! KLAUSIETIES! RUNĀ VIDUSĀZIJAS TUKSNESIS

Arī pie mums pavasarī ir liela rosme. Līst lietus. Lielā karstuma vēl nav. Un visur, pat smiltājos, spraucas laukā nezin kā uzdīgusi zālīte.

Krūmājiem plaukst lapas. No pazemes izrāpjas visu ziemu cieši gulējuši dzīvnieki. Izlidojušas mēslu vaboles, vaboles-smecernieki, košās krāšņvaboles apsēdušas krūmus. No dziļām alām rāpo laukā ķirzakas, čūskas, bruņurupuči, susliki, smiltāju peles, lēcējpeles.

Melnie grifi bariem atlido no kalniem medīt bruņurupučus. Tie prot ar saviem garajiem, līkajiem knābjiem izknābāt bruņurupuča miesu no kaula bruņām.

Sarodas pavasara viesi: sīkie tuksneša ķauķi, čakstes, visdažādākie cīruļi — lielie tatāru, sīkie Āzijas, melnie, baltspārnu un cekulainie. Gaiss dziesmu pilns.

Gaišais, līksmais pavasaris ievieš dzīvību pat tuksnesī!

Ar šo mes beidzam savu raidījumu — radiosasaukšanos ar dažādām Padomju Savienības malām.

Mūsu nākošā pārraide — 22. jūnijā.

SAUJ ATBILDI TIEŠI MĒRĶI!

ŠAUJ ATBILDI TIEŠI MĒRĶU

PIRMĀ SACENSĪBA

Ar kuru dienu (pēc kalendāra) skaita pavasara sākumu?

Kāds sniegs ātrāk nokūst — tīrs vai netīrs?

Kādēļ pavasarī nešauj kažokādas zvērus?

Kas pavasarī parādās pirmie — sikspārņi vai lidojošie

kukaiņi?

Kādas puķes pie mums pavasarī uzzied pirmās?

Kāds meža putns pavasarī krasi maina savu spalvas

krāsu?

Kad baltais zaķis kļūst viegli pamanāms?

Vai zaķēni piedzimst redzīgi vai akli?

Te uzzīmētas divas priedes. Viena izaugusi biezā mežā,

otra — klajumā. Kur katra augusi?

Kas ir mūsu mazākais zvērs?

Kas ir mūsu mazākais putns?

Šeit uzzīmēti triju dažādu putnu knābji. Viens no šiem putniem pārtiek no kukaiņiem, otrs — no graudiem un egām, trešais — no zvēriņiem un putniem. Kā pazīt pēc knābja, kurš putns no kā pārtiek?

Kuriem mūsu dziedātāju putniem tēviņi ir sarkani, mātītes — zaļas?

Šo koku apgrauzuši zaķi. Kā zaķi aizsnieguši koka mizu tik augstu, un kādēļ tie koku nav apgrauzuši lejā, pie saknēm?

Kuras divas dienas gadā saule pie debesīm spīd tieši

pusi diennakts?

Kas aug ar galotni uz leju?

Krāsns nekuras, malka nedeg, bet siltums rodas.

Lidinādamies klusē, tupēdams klusē, saīris un izšķīdis

top skaļš.

Melnis rikšo, ilksis stāv. Ziemu ar baltu sagšu, pavasarī ziedu tērpā. Ziemā silda, pavasarī dilst, vasarā mirst, rudenī atdzimst.

Kas bija vakar, un kas būs rītu? Koks nav, bet zarains gan.

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.                  !).

10.

11.

12.

13.

14.

115.

I». 17. IN.

I». 20. 21.

22. 28. 24.

Maza sieviņa franču mēlē runā: žag-fut, žag-fut.

m

SLUDINĀJUMI

MEKLĒJAM DZĪVOKĻUS

Savrupmājiņas no cieši sanaglotiem dēļiem, ne plānākiem par 2 cm. Augstums 32 cm, platība 15X15 cm; ar 5 cm lielu skrēju 23 cm augstu no grīdas, saules pusē.

Esam jau atlidojuši.

Meklējam rombveida namiņus. Sienu laukums 12x12 cm, skrejas lielums 4 cm.

Atlidosim šinīs dienās. Melnie mušķērāji, erickiņi

Strazdi

Namiņus ar šķērssienām iekšpuse. Trīs nodalījumu kopējā platība 12X36 cm, 4 cm plata skrēja zem

jumta.

Atlidosim maijā.

Esam jau Īdat. Baltās cielavas

Meklējam šķūnīšus: augstums i 1 cm, platība 11X11 cm, skrēja 4 cm liela 7 cm augstu no grīdas.

Atlidosim maijā. Pelēkie mušķērāji

Svīres

MEZA AVĪZE

GĀJPUTNU ATGRIEŠANĀS MĒNESIS No 21. aprīļa līdz 20. maijam

(Otrais pavasara mēnesis)

Nr.2 Saule ieiet Vērša zīmē S/

2. NR-A SATURS

GADS — SAULES POĒMA: APRĪLIS I II LA PUTNU PĀRCEĻOŠANA UZ DZIMTENI

IM INI AR GREDZENIEM MI ZA NOTIKUMI AR MAKŠĶERI MI ZA TAUTU KARS KOI IIOZU KALENDARS

PILSĒTAS JAUNĀKIE NOTIKUMI JAUNO MICURINIEŠU SALIDOJUMS ATKLĀTA VĒSTULĒ PIONIERIEM

UN SKOLĒNIEM KITA VEĻIKANOVA STĀSTI. Desmit mani

novērojumi MEDĪBAS

ŠAUTUVE, otrā sacensība SLUDINĀJUMI. Vērīgā Acs

GADS — SAULES POĒMA 12 MENESOS

Aprīli — sniegi kā degt sadeg! Aprilis te guļ, te pūš, gan siltumu sola, bet raugies vien, kā vēl būs!

Sai mēnesī kalnu ūdeņi ieplūst upēs, zivis atstāj ziemošanas vietas. Pavasaris, atbrīvojis zemi no sniega, ķeras pie nākamā darba: atbrīvo ūdeņus no ledus. Izkusušais sniegs tērci- tēs vien klusi satek upēs, ūdens tajās paceļas un salauž ledus slogu. Pavasara straumes čalodamas tālu pārplūdina ielejas.

Padzērusies pavasara ūdeņus un siltu lietu, zeme ietērpjas zaļā tērpā ar maigo sniegpulkstenīšu rotu. Bet mežs vēl arvien stāv kails — gaida savu kārtu, kad pavasaris to ievēros. Bet kokos ir jau sākusies slēpta sulas ritēšana, briest pumpuri, plaukst ziedi ne vien uz zemes, bet ari koku zaros.

LIELA PUTNU PĀRCEĻOŠANA UZ DZIMTENI

Putni bariem plūst no ziemas mītnēm. Pārceļošana uz dzimteni norit stingrā kārtībā, pa grupām, katrai grupai ievērojot savu kārtu.

Šogad putni atgriežas pa tiem pašiem gaisa ceļiem un tai pašā kārtībā, kādā lidojuši viņu senči tūkstošiem, desmitiem tūkstošu un simtiem tūkstošu gadu no vietas.

Pirmie ceļā dodas tie, kas rudenī mūs atstāja pēdējie. Pēdējie dodas ceļā lie, kas pirmie rudenī aizlidoja.

Tieši pāri pilsētai un Ļeņingradas apgabalam iet putnu Lielais jūras ceļš. lo sauc par Baltijas gaisa ceļu.

Lielā jūras ceļa viens gals beidzas drūmajā Ledus okeānā, otrs izzūd ziedošajās siltajās zemēs. Nebeidzamā virkne noteiktā kārtībā un ierindā debesīs lido neskaitāmi jūras un piekrastes putnu bari. Tie lido gar Āfrikas krastiem, pāri Vidusjūrai, gar Pireneju pussalas krastiem, gar Biskajas līci, gar jūras šaurumiem, gar Ziemeļu un Baltijas jūru.

Ceļā tos gaida šķēršļi un nelaimes. Bieza migla kā siena nostājas spārnoto ceļotāju priekšā. Drēgnajā tumsā putni noklīst no ceļa. Pilnā sparā skriedami, tie nositas pret asajām, neredzamajām klintīm.

Jūras vētras aplauž viņiem spalvas, atlauž spārnus, aiznes pašus tālu no krastiem.

Ja ūdeņus iekaļ pēkšņs sals — ūdensputni mirst no bada un aukstuma.

Nekas tomēr nespēj apturēt spārnoto ceļinieku lielos pūļus; cauri miglām un visiem šķēršļiem tie laižas uz dzimteni, uz savām ligzdām.

Ne visi mūsu gājputni pārziemo Āfrikā un lido pa Baltijas ceļu. Citi laižas šurp no Indijas, bet platknābja pūslītis aizlidojis pārziemot vēl tālāk: uz Ameriku. Tas steidzas šurp pāri visai Āzijai. No sava ziemas mājokļa līdz ligzdai Arhangeļskas apkaimē tam jānolido vairāk nekā 15 tūkstoši kilometru. Pārlidojums ilgst gindrīz divus mēnešus.

PUTNI AR GREDZENIEM

la tev gadās nošaut putnu ar baltu ala gredzenu ap kāju, tad noņem šo dzenu un nosūti1 Putnu gredzeno- as birojam: Maskava V-331, Krav- ko ielā 12, — pievienojot vēstuli, un kad esi putnu nošāvis. Ja noķer gredzenotu putnu, pieraksti dzenā iespiestos burtus un numuru, aid putnu brīvībā un paziņo par u atradumu uz to pašu adresi. Ja gredzenotu putnu nošāvis vai ēris kāds tavs pa'ziņa — mednieks putnu ķērājs, pastāsti viņam, kas jādara.

Vieglos metāla (alumīnija) gredze- : putniem uzmauc kājās. Burti gre-

' Gredzenu vari nosūtīt arī I.atvijas PSR itņu akadēmijas Bioloģijas institūta Ornito- 11 grupai. Salaspils, Miera ielā 3. Red.

dzenā norāda, kurā valstī un kāda zinātniska iestāde putnu gredzenojusi. Ar to pašu numuru, kas iespiests gredzenā, zinātniskā darbinieka dienasgramatā ierakstīts, kur un kad viņš gredzenojis putnu.

Tā zinātnieki atklāj brīnumainus putnu dzīves noslēpumus.

Gadās, ka mūsu zemes tālajos ziemeļos gredzenotais putns nokļūst cilvēku rokās kaut kur Āfrikas dienvidos, Indijā vai kur citur. No turienes tad nu ari atsūta tam noņemto gredzenu.

Starp citu, ne visi putni aizlaižas no mums pārziemot dienvidos: daži dodas uz rietumiem, citi uz austrumiem, bet ir arī tādi, kas, ziemai tuvojoties, lido uz ziemeļiem. Tas ir viens no gājputnu noslēpumiem, kas atklāts ar gre- dzenošanu.

SĶĪDONIS

Aiz pilsētas ir šķīdonis: ne pa meža, ne lauku ceļiem nav iespējams izbraukt ne kamanās, ne ratos. Ar lielām grūtībām mums izdodas saņemt ziņas no meža.

OGAS ZEM SNIEGA

Meža purvā no sniega apakšas parādījušās dzērvenes. Lauku bērni iet tās lasīt un saka, ka pārziemojušās ogas saldākas par rudens ogām.

KUKAIŅU EGLĪTE

Uzziedējusi blīgzna. Tās resnos, mezglainos, pelekzaļos zarus no vienas vietas klāj vieglas, koši dzeltenas lodītes. Viss krūms izskatās pūkains, viegls un saulains.

Blīgznas ziedu laikā kukaiņiem ir svētki. Ap izrotāto krūmu troksnis un jautrība kā eglītes sarīkojumā. Zum kamenes, skraidelē nejēgas mušas; darbīgās bites, putekšņus vākdamas, šķirsta smalkās putekšņlapas.

Lidinās tauriņi. Te dzeltenais citronu tauriņš ar robainajiem spārniem, tur lielacainais, rūsganais nātru tauriņš.

Lūk, uz pūkainās, dzeltenās lodītes, apsegdams to ar saviem tumšajiem spārniem, apmeties bērzu raibenis. Izbāzis garu snuķīti, viņš taustās starp putekšņlapām pēc medus.

Blakus šim košajam svētku krūmam aug otrs. Tā arī ir blīgzna un arī ?ied. Taču šim krūmam ziedi gluži citādi: neizskatīgi, pelēki zaļi, spuraini čieku- riņi. Ari uz tiem metas kukaiņi. Tomēr pie šā krūma nav tādas kņadas kā kaimiņos. Toties šai krūmā nogatavojas blīgznas sēklas. Kukaiņi jau pārnesuši lipīgos putekšņus no dzeltenajām lodītēm uz pelēki zaļajiem čiekuriņiem. Ikvienā garenajā, pudelītei līdzīgajā aug- lenīcā izaugs sēklas.

Ņ. Pavlova

SPURDZES

Upju, strautu krastos un mežmalās pavērušies ziedi — spurdzes. Tās neplaukst uz zemes, kas nule kā atku- susi, bet pavašara saules sasildītos zaros. ļ

Iegarenas, brūnas spurdzes, ar tādām zied un i izgreznojas alksnis un lazda. :

Spurdzes izauga jau iepriekšējā gadā, bet ziemu turējās stingras un nekustīgas. Bet pļatlaban tās pastiepušās, kļuvušas irdenas un lokanas.

Tiklīdz zars sakustas, ziedi saligo- > un izlaiž dzeltenu putekšņu māko- i.

Taču kā alksnim, tā ari lazdai ir ne :n spurdzes, bet uz tiem pašiem za- m plaukst ari citi ziedi — ar augle- :ām. Alksnim — brūni čiekuriņi, laz- i — prāvi pumpuri, no kuriem iz- raukušies sārti matiņi. Liekas, ka

Pēc ilgā ziemas miega tās bija pavisam zaudējušas spēkus un gulēja uz pūžņa ka lipīgas, melnas piciņas.

Mes tās viegli pabikstījām ar kociņu, bet šīs tikko spēja pakustēties. Tam trūka pat speķa izšļākt uz mums kodīgo skudru skābi.

Paies vēl dažas dienas, kamēr tās no jauna uzsāks darbu.

umpurā sēž ūsaini kukainīši, bet īste- ībā tās ir drīksnas. Katrā pumpurā ivas, trīs un pat piecas.

Alksnim un lazdai patlaban nav apu, un vējš brīvi klīst starp kailajiem ariem, šūpo spurdzes, uzķer putekšņus m pārnēsā no koka uz koku. Sārtie natiņi — drīksnas uztver putekšņus, un natainie ziediņi apputeksnējas, lai pret ūdeni pārvērstos par riekstiem. Appu- eksnējas arī alkšņa čiekuriņveida ziedi. \fo tiem līdz rudenim izaugs melni čiekuriņi ar sēklām.

Ņ. Pavlova

SKUDRU PŪZNIS SAKUSTĒJIES

Mēs uzgājām zem egles lielu skudru pūzni. Sākumā domājām, ka tā ir parasta gružu un vedu skuju kaudze, nevis skudru pilsēta: neredzējām nevienu skudru.

Tagad no pūžņa viss sniegs nokusis un skudras iznākušas saulītē sildīties.

ODZES SAULES PELDE

Indīgā odze ik rītu uzrāpjas uz sausa celma un sildās saulē. Viņa rāpo tikai ar pūlēm, jo asinis tai salā stipri atdzisušas.

Sasildījusies saulītē, odze kļūst možāka un dodas medīt peles un vardes.

KAS VĒL PAMODIES?

Pamodušies, jau sikspārņi un dažādas vaboles — plakanās skrejvaboles, apaļās, melnās mēslu vaboles un sprakšķi. Sprakšķi izrāda savus pārdrošos trikus: apgāzti uz muguras, tie noknik- šķina ar galvu, palecas, apmet gaisā kūleni un nokrīt tieši uz kajam.

Uzziedējušas pienenes, un bērzi ietinušies zaļā plīvurā: drīz vien tiem izplauks lapas.

Pēc pirmā lietus no zemes izlīdušas sārtās lietus sliekas un parādījušās pirmās sēnes — lāčpurni un bisītes.

dīķi

Dīķis atdzīvojies. Vardes atstājušas savas ziemas dūņu gultas, met ikrus un lec no ūdens krastā.

Bet tritons, gluži otrādi, nule kā atgriezies no krasta ūdenī.

Mūsu pusē, pie Ļeņingradas, bērni tritonu sauc par «haritonu». Tas ir

melni oranžs, ar asti un drīzāk atgādina ķirzaku nekā vardi. Ziemai tuvojoties, tas aiziet no dīķa mežā un gul tur, ieracies mitrajās sūnās.

Pamodušies arī krupji un met ikrus. Varžu ikri peld ūdenī kā recekļaini kunkuļi. Tie sastāv no pūslīšiem, un katrā pūslītī ir melns, apaļš punkts. Krupim turpretī ikri turas virknītēs, kas piestiprinātas pie ūdenszālēm.

meza sanitāri

Ziemā dažkārt, nikna aukstuma pārsteigti, pēkšņi nosalst putnf un zvēriņi. Tos apputina sniegs. Pavasarī tie kļūst redzami, tomēr ilgi tā nepaliek: tos pievāc lāči, vilki, vārnas, žagatas, kapraču vaboles, skudras un citi meža sabiedriskie sanitāri.

vai tie ir pavasara ziedi?

Patlaban jau var atrast daudz ziedošu augu: atraitnītes, plikstiņus, nau- duļus, virzu un kumelītes.

Taču nedomājiet, ka visi šie augi nule izspraukušies no zemes kā snieg- pulkstenītes, kas «ar zaļu mazu roku lauž ziemas burvju loku».

Atraitnītes, plikstiņi, nauduļi, virza un kumelītes pat nav slēpušās no ziemas. Tās drosmīgi sagaidīja to pilnā ziedā. Tikko pāri tām sniega segas vietā parādījās zilā debess, tās pamodās un atžirga arī to ziedi un pumpuri.

Pumpuru vietā, ko mēs vēlā rudenī redzējām uz šo augu stiebriņiem, tagad atrodam ziedus.

Un kā tad nu iznāk — vai tie ir pavasara ziedi?

Ņ. Pavlova

baltais kovārnis*

Malije Jalčiki ciemā pie skolas mitinās balts kovārnis. Tas lido parasto kovārņu barā. Tādu baltu kovārni nav redzējuši pat veci ļaudis. Mēs, skolnieki, arī nezinām, kādēļ kovārnis ir balts.

Meža korespondenti skolēni Poļa Siņicina un Gera Maslovs

Redakcijas paskaidrojums

Dažreiz parastajiem putniem un zvēriem piedzimst gluži balti putni un zvērēni. Zinātnieki tos sauc par albino- s i em.

Albinosi mēdz būt vai nu pavisam balti, vai arī daļēji — vietām iekrāsoti. To organismā trūkst krāsvielas — pigmenta, kas noteic matu un spalvu krāsu.

Mājas dzīvnieku vidū ir daudz albi- nosu: baltie truši, baltās vistas un gaiļi, baltās peles un žurkas.

Meža dzīvniekiem albinosi piedzimst ļoti reti. Albinosiem dzīve tūkstoš reižu grūtāka.

Gadās, ka tos — vēl mazus — nogalina pašu vecāki.

Dažkārt albinosus visu mūžu vajā visa cilts. Bet, ja nu radi arī uzņem balto kropli savā vidū — kā balto kovārni Malije Jalčiki ciemā —, albino- sam tomēr grūti savu dzīvību ilgi saglabāt: viņš visiem duras acīs, it īpaši plēsoņām.

rets zvēriņš

Mežā skaļi brēca dzenis. Tik skaļi, ka man tūlīt bija skaidrs: dzenim nelaime! Izlauzies cauri biezoknim, redzu: norā — sauss koks, stumbrā rūpīgi izkalts caurums — tur dzenim ligzda. Uz caurumu pa stumbru augšup lien dīvains zvēriņš — nevar pazīt, kas! Pelēks, aste nav gara un nav arī kupla, austiņas maziņas, apaļas, kā mazam lācēnam. Bet acis kā putnam: lielas, uz āru izspiedušās.

Pielīdis pie ligzdas, zvēriņš ieskatījās koka dobumā: acīmredzot iegribējās pamieloties ar olām… Te dzenis kā metās viņam virsū! Zvēriņš pašāvās aiz stumbra. Dzenis pakaļ. Zvēriņš sāka riņķot ap koku. Dzenis līdzi.

Zvēriņš arvien augstāk un augstāk — bet tālāk nav kur: pati koka galotne! Bet dzenis kā liek ar knābi! Zvēriņš lēca no koka — un aizlidinājās pa gaisu.

Ķepiņas izpletis, viņš lidinās pa gaisu kā kļavas lapa rudenī. No sāna uz sānu pazvalstās un ar astīti stūrē. Pārlaidās pāri norai — un notupās zarā.

Tikai tagad es atjēdzos, ka tā ir lid- vāvere. Ķermeņa sānos tai ādas krokas; kolīdz ķepiņas paplēš, krokas izstiepjas — un vāvere lido. Mūsu mežu izpletņu lēcēja! 2ēl tikai, ka viņu tik maz.

Meža korespondents N. Sladkovs

STEIDZAMA VĒSTULE AR PUTNA PASTU (No mūsu meža korespondentiem)

plūdi

Pavasaris meža iemītniekiem atnesis daudz posta. Sniegs ātri nokusis, upes pārplūdušas un apslīcinājušas krastus. Vietumis ir īsti plūdi. No visām pusēm mums pienāk ziņas par plūdu upuriem. Visvairāk ir cietuši zaķi, kurmji, lauka peles un citi zvēriņi, kas mīt virs un apakš zemes. Ūdens ieplūdis to mājokļos. Zvēriem bija jābēg no mājām.

Katrs glābies no plūdiem, kā mācējis.

Mazais cirsli tis izlēca no alas un uzrāpās krūmā. Viņš sēž un gaida ūdeni krītamies. Cirslītim nelaimīgs izskats, jo viņš cieš badu.

Ūdenim pārplūdinot krastu, kurni i s savā pazemes mājoklī tikko nenoslāpa. Viņš izlīda no zemes, iznira ūdens virspusē un peldus steidzās meklēt sausu vietiņu.

Kurmis ir labs peldētājs. Tam nācās nopeldēt vairākus desmitus metru, kamēr izkļuva krastā. Viņš ir ļoti priecīgs, ka neviens plēsīgs putns nebija pamanījis uz ūdens virsas tā spožo, melno kažociņu.

Laimīgi izrāpies krastā, kurmis atkal ierakās zemē.

ZAĶIS KOKA

Lūk, kā zaķim gadījās.

Zaķis dzīvoja saliņā platas upes vidū. Naktī tas grauza jaunām apsēm mizu, bet dienā slēpās krūmos, lai to nepamanītu lapsas vai cilvēka acs.

Tas bija jauns, ne visai gudrs zaķis. Viņš pat neievēroja, ka upē apkārt saliņai ar troksni lūza ledus.

Tai dienā zaķis mierīgi gulēja zem krūma. Saule viņu sildīja, un garausis nemanīja, ka ūdens upē strauji ceļas. Viņš atmodās, vienīgi jūtot, ka kažociņš no apakšas mitrs.

Pielēca kājās —r visapkārt jau ūdens.

Bija sākušies plūdi. Samērcējis tikai ķepas, zaķis aizmuka saliņas vidienē: tur bija vēl sauss.

Ūdens upē tomēr strauji cēlās. Saliņa kļuva mazāka un mazāka. Zaķis šaudījās no viena gala uz otru. Viņš redzēja, ka drīz visa saliņa pazudīs zem ūdens, tomēr neiedrošinājās mesties aukstajos, straujajos viļņos: viņš nespētu pārpeldēt sabangoto upi.

Tā pagāja visa nakts un visa diena.

Nākoša^ rītā ūdens neskarts bija palicis tikai niecīgs salas gabaliņš. Uz tā auga resns, grumbuļa'ins koks. Pārbiedētais zaķis skraidīja ap tā stumbru.

Trešajā diena ūdens pacēlās jau li pat kokam. Zaķis mēģināja uzlēkt kol tomēr ik reizi noslīdēja un iekrita ūde

Beidzot viņam izdevās uzlēkt resnā apakšējā zara. Zaķis uzmetās tā un pacietīgi sāka gaidīt plūdu b gas: ūdens upē vairs necēlās.

Bada nāves viņš nebaidījās: v< koka miza, lai gan ļoti cieta un riig tomēr bija derīga barībai.

Daudz bīstamāks bija vējš. Tas t poja koku tik stipri, ka zaķis ar puh spēja noturēties zarā. Viņš bija kā m; rozis kuģa mastā: zars, uz kura vi tupēja, šūpojās kā rāja, bet lejā cēja auksts, dziļš ūdens.

Platajā upē viņam garām peldi koki, baļķi, zari, salmi un dzīvnie līķi.

Nabadziņš aiz bailēm saka dreb kad, rāmi viļņos šūpodamies, lēni aizpeldēja garām kāds cits zaķis. Tas ķepām bija aizķēries žagaros un līdz tiem tagad peldēja augšpēdus, izstii tām, sastingušām kājām.

Zaķis notupēja kokā trīs dienas.

Beidzot ūdens nokritās un viņš n lēca zemē.

Tā nu viņam jādzīvo uz salas up vidū līdz karstajai vasarai. Vasarā u kļūs seklāka, un tad viņš tiks krasi;

VĀVERE LAIVĀ

^pplūdušajās pļavās zvejnieks lika terus plaužiem. Viņš lēnām Irās ā cauri ūdens apņemtajiem krūmi.

Kādā krūmā viņš pamanīja dīvainu, *anu beku. Piepeši beka palēcās — taisni zvejnieka laivā iekšā. Laivā tā pēkšņi pārvērtās par slapju, ūrušu vāveri.

Zvejnieks aizveda to līdz krastam, ere tūdaļ izlēca no laivas un metās nežu.

Kā viņa bija nokļuvusi krūmā ūdens i un cik ilgi tur nosēdējusi, neviens ina.

ĻAUNI KLĀJĀS PAT PUTNIEM

Spārnotajiem plūdi, protams, nav bīstami. Taču arī tie cietuši plūdos. Dzeltenā stērste bija iekārtojusi ligzdu liela grāvja malā un jau pa- jusi sadēt olas.

Plūdi aizskaloja ligzdu, ūdens aiz- a olas, un stērstei bija jāmeklē lig- i jauna vieta.

Bet mērkaziņa sēž kokā un gai- gaida plūdu beigas. Garkājainā mērkaziņa dzīvo purvā barību izvelk ar savu garo knābi no stās zemes. Kājas viņai tādas, ka ar tām ļoti ērti var staigāt pa zemi. Zarā ar tādām kājām tai tikpat laba sēdēšana kā sunim uz žoga.

Tomēr viņa sēž un gaida, kad atkal varēs staigāt pa mīksto purva zemi un bakstīt to ar knābi. Nevar taču atstāt dzimto purvu! Visas vietas jau aizņemtas, un citā purvā viņu neielaidīs turienes mērkaziņas.

PĒDĒJAIS LEDUS GABALS

Pāri upei veda ziemas ceļš, pa kuru kolhoznieki brauca ar ragavām. Bet atnāca pavasaris, ledus upē izburba, sašķēlās, un ceļa gabals šūpodamies aizpeldēja pa straumi lejup.

Tas bija netīrs ledus gabals, ar mēsliem, slieču grambām un zirgu pakavu pēdām. Tā vidū mētājās pakavu nagla.

Sākumā ledus gabals peldēja pa upes gultni. No krasta uz tā salaidās balti putniņi — cielaviņas — un ķēra tur mušas.

Tad upe izgāja no krastiem un ledus gabals nokļuva pļavā. Tam pa apakšu aizpeldēja zivis, kas klejoja pa ūdens applūdinātajām pļavām.

Reiz tuvumā iznira melns zvēriņš bez acīm un uzrāpās uz ledus gabala. Tas bija kurmis. Pļavai applūstot, pazemē bija pietrūcis gaisa, un viņš izpel- (lēja virspusē. Piepeši ledus gabals ar vienu malu aizķēra sausu pakalnu; kurmis nolēca un aši ierakās zemē.

Ledus gabals tomēr peldēja tālāk un tālāk un nonāca mežā. Uzbrauca celmam virsū un iestrēdza. Te nu uz tā salasījās plūdos cietušu sauszemes /.vēru bariņš: meža peles un mazs zaķēns.

Nelaime bija kopīga, un viņiem visiem draudēja gals. Zvēriņi trīcēja aiz sala un bada un spiedās cits pie cita.

Bet tad ūdens sāka spēji kristies, saule izkausēja ledus gabalu, un uz celma palika tikai pakavu nagla: zvēriņi bija nolēkuši zemē un aizskrējuši kur kurais.

PA UPĪTĒM, UPĒM UN EZERIEM

Pa upītēm blīvi peld baļķi: sākusies ziemā sagatavoto kokmateriālu vaļēja pludināšana. Tur, kur upītes ieplūst lielajās upēs un ezeros, plostnieki aizšķērso to ietekas un ierīko «aplokus». Sājos aplokos kokus sasien, un tālāk tie pel ci jau plostu veidā.

Mūsu apgabala lielajos mežos sākas simtiem mazu upīšu. Daudzas no tām ietek Mstas upē. Msta ietek līmeņa ezerā. No līmeņa ezera Lādpgas ezerā ietek platā Volhovas upe. Bet no Lādo- ;\is ezera iztek Ņeva.

Kādā no mūsu apgabala mežu biezokņiem" ziemā nolaiž koku. Pavasarī to ieveļ upītē, un nedzīvais koks ceļo pa iideiis takām, ceļiem un lielceļiem. Un K.id.is, ka koka stumbrā sēž kāda kok- nrbeja vabole un brauc uz Ļeņingradu.

Koku pludinātāji dabū pieredzēt daudz ko.

Viens 110 mums pastāstīja šādu nolikumu.

Me/.;i upītes krastā uz celma sēdēja v.ivere. Savās priekšķepiņās tā turēja lielu egles čiekuru un grauza to.

Te no meža uz viņu riedams metās liels suns. Koku, kuros vāvere varētu glābties, tuvumā nebija. Nosviedusi čiekuru, vāvere atmeta kuplo asti uz muguras un lēkšus laidās uz upīti. Suns viņai pakaļ.

Upītē šai laikā peldēja daudz baļķu. Vāvere uzlēca uz tuvākā baļķa, no tā uz otru un trešo.

Suns iekarsis metās viņai pakaļ. Bet vai nu suns ar savām augstajām, taisnajām kājām var lēkāt pa baļķiem? Baļķi ūdenī griežas. Paslīdēja pakaļkājas, tad paslīdēja ari priekškājas. Suns pakļuva zem ūdens. Tieši tai brīdī straume sadzina veselu gūzmu baļķu. No suņa vairs ne vēsts.

Bet veiklā, vieglā vāvere — no baļķa uz baļķi, no baļķa uz baļķi un, skat, jau otrā krastā.

Kāds cits pludinātājs redzējis, kā uz resna, atsevišķi peldoša baļķa uzrāpies brūngans zvērs, divreiz lielāks par kaķi. Zobos tas turējis lielu plaudi.

Zvērs aptupies uz baļķa, mierīgi noēdis zivi, pakasījies, nožāvājies un ieslīdējis upē.

Tas bija ūdrs.

KO ZIVIS ZIEMU DARĪJA?

Ziemā stiprā salā daudzas zivis cieši gulēja.

Karūsas un līņi jau rudenī ierakās dūņās. Grunduļi un vīķes pārziemoja dziļumos ar smilšainu dibenu. Karpas un brekši nolikās uz ziemas guļu dziļās ar meldriem aizaugušu upju un ezeru līču bedrēs. Stores jau no rudens sagūlušas ciešā barā neaizsalstošu lielu upju bedrēs. Jo dziļāks ūdens, jo siltāks tas pie gultnes.

Bet, ko dara zivis, kas pa ziemu gandrīz neguļ, uzzināsiet šai mūsu avīzes numurā.

Visas šeit minētās zivis pamodušās un steidz nārstot.

4 • 120

Pēc senas ierašas medniekam, dodo- > medībās, pa jokam novēl: «Ne pūku, spalvu!» Makšķerniekam, novēlot ksmi, saka: «Ne asakas!» Mūsu lasītāju vidū nav mazums rautīgu makšķernieku. Mēs tiem vē- i ne vien lielu lomu, bet esam ar iru palīdzēt ar padomu un norādījumi, kur, kad un kādas zivis ķeras1 . Tiklīdz no upēm ledus izgājis, :as vēdzeļu zveja ar gruntsmak- ri un tārpu un, kad ledus izkūst dī- 1 un ezeros, — ruduļu makšķerēšana maksteņu kāpuriem. Ruduļi uzturas sta tuvumā pērnajās zālēs un kosās, āk ķer ālantus ar gruntsmakšķeri. Kad ūdens kļūst dzidrāks, sākas ja ar spiningu un ūdām uz dzīvām tiņām.

«Zvejniekam jāizpēta zivju dzīve vi- gadalaikos, jebkuros laika apstāk- , lai, atnācis pie upes vai ezera, nedīgi varētu izraudzīties īsto vietu jai,» saka mūsu ievērojamais zvejas pratējs F. Kuņilovs. Pavasara ūdeņiem nokrītoties, kad idri iezīmējas upju krasti un ūdens st dzidrs, sākas līdaku, zandartu, sa- latu un asaru zveja upes grīvās un caurtecēs, lejpus sēkļiem un krācēm, pie kraujām un atvaros, īpaši kur pie krasta nogrimuši koki un aug krūmi, rāmajos, ne visai plašajos ūdens klajumos, kur var aizmest vizuli līdz straumes vidum, lejpus tiltu balstiem, no liellaivām un plostiem, no dzirnavu dambjiem — pašā atvarā vai straumē, gar krastiem un zem krūmiem.

Pludiņmakšķere, kas piemērota dažādu zivju ķeršanai, saka Kuņilovs, der zivju ķeršanai no agra pavasara līdz vēlam rudenim visās ūdenskrātuvēs.

No maija vidus ezeros un dīķos uz sliekas ķeras līņi, vēlāk arī plauži, asari un karūsas. Labākās zvejas vietas: gar krastu — zālēs, pie krūmiem, līčos — pusotra līdz trīs metru dziļumā. Vienā vietā nav jāuzkavējas ilgi: ja vairs neķeras, tad jāpāriet uz citu vietu. Ērtāk ir makšķerēt no laivas.

Nelielās upēs ar lēnu straumi, tiklīdz ūdens kļūst dzidrs, dažādas zivis var ķert no krasta. Mierīgos ūdeņos labākās vietas: pie stāviem krastiem vai bedres upes vidū ar siekstām un krūmiem ūdenī, līcīši ar zāli un grīsli gar krastu. Dažkārt pie šādiem līcīšiem un krūmiem grūti pieiet: staigni krasti, visapkārt slīkšņa. Taču, ja izdodas pa ciņiem vai ar garajiem zābakiem kājās aizkļūt līdz pašam krastam un iemest makšķeri ar ēsmu aiz lēpju lapām vai starp meldriem, — var sazvejot asarus un raudiņas.

Pa krastu ejot, jāizlūko labas vietas. Jāpašķir krūmi, jāizbāž makšķeres kāts starp kokiem un jāaizmet ēsma tur, kur neviens vēl nav makšķerējis.

Vietas pie tilta pāļiem, upes grīvās, dzirnavu aizsprosti vienmēr pievelk makšķerniekus. Te vienmēr var atrast zivis un veiksmīgi pamakšķerēt.

Lielos ālantus ķer uz zirņiem, miz- graužu kāpuriem un sienāžiem. Makšķerē no krasta ar parasto pludiņa makšķeri, reizēm arī bez pludiņa •— ar pie- ciršanu.

Makšķerēšana bez pludiņa sākas maija vidū un turpinās līdz septembra vidum.

Foreļu un alatu makšķerēšanas vietas ar šo paņēmienu: lielas bedres, straumes upju līkumos, mierīgi plūdumi meža upītēs, kas pilnas ar sakritušiem kokiem; atvariņi, kuru krasti apauguši ar krūmiem; lejpus dzirnavu aizsprostiem un krācēm.

Lašus un alatas vislabāk var ķert tieši krācēs.

Baltie sapali, kazes un citas sīkākas zivis ķeras seklā un ātrā straumē pie krasta vai caurtecēs ar oļainu vai akmeņainu gultni.

MEŽA tautu mrŠ

iža tautas mūžam savā starpā Mēs nosūtījām meža korespon- 5 kara darbības frontēs, īsu pārstāvji nonāca vispirms r alstībā, simtgadīgo sirmbārdaino valstī. Ikviens tās karavīrs divu, iju vienu uz otra novietotu tele- stabu augstumā.

ūma ir šī valsts. Taisni stāv ve- arotājas — egles, baisi klusējot. 5tumbri kaili no zemes līdz galot- Sur tur izslējies kāds grubuļains is zars.

gstu pār zemi milži saķērušies nām ķepām, klājot ar ciešu pārjumtu— visu savu valsti. Saules a šim biezajam pārsegam netiek Zem tā ir smacīgi un krēs- Smaržo pēc mitruma, trūdiem, pu- Tur nīkuļo ikviens nejauši uzdī- īļš augs. Apmierināti ar savu der- dzīvīti šai drūmajā valstī jūtas i pelēkās sūnas un ķērpji: tie sūc aimnieku asinis, kārīgi aplīp cīņā ) milžu līķiem.

su pārstāvji nesastapa šai valstī u zvēru, nedzirdēja nevienu dziesmu. Viņi uzdūrās tikai mējam ūpim. Tas bija šeit paslēpies Īgtās saules gaismas. Mūsu ko- dentu pamodināts, ūpis sabozās, Ija bārdu un baigi nokramšķināja li līko raga knābi.

Tiās dienās egļu audzēs valda klusums. Vējiem pāri traucot, e, smuidrie milži, šūpodami sku- galotnes, tikai iešņācās. • visām staltāka, lielāka un stip- ecajā mežā ir egļu tauta.

No egļu valstības musu sūtņi nonāca bērzu un apšu zemē.

Baltstumbrainie bērzi un sidrabainas apses viņus sagaidīja ar vēlīgu šalkšanu. To lapotnē dziedāja putni. Cauri lapu jumam mirdzēja saule, un gaiss ņirbēja: visapkārt lēkāja saules zaķīši, zelta čūskulēni, aplīši, pusmēneši, zvaigznītes un rotaļājās uz gludajiem stumbriem. Uz zemes drūzmējās augumā pamazā zāļu tauta un acīmredzot saimnieku zaļajā pajumtē jutās kā mājās. Mūsu sūtņiem zem kājām izlēca peles, eži un zaķi. Vējam pāri skrienot, šai priecīgajā valstī sacēlās šalkoņa. Bet arī rāmā laikā te nebija pilnīga klusuma: ne dienu, ne nakti nerima tramīgo apšu lapu čaboņa un čuksti.

Valsts robeža bija upe, aiz upes klajums: liels izcirtums, kur ziemā bija gatavoti kokmateriāli. Aiz klajuma kā tumša siena atkal stāvēja milžu auguma egļu tauta.

Mūsu redakcijai bija zināms, ka līdz ar sniega nokušanu mežā šis tuksnesis pārvērtīsies kaujas laukā.

Meža tautas dzīvo ļoti saspiesti. Tiklīdz tuvumā atbrīvojas jaunas zemes, katra tauta steidzas drīzāk tās sagrābt.

Un, lūk, tam liecinieki kļuva mūsu sūtņi, pārcēlušies pāri upei un apmetušies teltī izcirtumā.

Kādā saulainā, siltā rītā egļu zemes pusē atskanēja it kā patālas apšaudes sprakšķi. Mūsu meža korespondenti steidzās turpu.

Izrādījās, ka egļu tauta jau sākusi

uzbrukumu: tā sūtīja savus gaisa spēkus ieņemt brīvo zemi izcirtumā.

Saules sasildīti, lielie eg|u čiekuri bija sākuši sprēgāt. Tie plīsa viens pēc otra. Ik reizi pie tam atskanēja it kā maza rotaļu revolvera šāviens. Vienā mirklī ieplētās čiekuru blīvās zvīņas. Čiekuri atvērās, un no tiem kā no slēptas kara novietnes izlidoja sīki planie- rīši — sēkliņas. Tās uztvēra vējš, sagrieza un aiznesa pa gaisu, te paceļot, te nolaižot.

Katrā eglē bija simtiem čiekuru. Katrā čiekurā slēpās simt planierīšu- sēkliņu. Tās milzīgiem pulkiem lidoja pa gaisu un nolaidās izcirtumā.

Egļu sēklas pasmagas, un tām ir tikai viens spārns. Viegls vējiņš nespēja tās visai tālu aizpūst, tās krita zemē, neaizsniedzot pat lielā izcirtuma vidu. Tikai pēc dažām dienām, stipram vējam pūšot, egļu planierīšiem izdevās iekarot visu brīvo zemi.

Vēl brāzās aukstie rīta vēji. Taču nolija silts pavasara lietutiņš, zeme izmirka un paslēpa sevī mazos ceļotājus.

Kamēr egļu tauta ieņēma izcirtumu, upes viņā pusē apses vēl tikai ziedēja. Pūkainajās spurdzēs tikko brieda sēklas.

Pagāja mēnesis. Tuvojās vasara.

Egļu drūmajā valstī sākās jautri svētki. Zaros iedegās sarkanas sveces — jaunie čiekuri. Egles rotāja savas tumši zaļās skuju ķepas zelta gredzentiņiem. Egles zied un gatavo sēklas krājumu nākošajam gadam.

Šīgada sēklas sabriest izcirtuma zemē siltajā pavasara ūdenī. Jaunajiem kociņiem tuvojas laiks iznākt pasaulē.

Bet bērzi vēl pat nesāk ziedēt.

Mūsu korespondenti pārliecināti, ka jauno zemi galīgi iekarojusi egļu tauta: pārējās nokavējušās.

Karš nav paredzams.

Nākošajam meža avīzes numuram redakcija cer saņemt savu pārstāvju jaunu sīku ziņojumu.

Līdzko bija nokusis sniegs, kolhoz- izbrauca ar traktoriem laukos, tori ar, traktori ecē, traktori — ja pierīko tērauda nagus — izceļ arī us, sagatavo tīrumiem jaunu zemi. iz traktoriem, neveikli gāzelēda- nopietni soļo zilganmelnie krauķi, :ās vārnas, lēkā baltsānu žagatas: un ecēšas izceļ no zemes sliekas, Ies un to kāpurus — putnu barību, auks uzarts, noecēts — traktors pa to sējmašīnu. No sējmašīnas is zemē birst izlases graudi, irmos pie mums sēj linus, tad va-

i   kviešus, pēc tam auzas un mie- — vasarājus.

iemāji — rudzi un kvieši — jau

ii   vien paaugušies: tie iesēti un uz- ši jau rudenī, pārziemojuši zem ;a un tagad sparīgi pieņemas au- i.

ītos, saulei lecot, un vakaros, sau- )rietot, košajā zelmenī atskan it kā Izamu ratu čīkstoņa, it kā milzīga Tā čirksti: — Čirr-vik! Cirr-vik! e nav ne rati, ne arī circenis: tur skaistais lauka gailītis — lauka

is ir viscaur pelēks, ar baltiem ;umiem, bet vaigi un kakls tam :krāsā, uzacis sarkanas, kājiņas snas.

aut kur zelmenī viņa sieva jau rīko gzdu.

|avās sadīgtisi jauna zālīte. Un,

lūk, kolhozu bērnus līdz ar ausmu modina skaņa maušana un blēšana: gani dzen ganībās govju un aitu barus.

Dažreiz zirgiem un govīm uz muguras redz dīvainus jātniekus: kovārņus un strazdus. Govs iet, bet mazais, spārnotais jātnieks — tuk! — ar knābi tai pa muguru, tuk, tuk! Govs to kā mušu viegli varētu notriekt ar asti, tomēr ne- trenc projām, pacieš. Kādēļ?

Gluži vienkārši: mazais jātnieks nav smags, un no viņa ir savs labums. Strazdi un kovārņi izknābj zirgu un govju ādā dunduru kāpurus, kā arī-no- berzumos un ievainojumos mušu iedētās oliņas.

Jau zum sen pamodušās pūkainās, resnās kamenes, lido tievās, spīdīgās lapsenes. Laiks iznākt laukā arī bitēm.

Kolhoznieki iznesuši stropus no pagrabiem un stropu telpām, kur tie bija novietoti pa ziemu, un izlikuši tos dravās. Pa skrējām izlīda bitītes zeltspār- nītes, pasēdēja saulītē, apsildījās, saposās un devās pēc saldās ziedu sulas, pēc pirmā ienesuma.

MEŽU STĀDĪŠANA KOLHOZOS

Mūsu apgabala kolhozos pavasari tika iestādīti vairāki tūkstoši hektāru meža. Vairākās vietās ierīkotas jaunas kokaudzētavas, katra 10 līdz 15 hektāru platībā.

Ļeņitigrada, TASS

JAUNA PILSĒTA

izaugusi vakar vakarā augļu dārza tuvumā. Tanī tikai standarta mājas vien. Stāsta, ka tās šeit nebūvēja, bet gan atnesa uz nestuvēm. Pilsētiņas iedzīvotājas — bites, priecādamās par silto dienu, draudzīgā pulkā devās pastaigā. Viņas riņķo virs savu namiņu jumtiem un iegaumē savu ielu un māju.

SVĒTKI

Ja kartupeļi prastu dziedāt, šodien jūs dzirdētu vislīksmāko no visām dziesmām. Šodien kartupeļiem lieli svētki — tos atveda uz lauku. Rūpīgi salika kastēs, novietoja mašīnā un atveda.

Kādēļ rūpīgi? Kādēļ kastēs, nevis maisā?

Tādēļ, ka katram kartupelim jau ir asni. Tie īf^brīnum jauki: strupi, apaļīgi un maigi iesārti. Apakšā.tie ir plati, un te ir daudz baltu paugurīšu: dīgst saknītes. Gals asniem smails, un tur jau saskatāmas sīkas lapiņas.

NOSLĒPUMAINĀS BEDRĪTES

Skolas zemē jau kopš rudens nezin kādēļ izraktas bedres. Dažkārt tanīs iekrita vardes un domāja, ka šādas lamatas ierīkotas īpaši viņām.

Tagad pat vardēm ir skaidrs: bedres tika sagatavotas augļu kokiem.

Katrā bedrē bērni iestādīja pa vienai ābelei, bumbierei, plūmei vai ķirsim. Bedres vidū iedzina mietu un pie tā piesēja jauno kociņu.

PEDIKĪRS

Kolhoza speciālists taisa govīm pedikīru. Viņš notīra un apgriež nagus visām četrām kājām. Drīz vajadzēs doties uz ganībām, un tad kājām jābūt apkoptām.

SĀKUŠIES LAUKU DARBI

Laukos dienu un nakti rūc trakto Naktīs tie strādā vieni, bet no rīta k; ram traktoram brīvprātīgi piesaist krauķu bars. Krauķi dara, ko var, 1 mēr tikko spēj uzlasīt uzartās sliek un kāpurus.

Upju un ezeru tuvumā traktoru seko nevis melnie krauķu bari, bet b; tās kaijas: arī kaijām labi garšo sl kas un zemē pārziemojušie vaboļu k puri.

DĪVAINIE PUMPURI

Uz dažiem upeņu krūmiem redzai dīvaini pumpuri: ļoti lieli un pavisa apaļi.

Daži no tiem atvērušies un izskat pēc sīkām kāpostgalviņām.

Ieskatījāmies tādā pumpurā ca lupu un pārsteigti iesaucāmies.

Tur ņudzēja gauži atbaidoši rac jumi: gari, kumpaini, kājas tirina, ūs kustina.

Lūk, kādēļ pumpuri tā piebriedu: tajos pārziemojušas ērces. Ērces upeņu niknākie ienaidnieki. Tās i/.i cina pumpurus un turklāt pārnēsā i krūmiem slimības; tad krūms vairs n dod ogas.

Ja pieblīdušo pumpuru krūmos m daudz, tie jānolasa un jāsadedzina, k mēr ērces vēl nav izlīdušas.

Bet krūmi, kur daudz slimo pin puru, jāiznīcina.

VEIKSMĪGS PĀRLIDOJUMS

Kolhozā «Pirmais Maijs» atlidoj šas zivtiņas — viengadīgās karpas. Ti atlidoja ar lidmašīnu, ievietotas paz mās koka kastēs.

KOLHOZU JAUNUMI

Ziņo Ņ. Pavlova

Un, kaut arī zivīm lidot nepiedie tās visas ir dzīvas, veselas un jau žirg peld kolhoza dīķī.

Pilsētas jaunākie notikumi

MEŽA DIENAS

Sniegs nokusis. Zeme atlaidusies, sētā un apgabalā sākušās Meža die- . Koku un krūmu stādīšanas dienas asarī kļuvušas par svētkiem. Skolu lauciņos, dārzos un parkos, mājām, gar ceļiem — visur rosās ii, sagatavo vietu stādījumiem. Desmitiem tūkstošu augļu koku judeņu sagatavojusi Ņevas rajona io naturālistu stacija. Kokaudzētava atvēlējusi Piejūras >na skolām 20 000 jauno egļu, pa- i un kļavu stādu.

Ļeņingrada, TASS

MEŽA KRĀJKASĪTE*

rālu plešas lauki. Cik daudz mežu īgs, lai aizsargātu tos no vēja! u skolas bērniem ir zināms lielais tiskais pasākums — meža joslu stā- na. Lūk, tādēļ 6.a klasē pavasari idījās liela kaste — meža krāj- te. Tanī mēs sabērām gan kļavu is, gan bērzu spurdzes, gan cietās, tās ozolu zīles… Bērni pat nesa īs ar spaiņiem. Vitja Tolkačevs, piemēram, oša sēklas vien savācis desmit kilogramu. Rudenī meža krājkasīte bija līdz malām pilna, un visu krājumu mēs nodevām jaunu kokaudzētavu ierīkošanai.

Rina Poļakova

DĀRZOS UN PARKOS

Kokus ietinusi caurspīdīga, zaļa dūmaka, liega kā dvaša. Tā izgaisīs, līdzko sāks plaukt lapas.

Parādījies lielais, skaistais tauriņš — bērzu raibenis. Viņš ir samtaini brūns, ar gaiši ziliem plankumiem un baltiem, izbalojušiem spārnu galiem.

Izlidojis vēl kāds interesants tauriņš. Tas līdzīgs nātru raibenim, bet mazāks par to un nav tik spilgts, brūngans. Spārni tam stipri roboti, it kā applūkātām malām.

Aplūko to! Spārnu apakšpusē tam balts burtiņš «c». Varētu domāt, ka kāds šo tauriņu tīšām apzīmējis ar baltu burtu.

Tas ir apīņu raibenis. Tā zinātniskais nosaukums «Ce baltais».

_ Drīz parādīsies arī baltie tauriņi — kāļu un kāpostu balteņi.

DEVIŅACIS

Visā mūsu zemē, no Ļeņingradas līdz pat Sahalīnai, upītēs un upēs sastopama savāda zivs. Tieva, gara — pirmajā acu uzmetienā to var noturēt par čūsku. Sānos spuru tai nav — tikai mugurā pie astes. Peldot tā lokās kā čūska. Ada tai ļengana, bez zvīņām, un tur, kur parasti zivij ir mute, viņai ir apaļš piltuvveida caurums — piesūceknis. Aplūkojot piesūcekni, var domāt, ka tā nemaz nav zivs, bet milzīga dēle.

Uz laukiem viņu sauc par deviņ- aci, jo tai ķermeņa sānos aiz acīm vēl septiņas elpojamās spraudziņas.

Deviņača mazuļi, ņurņiki, līdzīgi pīkstēm. Zēni mēdz tos ķert ēsmai — lielu, plēsīgu zivju zvejai.

Dažkārt deviņacis piezīžas lielai zivij, kas no tā vairs netiek vaļā, un kopā ar to ceļo pa upi.

Zvejnieki vēl stāsta, ka deviņacis piezīžoties zemūdens akmeņiem. Piezīžas un tad lokās, spārdās un raustās ar visu ķermeni. Akmens beidzot izkustas no vietas: zivs ļoti spēcīga. Upes dibenā, akmens iegulētajā bedrītē, deviņacis izmet savus ikrus.

īstais nosaukums šai savādajai zi- vij-dēlei ir nēģis.

Izskats tam nav visai patīkams, bet, viegli apcepts, ar etiķi nēģis garšo lieliski.

DZĪVE IELĀS

Naktīs pilsētu nomalēs sākas sikspārņu izlidojumi. Nevērojot ielas gājējus, tie gaisā dzenas pakaļ odiem un mušām.

Atlidojušas bezdelīgas. To ir trīs sugas: lauku bezdelīga — ar garu dakšveida asti un rūsganu plankumu uz kakla, čurkste jeb pilsētas bezdelīga — ar īsu asti, baltu kaklu, un alene jeb krastu čurkste, — maza, iebrūni pelēka, ar baltu krūti.

Bezdelīga savu ligzdu ierīko koka ēkās pilsētas nomalē. Čurkste lipina ligzdas tieši pie mūra namu sienām, bet krastu čurkste mazuļus perē upju krauju aliņās.

Pēc bezdelīgām drīz atlidos svīres. Tās viegli atšķirt no bezdelīgām: viņas, spalgi spiedzot, drāžas pa gaisu virs jumtiem. Tās šķiet gluži melnas. Spārni tām nav asi kā bezdelīgām, bet pusloka, sirpjveidīgi.

Ieradušies dzēlēji odi.

KAIJAS PILSĒTĀ

Tikko bija atkususi Ņeva, virs tās parādījās kaijas. Tās it nemaz nebaidās kuģu un pilsētas trokšņa un cilvēku acu priekšā mierīgi zvejo no ūdens zivteles.

Kad kaijas lidodamas nogurst, tās uzmetas uz namu skārda jumtiem, sēž un atpūšas.

SPĀRNOTI PASAŽIERI LIDMAŠĪNĀS

Par mazajiem spārnotajiem pasažieriem lidmašīnās liecināja tikai rāma sa- noņa. Divsimt ērtās kabīnēs — saplākšņu kastēs — atradās Kaukāza bites. Lidmašīnas nogādāja no Kubaņas uz Ļeņingradu astoņsimt bišu saimju.

Ceļojuma laikā mazie pasažieri bija apgādāti ar pārtiku — medu.

N. Ivančenko

No jaunā naturālista dienasgrāmatas

SĒŅU SNIEGS

20. maijā. Spoži mirdzēja rīta saule, austrumos debesis bija zilas — un pēkšņi sāka krist sniegs. Spožas, vizošas sniegpārslas viegli un lēni lidinājās gaisā.

Neiebaidīsi vis, ziema, — ilgi tavs sniegs nenoturēsies! Tas ir kā «sēņu lietus» vasarā. Cauri tam smaida saule, un ašāk aug sēnes. Zemē nolaidušās, pārslas izkusīs.

Došos ārpus pilsētas, mežā, — varbūt tur mani gaida kāds priecīgs pārsteigums.

Varbūt zem kūstošā sniega pamanīšu pirmās agrā pavasara gardās sēnes — lāčpurnus un bisītes ar krunkainajām cepurītēm.

Meža korespondente Verika

KU-KŪ!

Piektā maija rītā piepilsētas parkā atskanēja pirmais «ku-kū».

Nedēļu vēlāk siltā, rāmā vakarā piepeši kāds krūmos iesvilpās tik patīkami, sulīgi. Sākumā klusu, tad skaļāk un beidzot iekarsis svelpj tik un pogo, un bārsta triļļus.

Nu jau visiem skaidrs: tā ir lakstīgala.

JAUNO MICURINIEŠU salidojums

Ļeņingradas apgabala skolēni bija reiz aizbraukuši viesos pie Ivana Vladimiroviča Mičurina.

Ivans Vladimirovičs pastāstīja saviem jaunajiem viesiem, kā viņi var palīdzēt pieaugušajiem lielajā dabas pārveidošanas darbā.

Šo tikšanos Ļeņingradas mičurinieši pieminēja savā kārtējā salidojumā. Uz salidojumu savus delegātus nosūtīja vairāk nekā 35 tūkstoši Ļeņina pilsētas un Ļeņingradas apgabala jauno mičuriniešu. Pavasarī viņi izkāra vairāk nekā 45 000 putnu būru, iestādīja 200 000 augļu koku, apkopa kokus, apsargāja zaļos draugus un kolhoza sējumus.

Ļeņingrada, TASS

ATKLĀTA VĒSTULE

VISIEM ĻEŅINGRADAS PILSĒTAS UN APGABALA PIONIERIEM UN SKOLĒNIEM

Esam dzirdējuši, ka daudzu apgabala skolu pionieri un skolēni labi pagatavo izbāztus zvērus un putnus, ka viņiem ir bagātas minerālu un kukaiņu kolekcijas un lieli Ļeņingradas apgabala augu valsts herbāriji. Apgabala skolas varētu daļu šo uzskates līdzekļu paredzēt arī mums. Bet mēs, pilsētas vienību pionieri, savukārt nosūtītu viņiem kolekciju un herbāriju paraugus, kurus esam atveduši no dažādiem Padomju Savienības rajoniem.

Esam jau sākuši vākt pavasara ziedu herbāriju. Vasaras brīvdienās skolotāju un pionieru vadītāju vadībā mēs tuvāk iepazīsimies ar dzimtā novada darbu, savāksim savai skolai daudz jaunu, vērtīgu kolekciju. Katram gribas savas skolas labā vairāk paveikt.

Pēc brīvlaika, kad atpūtušies, iedeguši mēs atkal sanāksim klasēs un skolotājs botānikas vai zooloģijas stundā skaidros jauno vielu, izmantojot mūsu kolekcijas un herbārijus, — kāds gandarījums būs ikvienam no mums!

Mēs apmainīsimies eksponātiem ar citu apgabalu skolu vienībām un pulciņiem, un tad mūsu skolu kabineti kļūs vēl bagātāki ar uzskates līdzekļiem.

«Meža avīzes» redakcijā ieradās neliela auguma zēns.

—   B'dien! — viņš ņipri sveicināja. — Esmu Kits Veļikanovs, jaunais naturālists. Pieņemiet mani, lūdzu, par «Meža avīzes» speciālkorespondentu. Baigi protu par meža notikumiem melst.

—   Dīvaina gan jums specialitāte — taču mums jūsu piedāvājums neder; mēs iespiežam tikai patiesus notikumus.

—   Kā tad tā — «neder»? Vai tad jūs negribat, lai jūsu lasītāji domā, lasot «Meža avīzi»?

—   Mēs domājam, ka viņi domā.

—   Ha! Bet es domāju, ka viņi domā, ka jūs viņu vietā domājat, un tādēļ viņi domā, ka viņiem nav jādomā. Vai jūsu pirmajā numurā ir iespiests «Putni sūdzas par kaķiem un puikām, ka tie izposta viņu ligzdas»? Ir iespiests! Bet viņi — tie paši putnēni — radība bez valodas, tie, bēduļi, raud neredzamas asaras un ar vārdiem nevienam nežēlojas. Bet lasītāji no visas tiesas nodomās, ka šie nākuši ar vārdiem sūdzēties «Meža avīzes» redakcijai. Es viņus zinu! Pats esmu lasītājs!

—   Diezin vai! Mūsu lasītāji gluži labi saprot, ka putni cilvēku valodā nesarunājas.

—   Lai ari! Tomēr viņi neprot analizītiski… kā teikt… kritikatiski aplūkot bioloģiskus faktus. Te nu es izdomāju šādu spēli, lai visiem būtu par ko padomāt.

—   A-a, tātad jums ir spēle. Tā ir cita lieta! Parādiet!

Zēns izņēma no kabatas saburzītu burtnīcu un nolika mums priekšā.

Mums visiem zēna stāsts likās interesants un vajadzīgs. Mēs paņēmām to un palūdzām Kitu atnest vēl.

Vēlāk izrādījās, ka tas ir tas pats Kits Veļikanovs, kurš uzstājas Ļeņingradas radio.

Radio redaktori mums pastāstīja, ka Kits ir lielisks jaunais naturālists, ļoti vērīgs un saprātīgs, taisnīgs, drosmīgs un jautrs.

Taču viņam ir tāda rakstura īpašība — visu nedaudz pārspīlēt. Viņš pat sevi palielinājis: patiesībā viņa īstais vārds un uzvārds ir Tits Mališ- kins, bet viņš pats sevi dēvē par Kitu Veļikanovu. Viņš mīl pasmieties, pa jokam piemānīt, taču beigu beigās arvien pats sevi, kā mēdz teikt, pieķer melos, atzīstas un runā skaidru patiesību.

Visus nepieciešamos paskaidrojumus attiecībā uz saviem stāstiem Tits sniegs grāmatas beigās. Lai viņa stāstus lasītu, lūdzam mūsu lasītājus sanākt grupās, pulciņā vai klasē. Tiklīdz stāstā parādīsies kāds bioloģisks vērojums, paziņojums, slēdziens vai piedzīvojums — uzrakstiet uz bloka lapiņas vienu no abiem burtiem atkarībā no tā, kā jūs novērtējat stāstā minēto faktu. Ja jūs domājat, ka tā ir patiesība, rakstiet burtu P (patiesība); ja neticat Kita stāstījumam — lieciet burtu M (meli).

Pēc «Kita Veļikanova paskaidrojumiem» blakus jūsu burtiem rakstiet norādītos vērtējuma punktus — un tā sacentieties savā starpā.

Katrā Kita stāstā ir desmit fakti, kuri jānovērtē. Pavisam ir četri stāsti. Tātad, ja visus četrdesmit faktus novērtēsi pareizi un no visiem iespējamiem iegūsi vislielāko punktu skaitu, iegūsi pirmo godalgu un līdz ar to Pirmā Visziņa un Melu Atmaskotāja goda nosaukumu. Lai iegūtu otro godalgu un Otrā Visziņa nosaukumu, jāiegūst trīsdesmit punkti, bet t r eš ā — divdesmit punkti.

DESMIT MANI NOVĒROJUMI

Sai svētdienā es piecēlos agri, agri: biju nolēmis izbraukt ārpus pilsētas apskatīties, kas notiek dzīvnieku un augu valstī.

Tikko pieskrēju pie Ņevas — tavu brīnumu! — virs ūdens laižas divas lielas kaijas neparastās krāsās: pašas baltas kā sniegs, bet spārni — melni, kā lieki pielikti!

Bet zem tilta peld meža zosis. V-viens! — un ienira!

Ūdens dzidrs, man no augšas labi redzams: ienira un aizpeldēja zem ūdens kā pa gaisu! Kas tie par brīnumiem: spārnus vēcina, ātri traucas zem ūdens! Pārsteigts par šādiem brīnumiem, es skrēju tālāk. Skrienu un savā nodabā dziedu senu skolas dziesmiņu:

Tas visīstākais ir māns — Runāt tā var blēži, Ka ar āmuriem uz krāsns Sienu nopļauj vēži.

Iesēdos elektrovilcienā, ātri aizbraucu līdz zināmai stacijai — tepat blakus mežs, bet aiz tā jūra, Somu jūras līcis.

Bet uz jūras -—'klaigas un brēka: pats karstākais ūdensputnu pārlidojuma laiks. Uzrāpos kokā, lai'būtu labāk redzams — lieku binokli pie acīm… un gandrīz to no rokām izmetu: redzu piecpadsmit kā ogle melnus gulbjus!

Pērkons un zibens! Vai ir jēl kāds, protams, izņemot mani, šādu skaistumu pie pašas Ļeņingradas redzējis! Tikai man tā paveicās!

Rau, pie gulbjiem nolaižas ari meža zosis. Vesels bars. Un katrai no aizmugures — iedomājieties tikai! — gaisā uzspurdz bezdelīgu un svīru bariņš. Un tūlīt mūsu viesi ar vieglajiem spārniem, šurpu turpu šaudīdamies, piepilda gaisu.

Atlidojuši, mūsu mīļie! Lielās spēcīgās zosis tos atnesušas no aizjūras uz saviem platajiem spārniem. Paldies viņām! Mēs tos tā gaidām! Jā, ir jau laiks! Es atskatījos uz mežu — tur pilnā ziedā, ap sevi vēdīdamas saldo medus smaržu, slējās augstas liepas. Visur uz pakalniem zied spīdīgi melni ziedi — esmu aizmirsis tiem nosaukumu. Ik brīdi līdz manīm atskan debesskaziņu maigā, blējošā dziedāšana. Jūs, protams, zināt, ka pavasarī debesskaziņas pie mums dzied ar astītēm?

Es ilgi tupēju kokā — baudīju pavasara skaņas, smaržas, krāsas … Pēkšņi skatos: cauri krūmiem spraucas kaut kas balts… Pirmajā brīdī domāju — baltais zaķis. Ieskatos — nav vis, kaut kas mazāks… Redzu, kāds putns… Tikai ne gluži balts, bet lieliem dzeltenīgiem plankumiem.

«Paskat vien!» es nodomāju. «Tas jau ir tas mūsu putns, kas savu sniegbalto ziemas tērpu tāpat kā zaķis nomaina pret vasaras krāsaino!»

Tuvojās pusdienlaiks. Biju izsalcis. Es nokāpu no koka un skrēju uz staciju. Mežā zibēja kaut kādas ēnas. Es nodomāju, ka bezdelīgas virs kokiem laidelējas. Ieskatījos — sikspārņi! Tātad arī viņi pametuši savas ziemas mītnes.

Jau mežmalā, pie pašas stacijas, man izdevās izdarīt desmito interesanto novērojumu, pareizāk sakot, atklājumu: es atradu zem krūmiem gardas sēnes un pielasīju pilnu cepuri.

Mamma tās man pagatavoja vakariņām.

Kas uzminēs, kurš no šiem maniem novērojumiem patiess, kurš — samelots, tas iegūs 2 punktus. Dažviet minēti arī puspatiesi novērojumi, — paši redzēsiet, izlasot manas «Atbildes» grāmatas beigās! Kas tos uzminēs — iegūs 1 punktu.

Ķits Veļikanovs

UZ PĪLĒM MARĶĪZU LĀMĀ

TIRGO

Šais dienās Ļeņingradas pārtikas tirgos pārdod visdažādāko sugu meža piles. Gadās pat gluži melnas pīles un tādas, kas stipri līdzinās mājas pīlēm; tg^ ir gan ļoti lielas pīles, gan arī ļoti mazas. Vienām ir garas astes, smailas kā īlens* citām knābji plati kā lāpstiņas, citām — šauri.

Namamāte, kas nepazīst tneža putnus, tos pērkot var viegli kļūdīties: nopērk pīli, atnes mājās un izcep, bet ēst neviens neēd — tai stipra zivju piegarša. Viņa, izrādās, nopirkusi nirpīli vai gauru, kas pārtiek no zivīm, vai arī atnesusi nevis pīli, bet dūkuri.

Pieredzējusi namamāte'turpretim tūdaļ pazīs labu pīli — jāpaskatās likai uz pakaļējo, vismazāko putna pirkstu.

Nirpīlei šis pirksts ar lapveida ādas izaugumu, turpretī «dižciltīgajām» peldpīlēm izaugums pavisam mazs.

MARĶĪZU LĀMĀ

Pavasara tirgū nokļūst daudz dažādu pīļu. Taču vēl vairāk viņu šai laikā ir Marķīzu Lāmā.

Par Marķīzu Lāmu kopš seniem laikiem sauc to Somu jūras līča daļu, kas atrodas starp Ņevas ieteku un Kotlinas salu pie Kronštates. Te ir ķ-'ņingradas mednieku iemīļota medību vieta.

Aizejiet uz Smoļenskas upīti! Tās krastā pie Smoļenskas kapsētas jūs ieraudzīsiet dīvainas formas laivas baltā vai ūdens krāsā. Dibens tām gluži plakans, priekšgals un pakaļgals uzliekti uz augšu, pati laiva neliela un nesamērīgi plata.

Tās ir mednieku laivas.

Varbūt pret vakaru jums izdosies redzēt arī kādu mednieku. Novietojis savā laivā bises un citas lietas, viņš iestums to upē un aizbrauks pa straumi, iroties tikai ar vienu — stūres airi.

Pēc divdesmit minūtēm mednieks nokļūst Marķīzu Lāmā.

PAGE \* MERGEFORMAT M

INleva jau sen izgājis ledus, bet līcī tomēr vēl lieli ledus gabali. Pelēkajos ūdeņos tiem ātri tuvojas laiva.

Lūk, beidzot mednieks sasniedzis ledus gabalu. Viņš piebrauc klāt un izkāpj uz ledus. Virs ādas kamzoļa mednieks uzģērbj baltu apmetni, tad izvelk no laivas kliedzējpīli, ielaiž to aiz saites ūdenī un saites galu nostiprina uz ledus. Pīle tūdaļ sāk brēkt.

Mednieks ielec laivā un attālinās.

PILE NODEVĒJA UN APMETNIS MASKĒTĀJS

Nav ilgi jāgaida.

Lūk, tālumā no ūdens paceļas pīle. Tas ir meža pīļu tēviņš. Viņš sadzirdējis pīles saucienu un laižas pie tās.

Viņš nav vēl paspējis nosēsties, kad atskan šāviens, tad otrs, un pīļu tēviņš ieveļas ūdenī.

Kliedzējpīle labi prot savu amatu: bļauj vienā bļaušanā kā nolīgta.

Pēc viņas aicinājuma no visām pusēm laižas pīļu tēviņi.

Tie redz tikai viņu, nemana balto laivu un balto mednieku apmetnī baltā ledus gabala malā.

Mednieks šauj un šauj. Viņa laivā nokļūst dažādu sugu pīļu tēviņi.

Baru bariem pīles nāk pa Lielo jūras ceļu. Saule ieslīgusi jūrā. Izgaist pilsētas apveidi; tai pusē iedegas uguntiņas.

Nu vairs nevar šaut — tumšs.

Mednieks iesēdina kliedzējpīli laivā un stingri piekabinās ar dzelzs āķi pie ledus gabala, cieši piespiezdams laivu tam klāt (lai viļņi nesadragātu).

Laiks padomāt par naktsmītni.

Saceļas vējš. Mākoņi aizklāj debesis. Tumšs — dur kaut vai acī.

MĀJA UZ CDENS

Mednieks nostiprina uz laivas malām koka lokus, attin telti un uzvelk to uz lokiem. Tad viņš iededzina prīmusu, pasmeļ ar tējkannu ūdeni no jūras (Marķīzu Lāmā ūdens nāk no Ņevas un ir salds) un uzliek vārīties.

Lietus bungo pa telti.

Medniekam tas nekaitē: telts ir ūdens necaurlaidīga. Teltī ir sauss, gaišs un silts: petrolejas prīmuss silda kā krāsns. Mednieks dzer karstu tēju, ieēd pats un baro savu palīdzi — pīli.

Pavasara nakts paiet ātri. Debesīs jau pavīd gaiša svītra. Tā aug, plešas plašumā. Mākoņi i'zklīst. Vējš norimst. Lietus pārstāj līt.

Mednieks palūkojas no telts.

Tālumā krēslā tinas krasti. Neredz ne pilsētu, ne tās ugunis: pa nakti ledus gabals aizdzīts tālu atklātā jūrā.

Ilgi būs jāairē līdz pilsētai. Labi vēl, ka ledus gabals naktī nav sadūries ar otru: ledus gabali tad būtu laivu saberzuši skaidās un mednieku saspieduši kā plāceni.

Veicīgāk pie darba!

UZ GULBJIEM

Uz ūdens atkal bez mitas bļauj kliedzējpīle, šoreiz viņai blakus viļņos šūpojas liels, balts gulbis. Tas nekliedz, jo ir izbāzenis. Atlido pīles. Mednieks šauj.

Pēkšņi no kaut kurienes atklīst it kā tālas tauru skaņas:

—   Tū-tū-ū, tū-tū-ū! …

Pie kliedzējpīles, spārniem švīkstot, nolaižas meža pīles — vesels bars. Mednieks tomēr uz tām pat nepaskatās.

Viņš veikli pārmaina bisē patronas. Tad viņš tā īpaši saliek plaukstas kopā, pieliek pie mutes un pūš vilinādams:

—   Tū-tū-ū, tū-tū-ū! …

Augstu gaisos pie pašiem mākoņiem aug un top arvien lielāki trīs tumši punkti. Tauru skaņas dzirdamas arvien skaidrāk, stiprāk, spalgāk.

Mednieks vairs neatbild: tuvumā gulbja saucienu ar balsi vairs nevar atdarināt.

Tagad jau redzams: lēni, retiem vēzieniem smagos spārnus cilājot, ledus gabalam tuvojas trīs balti gulbji. Viņu spārni saules staros sudrabaini mirgo.

Aizvien zemāk un zemāk — plašiem, slaidiem lokiem.

65

No augšas viņi ievērojuši gulbi pie ledus gabala un domā, ka tas

5 - 126

atpalicis no savējiem.

Vēl apmet loku, vēl vienu …

Mednieks sēž nekustīgi, seko tikai ar skatienu — vēro, kā milzīgie baltie putni, garos, taisnos kaklus izstiepuši, te tuvojas viņam, te attālinās.

SLEPKAVĪBA

Vēl viens loks — nu gulbji peld gaisā gluži zemu, pavisam tuvu baltajai laivai.

Bumm! … — priekšējā gulbja garais kakls noslīgst.

Bumm!… — otrs gulbis, apsviedies gaisā, smagi nokrīt uz ledus.

Trešais uzšaujas gaisā un pazūd tālē.

Medniekam labs ķēriens!

Tagad žigli mājās!

Līdz pilsētai nav tomēr tik viegli tikt. Pār Marķīzu Lāmu sabiezē migla. Tālāk par desmit soļiem nekas nav redzams.

No pilsētas atklīst vājas fabriku sirēnu skaņas — te vienā, te otrā vietā; nevar saprast, kurp lai brauc.

Ar vieglu šķindoņu gar laivas malām plīst plānais ledus. Zem laivas priekšgala čaukst vižņi.

Kas notiktu, ja ar visu sparu uzskrietu lielam, stipram ledus gabalam? Laiva apsviestos — un kūleniski dibenā!

NĀKOŠAJĀ DIENĀ

Andreja tirgū ļaudis ziņkārīgi aplūko divus lielus putnus sniega baltumā. Tie karājas pāri mednieka plecam, ar knābjiem skarot gandrīz vai zemi.

Bērni apstāj mednieku un iztaujā:

—   Tēvocīt, kur tu tos nošāvi? Vai tad pie mums tādi ir?

—   Uz ziemeļiem laižas, tur ligzdas grib vīt.

—   Ligzdas gan laikam milzīgas!

Bet saimnieces interesējas par citu ko:

—   Sakiet — vai tie ir ēdami? Vai neož pēc zivīm?

Mednieks atbild, bet ausīs viņam vēl skan dzīvo gulbju tauru skaņām līdzīgie saucieni, ašo pīļu .spārnu švīkoņa, pret laivu plīstošo ledus gabalu vieglā šķindoņa …

Tas ir stāsts par veciem laikiem.

Gluži kā senāk pavasarī pāri Ļeņingradai lido gulbji un debesīs skan to skaļie saucieni. Tagad gulbju ir mazāk, daudz mazāk nekā agrāk. Mednieki pārcentušies: katram gribējies nomedīt milzīgo, krāšņo putnu. Tāpēc gulbji arī pārmēru izšauti.

Tagad pie mums gulbjus medīt stingri noliegts. Par gulbja nonāvēšanu jāmaksā soda nauda, un tā nav maza.

Bet pīles Marķīzu Lāmā šauj[3] kā arvien: to ir daudz.

SAUJ

ATBILDI

TIEŠI

MI-RĶĪ!

ŠAUJ ATBILDI TIEŠI MĒRĶI!

OTRĀ SACENSĪBA

1.   — Kamēr melns, tikmēr spurojas un kaujas, kad sarkans

tiek — rāms paliek.

2.   — Kuras ēdamās sēnes parādās pirmās?

3.   — Kādēļ krauķi tīrumā staigā pakaļ arklam?

4.   — Ar ko žagatas ligzda atšķiras no vārnas ligzdas?

5.   — Kādus zirnek|us sauc par «klaidoņiem»?

0. — Kas pie mums atlido agrāk — svīres vai bezdelīgas?

7.   — Kur iekārto sev ligzdas strazdi, kuriem nav būru?

8.   — Kādēļ strazdi un kovārņi uzmetas zirgiem un govīm uz

muguras?

1). — Kādēļ mājas pīles un zosis pavasari pēkšņi sāk skumji klaigāt un uzbudināties?

10.   — Kādi putni cieš pavasara plūdos?

11.   — Kādas zivis aizliegts medīt ar bisi?

12.   — Kas vairāk baidās aukstuma — putni vai rāpuļi?

13.   — Kā ir piestiprināta vardes mēle?

14.   — Šeit uzzīmēti* divi putnu spārni. Viens putns dzīvo meža

biezoknī, otrs — klajumā. Kāds kuram spārns?

15.   — Priekšā īlens, mugurā dakša, uz pleciem zila sagša,

apakšā balts auts, svešā mēlē runā.

16.   — Atdarās durtiņas bez eņģēm, snuķainl sunīši šurp turp

sāk skraidīt.

17.   — Melns kā vērsis, sešām kājām bez pakaviem, lidodams

rūc, tupēdams zemi rok.

18.   — Kas tas tāds, radies maija mēnesī: ne zivs, ne vēzis,

ne zvērs, ne putns, ne cilvēks. Snuķis garš, balss smalka, lidodams dīc, sēdēdams klusē. Kas to nosit, pats savas asinis izlej.

19.   — Viens lej, otrs dzer, trešais aug.

20.    — Pa zemi nestaigā, uz augšu neskatās un ligzdu neredz,

bet bērnus izvadā.

21.    — Pasauli pabaro, pats neēd.

22.    — Kārtiņā pulka zvārguļu sakarināti, bet neviens nezvana.

23.    — Bez spārniem laižas, bez kājām skrien, bez burām peld.

24.    — Četri staigā, divi bada, septītais gaiņā.

1 SLUDINĀJUMI

EY

i/aVV

IESTĀJIETIES

plūdos apdraudēto

zaķu, lapsu, vāveru, kurmju

un citu sauszemes zvēru un zvēriņu glābšanas biedrībā!

Par slīkstošo izglābšanu tiek piešķirta Vectēva Mazaja vārdā nosauktā medaļa. ' (Skatīt N. Ņekrasova sacerējumus.)

Medaļas pagatavo paši jaunie naturālisti no papes aplīšiem, aplīmējot tos ar zelta vai sudraba papīru.

Zelta medaļa piešķirama pēc jauno naturālistu pulciņa lēmuma par lielo zvēru (aļņu, stirnu un tml.) glābšanu — lapsu ieskaitot.

Sudraba — par mazāku zvēriņu — zaķu, vāveru, kurmju, ežu un tml. glābšanu.

«ME2A AVĪZES» REDAKCIJA IZZIŅO KONKURSU AR NOSAUKUMU

«V E R I G Ā ACS»

Kas grib iegūt goda nosaukumu Vērīgā Acs, tam rūpīgi jāizpētī zīmējumi sludinājumu dajā un pēc tam jāiemācās pazīt visus šeit uzzīmētos putnus un zvērus mežā, laukā, uz ūdens un gaisā pēc to siluetiem, pēdām un citām norādītajām pazīmēm.

Izziņojam pirmo pārbaudi ar nosaukumu

«KAS LIDO?»

Debesis lido lieli putni. Kā var pazīt — kas tie tādi?

1. zīm.

Lūk, ļoti liels, balts putns ar garu jo garu kaklu, spārni tam zemu, aste paīsa, kājas nav manāmas. Kas tas ir?

SAGATAVOJIET DZĪVOKĻUS!

» Mūsu mazie draugi — dziedātāju putni patlaban meklē seV mītnes mazuļu perēšanai.

Kumpaini spārni, kājas kā sprunguļi, galva ar kaklu — kā uz muguras apvēlusies jautāša- 4. zīm. nas zīme. Kas tas ir?

Kakls kā nūja, kājas kā nūja, vidu spārni. Kas tas ir?

3. zīm.

2. zlm. Putns pēc izskata līdzies pirmajam, bet

mazāks, pelēks, īsāku kaklu. l\as tas ir?

Putniem, kas vij ligzdas krūmos, noderēs kulīti sasieti krūmu zari (kā zīmējumā parādīts).

Kur kokam izlūzis sapuvis zars, tur palicis do- bulis. To var viegli padziļināt un izveidot dobumu. Tikpat viegli izdobt vecu koku satrunējušus stumbrus. Šādos dobumos labprāt apmetīsies zīlītes, erickiņi, melnie mušķērāji un citi sīkie dobumos perētāji putni: apogi, dzilna.

Ļoti lūdzam lasītājus palīdzēt, sagādājot tiem dzīvokļus.

. v.vnaiaiu musĶerajarn un sarkanriklitim, kas ligzdo seklos dobumos, pagatavojiet šādas sekli izdobtas aulinas!

Apogiem un kovārņiem der šādas gujus novieto tas izdobtas aulinas.

Kam šīs lapas? Kam šis skujas?

MEŽA AVĪZE

DZIESMU UN DEJU MĒNESIS No 21. maija līdz 20. jūnijam

'(Trešais pavasara mēnesis)

I ^ I • U Saule ieiet Dvīņu zīmē J[

3. N-RA

GADS — SAULES POĒMA: MAIJS JAUTRAIS MĒNESIS MAIJS MEZA NOTIKUMI

Meža orķestris. — Viesi. — Balsis tīrumā. — Zivju balsis. — Zem jumta.— Nakts mežā. — Rotaļas un dejas Pēdējie gājputni. — Grieze pārnākusi kājām. — Citam smiekli, citam asaras. — Vāvere mielojas ar cepešiem. —. Mūsu orhidejas. — Meklē ogas! — Strupvabole. — No jaunā naturālista dienasgrāmatas: Čurkstu ligzda. — Melno mušķērāju ligzda

SATURS

MEZA TAUTU KARŠ KOLHOZU KALENDĀRS PILSĒTAS JAUNĀKIE NOTIKUMI

Aļņi Ļeņingradā. — Cilvēku valodā.— Viešņas no jūras. — Viesi no okeāna dzelmes. — Mēģinājuma lidojumi. — Or- manītis soļo pa pilsētu. — Ej sēņot! — Dzīvais mākonis. — Kurmis. — Sikspārņa eholots

MEDĪBAS

ŠAUTUVE, trešā sacensība SLUDINĀJUMI. Vērīgā Acs, otrā pārbaude

GADS — SAULES POĒMA — 12 MENESOS

Maija mēnesis klāt — dziedi un līksmojies. Tagad nu pavasaris tā isti ķeras pie sava trešā darba — ietērpj mežu.

Un mežā sākas jautrais dziesmu un deju mēnesis!

Tā ir saules uzvara, pilnīga saules gaismas un siltuma uzvara pār ziemas saltumu un tumsu.

Vakara blāzma sniedz roku rītausmai — pie mums ziemeļos sākas baltās naktis. Atguvusi zemi un ūdeni, dzīve sāk mutuļot. Smuidrie koki ietērpjas mirdzoši zaļā tērpā. Ar vieglajiem spārniņiem gaisā paceļas kukaiņu miriādes: krēslas stundās tos medīt laižas naktsputni vakarlēpji un izmanīgie sikspārņi. Dienu pa gaisu joņo bezdelīgas un svīres. Virs druvām pāri mežam gaisā lidinās ērgļi un lijas. Kā diedziņā pie mākoņa gaisā piekabinājušies, virs pļavām plivinās uz vietas lauku piekūni un cīruļi.

Atdarījušās bezviru durtiņas, no namiņiem izlidojušas čaklās zeltspārnites bites. Visi dzied, iet rotaļās un dejo: rubeņu gaiļi — uz zemes, piles — ūdeni, dzeņi — kokos, debesska- zas — gaisā virs meža. Tagad, dzejnieka vārdiem runājot, «putni un visādi zvēri pie mums Krievzemē līksmo. Caur pērnajām lapām izspraukušies, tagad mežā zilie lakači zied.»

Ai, šis maija mēnesis Ir nu gan viens nebēdnis!

Tāpēc ka maijs te silts, te auksts. Dienā saulīte, bet nakti — vai kā piesalst! Vienu gadu maijā zem krūma — kā azotē, bet citu gadu — padod zirgam sienu, bet pats gulies uz krāsns.

MAIJS

JAUTRAIS MĒNESIS —

Ikviens grib parādīt savu brašumu, speķu un izveicību. Ar dziesmām un dejām vien nepietiek: zobi un knābji niez cīņas kārē. Pūkas, vilna un spalvas lido pa gaisu.

Meža iemītnieki steidzas: šis ir pēdējais pavasara mēnesis.

Drīz atnāks vasara un līdz ar to rūpes par ligzdām un mazuļiem. Uz laukiem mēdz teikt: «Pavasaris Krievijā uz mūžiem paliktu, bet atnāk tā dieniņa — dzeguze izkūko, lakstīgala nopogo, un pavasaris vasarai azotē ielien.»

MEZA ORĶESTRIS

So mēnesi lakstīgala nenorimst: spilpo un pogo — vai diena, vai nakts.

Bērni brīnās: kad tad viņa guļ? Pavasarī putniem nav laika ilgi gulēt, putnu miegs īss: jāpagūst nosnausties starp divi dziesmām, tad pusnaktī stundiņu un dienas vidū stundiņu.

No rītiem, saulei lecot, un vakarā — norietot ne vien putni, bet visi meža iemītnieki dzied un spēlē, kā vien māk. Te dzirdamas gan skaņas balsis, gan vijole, bungas un flauta, gan riešana, klepus, gaudas un pīkstieni, ūjināšana, iliīkšana, urkstēšana un kurkstēšana.

Skaņu, tīru balsi dzied žubītes, lakstīgalas un dziedātāji strazdi. Čirkst vaboles un sienāži. Bungo dzeņi. Flautu pūš vālodzes un mazie plukšķi. Rej lapsa un baltā irbe, klepo stirna. Gaudo vilks. Ūjina ūpis. Dūc kamenes un bites. Urkst un kurkst vardes.

Neviens nekautrējas savas balss dēļ. Katrs izvēlas mūzikas instrumentus savā gaumē.

Dzeņi uzmeklē sausus, skanošus zarus. Tie viņiem noder par bungām, bet sitamo kociņu vietā tiem ir labs, stiprs knābis.

Vaboles — ūsaiņi čirkstina savu cieto kaklu, — vai nav laba vijole?

Sienāži trin kājiņas gar spārniem: uz kājiņām zobiņi, uz spārniem robiņi.

Rūsganais dumpis pūš, iebāzis garo knābi ūdenī, — un pār ezeru atskan dobjš būkšķis.

Mērkaziņa pat ar asti iemanījusies svilpot: uzšaujas gaisā un izplestu asti metas lejup. Vējš gaudo astē — tieši tā, kā kaza blētu!

Lūk, tāds ir meža orķestris.

VIESI

Zem kokiem un krūmiem ne visai augstu virs zemes jau sen spīguļo zelt- starīšu dzeltenās zvaigznītes.

Tās parādījās, kad koki bija vēl kaili un pavasara saules spilgtie stari

Es saku: «Mēs nemaz nebūsim pikti.» Bet viņa nerimst: «Pikts paliks! Pikts paliks!»

Ejam garām peļķei, tur vardes, galvas no ūdens izbāzušas, piepūtušas pūšļus aiz ausīm, kurkst. Viena sauc: «T-r-r-aka! Trraka!» Otra šai pretī: «Kāda tu pati! Tu pati!»

Iznākam pļavā — ķīvītes apaļspār- nes pretim laižas un jautā: «Kas jūs? Kas jūs?» Un atkal: «Kas jūs? Kas jūs?» Mēs viņām atbildam: «Krasnojar- kieši.»

Meža korespondents Kuročkins (Krasnojarkas ciemā)

varēja viegli sasniegt zemi. Saules apspīdētas, uzplauka zeltstarītes, tām blakus sāka ziedēt cīrulīši.

Kāds prieks bija redzēt šos pirmos ziedus! Tiem viss bija skaists: gan dīvaino mēļo ziedu pušķi ar garajiem piešiem, sakopoti stiebra galā, gan zilgani pelēkās, šķeltās lapiņas.

Patlaban zeltstarīšu un to kaimiņu cīrulīšu ziedu laiks beidzies. Koku ēna kļuvusi pārāk bieza, tiem klātos grūti, ja tie nebūtu saposušies mājup. Māja tiem pazemes valstībā. Zemes virsū tie tikai viesi. Sēklas izsējuši, tie pazūd bez pēdām. Kaut kur dziļi zemē mazais sīpoliņš un apaļais gumiņš pavadīs visu vasaru, visu rudeni un ziemu.

Ja gribi tos pārstādīt savā dārzā — roc tūlīt, kamēr vēl nav noziedējuši vēlie ziedi. Roc uzmanīgi un cītīgi. Tīri brīnums, cik gari dažreiz mēdz būt šo mazo augu bālie pazemes stumbriņi!

Tajās vietās, kur zeme stingri sasalst, šo pavasara viesu sīpoli un gumi guļ ļoti dziļi. Siltās, aizsargātās vietās tie guļ seklāk. To iegaumē, pārstādot tos savā dārzā.

Ņ. Pavlova

BALSIS TĪRUMĀ*

Mēs ar draugu gājām uz tīrumu ravēt. Ejam lēnītiņām, te pēkšņi dzirdam — paipala no zāles mums pretī: «Pikts paliks! Pikts paliks!»

ZIVJU BALSIS

Skaņu ierakstu uz lentes, kas tika izdarīts zem ūdens, pieslēdza radioaparatūrai. Un tūlīt istabā, pārmākdamas cilvēku balsis, no skaļruņa atskanēja līdz šim nedzirdētas skaņas: dobji pīkstieni un spiedzīgi čīkstieni, tādi kā vaidi un īdēšana, īpatnēja kurkstēšana un pēkšņi — apdullinoši skaļa čirksti- nāšana. Tās visas bija Melnās jūras zivju balsis. Katrai zivju sugai ir sava balss, kas viegli atšķirama no citu zemūdens iemītnieku balsīm.

Tagad, pateicoties izgudrotajiem īpašiem hidroakustikas aparātiem — jutīgām zemūdens «ausīm» —, pārliecinājāmies, ka zemūdens valstī nevalda klusums un zivis nepavisam nav mēmas. Šim atklājumam būs arī liela praktiska nozīme: ar zemūdens skaņu uztvērēju palīdzību zvejnieki varēs noteikt vērtīgu zivju baru atrašanos, viņu pārvietošanās virzienu — un tad izbraukt zvejot nevis uz labu laimi, akli, bet noteikti zinot zvejas vietu. Iespējams, ka cilvēks iemācīsies pievilināt zivis, atdarināt to balsis.

ZEM JUMTA

Visvārīgākais ziedā ir putekšņi. Samirkstot tie var sabojāties. Tiem kaitīgs lietus, kaitīga rasa. Kas tad tos pasargā?

Kreimeņu, melleņu un brūkleņu ziedi ir kā mazi piekārti zvaniņi, tiem putekšņi vienmēr zem jumta.

Dzeltenā vizbuļa zieds skatās debesīs. Taču vizbulim katra vainaglapiņa ieliekta kā karotīte, un visas tās ar maliņām sedz cita citu. Zieds ir kā apaļa, no visām pusēm slēgta lodīte. Lietus bungo no visām pusēm, bet iekšā pie putekšņiem netiek ne lāsīte.

Spriganēm — patlaban tās vēl pumpuros — katrs ziediņš slēpjas zem lapas. Un cik izmanīgi: zieda kātiņš pārmests pār lapas kātiņu, lai ziediņš cieši turētos savā vietā zem jumta.

Mežrozes zieds, kam tik daudz pu- tekšņlapu, lietus laikā sakļauj vainagla- piņas. Sliktā laikā aizveras arī ūdensrozes zieds.

Bet gundegai ziedi nolīkst uz leju.

Ņ. Pavlova

NAKTS MEŽĀ

Kāds m&ža korespondents mums atrakstīja:

«Aizgāju naktī meža balsis klausīties. Dzirdēju dažādas skaņas, taču nekā nesapratu. Ko par tām lai rakstu «Meža avīzei»?»

Mēs atbildējām: «Apraksti, ko tu dzirdēji. Lūkosim noskaidrot.»

Tad viņš atsūtīja redakcijai šādu vēstuli.

«Patiesību sakot, naktī mežā dzirdēju nevis orķestri, kā jūs to rakstāt, bet gan nejēdzīgu troksni.

Pamazām apklusa visas putnu balsis, un beidzot iestājās pilnīgs klusums. Bija pusnakts.

Tad pēkšņi kaut kur galotnēs sākās: ieskanējās zema stīga. Sākumā klusu, tad skaņāk un skaņāk — dobjā basā un atkal klusāk, arvien klusāk, līdz apklusa pavisam.

Es nodomāju: «Sākumam arī tas nav slikti. Lai arī uz vienas stīgas, tomēr mūzika.»

Piepeši no meža biezokņa atskanēja: ha-ha-ha! ho-ho-ho! — tik baigā balsī, ka man šermuļi pār muguru pārskrēja.

«Luk, pateicība mūziķim,» es nodomāju. «Viņu izsmej!»

Atkal ilgs klusums. Es jau sāku domāt, ka vairāk nekā nebūs.

Tad klausos: kāds uzvelk patafonu. Griež, griež un griež, bet mūzikas nav. «Laikam būs sabojājies patafons,» domāju.

Norima. Viss klusu. Tad atkal grieza bez mitas: tirr-rirr-rirr! … — jau sāka apnikt.

Beidzot patafonu uzvilka. «Tagad,» domāju, «uzliks plati un tūlīt spēlēs.»

Piepeši kāds sāka skani un aizrautīgi aplaudēt.

«Kā tad tā?» es domāju. «Neviens nav spēlējis, bet jau aplaudē?»

Klusums. Tad atkal kāds ilgi ņēmās, uzvelkot patafonu, neko nespēlēja, bet saņēma aplausus. Es sadusmojos un gāju mājās.»

Mums jasaka, ka meža korespondents veltīgi dusmojies.

Viņš dzirdējis dobju stīgu skanam. Tā bija vaboles lidojuma skaņa, droši vien maijvabole pārlidoja pāri.

Baigā smējēja bija lielā pūce. Viņai tiešām nepatīkama balss, tur nekā nevar darīt.

Patafona uzgriezējs — tirr-rirr-rirr- rirr! — bija vakarlēpis, arī naktsputns, bet viņš nav plēsīgs. Vakarlēpim, protams, patafona nav: viņš tikai trikšķina ar rīkli un iedomājas, ka dzied.

Arī aplaudētājs bija viņš pats. Ne jau nu ar plaukstām, protams, bet ar spārniem pa gaisu sizdams — klap- klap-klap! Skan kā aplausi.

Kādēļ viņš tā dara, redakcija nevar izskaidrot, jo pati nezina.

Laikam jau tāpat vien, aiz prieka.

ROTAĻAS UN DEJAS

Dzērves rīko purvā dejas.

Sanāk lokā, viena vai divas iznāk vidū un sāk dejot.

Sākumā vēl rāmi, tikai palecas uz garajām kājām. Tad iekarst, liek platu soli un griež tādu jandāliņu, ka

nenosmieties! Gan griežas, gan lec un tupstas, itin kā uz koka kājām danci dej. Bet tās, kas stāv apkārt, vienmērīgi ar spārniem sit takti.

Plēsīgiem putniem rotaļas un dejas notiek gaisā.

Sevišķi izceļas piekuni. Viņi uzlido līdz mākoņiem un tur rāda veiklības brīnumus. Te, sakļaujot spārnus, no reibinoša augstuma krīt kā akmens lejup, pie pašas zemes spārnus izpleš, aplido platu loku un atkal uzšaujas gaisā; te sastingst augstu virs zemes un izplestiem spārniem turas gaisā kā diegā pie mākoņiem piekārti; te kā īsti gaisa klauni pār galvu sāk kūleņus mest, ripeniski nāk zemē, apmet «nāves cilpas», gan griežas, gan sit ar spārniem.

PĒDĒJIE GĀJPUTNI

Pavasaris iet uz beigām. Ļeņingradas apgabalā no dienvidiem atgriezušies pēdējie gājputni.

Petrodvorecā pie strauta mēs redzējām zivju dzenīti smaragdzaļā brūni zilganas krāsas mundierī. Viņš atgriezies no Ēģiptes.

Birzīs svilpo kā flauta un brēc kā pērts kaķis zeltainā vālodze ar melnajiem spārniem. Tā ieradusies no Dienvidāfrikas.

Mitrajā krūmājā parādījušās b a 11- zilrīklītes un raibās čakstītes, purvos — dzeltenās cielaviņas.

Atlaidušās sārtkrūtainās brūnās čakstes, raibie gugatņi ar kuplu spalvu apkakli un zaļās vārnas.

Spārnotā savādniece — grieze kāpini atnākusi no Āfrikas.

Grieze lido smagi un ne visai ātri. Vanags vai piekūns lidojumā to ātri noķer.

Toties grieze ļoti veikli skrien un labi prot slēpties zālē. Tādēļ tā soļo kājām cauri visai Eiropai, nemanīta virzās pa pļavām un krūmājiem, bet ■•pārnos paceļas tikai tur, kur nepieciešams, un lido tikai naktī.

Tagad grieze augu dienu dzied augstajā zālē:

— Griez — griez! griez — griez!

Dzirdēt viņu var, bet pamēģini to no zāles izbaidīt un aplūkot — neizdosies!

CITAM SMIEKLI, CITAM ASARAS

Visi mežā priecājas, bet bērzi raud.

To baltajos, saules sasildītajos ķermeņos sula rit arvien straujāk un strau- jak.

Tā spiežas cauri mizas porām.

Cilvēki vērtē bērza sulu kā garšīgu un veselīgu dzērienu.

Viņi izurbj mizā caurumu un ietecina sulu traukos.

GRIEZE PĀRNĀKUSI KĀJĀM

Koki, kuriem par daudz notecina sulu, nokalst un iet bojā, jo tiem sula ii tas pats, kas mums asinis.

Visu ziemu vāvere pārtika no augu barības vien. Lobīja čiekurus un ēda rudenī salasītās sēnes. Tagad viņai pienācis laiks mieloties ar gaļu.

Jau daudzi putni iekārtojuši sev ligzdas un izdējuši olas. Daži pat bērnus izperējuši.

Vāvere to gaidīt gaidījusi; viņa uzmeklē zaros un koku dobumos putnu ligzdas un izvelk no tām mazuļus un olas mielastam.

Šis skaistais un veiklais grauzējs putnu ligzdu postīšanā var sacensties ar dažu labu plēsoņu.

MŪSU ORHIDEJAS

Šie dīvainie ziedi pie mums ziemeļos ir retums. Tos redzot, neviļus nāk atmiņā to slavenie radi — krāšņās orhidejas, kas aug tropu mežos. Tur tās sastopamas arī uz kokiem. Taču pie mums — tikai uz zemes.

Dažām mūsu orhidejām ir savādas saknes, kā tuklas rociņas ar izplestiem pirkstiņiem. Ziedi reizēm skaisti, reizēm neizskatīgi. Bet kā smaržo šie gim- nadeniju, naktsvijoļu un herminiju ziedi! Reibinoši!

VĀVERE MIELOJAS AR CEPEŠIEM

Visskaistāko no mūsu orhidejām es pirmo reizi redzēju tikai šais dienās Ropšā. Šim nepazīstamajam augam bija pieci palieli, skaisti ziedi. Pagriezu vienu ziediņu augšup, taču tūlīt derdzīgi atrāvu roku. Pieplakusi pie zieda, sēdēja jocīga, iesarkani brūna muša. Es iesitu tai ar zāles stiebriņu. Tā pat

nepakustējās. Paskatījos vērīgāk. Tā nebija muša. Tai gan bija samtains ķermenis ar gaiši zilu plankumu, īsi, pūkaini spārni, galva, ūsiņas, un tomēr tā nebija muša. Tā bija daļa no ofridas zieda, kuru līdz šim nepazinu.

Ņ. Pavlova

MEKLĒ OGAS!

Meža zemenes jau ienākušās. Pie- saulītē nogatavojusies sarkana zemeņu odziņa — tik salda, tik smaržīga! Mutē vēl ilgi nezūd tās garša.

Arī mellenes jau gatavas. Purvos ienākas lācenes. Melleņu cerā ogu daudz, zemenēm reti gadās vairāk par piecām. Bet lācene skopāka par visām, tai kātiņa galā tikai viena pati oga un arī ne katram stādam — dažam labam ziedi ir tukši.

Ņ. Pavlova

STRUPVABOLE*

Esmu atradusi vaboli, bet nezinu, kā to sauc un ar ko tā jābaro.

Tā ir līdzīga vabolītei, ko sauc par mārīti. Taču mārīte ir sarkana, ar baltiem punktiem, bet šī ir pilnīgi melna. Viņa ir apaļa, lielāka par zirni, ar sešām kājiņām un var lidot; uz muguras tai ir pāris spēcīgu, melnu spārniņu, bet zem tiem maigi dzelteni. Viņa paceļ melnos spārnus, izpleš dzeltenos un laižas.

Pamanījusi briesmas, tā savas kājiņas paslēpj uz vēderiņa, ierauj ūsas un galviņu. Paņemot to rokās, nevar pazīt, ka tā ir vabole. Šādā brīdī tā vairāk līdzīga mazai, melnai ledus konfektei.

Pēc īsa laika, ja neviens neaizskar, viņa atkal izbāž īsās kājiņas, tad galvu un pēdīgi ūsiņas.

Ļoti lūdzu atbildēt: kas tā ir par vaboli?

Ļusja Ļutoņina, 12 gadu veca

No redakcijas

Tu tik labi esi aprakstījusi savu vabolīti, ka mēs tūlīt to pazinām. Tā ir strupvabole. Tā rāpo tik lēni kā bruņurupucis un tāpat slēpjas savā čaulā. Tajā ir caurumiņi, kur ievilkt kājiņas, galvu un ūsiņas.

Strupvaboles ir dažādas — gan melnas, gan krāsainas. Tās ēd pūstošus augus, mēslus.

Kāda dzeltena, spalvaina strupvabole mēdz dzīvot pie skudrām, lido, kurp iedomājas, bet pēc tam atgriežas mājās — skudru pūznī. Skudras viņu neaiztiek un, aizsargādamas savu skudru pūzni, aizsargā arī savu piedzīvotāju strupvaboli no ienaidniekiem.

No jaunā naturālista dienasgrāmatas

ČURKSTU LIGZDA

28.    maijā. — Kaimiņu mājas jumta korē tieši pret manu logu čurkstu pāris sāka lipināt ligzdu. Par to es ļoti priecājos, tagad redzēšu, kā viņas darina savu jauko, apaļo mājokli, visus celtniecības darbus varēšu novērot no sākuma līdz galam. Uzzināšu visu: kad viņas sāks perēt un kā baros savus mazuļus.

Izpētīju, kurp čurkstes laižas pēc būvmateriāla: uz upīti ciema vidū. Tās nolaižas krastā pie pašas upes, ar knābīti atlupina māla piciņu un tūdaļ steidzas ar to mājup. Tur tās, viena otru nomainīdamas, pielipina mālus pie sienas zem jumta kores un atkal dodas pēc māla piciņas.

29.   maijā. — Par nelaimi, es neesmu vienīgā, kam prieks par jaunceltni: kaimiņu runcis Fedosejičs — noplucis, vecs klaidonis, kas kaujās ar citiem runčiem zaudējis labo aci, — šorīt uzlīda uz jumta.

Viņš vēro čurksti lidojam un jau ieskatās zem jumta kores: vai ligzda gatava?

Čurkstes uztraukti brēca un neuzsāka darbu, kamēr runcis neaizvācās no jumta. Vai tiešām čurkstes aizlaidīsies pavisam?

3. jūnijā. — Pa šīm dienām čurkstes salipinājušas ligzdas pamatni — šauru sirpīti. Fedosejičs bieži rāpjas uz jumta un biedē, traucē strādāt. Šodien pēcpusdienā čurkstes vairs neatlidoja. Acīmredzot pametušas būvi. Uzmeklēs sev kaut kur mierīgāku vietu, un es neredzēšu neko. Cik žēl!

19.     jūnijā. — Visu laiku pieturas karstas dienas. Melnais māla sirpītis /.em jumta kores ir izžuvis un kļuvis pelēks. Čurkstes nav rādījušās ne reizi. Dienā debesis pārklājās ar mākoņiem un sāka gāzt balts lietus. Stipra lietus gāze! Šķiet, ka aiz loga būtu biezs aizkars no stikla pavedieniem. Pa ielu (rauc strauti. Upei nekur pāri nevar tikt: pārplūdusi, mutuļo kā neprātīga, bet krasta izmirkušajā mālā kājas grimst gandrīz līdz ceļiem.

Pievakarē, tikko lietus bija mitējies, zem jumta kores atlaidās čurkste. Pie- plaka pie iesāktās ligzdas sirpīša, pa- tupēja un aizlaidās.

Es nodomāju: laikam čurkstēm nemaz nav bail no Fedosejiča, tās tikai nevarēja šinīs dienās dabūt mitrus lipīgus mālus? Varbūt tās atlaidīsies vēl?

20.   jūnijā. — Atlaidās, atlaidās! Un nevis pāris, bet vesels bariņš — vesela komisija. Visas tās lidinājās virs jumta, ieskatījās zem kores un satraukti klaigāja — it kā strīdētos.

Tā viņas kādu brīdi apspriedās. Tad visas uzreiz t aizlaidās. Palika tikai viena. Viņa pieķērās ar kājiņām pie mālainā sirpīša un sēdēja nekustīgi, ar knābīti kaut ko labodama vai varbūt ie- ziezdama mālus ar savām lipīgajām siekalām.

Esmu pārliecināta, ka tā ir čurkstu matē, šīs ligzdas saimniece. Tādēļ ka drīz atlaidās čurkstu tēvs un no knābja knābī ielika tai māla piciņu. Viņa turpi- nāja lipināt ligzdu, bet viņš aizlaidās atkal pēc māliem.

Atnāca uz jumta arī runcis Fedosejičs. Bet čurkstes no viņa nebaidījās, nekliedza un strādāja līdz saules rietam.

Tātad tomēr manā acu priekšā taps ligzda. Kaut tikai Fedosejičs neaizsniegtu to ar ķepu no kores. Bet gan jau čurkstes zina, kur savu ligzdu būvēt.

Meža korespondente Verika

MELNO MUŠĶĒRĀJU LIGZDA

Maija vidū, ap pulksten 8 vakarā, es pamanīju mūsu dārzā melno mušķē- laju pāri. Abi sēdēja uz šķūņa jumta pie bērza, kurā es biju iekāris auliņ ar noceļamu jumtiņu. Tad mušķērājs - tēvs aizlaidās, bet māte palika. Viņ gan uzmetās uz auliņas, bet iekšā nc laidās.

Pēc pāris dienām es atkal ieraudzīj melno mušķērāju. Viņš lāgiem līd auliņā, pēc tam sēdēja ābeles zarā.

Atlaidās erickiņš — un abi sāka kau ties. Tas bija saprotams, jo erickiņi ui mušķērāji ligzdo auliņās. Erickiņš gri bēja mušķērājam atņemt auliņu, tači mušķērājs to nosargāja.

Tā mušķērāji apmetās uz dzīvi au linā. Pats tēvs visu laiku dziedāja tu pa brīžam ielīda auliņā.

Bērza galotnē apmetās žubīšu pā ris, taču mušķērājs tos nemaz neievē roja. Arī tas ir saprotams, jo žubīt< mušķērājam nav sāncense, tā savu lig zdu vij pati, auliņās nemitinās, un ar barība tiem katram citāda.

Pagāja vēl divas dienas.

No rīta pie mušķērājiem ielaidāj zvirbulis. Mušķērājs metās tam pakaļ Auliņā sākās nikna cīņa.

Un piepeši viss apklusa.

Es pieskrēju pie bērza un ar nūji iesitu pa stumbru. No auliņas izspurdza zvirbulis. Bet mušķērājs nerādījās Ap auliņu lidinājās mušķērāju māte un uztraukti čiepstēja.

Baidīdamies, ka mušķērājs varētu būt beigts, es ieskatījos auliņā.

Mušķērājs bija dzīvs, taču stipri sasists; ligzdā bija divas olas.

Mušķērājs ilgi sēdēja auliņā un izlidojis bija ļoti nespēcīgs; viņš nolaidās zemē — un tur viņam dzinās pakaļ vistas. Noraizējies par viņu, es paņēmu mušķērāju mājās un pabaroju ar mušām. Vakarā es viņu ieliku atpakaļ auliņā.

Pēc septiņām dienām es atkal ielūkojos auliņā. Pretī sitās trūdu smaka. Ligzdā es ieraudzīju mušķērāju māti sēžam uz oliņām. Blakus viņai, pie sienas atbīdīts, gulēja beigts mušķērājs.

Nezinu, vai zvirbulis bija ielauzies auliņā vēlreiz vai arī nāve iestājusies pēc pirmās kaujas.

Mušķērāju māte neaizlidoja pat pa to laiku, kamēr es izvācu beigto mušķērāju, ur izperināja mazuļus.

Volodja Bikovs

Vai atceraties, ko mums atrakstīja korespondenti, kas bija apmetušies meža izcirtumā? Viņi no dienas dienā gaidīja, ka viss izcirtums sazaļos un no zemes parādīsies jaunās eglītes!

Tā arī notika: nolija silti lieti, un kādā jaukā rītā izcirtums sazaļoja, bet kas bija tie, kuri nupat ieraudzīja dienas gaismu?

Tās nepavisam nebija jaunās egles!

Tām priekšā bija aizsteigusies nezin no kurienes radusies zāļu tautiņa — grīšļi un ciesa.

Zāļu tautiņa auga strauji un biezi. Lai arī kā jaunās eglītes tiecās no zemes pacelties, viņas jau bija nokavējušas: izcirtumu bija sagrābusi zāļu tautiņa. Te nu izcēlās pirmā sadursme.

Ar pūlēm mazās eglītes dūra galotnīšu asos šķēpus cauri biezajiem zāļu bariem. Nadzīgā zāļu tautiņa ar visu spēku gāzās uz kociņiem. Kauja bija sākusies kā virs, tā zem zemes.

Kā nikni kurmji pazemē rakās āķīgās zāļu un koku saknes. Tās sapinās un savijās, spieda un žņaudza viena otru, cīnoties par barojošajiem, sāļu bagātajiem apakšzemes ūdeņiem. Un milzums jauno eglīšu tā arī nekad saules gaismu neieraudzīja: tās gāja bojā pazemē — kā tieva stieple tās nožņaudza lokanās un stiprās zāļu saknes.

Bet tās, kurām izdevās izlauzties virspusē, sagaidīja zāļu stiebru žņaugu skavas.

Zāles ieķērās egļu stiprajos stumbri- ņos. Egles pūlējās izlauzties augšup, ar asajām galotnēm pārcērtot zāļu stiebru cieto režģi. Zāles kavēja tām izlauzties saulē.

Tikai reti kādai atsevišķai eglītei izdevās pacelties pāri neizmērojamajam zāļu tautas spēkam.

Kamēr izcirtumā pilnā sparā ritēja cīņa, bērzi aiz upes tikko sāka ziedēt. Bet apses jau gatavojās izcelt desantu pāri upei.

Spurdzes tām izpletās. No katras izlidoja simtiem sīku vienkājainu para- šutistu — sēkliņu ar baltu izpletņa ce- kuliņu virs galvas.

Vējš jautri tās satvēra aiz cekuli- ņiem, kā pūkas sagrieza gaisā un, pārnesis sēkliņu balto mākoni pār upi, nolaida tās un izkaisīja visā izcirtumā līdz pat egļu tautas robežai.

Vienkājainie parašutisti uzkrita uz eglītēm un zālēm kā sniegs. Pirmais lietus tās notrieca lejā un iespieda zemē. Tik vien bija ko redzēt.

Diena gāja pēc dienas. Cīņa izcirtumā turpinājās, bet nu jau bija redzams, ka zāļu tautiņa egļu tautu neuzveiks. Zāles drīz apstājās augt, bet egles turpināja pieņemties augumā.

Zāļu tautai nu klājās ļauni. Jaunās egles izplēta tai pāri savas plato, tumšo zaru ķepas un aizsedza gaismu. Enā zāļu tauta nīka un plaka pie zemes.

Bet no zemes jau pacēlās cits karapulks: jaunās apsītes. Tās nāca pasaulē bariņiem, bailīgi spiedās viena pie otras un drebēja no galvas līdz kājām.

Tās bija nokavējušas un arī vairs nespēja cīnīties ar eglītēm.

Egles izstiepa tām pāri savas tumšās ķepas — apses saknupa, ēnā nīka un kalta. Apses ļoti mīl gaismu un nespēj dzīvot bez saules.

(Turpinājums)

Egles bija uzvarējušas.

Kolhozniekiem darba daudz: pēc sējas viņi veda uz lauka kūts un minerālmēslus, apara tos, iestrādāja laukus nākamā gada ziemājiem. Tad devās sakņu dārzos: pirmos stādīja kartupeļus, tad sēja burkānus, rāceņus, gurķus, turnepšus. Beidzot stādīja kāpostus. Nu jau afī lini paaugušies, jāsāk ravēt. . , •

Arī bērni nedzīvo pa māju. Viņi palīdz gan uz lauka, gan sakņu un augļu dārzā. Palīdz stādīt, ravēt un kokiem zarus apzāģēt. Vai nu kolhoza saimniecībā darba trūkst! Bērni sasien bērza slotas visam gadam, plūc jaunās nātres. Nātres der virai. Skābeņu un jauno nātru vira ir ļoti garda. Viņi ķer arī zivis: jugliņus, raudas, ruduļus, asarus, ķīšus, pličus, šķaunaces un citas ar makšķeri. Ar ēsmu ķer asarus, vēdzeles un līdakas.

Vakaros ar lielām ķeselēm ķer dažādas zivis.

Naktīs viņi gar krastu izliek vēžu ķeseles un, pie ugunskura gaidot, ka- uier vēži tajās salīdīs, īsina laiku, cits citam stāstīdami gan baigus, gan jautrus notikumus.

Ne rītā, ne vakarā druvā vairs ne- skan lauku gailīša — pelēkās irbes dziesma. Ziemas rudzi izauguši cilvē- kain līdz viduklim, aug arī vasarājs.

Gailītis dzīvo vēl arvien turpat, bet dziedāt vairs nedrīkst: ligzda tepat bla- knm, tajā olas, bet uz olām sēž irbe.

Jāstāv klusu, citādi var atsaukt nelaimi: dziesmu sadzirdējis, uzklups vanags, atskries bērni vai pielavīsies lapsa. Tie visi ir manīgi ligzdu postītāji.

PALĪDZAM PIEAUGUŠAJIEM*

Tikko bija sācies brīvlaiks, mūsu pionieru posms sāka palīdzēt pieaugušajiem kolhozniekiem. Mēs ravējām sējumus un iznīcinājām kaitīgos kukaiņus.

Mēs gan strādājam, gan atpūšamies, un viss veicas labi.

Arī turpmāk vēl daudz darba, daudz rūpju. Drīz sāksies labības novākšana. Mēs uzlasīsim vārpas un palīdzēsim kolhozniecēm siet kūlīšus.

Meža korespondente Aņa Ņikitina

JAUNI MEŽI

Krievijas Federācijas vidus un ziemeļu joslā beigusies pavasara mežu stādīšana.

Ir radīti jauni mežu masīvi ap simt tūkstošu hektāru platībā.

PSRS Eiropas daļas stepju un me- žastepju rajonos kolhozi šai pavasari iestādījuši ap ceturtdaļmiljona hektāru jaunu meža joslu lauku aizsardzībai.

KOLHOZU

Ziņo Ņ.

PRETVĒJŠ PALĪDZ

No kolhoza «Trieciennieks» linu ika pienāca sūdzība. Jaunie lini sū- as, ka laukā saviesušies ienaidnieki — zāles — un viņiem vairs neesot dzī-

Kolhozs tūlīt norīkoja liniem palīgā Ihoznieces. Viņas iznīcina kaitnie- 5 — nezāles, bet ar liniem apietas ļoti līdzīgi. Novilkušas apavus, basām kāri viņas sper soļus ļoti uzmanīgi un mmēr tikai pret vēju. Zem kolhoz- iču kājām lini tomēr pieplok pie ze- ;s. Taču pretvējš atkal atliec tiem ebrus, paceļ stāvus. Un lini tiek at- 1 uz kājām, it kā nekas nebūtu bijis. Bet ienaidnieki iznīcināti.

ŠODIEN PIRMO REIZI

inībās tika izlaisti jaunie teliņi. Aiz jūsmas teliņi, astes pacēluši, sāka bi- t.

AITĀM NOVELK KAŽOKUS

Kolhozā «Sarkanā zvaigzne» desmit eredzes bagāti cirpēji ar elektriska- m mašīnām cērp aitas — kā frizētavā, ās it kā izģērbj — vilnu nocērp vienā ibalā.

KURA IR MANĒJĀ MAMMA? —

ri jautā, kad gani ielaiž pie tiem izurbtās mātes. — Kur tu esi, māmiņ, kur? — žēli

JAUNUMI

Pavlova

blēj jēriņi. Cabani palīdz katram atrast savu mammu un atkal iet uz aitu frizētavu pakaļ jaunam nocirpto aitu pulkam.

AUG GANĀMPULKI

Ar katru dienu pieaug kolhozu ganāmpulki. Šai pavasari vien cik pasaulē nākuši kumeļi, teļi, jēri, kazlēni, sivēnil Šonakt pat Strautu ciemata skolniekiem — lopkopjiem kazu skaits palielinājās četrkārtīgi. Bija viena kaza, bet tagad jau ir četras: māte — Ku- muška — un trīs kazlēni: Kuzja, Muza un Škaliks.

ZIEDONIS

augļu dārzā. Uzziedējušas jau zemenes, ķirši pilni sniegbaltu ziedu, bet vakar atvērās pumpuri bumbierei. Vēl viena divas dienas, un ziedēs arī ābeles.

KOLHOZĀ «JAUNĀ DZĪVE»

Tai pašā laikā kolhozi ierīkojuši lielu skaitu kokaudzētavu, kas nākošajā gadā dos pāri par miljardu sēklau- džu — dažādus jaunus kokus un krūmus.

Rudenī Krievijas Federācijas meža saimniecības iestādīs simt tūkstošus hektāru jauna meža.

TASS

uz jaunu dzīves vietu zemes gabalā pie dīķa vakar pārcēlās dārzāji dienvidnieki — tomāti. Līdz šim tie auga siltumnīcās. Tiem kaimiņos iekārtojās gurķi. Tomāti jau labi saņēmušies un taisās ziedēt. Mazie gurķīši guļ baltos autiņos un tikai deguntiņus ārā pabāzuši. Māmuļa zeme glabā mazulīšus no kārajām putnu acīm. Vai gurķi pagūs izaugt un panākt tomātus?

31. maijā agri no rīta pie Mečņi- kova vārdā nojauktās slimnīcas pamanīts alnis. Pēdējo gadu laika šis ir jau otrais gadījums, kad aļņi parādījušies pilsētas robežās. Domājams, ka aļņi iemaldās Ļeņingradā no Vsevoložskas rajona mežiem.

CILVĒKU VALODĀ

«Meža avīzes» redakcijā ieradās kāds pilsonis un stāstīja:

— Šorīt staigāju pa parku. Pēkšņi no krūma kāds, skaļi un uzstājīgi svilpojot, man it kā krievu valodā uzsauc: «Vitju vīģei!» Apskatos apkārt — nav neviena, tikai sarkans putniņš sēž krūmā. Paskatījos uz to un domāju: «Kas tas par putnu, kas tik saprotami svilpo? Kam viņš to saka?» Bet putniņš atkal sauc: •Vitju vīģei!» Gāju klāt, lai apskatītu tuvāk, bet tas iespurdza krūmos un pazuda.

Pilsonis redzējis mazo svilpi, tas atlidojis no Indijas. Viņa svilpienā tiešām skan sauciens.

Pēdējās dienās no Somu jūras līča blīvos baros uz Ņevu nāk salakas. Tās nārsto Ņevā. Zvejnieki tikko jaudā vilkt ārā pilnus tīklus bagāta loma.

Izmetušas ikrus, salakas dodas atpakaļ jūrā.

VIESI NO OKEĀNA DZELMES

Daudz un dažādu jūru un okeānu zivju nāk nārstot upēs. Jaunās zivtiņas vēlāk atgriezīsies jūrā.

Tikai viena vienīga zivs piedzimst okeāna dzelmē, bet dzīvot nāk upē.

Šī zivs dzimst Atlantijas okeāna Sargasu jūrā.

Šī dīvainā zivs ir leptocefals.

Neesat šādu nosaukumu dzirdējuši? Nav brīnums, jo tā viņu sauc tikai tik ilgi, kamēr tā vēl maziņa un dzīvo okeānā.

Tad tā ir tik caurspīdīga, ka redzamas pat zarniņas; tā ir saplacināta no sāniem un atgādina lapu. Pieaugusi kļūst līdzīga čūskai.

Pilsētas jauinakie notikumi

AĻŅI ĻEŅINGRADĀ VIEŠŅAS NO JORAS

Nu gan ikviens atcerēsies tās īsto vārdu: zutis.

MĒĢINĀJUMA LIDOJUMI

Ejot pa parku, ielu vai bulvāri, raugies augšup: ka neuzkrīt tev uz galvas no koka vārnulēns vai strazdu- lēns, bet no jumta — kovārnēns vai zvirbulēns. Tie nule sāk atstāt ligzdas un mācās lidot.

ORMANĪTIS SOĻO PA PILSĒTU

Nesen pilsētas nomales iedzīvotāji izdzirda naktī paklusus, aprautus svilpienus: «Vit-vitl … vit-vit! … » Svilpieni atskanēja no viena, tad no otra

grāvja. Cauri pilsētai soļoja ormanīti s. Tas ir rada griezei un tāpat kā šī atnācis pie mums cauri visai Eiropai kājām.

EJ SĒŅOT!

Pēc laba, silta lietus vari doties ārpus pilsētas sēņot: no zemes izlīdušas bērzu bekas, bērzlapes un cietās bekas.

Lcptocefali Sargasu jūrā dzīvo trīs gadus. Ceturtajā tie pārvēršas jaunos, vēl caurspīdīgos stikla zušos.

Pašlaik stikla zuši veseliem bariem iepeld Ņevā.

Atpeldot no savas dzimtenes noslēpumainajā Atlantijas okeāna dzelmē, tie veikuši ne mazāk kā divarpus tūkstošus kilometru.

Šīs pirmās vasaras sēnes parādās tad, kad ziemas rudzi rieš vārpas. Drīz vien šīs sēnes pazudīs līdz vasaras beigām.

Kad redzi dārzā ceriņu ziedus nobirstam, zini: pavasaris beidzies, sākusies vasara.

DZĪVAIS MĀKONIS

11. jūnijā pa Ņevas krastu Ļeņin- gradā pastaigājās daudz cilvēku. Bija tveicīga diena bez mākoņiem. Mājas un ielu asfalts saulē tā sakarsa, ka bija grūti elpot. Bērni sāka niķoties.

Pēkšņi aiz platās upes parādījās liels, pelēks mākonis.

Visi apstājās un skatījās uz to: mākonis lidoja pavisam zemu, tieši virs ūdens, un pieauga acīm redzot.

Nu jau tas švīkstot un čabot apņēma staigātājus — un tikai tagad varēja redzēt, ka tas ir nevis mākonis, bet milzīgs spāru bars.

Vienā acumirklī apkārtne kā uz burvja mājienu pārmainījās.

Daudzo mazo spārniņu vēdas radīja vieglu, spirgtu vējiņu.

Bērni pārstāja niķoties un ar sajūsmu skatījās, kā saule spīd cauri krāsainajiem, vizuļainajiem spāru spārni- ņiem un gaiss mirgo kā varavīksne.

Cilvēku sejas kļuva raibas: uz tām atmirdzēja mazas varavīksnes, saules zaķīši, dzirkstelītes.

Dzīvais mākonis ar švīkoņu pārlidoja pāri piekrastei, pacēlās augstāk un pazuda aiz mājām.

Tās bija jaundzimušās spāres, kas visas vienā barā devās meklēt sev jaunas mājvietas. Kur tās bija izperinājušās un kur nolaidās — neviens nezina.

Šādi spāru bari dažādās vietās nav retums. Ja ieraudzīsi baru, ievēro, no kurienes un kurp lido jaunās spāres.

Dažs uzskata, ka kurmis ir grauzējs un, lodādams zem zemes, apēd augiem saknes kā kaut kāda žurka. Bet tā ir neslavas celšana kurmim, kurš nepavisam nav žurka, bet drīzāk ezis mīkstā samta kažociņā. Viņš arī ir kukaiņēdājs, jo ēd maijvaboļu kāpurus un citus kaitīgus kukaiņus un tādējādi mums ļoti noderīgs. Bet augu iznīcināšanā nav vainojams.

Kas tomēr nevar piedot kurmjiem, ka tie izdzen dārzā vai sakņu dārzā zemes kaudzītes — kurmja rakumus — un la bojā ziedus vai garšīgus dārzājus, — lai ietoķ zemē augstu kārti ar vēj dzirnaviņām augšgalā.

Vējam pūšot, dzirnaviņas griezīsies, kārts drebēs, atbalsosies zemē, alās dunēs, un visi kurmji aizmuks.

KURMIS

Jnunā naturāliste Juļa

Vasaras vakarā pa atvērto logu ielidoja sikspārnis.

— Dzeniet to ārā, dzeniet! — iekliedzās meitenes, steigšus uzmezdamas sev uz galvām lakatus. Bet plikgalvis vectētiņš norūca: «Tik vien tam gaismas vajag, lai ielīstu jums matos!»

Līdz pat pēdējam laikam zinātnieki nevarēja izskaidrot, kā, nakts tumsā lidojot, sikspārnis atrod ceļu.

Tam aizlipināja acis, aizlipināja degunu — tas tomēr aplidoja visus šķēršļus gaisā, arī vissmalkākos istabā izstieptos diegus un veikli izvairījās no ķeseles.

Tikai tad, kad izgudroja eholotu, mīkla tika uzminēta. Tagad ir noskaidrots, ka visi sikspārņi lidojot ar muti izdod ultraskaņu — tik smalku pīkstienu, ka cilvēka auss to nespēj uztvert. Ikviens šķērslis atstaro šo skaņu — un sikspārņu dzirdīgās ausis uztver signālus: «priekšā siena!» vai «diegs!», vai arī «ods!». Bet smalkie biezie sieviešu mati ļoti vāji atgrūž, vāji atbalso ultraskaņu.

SIKSPĀRŅA EHOLOTS

Plikgalvim vectētiņam, protams, nekas nedraudēja, bet meiteņu kuplie mati patiešām varēja dzīvnieciņam likties «gaisma logā», un sikspārnis varēja laisties uz vienu no šiem lodziņiem.

Mūsu apgabals ir liels. Kad ap Ļeņingradu pavasara medības jau sen beigušās, mūsu apgabala ziemeļos vēl tikai sāk pārplūst upes un medības ir pašā sparā. Tad daudzi kaislīgi mednieki steidzas uz ziemeļiem.

PIEVILINĀŠANA

Mūsu pusē lāči strādā nedarbus. Te vienā kolhozā teli nokoduši, te otrā — ķēvi.

Sapulcē Sisojs Sisojičs teica prātīgus vārdus:

—          Nav jāgaida, kamēr šie pie mūsu ganāmpulka ķersies, bet gan jāpadomā, kā savaldīt. Lūk, Gavričihai tele nobeigusies. Dodiet to man: pievilināšu. Ja nu lācis arī ap mūsu ganāmpulku klaiņo, izlūko — gan atnāks arī līdz ēsmai. Bet atnācis tas vairs lopus neaiztiks. Es jau pacentīšos.

Sisojs Sisojičs ir mūsu labākais mednieks.

Kolhozs atdeva viņam Gavričihas gotēnu — rīkojies! Būs mums mierīgāk.

Sisojs Sisojičs ielika teli ratos, aizveda uz mežu. Izgāza tur tukšā laukumiņā un pagrieza tai galvu pret austrumiem.

Sisojs Sisojičs prot savu amatu. Viņš zina, ka lācis neaizskar maitu, kas guļ ar galvu pret dienvidiem vai rietumiem: tas nojauš lamatas.

Telei apkārt no guleniski saliktiem baltiem, nemizotiem bērziem viņš uzbūvēja pazemu iežogojumu. Divdesmit soļu atstatu uz diviem blakus augošiem kokiem metrus divus augstu uzrīkoja tiltiņu no kārtīm, kur naktī sēdēt un gaidīt zvēru.

Un vairāk nekā. Tomēr uz tiltiņa viņš nekāpa, bet pārnakšņoja mājās.

Pagāja nedēļa — viņš vēl arvien pārguļ mājās. No rīta uz kādu brītiņu aiziet mežā pie iežogojuma, apstaigā apkārt, uztin «kazas kājiņu», pakū- pina mahorku un iet atpakaļ uz māju.

Mūsu kolhoznieki sāk viņu smiet. Puiši samirkšķinās:

—          Nu ko, Sisoj Sisojič, mājās uz krāsns laikam gan saldāki sapņi rādās? Par sargu mežā vis netīk būt?

Bet viņš atbild:

—   Zagļu nav, ko tad lai sargā.

Šie saka:

—   Bet gotēns gan sāk jau smaržot.

Sisojs pretī:

—   To tik vajag.

Ko viņam padarīsi: mierīgs.

Sisojs Sisojičs zināja, ko dara. Zināja arī, ka lācis ne pirmo dienu jau staigā ap ganāmpulku. Tomēr lācis nemetīsies uz dzīvu lopu, ja tepat priekšā guļ kritis.

Sisojs Sisojičs zināja arī, ka zvērs maitu uzgājis: mednieka vērīgā acs bija pamanījusi ap iežogojumu, kurā atradās gotēns, ķetnu pēdas, tādas kā cilvēkam, tikai ar lieliem nagiem. Zvērs teli tomēr vēl nebija aizticis: viņš acīmredzot ir paēdis un gaida, kad mielasts kļūs garšīgāks, — lai cepetis tā īsti sāk smaržot. Tāda jau nu ir pinkainā meža zvēra gaume.

Jau otro nedēļu mežā guļ beigtais gotēns, bet Sisojs Sisojičs vēl arvien pārnakšņo mājās.

Beidzot pēdas rāda, ka lācis pārkāpis pāri iežogojumam un noēdis krietnu gabalu kritušā lopa.

To pašu vakaru Sisojs Sisojičs uzrāpās ar bisi uz tiltiņa.

Naktī mežā klusu. Zvēri guļ, putni guļ.

Guļ, bet ne visi. Nedzirdami laižas pāri pūce, vēcinot mīkstos spārnus: glūn, kur zālē čabinās peles. Meklējot vardes, pa mežu klaiņo ezis. Zaķis skrubina rūgto apses mizu. Āpsis meklē zemē tikai viņam zināmas saknītes. Bez trokšņa uz ēsmu zogas lācis.

Sisojam Sisojičam acis līp ciet: viņš pieradis šai nakts stundā cieši gulēt. Viņš iesnaužas.

Pēkšņi satrūkstas: kaut kas nokrikstēja! …

Varbūt tikai likās?

Nē. Mēness nav, tomēr ziemeļos vasaras nakts arī ir gaiša. Melnais zvērs uz baltā bērzu iežogojuma skaidri redzams.

Lācis jau čāpstina, ir ticis pie cienasta.

«Pagaidi!» domā Sisojs Sisojičs. «Man tev kas labāks — svina sitenis.»

Un rūpīgi notēmē lācim zem kreisās lāpstiņas.

Kā pēkšņs pērkons nodārd šāviens snaildošajā mežā. Sabaidītie zaķi palecas pusmetru augstu. Āpsis, izbailēs rukšot, skrien uz savu alu. Ezis saritinās dzeloņainā kamolā. Peles iesprūk alās. Pūce klusi iemetas lielas egles melnajā ēnā.

Tad atkal klusums. Nakts zvēri kļūst drošāki un no jauna uzsāk savas gaitas.

Sisojs Sisojičs nokāpj no tiltiņa un pieiet pie iežogojuma. Tad saritina «kazas kājiņu» ar mahorku, iepīpē. Bez steigas viņš soļo mājup; aust gaisma, kaut drusku jānosnaužas.

Bet, kad pamostas kolhoza ļaudis, Sisojs Sisojičs puišiem saka:

—   Jūdziet nu ķēvi, varoņi, vediet lāci mājās! Mūsu ganāmpulku tas vairs neaiztiks.

TREŠA SACENSĪBA

Kādas vaboles sauc tā mēneša vārdā, kurā tās dzimušas?

Ar ko čirkstina sienāzis? Ar ko «blēj» mērkaziņa?

Kādēļ rūsgano gārni — dumpi sauc par «ūdens vērsi»?

Cik kāju zirneklim? Cik spārnu vabolei?

Kuri putni lielāko ceļa daļu no dienvidiem līdz mums veic kājām?

Kur pazūd no strazdu būriem izšķīlušos mazuļu

olu čaumalas?

Kam ausis kājās?

Kurš putns kliedz kā pērts kaķis?

Kāda starpība starp vardes un krupja ikriem?

Cik liela ir grieze?

Kurš putns «rej»?

Kuri dziedātāju putni atlido pie mums pēdējie? Vai ceriņi zied pavasarī vai vasarā? Meža pakājē avots mutuļo, meža vidū kalēji kaļ, pāri mežam sveces liesmo.

Ceļiniekam es noderu ceļam, sliņķim — pātagai, slimajam nesu veselību.

Balta kā sniegs, melna kā vabole, zaļa kā pļava, grozās kā nelabais, uz mežu vien skatās. Karājas siets, kas nav rokām siets. Iemuka sprukstiņš garā zālē, pats tur palika, bērnus izveda.

Aicina mani, ciemos lūdz, bet, kad atnāku, — paši slēpjas.

Slīmests uz ganībām zogas, bet negānās un roka nedodas.

Kas ar bārdu piedzimst?

V

Viens saka «skriesim!». Otrs saka «gulēsim!». Trešais — «lauzīsimies!».

S SLUDINĀJUMI|

IZRĀDE UN KONCERTS

Steidzieties skatīt!

Ļoti interesantu izrādi var noskatīties klusos, ar zāli un niedrēm aizaugušos

meža ezeros.

JāuzceJ tikai krastā zaru būdiņa un tur jāpaslēpjas.

Dzidrā rītausmā no niedrēm izpeld divi grezni tērpušies aktieri — dīvains putnu pāris smailiem, sarkaniem knābjiem, ar kuplu apkakli līdz vaigu galiem, uzlecošās saules staros mir- dzinādami vara krāsas spalvas. Tie ir cekuldū- kuri. Sēdi klusu un skaties, ko tie darīs!

Lūk, tie peld blakus — plecu pie pleca, kā kareivji ierindā. Pēkšņi, it kā pēc komandas «Izklīst», — aizpeld viens no otra.

Tad aši pagriežas aci pret aci un paklanās viens otram kā dejā.

Pēc tam izslien kaklus, atgāž galvas, iepleš knābjus — it kā svinīgu runu teic. Pēkšņi, knābjus noliekuši, abi reizē bez trokšņa pazūd ūdenī. Pēc mirkļa viens pēc otra izlec no ūdens, nostājas kā uz grīdas visā augumā un pasniedz viens otram knābjos zaļus glemju lēverus no ezera dibena.

Ja nenocietīsies, sāksi aplaudēt, skaties — cekuldūkuru vairs nav: tie pazuduši niedrēs!

Izziņojam otro pārbaudi VERIGĀS ACS goda nosaukuma iegūšanai ar virsraksta «KĀ ATŠĶIRT»

Kā uz ūdens pēc nosēšanās atšķirt peldpīli no nirpīles?

Augšējā attēlā divi mūsu zaķi: pelēkais un baltais. Ziemu neviens tos nesajauks: ziemā viens ir pelēks, otrs — balts. Bet kā lai tos atšķir vasarā, kad abi ir pelēki?

Zemāk attēloti trīs mazi zvēriņi. Ar ko tie atšķiras, un kā tos sauc?

Vēl zemāk — trīs čūskas un viena bezkāju ķirzaka. Kura ir ķirzaka, un kura čūska ir indīga, kura nav?

MEŽA AVĪZE

Nr. 4

No 21. jūnija līdz 20. jūlijam Saule ieiet Vēža zīmē

LIGZDU MĒNESIS (Pirmais vasaras mēnesis)

4. N-

(lAI)S — SAULES POĒMA: JŪNIJS

KUR KATRS DZĪVO

Ievērojamās mājas. — Kam ir vislabākā māja? — Kam vēl ir ligzdas? — No kā Icitrs ceļ sev māju? — Svešās mājās. — Kopmītnes. — Kas atrodas ligzdās?

Ml ZA NOTIKUMI

lva lapsa āpsi no mājas izdzīvoja. — Ip.'itns augs. — Uz pirmo pieprasījumu. — Noslēpumainais nakts laupī- liijs. — Vakarlēpja olu dīvainā nozušana. — Drosmīgā zivtiņa. — Seškājai- 11 'i is kurmis. — Kas ir slepkava? — Ezis — glābējs. — Ķirzaka

SATURS

No jaunā naturālista dienasgrāmatas Čurkstu ligzda. — Žubītes mazulis ur viņa māte. — Matonis. — Ar bisi 117 odiem. — Jaunā naturālista sapnis. — Asaris — barometrs. — Debesu ziloni* ZAĻAIS DRAUGS MEZA TAUTU KARS AR MAKŠĶERI KOLHOZU KALENDĀRS MEDĪBAS

NO DAŽĀDĀM PADOMJU SAVIENĪBAI

MALĀM ŠAUTUVE, ceturtā sacensība SLUDINĀJUMI. Vērīgā Acs, trešā pārbauda

GADS — SAULES POĒMA — 12 MENESOS

Jūnijs — ziedu mēnesis. Pavasaris aiziet, sākas vasara. Ir pašas garākās dienas; Tālajos Ziemeļos nakts nemaz nav — saule nenoriet. Slapjajās pļavās ziediem tagad visvairāk saules krāsas: purenes, ciruļgalvas un gundegas, — pļava no tām kā zeltā laistās.

Sai laikā, kad saule visaugstāk pakāpusies debesis, cilvēki ievāc ārstniecības augus, lai slimības gadījumā dziedinātos ar ziedu, stiebru un sakņu uzkrāto saules dzīvinošo spēku.

Un te jau ir pagājusi gada visgarākā diena — 21. jūnijs, vasaras saulgrieži.

No šis dienas lēnām palēnām — bet liekas tik ātri! — cik pavasari gausi pieaug dienas garums, tik tagad gausi sarūk. Un tautā saka: <rVasaras saule pāri zedeņiem raugās.»

Visiem dziedātāju putniem ir ligzdas, un visās ligzdās ir visādu krāsu oliņas. Zem plānās čaumaliņas jaušama maza, vāra dzivlbiņa.

KUR KATRS DZĪVO

Pienācis laiks perināt mazuļus. Mūsu korespondenti nolēma no- Katrs meža iemītnieks jau uzcēlis sev skaidrot, kur un kā dzīvo zvēri, putni, maju. zivis un kukaiņi.

IEVĒROJAMĀS MĀJAS

Izrādās, ar dzīvokļiem aizņemts viss mežs no augšas līdz apakšai. Brīvu vietu vairs nav. Mājokļi ierīkoti virs zemes, pazemē, uz ūdens, zem ūdens, koku zaros, koku dobumos, zālē un gaisā.

Vālodzei māja ir gaisā. Augstu virs zemes tā iekārusi bērza zarā vieglu, no kaņepājiem, stiebriņiem, matiņiem un vilnas pītu groziņu. Groziņā atrodas vālodzes olas. Jābrīnās, kā gan tās, vējiem zarus šūpojot, nesasitas.

Cīruļiem, koku čipstēm, stērstēm un daudziem citiem putniem ligzdas zālē. Vislabāk mūsu korespondentiem patika vīlītes ķauķīša teltina.

Ta ir no sausas zāles un sunam, ar jumtu, ieeja no sāniem.

ii

Koku dobumos māju ierīkojusi lidvāvere (vāvere ar plēvi ķepu starpā), koksngraužu un mizgraužu vaboles, dzeņi, zīlītes, strazdi, pūces un citi putni.

Cekuldūkurim — ūdens putnam no dūkuru dzimtas — ir peldoša ligzda. Tā uzbūvēta no purva zāļu kumšķiem, niedrēm un dūņām.

Zem ūdens sev mājiņas ceļ makstenes un sudrabotais ūdens zirneklis.

KAM IR VISLABĀKĀ MĀJA?

Mūsu korespondenti nolēma uzmeklēt vislabāko māju. Izrādās, nav tik vienkārši izšķirt, kura māja ir vislabākā.

Vislielākā ligzda ir ērglim. Tā darināta no resniem zariem un atrodas resnā milzu priedē.

Pazemes mājas — kurmim, pelēm, āpsim, krasta čurkstēm, zivju dze- nītim un dažādiem kukaiņiem.

Vismazākā ligzda ir zeltgalvītei. Tai māja dūrītes lielumā, bet viņa pati mazāka par spāri.

Vissarežģītākā māja ir kurmim. Tai ir tik daudz papildu ieeju un izeju, ka kurmi alā noķert nevar.

Vis veiklāk savu māju darina lapu koku tinējsmecernieks (maza vabolīte ar smeceri). Tas pārgrauž bērza lapām dzīsliņas un, kad lapas sāk kalst, saritina tās caurulītē un aizlipina ar siekalām. Šai mājiņā-tīstoklī smecer- nieka mātīte iedēj oliņas.

Visvienkāršākās ligzdas ir smilšu tārtiņam un vakarlēpim. Smilšu tārtiņš izdēj savas četras olas tieši smiltīs upītes krastā, bet vakarlēpis bedrītē, sausās lapās pie koka. Mājas celšana tiem neprasa daudz pūļu.

Visskaistākā mājiņa ir iedzeltenajam ķauķim. Tas novijis sev ligzdu bērza zarā, izrotājis to ar ķērpjiem un vieglām bērza tāsīm un skaistuma pēc iepinis vēl gabaliņus krāsaina papīra, kas bija mētājušies kādas vasarnīcas dārzā.

Vismājīgākā ligzda ir garastai- najai zīlītei jeb garastītei. Viņas ligzdai iekšpuse darināta no pūkām, spalvām un vilnas, ārpuse no sūnām un ķērpjiem. Tā ir gluži apaļa kā ķirbis ar mazu, apaļu ieeju pašā ligzdas vidū.

Visērtākās mājiņas ir maksteņu kāpuriem.

Makstenes ir spārnoti kukaiņi. Nosēžoties tie sakļauj spārnus uz muguras kā jumtiņu un apsedz ar to savu ķermeni. Kāpuri viņiem kaili, bez spārniem, un tiem nav ar ko apsegties. Tie mājo strautu un upju dibenā.

Kāpurs- saņieklē zariņu vai niedrīti sērkociņa lielumā, no smiltīm uz tā uzlipina caurulīti un atmuguriski ielien tajā iekšā.

Tā ir ļoti ērti: var noslēpties caurulītē pavisam un gulēt mierīgi, neviens neieraudzīs. Ja patīk, var izbāzt priekškājas un rāpot pa upes dibenu ar visu mājiņu — tā ir viegla.

Kādam makstenes kāpuram laimējās atrast upes dibenā papirosa galu. Ielīdis tajā, viņš tā nu braukā apkārt.

Visapbrīnojamākā māja ir sudrabotajam zirneklim. Sis zirneklis zem ūdens starp ūdensaugiem izvile tīklu, bet zem tīkliņa uz pūkainā vēd riņa sanesis gaisa pūslīšus. Tā nu zi neklis dzīvo gaisa mājiņā.

KAM VEL IR LIGZDAS?

Mūsu korespondenti atrada arī zi\ un peles ligzdas.

Stagars ierīkojis sev īstu ligzdi To darināja tēviņš. Ligzdai viņš izvēli jās vissmagākos zāļu stiebrus, kas nc uzpeld, ja tos paceļ ar muti un pamc

gaisā. Stiebrus nostiprināja smilšainā dibenā. Sienas un griestus salipināja ar savu lipekli un aizbāza visus caurumiņus ar sūnām. Ligzdas sienās viņš atstāja divas durvis.

Pundurpeles ligzda ir gluži kā putnam. Pelīte novijusi to no zālītēm un tievās šķiedriņās saplēstiem zāļu stiebriņiem. Ligzda karājas gandrīz divu metru augstumā kadiķa zarā.

NO KA KATRS CEĻ SEV MĀJU?

Mežā mājas ceļ no dažādiem mate- iāliem.

Dziedātājs strazds savas paļās ligzdas iekšpusi izziež ar praulu avu.

No dubļiem, salipinot tos ar sieka- ām, darina ligzdas bezdelīgas un : u r k s t e s.

Melngalvas ķauķis savas lig- :das smalkos stiebriņus sastiprina ar vieglajiem, lipīgajiem zirnekļa tīmeklī- ;iem.

Dzilnītis — putniņš, kas ar jalvu lejup skraida pa stāviem koku stumbriem, — iekārtojies koka dobumā ar platu izeju. Lai viņa mājā nevarētu ielīst vāvere, dzilnītis aizmūrējis lielo 2ju ar māliem, atstājot tikai mazu caurumiņu, pa kuru pašam iespraukties.

Visjocīgāk iekārtojies zaļi zili brūnganais zivju dzenītis. Tas izracis sev krastā dziļu aliņu un noklājis savas istabiņas grīdu ar sīkām zivju asakām. Iznācis mīksts paklājs.

SVEŠĀS MĀJĀS

Kas nav pratis vai ir bijis par slinku celt sev mājokli, iekārtojies svešā ligzdā.

Dzeguzes iedējušas savas olas cielaviņu, sarkankrūtīšu, ķauķu un citu mazu putniņu ligzdās.

Meža tilbīte uzmeklējusi vecu vārnas ligzdu un perē tur savus mazuļus.

Grunduļiem (zivtiņām) ļoti iepatikušas vēžu pamestās alas smilšainajā krastā zem ūdens. Zivtiņas tur izmet savus ikrus.

Ļoti asprātīgi iekārtojies kāds zvirbulis.

Viņš bija izbūvējis sev ligzdu zem jumta — puikas to izpostīja.

Iekārtojās koka dobumā — zebiekste izvilka visas olas.

Tad zvirbulis apmetās milzīgajā ērgļa ligzdā. Viņa niecīgā mājiņa ērti ievietojas starp šās ligzdas resnajiem zariem.

Nu zvirbulis dzīvo mierīgu prātu, neviena nebaidās. Varenais ērglis pat

neveltī vērību tik sīkam putniņam. Zvirbuļa ligzdu tagad vairs nepostīs ne zebiekste, ne kaķis, ne piekūns, pat puikas ne: visi bīstas no ērgļa.

KOPMĪTNES

Mežā ir arī kopmītnes.

Bites, lapsenes, kamenes un skudras ceļ mājas, kas domātas simtiem un tūkstošiem iedzīvotāju.

Krauķi ar savām ligzdu kolonijām aizņēmuši dārzus un birzis, kaijas — purvus, smilšainas saliņas un sēkļus, bet krasta čurkstes ar savām ligzdu aliņām izbakstījušas kraujos upes krastus.

KAS ATRODAS LIGZDĀS?

Ligzdās ir olas, katram citādas.

Ne bez pamata dažādiem putniem olas ir dažādas.

Mērkaziņai tās ir punktainas un lāsumainas, bet grozgalvītim jeb tītiņam — baltas, viegli iesārtas.

Grozgalvītim, lūk, olas guļ dziļā, tumšā koka dobumā — nav tik viegli ieraugāmas. Mērkaziņai turpretim tieši uz ciņa, pavisam atklāti. Ja nu tās būtu baltas, tad katrs pamanītu. Tāpēc tās pieskaņotas ciņa krāsai. Pat ar kāju var uzkāpt virsū un tomēr nepamanīt.

Meža pīlēm olas ir gandrīz baltas, bet ligzdas atrodas uz ciņiem — atklātā vietā. Tāpēc pīlēm jāizlīdzas ar viltu. Nokāpjot no ligzdas, pīle izplūc sev uz vēdera pūkas un apklāj olas. Tā tās nav pamanāmas.

Kādēļ mērkaziņai tik smailas olas? Lūk, lielajam, plēsīgajam peļu klijānam tās ir apaļas.

Atkal saprotams: mērkaziņa ir mazs putniņš, piecas reizes mazāka par peļu klijānu. Kā gan lai viņa ar savu mazo ķermenīti apklāj un izperina tik lielas olas, ja tās nesaguls, kā nākas, — cieši blakus, ar smailajiem galiem kopā, lai

aizņemtu pēc iespējas mazāk vietas ligzdā.

Bet kādēļ mazajai mērkaziņai tikpat lielas olas kā lielajam peļu klijānam?

Uz šo jautājumu atbildēsim nākošajā «Meža avīzes» numurā, kad no olām būs izšķīlušies mazuļi.

KĀ LAPSA ĀPSI NO MĀJAS IZDZĪVOJA

Lapsai nelaime: alai iebruka griesti un tikko nenospieda lapsēnus.

Lapsa redz: labi nav, jāpārvācas uz citu dzīvokli.

Gāja pie "āpša. Tam ala teicama, pats racis: ieejas un izejas, u,n papildu ejas negaidīta uzbrukuma gadījumā. Ala liela: divas ģimenes var sadzīvot.

Lapsa pieteicās par īrnieku — āpsis nelaiž. Viņš ir stingrs saimnieks, mīl kārtību un tīrību — lai nekur nebūtu ne gruzīša. Ar bērniem negrib pieņemt.

Viņš lapsu padzina. «Ak, tad tā tu man!» domā lapsa. «Nu, pagaidi tikai!»

97

7 — 126

Viņa izlikās, ka iet uz mežu, bet nosēdās aiz krūmiņiem; sēž un gaida.

Āpsis paskatījās — lapsas nav, iznāca no alas un iegāja mežā gliemežus lasīt.

Bet lapsa pa to laiku iešmauca alā, piemēsloja, piegānīja grīdu un aizskrēja.

Atgriezās āpsis — tu manu dieniņ, kā smird! Dusmās ieurkšķējās un aizgāja citu alu rakt.

Lapsai to vien vajag.

Viņa atstiepa lapsēnus un nu dzīvoja ērtajā āpša alā.

ĪPATNS AUGS

Dīķi jau ir pārklājušies ar ūdensziediem. Mēdz sacīt — ar glemiem. Taču tas nav viens un tas pats. Ūdensziedi ir interesants augs. Tas nav līdzīgs nevienam citam augam. Ūdensziediem ir maza saknīte un peldoša, zaļa, gluda vai staraina plātnīte, kas ir reizē stumbrs un zariņi. Lapu ūdensziediem nav. Ziedi parādās ļoti reti. Ūdensziedi vairojas vienkārši un ātri. No zaļā stiebriņa nolūst zariņš-plātnīte, un, lūk, no viena auga ir iznākuši divi.

Ūdensziediem klājas labi, tiem liela vaļa, neviens tos uz vietas netur. Kad garām peld pīle, ūdensziedi pielīp tai pie pleznas un kopā pārlido uz citu dīķi.

Ņ. Pavlova

UZ PIRMO PIEPRASĪJUMU

Pļavās un norās uzziedējušas pur- jra krāsas pļavas dzelzenes. Tās re- ;ot, nāk prātā bārbeles, jo pļavas dzelmes, tāpat kā bārbeles, prot nelielu iku.

Dzelzenei nav atsevišķu ziedu, bet ir edkopa. Tās skaistie, starainie ziediņi ledkopas ārmalā ir tukši vēja ziedi. >tie ziedi ir vidū — tie ir tumši sar- ani, stobrveida. Ikvienā šādā stobriņā • auglenīca un putekšņlapas.

Tiklīdz kaut kas pieskaras sarkanajam stobriņam, tas paliecas sāņus un no tā izbirst putekšņi.

Ja pēc brīža pieskaras vēlreiz, zieds atkal salīgojas un atkal izbirst putekšņi.

Tas arī ir viss triks!

Putekšņi velti netiek bārstīti, tos uz pirmo pieprasījumu noteiktās devās izsniedz katram kukainim. Ņem ēd, no- triepies — tikai pārnes kaut mazumiņu putekšņu uz citu pļavas dzelzenes

ziedu.

Ņ. Pavlova

NOSLĒPUMAINAIS NAKTS LAUPĪTĀJS

Mežā parādījies noslēpumains nakts laupītājs. Meža iedzīvotāji satraukti.

Ik nakti pazūd daži jaunie zaķēni. Briedēni, irbītes, medņi, rubeņi, žaķi, vāveres — neviens vairs naktī nejūtas drošs. Putni krūmos, vāveres kokos, peles zemē nezina, no kurienes gaidīt uzbrukumu. Noslēpumainais slepkava pēkšņi parādās te no zāles, te no krūma, te no koka. Varbūt viņš nav viens, varbūt tā ir vesela laupītāju banda.

Pirms dažām dienām mazo meža briežu — stirnu ģimene — buks, kaza un divi kazlēni — naktī ganījās meža norā. Buks stāvēja sardzē astoņus soļus no krūmiem, bet kaza ar kazlēniem noras vidū plūca zāli.

Piepeši no krūmiem kaut kas tumšs ar vienu lēcienu uzklupa bukam tieši mugurā. Buks pakrita. Kaza ar kazlēniem metās mežā.

Kad no rīta kaza atgriezās norā, no buka bija atlikuši tikai ragi un kājas.

Bet vakarnakt notika uzbrukums alnim. Viņš gāja pa meža biezokni un pamanīja kāda koka zarā lielu, kroplīgu izaugumu.

Vai nu meža milzim jābīstas? Viņa

dižo ragu dēļ pat lācis neuzdrīkstas tam uzbrukt.

Alnis piegāja pie koka, un, līdzko iz- slēja galvu, apskatīt izaugumu kokā, viņam uz kakla uzkrita kaut kas briesmīgs un smags, ap trīsdesmit kilogramu svarā.

Alnis ļoti nobijās — aiz pārsteiguma, protams, pameta ar galvu, nopurināja uzbrucēju no muguras un neatskatīdamies aizskrēja. Tā viņš ari nezina, kas viņam tonakt uzbrucis.

Vilku mūsu mežā nav, un tie taču kokos nekāpj. Lācis pašlaik ielīdis biezoknī — met spalvu, bet viņš jau nu nelēks no koka alnim uz kakla. Kas tad ir šis noslēpumainais ļaundaris?

Pagaidām nav zināms.

VAKARLĒPJA OLU DĪVAINĀ NOZUŠANA

Mūsu korespondenti uzgāja vakarlēpja ligzdu. Cilvēkiem pienākot, vakarlēpja māte aizlaidās no ligzdas: bedrītē gulēja divas olas.

Mūsu kbrespondenti ligzdu neaizskāra, tikai labi ievēroja vietu, kur tā atrodas.

Pēc stundas viņi atgriezās pie ligzdas, bet olu tajā vairs nebija.

Tikai pēc divi dienām izdevās noskaidrot, kur tās palikušas: vakarlēpja māte tās knābī bija pārnesusi uz citu vietu. Viņa baidījās, ka cilvēki var izpostīt tās ligzdu.

DROSMĪGA ZIVTIŅA

Mēs jau stāstījām, kādu ligzdu zem ūdens uzbūvējis stagaru tēviņš.

Kad ligzda bija pabeigta, viņš izraudzījās sev sievu un pieveda to pie savas mājas. Zivtiņa iegāja pa durvīm, izmeta ikrus un tūdaļ pa otrām durvīm aizbēga.

Tēviņš devās meklēt otru, tad trešo un ceturto, bet visas stagarienes no viņa aizmuka, atstājot viņa gādībā savus ikrus.

Tā stagars palika viens sargāt savu māju, kur gulēja vesels tūkstotis ikriņu.

Upē ir daudz svaigu ikru cienītāju. Nabaga mazajam stagaram bija jāsargā sava ligzda no plēsīgajiem ūdens nezvēriem.

Nesen ligzdai uzbruka rijīgais asaris. Mazais ligzdas saimnieks drosmīgi metās cīņā ar to.

Viņš saslēja visas savas piecas adatas — trīs uz muguras, divas uz vēdera — un veikli iedūra asarim vaigā.

Viss asara ķermenis ir klāts stiprām zvīņu bruņām, kaili tikai vaigi.

kādu zvēriņu. Tā priekšķepiņas ir ar nadziņiem, uz muguras spārniem līdzīgas plēvītes, ķermenis klāts dzelteni brūnganiem matiņiem — it kā ar īsu, biezu vilnu. Zvēriņa garums ir ap pieci centimetri. Izskatā tas līdzīgs gan lapsenei, gan kurmim. Pēc viņa sešām kājām spriedu, ka tas ir kukainis.»

Asaris nobijās no drosmīgā mazuļa un aizbēga.

SEŠKĀJAINAIS KURMIS*

Kāds mūsu meža korespondents ziņo no Kaļiņinas apgabala:

«Fizkultūras nodarbībām es ieraku zemē kārti un līdz ar smiltīm izmetu

Redakcijas paskaidrojums

Šis īpatnējais kukainis tiešām līdzīgs zvēriņam. Tas ir zemes vēzis. Visvairāk līdzības tam ar kurmi. Abiem platas priekšējās ķepas (plaukstas): abi ir lietpratēji zemes rakšanā. Zemes vēzim turklāt priekšķepiņas veidotas kā grieznes. Tās viņam nepieciešamas, lai, pazemē rokoties, pārgrieztu augu saknes. Lielais un stiprais kurmis šādas saknītes saplēš ar savām spēcīgajām ķepām vai arī pārkož ar zobiem.

Zemes vēzim žokļi noklāti ar ragvielas plāksnītēm — it kā ar zobiem. Savas dzīves lielāko daļu zemes vēzis pavada zem zemes. Tas rok zemē ejas kā kurmis, dēj tur oliņas un uzber tām virsū kurmja rakumam līdzīgu kaudzīti. Zemes vēzim bez tam vēl ir lieli, mīksti spārni, un tas lieliski lido. Te nu kurmis līdzi netiek. Kaļiņinas apgabalā zemes vēžu maz, Ļeņingradas apgabalā — vēl mazāk, turpretī ļoti daudz to ir dienvidu apgabalos.

Kas vēlas šo ievērojamo kukaini atrast, lai meklē pamitrā zemē, it īpaši dārzos un sakņu dārzos ūdens tuvumā. Noķert to var šādi: ik vakaru jāsalaista zeme vienā un tai pašā vietā un jāapklāj ar skaidiņām. Kādu nakti zemes vēži ielīdīs dubļos zem skaidiņām.

KAS IR SLEPKAVA?

(Skaties rakstu <rNoslēpumainais nakts laupītājs»)

Šonakt mežā kokā noslepkavota vāvere. Mēs apskatījām nozieguma vietu un pēc pēdām, ko slepkava atstājis uz koka stumbra un zemē, noskaidrojām, kas ir šis noslēpumainais ļaundaris, kas nesen bija noslepkavojis stirnu buku un vieš bailes visā mežā.

Pēc nagu iespiedumiem uzzinājām, ka tā ir mūsu mežu pantera — niknā meža kaķene, lūšu māte. Viņas kaķēni jau paaugušies, un lūsene kopā ar tiem klejo pa visu mežu un kāpelē pa kokiem.

Naktī viņi redz tikpat labi kā dienā. Posts tam, kas, gulēt ejot, nemāk labi paslēpties.

EZIS — GLĀBĒJS

Maša pamodās ļoti agri, uzvilka kleitiņu un basām kājām aiztecēja uz mežu.

Meža pakalnā sārtojās daudz zemeņu. Drīz vien Maša bija pielasījusi groziņu un skrēja mājās, lēkādama pa aukstajiem, rasainajiem ciņiem. Te pēkšņi viņa paklupa un sāpēs iekliedzās: basā kāja, noslīdot no ciņa, līdz asinīm bija sadūrusies uz kādiem asiem dzeloņiem.

Izrādījās, ka zem ciņa sēdēja ezis. Tas tūdaļ savilkās kamolā un sāka puk- šēt.

Maša sāka raudāt, apsēdās uz tuvējā ciņa un ar kleitiņu slaucīja asinis no kājas. Ezis apklusa.

Pēkšņi Mašai tieši virsū līda milzīga, pelēka čūska ar melnu, līkumotu līniju uz muguras — indīgā odze. Aiz bailēm Mašai notirpa rokas un kājas. Bet odze lien tuvāk, šņāc un kārsta šķelto mēli.

Te piepeši ezis atritinājās un ātri, ātri tipināja čūskai pretī. Čūska izslēja visu ķermeņa augšdaļu un metās ezim virsū, iesitot tam kā ar pātagu. Taču

ezis ar savām adatām veikli to atvairīja. Odze sāpēs iešņācās, apgriezās un gribēja bēgt. Ezis dzinās odzei pakaļ, saķēra to ar zobiem aiz kakla un uzkāpa ar ķepiņu uz muguras. Tad Maša atguvās, pietrūkās kājās un aizskrēja uz māju.

ĶIRZAKA*

Mežā pie celma noķēru ķirzaku un atnesu to mājās. Viņa dzīvoja lielā, platā burkā, kur iebēru smiltis un akmentiņus. Ik dienas mainīju traukā velēnas un ūdeni un ielaidu tur mušas, vaboles, kāpurus, tārpiņus un gliemežus. Ķirzaka ķēra tos ar platu muti un kari noēda. It īpaši tai garšoja baltie kāpostu tauriņi. Viņa aši pavērsa galvu uz to pusi, atvēra muti, izbāza šķelto mēlīti un tad kā suns lēca pēc gardā kumosa.

Kādu rītu es atradu smiltīs starp akmentiņiem ap desmit baltu, garenu oliņu ar plānu, mīkstu čaumalu. Ķirzaka bija izvēlējusies tām saules apspīdētu vietiņu. Pagāja vairāk nekā mēnesis, olas pārsprāga, un no tām izlīda niecīgas, kustīgas ķirzaciņas, ļoti līdzības savai mātei. Nu mazā ģimenīte bieži rāpās uz akmentiņiem un grozījās saulītē.

Meža korespondents Sestjakovs

No jaunā naturālista dienasgrāmatas

ČURKSTU LIGZDA

25. jūnijā. — Katru dienu manu acu priekšā čurkstes strādā — lipina savu ligzdu, un ligzda pamazām aug. Viņas sāk darbu jau agri no rīta, pusdienas laikā divas trīs stundas atpūšas, tad atkal labo, lipina un beidz darbu pāris stundu pirms saules rieta. Bez apstājas laikam lipināt arī nevar: mazliet jāļauj māliem apžūt.

Dažreiz pie tām ciemos atlido citas čurkstes, piemetas uz kores, ja uz jumta nav runča Fedosejiča, un rāmi čivina. Jaunie saimnieki tās projām nedzen.

Patlaban ligzda jau izskatās pēc dilstoša mēness, kad, apaļumu sasniedzis, tas sāk sarukt un radziņi tam pagriezti pa labi.

Tagad saprotu, kādēļ ligzdām rodas tāda forma, kādēļ ligzda neaug vienādi uz abām pusēm. Ligzdu būvē abi — tēviņš un mātīte, taču abi nav vienādi čakli. Mātīte, atlidojusi ar māliem, vienmēr apsēžas ligzdas kreisajā pusē, lipina ļoti rūpīgi, vienmēr no kreisās puses un lido pēc māliem daudz biežāk par tēviņu. Tēviņš mēdz pazust stundām ilgi, laikam lidinās ar citām bezdelīgām zem mākoņiem. Viņš vienmēr uzmetas ligzdas labajā pusē. Viņš, protams, nevar sacensties ar mātīti, un ligzdas labā puse netiek līdzi kreisajai. Tāpēc būve neiznāk vienāda.

Cik slinks tomēr ir čurkstu tēviņšl Kā viņam nav kauna slinkot. Viņš taču ir spēcīgāks par mātīti.

28. jūnijā. — Čurkstes vairs neli- pina, bet nes ligzdiņā salmiņus un pūkas — taisa gultiņu. Es gan nebiju domājusi, ka viņām tik veikli aprēķināta visa būve; izrādās, ka tā arī vajadzēja, lai no vienas puses ligzda augtu ātrāk nekā no otras! Mātīte savā pusē to salipināja līdz augšai, bet tēviņš savu pusi nepabeidza, un tā radās māla puslode ar caurumu labajā augšējā stūrī. Protams, tā arī vajag būt. Šeit ir skrēja. Jo kā gan citādi čurkstes tiktu savā mājiņā iekšā? Tātad tēviņu esmu veltīgi nosodījusi.

Šovakar mātīte pirmo reizi palika ligzdā pārnakšņot.

30. jūnijā. — Ligzdas būve pabeigta. Mātīte vairs no tās neiziet — laikam izdējusi oliņu. Tēviņš bez mitas nes tai mušiņas un dzied vienā dziedāšanā — laikam apsveic, līksmo.

Atkal atlidoja «komisija» — vesels čurkstu bars. Visas pēc kārtas laizdamās ieskatījās ligzdā, palidinājās ap to un varbūt pat skūpstīja pa skrēju izbāzto laimīgās saimnieces knābīti. Pa- čivināja, pačivināja un aizlidoja.

Bet runcis Fedosejičs tomēr lāgu lāgiem uzrāpjas uz jumta ielūkoties zem kores. Vai tikai viņš negaida, kad ligzdā būs mazie putniņi?

13. jūlijā. — Jau divi nedēļas mātīte sēž ligzdā gandrīz bez pārtraukuma. Viņa izlido tikai pusdienā, pašā karstumā, tad vārīgās oliņas neatdziest. Palidinās virs jumta, noķer kādu mušu, tad aizlido uz dīķi. Tur aizšaujas gar pašu ūdens virsmu un ar knābīti pasmeļ ūdeni. Padzērusies dodas atkal uz ligzdu.

Bet šodien abi — tēviņš un mātīte — bieži gan ielido ligzdā, gan izlido no tās. Reiz es ieraudzīju tēviņam knābī baltu čaumaliņu, bet mātītei mušiņu. Tātad ligzdā jau putniņi.

20. jūlijā. — Ai, briesmas, briesmas! Runcis Fedosejičs jau uzkāpis uz jumta un pārkāries pār kori, grib ar ķepu aizsniegt ligzdu. Bet ligzdā tik žēli čiepst mazie putniņi!

Kur radies, kur ne, atlidoja vesels bars čurkstu. Klaigā, šaudās šurp un turp. Fedosejičam gandrīz vai degunu aizskar ar spārniem. Ai, tas tikko vienu ar ķepu nenoķēra! Ai!… Viņš metas otrai pakaļ! …

Urā! Pelēkajam laupītājam misējās, paslīdēja kāja, un — blākš! — zemē.

Līdz nāvei jau nu nenositās, taču laikam pamatīgi sadauzījās: ieņaudējās un aizkliboja uz trim ķepām.

To viņš bija pelnījis!

Nu viņš vairs nebaidīs čurkstes.

Meža korespondente Verika

2UBĪTES MAZULIS UN VIŅA MATE

Mūsu pagalms ir ļoti zaļš.

Es gāju pa pagalmu — un pēkšņi man no kāju apakšas gaisā uzspurdza žubītes mazulis ar pūku cekuliņu uz galviņas. Pacēlās un atkal nolaidās.

Es viņu noķēru un pārnesu mājās. Tēvs man deva padomu nolikt mazuli atvērta loga priekšā.

Pat stunda nepagaja, kad žubītes — vecāki sāka lidot un barot mazuli.

Tā viņš pie manis nodzīvoja visu dienu. Vakarā es aizvēru logu un ieliku žubītes mazuli būrītī.

No rīta es pamodos ap pulksten pieciem un ieraudzīju, ka ārpusē uz palodzes uzmetusies žubītes mazuļa māte ar mušu knābī. Es izlēcu no gultas, atvēru logu un, atkāpies uz istabas galu, sāku novērot.

Drīz vien žubīte — māte ieradās atkal. Uzmetās uz loga. Žubītes mazulis sāka pīkstēt — prasīt ēst. Tad žubīte apņēmīgi iespurdza istabā, pielēca pie būrīša un sāka barot mazuli caur būra stieplēm.

Pēc tam viņa aizlaidās pēc jaunas porcijas, bet es izņēmu mazuli no būrīša un nonesu pagalmā.

Kad es atkal gribēju paskatīties uz putniņu, tur viņa vairs nebija — māte bija savu bērnu aizvedusi.

Volodja Bikovs

MATONIS

Upēs, ezeros un dīķos, pat dziļākās bedrēs mīt noslēpumaina radība — matonis. Veci ļaudis saka, ka tas ir atdzīvojies zirga astrs. Cilvēkam peldoties, tas it kā ieurbjas zem ādas un tur ložņā, izsaucot neizturamu niezi.

Matonis patiesi līdzīgs rupjam, sarkanīgi brūnam matam. Vēl vairāk — tas līdzīgs ar knaiblēm nokniebtam stieples gabalam. Matonis ir tik ciets, ka, to noliekot uz akmens un dauzot ar otru akmentiņu, nekas tam nenotiek. Turklāt tas visu laiku gan izstiepjas, gan saraujas, savijas kaut kādā sarežģītā mudžeklī.

īstenībā matonis ir nekaitīgs tārps bez galvas. Mātīte pilna kā piebāzta ar oliņām. No oliņām ūdenī izšķiļas sīki kāpuriņi ar raga snuķīti un āķīšiem. Tie piekabinās ūdens kukaiņu kāpuriem, ieurbjas tajos un pārklājas ar apvalku. Te nu tiem arī pienāk gals, ja matoņa kāpura «saimnieku» nenorij kāds ūdens zirneklis vai kukainis. Jaunā «saimnieka» ķermenī matoņa kāpurs pārvēršas par bezgalvas tārpu un peld ūdeņos, baidīdams māņticīgus cilvēkus.

AR BISI UZ ODIEM

Darvina valsts rezervāta ēkas izvietotas uz pussalas. Visapkārt Ribinskas jura. Tā ir jauna — īpaša jūra: vēl nesen šeit šalca mežs. Jūra ir sekla, vietām no ūdens vēl izslējās koku galotnes. Ribinskas jūrā ir silts saldūdens. Te vairojas odu miriādes. Mazo asinssūcēju bari salien zinātnieku laboratorijas, ēdamistabās — nav iespējams ne strādāt, ne ēst, ne gulēt.

Vakaros visās istabās pēkšņi sākas šaudīšana ar bisēm.

Kas noticis? … Nekas sevišķs: šauj uz odiem. Patronās nelādē, protams, ne lodes, ne svina skrotis. Čaulā ar kapsulu ieber nelielu parastā medību pulvera lādiņu, cieši aizbāž ar prapi. Pēc tam čaulu līdz augšai piepilda ar pulveri pret kukaiņiem un aizblīvē, lai neizbirst.

Ar šāvienu pulveris kā smalki putekli izplatās pa visu telpu, iespiežas visās spraugās un visur iznīcina kukaiņus.

JAUNĀ NATURĀLISTA SAPNIS

Jaunais naturālists cītīgi gatavojās nolasīt savai klasei referātu par tēmu v Kukaiņi — mežu un lauku kaitēkļi, to apkarošana».

«Izdevumi mehāniskai un ķīmiskai vabolīšu apkarošanai sasniedza vairāk nekā 137 000 000 rubļu,» lasīja jaunais naturālists. Kukaiņu apkarošanai uz katru hektāru izlietoja 20—25 cilvēkdie- nas …»

Jaunajam naturālistam noreiba galva. Acu priekšā zibēja un griezās garas (iparu čūskas ar nuļļu astēm. Bija jāliekas gulēt. Visu nakti viņu mocīja murgi. Bezgalīgas vaboļu, kāpuru rindas nāca ārā no tumšajiem mežiem, nadzīgi rāpās pāri laukiem, apstāja viņu un smacēja nost. Viņš spieda tos ar rokam, aplaistīja ar šļūteni ar indēm_— taču to nepalika mazāk, tie nāca, nāca un nāca, un, kur tie bija pāri gājuši, aiz tiem palika tuksnesis… Jaunais naturālists no šausmām pamodās.

No rīta tas viss vairs nelikās tik baigs.

Savā referātā jaunais naturālists ieteica līdz Putnu dienām pagatavot daudz putnu būrīšu un auliņu. Dziedātāju putni daudz veiklāk nekā cilvēki salasa vaboles un kāpurus, turklāt to izdara pilnīgi bez maksas.

ASARIS — BAROMETRS

Stāsta arī tā: ja asarīšus ievieto akvārijā vai lielā ievārījuma burkā ar tās upes vai ezera ūdeni, kur tu taisies iet makšķerēt zivis, tu vienmēr varēsi uzzināt, vai šodien vērts iet uz šo ezeru (vai upi) makšķerēt vai ne. Vajag tikai pirms iešanas pabarot asarīšus. Ja tic mundri metīsies uz barību — tātad arī ezerā zivis labi ķersies: gan asari, gan citas zivis. Turpretī, ja akvārijā asaris barību neņem, — arī brīvē zivij nav ēstgribas. Tātad — jūt atmosfēras spiedienu, teju, teju būs laika maiņa, varbūt pat negaiss.

Zivtiņas labi uztver visas pārmaiņas gaisā un ūdenī.

DEBESU ZILONIS

Debesīs peldēja mākonis, tumšs kā zilonis. Laiku pa laikam tas savu snuķi nolaida līdz zemei. Tad no zemes augšup cēlās putekļu vērpete, griezās un virpuļoja, pieauga un savienojās ar debesu ziloņa snuķi. Izauga pamatīgs - - no zemes līdz debesīm — virpuļojošs stabs. Zilonis ierāva stabu sevī — un aiztraucās pa debesīm tālāk.

… Šis debesu zilonis aizskrēja līdz mazai pilsētiņai un apstājās virs tās. Pēkšņi no tā sāka brāzt lietus. Bet kāds lietus — īsts burvju lietus! Uz namu jumtiem un atvērtajiem, virs galvas paceltajiem lietussargiem plakšķēdami krita — kā tu domā, kas? — kurkulēni, vardulēni, sīkas zivteles! Tie mētājas un šurpu turpu šaudījās ielas peļķēs.

Vēlāk noskaidrojās, ka virpuļviesu- lis, uzvirpinājies līdz debesīm, bija padzirdījis mākoni — ziloni ar mežezera ūdeni un tā kurkulēniem, vardulēniem un zivtiņām turklāt. Noskrējis daudzus kilometrus pa debesīm, tas nometa uz pilsētu visu lomu — un joņoja tālāk.

Kādreiz mūsu meži šķita bezgalīgi un nepārskatāmi.

Nolaidīgie saimniekotāji — muižnieki mežus nesaudzēja un nesargāja, bez jēgas tos izcirta un zemi noplicināja.

Tur, kur iznīcināja mežu, radās smiltāji un gravas.

Tiklīdz mežs vairs neaizsargāja laukus, tiem uzbruka tālo tuksnešu sausie vēji — sauspūši. Tie apbēra laukus ar sakaitētām smiltīm, labība gāja bojā, nebija neviena, kas to glābj.

Kad upju, dīķu un ezeru krastos iznīka meži, ūdens krātuves sāka izžūt, laukos sāka parādīties gravas.

Tad mūsu tauta padzina nolaidīgos saimniekus — muižniekus un pati sāka pārvaldīt savu lielo saimniecību. Viņa pieteica karu sausumam, sauspūšiem, smiltīm un gravām.

Cilvēku galvenais palīgs kļuva zaļais draugs — mežs.

Tam mēs uzticam sargāt mūsu klajās upes, dīķus un ezerus no karstajiem saules stariem. Varenais mežs izslienas savā milža augumā un ar savu cirtaino galvu aizsedz saules starus.

Cilvēki audzē mežus tur, kur mūsu plašie lauki jāpasargā no skaudrā, sausā vēja, kas apber druvas ar tālo tuksnešu sakaitētajām smiltīm. Milzis — mežs griež krūtis pretī niknajiem vējiem, kā ciešs mūris sargā laukus …

Mēs stādām mežus tur, kur nobrūk irdenā zeme, kur bedres un gravas, strauji izplezdamās, kāri izgrauž laukmalas. Zaļais draugs — mežs tur dziļi ielaidīs zemē savas varenās saknes, nostiprinās to un apturēs gravu izplatīšanos, neļaus iznīcināt mūsu druvas.

Sācies uzbrukums sausumam.

CILVĒKS ATJAUNO MEŽUS

Tihvinas rajonā stāda mežu izcirtumos. Seit iestādītas priedes, egles un Sibīrijas lapegles 250 hektāru platībā. 230 hektāru platībā izcirtumi noecēti, lai atstāto sēklinieku koku sēklas kristu atsegtā augsnē un ātrāk uzdīgtu.

10 hektāru apsēts ar Sibīrijas lapeglēm. Jaunie koki devuši krietnus dzinumus. Šīs sugas koku ieaudzēšana padara Ļeņingradas apgabala mežus bagātākus ar vērtīgu kokmateriālu.

Ierīkota kokaudzētava, kurā audzē skuju un lapu kokus būvkokiem.

Paredzēts ieaudzēt augļu kokus un kaučukkrūmus — kārpainos segliņus.

Zaļais draugs

Ļeņingrada, TASS

MEŽA tautu karŠ

(Turpinājums)

Tad izcirtumā nolaidās jaunu ienaidnieku gaisa desants un sākumā ari paslēpās pazemē. Tās bija bērzu sēklas. Viegli pārlidojušas pār upi, tās apbārstīja visu izcirtumu.

Vai tām būs lemts uzvarēt pirmos iebrucējus — egļu tautu, mūsu korespondenti nezina.

Jaunajiem bērziņiem klājās tāpat kā zaļu tautiņai un apsītēm: tos nožņaudza egles.

Nu iebrucējiem vairs izcirtumā nebija ienaidnieku. > Mūsu korespondenti salocīja savu telti un pārcēlās uz citu i/eirtumu, tur, kur malkas sagatavosi ua bija notikusi nevis pagājušajā, bet /ii/pagājušajā ziemā.

Tur viņi ar savām acīm redzēja to, Kas noticis ar iebrucējiem kara otrajā ziemā.

I'gļu tauta — spēcīga tauta. Tomēr lai ir arī savas vājās puses.

Pirmā — tās gan laiž savas saknes srernē plati, tomēr ne visai dziļi. Rudenī lielajā, plašajā izcirtumā pūta spēcīgi vēji. Negaiss izrāva no zemes un no- i;a/a daudz jaunu eglīšu.

I'gļu tautas otra vājība — kamēr las jaunas un nav norūdījušās, tās bai- ilas aukstuma.

Jauno egļu pumpurus nobeidza sals, nevarīgos zariņus apcirta ledainais vējš. Visā jau iekarotajā zemē pret pa- 1 asari nepalika neviena eglīte.

Seklu raža eglēm nav katru gadu. l a un notika, ka egļu tauta, guvusi sākuma ātru, bet nenoturīgu uzvaru, uz ilgāku laiku izgāja no ierindas.

Bet dumpīgā zāļu tauta, tikko pavasarī no zemes izlīdusi, jau atkal metās kautiņā.

Nu tai bija jācīnās ar apsēm un bērziem.

Jaunās apsītes un bērzi augot viegli nokratīja tievos un lokanos zāļu ķermeņus. Kociņi tikai ieguva no tā, ka zāļu tauta tos cieši apstājusi. Pērnajā gadā mirusī zāle sedza zemi kā biezs paklājs, tā trūdēja un deva siltumu. Bet jaunās zāles asni aizsedza ar sevi vāros, tikko no zemes izlīdušos kociņus un aizsargāja tos no bīstamā austreņa.

Augumā pazemā zāļu tautiņa netika līdzi ātri augošajiem bērziņiem un apsītēm. Tā atpalika. Bet, līdzko atpalika, tai jau bija beigas.

Ik kociņš, pāraudzis zāli, tūdaļ izplēta tai pāri savus zarus. Kaut gan apsēm un bērziem nav tumšas un biezas skujotnes kā eglēm, tiem ir platas lapas. Lapotne met lielu ēnu.

Zāļu tautiņa būtu izcietusi, ja koki augtu atstatu. Bet bērzi un apsītes visā izcirtumā drūzmējās ciešā barā. Tie cīnījās biedriski, sniedza viens otram savas rokas — zarus un cieši saslēdzās rindās. Tā izveidojās biezs, ēnains jums. Bez saules gaismas zem tā zāļu tauta gāja bojā.

Nu mūsu korespondenti redzēja, ka otrs kara gads beidzies ar pilnīgu bērzu un apšu uzvaru.

Viņi pārcēlās uz trešo izcirtumu.

Ko mūsu korespondenti tur pieredzēs, pastāstīsim nākošajā numurā.

LAIKS UN ZIVJU ZVEJA

Laika apstākļi un zivju vēja. Vasarā stipru vēju un vētru likā zivis uzmeklē mierīgākas vietas: ziļas bedres, niedrājus un meldrus. Ja liktie laika apstākļi solās ieilgt, visas .vis iepeld vissavrupākajās vietās, ļūst gurdenas un ēsmu ņem negribīgi.

Karstā laikā zivs meklē vēsākas vie- s — tādas, kur ūdeni atdzesē pazemes /oti. Karstās dienās zivis ķeras tikai īsajās rīta stundās un atkal sāk ķēris vakarā, kad karstums mazinās.

Vasarā sausā laikā, kad ūdens līme- s upēs un ezeros krities, zivis ielien dļās bedrēs. Taču barības te viņām az — un, ja makšķernieks uziet šādu etu, var gūt labu lomu, īpaši iebaro- t, pievilinot.

Vislabākā ēsma ir kaņepju rauši, is apcepti uz pannas, samalti kafijas '.irnaviņās un saberzti piestiņā. Ja tos ejauc pie izsutinātiem rudzu, kviešu, iežu, auzu graudiem, zirņiem, rīsiem, īpām, pie griķu un auzu biezputras, ma smaržo pēc svaigas kaņepju eļļas.

Sī smarža ļoti patīk karūsām, karini, līņiem un daudzām citām zivīm, ās ir jāiebaro no dienas dienā, lai zi- s pierastu pie šīs vietas. Viņām sekos ī plēsīgās zivis: asari, līdakas, zan- irti, baltie sapali.

īslaicīgi lieti un negaisi atsvaidzina ieni, un zivis kļūst rijīgas. Labāk ķe- s, arī miglai izklīstot, laikam uzlaboties.

Katrs pats var iemācīties jau priekš noteikt laika maiņu pēc baro- etra (aneroīda), pēc tā, kā ķeras zivis — labi vai slikti, pēc mākoņiem, pēc nakts miglām, kas izklīst, saulei lecot, pēc rasas. Spoža, tumši sarkana ausma liecina, ka gaisā daudz ūdens tvaiku un iespējams lietus. Zeltaini iesārta ausm^ turpretim liecina, ka gaiss ir sauss uri tātad tuvākajās stundās lietus nebūs.

Zveja ar velci

Zivis var ķert ne vien ar parasto pludiņa vai bezpludiņa makšķeri, ne vien ar spiningu, bet vēl arī no laivas ar velci. Šādai zvejai tikai nepieciešama apmēram 50 m gara izturīga aukla ar tērauda stieples vai plastmasas auklas pavadiņu un vizuli. Auklā piesietu vizuli laiž aiz laivas 25—50 metru atstatumā. Laivā sēž divi: viens airē, otrs vada auklu. Vizuli velk grunts tuvumā vai pusdziļumā. Plēsīgā zivs — asaris, līdaka, zandarts — pamana pāri galvai peldošo vizuli un, noturējuši to par zivtiņu, dzenas pakaļ un norij, raustot pie tam auklu. Makšķernieks jūt, ka zivs pieķērusies, un sāk to kausēt, pamazām velkot auklu sev klāt. Uz velces bieži ķeras lielas zivis.

Ezeros labākās vietas makšķerēšanai ar velci ir dziļas bedres stāvu, augstu, ar krūmiem aizaugušu krastu tuvumā. Tāpat mierīgi ūdens klaidi gar niedrēm un meldriem. Upēs laiva jāvada pa straumes vidu gar kraujām, pa dziļām un mierīgām vietām, augšpus un lejpus krācēm un trepēm.

Ar makšķeri

Laiva, ķerot zivis ar velci, jāvada klusi, īpaši bezvēja laikā, kad pat vieglu aira piesitienu zivis tālu sadzird.

VĒŽOŠANA

Vislabāk vēži ķeras tajos mēnešos, kuru nosaukumā nav burta «r».

Lūk, kas jāzina vēžotājam par vēžu dzīvi.

Vēzīši attīstās no ikriem. Ikrus — • kaitā apmēram līdz simtam — vēžu matē nēsā pie vēdera kājiņām (upes vēžiem ir desmit kājas; pirmais kāju paris ir knaibles) un uz astes apakšas (vēža asti aiz pieklājības sauc par kakliņu). Ikrus vēžu māte nēsā visu ziemu, lulz vasaras sākumā ikri pārsprāgst un no tiem izrāpjas vēzīši skudras lielumā, liet, kur vēži pārziemo, to tagad zina visi — ne tikai visziņi, kā vecos laikos mēdza teikt. Vēži pārziemo upju un ezeru krastu aliņās.

Pirmajā dzīves gadā vēzis maina smvu čaulu (tas ir viņa ārējais skelets) nstoņas reizes, bet pieaudzis — vienu ici/i gadā. Metot čaulu, vēzis paslēpjas savā alā, kamēr jaunā čaula nav sacie- Irjusi. Vēzis ar mīkstu čaulu ir gards Kumoss daudzām zivīm.

Vēzis ir nakts dzīvnieks. Dienu tas tup savā alā, tach, sajutis medījumu, bieži arī saules gaismā izlien "ārā. Tad ii redzams, kā no upes dibena augšup rrļns burbulīšu virknīte — vēzis izelpo. Vēzis ķer sīkas radībiņas — ūdens ku- kniņus un zivtiņas, taču vislabprātāk viņš ēd nobeigušos dzīvniekus. Jau no tālienes viņš sajūt to smaku zem ūdens.

Lūk, ar šādu cienastu viņu arī ķer — ar gabalu smakojošas gaļas, ar beigtu zivi, vardi —, kad viņš vakarā izlien no savas alas un klejo pa upes vai ezera dibenu, meklēdams barību, ar galvu uz priekšu. (Vēzis tikai bēg atmuguriski.)

Esmu piesien pie krītiņa — tīkla, kas uzvilkts uz diviem koka vai stiepļu apļiem ar 30—40 cm diametru, lai jau pirmais vēzis neaizvilktu ēsmu no tīkla. Krītiņu ar auklu piesien kārts galā un no krasta nolaiž dibenā. Tur, kur vēžu daudz, tur krītiņš ātri tiek pilns.

Ir arī sarežģītāki vēžošanas veidi, taču visvienkāršākais paņēmiens, bieži vien ar lielu guvumu, ir tāds: tur, kur sekls ūdens, vēžotājs iet pa upi un ar rokām vien velk vēžus ārā no alām. Gadās, protams, ka vēzis iekniebj pirkstā, bet tas neko nekait — bailuļiem mēs taču nedodam padomu ķert vēzi ar rokām.

Ja līdzi paņemts katliņš, sāls un dilles, var tepat upmalā uzvārīt ūdeni, iebērt tanī sāli un dilles un novārīt vēžus.

1 Mūsu republikā, lai atjaunotu upes vēžu krājumus, patlaban spēkā vēžošanas aizliegums. Red.

Lieliski garšo vēži pie ugunskura upes vai ezera malā zem zvaigžņotām debesīm siltā vasaras naktī!1

Rudzi pastiepušies pāri cilvēka au- imam un jau zied. Tajos kā pa mežu aigā lauku gailītis ar savu sievu irti, bet tiem nopakaļ kā dzeltenas lodī- 3 veļas sīciņi irbēni: tie jau izšķīlušies i olām un atstājuši ligzdas.

Pašreiz siena pļauja. Kolhoznieki auj gan ar izkaptīm, gan ar mašīnām, ašīna brauc pa pļavu, vicina kailos ārnus, bet aiz tās līdzeniem vāliem snā svītrā gulstas augstā, sulīgā, īaržīgā zāle.

Sakņu dārzu dobēs izauguši zaļie >olu loki — tos plūkā bērni.

Meitenes iet kopā ar zēniem ogot. Saldās meža zemenes saulainajos pakalnos jau bija nogatavojušās šā vasaras mēneša sākumā. Tagad tām īstais laiks. Mežā jau ienākas mellenes, zilenes, bet sūnainajos meža purvos kauliņu pilnās lācenes no baltām pārvērtušās sarkanās, no sarkanām — zeltainās. Lasi ogas pēc patikas — kādas vien vēlies!

Bērni ogotu augu dienu, bet mājās darba pilnas rokas: jāsanes ūdens, jāaplaista sakņu dārzs, kārtīgi jāizravē dobes.

KOLHOZU JAUNUMI

Ziņo Ņ. Pavlova

IENĀK SODZIBAS

pļavu zālēm. Žēlojas, ka kolhoznieki n darot pāri. Zāles tikko taisījušās dēt. Dažas pat jau uzziedējušas. No u vārpiņām izkārušās baltas spur- ņas — auglenīcas, uz tieviem pave- niem lejup slīga smagas putekšnī- >.

Pēkšņi atbrauca pļaujmašīnas un Dlēsa visas zāles līdz pašai zemei, gad zālēm vairs ziedēšana nav prātā. <al jāaug un jāaug! Mūsu korespondenti šo lietu no- lidroja. Izrādījās, ka nopļauto zāli kaltē un iegūst sienu. Ir nepieciešams sagādāt lopiem barību visai ziemai. Tādēļ kolhoznieki, nopļaujot visu zāli sienam, rīkojas pilnīgi pareizi.

LAUKUS APSMIDZINA AR BURVJU ŪDENI

Ja ar burvju ūdeni[4] apslaka nezāli, tā iznīkst. Nezālēm tas ir nāvīgs. Bet, ja burvju ūdens nokļūst uz labībām, tās, tāpat kā iepriekš, aug labi. Labībām tas ir dzīvības ūdens, kas nepavisam nekaitē, bet tieši palīdz tām augt: pasargā no nezālēm.

SAULES UPURI

Kolhozā «Komjaunietis» divi sivēntiņi pastaigas laikā saulē apdedzinājuši muguras. Uz apdeguma vietām parādījušās čūlas. Steidzīgi tika izsaukts veterinārārsts. Sivēniem pat kopā ar viņu mātēm pastaigas karstajās dienas stundas tika aizliegtas.

PAZUDUŠAS VASARNIECES

Kolhozā «Aizupe» noslēpumaini pazudušas divas nesen atbraukušas vasarnieces. Pēc ilgas meklēšanas viņas tika atrastas uz siena kaudzes trīs kilometrus attālu no kolhoza.

Vasarnieces apmaldījušās. Un, lūk, kā. No rīta viņas gāja peldēties un Iegaumēja ceļu pēc zilā linu lauka. Pēcpusdienā, taisoties mājup, skatījās pēc zilā linu lauka; bet to neatrada. Tāpēc ari nomaldījās nO ceļa. Vasarnieces nezināja, ka lini uzzied agri no rīta, bet dienā tiem ziedi nobirst un linu lauks no zila lauka pārvēršas zaļā laukā.

VISTAS KORORTĀ

Šodien agri no rīta kolhoza vistas tika aizvestas uz kūrortu. Tās pārceļo mašīnās, turklāt ar visām savām mājam.

Vistu kūrorts ir tīrums. Labība novalda, palikuši tikai rugāji un zemē iz- birušie graudi. Lai šie graudi neietu zudumā, šurp atveda vistas. Te top vesels vistu ciemats. Tikai tas nepastāvēs ilgi. Kad vistas būs uzlasījušas no zemes pēdējos graudus, tās atkal ar mašīnu pārvedīs uz citu vietu — uzlasīt izbirušos graudus.

projām staigātu mātei līdzi. Laiks tiem mācīties dzīvot patstāvīgu aitas dzīvi. Tagad jēri ganīsies atsevišķos ganāmpulkos.

POŠAS CEĻĀ

Avenes, upenes un ērkšķogas jau nogatavojušās. Tām jāpošas ceļā no kolhoziem un padomju saimniecībām uz pilsētu.

Ērkšķogas no tālā ceļa nebaidās:

—   Vediet vien mūs, izturēsim, un, jo ātrāk nosūtīsiet, jo labāk: neesam vēl gluži ienākušās un esam cietas.

Upenes saka:

—  Ja iesaiņosiet rūpīgāk, aizbrauksim sveikas un veselas.

Bet avenes jau pirms laika saīga:

—   Mūs labāk neaiztieciet, atstājiet tepat. Mēs tā baidāmies braukt. Mums nav nekā ļaunāka par kratīšanos. Kraties, kraties, kamēr par putru paliec.

ĒDNĪCĀ NAV KĀRTĪBAS

Kolhoza «Pirmais Maijs» dīķī virs ūdens izslējās mietiņi — izkārtnes «Zivju ēdnīca».

Katrā tādā zemūdens ēdnīcā atrodas liels galds ar bortiem. Krēslu zivju ēdnīcās nav.

No rītiem ūdens ap mietiņiem kā vārīt vārās: zivis nepacietīgi gaida brokastis. Disciplīna tām vēl pavāja: aizskar cita citu, grūstās.

Pulksten septiņos no virtuves — fabrikas pieved zivju ēdnīcām vārītus kartupeļus, nezāļu sēklu biezeni, kaltētas maijvaboles un citus gardus ēdienus.

AITĀM UZTRAUKUMI Mūsu kolhozs atrodas pie ozolu

birzs. Dzeguzes tanī atlaižas reti. Vienu Jēru mātes ļoti uztraukušās — tām reizi nokūko, otru reizi nokūko — un tiek atņemti jēri. Bet nevar taču pieļaut, sveiki! Bet šovasar klausos — visai lai trīs četrus mēnešus veci jēri vēl jo- bieži sākušas kūkot. Pašreiz arī kolhoza

Šai stundā ēdnīcas pārpildītas: katrā no tām brokasto ne mazāk kā četri simti zivju.

JAUNĀS NATURĀLISTES STĀSTS

dlenlaika ganiņš atskrēja, kliegdams: «Govis trakas palikušas!»

Mēs visi — skriešus uz birzi, bet tur tādas lietas notiek, tādas, ka bail!

Govis mauj, bizo, ar astēm sev pa muguru vico, izbīlī skrien virsū kokiem, tā vien skaties — galvas sev pārsitīs vai arī mūs visus sabradās.

Steigšus aizdzinām lopus uz citu vietu. Un kas izrādījās?

Pie visa vainīgi kāpuri. Brūni, milzīgi, spalvaini un pūkaini — tā kā zvēriņi. Viņi bija apstājuši visus ozolus, vietām zari jau kaili, lapas noēstas. Kāpuriem notrūkst matiņi, vējš tos dzenā pa gaisu, tie sāpīgi duras tieši govīm acīs — tīrās briesmas!

Bet kas te dzegužu! Savu mūžu tik daudz netiku redzējusi. Un vēl arī skaistules vālodzes ar zeltainajām un melnajām spalvām un ķiršsārtie sīļi ar zilganiem spārniem. No visas apkārtnes salaidušies mūsu birzī.

Un — iedomājieties tikai! — izglābuši gan ozolus: vēl nedēļa nav pagājusi, bet kāpurus tie jau piebeiguši. Re, kādi brašuļi, vai ne? Citādi mūsu birzij būtu beigas. Tīrās briesmas!

Jula

Līdzko, runājot par lauksaimniecību, tiek pieminēti kukaiņi, mēs iztēlojamies lielus pulkus sīku, bet sējumiem ļoti bīstamu kaitēkļu. Te mēs piemirstam, cik liels daudzums šo mazo seškājaino palīgu uz lauka strādā mūsu labā. Mēs aizmirstam viņu lielo nozīmi augu ap- puteksnēšanā. Daudz un dažādi spārnoti seškājīši — bites, kamenes, spož- lapsenītes, vaboles, mušas, tauriņi pārnēsā putekšņus no zieda uz ziedu rudziem, griķiem, kaņepēm, lucernai, saulgriezei…

Gadās, ka šo mazo palīgu nepietiek, lai pilnīgi apputeksnētu visus mūsu sējumus. Tad mums arī pašiem jāpieliek savas rokas.

Rudzus, griķus, kaņepes, lucernu ap- puteksnē ar virvi. Divi cilvēki, saņēmuši virvi katrs aiz sava gala, velk to pa ziedošo augu galiem, tos pieliecot. Putekšņi nobirst no ziediem, vēja nesti„ izkaisās pa visu lauku, pielīp pie virves un izplatās uz citiem ziediem. Saul- griezes apputekšņo, savācot putekšņus uz truša ādas gabala un uzputinot uz. visām auga ziedošajām ziedkopām.

medības sakņu dārzā

Vasarā ari rīko medības — taču nemedī ne zvērus, ne putnus. Tās vispār nav medības, tad jau drīzāk karš. Vasarā cilvēkam daudz ienaidnieku. Teiksim, jūs esat iekopuši sakņu dārzu. Iestādījuši dārzeņus. Aplaistāt. Bet vai jūs pratīsiet pasargāt tos no ienaidniekiem?

Baidēkļus mieta galā salikt nav nozīmes. Baidēklis aizbaida zvirbuļus un citus putnus un arī ne vienmēr. Sakņu dārzam ir tādi ienaidnieki, kas ne vien baidēkļa, bet pat cilvēka ar šauteni nebīstas. Ar rungu tos nenositīsi, ar šauteni nenošausi. Tos var uzveikt vienīgi ar viltu, turklāt vajadzīga modra, vērīga acs. Augumā šie ienaidnieki sīki, taču pārāki citādā ziņā.

lēkājošais ienaidnieks

Uz dārzeņiem parādījušās mazas, melnas vabolītes ar divām baltām svītrām uz muguras. Tās kā blusas lēkā pa lapām. Jāceļ trauksme: sakņu dārzs briesmās.

Spradži ir briesmīgs ienaidnieks. Divi trīs dienās tie spēj iznīcināt sakņu dārzu dažu hektāru platībā. Viņi izgrauž jaunajās, vārajās dārzeņu lapās caurumus, izrobo tās — un sakņu dārzs beigts!

Jo bīstami spradži ir rāceņiem, turnepšiem, kāļiem un kāpostiem.

karagājiens pret spradžiem

Ar spradžiem karo šādi. Apbruņojas ar kātiņos piestiprinātiem karodziņiem; karodziņus no abām pusēm biezi apklāj ar lipekli, atstājot apakšējo malu tīru (ap septiņi centimetri).

Ar šo ieroci dodas uz sakņu dārzu, staigā starp dobēm un velk karodziņu pāri dārzeņiem, aizskarot tos ar tīro drānas maliņu.

Spradži lec augšup un iestieg lipeklī. Tomēr tad vēl nevar uzskatīt sevi par uzvarētāju. Sakņu dārzam var uzbrukt jauni ienaidnieku pulki.

Jāpieceļas rītā agri, kamēr zālē vēl rasa, un caur sīku sietu jāapkaisa dārzeņi ar krāsns pelniem, tabakas putekļiem vai dzēstiem kaļķiem. Plašajos kolhozu laukos to dara nevis ar rokām, bet ar lidmašīnām.

Dārzeņiem tas nekaitēs, bet spradžus aizbaidīs no dārza.

LIDOJOŠIE IENAIDNIEKI

Vēl bīstamāki par spradžiem ir tauriņi. Tie nemanot izdēj uz dārzeņiem savas oliņas. No oliņām izlien kāpuri, kas grauž lapas un stublājus.

Visbīstamākie ir šādi: dienas tauriņi — kāpostu baltenis (liels, baltiem, melni plankumotiem spārniem) un rāceņu baltenis (tāds pats, tikai mazāks); nakts tauriņi — kāpostu svilinātājs (mazs, šļauganiem spārniem, no priekšpuses okerdzeltens); kāpostu pūcīte (pūkains, brūngani pelēks) un kāpostu kode (sīks, iepelēks, drēbju kodei līdzīgs tauriņš).

Ar tiem jādodas dūru cīņā: ar rokām jāsavāc un jāiznīcina to oliņas.

Tad vēl dārzeņus apkaisa, tāpat kā cīnoties pret spradžiem.

Ir arī vēl briesmīgāki ienaidnieki, kas uzbrūk pat cilvēkam.

Sie ienaidnieki ir odi.

Stāvošā ūdenī peld sīki, spalvaini kāpuriņi un acij tikko pamanāmas kūniņas ar maziem radziņiem uz nesamērīgi lielajām galvām.

Tie ir odu kāpuri un kūniņas. Te purvā ir arī to oliņas: vienas peld, plostiņā salipušas, citas piestiprinātas pie ūdenszālēm.

ODS UN ODS

Ir divējādi odi.

Kad iedur viens — tikai iesāpas un parādās uztūkums. Tas ir parastais ods un nav bīstams.

Bet, ja iekodīs otrs, tad saslimsi ar purva drudzi jeb, kā to zinātnieki sauc, malāriju. Tad brīžiem ir karsti, brīžiem auksti drebuļi krata, uz. vienu divām dienām aprimst, tad atkal beidz nost. Tas ir malārijas ods. Tas šeit uzzīmēts pa labi.

Pēc izskata abi odi viens otram līdzīgi, tikai malārijas oda mātīte? līdzās dzēlējsaram ir vēl divi taustekļi. Uz malārijas oda (mātītes) dzē- lējsara atrodas indīgi mikrobi. Odam iedurot, šie mikrobi iekļūst cilvēka asinīs un tās saārda.

Tā ceļas šī slimība.

Zinātnieki visu to uzzinājuši, aplūkojot odu asinis ļoti lielā palielinājumā mikroskopā.

Neapbruņotām acīm gan nekā nevar saredzēt.

DĪVAINS NOTIKUMS

Neredzētas lietas notika pie mums. No aploka pārskrēja gana palīgs un kliedza: — Zvērs nokodis teli!

Kolhoznieki pārsteigumā nosēcās, un slaucējas sāka vaimanāt, Tā bija mūsu vislabākā tele, izstādē dabūjusi medaļu.

Visi pameta darbu un skrēja uz ganībām skatīties.

Aploka attalākajā stūrī pie meža gulēja beigtā tele. Tesmenis tai bija izrauts, kakls pie skausta saplosīts, pārējais viss neskarts.

—  Lācis, — teica mednieks Sergejs. — Viņš tā paradis: nokož un pamet. Tikai tad nāk ēst, kad gaļa sāk smirdēt.

—   Tas tiesa, — piebalsoja mednieks Andrejs. — Te nav ko ilgi spriest.

—  Izklīstiet! — teica_ Sergejs. — Mēs ierīkosim te kokos slēpni. Ja ne šodien, tad rītu lācis atnāks šurp.

Tikai tagad visi atcerējās mūsu trešo mednieku — Sisoju Sisojiču. Viņš ir maza auguma un barā nav pamanāms.

—   Vai nāksi mums līdzi sargāt? — jautāja Sergejs un Andrejs. Sisojs Sisojičs klusēja. Pagājis sāņus, viņš kaut ko pētīja zemē.

—   Nē, — viņš teica, — lācis šurp nenāks. Sergejs ar Andreju paraustīja plecus.

—   Kā vēlies.

Izklīda kolhoznieki, aizgāja arī Sisojs Sisojičs.

Sergejs ar Andreju nocirta kārtis un tuvējās priedēs ierīkoja slēpni. Skatās — Sisojs Sisojičs atgriezies ar bisi un Zorku, savu medību suni.

Viņš atkal aplūkoja zemi teles tuvumā, nez kāpēc apskatīja arī kokus. Tad devās mežā.

Tajā pašā naktī Sergejs ar Andreju uzlīda slēpnī un sāka gaidīt. Sēdēja vienu nakti — zvērs nenāca. Sēdēja otru — nav. Trešo — nav.

Medniekiem zuda pacietība. Tie pārrunāja savā starpā:

—   Kaut ko tomēr Sisojs Sisojičs uzzinājis, ko mēs nepamanījām. Pareizi vien ir — lācis nenāk.

—   Vai iesim viņam pajautāt?

—   Lācim, vai?

—   Kādēļ lācim — Sisojičam.

—   Ko tad citu darīsim. Jāiet vien būs.

Aizgāja pie Sisoja Sisojiča, bet šis nupat kā atgriezies no meža. Kaktā nomests liels maiss, pats tīra bisi.

—   Tā nu ir, — teica Andrejs ar Sergeju. — Tev taisnība: lācis neatnāca. Saki, lūdzams, — kāpēc tas tā?

—   Vai jūs kādreiz esat dzirdējuši, — Sisojs Sisojičs jautāja, — ka lācis izēd nokostajai govij tesmeni un gaļu pamet?

Mednieki saskatījās: tādu niķu lācim gan nav.

—   Vai pēdas zemē aplūkojāt? — Sisojs Sisojičs jautāja tālāk.

—   Skatījāmies gan. Pēda plata — veselu sprīdi.

—   Nagi lieli? Mednieki galīgi apjuka.

—   Nagus gan pēdās nepamanījām.

—   Redziet nu! Lāča pēdām vispirms nagi redzami. Tagad sakiet: kurš zvērs ejot ievelk nagus?

—   Vilks! — izgrūda Sergejs. Sisojs Sisojičs nosēcās.

—   Ak jūs, pēdu pētnieki!

—   Ko tu, — teica Andrejs. — Vilka pēda tāda pati kā sunim, tikai lielāka un šaurāka. Kaķis — tas gan ejot ievelk nagus, pēda tam apaļa.

—   Tā arī ir, — sacīja Sisojs Sisojičs. — Teli nokodis kaķis.

—   Vai tu smejies?

—   Neticat — skatieties maisā!

Sergejs ar Andreju metās maisam klāt, atsēja to, bet tajā — liela lūša rūsganā, plankumainā āda.

Redzi, kas teli nokodis! Bet, kā Sisojs Sisojičs lūsi mežā uzgājis un kā to nošāvis, zina vienīgi viņš un viņa medību suns. Zina, bet klusē, nevienam nestāsta.

Ļoti reti gadās, ka lūsis uzbrūk govij, bet pie mums, lūk, tas nu bija noticis.

RADIOSASAUKŠANĀS

UZMANĪBU! UZMANĪBU!

Runā Ļeņingrada — «Meža avīzes» redakcija.

Šodien, 22. jūnijā, vasaras saulgriežos — gada garākajā dienā, mēs sarīkojam sasaukšanos pa radio ar dažādām mūsu zemes malām.

Izsaucam tundru un tuksnesi, taigu un stepi, jūras un kalnus.

Pastāstiet mums: kas pie jums notiek patlaban — pašā vasaras vidū, kad dienas tik garas un naktis īsas?

KLAUSIETIES RUNĀ LEDUS

Par kādām naktīm jūs runājat? Mēs esam aizmirsuši, kas ir nakts un tumsa.

Pie mums ir visgarākā diena: tā Ilgst visu diennakti. Saule pie debesīm l<v un riet, taču nenoslēpjas jūrā. Tā Ins būs gandrīz trīs mēnešus.

Gaisma nedziest, un pasakainā āt- iiiiua — nevis dienās, bet stundās — pir inums izaug zāle, raisās lapas un 1/plaukst puķes. Purvi aizaug ar sūnām, un pat kailie akmeņi apklājas ar košiem augiem.

Tundra ir atdzīvojusies.

Taisnība gan, pie mums nav skaistu Iainiņu un spāru, nav žiglo ķirzaku, liav varžu un čūsku. Nav arī tādu zvēru un zvēriņu, kas pa ziemu ierokas zemē vai guļ migās. Pie mums zeme ir sasalusi mūžīgā ledū un pat vasaras vidū «tkfist tikai tās virskārta.

i

! KLAUSIETIES!

OKEĀNA SALAS

Pār tundru dīc odu bari, bet mums nav šo asinssūcēju slaveno iznīcinātāju — žiglo sikspārņu. Kā gan viņi varētu šeit dzīvot, kaut arī tikai vasarā, ja tie medī odus vienīgi vakaros un naktīs, bet pie mums visu vasaru nav ne tumsas, ne krēslas?

Mūsu salās nav liela zvēru dažādība. Seit ir tikai stepju peles — grauzēji žurkas lielumā ar īsu asti, baltie zaķi, polārās lapsas un ziemeļbrieži. Retumis pie mums no jūras iepeld milzīgie baltie lāči, lai paklaiņotu pa tundru, barību meklēdami.

Toties putnu mums ir neskaitāmi pulki! Kaut ēnainās vietas vēl klāj sniegs, tie salidojuši baru bariem. Te ir ausainie cīruļi, čipstes, cielavas, sniedzes, visa dziedoņu saime. Vēl vairāk ir kaiju, garlaku, sloku, pīļu, zosu„

15

vētrasputnu, kairu, ērmoto garknābju alku un citu dīvainu putnu, par kuriem jūs varbūt pat neesat dzirdējuši.

Skan klaigas, čalas un dziesmas. Visa tundra, pat kailās klintis jau aizņemtas ar ligzdām. Uz vienas otras klints tūkstošiem ligzdu cita citai blakus, aizņemts pat mazākais dobulītis akmenī, kur var iedēt kaut pāris oliņu. Šeit ir tāda brēka — īsts putnu tirgus. Lai tikai mēģina šādai vietai tuvoties plēsoņa — kā mākonis tam uzbruks putni, apdullinās ar brēcieniem, nositīs ar knābjiem, jo saviem bērniem pāri darīt tie neļauj.

Tā nu pie mums tundrā patlaban ir liela rosība. Jūs jautāsiet: «Kad tad īsti guļ jūsu putni un zvēri, ja pie jums nav nakts?»

Viņi jau gandrīz arī nemaz neguļ: nav vaļas. Brītiņu pasnauž un atkal ķeras pie darba: dažs savus bērnus baro, dažs ligzdu taisa, dažs olas dēj. Visiem rūpju gana, visi steidzas: mūsu vasara ir ļoti īsa. Izgulēties tie pagūs ziemā visa gada tiesu.

RUNĀ VIDUSĀZIJAS TUKSNESIS

Pie mums otrādi: tagad visi guļ.

Mūsu nežēlīgā saule izkaltējusi visu, kas zaļoja, mēs neatceramies, kad pēdējo reizi bija lietus. Jābrīnās, ka vēl nav nokaltuši visi augi.

Kamieļzāle — pati tikko pusmetru gara — ar gudru ziņu ielaidusi savas saknes piecus sešus metrus dziļi sakaitētajā zemē un sūc gruntsūdeni. Daži krūmi un zāles apauguši smalkiem, zaļiem matiņiem, tā tie izelpo mazāk valguma. Turpretim mūsu zemā tuksneša koka — saksaula brikšņi ir gluži bez lapām, to vietā saksaulam ir zaļi, tievi zariņi.

Līdzko papūš vējš — virs tuksneša paceļas sausu putekļu mākonis, aizklādams sauli. Tad atskan baiga šalkoņa un svilpieni, it kā tūkstoš čūsku šņāktu. Tās gan nav čūskas, bet tievie saksaula zari, kas, stiprā vējā lokoties, šņākdami, svilpdami per gaisu.

Čūskas tagad guļ. Dziļi smiltīs ierakusies, guļ arī stepju milzu čūska — susliku un lēcējpeļu briesmīgais ienaidnieks.

Arī šie zvēriņi guļ. Tievkājainais susliks guļ augu dienu; no saules glābdamies, tas aizbāzis savu alu ar zemes piku un tikai rīta agrumā dodas sameklēt sev barību. Daudz gan jānoskrienas, lai atrastu kādu neizkaltušu augu! Bet dzeltenais susliks, ieracies pazemē, gulēs ilgi, ilgi: visu vasaru, rudeni un zie-

fllU 11U& J u uuci j ci n i |/,i v un……………………….

modā 1as pavada trīs mēnešus gadā, pārējā laikā guļ.

Zirnekļi-skorpioni, simtkāji, skudras — visi noslēpušies no saules svelmes — dažs zem akmeņiem, dažs pazemē, ēnā, un iznāk laukā tikai naktī. Nav manāmas ne žiglās ķirzakas, ne gausie bruņurupuči.

Zvēri pārceļojuši uz tuksneša nomalēm, tuvāk pie ūdens. Putni sen izaudzējuši mazuļus un aizlidojuši kopā ar tiem. Aizkavējušās tikai ašās smilšu vistiņas: tās bez pūlēm nolido vairāk par simt kilometriem līdz tuvējai upītei, padzeras un ar pilnu guzu. ūdens atlaižas atpakaļ uz savu ligzdu padzirdināt mazuļus. Arī smilšu vistiņas pametīs •šīs baismās vietas, tiklīdz mazuļi pratīs lidot.

Tikai padomju cilvēks nebaidās tuksneša. Bruņojies ar varenu tehniku, šanas kanālus, lai no talajiem kalniem atplūdinātu ūdeni un neauglīgos smiltājus pārvērstu zaļās pļavās un druvās, lai izaudzētu šeit dārzus un vīnogu laukus.

Kur nav cilvēku, tur tuksnesī saimnieko vējš — cilvēka lielākais ienaidnieks; tas sanes sausu smilšu paugurus — barhanus, dzen tos virsū apdzīvotām vietām, aprok mājas. Taču padomju cilvēks arī tā nebīstas, viņš savalda vēju ar ūdeni un augiem. Apūdeņotajās vietās saaug koki kā mūris, zāle ar neskaitāmām saknītēm ieķeras smiltīs, un barhani uz priekšu vairs netiek.

Jā, vasarā tuksnesim ar tundru nav nekādas līdzības. Saulei svilinot, guļ visas dzīvās būtnes. Naktis ir tumšas jo tumšas, un tikai naktīs vēl jaušama bikla, nežēlīgās saules izmocīta dzīvība.

KLAUSIETIES! KLAUSIETIES! RUNĀ USŪRIJAS TAIGA

Dīvains ir mūsu mežs — it kā būtu Sibīrijas taiga, it kā tropu džungļi: te aug gan priedes, lapegles un egles, gan platlapaini koki, ko apvijušas dzeloņainas liānas un meža vīnogulāji.

Te mīt šādi zvēri: ziemeļbrieži u Indijas antilopes, parastie brūnie u melnie Tibetas lāči, melnie zaķi, lūši ti panteras, arī tīģeri, sarkanie un pelēk vilki.

Putni: parastās pelēkās meža irbes n krāšņie fazāni, mūsējās pelēkās un aitās Ķīnas zosis, parastās meža pīles n brīnum košās mandarīnu pīles, kas lājo kokos, un baltgalvis ibiss ar lielo nābi.

Pa dienu taigā ir tveice un krēsla, saules gaisma nespēj izlauzties caurš biezajam lapotnes jumam.

Naktis te ir tumšas, un tumšas ir arī dienas.

Visi putni vai nu sadējuši olas, vai arī izperējuši mazuļus, jaunie zvērēni jau paaugušies un mācās iegūt pārtiku.

RUNĀ KUBAISIAS STEPES

Mūsu līdzenajos, bezgalīgajos lau- os plašā ierindā izkārtojušās mašīnas; ās jau nopļāvušas lielu ražu. Vilcieni au aizveduši mūsu baltos vasaras kvie- us uz Maskavu un Ļeņingradu.

Pār tīrumiem lidinās ērgļi un klijas, peļu klijāni un piekūni.

Pienācis laiks, kad tie viegli var izrēķināties ar ražas laupītājiem — pelēm, lauku pelēm, suslikiem un

kāmjiem: jau iztālēm redzams, Kaa tie izlien no alas. Bail domāt, cik daudz vārpu aprijuši šie kaitīgie zvēriņi, kamēr labība vēl nebija novākta.

Patlaban tie uzlasa nobirušos grau-

UU3, |Mi;ļ/uua oa v uj |/uuv…vU ,………………………………………………………

īnos, lai būtu krājumi ziemai. Plēsīgajiem putniem palīdz arī zvēri: nopļautajā laukā lapsas medī peles; ari mums derīgais baltais stepju sesks nesaudzīgi iznīcina visus grauzējus.

RUNĀ ALTAJA KALNI

Dziļajās ielejās tveicīga suta. Rīta rasa karstajā vasaras saulē aši izgaro. Vakaros_ pāri pļavām klājas bieza migla. Ūdens tvaiki paceļas gaisā, uz- vēsmo kalnu nogāzēm mitrumu, atdziest un mākoņu veidā sabiezē virs kalnu virsotnēm. Pret rītu pāri kalniem jau savilcies tumšs padebesis.

Bet pa dienu lielā augstumā saule pārvērtis ūdens tvaikus atkal pilienos un no mākoņa nolīs lietus.

uz upēm. Jau otru reizi gadā, tāpat kā pavasarī, no bagātīgā ūdens pieplūduma upes iziet no krastiem un applūdina ielejas.

Mums kalnos ir viss: lejā nogāzēs taiga, augstāk — leknas kalnu pļavas, savdabīga stepe, vēl augstāk — vienīgi sūnas un ķērpji kā visattālākajā, aukstākajā tundrā un pašā augšā — sniegs un ledus, mūžīga ziema kā ziemeļpolā.

Augstienēs sniegs kustin kūst. Tikai visaugstākajās baltajās virsotnēs paliek guļam mūžīgais sniegs un mūžīgais ledus, veseli ledus lauki — ledāji. Tur milzīgajā augstumā ir tik auksts, ka tos izkausēt nespēj pat pusdienas saule. '

Bet zem ledājiem urdz kūstošā sniega un lietus straumītes, satek strautos, plūst pa nogāzēm, kā ūdenskritumi gāžas pāri klintīm un traucas lejup —

Šai milzīgajā augstumā nemājo n zvēri, ne putni. Te reizēm ielido tiksi varenie ērgļi un grifi un no padebešiei ar vērīgu aci izlūko medījumu. Totie zemāk kā daudzstāvu namā patlaba iekārtojušies daudzi iemītnieki — kati savā stāvā, īpašā augstumā.

Augstāk par visiem uz kailām klii tīm piemetušies Sibīrijas kalnu āži. Z< māk mājo kazas ar kazlēniem un kaln irbes — ulari, tik lielas kā tītari.

Leknajās kalnu pļavās ganās stāv- radži kalnu auni — ar gali, tiem pa- <aļ atnācis ari sniega leopards — i r- 3iss. Šeit ari veselas kolonijas brango stepes murkšķu — baibaku un daudz dziedātāju putnu.

Zemāk taigā ganās irbes, medņi, brieži, lāči…

Agrāk labību sēja tikai ielejās. Tagad mēs iestrādājam laukus arvien augstāk un augstāk kalnos. Tur apar zemi nevis ar zirgiem, bet ar garspalvainajiem kalnu vēršiem — jakiem. Esam pielikuši daudz pūļu, lai iegūtu no mūsu zemes vislabāko ražu. Un mēs to sasniegsim!

KLAUSIETIES! KLAUSIETIES! RUNĀ JŪRAS UN OKEĀNI

Trīs nepārskatāmi okeāni apskalo mūsu diženo zemi: rietumos — Atlantijas, ziemeļos — Ledus, austrumos — Klusais okeāns.

Mēs izbraucām no Ļeņingradas ar tvaikoni un cauri Somu jūras līcim un Baltijas jūrai nokļuvām Atlantijas okeānā. Te bieži gadījās sastapt ārzemju kuģus — angļu, dāņu, zviedru un norvēģu, gan preču un pasažieru tvaikoņus, gan zvejas buriniekus. Šeit zvejo siļķes un mencas.

No Atlantijas okeāna mēs iebraucām Ledus okeānā. Pa Lielo Ziemeļu jūras ceļu devāmies gar Eiropas un visas Āzijas krastiem. Tas ir mūsu okeāns, te ceļu iebraukuši mūsu drosmīgie krievu jūrnieki. Kādreiz tas tika uzskatīts par necaurbraucamu, lediem pieblīvētu, nāves briesmu pilnu okeānu. Tagad mūsu kapteiņi vada pa to veselas kuģu karavānas ar vareniem ledlaužiem priekšgalā.

Šajās neapdzīvotajās vietās mēs redzējām daudz brīnumu. Vispirms mēs braucām pa silto Golfa straumi. Te mēs satikām peldošus ledus kalnus — aisbergus, kas neciešami spoži vizuļoja saulē. Te mēs vilkām no ūdens jūras zvaigznes un haizivis.

Tad šī straume pagriezās uz ziemeļiem, pret polu, sākās milzu ledus lauki, kas lēni peldēja pa ūdeni, sašķēlās un atkal savienojās. Mūsu lidmašīnas izlūko un paziņo kuģiem, kur ledus lauku starpā var atrast brīvu ceļu.

Ledus okeāna salās redzējām tūkstošiem un atkal tūkstošiem zosu, kas meta spalvu un tādēļ bija gluži nevarīgas. Lielās spārnu spalvas tām izkritu

šas, un zosis nevar lidot. Ar dzīšanu tās sadzen tīklu sprostos. Mēs redzējām milzīgus, ilkņainus valzirgus, kas izrāpušies atpūsties uz ledus gabaliem, un visādus apbrīnojamus roņus: lielo jūras zaķi, kas prot piepūst tādu kā ādas maisu uz galvas, it kā bruņucepuri sev uzliek. Redzējām briesmīgos, žiglos zo- benvaļus, kas medija valzivis un viņu mazuļus.

Taču par vaļiem runāsim nākošajā reizē — kad nokļūsim Klusajā okeāna: tur to vairāk.

Uz redzēšanos!

Ar šo mēs beidzam savu vasaras sasaukšanos ar dažādam mūsu zemes malām. Mūsu nākošais raidījums — 22. septembrī.

ŠAUJ ATBILDI TIEŠI

' mērķī!

\uj tbildi iesi ierķī!

ceturtā sacensība

Ar kuru dienu (pēc kalendāra) sākas vasara, un ar ko

šī diena ievērojama?

Kura zivs darina ligzdu?

Kurš dzīvnieks vij ligzdu zālē un krūmos?

Kuri putni nevij ligzdas, bet perina mazuļus bedrītē

smiltīs?

Kādā krāsa šo putnu olas?

Kuras kājas vardulēniem izaug vispirms — priekšējas vai pakaļējās?

Kurās vietās parastajam stagaram atrodas adatas, un cik to ir?

Ar ko (pec izskata) atšķiras ligzdas čurkstei (ar īsu asti) un bezdelīgai (ar dakšveida asti)? Kādēļ olas ligzdā nedrīkst aizskart ar rokām? Vai jāņtārpiņu tēviņiem ir spārni?

Kurš putns savai ligzdai darina paklāju no zivju asakām?

Kādēļ žubītes, dadzīša un dzeltenā ķauķa ligzdas zara tik grūti pamanāmas?

Vai visi putni tikai reizi vasarā izvadā bērnus?

Vai mums ir plēsīgi augi?

Kas zem ūdens ceļ savu māju no gaisa?

Bērns vēl nav piedzimis, bet jau audzināt atdots — kam

tā ir?

Laižas ērgļa māte pāri trejdeviņām zemem, spārnus iepletusi, sauli aizklājusi. Meži noplaka, kalni pacēlās. Kārts galā maizīte šūpojas. Plikais lec ūdenī.

Slauķu, slauķu — neizslauku; nesu, nesu — neiznesu. Pienāks laiks — pati izies. Lūkus plēš, bet vīzes nevalkā.

Ne miesas, ne kaulu, runā bez mēles; neviens to nav redzējis, bet katrs ir dzirdējis. Nav drēbnieks, bet no adatas nešķiras.

1 SLUDINĀJUMU

goda nosaukuma iegūšanai ar virsrakstu

«KAS ŠEIT DZĪVO?»

Kas šeit pazemē neredzams dzīvo?

Dārzā divi koka dobumi un abos, kā l/irdams, putnu mazuļi. Kā noteikt, labi iedaloties, kādu putnu ligzdas ir šajos dobu-

J10S?

Bet kas dzīvo šinīs aliņās? Un kam pieder šis sūnu namiņš koka?

6. zīm.

7. zīm.

Alas līdzīgas, viena saimnieka raktas, bet tajās dzīvo dažādi zvēri. Kādi?

SAUDZĒ DRAUGUS!

Bieži vien bērni izposta putnu ligzdas bez vajadzības, aiz tīras palaidnības. Viņi nepadomā, kādu ļaunumu nodara paši sev un Dzimtenei. Zinātnieki ir aplēsuši, ka katrs, pat vismazākais putns pa vasaru vairo mūsu lauku un mežsaimniecību ienākumus par divdesmit pieciem rubļiem. Bet katrā ligzdā ir četras līdz divdesmit četras olas vai mazuļi. Aprēķini pats, kādu zaudējumu tu nodari valstij, izpostīdams putnu ligzdu!

BĒRNI!

Organizējiet pulciņus ligzdu aizsargāšanai, neļaujiet nevienam tās postīt! Nelaidiet kaķus krūmos un mežā, dzeniet tos no turienes projām: kaķi ķer putnus un izposta ligzdas. Pastāstiet visiem, kādēļ putni jāsaudzē, cik lieliski putni sargā mūsu mežus, laukus un dārzus, kā tie glābj mūsu ražu no briesmīgajiem mazo, netveramo kaitēkļu pulkiem — kukaiņiem!

MEŽA AVĪZE

PUTNU MAZUĻU MĒNESIS _ ,. — No 21. jūlija līdz 20. augustam

Nr 5

(Otrais vasaras mēnesis)

1 U it • Saule ieiet Lauvas zīmē j

5. N-

< iADS — SAULES POĒMA: JŪLIJS Ml ZA MAZUĻI

Cik katram bērnu? — Pamestie. — Gādīgie vecāki. — Putnu darba dienas. — Kādi mazuļi izšķīlušies mērkaziņai un kādi peļu klijānam? — Kolonija uz salas. — Viss ačgārni A\I ZA NOTIKUMI

Briesmīgais dzeguzēns. — Lācēnu peltie. — Ogas. — Kaķenes audžubērns. — Mazo grozgalvīšu triki. — Dabūja garu degunu. — Plēsīgais augs. — Kautiņš /.rm ūdens. — Nevis vējš un putni, bet iidens. — Nirpīle. — Brīnumainās sēk-

SATURS

las. — Dūkurēni. — Kreimenes vasaras beigās. — Gaiši zilais un zaļais. — Sargi mežu! MEZA TAUTU KARS KOLHOZU KALENDĀRS PUTNU SALA

KITA VEĻIKANOVA STĀSTI

Makšķernieka stāsts MEDĪBAS

ŠAUTUVE, piektā sacensība SLUDINĀJUMI. Vērīgā Acs, ceturtā pārbaude

GADS — SAULES POĒMA — 12 MENESOS

Jūlijs — vasaras vidus mēnesis — paguruma nepazīst, visu briedina. Rudzu druva zemu nolikusi kā māmuļa. Auzas jau velk goda svārkus, griķiem vēl krekla nav mugurā.

Zaļie augi ieguvuši saules krāsu. Zeltaino, nobriedušo rudzu un kviešu jūra ieplūst klētis — tur glabā krājumus visam gadam. Lopiem gādājam sienu: jau nogāzti zāļu meži, paceļas jau stirpu kalni.

Sāk pieklust dziedātāj putniņi: tiem tagad daudz rūpju. Visās ligzdās mazuļi. Tie izšķiļas pliki, akli, un vecākiem tie ilgi jāaprūpē. Taču zemē, ūdeni, mežā, pat gaisā putniem barības papilnam — pietiks visiem.

Mežos visur sulīgu ogu bagātība: zemenes, mellenes, zilenes, upenes; ziemeļos — zeltainās lācenes, zemes dienvidu dārzos — saldkirši, dārza zemenes un ķirši. Pļavas savu zeltaino tērpu nomainījušas ar margrietu ziedu tērpu — ziedlapiņu baltā krāsa atstaro karstos saules starus. Dzīvības devēja — saule šajā laikā nepazīst jokus, tās glāsti var būt bīstami.

MEŽA MAZUĻI

CIK KATRAM BĒRNU?

Aiz Lomonosovas pilsētas lielā mežā dzīvo jauna aļņu māte. Viņai šai gadā piedzimis viens alnēns.

Lielajam zivju ērglim ligzda tai pašā mežā. Tanī divi ērglēni.

Dadzītim, žubītei, stērstei — katram pieci mazuļi.

Grozgalvītim — astoņi.

Garastītei (garastainajai zīlītei) — divpadsmit.

Lauku irbei — divdesmit.

Stagaram ligzdā no katra ikriņa izšķīlies mazs-stagarēns, pavisam kopa — vesels tūkstotis.

Plaudim — simts tūkstoši.

Mencai nevar ne izskaitīt: droši vien miljons mazuļu.

PAMESTIE

Plaudis un menca par saviem bērniem nemaz nerūpējas. Izmetuši ikrus, viņi aizpeld. Bērniņi lai paši izšķiļas, dzīvo un pārtiek, kā prot. Un ko gan lai iesāk, ja ir simtiem tūkstošu bērniņu! Visus uzraudzīt nevar.

Vardei tikai viens tūkstotis bērnu, un arī tad viņa par tiem nedomā.

Pamestajiem, protams, grūta dzīve. Zem ūdens daudz rijīgu nezvēru, un visi tie kāri uz garšīgajiem zivju un varžu ikriem, zivju un varžu mazuļiem.

Cik daudz aiziet bojā zivju mazuļu un kurkulēnu, cik daudz briesmu tiem draud, kamēr tie izaug par lielām zivīm un vardēm, — bail domāt.

GĀDĪGIE VECĀKI

Toties aļņu māte un visas putnu mātes, izņemot dzeguzi, ir ļoti gādīgi vecāki.

Aļņu māte sava vienīgā bērna dēļ ar mieru atdot dzīvību. Lai pamēģina viņai uzbrukt kaut vai pats lācis — viņa sāks spert ar priekškājām un pakaļkājām un to tā apstrādās, ka citu reizi lācis viņas mazulim ne tuvumā nenāks.

Mūsu korespondentiem laukā pagadījās irbes mazulis: izspurdza turpat no kāju apakšas un skrēja, ko kājas nes, zālē noslēpties.

Korespondenti šo noķēra, un tas iepīkstējās. Nezin no kurienes pēkšņi parādījās irbju māte. Ieraudzījusi savu mazuli cilvēku rokās, tā sāka svaidīties, klukšķēt, paklupa un sāka spārnus vilkt pa zemi.

Korespondenti nodomāja, ka viņa ievainota. Viņi pameta irbēnu un sāka gūstīt irbi.

Irbe klibo pa zemi, teju, teju to noķers, taču, līdzko izstiepsi roku, — viņa pašaujas sāņus. Tā šie dzinās, dzinās irbei pakaļ, kamēr viņa pēkšņi savici- nāja spārnus, pacēlās no zemes un aizlaidās, it kā nekas nebūtu bijis.

Mūsu korespondenti nāca atpaka] pēc irbēna, bet no tā ne ziņas, ne miņas. Māte tīšām bija izlikusies ievainota, vilinājusi šos projām no mazuļa, lai viņu glābtu. Tā māte aizstāv katru savu bērnu: viņai taču to ir tikai divdesmit.

PUTNU DARBA DIENAS

^ikko aust gaisma — putni jau

strazds diennaktī strādā 17 stun- čurkste — 18, svīre — 19, bet kiņš — vairāk nekā 20. Esmu to pārbaudījis. VLazāk strādāt tie nevar. Jo, lai paēdinātu savus mazuļus, ei pa dienu tiem jāpienes barība ne :āk kā trīsdesmit—trīsdesmit piecas ,es, strazdam — ap divi simti, čur- ii — trīssimt, bet erickiņam vairāk ā četrsimt piecdesmit reizes. Cik daudz mežam kaitīgu kukaiņu to kāpuru putni iznīcina pa va- u — nevar ne saskaitīt! Tie strādā, spārnus nesakļaudami!

Meža korespondents N. Sladkovs

KĀDI MAZUĻI IZŠĶĪLUŠIES MĒRKAZIŅAI UN KĀDI PEĻU KLIJĀNAM?

Šeit attēlā parādīts mazs, tikko no olas izšķīlies peļu klijāns. Uz deguna viņam balts izcilnītis. Tas ir «olas zobs». Ar to mazulis pārsit čaumalu, kad pienāk laiks no olas izšķilties.

Kad klijānēns izaugs, viņš kļūs grauzēju niknākais ienaidnieks.

Bet pašlaik viņš ir jocīgs mazulis, viss pūkains, pusakls.

Viņš ir tik nevarīgs, tāds luteklis: bez mātes vai tēva ne soli nesper. Ja tie viņu nepabarotu, viņš nomirtu badā.

Lūk, divi mērkaziņas cālēni. Pagājusi tikai viena diena, kopš tie no olas izšķīlušies, bet viņi jau pametuši ligzdu un paši uzmeklē sliekas.

Mērkaziņai ir tik lielas olas tādēļ, lai cālēni tajās varētu paaugties. (Skat. «Meža avīzi» Nr. 4.)

Tas pats irbes dēls, par kuru nupat stāstījām, arī ir brašs. Tikko piedzimis, bet skrien, ko kājas nes.

Mazajo vidū tomēr ir arī nadzīgi putnēni: tikko izšķīlušies no olas, tūdaļ pielec kājās — un, lūdzu, jau paši sev barību sagādā, ūdens nebaidās, no ienaidniekiem prot slēpties.

Tāpat meža pīlēns un gauras mazulis.

Šis, tikko nācis pasaulē, tūlīt aiztuntuļo uz upi, plunkš, ūdenī — un sāk peldēties. Viņš jau prot nirt un piecēlies staipīties virs ūdens — gluži kā pieaudzis.

Bet mizuložņas meita ir briesmīga lutekle. Veselas divi nedēļas tā tupēja ligzdā, tagad izlidojusi un sēž uz celma.

Re, kā piepūtusies: neapmierināta, ka māte tik ilgi nenes barību.

Pašai jau drīz būs trīs nedēļas, bet arvien vēl pīkst un prasa, lai māte bāž tai mutē kāpurus un citus gardumus.

KOLONIJA UZ SALAS

Salas smilšainajā sērē pa vasaru dzīvo mazās kaijas.

trim kopā. Visa piekraste vienās bedrītēs — tik liela ir kaiju kolonija.

Dienu tās vecāku vadībā mācās lidot, peldēt un ķert sīkas zivtiņas.

Vecās kaijas apmāca un vērīgi apsargā savus mazuļus.

Ienaidniekam tuvojoties, tās salido barā un brūk tam virsū, tā kliegdamas un brēkdamas, ka katram bail metas.

Pat milzīgais jūras ērglis steidz pa- mukt no tām tālāk.

VISS AČGĀRNI

No dažādām mūsu lielās zemes malām raksta par sastapšanos ar dīvainu putniņu. Šai mēnesī tas ir redzēts gan Maskavas apkaimē un Altajā, gan pie Kamas un Baltijas jūras, gan Jakutijā un Kazahijā. Tas ir mīlīgs un grezns putniņš, izskatā līdzīgs košajiem pludiņiem, ko pilsētās pārdod jaunajiem makšķerniekiem. Un tik paļāvīgs, ka pielaiž sev klāt piecu soļu attālumā un, nemaz nebaidīdamies, peldas pašā krastmalā.

Visi citi putni patlaban tup ligzdās vai vadā mazuļus, bet šie salasās baros un ceļo pa visu zemi.

Dīvaini, ka šie spilgtie, glītie putniņi ir mātītes. Visiem pārējiem putniem tēviņi ir košāki un skaistāki par mātītēm, bet šiem otrādi: tēviņi ir pelēki, bet mātītes košas.

Jo dīvaināk, ka šīs mātītes nepavisam nerūpējas par saviem bērniem. Tālu ziemeļos, tundrā, tās iedējušas bedrītē oliņas — un uz redzēšanos! Bet tēviņi tur palikuši perēt olas, barot un apsargāt mazuļus.

Viss ačgārni!

Šo putniņu sauc par pūslīti.

To var sastapt visur: šodien te, bet rīt citur.

BRIESMĪGAIS DZEGUZĒNS

jraciozajām, maigajām cielavām dā izšķīlušies seši sīki, pliki putnēni, i — mazuļi kā jau mazuļi, bet ses- kroplis: stūrains, dzīslains, lielu r u, izvalbītām, ar plēvi pārvilktām i. Līdzko knābi atpleš — paveras , nepiepildāma mute. ^irmo dienu viņš nogulēja ligzdā •īgi. Tikai kad cielavas atlidoja ar bu, tas ar pūlēm pacēla savu smago, • galvu, vārgi čiepstēja un plātīja i — dodiet ēst!

)trā dienā rīta dzestrumā, kad ve- bija aizlidojuši pēc barības, put- > sāka grozīties. Viņš atspieda galvu ligzdas pamatni, plati iepleta kājas ;āka kāpties atpakaļ, atmuguriski uzgrūdies brālim mazu- viņš lūkoja uzvelt to sev virsū. Atis atpakaļ savu pliko, līko spārnu ibenīšus, dzeguzēns aptvēra ar tiem ivas mazuli, samiedza kā knaiblēs ir mazo kukuragās atmuguriski kā- uz ligzdas malu.

Cielavas mazulis, sīks, vārgs un akls, juzēna muguras dobulītī ķepurojās carotē. Bet kroplis, atsperdamies ar r u un kājām, cēla mazuli arvien aug- ;, kamēr putnēns atradās jau pašā das malā.

Tad, sasprindzis visus spēkus, dzeguzēns spēji pasita pakaļgalu uz augšu — un putnēns izkrita no ligzdas.

Cielavu ligzda atradās virs kraujas upes krastā.

Sīkais, plikais cielavas mazulis nokrita uz oļiem un nositās.

Ļaunais dzeguzēns pats tikko neizvēlās no ligzdas, palīgojās, pašūpojās ligzdas malā, tomēr lielā galva viņu novilka uz leju, un viņš iekrita atpakaļ ligzdā.

Sis baigais notikums ilga divi trīs minūtes.

Pēc tam nejaukais dzeguzēns stundas ceturksni bezspēcīgi gulēja ligzdā.

Atlidoja vecāki. Viņš paslēja dzīslaino kaklu ar smago, aklo galvu un, it kā nekas nebūtu noticis, plātīdams muti, pīkstēja — dodiet ēst!

Paēdis viņš atpūtās un atkal pūlējās uzvelt sev virsū otru brālīti.

Ar šo viņš tik viegli vis netika galā: mazulis spēcīgi ķepurojās un vēlās nost no viņa muguras. Taču kroplis neatlaidās.

Un pēc piecām dienām, kad dzeguzēns kļuva redzīgs, viņš ligzdā atradās viens pats: visus piecus brāļus viņš bija izmetis un nogalinājis.

Spalvas viņam izauga tikai divpadsmitajā dienā, un tad cielavām kļuva

.kaidrs, ka sev par postu izaudzējušas pieklīdeni — dzeguzes bērnu.

Bet viņš čiepstēja tikpat žēlabaini kā pašu bojā gājušie bērni, spārniņus tirinādams, tik aizkustinoši prasīja ēst, ka jutīgie, maigie putni nespēja pamest viņu bada nāvei.

Pašas dzīvodamas pusbadā, aiz rūpētu nepagūdamas kārtīgi paēst, cielavas no saules lēkta līdz rietam stiepa d/.eguzēnam treknus kāpurus un, galvu bāzdamas viņa lielajā mutē, grūda barību tā rijīgajā rīklē.

Cielavas baroja dzeguzēnu līdz rudenim. Tad viņš aizlidoja, un cielavas to vairs nekad neredzēja.

LĀCĒNU PELDE

Kāds mūsu paziņa — mednieks, mežā ejot pa upes krastu, pēkšņi izdzirda lustošu zaru troksni. Viņš nobijās un uzrāpās kokā.

No biezokņa krastā iznāca liela, brūngana lāču māte, viņai līdzi divi jautri lācēni un auklis — gadu vecais dēls. »

Lāču māte apsēdās. Auklis satvēra vienu lācēnu ar zobiem aiz skausta un sāka to gremdēt ūdenī.

Lācēns spiedza un spārdījās, taču auklis to nelaida vaļā, kamēr nebija labi izpeldinājis.

Otrs lācēns nobijās no aukstās peldes un laidās mukt uz mežu.

Auklis viņu panāca, iepļaukāja un iestiepa ūdenī tāpat kā pirmo.

Mērcēja, mērcēja un nejauši palaida vaļā. Lācēns skaļi iebļāvās. Tai pašā mirklī piesteidzās lāču māte, izrāva dēlēnu krastā, bet aukli tā samizoja, ka šis, nabags, iegaudojās.

Atkal nokļuvuši krastā, abi lācēni jutās ļoti apmierināti ar vēso peldi: diena bija svelmaina, un tiem biezajos, pinkainajos kažociņos bija ļoti karsti. Odens viņus bija labi atspirdzinājis.

Pēc peldes lāči atkal pazuda mežā, bet mednieks nokāpa no koka un devās mājup.

OGAS

Ir ienākušās dažādas ogas. Dārzos lasa avenes, jāņogas, upenes un ērkšķogas.

Avenes lasa arī mežā. Avenes aug veselām saaudzēm. Tām nevar cauri izspraukties, neaplaužot trauslos stumbrus. Tie brīkšķ zem kājām. Avenēm

tomēr tas nepavisam nekait. Stumbri ar ogām dzīvos tikai līdz ziemai. Tepat ir arī jaunā maiņa. Lūk, cik daudz jaunu stumbru izauguši no sakneņa jeb zemes stumbra. Tie apauguši ar pūciņām un dzelonīšiem. Nākamajā vasarā pienāks tiem kārta ziedēt un dot ogas.

Krūmājā un uz ciņiem, izcirtumā ap celmiem ienākas brūklenes, tām jau metas sārti vaidziņi.

Brūklenēm mētras galā vesels ķekars ogu. Dažām ķekars ir tik liels un ogas tik cieši saspiedušās un smagas, ka, mētru noliekušas, tās guļ uz sūnārm

Gribētos kādu mētru izrakt, iestādīt dārzā un kopt — varbūt izaugs vēl lielākas ogas? Taču pagaidām brūklene «nebrīvē» neieviešas.

Brūklenes ir īpatnējas ogas. Tās var uzglabāt visu ziemu, tikai jāaplej ar vārītu ūdeni vai jāsagrūž, lai iztek sula.

Kādēļ tās nepūst? Brūklenes pašas sevi konservē, jo tās satur benzolskābi, un šī skābe neļauj ogām pūt.

Ņ. Pavlova

KAĶENES AUDŽUBĒRNS

Mūsu kaķenei pavasarī piedzima kaķēni, bet viņai tos visus atņēma. Tai pašā dienā mēs mežā noķērām mazu zaķēnu.

Pielikām viņu pie kaķenes. Kaķenei bija daudz piena, un viņa labprāt sāka zaķēnu barot.

Tā, ar kaķenes pienu barots, zaķēns arī izauga. Abi ir cieši sadraudzējušies un pat kopā guļ.

Visjocīgākais ir tas, ka kaķene iemācījusi savu audžubērnu — zaķēnu plēsties ar suņiem. Tiklīdz mūsu pagalmā ieskrien suns, kaķene metas tam virsū un nikni skrāpē. Tai nopakaļ tūlīt at- cilpo zaķis un tā bungo ar priekškājām, ka sunim spalvas šķipsnām vien put. Visi apkārtnes suņi baidās no mūsu kaķes un tās audžubērna — zaķēna.

MAZO GROZGALVIŠU TRIKI

Mūsu kaķis ieraudzīja kokā dobumu un nodomāja, ka tur kāda putna ligzda. Viņš iekāroja apēst mazuļus, uzrāpās kokā, iebāza galvu dobumā un redz: tur ņudz un lokās odžulēni. Un kā tie iešņācās! Kaķis nobijās un nolēca no koka — jāmanās prom, ko kājas nes!

Taču dobumā bija nevis odžulēni, bet grozgalvīšu mazuļi. Tā viņiem tāda viltība, lai aizsargātos pret ienaidnieku: groza galvas un loka kaklus — kakli tiem vijīgi kā čūskas —, un arī šņāc kā odzes. No indīgām odzēm katrs baidās. Lūk, tādēļ mazie grozgalvīši arī atdarina odzi, lai aizbiedētu ienaidniekus.

DABŪJA GARU DEGUNU

Liels peļu klijāns bija noskatījis rubeņu māti ar veselu baru dzeltenu, pūkainu rubenīšu.

«Rau,» viņš nodomāja, «te man būs krietnas pusdienas.» Viņš jau bija notēmējis triecienu no augšas, bet rubeņu māte to pamanīja.

Viņa iekvakšķinājās — un visi jaunie vienā acumirklī pazuda. Klijāns skatījās, skatījās — nav neviena, kā caur

zemi izkrituši! Aizlaidās sev pusdienām citu laupījumu meklēt.

Tad rubeņu māte atkal iekvakšķinā- jās — un viņai apkārt saskrēja pūkainie rubenīši.

Cauri zemei izkrituši tie nebija, bet gulēja tepat, cieši pie zemes pieplakuši. Ej nu atšķir viņus gaisā no lapām, zāles un zemes pikām!

PLĒSĪGAIS AUGS

Odiņš lidoja, lidoja mežā virs purva un piekusa, gribēja padzerties. Redz — lejā ir kāds augs: zaļš kātiņš, augšā mazi, balti zvaniņi, apakšā ap stublāju rozetes veidā apaļas, tumšsārtas lapas. Uz lapiņām — skropstiņas, uz skropstiņām spīd gaiši rasas pilieni.

KAUTIŅŠ ZEM ODENS

Ūdens bērni tāpat mīl ķīvēties kā tie, kas dzīvo uz sauszemes. Divi vardulēni, ieniruši dīķī, ieraudzīja tur jocīgu, neveiklu tritoniņu ar četrām īsām ķepiņām.

«Re, kur smieklīgs ērms!» doma ja vardulēni. «Tam jāsadod.»

Viens vardulēns saķēra tritoniņu aiz astes, otrs aiz labās priekškājas.

Parāva — kāja un aste palika viņiem, bet pats tritoniņš aizbēga.

Pēc dažām dienām vardulēni atkal sastapa zem ūdens šo tritoniņu. Tagad nu gan tas bija īsts ērms: astes vietā tam bija izaugusi ķepa, bet norautās ķepiņas vietā — aste.

Tritoni vēl labāk par ķirzakām ataudzē asti un atrautās kājas. Tikai dažreiz notiek pārpratums un atrautā locekļa vietā tiem ataug cits, šeit nepiederīgs.

NEVIS VĒJŠ UN PUTNI, BET ODENS

Man gribējās pastāstīt par puķīti lai miņu, kad tas vēl bija ziedos. Sis mazais augs man ir mīļš. Man sevišķi patīk tā apaļās, piepūtušās, pelēki zaļās lapiņas, kas saaugušas ap stublāju tik cieši, ka tas nemaz nav redzams. Laimiņa ziedi ir glītas, spilgtas, piecstarainas zvaigznītes.

Bet patlaban ziedu vairs nav. To vietā ir augļi, arī plakanas, piecstarainas zvaigznītes. Tie cieši aizvērti, bet tas nenozīmē, ka sēklas nav nobriedu šas. Saulainā dienā laimiņa augļi vienmēr aizvērti.

Odiņš apsēdās uz lapas, iebāza snu- ķiti pilienā, bet piliens izrādījās sveķains un lipīgs. Oda snuķītis iestiga.

Piepeši sakustējās visas skropstiņas, i/stiepās kā taustekļi un sakampa odu. Apaļā lapa aizvērās — un oda vairs nebija.

Kad lapa vēlāk atkal atvērās, zemē nokrita oda tukšā ādiņa: augs bija izsū- cis visas oda asinis.

Sis briesmīgais, plēsīgais augs ir ra- sene. Tas ķer sīkus kukaiņus un tos apēd.

Tūlīt es likšu tiem atdarīties. Jaatnes tikai nedaudz ūdens. Viena piliena pietiek. Lūk, tas ieripoja pašā zvaigznītes vidū. Es panācu savu: augļa lapiņas sāka vērties vaļā. Lūk, parādījās sēklas. Tās neslēpjas no ūdens kā daudzu citu augu sēklas, bet sniedzas tam pretim. Vēl divi pilieni — un sēklas aizpeld. Ūdens tās satver, aiznes un iesēj.

Nevis vējš, putni un dzīvnieki palīdz laimiņam izsēt sēklas, bet gan ūdens. Kādreiz es redzēju laimiņu stāvas klints plaisā. Lietus, tecēdams pa akmens sienu, bija tur iesējis laimiņa sēklu.

Ņ. Pavlova

NIRPĪLE*

Biju aizgājis uz ezeru peldēties. Skatos — nirpīle māca savus bērnus peldus bēgt no cilvēkiem. Pati nirpīle peld kā laiva, bet mazie nirst. Viņi ienirst, bet šī piepeld tai vietai klāt un apskatās apkārt. Beidzot viņi iznira pie niedrēm, pazuda biezoknī, bet es sāku peldēties.

Meža korespondents Valentīns Popovs

BRĪNUMAINĀS SĒKLAS

Grābeklītes, kam tik īpatnas sēklas, ir nezāles un aug sakņu dārzos. Tas ir neizskatīgs, raupjš augs ar vienkāršiem aveņkrāsas ziediem.

Patlaban daļa no tiem jau paguvusi noziedēt, un zieda vietā no katra kausiņa izslienas «knābis». Ikvienu «knābi» izveido piecu kopā saaugušu augļu astītes. Augļus var viegli atdalīt. Lūk, te tas ir — ievērojamais spurainais grābeklītes auglis ar smailo knābi un astīti. Astīte galā saliekta kā sirpis, bet zemāk sagriezusies kā skrūve. Mitrumā šī skrūve iztaisnojas.

Paņemu vienu auglīti plaukstās un uzpūšu tam elpu. Tas sāk grozīties un kutina delnu. Un pēkšņi skrūves vairs nav, tā izstiepusies taisna. Taču, vēl plaukstā pagulējusi, tā atkal savijas.

Kādēļ augam vajadzīgs šāds triks? Lūk, kādēļ: nokrītot auglītis ieduras zemē, bet astīte ar sirpjveida galu aizķeras aiz zālītēm. Mitrā laikā skrūve iztaisnojas un auglis ar smailo knābīti ieurbjas zemē.

Atpakaļ tam ceļa nav: sari neļauj, tie ir izslējušies gaisā, atduras pret zemi un nelaiž.

Cik asprātīgi: pats augs savas sēklas iestāda zemē!

Cik jutīgas grābeklīšu augļu astītes, redzam no tā, ka agrāk tās lietoja higro- metros — aparātos, ar kuriem mērī gaisa mitrumu. Auglīti nostiprināja nekustīgi, bet astīte noderēja par rādītāju, kas kustējās un rādīja uz iedaļām, kāds ir gaisa mitrums.

Ņ. Pavlova

DŪKURĒNI*

Gar upes krastu iedams, skatos — ūdenī peld it kā pīles, it kā citi kādi putni, ne visai līdzīgi pīlēm. Kas tie tādi, es nodomāju, — pīlēm taču knābji plakani, bet šiem smaili?

Aši noģērbos un peldus laidos pakaļ pīlēniem. Sie no manis bēg uz otru krastu, es viņiem pakaļ! Gandrīz jau biju panācis, bet šie metās atpakaļ uz krastu. Viņi no manis bēg, es tiem sekoju. Šie mani tā nomocīja, vadādami pa straumi, ka tikko līdz krastam spēju aizpeldēt! Tā arī nenoķēru.

Vēlāk bieži tos esmu redzējis, taču nemēģināju peldēt pakaļ. Izrādījās, ka tie vis nebija pīlēni, bet cekuldūkura bērni — dūkurēni.

Meža korespondents A. Kuročkins

No jaunā naturālista dienasgrāmatas

KREIMENES VASARAS BEIGĀS

5. augustā. — Dārzā viņpus strauta pie mums aug kreimenes. Vairāk par visām puķēm es mīlu šo ieleju liliju, kas zied maijā, — tā kreimeni latīņu valodā nosauca lielais zinātnieks Linnejs. Man patīk kreimenes vienkāršo ziedu zvārgulīšu porcelāna baltums, lokanais, zaļais stiebriņš, vēsās, valgās, iegarenās

lapas, tās brīnišķā smarža un svaigums kā rīta spirgtums. Pavasarī jau agri skrēju uz strautu pēc kreimenēm un katru dienu pārnesu svaigu ziedu pušķi un ieliku ūdenī, lai tās smaržo istabā. Pie mums Ļeņingradas apkaimē kreimenes zied jūnijā.

Bet tagad, vasaras beigās, iemīļotie ziedi sagādāja man atkal prieku.

Nejauši pamanīju zem lielajām, ■mailajām lapām kaut ko iesarkanu. Nometusies ceļos, pašķīru lapas un zem tām ieraudzīju oranžsarkanas, cietas, iegarenas mazu auglīšu lāses. Augļi ir tikpat skaisti kā ziedi un^prasīt prasās, lai pagatavoju auskarus^visām savām draudzenēm.

Meža korespondente Verika

GAIŠI ZILAIS UN ZAĻAIS

20. augustā. — Šorīt piecēlos agri jo agri, paskatījos pa logu un izbrīnā iesaucos: tik gaiši zila, pavisam gaiši

SARGI ME2U!

Posts, ja sausā mežā iesper zibens. Posts, ja kāds mežā nomet degošu sērkociņu vai kārtīgi nenodzēš ugunskuru.

Kā tieva čūskiņa no ugunskura izšaujas dzalkstīga uguntiņa un paslēpjas sūnās, sausu skuju un lapu čupiņās. Pēkšņi izlec no tām, palaiza krūmu un aizvijas līdz kritalu kaudzei.

Nezaudē ne sekundi: tā ir skrej- uguns, ar kuru tu vari tikt galā, kamēr tā ir maza, vārga. Žigli salauz svaigus lapukoku zarus un sit ar tiem, sit ^iesmu, sit pie zemes, vico, cik vien jaudas, — neļauj ugunij izplesties, pārmesties no vienas vietas uz otru! Un sauc palīgā biedrus. Ja pie rokas ir lāpsta, kaut vai stipra nūja, — apraus uguni ar zemi un velēnām.

zila bija zale! Noliekusies zem rasas smaguma, tā dzirkstīt dzirkstīja.

Sajauc balto krāsu ar zaļo — dabūsi gaiši zilu. Tā arī rasa, apbārstījusi koši zaļo zāli, padarījusi to gaiši zilu.

Pār gaiši zilo pļaviņu no krūmāja uz šķūni stiepjas zaļas taciņas. Te pelēko irbju saime attecējusi paknābāt ciemata graudus, kamēr cilvēki vēl guļ: šķūni savesti labības maisi. Gaiši zilās visti ņas ar šokolādes krāsas pakaviņu uz krūtīm rakstā knābā pa klonu: tik tiririk-tiririk! Steidzas, kamēr cilvēki nav pamodušies.

Taču, ja uguns paspējusi pacelties no zemes un sāk jau pārsviesties no koka uz koku, — tā jau ir v a i n a g- uguns. Skrien, ko kājas nes, pie cilvēkiem — celt trauksmi!

Trešajā izcirtumā, uz kuru aizbrauca mūsu korespondenti, kokmateriāli tika gatavoti pirms gadiem desmit. Arī šai izcirtumā valdīja apšu un bērzu tautas.

Tās savā valstī nevienu citu neielaida. Ikkatru pavasari pūlējās pacelties zāļu tautiņa, tomēr ātri nonīka lapotās nojumes ēnā. Ik otru, trešo gadu bija egļu sēklu raža, un egles sūtīja uz izcirtumu jaunus desantus. Taču tie tā arī no zemes nepacēlās; bērziņi un apsītes tos nomāca.

Ne dienām, bet stundām auga jaunie kociņi. Kuplā bariņā tie pacēlās izcirtumā. Viņiem kļuva par šauru. Nu tie sāka savā starpā kauties.

Katrs gribēja sev sagrābt lielāku platību zem un virs zemes. Ik kociņš augdams plētās un apspieda, grūstīja kaimiņus. Izcirtumā sākās drūzmēšanās un spiešanās.

Spēcīgākie kociņi pārauga vājos: spēcīgajiem saknes stiprākas un zari garāki. Stiprais koks izslējās, pārstiepj zaru — roku pāri kaimiņa galvai, un tas tad nu arī zem viņa rokas pietupjas. Bet, līdzko pietupjas, — atvadās no saules.

Biezajā ēnā mira pēdējie vājie kociņi. Zemā zāļu tautiņa beidzot izsitās zemes virspusē. Taču augstajiem kociņiem tā vairs nebija bīstama: lai rosās ap kājām, silda tās. Uzvarētāju pēcnā- kamie — viņu sēklas — krītot šai tumšajā un miklajā pagrabā, nosmaka un gāja bojā.

Bet egļu tauta pacietīgi ik divi trīs gadus turpināja sūtīt savu gaisa floti uz aizaugušo izcirtumu. Uzvarētāji pat vērību neveltīja šādiem niekiem. Kas viņiem: lai kašājas tur pa pagrabu.

Beidzot mazās eglītes izlīda no zemes. Grūta tām bija «dzīve tumsā un mitrumā. Augšanai tomēr saules gaismas pietika. Tās auga tievas un vārgas.

Toties vējš tās šeit neaiztika un neizrāva no zemes. Pat bargā negaisā, kad bērzi un apses šalca un liecās, pagrabā zem tiem bija klusu.

Arī barības pietika un bija silti. Te mazās eglītes labi bija pasargātas pret bīstamajiem pavasara rīteņiem un aso ziemas salu — ne tā kā kailajā izcirtumā. Rudenī nokritušās bērzu un apšu lapas zemē trūdēja un deva siltumu. Siltumu sniedza arī zāļu tautiņa. Vajadzēja vienīgi pacietīgi panest mūžīgo pagraba krēslu.

Jaunas egles tā nemīl gaismu kā bērziņi un apsītes; tās pacieta un auga.

MEŽA tautu karŠ

(Turpinājums)

Līdzcietīgi tajās noraudzījušies, mūsu korespondenti aizbrauca uz ceturto izcirtumu. Gaidām viņu ziņojumus.

Pienācis ražas novākšanas laiks.

Dzimto kolhozu rudzu un kviešu lauki šķiet bezgalīgi kā jūra. Vārpas ir ^aras, spēcīgas, resnas un graudiem baidītas. Kolhoznieki strādājuši godam. Drīz graudi kā zelta straume ieplūdīs valsts un kolhozu apcirkņos.

Lini jau nogatavojušies, un kolhoznieki sāk tos ptūkt. To dara ar linu plū- icjiem: ar mašīnām veicas- d&udz ātrāk! Aiz mašīnas iet kolhoznieces un rindu |n'C rindas sasien noplūktos linus kūlī- sos, kūlīšus saslien statiņos — desmit Kulīšu statiņā. Drīz vien lauks no vie- nas vietas pilns it kā ar bandinieku i Indām.

Lauku gailītim ar irbīti un palielajiem irbēniem bija jāpārvācas no ziemas rudziem vasarājā. Kolhozos pļauj rudzus. Cietie, stingrie stiebri ļimst zem tērauda zāģa zobiem — kūlis pēc kūļa. Kolhoznieki sien kūļus, liek tos statos. Slati stāv laukā kā fizkultūriešu ierin- da parādē.

Sakņu dārzā izauguši burkāni, bietes un citi dārzeņi. Kolhoznieki aizved tos uz staciju, vilcieni ved tālāk uz pilsētām, un visiem pilsētniekiem šai laikā tiek garšīgi svaigi gurķi, gards sarkano biešu borščs un burkānu pīrāgs.

1 Q7

Kolhozu bērni lasa mežā sēnes, ienākušās avenes un brūklenes. No laz- dāja bērnus šai laikā nevar dabūt laukā: viņi lasa riekstus un piebāž ar tiem pilnas kabatas. Pieaugušajiem rieksti pašlaik nav prātā: jāpļauj labība, liniem piedarbā pogaļas jānokuļ, jāuzar un jānoecē lauki — drīz jāsēj ziemāji.

KATRAM ATRODAS DARBS

Rīta ausmā visi kolhoznieki jau darbā. Kur pieaugušie, tur arī bērni. Viņi palīdz kolhozniekiem pļavā, uz lauka un sakņu dārzā.

Lūk, bērni ieradušies ar grābekļiem. Viņi ātri sagrāba sienu un, kad vezumi bija sakrauti, devās uz kolhoza šķūņiem.

Bērni neļauj vaļu arī nezālēm. Linu un kartupeļu laukos viņi izravēja ba- lodenes un kosas.

Kad pienāca linu plūcamais laiks, bērni ieradās linu laukā agrāk par mašīnām. Viņi noplūca linus lauka stūros, lai traktors ar plūcēju varētu ērti apgriezties. Arī rudzu laukā bija kas padarāms. Pēc ražas novākšanas bērni sagrāba un salasīja vārpas.

Pleskavas apgabala Slavkovas rajona kolhozs «Boļšlje Poļa»

Kolhozā «Sarkanā zvaigzne» sa- lemtas ziņas no druvām. Labības ziņo: Pie mums viss kārtībā. Graudi ienāksies, drīz sāksim tos birdināt zemē. ^arat par mums vairs nerūpēties, varat at uz lauku nenākt. Tagad jau tiksim [alā arī bez jums.»

Kolhoznieki pavīpsnāja: — Tā jau nu mēs neiesim! Pašreiz >ats karstākais darba laiks!

Uz lauka izbrauca traktori un kom- taini. Kombains — daudzu amatu pra- ējs: gan pļauj, gan kul, gan vētī. Kad combains izbrauca uz lauka — rudzi )ija augstāki par cilvēka augumu. Kad 10 lauka aizbrauca — tur tikai īsi rugāji palika.

Kolhoznieki no kombaina saņēma au tīru sēklu. Viņi to izkaltēja un aiz- /eda nodot valstij.

LAUKS DZELTĒ

Mūsu korespondents apmeklēja kol- īozu «Sarkanais karogs». Viņš ievēroja, <a šai kolhozā divi kartupeļu lauki: riens liels, tumši zaļš, bet otrs — mazs, nodzeltējis. Kartupeļu laksti tā nodzeltējuši, it kā kalstu nost.

Mūsu korespondents nolēma noskaidrot, kas te notiek. Un paziņoja mums sekojošo.

Vakar uz dzelteno lauku aizstaigāja gailis, izkašāja zemi, sasauca vistas un sāka tās cienāt ar jaunajiem kartupeļiem. Kolhozniece, iedama garām, to ieraudzīja un smiedamās teica draudzenei:

— Vai redzi? Gailis pirmais ķeras novākt mūsu agrīnos kartupeļus. Laikam uzzinājis, ka rītu mēs tos noraksim.

Te nu kļuva skaidrs, ka kartupeļi ar dzeltenajiem lakstiem ir agrīnie un tie ir jau ienākušies. Bet tumši zaļajā, lielajā laukā iestādīti vēlie kartupeļi.

JAUNAS ZIŅAS NO MEŽA

Kolhoza mežā no zemes izlīdusi pirmā krimilde. Stingra un branga!

KOLHOZU JAUNUMI

Ziņo Ņ. Pavlova

Cepurītei vidū iedobīte, bet gar malām miklas bārkstis. Tās aplipušas ar priedes skujām. Ap krimildi zeme uz- kumpusi.

VĒSTULE NO TĀLUMA

PUTNU SALA*

Mēs atradāmies uz kuģa Karas jūras austrumu daļā. Visapkārt bija ūdens bez gala un malas.

Pēkšņi sardzes matrozis iesaucās:

—   Kuģa priekšā otrādi apgriezies kalns!

«Kas tur viņam rēgojas?» es nodomāju un rāpos mastā.

Bija skaidri redzams, ka mēs virzāmies tieši uz klinšainu salu, kas karājas gaisā ar virsotni lejup.

Klintis atradās debesīs augšpēdus un ne pret ko neatbalstījās.

—   Ai, mans draugs, — es pats sev teicu, — tas liecina par smadzeņu darbības traucējumiem!

Bet tūdaļ atcerējos: «Refrakcija»! — un iesmējos. Tā ir tāda savāda dabas parādība.

Šeit polārajās jūrās mēdz būt šādas refrakcijas parādības jeb mirāžas. Pēkšņi parādās tālumā krasts vai arī otrādi apgriezts kuģis, pareizāk, tā apgrieztais attēls gaisā kā fotoaparāta skatu meklētājā.

Pagāja dažas stundas, un mēs piebraucām pie tālās saliņas. Tā, protams, nekarājās augšpēdus gaisā, bet rāmi slēja ārā no ūdens savas klintis.

Noteicis atrašanās vietu un paskatījies kartē, kapteinis sacīja, ka tā esot Bianki sala, kas atrodas pie ieejas Nor-

denšelda arhipelāgā. Sala nosaukta par godu krievu zinātniekam Valentīnam Ļvovieam Bianki, tam pašam, kura piemiņai veltīta «Meža avīze». Tādēļ domāju, ka jūs varbūt vēlēsieties zināt, kāda šī sala izskatās un kas uz tās atrodas.

Salā ir tikai klinšu, milzīgu laukakmeņu un akmens plākšņu sablīvējumi. Uz tiem neaug ne krūmi, ne zāle, šur tur vienīgi pamirdz bāli dzelteni un balti sīki ziediņi, un aizvēja — dienvidu pusē klintis apaugušas ar ķērpjiem un ļoti īsu sūnu. Te sastopama sūna, kas atgādina mūsu sēnes rudmieses, — mīksta un sulīga; tādu nekur citur neesmu uzgājis. Kur krasts lēzens, tur veseli kalni izskalotu kokmateriālu: baļķi, stumbri, dēļi, ko okeāns atskalojis varbūt no tūkstoš kilometru tāluma. Kokmateriāli tik sausi, ka skan, pat viegli pieklauvējot ar saliektu pirkstu.

Tagad jūlija beigās šeit vēl tikai sākas vasara. Tomēr, žilbinoši dzirkstīdami saulē, gar salu mierīgi aizpeld Iedus gabali un nelieli aisbergi. Migla te mēdz būt tik bieza un klājas tik zemu, ka no šejienes redzami tikai garāmbraucošā kuģa masti. Kuģi gan, jāsaka, šeit liels retums. Sala nav apdzīvoja, un tādēļ zvēri šeit nemaz nebaidās cilvēku — jebkuram varētu sāli uz astes uzbērt, būtu bijusi tikai sāls līdzi.

Bianki sala ir īsta put»u paradīze. Putnu tirgu — klinšu, kur šaurā platībā ligzdo desmitiem tūkstošu putnu, šeit nav. Bet lielā putnu saime brīvi iekārto savas ligzdas pa visu salu. Te ligzdo tūkstošiem pīļu, zosu, gulbju, garlaku un visdažādāko sloku. Augstāk uz kailām klintīm mājo kaijas, kairas, vētras putni. Kaijas te ir dažādas: baltas un ar melniem spārniem; mazās, sārtās, ar šķeltu asti un lielās, plēsīgās ziemeļu kaijas, kas aprij olas, putnu mazuļus un sīkus zvēriņus. Šeit mīt arī lielā, sniegbaltā polārā pūce. Pacēlušās gaisā ka cīruļi, dzied skaistās sniedzes baltiem spārniem un krūtiņām, pa zemi skraidīdami, dzied poiarie ciruji ar melnajām bārdiņām un smailiem, melniem cekuliņiem.

Bet kas šeit zvēru! …

Paņēmis līdzi azaidu, apsēdos krastā aiz zemes raga. Man apkārt lodāja stepju peles — nelieli, pūkaini grauzēji pelēki melndzeltenu spalvu.

Šai salā arī daudz polāro lapsu. Vienu es ieraudzīju starp akmeņiem: viņa zagās pie kaijas mazuļiem, kas vēl nemācēja lidot. Piepeši kaijas lapsu pamanīja un kliegdamas brēkdamas barā metās viņai virsū. Zaglēns iemiedza asti un muka projām, ko kājas nes.

Šeit putni māk aizstāvēt sevi un arī saviem mazuļiem neļauj pāri darīt. Tā viņi piespieda zvēru ciest badu.

Sāku skatīties jūrā. Arī tur peldēja daudz putnu.

Iesvilpos. Un pēkšņi pie paša krasta no ūdens izslējās apaļas, nogludinātas galvas, un tumšas acis ziņkārīgi raudzījās manī: kas tas par ērmu, ko šis svilpj?

Tās bija nerpas — nelieli roņi.

Attālāk parādījās ļoti prāvs ronis — jūras zaķis. Tad ūsainie valzirgi, vēl lielāki augumā. Un pēkšņi visi pazuda zem ūdens, arī putni brēkdami pacēlās gaisā: no ūdens izslējis tikai pašu galvu, gar salu peldēja baltais lācis — visspēcīgākais un plēsīgākais polāro zemju zvērs.

Biju izsalcis un skatījos pēc sava azaida. Labi atcerējos, ka biju to nolicis uz akmens sev aizmugurē, taču tur neatradu. Nebija arī pie akmens zemē.

Es pielēcu kājās.

Gar akmeni aizšāvās polārā lapsa.

Ai zagle, zagle! Viņa bija pielavī- jusies un nozagusi manu azaidu: zobos tai bija vēl papīrs, kurā glabājās sviestmaizes!

Lūk, cik tālu šeit putni noved kārtīgu zvēru!

Tālbraucēju stūrmanis Kirils Martinovs

KITA

EĻ1 KANOVA

V

1

MAKŠĶERNIEKA STĀSTS

Man patīk pasēdēt ar makšķeri kaut kur upes vai ezera krastā. Sēdi tā klusītēm, gandrīz nemaz nekusties, nevienu neizbaidi — toties daudz ko apkārt ieraugi. Zvēri un putni pie tevis pierod — daži varbūt tevi par celmu notur — un bez kādām bailēm apkārt tekalē. Reizēm te dabū zilus brīnumus redzēt. Vai zivis ķeras, vai tām ēsma negaršo, tas man mazāk svarīgi; līdz kaut ko interesantu ieraugu, tā aizmirstu pludiņu. Gadās, ka sāku domāt par šo to, it neko — un tā arī nemanu, ka iesnaužos.

Tā viņreiz — pašā vasaras sākumā — es sēdēju zem kraujas pje ezera. Saulīte tik mīlīgi sildīja, — es pats zivtiņas vietā sāku ar degunu badīt. Reiz tā spējāk saknupu — tikko no celma nenovēlos. Tad, protams, sasparojos, tā stingri paskatījos apkārt: vai kāds nav redzējis, vai nesmejas par mani? Taču neviena tuvumā nebija, tikai svīres šurpu turpu pāri galvai šaudījās, mušas gaisā ķēra, kraujā ielidoja. Tur, kraujā, tām aliņas, — droši vien tanīs jau oliņas sadētas.

Tad es paskatījos lejā, zālē, — tu manu dieniņu! — pie savām kājām ieraugu vectētiņa Krilova fabulas kukainīšus: spāri un skudru! Spāre tik gaiši zila, zila, spārniņi tai kā lidmašīnai, uzmetusies uz zāles stiebra — sēd un klausās, ko skudra stāsta. Bet čaklā skudra spārei pie paša deguna ūsiņas skurina un ļoti nopietni kaut ko skaidro. Laikam par to, ka visu vasaru gan nevar diet un dziedāt — jāpadomā arī par ziemu! Tad spāre — šurrr! — un aizlaidās. Pie manis — uz pludiņa uzmetās.

Mazliet pasmējos par viņām, pacēlu galvu un skatos: kas tur viņā lēzenajā krastā tāds balts rēgojas? Ielūkojos binoklī (ejot makšķerēt, to vienmēr ņemu līdzi) — ak manu stundiņu! •— tur taču baltā kaija uz celma tup! Un ne jau uz kājām tup kā visas kaijas, bet ar vēderu uz celma uzmetusies kā lauvas skulptūra uz postamenta pie Admiralitātes Ļeņingradā, pie Pils tilta.

Tie nu gan ir brīnumi!

Ar binokli paskatījos uz vienu pusi, uz otru pusi rau, tur galva virs celma izslējusies, tur aste un tur ari … Kas te galu galā notiek — vai prāta jukušas!

Un šie brīnumi mani tā uztrauca, ka es pēkšņi jutos izsalcis. «Vajag,» es pie sevis nodomāju, «kaut ko uz zoba likt.»

Man bija līdzi groziņš ar dārza zemenēm — šķirne «Viktorija», — tās biju katram gadījumam līdzi paņēmis: ja nu sagribēsies ēst… Es noriju tās vienā mirklī. Ļoti gardas — kā meža zemenes!

Tā es, uz ezeru raudzīdamies, nomierinājos. Piekraste te visa zaļi aizaugusi, bet zaļā krāsa — tas ir pārbaudīts! — nervus nomierina, pret uztraukumiem labāk der nekā baldriāns. Gar krastu te visādi meldri aug — jūs jau zināt, vieni tādi ar brūnām vālītēm, otri kā bambuks, ar cietiem posmiem kā stabulēm un garām, smailām lapām. Un niedres arī — tādas mīkstas, var saspiest ar pirkstiem, vidus tām čagans kā sūklim, bet lapu nemaz nav. Kas tik viss ūdenī neaug!

Kad uz zaļo krāsu biju diezgan skatījies, sāku atkal pludiņu vērot. Bet šis uzreiz — plunkš — un zem ūdens! Tur arī palika.

«Tātad pamatīga zivs piekodusies,» pie sevis nopriecājos.

Pielecu kājās — un piecērtu. Tikai no tās pieciršanas nekas neiznāca: makšķerkāts saliecās lokā, bet zivs pat virs ūdens neparādījās. Nu vajadzēja sākt zivi nokausēt un pamazām pievilkt 'auklu. Velku sev klāt, velku … Te jau saredzu dziļumā kaut ko lielu, tumšu, bet, ko īsti, saskatīt nekādi nevar.

Tad kā rauju! Ujā! Uz āķa zvērs! Pie tam briesmīgs: apaļu galvu, ūsains, pats resns — resns, bet aste! … Es jums saku, kā izvilku briesmoni krastā, tā arī nosēcos: aste kā pamatīga lāpsta!

Tikko to ieraudzīju, man dūša papēžos: ieviesuši te visādus dārgus kažokzvērus, bet es lai par viņiem atbildu! Iekārojās tam manu tārpu, norija, — lagad kaut vai ārstu sauc, lai taisa viņam operāciju!

Tas bija bebrs — bebrēns. Par laimi, āķi viņš bija iekampis ne visai dziļi, un es to viegli viņam izvilku no mutes. Laidu viņu atpakaļ ezerā, bet šis kā zvetēja ar asti pa ūdeni — es vai satrūkos!

Mēdz teikt, ka makšķerēšana ir mierīga un klusa nodarbošanās. Te tev nu bija klusa! Bebrēns man ezerā visas zivis aizbaidīja. Pie zivīm tā: kolīdz viena noraujas no āķa — tūlīt visām savām draudzenēm izstāsta: «Tur, lūk, makšķernieks sēž, — turp neejiet un tārpus neparko neaiztieciet: tur tārpi ar āķiem!» Saprotams, ka zivs zem ūdens tā nekliedz, — cilvēku valodā zivis savā starpā neprot sarunāties, — bet tomēr kaut kāda, kā saka, «signālu sistēma» — trešā vai kūrējā? — zivīm ir. Savējos viņas vienmēr brīdina no briesmām. Bet bebrs ar savu lāpstu pa ūdeni tā uzblieza, ka, lai arī viņš nav zivs, tomēr katrai zivtelei skaidrs — draud briesmas, sak, «lai glābjas, kas var!».

Paņēmu savu makšķeri — vienalga tagad šai vietā makšķerēt nav vērts. Pagājos tālāk gar krastu uz krūmiem. Tikko iemetu makšķeri, tā no krūmiem — spurkš! — pie manis putniņš.

Metas taisni man sejā. Kliedz: «Ci-ī. Ci-ī!» — taisni kā kanārijputniņš. Un pats ari kanārijputniņam līdzīgs, tikai neuzkrītošāks, iebrūns, knābītis tā kā zvirbulim.

Es tūlīt sapratu, ka viņam kaut kur šeit jābūt mazuļiem. Noliku makšķeri un iegāju krūmos. Brītiņu pameklēju, skatos — patiešām ligzdiņa! Un nobrīnījos — tanī tieši tāds pats putniņš sēž. Vienu actiņu uz mani izbolījis, bailīgi skatās, bet prom nelaižas.

Ar pirkstu mazliet viņam piebikstīju. Tikai tad viņš no ligzdas pacēlās.

Es ieskatījos ligzdā — tavu brīnumu! Ligzdiņā gulēja piecas oliņas. Pēc lieluma visas vienādas, bet pēc krāsas — atšķirīgas. Viena — zila ar melniem raibumiņiem, otra — sarkani punktota, trešā — pelēki lāsu- mota, ceturtā — zilgani zaļa, bet piektā — sārta. Lūk, kāds mistrs!

Es pabrīnījos un laidos ātrāk no krūma prom, lai šo mazo savādnieci — putnu māmiņu netraucētu: ka nepamet vēl ligzdu.

Atgriezos pie makšķeres — un tagad pamanīju, no kurienes pirmīt tas uzstājīgais putniņš izlidoja: izrādījās, pavisam no pretējās puses. Es gāju turp meklēt. Mazais putniņš sāka ar mani it kā spēlēties. Kliedz te klusāk, te skaļāk — kad pieeju ligzdai tuvāk. Nu, to jau nav grūti atrast. No salmiem pīta ligzdiņa atradās tāpat kā otram putniņam — upeņu krūmā. Un arī pazemu: nedaudz vairāk par metru no zemes. Bet šim jau bija mazuļi: pavisam sīciņi — pliki un akli. Bet māmiņa uztraukusies, man rokā ieķērās un cērt ar knābīti.

«Tu re,» es domāju, «cik varonīga. Ja es tev iesistu, kad man dusmas sanāks, — no tevis slapjš nepaliktu! Mieru, mieru, mazulīt, rimsties, nekaujies!»

Es pagāju sāņus, salasīju krūmu zaros dažādus kāpurus, mazus un lielākus, piegāju pie ligzdas — un uz plaukstas pasniedzu putniņam. Viņš — iedomājieties! — tūlīt saprata, uzlaidās uz rokas, paņēma vienu kāpuriņu — un steigšus ar to pie mazuļiem. Iegrūda pirmajā, kas pagadījās, ieplestajā rīklītē — un atpakaļ uz manas plaukstas.

Vai tas nav brīnums? Pavisam svešs meža putniņš pēkšņi pielaižas tev klāt, kliedz uz tevi, bet, kad tu piedāvā kāpurus, — mierīgi paņem no plaukstas un baro ar tiem savus bērniņus? Tagad, kad putniņš bija sapratis, ka man, kā saka, «nav nekādu naidīgu nolūku pret viņu», tas atļāva man mierīgi sēdēt un makšķerēt. Bet vienalga zivis vairs neķērās.

Sēdēju, sēdēju — te dzirdu mežā dzeguzi tik sēri, tik žēlabaini kliedzam. Man vai sirds sāp, kad dzirdu viņas vaimanas. Vienmēr atceros manas vecmāmiņas skumīgo dziesmiņu:

… Ku-kū, ku-kū! žēli skan, Dzeguzītei grūti gan: Meži, lauki piekūkoti, Visi bērni pazaudēti.

Tiešām: tādas bēdas — zaudēt visus savus mazuļus! Satinu makšķeri un gāju mājās.

Ķits Vejikanovs

Kā gan var medīt meža putnus, kamēr mazuļi vēl nav paaugušies un nav iemācījušies labi lidot? Nevar taču mazos šaut. Likums aizliedz šai laikā aizskart zvērus un putnus.

Tomēr arī vasarā ir atļauts iznīcināt plēsīgos putnus, kas ēd meža mazuļus, un medīt bīstamus un kaitīgus zvērus.

NAKTS BAISMAS

Izgājis vasaras naktī no mājas, klausies — tuvējā mežā kāds ieaurojas un iesmejas tik baigi, ka šermuļi pārskrien pār kauliem!

Vai arī tumsā no jumta vai bēniņos kāds dobjā balsī iekliedzas, it kā sev līdzi aicinot:

— Uhū! Uhū! Uz kapsētu"!…

Un tūdaļ melnaja tumsā iedegas divas apaļas, zaļganas ugunis — divas baigas acis — un pazib, gandrīz seju skarot, kāda klusa ēna.

Kā gan lai nenobīstas!

Baiļu dēj cilvēki arī neieredz apogus un pūces. Tās taču ir pūces, kas naktī mežā spalgi smej, bet baigā balsī — uz kapsētu! — sev līdzi aicina spokainais apogs.

Pat dienā var nobīties, kad no tumša koka dobuma pēkšņi parādās galva ar milzīgām, dzeltenām acīm un skaļi noklakšķina ar līko knābi.

Bet, ja naktī dzirdēta kņada: putnu kūtī klukstējušas vistas, pēkšķē- jušas pīles, gāginājušas zosis, — un no rīta saimnieks skaitot pamana divus cāļus trūkstam, viņš visu vainu uzveļ pūcei vai apogam.

LAUPĪŠANA GAIŠĀ DIENAS LAIKĀ

Ne vien naktī, bet pat gaišā dienas laikā kolhozniekiem nav miera no vistu vanaga.

Līdzko cāļu māte paskatās sāņus — vanags jau nolaupījis cālēnu.

Tikko gailis uzmetas uz žoga — caps! — vanags to pakampj! Līdzko baloži paceļas no jumta — piekūns klāt. Iešaujas barā, kā cērt — tā spalvas vien pajūk; paķer beigto balodi — un projām ir!

Ja tāds plēsoņa pa rokai gadās, saniknotie kolhoznieki daudz neskatās, kas vainīgs, kas ne, un nobeidz katru putnu, kam līks knābis un gari nagi. Ķeras tikai klāt, iznīcina apkārtnē visus plēsīgos putnus un pēc tam atjēdzas: laukos peles savairojušās nepārredzamiem bariem, susliki apēd visu labību, zaķi nograuž visus kāpostus.

Šāda pārsteidzīga kolhoznieku rīcība saimniecībai var nodarīt zaudējumus. [5]

RUDENS MEDĪBU ATKLĀŠANA

Jūlija beigās medniekus pārņem nepacietība, tie nervozē: putnu mazuli jau paaugušies, bet medību sākumu apgabala izpildkomiteja vēl arvien

nav noteikusi.

Lūk, beidzot: laikrakstos paziņots, ka šogad ūdens un purva putnus brīv medīt, sākot ar sesto augustu.

- 1 AK.

Katram jau sen sagatavotas patronas, bise daudzkārt pārbaudīta. Un piektaja datumā pēc darba beigām visās pilsētas dzelzceļa piestātnēs sarodas cilvēki ar bisēm un suņiem.

Kādi gan te visādi suņi! Isspalvainie putnu suņi un pointeri, kam astes taisnas kā rīkstes. Tie ir visdažādākās spalvas: balti ar sīkiem, dzelteniem raibumiņiem, dzelteni raibi, kafijas brūni ar raibumiem, balti ar lieliem melniem plankumiem ap acīm, uz ausīm vai visgarām, tumši brūni vai arī pavisam melni, ar spīdumu. Arī garspalvainie seteri ar kuplu asti: baltie ar melniem zila spīduma lāsumiņiem un lieliem, melniem plankumiem; «sarkanie» seteri — viscaur ugunīgi dzelteni, dzelteni sarkani, gandrīz sarkani; lielie seteri, smagnēji, gausi, melni suņi ar dzelteniem plankumiem. Visi šie ir putnu suņi, kas izaudzēti ar vienu mērķi: rudens medībām, uz jaunajiem perējumiem; visi tie iemācīti, pamanot medījumu, «rādīt»: sastingt un gaidīt, kamēr pienāk saimnieks.

Ir arī citi mazi sunīši ar ļoti garu spalvu, īsām kājām un ausīm, kas nokarājas gandrīz līdz zemei, ar strupulīti astes vietā. Tie ir spanieli. Tie gan neprot «uzrādīt» putnu, taču ar viņiem ļoti ērti medīt zālē un niedrēs pīles. /

Gan no ūdens, gan bieza krūmāja un niedrāja — visur spaniels izdzīs medījumu, atstieps nošautu vai arī tikai ievainotu putnu un nodos to saimniekam rokās.

Vairums mednieku sakāpj vilcienu vagonos. Visi raugās uz viņiem, aplūko skaistos suņus. Vagonos sarunas rit vienīgi par medījumiem, suņiem, bisēm un mednieku piedzīvojumiem. Mednieki jūtas kā varoņi, lepni uzlūko «vienkāršo» publiku, kas brauc bez bisēm un suņiem.

Bet sestajā datumā vakarā un septītajā agri no rīta tie paši vilcieni ved tos pašus pasažierus atpakaļ. Taču — vai! — daudziem medniekiem nepavisam nav uzvarētāju izskats. Skumīgi karājas plecos plānās mugursomas.

«Vienkāršā» publika sagaida nesenos varoņus ar smīnu.

—   Bet kur tad medījums?

—   Purvā palika.

—   Pāri jūrai aizlaidās nomirt.

Toties jūsmīgi čuksti sagaida kādā mazā stacijā iekāpušu mednieku: viņam mugursoma pilna. Nevienu neuzlūkodams, tas meklē, kur piesēsties; viņam tūdaļ atbrīvo vietu. Viņš cienīgi apsēžas. Te piepeši acīgs kaimiņš pavēstī visam vagonam:

—   Ē-ē! … Jūsu medījumam taču zaļas kājas! — un nekautrīgi paceļ mugursomas malu. No tās izslienas egļu zaru gali. Tik nepatīkami!

PIEKTĀ SACENSĪBA I — Kad putniem ir zobs?

'.'. — Kāda govs labāk paēdusi — ar asti vai bez? t. - Kādēļ šis (sk. zīmējumu) zirneklis nosaukts par «siena pļāvēju»?

4. — Kādā gadalaikā plēsīgiem zvēriem un putniem vislabākā dzīve?

li. — Kas divreiz piedzimst, vienreiz nomirst? i» - Kas trīsreiz piedzimst, pirms kļūst pieaudzis? 7. — Kā radies tāds izteiciens — «Nekait kā zosij ūdens»? N. - Kādēļ suns, kad tam karsti, izbāž mēli, bet zirgs ne? Kura putna mazuļi nav redzējuši savu māti?

10       - Kura putna mazuļi šņāc koka dobumā kā čūskas?

11     — Kā atšķirt veco un jauno krauķi pēc knābjiem?

I.' - Kura zivs rūpējas par saviem mazuļiem, kamēr tie izaug?

I I. Kas notiek ar biti pēc tam, kad ta iedzēlusi? M No kā pārtiek jaunpiedzimušie Sikspārni? IV Pret kādu debespusi pagriežas saulespuķes zieds pusdienas laikā?

li» - Sirmā zirgā jādams, šķiļ bez šķiltavām un krama. 17 - Līdz pusdienai zils lauks, pļevakarē — zaļš. |N. Stāv vīri ar sarkanām cepurēm; kurš viņiem klāt pienāk, tas paklanās. III. Kārts galā sēž vīriņš sarkanā kreklā, baltais vēderiņš

akmeņiem piebāzts, '.'(l Krūmos šņāc, kājās dzeļ. VI. Uz zemes guļ, pret rītu izgaist. 22 Kas mežā bez cirvja ceļ māju bez pakšķiem? St;i. Acis uz ragiem, māja uz muguras.

VI Daiļa meitiņa sārtu vaidziņu, kas pirkstu pieliek, tam ar simt adatām dur.

1 SLUDINĀJUMI|

Izziņojam ceturto pārbaudi

vērīgās acs

goda nosaukuma iegūšanai ar virsrakstu «MĪKLAS»

Kurš tēvs, kura māte, kuri bērni?

Palīdziet pamestajiem!

Sai mēnesī — Putnu mazuļu mēnesī bieži gadās redzēt no ligzdas izkritušu vai māti pazaudējušu putnu mazuli. Tas guļ zemē vai nevarīgi bakstās ar knābi gar katru krūmu, katru cini, jo grib aizbēgt no tevis, briesmīgā, divkājainā milža, bet kājiņas vārgas, lidot viņš vēl neprot un tā arī nezina, kur likties. Tu, protams, to noķersi. Turēsi rokās, aplūkosi un minēsi:

— Kas tad tu īsti esi, mazulīt? Kādi tavi raduraksti? Kur tava māte? Bet šis tikai skaļi un žēlabaini čiepst: laikam sauc savu māti. Arī tu pats gribētu to atdot tēvam, mātei. Un rodas jautājums: kas ir viņa vecāki?

Tev mute vaļā: nez ko lai dara? Labāk aizver muti un atdari acis. Taisnība, nav jau tik viegli uzminēt, kas viņš ir, jo mazuļi tik maz līdzinās vecākiem.

Putniem bieži vien arī tēvs ar māti nav līdzīgi. Bet tev jau ir vērīga acs. Aplūko mazuļa kājas un knābi. Pēc tam meklē līdzīgas kājas un knābjus starp pieaugušajiem putniem — tēviņiem un mātītēm. Vecāku spalvas var būt dažādas, bet mazulim to var nebūt nemaz: vai nu viņš vēl ir kails, vai pūkām segts. Bet pēc knābja un kājām tūlīt noteiksi, kas viņa tēvs un māte. Varēsi viņiem atdot nomaldījušos mazuli.

RUBEŅU GAILIS

Rubenim aste izskatās kā lira. Pēc tās gan nespried, jo rubeņu mātei aste itāda, bet mazajam tās vēl nemaz nav.

ME2A PĪLE

Meža pīlei knābis plakans. Arī tēviņš un mazulis ir plakanknābji. Starp pirkstiem viņiem ir plēve. Aplūko labi, kāda tā izskatās! Tikai nesajauc pīli ar nir- pīli!

2UBĪŠU MĀTE

Kā jau visiem dziedātāju putniem, žubītei mazuļi izšķiļas no olām mazi, kaili, nevarīgi. Žubīšu tēvs un māte ir līdzīgi pi'C auguma, lieluma un astes, tikai spalvas katram citādas. Pēc kājiņām pazīsi ;iri žubīšu mazuli.

KUKAIŅU PIEKŪNA MĀTE

Plēsīgo putnu knābji ir līki, kājas ar spēcīgiem nagiem. Tāpat arī piekūna mazulim.

CEKULDŪKŪRIS

Tēviņš. Mātīte viņam līdzīga. Bet mazuli ātri vien pazīsi pēc pleznām un knābja — tie pavisam citādi nekā pilei.

10. zīm.

Seit izklaidus ievietoti piecu dažādu putnu mazuļu un viņu vecāku attēli. Pārzīmē viņus uz papīra lapas tādā kārtībā, lai katram mazulim pa kreisi atrastos viņa tēvs, pa labi — māte.

BARU MĒNESIS Trešais vasaras mēnesis)

MEŽA AVĪZE

No 21. augusta līdz 20. septembrim

Nr. 6

Saule ieiet Jaunavas zīmē TIP

6. N-RA SATURS

AUGUSTS

GADS SAULES POĒMA: AUGUSTS JAUNI MEZA LIKUMI

Vi iis par visiem, visi par vienu, niiii ibu laukumi. — Kur-Ii! Kur-li! iii klišl lidotāji

Ml ' \ NOTIKUMI

Ap- Zir-

l'.i/a mežu apēdusi. — Ienaidnieks at- Mnts. —- Meža zemenes. — Lāča sli- niibd — Ēdamās sēnes. — Mušmires* — l'iitniis, — Iialtā meža pīle.

ZAĻAIS DRAUGS MEZA TAUTU KARŠ KOLHOZU KALENDĀRS VĒRĪGĀS ACS ZIŅOJUMI

MEDĪBAS

Ar seteru un spanielicm. — Uz pīlēm.— Palīgs. — Apsājā. — Negodīga spēle

ŠAUTUVE, sestā sacensība SLUDINĀJUMI. VERIGĀ ACS, piektā pārbaude

GADS — SAULES POĒMA

Augusts ir rūsu mēnesis. Nakti pār mežiem bez skaņas noplaiksni ašās rūsas.

Pēdējo reizi vasarā pļavas maina tērpu: tagad tas ir raibs un ziedi pārsvarā tumši — zili, violeti. Saules kvēle sāk apsīkt — ir jāuztver, jāsaglabā atvadu stari.

Ienākas dārzāji un augļi. Nogatavojas ari vēlās ogas: avenes, brūklenes; sārtojas dzērvenes purvā, kokā — pīlādži.

Mežā uzradušās sieviņas ar cepurēm — tās ir sēnes. Tās nemīl karstu sauli un slēpjas vēsā ēnā.

— 12 MENESOS

Bet koki pārstāj augt un pieņemties apmēros.

jauni meza likumi

Meža mazuji jau paaugušies un iznākuši no ligzdām.

Putnu pāri, kas pavasari dzīvoja katrs savā iecirknī, tagad klejo ar mazuļiem pa visu mežu. Meža iedzīvotāji iet cits pie cita ciemā.

Pat plēsīgie zvēri un putni vairs neapsargā tik stingri savas medību platības. Medījumu visur daudz. Visiem pietiks.

Cauna, sesks un sermulis klejo pa visu mežu, un visur tiem viegls guvums: nesaprašas putnu mazuļi, naivie zaķēni, neuzmanīgie pelēni.

Dziedātāju putni salasās baros un klaiņo pa krūmiem un kokiem.

Katrā barā savs likums.

Šis likums skan:

viens par visiem, visi par vienu

Kas pirmais ieraudzījis ienaidnieku, tam jāiepīkstas vai jāiesvilpjas — jābrīdina visi, lai bars spēji varētu izklīst. Ja vienam gadījusies liksta, bars saceļ brēku un troksni ienaidnieka iebaidīšanai.

Simt pāru acu un simt pāru ausu uzmana ienaidnieku, simt knābju gatavi atvairīt uzbrukumu. Jo vairāk jauno pievienojas baram, jo labāk.

Jaunajiem barā ir vēl viens likums: atdarini vecākos! Vecākie mierīgi knābā graudiņus — knābā arī tu. Vecākie pacēluši 'galvas un nekustas — sastingsti arī tu. Vecākie laižas projām — laidies arī tu.

apmācību laukumi

Dzērvēm un rubeņiem jauno putnu vajadzībām iekārtoti īsti apmācību laukumi.

Rubeņiem tie ir mežā. Jaunie rubeņu gaiļi sanāk un skatās, ko vecais barvedis darīs.

Vecais ierubinās — rubināt sāk ari jaunie. Šņāc vecais — arī jaunie sīkās balstiņās iešņācās.

Tikai tagad vecais vairs nerubina tā kā pavasarī. Toreiz viņš rubināja: «Pārdošu kažoku, nopirkšu apmetni!» Tagad turpretī: «Pārdošu apmetni, nopirkšu kažoku!»

Jaunās dzērves laukumiņā salaižas pulciņiem. Pūlas lidojumā ieturēt pareizu ierindu — trijstūri. Tas jāiemācās, lai taupītu spēkus tālajos lidojumos.

Trijstūrī pirmā lido pati stiprāka vecā dzērve. Tai kā pirmajai grūtāk šķelt gaisu.

Kad viņa nogurusi, tā pāriet bara astē, bet viņas vietu ieņem cita — ar svaigiem spēkiem.

Aiz pirmajiem — galva pie astes, galva pie astes, taktī vicinot spārnus, lido jaunie. Kas spēcīgāks — priekša vājākie aizmugurē. Trijstūra smaile šķeļ gaisa viļņus, tāpat kā laiva šķeļ ūdeni

kur li! kur-li!

— Klausīt komandu: nosēsties!

Viena pēc otras dzērves nolaižas emē. Te laukumiņā lauka vidū jaunie lācās dejot, vingrot: lec, griežas, veic arežģītus soļus taktī. Ir vēl arī kāds 3ti grūts vingrinājums: jāpasviež gaisā kmentiņš un tad ar knābi jāsaķer.

Dzērves gatavojas tālajam ceļam …

zirnekliši — lidotāji

Spārnu nav — kā tad lai lido?

Un, lūk (tavu izdomu!), dažs labs irneklītis kļuvis pilots.

Zirneklītis no vēderiņa izlaiž tievu avedienu un aizkabina aiz krūma; uz- ūš vējš, rausta šurp turp, bet saraut evar, tas tik stiprs kā zīda pavediens.

Zirneklītis pats sēž zemē. Pavediens ijas gaisā starp zemi un zaru. Zirnek- ītis sēž un tin sev apkārt pavedienu, /iņš viss ietinas it kā zīda kamoliņā.

Pavediens kļūst arvien garāks — vējš to rauj stiprāk. Zirneklītis turas ar kājām stingri pie zemes.

Viens, divi, trīs! Zirneklītis ieskrienas pret vēju un nokož piestiprināto galu. Vēja pūtiens atrāva zirneklīti no zemes. Lidojums sākas. Žiglāk ritināt vaļā pavedienu!

Gaisa baloniņš paceļas … Tas lido augstu pāri zālei, pāri krūmiem.

Pilots no augšas skatās: kur nolaisties? Apakšā mežs, upīte. Tālāk, tālāk!

Rau, tur kāds pagalmiņš, virs mēslu kaudzes lido mušas. Stop! Lejup!

Pilots pievelk pavedienu zem sevis, ar kājiņām saveļ kamoliņā. Gaisa baloniņš laižas zemāk un zemāk …

Klāt ir: nosēšanās!

Pavediena galu zirneklītis aizkabināja aiz zāles stiebriņa un nolaidās. Te var mierīgi savā mājiņā padzīvot.

Kad pa gaisu lidinās daudz šādu zirneklīšu ar pavedieniem, un tas mēdz būt labā, sausā laikā, uz laukiem saka: «atvasara» klāt.

kaza mežu apēdusi

Tas nav pa jokam teikts, bet pavisam nopietni — apēda.

Šo kazu nopirka mežsargs, atveda mājās un piesēja norā pie mieta. Bet naktī kaza norāvās un aizbēga.

Visapkārt mežs — kur tā palikusi? Labi vēl, ka tuvumā vilku nav.

Trīs dienas meklēja — nevarēja atrast. Ceturtajā dienā pati atradās; atnāca un — mek! mek! mek! — labdie- niņ! Lūk, esmu mājās!

Bet vakarā atsteidzās kaimiņu mežsargs. Izrādās,"kaza viņa rajonā visus iestādītos kociņus apšķibījusi — veselu mežu noēduši.

Koki, kamēr tie mazi, — ir pilnīgi neaizsargāti, tiem katrs dzīvnieks var pāri nodarīt; noplūkt un apēst.

Kazai bija iepatikušās sīkās priedī- tes. Tās tik jauki izskatās — kā palmi- ņas; tievs, sarkans stumbriņš ar mīkstu, zaju skuju vēdeklīti galotnē. Un laikam kazai loti garšojušas.

Pie lielas priedes gan kaza nebūtu uzdrīkstējusies pieiet; tā kazu pamatīgi sadurstītu.

Meža korespondente Verika

IENAIDNIEKS ATKLĀTS

Iedzeltenie ķauķi barā _klejoja_ pa mežu. No koka kokā, 110 krūma krūmā. Ik koku, ik krūmu tie aplūkoja no augšas līdz apakšai. Zem lapas, uz mizas, plaisā tie atrada gan tārpiņu, gan vabolīti, gan tauriņu. Visu izvilka, visu pievāca.

—_ Cik, čik, vīī, — tramīgi iepīkstējās kads putniņš. Visi tūdaļ sāka klausīties un ieraudzīja: lejā, slēpdamies starp koku saknēm, te uz brīdi parādot tumšo muguru, te pazūdot zaru kaudzē, zogas plēsīgais sermulis. Viņa šmaugais ķermenis lokās kā čūska, ačteles ēnā spīguļo kā dzirksteles.

— Cik, čik, vīī! — iepīkstejas visapkārt, un viss bars steigšus aizlaidās.

Labi, ka gaišs. Tad kāds no bara ienaidnieku pamana, un visi ir glābti. Turpretim naktī putniņi, pazarēs piemetušies, guļ. Bet ienaidnieks neguļ. Ar mīkstajiem spārniem klusi šķeļot gaisu, pielaižas pūce, nolūko un — caps! Pārbiedētie, miegainie mazuļi pajūk uz visām pusēm, bet divi vai trīs jau ķepurojas laupītāja dzelžainajos nagos. Nav labi tumsā!

No koka uz koku, no krūma uz krūmu bars dodas arvien dziļāk mežā. Vieglie putniņi spurdz lapotnē un izlodā visapslēptākos stūrīšus.

Biezokņa vidū stāv resns celms. Uz tā — ērmīga piepe.

Kāds ķauķītis pielaidās tai pavisam tuvu: varbūt gadīsies kāds gliemezis.

Pēkšņi piepes pelēkie plaksti lēnām pavērās. Zem tiem iedegās divas apaļas acis.

Tikai tagad ķauķītis saskatīja seju, apaļu kā kaķim, ar līku knābi.

Nobijies tas metās sāņus. — Cik, čik, vīī! — Bariņu pārņēma trauksme. Tomēr neviens neaizlaidās. Visi salasījās ap baigo celmu.

—   Pūce! Pūce! Pūce! Palīgā! Palīgā!

Pūce tikai nikni noklabināja ar knābi: «Uzgājuši tomēr! Neļauj krietni izgulēties!»

Un nu jau no visām malām, ķauķīšu trauksmes signāla aicināti, šurp laižas sīkie putniņi.

Laupītājs atklāts!

No augstajām eglēm nolaidās sīkās zeltgalvītes. Nadzīgās zīlītes izlēca no krūmiem un droši metās uzbrukumā: šaudās un riņķo tepat pūces deguna priekšā, izsmiedamas kliedz tai:

—  Ķer nu, noķer, panāc, saķer! Mēģini nu saulītē, nakts laupītāja!

Pūce tikai klabina ar knābi un mirkšķina acis: ko gan tā dienu var padarīt?

Bet putnu sarodas arvien vairāk. Zīlīšu un ķauķīšu pīkstoņa un troksnis ataicinājis biezoknī veselu baru drošo un spēcīgo meža vārnu — zilspārnoto sīļu.

Pūce pārbijās, savicināja spārnus un metās bēgt. Mūc, ko māki, kamēr vēl dzīva, citādi sīļi noknābs.

Sīļi dzinās pakaļ. Vajāja, vajāja, kamēr pavisam padzina no meža.

Šonakt ķauķīši gulēs mierīgi: pēc šāda brāziena pūce tik drīz neuzdrošināsies atgriezties vecajā vietā.

meza zemenes

Mežmalā sārtojas zemenes. Putni uzmeklēs sārtās zemeņu ogas un pārnesis citur. Viņi izsēs sēklas kaut kur patālu. Bet viena daļa zemeņu jaunās paaudzes paliks blakus vecajam stādam.

Lūk, šim ceram jau izauguši tievi, ložņājoši stiebriņi — stīgas. Stīgas galā izveidojies zemenes jaunais augs — lapu rozetīte ar piesakņu pušķīti. Lūk, vēl viens. Šeit uz vienas pašas stīgas trīs rozetes. Pirmais augs jau iesakņojies, pēdējais — galotnē — vēl nav pilnīgi attīstījies. Stīgas no Vecā auga lodā uz visām pusēm. Kur zāle retāka, tur jāpameklē vecais augs ar pagājušā gada jaunajiem augiem. Kaut vai šis: vecais augs vidū, jaunie augi trijiem lokiem tam apkārt. Katrā lokā pieci augi. Tā loks pēc loka izplatās zemeņu augi.

Ņ. Pavlova

lāča slimība

Vēlu vakarā mednieks no meža devās mājup uz ciemu. Atnācis līdz auzu laukam, skatās: kas tur tāds melns pa auzām grozās? Vai lops ielīdis nedarbos?

Ieskatījās tuvāk — tu manu dieniņ, lācis auzās! Guļ uz vēdera, ar priekš- ķepām sagrābis vārpas, savilcis sev apakšā un sūkā. Zviln kā kungs, tīksmi tusnīdams: laikam auzu pieniņš viņam labi garšo.

Medniekam nebija līdz ložu — tikai sīkās skrotis (viņš medīja putnus). Tomēr tas bija drošs vīrs.

«Lai nu kā,» viņš domāja, «bijis

nebijis: izšaušu gaisā. Nevar jaut Ķe- painim kolhozniekus izputināt. Ja neievainošu, viņš mani neaiztiks.»

Notēmēja un nodārdināja zvēram pie pašas auss.

Lācis aiz pārsteiguma pat palēcās. Lauka malā bija žagaru kaudze — lācis tai lidot pāri pārlidoja.

Kūleniski pār galvu, tad atkal uz kājām — un mežā iekšā bez atskatīšanās.

Mednieks pasmējās par lāča nobīli un gāja mājās.

«Jāiet paskatīties,» otrā rītā nolēma mednieks, «vai Ķepainis daudz auzu nomīdījis uz lauka.» Atnāk un skatās: aiz bailēm lācim vēders samaitājies — pēdas stiepjas līdz pat mežam.

Mednieks gāja pa pēdām un atrada lāci beigtu guļam.

Redzi nu, kā no pārsteiguma nobijies. Turklāt skaitās visvarenākais zvērs visā mežā.

ĒDAMĀS SĒNES *

Pēc lietus* sāk atkal augt senes.

Vislabākā sēne ir silā augusi baravika.

Cietās bekas — baravikas ir spēcīgas un druknas. Cepurītes tām ir kastaņu krāsā. Un cik īpatni patīkami tās smaržo!

Zemajā zālē gar meža ceļiem, reizēm pašā riteņu grambā aug sviesta bekas. Tās izskatās glītas, kamēr vēl jaunas, un ir tik apaļas kā kamoliņi. Glītas gan, bet ļoti glumas, un vienmēr pie tām ir

kaut kas pielipis — vai nu nokaltusi lapa, vai zāles stiebriņš.

Tai pašā sila norā aug rudmieses. Sila rudmieses ir tik rudas, ka redzamas jau iztālēm. Cik daudz to šeit! Vecās rudmieses izpletušās tik lielas ka apakštasītes, tārpu saēstas, sporu plāt - nītes tām kļuvušas zaļganas. Vislabākās

ir vidējās, nedaudz lielākas par pieckapeiku gabalu. Tās ir stingras, cepurītēm vidus iedobts, malas ielocītas.

Daudz sēņu ir arī egļu mežā. Zem eglēm aug arī baravikas un rudmieses, tomēr šeit tās ir citādas nekā priežu silā. Baravikām cepurīte gaiša, iedzeltena, kātiņi tievāki un garāki. Rudmiesēm pavisam citāda krāsa nekā silā augušajām — cepurīte ir nevis ruda, bet zilgani zaļa, un uz tās ir gredzeni ka uz celma.

Zem bērziem un apsēm aug citas sēnes. Tās sauc par bērzlapēm un apšu bekām. Bērzlapes var augt arī patālu no bērza, bet apšu bekas cieši saistītas ar apsi. Tās var augt tikai virs apses saknēm. Apšu beka ir skaista, stalta sēne ar glīti veidotu kātiņu un cepurīti.

Ņ. Pavlova

MUŠMIRES

Pēc lietus ne mazums savairojies ari suņu sēņu. Starp ēdamām sēnēm pati galvenā ir baravika. Starp suņu sēnēm — baltā mušmire. Sargieties no tās! Tā satur visspēcīgāko no visām

sēņu indēm. Kumoss baltās mušmires ir indīgāks par čūskas kodumu. Tas ir nāvīgs. Tie, kas saindējas ar šo sēni, reti kad izvesejojas.

Laime, ka nav grūti pazīt balto mušmiri. No ēdamām sēnēm tā atšķiras ar to, ka kātiņš tai izslējās it kā no paplata katliņa. Mēdz sacīt, ka balto mušmiri varot viegli sajaukt ar šampinjonu (abiem baltas cepurītes); šampinjonam tomēr kātiņš ir gluži parasts — tas nepavisam neizskatās kā ieaudzis katliņā.

Baltā mušmire līdzīga sarkanajai. Ja to uzzīmēs ar zīmuli, nevarēs uzminēt, kura īsti tā ir. Tāpat kā sarkanajai mušmirei, tai uz cepures ir balti lā- sumi, bet uz kātiņa plīvurītis.

Ir vēl divas bīstamas neēdamas sēnes, jo tās var sajaukt ar baravikām. Šīs indīgās sēnes ir rūgtā beka un velna beka.

No baravikas tās atšķiras ar to, ka cepurītes apakša tām nav ne balta, ne iedzeltena, bet sārta un pat sarkana. Pārlaužot baravikas cepurīti, mīkstums paliek balts, kā bijis, bet rūgtās un velna bekas salauztās cepurītes sākumā apsarkst, vēlāk k 1 ū s t tumšas.

Ņ. Pavlova

PUTENIS

Vakar pie mums virs ezera sacēlās putenis. Vieglas, baltas pārslas lidoja gaisā, nolaidās virs ūdens, atkal pacēlās, virpujoja un krita lejup. Debess bija skaidra. Saule cepināja. Karstais gaiss lēni strāvoja tās tveicīgajos staros. Nebija ne mazākās vēsmas, bet pāri ezeram plosījās putenis.

Šorīt ezers un tā krasti nobārstīti sausām nedzīva sniega pikām.

Dīvains ir šis sniegs: tas nekūst karstā saulē, nedzirkstī tās staros, tas ir silts un trausls.

Gājām to apskatīt un, piegājuši pie krasta, ieraudzījām, ka tas nav sniegs, bet tūkstošu tūkstoši mazu, spārnainu kukaiņu — viendienīšu.

Vakar tās izlidoja no ezera. Tumšajā ezera dzelmē tās bija nodzīvojušas trīs gadus kā sarkani kāpuri un ķepurojušās ezera dūņās.

Šie kāpuri pārtika no dūņām un nekad neredzēja sauli.

Tā pagāja trīs gadi — vesels tūkstotis dienu.

Un, lūk, vakar kāpuri izrāpās krastā, nometa kāpuru apvalkus, izpleta vieglos spārniņus, izstiepa astes — trīs tievus, garus pavedienus un pacēlās gaisā.

Viendienītēm pieder tikai viena diena, lai priecātos un dietu gaisā. Tādēļ Jau tās arī sauc par viendienītēm.

Cauru dienu tās dejoja saules staros, lidinājās un virpuļoja gaisā kā vieglas sniega pārslas. Viendienīšu mātītes nolaidās uz ūdens un izmeta tanī savas sīkās oliņas.

Kad norietēja saule un iestājās nakts, krastu un ūdeni nosēja viendienīšu nedzīvie ķermenīši.

No viendienīšu oliņām iznāks kāpuri. Un atkal paies tūkstoš dienu ezera duļķainajā dzelmē, kamēr jautrās spārnotās viendienītes uzlidos virs ūdens.

baltā meža pīle

Ezera vidū nolaidās meža pīļu bars.

Pamanījis tās no krasta, ar izbrīnu ievēroju vienādi pelēkajā (vasaras spal- vojuma) pīļu barā vienu, kas bija uzkrītoši gaišā krāsā.

Ar binokli es to sīki un pamatīgi nopētīju. Visa viņa, no knābja līdz astei, bija iedzelteni baltā krāsā. Kad no mākoņa parādījās spožā rīta saule, pīles spalva pēkšņi iemirdzējās žilbinošā baltumā un viņa krasi izcēlās tumši pelēko biedreņu starpā. Citādi viņa no tām ne ar ko neatšķīrās.

Jau piecdesmit gadus medīju, taču pīli — albinosu es ieraudzīju pirmo reizi. Dzīvniekiem — albinosiem trūkst pigmenta, krāsvielas asinīs; tie piedzimst un patiek visu mūžu pilnīgi balti vai tikai nedaudz iekrāsoti — bez dabā tik nepieciešamās tā saucamās aizsarg- krāsas, kas padara tos maz pamanāmus tur, kur tie dzīvo.

Protams, es dedzīgi iekāroju iegi šo tik ļoti reto putnu, ko tikpat nekāc brīnums neglābs no plēsoņu nagiem.

Pašreiz tas nebija nemaz iespējam pīļu bars tādēļ arī nometas atpūsti» ezera vidū, lai pie viņām nevarētu pi< kļūt šāviena attālumā. Es pazaudēj mieru: bija jānogaida, kad baltā pi man pagadīsies kaut kur tuvāk p krasta.

Un tas notika ātrāk, nekā biju ga dījis.

Es gāju pa šaura ezera līcīša krasti Pēkšņi no zāles izplidinājās vairāka meža pīles un starp tām arī baltā. Pie metis bisi pie pleca, es izšāvu. Tač pašā šāviena mirklī viena no pelēkajai pīlēm aizsedza balto. Un tā, skrošu tr; pīta, nokrita. Bet baltā pīle aizlaidās a pārējām.

Vai tā bija sagadīšanās? Neapšai bāmi! Taču tovasar es balto pīli reizei vēl redzēju ezera vidū un līčos, bc vienmēr dažu pīļu pavadībā, varētu d< māt — apsardzē. Un dabiski, ka mcc nieka skrotis tika parastajām pelēka jām pīlēm, bet apsargātā baltā aizlai dās sveika un vesela.

Man vismaz viņu tā arī neizdeva dabūt.

Tas notika Pirosa ezerā — uz paša Novgorodas un Kaļiņinas apgabalu ro bežas.

^Zaļais ar augs^

kas jāstāda*

Vai jūs zināt, no kādām koku sugām /islabāk radīt jaunos mežus?

Mēs uzzinājām, ka šim nolūkam iz- •audzītas 16 koku un 14 krūmāju sugas, (uras ieteic stādīšanai dažādos mūsu dzimtenes rajonos.

Svarīgākās koku un krūmāju sugas r šādas: ozoli, apses, oši, bērzi, gobas, .Javas, priedes, lapegles, eikalipti, ābe- es, bumbieres, kārkli, pīlādži, akācijas, nežrozes, jāņogulāji un citi.

Tas jāiegaumē visiem bērniem, lai vienmēr zinātu, kādu augu sēklas jāvāc kokaudzētavu ierīkošanai.

Meža korespondenti Pjotrs Lavrovs, Sergejs Larionovs

mašīnas stāda me2us

Mums jāstāda tik daudz koku un <rūmāju, ka ar rokām vien tas nav )aveicams.

Mašīnas nāk talkā. Cilvēks ir izgud- •ojis un asprātīgi uzbūvējis dažādas veikli darbojošās mežu stādāmās mašī- īas, ar kurām gan sēklas sēj, gan stādus un pat lielus kokus dēstī. Ir mašīnas, ko lieto meža joslu stādīšanai, gravu apmežošanai, dīķu rakšanai, augsnes sagatavošanai un pat stādījumu apkopšanai kokaudzētavās.

jaunais ezers*

Jums, Jeņingradiešiem, daudz upju, ezeru un dīķu. Jums vasarā nav tik karsti. Bet pie mums Krimičanskas rajonā bija loti maz dīķu, par ezeriem nemaz nerunājot. Garām tek tikai viena upīte, bet arī tā vasarā tik loti izžūst, ka mēs, nedaudz atrotījuši bikses, basām kājām brienam tai pāri.

Mūsu kolhozu dārzi un sakņu dārzi loti cieta no sausuma.

Taču tagad tie no ūdens trūkuma necietīs. Mūsu rajona kolhoznieki izraka jaunu ūdenskrātuvi, lielu jo lielu ezeru, 5 miljonu kubikmetru tilpumā.

Šis ezers Jaus apūdeņot mūsu 500 hektāru sakņu dārzu platību, kā arī ieaudzēt zivis un ūdens putnus.

Dņepropetrovskas apgabala Krimičanskas rajona pionieri Vaņa Prončenko, Ļena Kabatčenko

palīdzēsim audzēt jaunus mežus

Mūsu tauta strādā dižu miera darbu. Tiek būvētas neredzētas elektrostacijas li z Volgas, Dņepras un Amudarjas upēm, ar kanālu savienotas Volga un Dona, audzētas meža joslas, kas pasargās laukus no tuksneša negantajiem vējiem. Visi padomju cilvēki piedalās komunisma celtniecībā. Mēs, pionieri un skolēni, gribam palīdzēt pieaugušajiem šai diženajā darbā. Ikviens pio-

nicris patur prātā, ka saviem biedriem solījies dzīvot tā, lai kļūtu par savas Dzimtenes cienīgu pilsoni. Tas nozīmē, ka mūsu pienākums — ar savām rokām izdarīt visu, ko spējam, komunisma labā.

Simti tūkstoši jaunu ozoliņu, kļavu un ošu rindās nostājušies gar Volgu, šķērsodami stepi no vienas malas līdz otrai. Patlaban kociņi vēl mazi, nav spēkā pieņēmušies un katram no tiem daudz ienaidnieku: kaitīgie kukaiņi, grauzēji, sausie un karstie vēji.

Mūsu skolas komjaunieši un pionieri nolēma palīdzēt aizsargāt jaunos kociņus no ienaidniekiem.

Mēs zinām, ka viens strazds pa dienu iznīcina 200 gramu siseņu. Ja šie putni dzīvos tuvumā, tie mežu joslām būs ļoti noderīgi.

Kopā ar Ustjkurdumas un Pristaņas pionieriem mēs pagatavojām un izkārām jauno mežu tuvumā 350 strazdu būrus.

Daudz posta jaunajiem mežiem nodara susliki un citi grauzēji. Kopā ar lauku bērniem mēs iznīcināsim suslikus: noslīcināsim viņus ar ūdeni alās, ķersim slazdos. Pagatavosim lamatas grauzēju ķeršanai.

Mūsu apgabala kolhozi apstādīs lauku aizsardzības joslas. Tādēļ viņiem vajadzēs daudz sēklu un stādu. Pa vasaru mēs savāksim 1000 kilogramu sēklu. Ustjkurdumas un Pristaņas skolās ierīkosim kokaudzētavas un izaudzēsim mežu joslām ozolu, kļavu un citu koku stādus. Kopā ar mūsu lauku draugiem organizēsim pionieru patruļas un apsargāsim meža joslas pret ugunsgrēkiem, nobradāšanu un aplaušanu.

Visi tie, protams, ir sīki pionieru darbi. Taču, ja mūsu piemēram sekos citi Padomju Savienības pionieri un skolēni, tā būs liela palīdzība mūsu Dzimtenei.

11 — 126

Saratovas pilsētas 63. septiņgadīgās skolas skolēni

Lūk, ko uzzināja mūsu korespon- enti ceturtajā izcirtumā, kur mežs bija ocirsts pirms gadiem trīsdesmit.

Nespēcīgajiem bērziņiem un apsītēm o savu stipro māsu rokām aizejot bojā, irztalas lejasstāvā dzīvas palika vie- īgi egles.

Kamēr tās ēnā klusu auga, augšā emitējās dzīrot un kauties stiprie bērzi n apses. Atkārtojās vecais stāsts: kurš ārauga kaimiņu, bija uzvarējis un bez ēlastības iznīcināja uzvarētos.

Uzvarētie nokalta un krita. Tad pa apotnes spraugu meža pagrabā iespie- ās saules gaisma — jaunajām eglēm ieši uz galvas.

Egles no saules baidījās un nīka.

Pagāja laiks, līdz viņas aprada ar aules stariem.

Pamazām tās atžirga un pārmainīja kuju tērpu. Tad sāka tik strauji augt, :a ienaidnieki nepaguva pāri tām aiz- ert caurumoto jumu.

Egles, kam bija veicies, pirmās ugumā pielīdzinājās smuidrajiem bēriem un apsēm. Aiz tām arī pārējās spē- :īgās, adatainās egles iedzina savus īsos galotņu šķēpus augšējā stāvā.

Tikai tagad kļuva skaidrs, cik •īstamus ienaidniekus savā pagraba elaiduši bezrūpīgie uzvarētāji — apses īn bērzi.

Mūsu korespondenti paši savām icīm redzēja nikno tuvcīņu ienaidnieku itarpā.

Sāka pūst brāzmains rudens vējš. >atraukti iešalcās visas šeit sadruzme- ušās meža tautas. Un tad lapū koki izbruka eglēm. Tās pēra un sita ienaid- īiekus ar savām zaru rokam.

Pat biklās apses, kas nemitīgi dreb un čukstas, bez jēgas vicinot zarus, tiecās saķerties ar tumšajām eglēm, aplauzt tām ķepas.

Apses tomēr vājas cīnītājas. Tām trūkst vijīguma un rokas trauslas. Stiprajām eglēm viņas nav bīstamas.

Ar bērziem ir savādāk. Tā ir sīksta tauta, stipra un lokana. To vingrās un spriegās zaru rokas iešūpo pat niecīgs vējš. Ja nu bērzs ir iekustināts — sargieties visi apkārt. Tiem ir milzīgs spēks.

Bērzi metās ar eglēm tuvcīņā. Ar lokanajiem zariem tie pātagoja egļu zaru ķepas un notrauca skujas.

Kur bērza zars sametas ar egles ķepu, tur eglei skujas izkalst. Kur bērzs apņem egles stumbru, tur eglei visa galotne nokalst.

MEŽA tautu karŠ

(Turpinājums)

Apsi egle spēj atvairīt, bet bērzu — ne. Pati egle ir ciets koks. Tā lēti nelūst, toties arī neliecas: ar savām taisnajām ķepām tā šaustīt nespēj.

Kā beigsies karš starp meža tau- tām, mūsu korespondenti šai vietā noverot nevarēja: lai sagaidītu kara beigas, tiem vajadzētu šeit nodzīvot ilgus gadus. Tādēļ viņi devās uzmeklēt mežā lādu vietu, kur kari starp koku sugām beigušies. Kur tādu atradīs, viņi ziņos nākamajā numurā.

PALĪDZĒSIM ATJAUNOT MEŽUS*

Mūsu pionieru vienība iesaistījusies jaunu mežu audzēšanas darbā. Mēs vācam dažādu koku sugu sēklas, nododam tās savam kolhozam un mežu aizsardzības stacijai. Skolas zemē mēs ierīkojām nelielu meža kokaudzētavu, kurā iestādījām ozolus, kļavas, vilkābeles, bērzus, vīksnas. Sēklas mēs savācām paši.

Pionieri Gaļa Smirnova, Ņina Arkadijeva

DĀRZU DIENAS

Ir nolemts katru gadu mūsu zemes pilsētās un ciemos rīkot Dārzu dienas. Centrālajos un ziemeļu apgabalos tās rīkos oktobra sākumā, dienvidu rajonos — novembra sākumā.

Pirmās Dārzu dienas sakrita ar Oktobra svētku trīsdesmitās gadadienas svinību priekšdarbiem. Tūkstoši jaun- ierīkotu kolhoza dārzu, miljoni augļu koku, kas iestādīti padomju saimniecību MTS, skolu, slimnīcu, kolhoznieku, strādnieku un kalpotāju piemājas zemēs, gar ceļiem un ielām, — lūk, krāšņā jauno mežkopju un dārzkopju velte Dzimtenei lielajos svētkos.

Tagad Dārzu dienām valsts kokaudzētavās sagatavoti vairāk nekā desmit miljoni stādu — ābeles, bumbieres, ogulāji un krāšņuma augi. Nu ir pats īstais laiks sagatavoties dārzu stādīšanai tur, kur to vēl nav.

TA SS

Ražas novākšana mūsu kolhozos tuvojas nobeigumam. Uz laukiem pats karstākais darba laiks. Pirmie vislabākie graudi jāpārdod valstij. Ikviens kolhozs steidz nodot valstij sava darba augjus. Nopjāvuši rudzus, kolhoznieki sāka pļaut kviešus; nopļāvuši kviešus — pļāva miežus; nopļāvuši miežus — ķērās pie auzām, bet pēc auzām pienāca kārta ari griķiem.

No kolhoziem uz dzelzceļu stacijām dodas pajūgu rindas ar labību — kolhozu jauno ražu.

Laukos joprojām dūc traktori: ziemāji iesēti — tagad jāuzar rudens arumi nākamā gada vasarāju sējai.

Vasaras ogu laiks pagājis, dārzos jau nogatavojušies āboli, bumbieri, plūmes. Mežā daudz sēņu, bet sūnainajos purvos sārtojas dzērvenes. Ciema puikas ar nūjām notriec smagos, sarkanos sērmūkšļu ķekarus.

Irbes paslēpjas kartupeļu laukā. Tur jau nu neviens tās neaiztiks.

Bet tad kolhoznieki devās arī uz kartupeļu lauku — rakt kartupeļus. Sāka strādāt kartupeļu rokamās mašīnas. Bērni sakūra sārtus, izraka zemē mazas bedrītes, tepat cepa un ēda apdegušos kartupeļus. Sejas visiem nosmulētas melnas, tā ka bail skatīties.

Nu pelēkās irbītes aizbēga, aizlaidās no kartupeļu lauka. Viņu bērni beidzot izauguši. Tos jau ir brīv medīt.

No kaut kā taču jāpārtiek, kaut kur jāpatveras, bet kur? Visi lauki nopļauti. Izrādās, ka ziemas rudzi jau krietni paaugušies. Te ir ko ēst un kur paslēpties no mednieku vērīgās acs.

VĒRĪGĀS ACS ZIŅOJUMS*

26. augustā es vedu sienu. Braucot redzu: uz žagaru kaudzes sēž liela pūce un cieši skatās tai cauri. Apturēju zirgu, lai noskaidrotu, kādēļ pūce paliek sēžam tepat netālu no manis un nelaižas projām. Izkāpu no ratiem un gāju tuvāk, paņēmu koku un metu pūcei. Pūce aizlaidās. Līdzko tā bija aizlaidusies, no žagaru kaudzes izspurdza daži desmiti mazu putniņu. Tie tur bija paslēpušies no pūces.

Meža korespondents L. Borisovs

Ziņo Ņ.

KARA VILTĪBA

Uz laukiem, kur palikuši tikai rugāji, paslēpušies ienaidnieki: nezāles. Viņu sēklas pieplakušas pie zemes un garās saknes ielīdušas pazemē. Gaida pavasari. Pavasarī, kad lauku uzars un tur iestādīs kartupeļus, nezāles izaugs un sāks tos žņaugt.

Kolhoznieki nolēma nezāles apmānīt. Uz lauka iedarbināja lobītājus — mašīnas, kas sagraiza zemi. Tie apraka nezāļu sēklas un gabalos sacirta saknes.

Nezālēm šķita, ka pienācis pavasaris: silti, zeme čagana. Un ņēmās augt. Uzdīga sēklas. Izdzina asnus arī sakņu gabaliņi. Lauks sazaļoja.

Bet kolhoznieki tikai pasmējās: piemānījuši ienaidnieku! Nezāles sadīgušas gan, bet mēs vēlā rudenī zemi uzarsim un apvērsīsim ar saknēm virspusē. Un nezāles ziemu tā arī izsals. Mūsu kartupeļus nožņaugt tam neizdosies. " t

VELTĪGA TRAUKSME

Meža zvēri un putni nobažījušies: mežmalā sanākuši cilvēki un klāj uz zemes nez kādus sausus stiebrus. Jau atkal laikam kādas jaunas lamatas! Gals klāt meža iemītniekiem!

Uztraukums ir veltīgs: cilvēki sanākuši ar miermīlīgiem nolūkiem. Tie ir kolhoznieki. Viņi izklāj zeme linus. Un klāj tos plānā kārtā, taisniem celiņiem. Liniem šeit jāmirkst lietū un rasa. Pec tam vairs nebūs grūti izdabūt šķiedras no linu stiebriem.

TĀ TIK IR ĢIMENĪTE!

Kolhozā «Pirmais Maijs» cūkai Duš- kai atskrēja divdesmit seši sivēntiņi. Un šā paša gada februārī viņu varēja apsveikt ar divpadsmit jaundzimušajiem. Ta tik ir ģimenīte! Bērnu kā zirņu!

SAŠUTUMS GURĶU VAGĀ

Gurķu laukā vispārējs sašutums. «Nezjn kādēļ kolhoznieki pie mums pa- sakuši nakt ik pārdienas un savāc visu musu zaļo jauno audzi?» gurķu stādi dumpojas. «Būtu ļāvuši tiem 'mierīgi nobriest.»

Kolhoznieki atstāja nedaudz gurķu seklai, bet pārējos turpina novākt vēl zaļus. Zaļie gurķi gan maigi, gan sulīgi un gardi, bet nobriedušie ir nebaudāmi.

KĀDA KURAM CEPURE

Mežos, klajumiņos un ceļa malās saaugušas rudmieses un sviesta bekas. Priežu mežos aug vislabākās rudmieses: koši rudas, zemas, druknas, cietas, bet cepure tām gredzentiņiem izrakstīta.

Bērni saka, ka tādu cepures rakstu rudmiese noskatījusi no cilvēkiem: cepure tai it kā no salmiem nopīta.

Bet par sviesta beku to vis nevar sacīt. Tāpat skaidrs, ka no cilvēkiem kaut ko līdzīgu savai cepurei tā noskatīt nevarēja. Ne tikai vīrietis, bet arī neviena meitene, pat modes dēļ, neliktu galvā tādu glumu cepuri kā sviesta bekai.

NEVEIKSMĪGS SIROJUMS

Uz kolhozu «Gaišais stars» atlaidās spāru bars, lai pamedītu bites. Spāres bija nepatīkami pārsteigtas: dravā bišu nebija. Neviens netika spāres brīdinājis, ka bites kopš jūlija vidus aizbraukušas uz mežu, uz ziedošo viršu ganībām.

KOLHOZU JAUNUMI

Tur viņas iegūst biezo, dzelteno viršu medu. Mājās atgriezīsies, kad noziedēs virši.

AR SETERU UN SPANIELIEM

(Mūsu speciālkorespondenta raksts)

Spirgtā augusta rītā mēs ar Sisoju Sisojiču dodamies medībās. Aiz prieka rej un lēkā mani sunīši, divi spanieli — Džims un Bojs. Lada — Sisoja Sisojiča lielais, skaistais seters ar priekškājām uzmetas savam mazajam saimniekam uz pleciem un nolaiza viņam seju.

—   Se, prom, auša! — izlikdamies dusmīgs, saka Sisojs Sisojičs, ar piedurkni slaucīdams lūpas. — Kur nu? …

Bet suņi jau aizskrien pa nopļauto pļavu. Līganiem, slaidiem rikšiem skrien skaistule Lada, tās baltmelnā aste pazib aiz zaļajiem krūmiņiem. Mani īskājīši, aizvainoti kvekšēdami, pūlas to panākt, bet nevar.

Lai jau ieloka kājas.

Nonākam pie krūmāja. Džims un Bojs, uz manu svilpienu atgriezušies, kašņājas tepat tuvumā — aposta katru krūmu, katru cini. Priekšā kā liela atspole šaudās Lada, zib te pa labi, te pa kreisi no mums. Pēkšņi pilnā skrējienā apstājas, it kā būtu atdūrusies pret neredzamu stiepli. Apstājas un sastingst stāvoklī, kādā aprāvās skrējiens: galva mazliet pagriezta pa kreisi, mugura vijīgi izliekta, kreisā priekšķepa pacelta, kuplā, vēdekļveidīgā aste izstiepta.

Nevis stieple, bet medījuma smaržas plūsma to apturējusi skrējienā.

—   Vai vēlaties? — piedāvā Sisojs Sisojičs.

Atsakos. Pasaucu savus suņus un lieku tiem apgulties pie savām kājām: lai netraucētu, neaizbaidītu medījumu, ko Lada uzgājusi.

Sisojs Sisojičs nesteigdamies pieiet pie viņas un apstājas. Noņem bisi no pleca un uzvelk gaiļus. Viņš vilcinās sūtīt suni uz priekšu: droši vien tāpat kā es tīksminās par lielisko ainu, kad suns «rāda» putnu. Tā ir skaista apvaldītas trauksmes un spraiguma poza.

—   Uz priekšu! — beidzot saka Sisojs Sisojičs.

Lada nekustas. Saprotu: šeit ir rubeņu saime. Tūlīt Sisojs Sisojičs atkārtos pavēli sunim, tas spers soli uz priekšu un no krūma ar brīkšķi pacelsies gaisā lielie, rūsganie putni.

—   Uz priekšu, Lada! — atkārto Sisojs Sisojičs, paceldams bisi. Lada

strauji metas uz priekšu, skrien, apmet pusloku un atkal sastingst — tagad pie otra krūma.

Kas tur?

Pie viņas atkal pieiet Sisojs Sisojičs un pavēl:

— Uz priekšu!

Lada šaujas krūmā, apskrien tam apkārt.

Aiz krūma bez trokšņa paceļas gaisā neliels, rūsgans putns. Tas nemākulīgi un gausi vicina spārnus. Viņa garās kājas nokarājas kā pārsistas.

Sisojs Sisojičs nolaiž bisi un dusmīgi pasauc Lādu.

Paskat: grieze!

Šis zāles putns, kura skarbais, griezīgais kliedziens pļavās bija tik tīkams medniekam pavasarī, medību sezonā kaitina. Proti, viņš neiztur, kamēr suns stāv klāt, bet zālē nemanot aizbēg un iztraucē suņa ieņemto pozu.

Drīz mēs ar Sisoju Sisojiču izšķīrāmies, norunājuši satikties pie meža ezeriņiem.

Eju pa šauru, zaļu strauta ieplaku, kas vijas cauri mežainiem pauguriem. Kafijas brūnais Džims un trīskrāsainais melni-balti-brūnais viņa dēlēns Bojs skrien pa priekšu. Visu laiku jābūt gatavībā, jāseko ar acīm vienam un otram: spanieli taču «nerāda» medījumu, ik mirkli tie var izcelt to. Tie lien ik krūmā, pazūd augstajā zālē, atkal parādās, un bez mitas aši, aši kustas viņu īsais astes strupulis.

Jā, spanielam nevar ļaut ataudzēt garu asti: viņš sacels pārāk lielu troksni, vicinot ar to pa zāli un krūmiem, ibēz tam sunītis to galīgi apdauzīs, gar krūmiem nobrāzīs ādu. Spanielu kucēniem asti nocērt triju nedēļu vecumā, un tā vairs neataug. Atstāj tik īsu galiņu, lai varētu saņemt rokā — gadījumā ja spaniels iestigtu purvā un tas būtu jāizvelk aiz astes."" ^ «.

Ar acīm sekoju abiem ..sunīšiem un pats nesaprotu, kā tai pašā laikā spēju redzēt visu apkārt, ievērot simtiem skaistu un brīnumainu lietu.

Redzu: saule jau pacēlusies pār kokiem, lapās un zālē rotaļājas neskaitāmi saules zaķīši. Redzu: viscaur zālē un kramos kā vissmalkākie sidraba pavedieni mirdz zirnekļa tīmeklīši. Redzu: priedes stumbrs ērmīgi izlocījies, izveidojot kaut ko līdzīgu milzīgam krēslam. Meža gars varētu šai

krēslā sēdēt, bet ne: sēdeklī, dobulīti, sakrājies ūdens, un ap to lidinās tauriņi.

Tie dzer … Arī man rīkle izkaltusi. Pie kājām uz rasaskrēsliņa platās lapas mirdz liels, nenovērtējams dimanta rasas piliens.

Uzmanīgi pieliecies — kaut tikai neizlietu! — norauju krokoto rasaskrēsliņa lapiņu ar vistīrāko pilienu pasaulē; tas sevī rūpīgi uzkrājis visu rīta saules līksmi.

_ Pūkainā, valganā lapiņa skar lūpas, un vēsais piliens norit uz sausās meles.

Džims pēkšņi sāk riet: — Ah, ah! Hah-hah-hah-hah! — un, manas slāpes dzesējusi, lapiņa, acumirklī aizmirsta, nolido zemē. Džims kvekšķē- dams skrien gar pašu strauta malu. Vēl straujāk, enerģiskāk darbojas viņa astes galiņš.

_Steidzos pie strauta, mēģinot iziet krastā sunim priekšā. Nē — nepaspēju: ar paklusu spārnu švīkstoņu aiz kupla alkšņa paceļas neredzams putns.

Stāvus kā svece tas aiz alkšņa uzlido gaisā — tā ir liela meža pīle, mercene. Satraukumā, bez tēmēšanas piemetot bisi pie vaiga, raidu šāvienu cauri lapotnei. Pīle iekrīt atpakaļ strautā.

Tas viss norisinājās tik ātri, ka liekas: neesmu nemaz šāvis — esmu trāpījis tai ar domām. Tiklīdz par to iedomāju, viņa nokrita.

Džims jau tikmēr aizpeldējis pēc pīles un iznes to krastā. Nenopuri- nājies, ne mirkli neizlaizdams pīli no zobiem, — tās garais kakls nokarājas līdz zemei, — ieliek pīli man rokās.

—   Paldies, vecais, paldies, dārgais! — Pieliecos suni paglaudīt.

Bet viņš jau purinās, un šļakatu šalts iesitas man sejā.

—   Ak tu palaidni! Paej tālāk!

Viņš aizskrien.

Saņemu pīli ar divi pirkstiem aiz knābja, lai noteiktu svaru. Oho! Knābis nelūst, spēj noturēt visu pīles ķermeņa svaru. Tātad veca mercene: nav šāgada perējums.

Steigšus piekarinu pīli pie patronu somas: mani suņi priekšā jau atkal kvekšķ. Steidzos pie viņiem, iedams pārlādēju bisi.

Šaurā strauta ieplaka šeit paplašinās; līdz paugura nogāzei stiepjas purvs, ciņi un grīslis.

Džims un Bojs šaudās pa zāli. Kas tur ir?

Liekas, ka nav citas pasaules ārpus šā mazā purviņa un mednieka sirdī nav citas vēlēšanās kā tikai viena: ātrāk redzēt, ko suņi zālē pamanījuši, kāds medījums izlidos, un nepalaist to garām.

Mani īskājīši garajā grīslī nav redzami, tikai šur un tur kā spārni noplīv zālē to ausis: sunīši taisa «izlūklēcienus» — palecas, lai ieraudzītu tuvo medījumu.

Ar plaukšķi, kāds rodas, zābaku izvelkot no purva, no ciņa atraujas maza garknābe mērkaziņa. Lido zemu, ašiem līkločiem.

Tēmēju. Izšauju — tomēr lido!

Viņa met platu pusloku un, izstiepusi taisnās kājas, nolaižas uz ciņa pavisam tuvu. Stāv, garo, taisno knābi kā zobenu nolaidusi pret zemi.

Man kauns viņu šaut tik tuvu un turklāt sēdošu.

Bet Džims un Bojs jau klāt. Viņi atkal paceļ to spārnos. Šauju no kreisā stobra — atkal garām!

Tavu nelaimi! Jau trīsdesmito gadu medīju, simtiem mērkaziņu savā mūžā esmu nošāvis, bet, medījumam paceļoties, vēl arvien uztraucos. Pārsteidzos.

Nekā darīt. Tagad jāiet meklēt rubeņus, citādi Sisojs Sisojičs tikai nicīgi pasmaidīs, redzēdams manu medījumu: pilsētniekiem mērkaziņa ir dižmedījums, gardākais cepetis, bet laucinieki to lāgā pat par putnu neatzīst: nieka cālis.

Viņpus pakalna Sisojs Sisojičs šauj jau trešo reizi. Droši vien būs savus piecus kilogramus medījuma nošāvis, ne mazāk.

Pāreju pāri strautam un kāpju kraujā. Seit no augstienes tālu pārredzami rietumi: tur liels izcirtums, aiz tā auzu lauks. Lūk, pazib Lada. Rau, arī pats Sisojs Sisojičs.

Ahā! Lada apstājas!

Sisojs Sisojičs pieiet viņai klāt. Nu šauj: bāc, bāc! … Dupletā.

Dodas pacelt medījumu.

Arī es nedrīkstu snaust.

Sunīši jau ieskrējuši biezoknī. Lai, man savs likums: ja mani suņi biezoknī, pats eju pa meža stigu.

Stiga plata — var pagūt izšaut, kamēr putns tai lidos pāri. Kaut tikai izdzītu šurp.

Bojs sāk kvekšķēt, pēc tam arī Džims. Eju ātri uz priekšu.

Esmu jau suņus apdzinis. Ko tie tur māžojas? Laikam rubeņu gailis ielaidies drošā vietā un vazā suņus aiz deguna — pazīstu viņa niķus.

Tra-ta-ta-ta-ta-ta! — tā arī ir: gaisā uzšaujas rubenis, melns kā ogle, un drāž tieši gar stigas malu.

Raidu tam pakaļ dupletu.

Viņš nogriežas un pazūd aiz augstajiem kokiem.

Vai tiešām atkal garām? Nevar būt: biju labi notēmējis.

Atsaucu ar svilpienu suņus, eju mežā, kur pazuda rubenis. Meklēju pats, meklē sunīši — nav nekur.

Nepatīkami… Kļūmīga diena! Nav pat vainu kam uzvelt: bise laba, patronas pats pielādēju.

Jāmēģina, varbūt piē ezeriņiem laimēsies.

Atkal izeju uz stigas: līdz ezeriņam nav tālu jāiet — ap puskilometra. Oma pavisam sabojāta. Arī suņi kaut kur pazuduši — nevar ne sasaukt.

Lai! Iešu viens.

Nez no kurienes izskrien Bojs.

— Kur tu biji? Ko gan tu domā: tu esi mednieks, bet es tikai tavs palīgs, bises plīkšķinātājs? Se, ņem bisi, šauj pats! Ko? Nevari? Ko gulsties augšpēdus? Piedošanu lūdzas, ko neteiksi! Klausīt vajag! Vispār spanieli ir muļķīgi šuneļi. Putnu suns, kas prot «rādīt», pavisam kas cits.

Ar Lādu arī es nevienu reizi neaizšautu garām. Ja medījums stāv kā piesiets, nav liela māksla trāpīt.

Priekšā aiz koku stumbriem pazib ezera sidrabs, un mednieka sirds pildās ar jaunām cerībām.

Krastā niedrājs. Bojs jau ielēcis ūdenī, peld, šūpojot augsto zālāju.

Suns ierejas — un tūdaļ no niedrāja krekšķinot paceļas pīle.

Mans šāviens to panāk ezera vidū. Garais kakls tūdaļ nolīkst, un pīle ar plunkšķi ieveļas ūdenī. Guļ augšpēdus, krampjaini kustinot gaisa sarkanās pēdiņas.

Bojs peld tai klāt. Lūk, sunītis atpleš muti, grib satvert pīli, bet tā negaidīti pazūd ūdenī.

Bojs neizpratnē: kur tad šī palika? Viņš riņķo un riņķo uz vietas — pīle neparādās.

Pēkšņi sunīša galva pazūd zem ūdens. Kas tas? Aizķērās kaut kur? Nogāja dibenā? Ko darīt?

Pīle parādās virspusē un lēni peld uz krastu. Pavisam neparasti peld: uz sāniem, bet galva zem ūdens.

Bojs taču viņu nes! Aiz piles suņa galviņa nav redzama. Redz, cik dūšīgs, ieniris, sameklējis to zem ūdens!

—  Prātīgi darīts, — atskan Sisoja Sisojiča balss. Viņš nemanot pienācis aiz muguras.

Bojs atpeldēja līdz ciņiem, izlīda, nolika pīli zemē un sāka skurināties.

—   Kaunies, Boj! Tūlīt pacel un dod šurp!

Cik nepaklausīgs: manam uzsaucienam nepievērš nekādu uzmanību.

Kur bijis, kur ne — klāt arī Džims. Piepeldēja pie ciņa, dusmīgi ierējās uz dēlēnu, saķēra pīli un atnesa man.

Noskurinājās, metās krūmos un — lūk, kāds pārsteigums! — iznesa no turienes beigt'o rubeni.

Tad lūk, kur vecais tik ilgi bija kavējies: meklējis vai pa pēdām dzinis sašauto rubeni. Puskilometru stiepis to man pakaļ.

Esmu tik lepns Sisoja Sisojiča priekšā!

Vecais, uzticīgais sunsf Vienpadsmito gadu tu kalpo man godīgi un centīgi. Bet laikam gan pēdējo vasaru tu ej ar mani medībās: suņa mūžs ir īss. Vai iegūšu vēl tādu draugu?

Šādas domas man rodas, pie ugunskura dzerot tēju. Mazais Sisojs Sisojičs lietpratīgi sakarina savu medījumu bērza zaros: divus jaunus rubeņus, divus smagus jaunus medņus.

Ap mani satupušies trīs suņi un kāri seko ar acīm katrai manai kustībai: vai neatlēks arī viņiem kāds gabaliņš?

Protams, ka atlēks: visi trīs godam strādājuši. Labi sunīši.

Dienas vidus. Debesis augstas, zilas. Tikko dzirdami virs galvas čab apses drebošās lapas.

Ir labi!

Sisojs Sisojičs apsēžas, izklaidīgi saritina «kazas kājiņu» un nogrimst domās.

Brīnišķīgi: tātad tūdaļ dzirdēšu vēl kādu interesantu notikumu par viņa mednieka gaitām.

Jauno perējumu medības rit pilnā sparā. Kādas gan viltības mednieks izdomā, lai iegūtu piesardzīgos putnus! Tomēr arī viltība nepalīdzēs, ja viņš iepriekš neiepazīs putnu dzīvi un ieražas.

UZ PĪLĒM

Mednieki jau sen ievērojuši: kad jaunie iemācās lidot, pīles ar saviem perējumiem veselos baros diennaktī veic divus pārlidojumus no vienas vietas uz otru. Dienu tās, ielīdušas biezā meldrājā, guļ un atpūšas. Tiklīdz noriet saule, viņas atstāj meldrāju un lido.

Mednieks jau nostājies. Viņš zina, ka tās laidīsies uz lauku, un gaida. Viņš stāv krastā, paslēpies krūmos, seju pavērsis pret ūdeni un vakariem.

Tur, kur norietējusi saule, blāzmo sārta debess. Pret gaišo padebesi vīd pīļu bariņu melnie silueti. Tās laižas tieši uz mednieku. Viņam ērti notēmēt. Ne vienu vien pīli viņš izsitīs no bara ar pēkšņu šāvienu no krūmiem.

Viņš šauj līdz lielai tumsai.

Naktī pīles barojas labības laukos.

No rīta tās lido atpakaļ uz meldrāju.

Ceļā tās gaida neredzamais mednieks. Tagad viņš nostājies ar muguru pret ūdeni, ar seju pret rītiem.

Un atkal tieši «pierē» tuvojas pīļu bari.

PALĪGS

Klajumiņa ganas jauno rubeņu bars. Tie turas tuvāk mežmalai: briesmām draudot, var glābties mežā.

Knābā ogas.

Pēkšņi kāds jauns rubenis izdzird soļu švīkstoņu zālē. Viņš paceļ galvu uri ierauga, ka virs zāles izslējies briesmīgs zvēra purns. Ta gaļīgās lūpas atkārušās dreb. Kārīgās acis urbjas pie zemes pieplakušajā rubenītī.

Rubenītis savilcies spriegā kamolā. Acs pret aci: gaida, kas būs. Ja tikai zvērs pakustēsies — spēcīgie spārni putnu pasviedīs sāņus, ķer nu lo gaisā.

Lēni rit mirkli. Pie zemes pieplakušajam rubenītim vēl arvien pāri pārkāries zvēra purns. Putns baidās pacelties. Zvērs neuzdrošinās pakustēties.

Te atskan pavēloša balss:

—   Uz priekšu!

Zvērs lec. Rubenītis ar troksni uzšaujas un kā šautra meklē glābiņu mežā.

Dārdoņa, uguns, dūmi izšaujas no meža. Rubenītis kūleniski krīt zemē.

Mednieks viņu paceļ un sūta suni tālāk:

—   Klusu! Meklē, Lada, meklē …

APSĀJĀ

Augstajā egļu mežā tumšs.

Klusums.

Saule tikko nolaidusies aiz meža. Mednieks lēni iet starp klusajiem, staltajiem stumbriem.

Priekšā kaut kas iešalcas, it kā lapotni būtu skāris pēkšņs vējš: tur ir apsājs.

Mednieks apstājas.

Klusums.

Klau: it kā retas, lielas lietus lāses bungotu pa lapām.

Knakš, knakš, pak, pak, pak,- pak …

Mednieks klusi virzās uz priekšu. Lūk, apses jau tuvu.

Knakš, pak, pak, pak… un apklust.

Biezajā lapotnē nekas nav-saredzams.

Mednieks stāv, nekustas.

Kurš pacietīgāks: tas, kas sēž apsē, vai tas, kas ar bisi paslēpies lejā? Putns ilgi klusē.

Tad atkal:

Pak, pak, knakš …

Lūk, nodeva sevi!

Melns putns sēž zarā un knakšķina, ar knābi pārkniebdams apses lapu tievos kātiņus.

Mednieks rūpīgi notēmē. Un neuzmanīgais, jaunais mednis kā smags kamols veļas lejup.

Tā ir godīga spēle. Putns slēpjas, mednieks zogas.

Kurš pirmais pamanīs?

Kam lielāka pacietība?

Kam vērīgāka acs?

Bet, lūk:

negodīga spēle

Cauri biezam eglājam pa taciņu iet mednieks.

—   Prr, prrr, prrr!

Tieši zem kājām izspurdz astoņas vai desmit meža irbes — vesels perējums. Mednieks nepagūst bisi pacelt, kad visas jau izklīdušas pa biezajiem egļu zariem.

Velti pūlēties, labāk nepētī, kur nosēdušās: acis izskatīsi, bet neieraudzīsi.

Mednieks noslēpjas taciņas malā aiz eglītes.

Izņem no kabatas stabulīti, izpūš to, nosēžas uz celma, uzvelk gaiļus un pieliek stabulīti pie lūpām. Spēle sākas.

Jaunās meža irbes paslēpušās sēž stingri. Kamēr māte nav devusi signālu — «tagad drīkst», nav brīv pat pakustēties. Katra savā zarā.

—   P-i-i-i-k! Pi-i-ik… Surrrp! — Piec, piec, teteru, piec! Klau, jau signāls: drīkst…

—   Pi-i-ik, trrrr! … Dzi, māte droši saka:

—   Drīkst, drīkst! Laidies šurp!

Irbes bērns klusi notek no koka zemē. Klausās, kur mātes balss.

—   Pi-i-i-ikk, trrrr, trrr, — te, šurp, šurp! Irbes bērns izskrien uz takas.

—   Pi-i-ik-trr!

Lūk, kur: aiz eglītes pie celma.

Irbīte skrien, ko kājas nes, — medniekam tieši virsū. Šāviens, un mednieks atkal ķeras pie stabulītes. Stabulīte dzied smalkajā mātes balstiņā:

—   Pik-pik-pik, trrr! Surp! … Piec, piec, piec, teteru piec! Un atkal viena pievilta irbīte paklausīgi skrien pretī nāvei.

ŠAUJ ATBILDI TIEŠI MĒRĶĪ!

SESTĀ SACENSĪBA

1.   — Cik sver zivs?

2.   — Kā krusta zirneklis savā slēptuvē dabū zināt, ka viņa

tīklā iekļuvis upuris?

3.    — Kuri zvēri lido?

4.   — Ko dara sīkie putniņi, dienā pamanot pūci?

5.   — Melns pirtī ieiet, sarkans iznāk.

6.   — Kad un kā lido zirnekļi?

7.   — Kuram kukainim (pieaugušam) nav mutes?

8.   — Kādēļ svīres un bezdelīgas labā laikā lido augstu, bet

mitrā tieši virs zemes?

9.   — Kādēļ vistas pirms lietus ar knābi spārnus gludina?

10.   — Kā noteikt lietus tuvošanos, novērojot skudru pūzni?

11.   — Ko spāres ēd?

12- — Kurš zvērs kārs uz avenēm?

13.   —:4 Kur vasarā vislabāk novērot putnu pēdas?

14.   — Kādā krāsā mūsu lielākais dzenis?

15.   — Kas tā tāda — «velna tabaciņa»?

16.   — Viducis sētā, galva galdā, kājas uz lauka.

17.   — Adu valkā, gaļu pamet, galvu apēd.

18.   — Kamēr melns, tikmēr knaibās un skaišas, kad apsarkst,

tūdaļ arī rāms top.

19.   — Guļ vīrs zelta svārkā, ar jostu apjozts, pats piecelties

nevar, kamēr ļaudis pieceļ.

20.    — Kas tālumā bez mēles atbild?

21.    — Neviens viņu nebaida, bet visa dreb.

22.    — Kādu zāli aklie pazīst?

23.    — Kas labībā audzis, bet maizei neder?

24.    — Acis bola, svešā mēlē runā, ūdenī dzimusi, uz sauszemes

dzīvo.

Izziņojam piekto pārbaudi

vērīgas acs

goda nosaukuma iegūšanai ar virsrakstu «ka ēna tā ir?»

1. zīm. 2. zīm. 3. zīm. 4. zīm. Kura te ir svīre, kuras bezdelīgas? 176

Tu sēdi kmit kur klajā vietā — laukā, piekalnē, upes kraujā. Saule augstu pie debesim. Tavu acu priekšā pa zemi, smiltīm vai ūdeni peld un slīd pāri lidojošo plēsīgo putnu ēnas.

Ja tava acs ir asa, ievingrināta, tev pat galva nav jāpaceļ: katru plēsoņu tu pazīsi pēc viņa ēnas, pēc tumšā silueta, kas slīd pa zemi.

Lūk, aša, viegla ēna. Šauri sirpjveida spārni, gara, noapaļota aste (5. zīm.). Kas lido?

Līdzīga lieluma putna ēna, tomēr platāka, spārni arī platāki, astes gals taisns (6. zīm.). Kas lido?

Lielāka ēna, spārni vēl platāki, vēdekļveidīgā aste noapaļota (7. zīm.). Kas tas ir?

astes galā

Arī liela ēna, spārni asi izliekti, robs (8. zīm.). Kas tas ir?

Vēl lielāka ēna ar asu spārnu leņķi, spārnu apakšmala it kā izgriezta, aste taisnstūraina (9. zīm.).

Kas tas?

Ļoti liela ēna, milzīgi spārni, galva un aste izskatās maza (10. zīm.). Kas tas?

12 — 126

- - — LUUZAM PAZIŅOT —

Kur palikuši strazdi? Pa dienu tie dažkārt vēl redzami laukos un pļavās. Bet kur gan tie paliek naktīs? Savus būrus tie sen jau pametuši, līdzko bērni bija izvadīti, un vairs tur neatgriežas.

Redakcija

- NESAM LASĪTĀJIEM SVEICIENUS -

no Ziemeļu ledus jūru salu un piekrastu jūras zaķiem, valzirgiem, Grenlandes roņiem, baltajiem lāčiem un vaļiem.

Uzņemamies nodot lasītāju sveicienus Āfrikas lauvām, krokodiliem, begemotiem, zebrām, strausiem, žirafēm, haizivīm.

Slokas, piles, kaijas pārlidojumā no Ziemeļiem

MEŽA AVĪZE

GĀJPUTNU ATVADU MĒNESIS  No 21. septembra līdz 20. oktobrim

Nr 7

(Pirmais rudens mēnesis)

A ^ * • B Saule ieiet Svaru zīmē ^

7. N-

GADS — SAULES POĒMA: SEPTEMBRIS PIRMĀ TELEGRAMMA NO MEZA

Atvadu dziesmiņa. — Kristāla rīts MEZA NOTIKUMI '

Ceļojums peldus. — Meža milžu kauja.— Pēdējās ogas. — Laimīgu ceļu.— Gaida palīgus. — Pēdējās sēnes OTRĀ TELEGRAMMA NO MEZA PILSĒTAS JAUNĀKIE NOTIKUMI IRESA TELEGRAMMA NO MEZA

Kāmis. — Sēnes tā arī piemirsu. — Žagata. — Slēpjas… Putni aizlido pārziemot

SATURS

MEZA TAUTU KAR5

KOLHOZU KALENDĀRS

KITA VEĻIKANOVA STĀSTI. Pie uguns-

kurina MEDĪBAS

NO DAŽĀDĀM PADOMJU SAVIENĪBAS

MALĀM ŠAUTUVE, septītā sacensība SLUDINĀJUMI. VĒRĪGĀ ACS, sestā pārbaude

GADS — SAULES POĒMA 12 MENESOS

Septembris — drūms, aukains mēnesis.

Arvien biežāk satumst debess, gaudo vējš. Pienācis pirmais rudens mēnesis.

Rudenim ari savs darbu saraksts tāpat kā pavasarim, tikai viss otrādi. Rudens sāk no augšas. Augstu pāri galvai visnotaļ sāk dzeltēt, sārtoties un nobrūnēt koku lapas. Tiklīdz saules mazāk, lapas sāk novīst un ātri zaudē savu zaļo krāsu. Pamat- nīte, ar ko lapas kātiņš piestiprināts pie koka, kļūst slābana, un pat gluži rāmā bezvēja dienā pēkšņi zaram notrūkst te dzeltena bērza lapa, tur — sarkana apses lapa un, viegli gaisā šūpodamās, klusi nolaižas uz zemes.

Kad no rīta pamodies pirmo reizi zālē ieraudzīsi sarmu, ieraksti savā dienasgrāmatā: «Sācies rudens.» No šīs dienas, pareizāk, no šīs nakts, jo pirmā salna vienmēr mēdz būt pret rītu, — arvien biežāk kokiem sāks birt lapas, līdz sāks pūst aukaini vēji un beidzot noraus mežam visu krāšņo vasaras tērpu.

Pazudušas svīres. Bezdelīgas un citi gājputni, kas vasaru pavadījuši pie mums, lasās baros — un nepamanīti naktīs dodas tālajos ceļos. Gaiss kļuvis tukšāks. Ūdens atdziest: peldēties vairs nepatīk …

Un pēkšņi — kā krāšņās vasaras atcere — iestājas labs laiks: siltas, skaidras, klusas dienas. Rāmajā gaisā lidinās sidrabaini, gari tīmekli… Un priecīgi iemirdzas svaigs, jauns zaļums.

— Atvasara, — smaidot saka lauku ļaudis, ar mīlestību raudzīdamies uz žirgtajiem ziemājiem.

Mežā visi sagatavojas garajai ziemai, visa dzīvā radība rūpīgi noslēpjas, silti ietērpjas — līdz jaunai dzīvei, līdz pavasarim.

Tikai zaķenes vēl neliekas mierā, vēl nevar aprast ar to, ka vasara pagājusi; tām atkal zaķēni atskrējuši. Lapkritīši. No zemes izlīdušas tievkājes — celmenes; vasara beigusies.

Atnācis Gājputnu atvadu mēnesis.

Atkal, tāpat kā pavasarī, redakcijā vesels birums telegrammu no meža: ik stundu kāds jaunums, ik dienu kāds notikums. Gluži kā Gājputnu atgriešanās mēnesī sākusies lielā putnu pārceļošana — tagad jau no ziemeļiem uz dienvidiem.

Tā iestājas rudens.

PIRMĀ TELEGRAMMA NO MEZA

Pazuduši visi dziedātāji putni košajos un raibajos tērpos. Ka tie devas ceļā, mēs neredzējām, jo tie aizlaidās naktī.

Daudzi putni mēdz aizceļot naktīs: tad ir visdrošāk. Tumsā tos neaiztiek vanagi, piekūni un citi plēsoņas, kas iznākuši no mežiem un sagaida tos ceļā. Ceļu uz dienvidiem putni atradīs arī tumšā naktī.

Lielajā jūras ceļā parādījušies ūdens putni: pīļu, nirpīļu, zosu un sloku bari. Spārnotie ceļotāji apstājas atpūsties tajās pašās vietās, kur pavasarī.

Mežā dzeltē lapas. Zaķenei piedzimuši vēl seši zaķēni. Sai gadā tie ir pēdējie — «lapkriša bērni».

Līča krasta dūņās kāds pa naktīm zīmē krustiņus. Dūņas kā nosētas ar krustiņiem un punktiņiem. Uzcēlām līča krastā telti un gribam noskatīties, kas te draiskojas.

Bērzu lapotne kļuvusi krietni vien retāka. Kailajā zarā sērīgi šūpojas saimnieku sen pamesta mājiņa — strazdu būris.

Te — kas tas? — atlaižas divi strazdi. Mātīte ielīda būrītī un sāka tur rosīgi kašņāties. Tēviņš, apsēdies uz zara, pasēdēja, apskatījās apkārt… un sāka dziedāt! Dziedāja klusu, it kā pats sev.

Lūk, nu jau beidzis. Mātīte izlaidās no būrīša — ātrāk atpakaļ pie bara. Strazds viņai sekoja. Ir laiks, ir laiks: ja ne šodien, tad rīt jādodas garajā ceļā.

Viņi atvadījās no mājiņas, kur vasarā bija perējuši bērnus.

Viņi to neaizmirsīs un pavasarī atkal tajā apmetīsies.

No jaunā naturālista dienasgrāmatas

KRISTĀLA RĪTS

15. septembri. — Atvasara. Rītos igri mēdzu pastaigāties dārzā.

No mājas iznākusi, skatos — debess lugsta jo augsta un skaidra, spirgtajā *aisā starp kokiem, krūmiem un zāli zstiepti sidraba tīmekļi. Uz smalki jo malki savērptajiem tīmekļiem savērtas īkas, sīkas rasas pērlītes. Katra īmekļa vidū — zirneklītis.

Viens izstiepis savu sidraba tīklu tarp divu eglīšu zariem. Aukstās rasas pmazgāti, viņa tīmekļi šķiet kristā- ski: liekas, ka no pieskāriena tie va- ītu skanēt. Pats zirneklītis, savilcies kā kamoliņā, guļ sastindzis, nekustas, .ušas vēl nelido, viņš guļ. Vai tikai av nosalis?

Uzmanīgi pieskaros ar mazo pirk- iņu.

Nepretodamies zirneklītis kā kamo- iš noveļas zemē. Bet redzu, ka zālē ņš, pielēcis kājās, skrien un paslēp- s.

Ai, viltnieks!

Nezin vai viņš atgriezīsies savā

iiiiicis.iir vai atradīs to? Vai ari noaudis jaunu? Ir taču daudz pūļu pielikts, daudz reižu bija šurp turp jāskraida, mezgli jāsien', loki jāmet. Tāds mākslas darbs!

Tieva zāles stiebriņa galā trīc rasas piliens — kā asara garās skropstās. Tā vizuļot vizuļo, tajā staro prieks. Pēdējās rudens kumelītes ceļmalās sakļāvušas savus baltos ziedlapiņu bruncī- šus — gaida, kamēr saule tās sasildīs.

Dzestrajā, tīrajā, it kā trauslajā gaisā viss liekas tik skaists, uzposts un svinīgs: gan raibā koku lapotne, gan zāle rasas un tīmekļu sudrabā, gan zil- zilais strauts, kas vasaru nekad nemēdz būt tik košs. Vienīgie neglītie, ko atradu, bija slapja, salipusi, applūkāta pienene un izspūris, blāvi pelēks naktstauriņš — pūcīte — ar savainotu, putna saknābtu galviņu. Bet vasarā pienene bija tik kupla, izpletuši ap galviņu savus tūkstoš izpletnīšus! Un pūcīte bija pūkaina, ar gludu, sausu galviņu!

Es pažēloju tos, uzliku pūcīti uz pienenes, ilgi nēsāju tos rokā, sildīdama saulītē, kas jau bija pacēlusies virs meža. Puķīte un tauriņš, abi nosaluši, slapji un pusdzīvi, pamazām atspirga; salipušie, pelēkie izpletnīši uz pienenes galviņas izžuva, kļuva balti, viegli un pacēlās stāvus; pūcītes spārniņus apņēma dzīvības siltums, tie kļuva maigi pelēki un pūkaini. Tā neglītie kroplīši arī kļuva skaisti.

Kaut kur mežmalā dobji ierubinājās rubenis.

Tuvojos krūmiem: gribēju pielavīties pie viņa krūmu aizsegā un pavērot, kā viņš klusītēm rubina un šņākuļo, atcerēdamies pavasara rotaļas.

Bet, tikko biju piegājusi pie krūmiem, tepat pie manām kājām melnais putns uzspurdza gaisā ar tādu troksni, ka es pat satrūkos.

Izrādās, ka viņš bija man blakus sēdējis. Un man bija licies, ka tālu.

Šai brīdī iztālēm atplūda dzērvju klaigas: viņu kāsis laidās pāri mežam padebešos.

Tās aiziet no mums .. .

Meža korespondente Verika

CEĻOJUMS PELDUS

Pļavās zemu līkst mirstošā zāle.

Grieze, pazīstamā skrējējiņa, jau devusies savā tālajā ceļojumā.

Lielajā jūras ceļā jau parādījušās nirpīles un gārgales. Tās nirst un ķer zivis zem ūdens. Spārnos viņas paceļas reti. Tikai peld un peld. Peldus dodas pāri ezeriem un līčiem.

Viņām nav jāizslienas virs ūdens, kā dara pīles, lai ar sparu iegremdētu ķermeni ūdenī. Viņām tikai jāiebāž galva ūdenī, spēcīgi jāpairas ar plēvai- najām kājām, un tūdaļ var ienirt dziļumā. Zem ūcļens gārgales un nirpīles jūtas kā mājās»-Neviens plēsoņa tur tās nevajā. Viņas peld tik ātri, ka panāk pat zivis.

Taču lidot tās prot daudz sliktāk par ātrajiem plēsīgajiem putniem. Kādēļ tad viņām ļaut sevi apdraudēt un pacelties spārnos? Savu tālo ceļojumu gārgales un nirpīles veic peldus, kur vien tas iespējams.

MEŽA MILZU KAUJA

Vakaram dziestot, mežā atskan īss, dobjš māviens. No biezokņa iznāk meža milži — lielie, ragainie aļņu tēviņi. Dobji aurojot, tie izaicina pretinieku uz cīņu.

Cīnītāji iznāk klajumiņā. Viņi kārpa zemi ar kājām un draudīgi krata smagos ragus. Acis tiem pieplūst ar asinīm. Noliekuši ragainās galvas, tie metas viens otram virsū, brīkšķot un brakšķot saduras un saķeras ar ragiem. Uzgulstas ar visa milzīgā ķermeņa svaru un cenšajs pretiniekam lauzt sprandu.

Izšķiras — un no jauna metas kaujā, liecas pie zemes, slienas uz pakaļkājām, sit ar ragiem.

Mežā atbalsojas smago ragu sitienu dārdi un klaudzoņa. Gadās, ka uzvarētais pretinieks steidzīgi aizbēg no kaujas lauka. Gadās arī, ka no briesmīgo ragu nāvējošajiem cirtieniem tas, asinīm pārplūzdams, krīt ar pārlauztu sprandu. Uzvarētājs nobeidz pretinieku ar spēcīgo kāju spērieniem.

Un atkal varena aurošana atskan mežā. Platradzis taurē uzvaru.

Meža dzijumā viņu gaida tolā aļņu māte. Uzvarētājs kļūst šajās vietās saimnieks.

Savā iecirknī viņš nelaiž iekšā nevienu alni. Viņš necieš pat jaunos tēviņus un padzen arī tos.

Draudīgi skan apkārtnē viņa dobjā aurošana.

PĒDĒJĀS OGAS

Purvos ienākušās dzērvenes. Tās mēdz augt uz kūdras ciņiem, un ogas guļ tieši uz sūnām. Ogas saredzamas jau iztālēm, bet, uz kā tās turas, nav saskatāms. Tikai tuvāk ieskatoties, var redzēt pa sūnu spilvenu stiepjamies tievus pavedienus — stiebriņus. Gar abām pusēm tiem ir mazas, cietas, spīdīgas lapiņas.

Tāds, lūk, izskatās dzērvenājs.

Ņ. Pavlova

LAIMĪGU CEĻU

Katru nakti, katru dienu dodas projām spārnotie ceļinieki. Viņi lido bez steigas, lēnītiņām, ieturot ilgu atpūtu, ne tā kā pavasarī. Redzams, ka grūti šķirties no dzimtenes.

Pēdējie dodas ceļā tie, kas pavasarī atlidoja pirmie: žubītes, cīruļi, kaijas. Daudziem putniem vispirms aizlaižas jaunie; žubītēm mātītes aizlido pirms tēviņiem. Kas spēcīgāks un izturīgāks, uzkavējas ilgāk.

Vairums lido tiešj uz dienvidiem — Franciju, Itāliju, Spāniju, uz Vidusjūru, Āfriku. Daži laižas uz austrumiem: pāri Urāliem, pāri Sibīrijai uz Indiju, pat uz Ameriku. Lejā aizzib tūkstošiem kilometru.

GAIDA PALĪGUS

Koki, krūmi un zālaugi steidz nodrošināt savus pēctečus.

No kļavas zariem pa pārim nokarājas spārnoti auglīši. Tie jau ir pārdalījušies un gaida, kamēr vējš tos noraus, un aizpūtīs.

Arī zālaugi gaida vēju: usnes, kurām no kurvīšiem garo stublāju galos- izkārušies kupli pelēku, zīdainu matiņu pušķi, vilkvālītes, kas izslējušas pāri purva zālei savus stiebriņus ar vālītēm brūnos kažociņos; mauragas, kuru pūkainās bumbiņas saulainā dienā izkūpēs, no mazākās vēja pūsmas.

Vēju gaida arī daudz citu zālaugu,, kuru augļiem ir īsi vai gari, gludi vai pūkaini matiņi.

Kailajos tīrumos, ceļmalās un grāvmalās šādi augi gaida nevis vēju, bet divkājainus un četrkājainus garāmgājējus: dadzis ar sausiem, spurainiem kurvīšiem, kas cieši piebāzti ar šķautnai- nām sēklām; sunīši ar melniem trijžuburu augļiem, kas manīgi plēš zeķes; āķīgās madaras, kuru sīkie, apaļie auglīši tā ieķeras drānās, ka tos izraut var tikai kopā ar auduma šķiedru.

Ņ. Pavlova

PĒDĒJĀS SĒNES

Patlaban mežs ir skumjš, kails, mitrs un smaržo pēc trūdošām lapām. Aci iepriecina vienīgi celmenes. Patīkami uz tām noskatīties. Tās bariņos.

■saaugušas ap celmiem, pakāpušās uz koku stumbriem, izklīdušas pa zemi, it kā pastaigātos vienatnē, no pulka atrāvušās.

Patīk skatīties un prieks tās lasīt; dažās minūtēs grozs jau pilns. Lasām tikai cepurītes, arī tās ar izvēli.

Ļoti glītas ir mazās celmenes, kam cepurīte pieguļ tik cieši kā mazam bērnam, bet zem tās apsiets balts kaklau- tiņš. Vēlāk cepurītei malas atlieksies kā platmalei, bet kaklautu nomainīs apkakle.

Cepurītes virsa zvīņaina. Kādā krāsā? Grūti noteikt; tām ir patīkams, mierīgs brūngans tonis. Sporu plātnītes jaunajām celmenēm baltas, vecajām viegli iedzeltenas.

Vai esat ievērojuši, ka zem vecajām sēņu cepurītēm apakšā saaugušās jaunās izskatās kā nopūderētas. Jūs domāsiet: «Vai tikai tās nav appelējušas?» Un tad atcerēsieties: «Tās taču sporas!» Tās izbirušas no vecajām cepurītēm.

Ja gribat celmenes ēst, labi jāzina visas šo sēņu pazīmes. Ļoti bieži gadās, ka tirgū celmeņu vietā pārdod indīgās suņu sēnes. Tās ļoti līdzīgas un arī aug uz celmiem. Bet suņu sēnēm nav zem cepurītes plīvura, uz cepurītes nav zvīņu, cepurītes krāsa spilgta, dzeltena vai iesarkana, sporu plātnītes dzeltenas vai zaļganas, bet sporas tumšas.

Ņ. Pavlova

(No māsu speciālkorespondentiem)

Noskatījāmies, kas īsti ir krustiņu un punktu zīmētāji līča krasta dūņās.

Izrādās, ka tās ir slokas.

Dūņainie līči ir viņu «iebraucamās vietas». Viņas te apstājas atpūsties un uzkost.

Ar garajām kājām tās soļo pa mīkstajām dūņām un atstāj tur savu triju plati stāvošo pirkstu nospiedumus. Bet punkti paliek tur, kur tās iebāž dūņās savus garos knābjus, lai izvilktu kādu niecīgu kukainīti brokastīm.

- OTRĀ TELEGRAMMA NO MEZA -

Noķērām stārķi, kas visu vasaru bija nodzīvojis pie mums uz jumta, un uzmaucām tam kājā vieglu metāla (alumīnija) gredzenu. Gredzenā iespiests uzraksts: Moskwa, Ornitolog Komitet, A, Ne. 195 (Maskava, Or- nitoloģiskā[6] komiteja, sēr. A. Nr. 195). Tad mēs stārķi palaidām. Lai lido ar gredzenu. Ja kāds viņu noķers tur, kur tas pārziemos, mēs no laikrakstiem uzzināsim, kur ir mūsu stārķu ziemas mītnes.

Mežs ietērpies raibā rotā, sāk birt lapas.

Pilsētas jaunakie notikumi

PĀRDROŠS UZBRUKUMS

Ļeņingradā Izaka laukumā garāmgājēju acu priekšā notika pārdrošs uzbrukums gaišā dienas laikā.

No laukuma uzspurdza baložu bars. Tai pašā mirklī no Izaka katedrāles ju- mola pacēlās liels piekūns un pakampa malējo balodi. Gaisā pajuka spalvas.

Garāmgājēji redzēja, ka pārbiedētais bars metās zem liela nama jumta, bet piekūns, turot nagos beigto_ upuri, smagi uzlaidās katedrāles jumolā.

Lielo piekūnu lidojuma ceļš iet pāri mūsu pilsētai. Spārnotie mednieki mēdz iekārtoties baznīcu jumolos un zvanu torņos, jo no šejienes tiem ērti izlūkot laupījumu.

NAKTS TRAUKSME

Pilsētas nomalēs gandrīz ik nakti trauksme.

Sadzirdot pagalmā troksni, cilvēki izlec no gultām, izbāž galvas pa logu. Kas ir, kas noticis?

Lejā, pagalmā, putni skaļi pliuk- šķina spārnus, zosis gāgina, pīles pēkšķ. Vai tikai tām nav uzbrucis sesks vai pagalmā ielavījusies lapsa?

Bet ka gan sesks un lapsa var iekļūt pilsētā aiz namu čuguna vārtiem?

Saimnieki apskata pagalmu un putnu kūtiņas. Viss kārtībā. Neviena nav, neviens nav varējis tikt cauri stiprajām atslēgām un aizbīdņiem. Putni laikam nelabu sapni redzējuši. Nu jau tie nomierinās. Cilvēki liekas gulēt, mierīgi iemieg.

Taču pēc stundas atkal gāgināšana un pēkšķēšana. Satraukums, izbailes. Kas noticis? Kas tad tur atkal?

Atver logu, noslēpies un klausies. Melnajās debesīs mirgo zvaigžņu zelta dzirkstis. Viss klusu.

Bet, lūk, augšā slīd kāda netverama ēna, pēc kārtas aptumšodama debesu zelta uguntiņas. Dzirdami klusi, aprauti svilpieni. No augstajām nakts debesīm atklīst neskaidras balsis.

Tūdaļ uzmostas mājas zosis un pīles. Putni, kas, šķiet, sen jau aizmirsuši brīvību, neapjaustā trauksmē vēcina spārnus. Viņi izslējās, izstiepj kaklus un sērīgi, ilgu pilni klaigā.

No augstajām, melnajām debesīm viņiem aicinājumu raida brīvās meža māsas. Pāri akmens namiem, pāri dzelzs jumtiem bars aiz bara slīd spār- notic ceļotāji, švīkst piļu spārni. Spalgi skan meža un jūras zosu sasaukšanās.

— Go! go! go! Ceļā, ceļā! Prom no bada un sala! Ceļā, ceļā!

Gājputnu skaņās klaigas gaist tālumā, bet akmens pagalma dziļumā ilgās plidinās mājas zosis un pīles, kas sen jau aizmirsušas lidot.

- TREŠĀ TELEGRAMMA NO MEZA -

(No mūsu speciālkorespondentiem)

Rītos uzkrīt salnas.

Dažam labam krūmam lapiņas nogrieztas kā ar nazi. Kokiem lapas krīt kā lietus lāses.

Tauriņi, mušas, vaboles slēpjas kur nu kurais.

Dziedātāju gājputni steigšus dodas caur birzīm un nelieliem mežiem: viņi ir izsalkuši.

Vienīgi strazdi nesūdzas par badu. Bariem tie metas uz gatavajiem sērmūkšļu ķekariem.

Kailajā mežā svilpo auksts vējš. Koki slīgst dziļā miegā. Mežā vairs neskan dziesmas.

KĀMIS*

Rakām kartupeļus, te pēkšņi mūsu vagā kāds sāka urkšķēt. Atskrēja suns, notupās tajā vietā un sāka ošņāt, bet

zvēriņš nemitējās urkšķēt. Suns sāka kārpīt ar kājām. Kārpa un visu laiku rej, jo zvēriņš uz viņu urkšķ. Suns izkārpīja nelielu bedrīti, un nu jau varēja saskatīt zvēra galviņu. Tad suns izraka dziļāku bedrīti un izvilka zvēriņu, bet tas sunim koda. Suns pārmeta zvēriņu sev pāri un stipri rēja. Zvēriņš bija kaķēna lielumā, zilpelēku spalvu, ar dzelteniem, melniem un baltiem raibumiem. Viņu sauc par kāmi.

Meža korespondente Marija Dalašova

SĒNES TA ARI PIEMIRSU*

Septembrī biju aizgājis ar biedriem mežā sēņot. Tur iztraucēju četras meža irbes. Tās bija pelēkas, īsiem kakliņiem.

Tālāk es ieraudzīju nosistu čūsku; tā jau bija izkaltusi un karājās uz celma. Celmā bija dobums, un tur kaut kas šņāca. Nodomāju, ka tur ir čūskas midzenis, un aizskrēju prom no briesmīgās vietas.

Tad, piegājis pie purva, ieraudzīju to, ko savā mūžā vēl nebiju redzējis: no purva pacēlās septiņas lielas dzērves. Agrāk dzērves biju redzējis vienīgi attēlā skolā.

Zēni bija pielasījuši pilnus groziņus ar sēnēm, bet es visu laiku noskraidījos pa mežu: visur laidelējās putni un skanēja viņu kliedzieni.

Kad gājām mājās, pāri ceļam pārskrēja pelēks zaķis, tikai kakls un viena pakaļkāja tam bija balta.

Celmu, kurā bija čūskas midzenis, apgāju ar līkumu. Redzējām arī daudz zosu: tās lidoja pāri mūsu ciemam un skaļi gāgināja.

Meža korespondents Bezizmenijs

2AGATA*

Pavasarī ciema puikas izpostīja žagatas ligzdu un es no viņiem nopirku mazu žagatiņu. Viņa pierada jau pirmajā dienā, bet otrajā dienā ēda un dzēra no rokas. Mēs viņu nosaucām par Zīlnieci. Viņa pierada pie sava vārda un atsaucās uz to.

Kad žagatai bija izauguši spārni, viņa mēdza uzlaisties uz durvīm un tur sēdēt. Pretim durvīm mūsu virtuvē atradās galds ar atvilktni, kurā glabājās daži produkti. Ik reizes, kad attaisījām atvilktni, žagata tūdaļ iemetās tur iekšā un knāba, ko vien spēja. Kad vilkām viņu laukā, tā kliedza un pretojās.

Iedama pēc ūdens, es parasti pasaucu:

— Zīlniec, iesim abi!

Viņa uzlaižas man uz pleca un dodas līdzi.

Kad mēs dzeram tēju, žagata pirmā- sāk saimniekot: knābj cukuru, baltmaizi, reizēm gandrīz vai ar kājām kāpj, karstā pienā.

Lielākie joki bija, kad es gāju uz sakņu dārzu burkānus ravēt.

Zīlniece nometas tepat vagā un vēro, ko es daru. Tad arī pati sāk raut visu no vagas un tāpat kā es liek vienā kaudzītē — palīdz ravēt!

Tikai šis palīgs lāgā neatšķir, rauj visu no vietas, gan nezāles, gan burkānus.

Meža korespondente Vera Mihejeva

SLĒPJAS…

Ai, cik nu ir auksti, cik auksti? Jaukā vasara pagājusi…

Stingst asinis, kustības kļūst gausas, uzmācas snaudiens.

Astainais tritons visu vasaru nodzīvoja dīķī, ne reizi nebija iznācis ārā.. Tagad tas izrāpās krastā un gurdi vilkās uz mežu. Atrada satrunējušu celmur ielīda saknes dobumā un saritinājās tur kamoliņā.

Vardes, gluži otrādi, lec no krasta dīķī. Ienirst dziļumā, ierokas dūņās un- gļotās. Čūskas un ķirzakas slēpjas zem saknēm, ierokas siltajās sūnās. Zivis bariem sanāk atvaros, dziļās zemūdens, bedrēs.

Tauriņi, mušas, odi un vaboles ielīduši mizu plaisās, caurumiņos, sienu un sētu spraugās. Skudras aizvērušas visus savas augstās pilsētas neskaitāmos vārtus, ieejas un izejas. Ielīdušas tur pašā vidiņā, cieši saspiedušās — tā ari sastingst.

Bads, nak bads!

Siltasiņu dzīvniekiem un putniem aukstums nav tik bīstams. Kaut tikai bijusi barība: kad esi paēdis, jūties tā, it kā krāsniņu sevī būtu aizkurinājis. Taču līdz ar aukstumu nāk bads.

Kad noslēpjas tauriņi, mušas, odi, sikspārņiem vairs nav ko ēst. Sikspārņi slēpjas koku dobumos, alās, klinšu plaisas, zem jumta bēniņos. Tur viņi karā jas ar galvu uz leju, piekabinājušie; kaut kur ar pakaļkājiņu asajiem nadzi ņiem. Apsedzas ar saviem spārniņien kā ar apmetni un iemieg, cits citu sildot Noslēpušās vardes, krupji, ķirzakas čūskas un gliemeži. Ezis paslēpies savā zāļu ligzdā zem saknēm. Āpsis retāk iz lien no savas alas.

PUTNI AIZLIDO PĀRZIEMOT

VĒROJOT RUDENI NO DEBESĪM

Ja varētu palūkoties uz mūsu bezgalīgo zemi no debesīm. Rudenī. Pacelties ar stratostatu augstāk pāri mežiem un klīstošajiem mākoņiem — pacelties savus trīsdesmit kilometrus virs zemes. Mūsu zemes robežas tik un tā nebūs saskatāmas, bet plašumi, kas acīm pavērsies, būs milzīgi. Protams, ja debess ir tīra un zemi acīm neaizklāj blīvs mākonis.

Tādā augstumā liksies, ka visā mūsu zemē notiek kāda nepārtraukta pārvietošanās: kaut kas kustas virs mežiem, kalniem un jūrām …

Tie ir putni. Neskaitāmi putnu bari.

Mūsu gājputni atstāj dzimteni — aizlaižas pārziemot.

Daži, protams, paliek: zvirbuli, baloži, kovārņi, sniedzes, ķivuji, zīlītes, dzeņi un citi mazie putni. Paliek arī visas savvajas vistas, izņemot paipalas. Pārziemo šeit arī piekūns un lielās pūces. Bet šiem lielajiem plēsoņiem pie mums ziemā maz darba: vairums putnu tomēr no mums aizlido. Putnu pārlidojumu laiks sākas jau vasaras beigās: pirmie dodas ceļā tie, kas pavasarī atlidojuši pēdējie. Pārceļošana ilgst visu rudeni — līdz ūdeņus sāk pārklāt ledus. Pēdējie no mums aizlido tie, kas pavasarī ieradās pirmie: sējas vārnas, cīruli, strazdi, pīles, kaijas …

KUR NU KURAIS

Vai jūs domājat, ka, no stratostata vērojot putnu pārceļošanu, mēs redzēsim nepārtrauktu putnu baru virzīšanos no ziemeļiem uz dienvidiem? Nepavisam ne!

Dažādas putnu sugas laižas projām dažādos diennakts laikos, vairums lido naktī: tā ir drošāk. Un ne jau visi dodas pārziemot no ziemeļiem uz dienvidiem. Ir putni, kas rudenī laižas no austrumiem uz rietumiem. Citi turpretī — no rietumiem uz austrumiem. Ir mums arī tādi, kas dodas ziemot tieši uz ziemeļiem! Mūsu speciālkorespondenti telegrafē mums pa bezdrāts telegrāfu, ziņo pa bezdrāts pastu, pa radio — kurp katrs lido un kā savās gaitās jūtas spārnotie ceļinieki.

NO RIETUMIEM UZ AUSTRUMIEM

«Či-i! Ci-i! Ci-i!» — tā barā sasaucas sarkanie kanārijputniņi — mazie svilpji. Viņi sākuši savu ceļojumu no Baltijas jūras krasta, no Ļeņingradas un Novgorodas apgabaliem jau augustā. Tie laižas nesteigdamies: barības visur diezgan, — kur jāsteidzas? Ne jau uz dzimteni ved ceļš — ne jāvij ligzdas, ne jāperē mazuļi.

Mēs tos redzējām pārlidojam pāri Volgai, pāri Urālu pazemai kalnu grēdai, bet tagad redzam Barabā — Rie- tumsibīrijas stepē. Dienu dienā viņi virzās arvien uz austrumiem, tikai uz austrumiem — uz sauleslēkta pusi. Pārlido no birztalas uz birztalu: Barabas stepē tikai bērzu birztalas vien ir.

Lido vairāk pa nakti, bet dienā atpūšas un meklē barību. Kaut arī viņi lido bariņos un katrs putniņš uzmanās, ka neieskrien kādam nagos, — tomēr gadās, ka neizdodas pamukt un dažu

labu noķer vanags. Sibīrijā to ir ļoti daudz: zvirbuļu vanags, bezdelīgu un purva piekūni. Taisni negals, cik tiem ātri spārni! Kamēr putni laižas no vienas birztalas līdz otrai, nezin cik putnu no bara jau izrauti. Naktī tomēr labāk, jo pūču mazāk.

Te Sibīrijā svilpjiem jānogriežas: pāri Altaja kalniem, pāri Mongolijas tuksnesim — cik daudz vēl mazo putniņu šai grūtajā ceļā ies bojā! — uz karsto Indiju. Tur viņi pārziemo.

NOTIKUMA AR GREDZENU

Nr. F — 197357 ĪSS ATSTĀSTS

Jauns krievu zinātnieks aplika vieglu metāla gredzenu Nr. F — 197357 jūras zīriņa mazuļa kājai. Tas notika Kanda- lakšas rezervātā Baltajā jūrā, aiz Polārā loka, — 1955. gada 5. jūlijā.

Tā paša gada jūlijā, tikko putnēni bija iemācījušies lidot, jūras zīriņi salasījās baros un devās savā ziemas ceļojumā. Vispirms tie laidās uz dienvidrietumiem pāri Baltijas jūrai, pēc tam uz dienvidiem — gar Francijas, Portugāles un visas Āfrikas krastiem. Apmetuši loku ap Labās Cerības ragu, devās vēl tālāk — uz Antarktīdu.

1956. gada 16. maijā jauno jūras zīriņu ar gredzenu Nr. F — 197357 noķēra kāds austrāliešu zinātnieks pie Austrālijas rietumu krasta, Frimantlas pilsētas tuvumā, — gaisa līnijā 24 tūkstoši kilometru tālu no Kandalakšas rezervāta.

Šī jūras zīriņa izbāzenis ar gredzenu uz kājas atrodas Pērtas pilsētas zooloģiskajā muzejā Austrālijā.

NO AUSTRUMIEM UZ RIETUMIEM

Pilns padebess pīļu un veseli mākoņi kaiju baru katru vasaru izperinājās Oņegas ezerā. Pienāk rudens, un visi šie padebeši un mākoņi lido uz rietumiem — uz saulrieta pusi. Garkakļu pīļu bars un pelēkās kaijas dodas ceļā uz ziemas apmetnēm. Lidosim tām līdzi ar lidmašīnu.

Vai dzirdat skaudru svilpienu? Tam seko ūdens šļaksti, spārnu plīkšķi, izmisīgi pīļu pēkšķieni, kaiju brēcieni! …

Meža ezeriņā garkakļu pīles un kaijas bija apmetušās atpūtā, bet te viņas panāca vajātājs — lielais piekūns. Kā ar šmaugu ganu pātagu svilpdams pāršķēlis gaisu, piekūns Šāvās pāri uzlidojušas pīles mugurai, pāršķēla to ar pakaļējā pirksta nagu, asu kā līks na- želis. Ļengani nokāris garo kaklu, ievainotais putns vēl nepaspēja iekrist ūdenī, kad ašais piekūns spēji apsviedās, virs paša ūdens sagrāba to nagos, ar tēraudcietā knābja cirtienu pakausī to piebeidza un aiznesa sev maltītei.

Lielais piekūns ir pīļu bara posts un negals. Kopā ar pīlēm viņš devās ceļā no Oņegas ezera, kopā ar pīlēm viņš

laidās gar Ļeņingradu, Somu jūras līci, Latviju… Paēdis viņš, kaut kur uz klints vai kokā sēdēdams, vienaldzīgi noskatās, kā virs ūdens lidinās kaijas, kā ūdenī kūleņus met pīles, kā viņas pacejas no ūdens un, sametušās bariņā vai izstiepušās garā virtenē, turpina savu ceļu uz rietumiem — uz turieni, kur Baltijas jūras pelēkajos ūdeņos kā dzeltena ripa nolaižas saule. Tiklīdz lielais piekūns ir izsalcis, viņš ātri panāk savu baru un pakampj no tā kādu pīlīti.

Tā viņš laidīsies tām līdzi gar Baltijas un Ziemeļu jūrām, pārlidos kopā ar tām uz Britānijas salām, un tikai tad varbūt šis spārnotais vilks beidzot atstāsies no tām. Šeit mūsu pīles un kaijas paliks pārziemot, bet piekūns, ja gribēs, sekos līdzi citiem pīļu bariem uz dienvidiem — uz Fra_nciju, Itāliju, pāri Vidusjūrai uz karsto Āfriku.

UZ ziemeļiem, TIKAI UZ ZIEMEĻIEM, UZ PUSNAKTS ZEMĒM

Pūkpīles, tās pašas, no kurām iegūstam tik brīnišķīgi mīkstas un vieglas pūkas kažokiem, mierīgi izvadājušas savus mazuļus Baltajā jūrā — Kanda- lakšas rezervātā. Jau kopš vairākiem gadiem pūkpīles šeit tiek aizsargātas, studenti un zinātnieki tās~gredzeno: apliek tām ap kāju vieglus metāla gredzenus ar numuriem, lai uzzinātu, kurp pūkpīles aizlaižas no rezervāta, kur tās pārziemo, vai daudzas no tām atgriežas rezervātā uz savām ligzdu vietām, un lai iegūtu dažādas ziņas par šo lielisko putnu dzīvi.

Tā noskaidrojās, ka pūkpīles no rezervāta laižas gandrīz taisni uz ziemeļiem — uz pusnakts tumsas zemi, Ledus okeānu, kur dzīvo Grenlandes roņi un skaļi un stiepti noelšas baltvaļi.

Baltā jūra drīz pārklāsies ar biezu ledu, un pūkpīlēm ziemā šeit nebūs ar ko baroties. Bet tur, ziemeļos, visu gadi ūdens ir vaļējs, tur zivis ķer roņi ui milzīgie baltvaļi.

Pūkpīles nolasa no klintīm iii ūdensaugiem moluskus, zemūdens glie mezīšus. Viņām — ziemeļniecēm t< vien vajag, lai būtu paēdušas. Lai ii negants aukstums, ūdens visapkārt un melna tumsa — no tā viņas nebaida . pūkpīļu dūnu kažociņš ir vissiltākais pasaulē, aukstums viņām netiek klat. Laiku pa laikam uzliesmo kāvi — bri numainā ziemeļblāzma, spīd milzīgs mēness un spožas zvaigznes debesis. Kas par to, ka saule tur mēnešiem ilgi neparādās virs okeāna? Polārajām pi lēm tāpat labi, paēdušām brīvē pavadīt garo polāro ziemu — nakti.

PĀRLIDOJUMU MĪKLAS

Kādēļ vieni putni laižas tieši uz dienvidiem, otri uz ziemeļiem, trešie uz rietumiem, ceturtie — uz austrumiem?

Kādēļ daudzi putni aizlaižas no mums tikai tad, kad aizsalst ūdeņi vai uzkrīt sniegs un tiem pietrūkst barības, kamēr citi — piemēram, svīres — dodas ceļā noteiktā laikā, tieši pēc kalendāra, kaut gan barības tām visapkārt papilnam?

Bet pats galvenais: kā putni zina, kurp tiem rudenī lidot, kur viņiem ziemošanas vieta un kā tur nokļūt?

Patiešām: šeit, teiksim, pie Maskavas vai Ļeņingradas, no olas izšķīlies un izvadāts putns pārziemot laižas uz Dienvidāfriku vai Indiju. Ir arī tāds ātrais vanadziņš, kas no Sibīrijas uz pasaules malu — uz pašu Austrāliju lido. Tur kādu laiciņu pakavējas un laižas atpakaļ uz Sibīriju, pretim mūsu pavasarim.

(Nobeigums seko)

MEŽA tautu marŠ

(Nobeigums)

Mūsu korespondenti uzgāja vietu, ir karš meža tautu starpā bija bei- des.

Sī vieta bija egļu valsts, kur mūsu itņi bija ieradušies sava ceļojuma ašā sākumā.

Lūk, ko viņi uzzināja par šī bries- īgā kara beigām.

Tuvcīņā ar bērziem un apsēm daudz r\u aizgāja bojā. Un tomēr egles uz- arēja.

Tās bija jaunākas par pretiniekiem, ērzu un apšu mūžs ir īsāks par egļu ūžu. Novecojušies bērzi un apses ne- )ēja tik ātri augt kā viņu ienaidnieki, gles pārauga tos, izstiepa pār viņu alvām briesmīgās, pinkainās ķepas, i gaismu mīlošie lapu koki sāka kalst.

Taču egles joprojām auga un ēna im tām sabiezēja. Pagrabs zem tām ļuva arvien tumšāks un dziļāks. Seit zvarētos sagaidīja plēsīgās sūnas, īrpji, mizgrauži, ķirmji. Uzvarētos gai- ija lēna nāve.

Gadi gāja.

Pagājuši simt gadi kopš laika, kad lvēki izcirta veco, drūmo silu. Simt adu bija ildzis karš atbrīvoto zemju ēļ. Un, lūk, tai pašā vietā atkal izau- zis tāds pats drūms egļu sils.

Putni tur nedzied. Tur neapmetas lutri zvēriņi, un katrs šeit nejauši no- ļuvis jauns, zaļš stāds nīkuļo un ātri omirst drūmajā egļu valstī.

Pienāk ziema — ikgadēja pamiera liks meža tautu karā. Koki aizmieg, ie guļ ciešāk par lāci midzenī. Guļ un

kā nedzīvo. Viņu dzīslās stājusies ritēt sula, tie neēd, neaug, tikai miegaini elpo.

Ieklausieties — viss klusu.

Ieskatieties — tas kritušo cīnītāju klāts kaujas lauks.

Mūsu korespondenti uzzināja, ka ziemā šis drūmais sils tiks izcirsts. Seit pēc plāna nozīmēta kokmateriālu sagāde.

Nākamajā gadā te atkal būs klajums — izcirtums. Un atkal tajā sāksies meža tautu karš.

Taču šoreiz mēs nepieļausim eglēm uzvarēt. Mēs iejauksimies šai briesmīgajā mūžīgajā karā. Nometināsim izcirtumā jaunas, šeit neredzētas meža tautas. Sekosim to augšanai un, kad vajadzēs, izcirtīsim jumtā logu košajai saules gaismai.

Un putni šeit vienmēr mums dziedās savas priecīgās dziesmas.

MIERA KOKI*

Nesen mēs uzaicinājām visus Maskavas apgabala Ramenskas rajona jaunāko klašu skolēnus iestādīt Dārza dienās pa vienam miera kokam. Jaunie mičurinieši un pieaugušie dārzkopji apsolīja viņiem palīdzēt iestādīt un izaudzēt miera kokus. Bērni mācīsies, augs, un reizē ar viņiem skolas dārzā augs iestādītie miera koki.

Maskavas apgabala Zukovskas pilsētas 4. skolas skolēni

Lauki stāv tukši. Ievākta bagāta labības raža. Kolhoznieki un pilsētnieki jau ēd jaunās ražas pīrāgus, baltmaizi un rupjmaizi.

Lauku ieplakās un piegāzītēs izklātos linus visu laiku bija mērcējis lietus, kaltējusi saulīte, vēdinājis vējš. Pienācis laiks Jinus atkal savākt, aizvest uz piedarbu' un tur tos mīstīt un kulstīt. , *

Jau kopš mēneša bērni iet skolā. Kartupeļus nobeidz rakt bez viņiem, ved uz stacijām, ierok ziemai bedrēs sausos smilšu kalniņos.

Sakņu dārzi ir tukši. Pēdējās novāca stingrās kāpostu galvas.

Biezi sazēluši ziemāji. Novāktās ražas vietā kolhoznieki gatavo Dzimtenei jaunu — vēl bagātāku ražu.

Lauku gailīši un vistiņas — pelēkās lauku irbes — ziemas rudzos uzturas ne vairs ģimenēm vien, bet apvienojušās lielos baros — pa simt un vairāk putnu.

13 — 126

Drīz beigsies laiks viņu medībām.

CĪŅA AR GRAVĀM*

Mūsu laukos radušās gravas. Paplašinādamās tās skar kolhoza laukus. Tas dara raizes kolhozniekiem, un līdz ar viņiem norūpējušies arī mūsu bērni — pionieri. Kādā sanāksmē apspriedām, kā sekmīgāk cīnīties ar gravām, kā apturēt to izplešanos. Mēs zinām, ka šādā gadījumā gravas jāapstāda ar kokiem. Koku saknes sasaistīs zemi, nostiprinās gravu "malas un piegāzes.

Sī sanāksme notika pavasarī, bet pašreiz rudenī īpašā kokaudzētavā mums izauguši koku stādi — ap tūkstoš apšu, daudz kārklu krūmu un akāciju, un mēs tos jau stādām.

Pēc dažiem gadiem gravu piegāzes apaugs ar kokiem un krūmājiem. Gravas būs pieveiktas uz visiem laikiem.

193

Vienības padomes priekšsēdētājs Kola Agafonovs

IEVĀKSIM SĒKLAS

Septembrī nogatavojas ļoti daudz koku un krūmāju sēklu un augļu. Šai laikā it īpaši svarīgi ievākt jo vairāk sēklu kokaudzētavām, kā arī kanālu un jaunu dīķu apdē-stīšanai.

Vairums koku un krūmāju sēklu ievācamas vislabāk tieši pirms viņu galīgās nogatavošanās vai arī tūdaļ pēc nogatavošanās. Īpaši nedrīkst kavēties ar šaurlapu kļavas, ozola un Sibīrijas lapegles sēklu iegūšanu.

Septembrī jāsāk ievākt ābeles un meža bumbieres, Sibīrijas ābeles, sarkanā plūškoka, gledičijas, irbenāju, ēdamās un parastās kastaņas, lazdas,

uidrabkārkla, smilts ērkšķa, ceriņu, Izeloņplūmcs, meža rozes, kā arī ki- 'A\a krūma sēklas, kurš aug Krimā un Kaukāzā.

KO ESAM NOLĒMUŠI

Visi mūsu zemes cilvēki ķērušies pie skaista un derīga darba: stāda mežus.

Mums arī bija Meža diena. Pavasarī. Šī diena izvērtās par īstiem meža stādīšanas svētkiem. Mēs apstādījām ir kociņiem kolhoza dīķi, lai tas saulē īeizkalst. Apstādījām augsto upes crastu, lai tas nenobrūk. Apzaļumojām nūsu skolas sporta laukumu. Visi šie <ociņi ieauga un pa vasaru pieņēmās garumā.

Bet tagad mēs, lūk, ko izdomājām.

Ziemā pie mums sniegs aizputina visus lauka ceļus. Ik ziemu jānocērt vai vesels eglīšu mežs, lai apspraudītu ar tām ceļus pret aizputināšanu, vietām jāizliek ceļa zīmes, rādot virzienu, lai ceļinieki putenī neaizmaldās un ne- iestieg kupenās.

Mēs nolēmām: kādēļ ik gadus iznīcināt tik daudz eglīšu, — labāk reizi par visām reizēm iestādīt gar ceļma- lām eglītes, lai tās aug, lai aizsargā ceļu no aizputināšanas un norāda ceļa virzienu.

Tā mēs arī izdarījām.

Eglītes mēs izrakām mežmalā un, grozos pārnesuši, iestādījām ceļa malās.

Mēs tās labi laistījām, — un visi kociņi labi ieauga jaunajā vietā.

Meža korespondents Vaņa Zamjatins

KOLHOZU JAUNUMI

Ziņo Ņ. Pavlova

VISTU ATLASE

Vakar kolhoza «Trieciennieks» putnu fermā notika labāko vistu atlase. Tās izmanīgi ar aizslietni iedzina kaktā, loķēra un pa vienai pasniedza speciā- istam.

Lūk, viņam rokās kārna vista ar jaru knābi, mazu bālu seksti un muļķīgām miegainām ačelēm: «Ko tu mani ;raucē?»

Speciālists to atdeva atpakaļ un sacīja:

—   Tādas mums neder.

Tagad viņam rokās vistiņa ar īsu aiābīti un lielām acīm! Galva tai plata, in koši sarkanā sekste nokārusies lejup. Ačeles spožas. Vista raujas ārā 10 rokām un kliedz: «Laid tu mani zaļā, tūlīt laid! Netrenkā un neķersti tiūs, netraucē mūs darbā! Tu tārpus ieroc, un arī citiem neļauj!»

—   Šī derēs, — saka speciālists, — būs laba dējēja.

Izrādās, ka vistām dējējām jābūt abā omā, žirgtām un enerģiskām.

MAINA DZĪVOKĻUS UN VĀRDUS

augošās zivtiņas — karpas. Viņu māmiņa pavasarī izmeta ikrus mazā, seklā dīķī. No ikriem izšķīlās septiņi simti tūkstoši mazuļu. Citu zivju šai dīķī nebija, un tā nu šeit sāka dzīvot viena pati ģimenīte: septiņi simti tūkstoši brālīšu un māsiņu. Taču jau pēc pusotras nedēļas mazuļiem kļuva par šauru, un tos pārcēla uz lielu vasaras dīķi. Tanī mazuļi paaugās — un pret rudeni tos sāka saukt par šīs vasaras mazuļiem.

Pašreiz mazuļi taisās pārvākties uz ziemas dīķi. Pārziemos — būs viengad- nieki.

SVĒTDIENĀ

skolnieki palīdzēja kolhozam «Ausma» novākt dārzājus: raka bietes, rāceņus, kāļus, burkānus un pētersīļus. Bērni bija pārsteigti, ka rāceņi izauguši lielāki par klases biedra Vadika galvu.

KITA

VEĻI kanova

stāsti

PIE UGUNSKURIŅA

Reiz es aizgāju veciem medniekiem līdzi — medībās uz mežu un ezeru.

Saulei rietot, kā nākas, pamatīgi pašaudījām. Kaut ko arī nomedījām. Tad sakūrām ugunskuru, pīles zupu pastrēbāmies un pie tējas ķērāmies. Varen garda uz ugunskura vārīta tēja — dūmota!

Tad, protams, arī sarunas un stāsti sākās: kaut kā taču nakts jāaizvada, mazā gaismiņā atkal dodamies uz slēpni.

Vectēvs Jevsejs atsāka savu stāstu.

—   Kas ta pie jums tie par zvēriem un putniem, tādi prasti un parasti, nevis kā mums viņos laikos Krimā. Es Krimā esmu dienējis un ko tik visu tur neesmu redzējis, visādus brīnumainus putnus!

«Dzi,» pie sevis nodomāju, «sākas!» Man kaut maizi nedod. Ļauj tik šos pašus mednieku stāstus paklausīties; šausmīgi patīk! Citi saka: «Minhauzena stāsti!» Bet es tā domāju: mednieks, protams, medībās uztraucas — un viss viņam rādās citādāk nekā vienaldzīgam cilvēkam. Gadās jau ari, pārspīlē, piegudro, pārsāla, kā saka. Un kas tur liels! Tā nu viņi savu slavu iemantoja: sak\ viss meli vien! Bet patiesībā viņu stāstos slēpjas tik brīnumaina un reta patiesība, kādu vēl neviens cilvēks nekad nav redzējis. Lai arī būtu — pasakas. Arī tanīs ir sava daļa patiesības. Kādēļ tad ausis turēt ciet!

Tāpēc es arī jautāju vectēvam:

—   Kādus tad, vecotēv Jevsej, brīnumainus putnus tur jūsu pusē redzējāt?

—   Tak vienalga neticēsi. Kā sacīt, tur viena tāda meža pīle ir. Lai arī to par pīli sauc, bet tik liela tā ir kā zoss. Galagazs saucas. Raksturs tai pīlei, teikšu, — kā zvēram. Pamanīs kaut kur stepē lapsu pie alas — grābj šo lapsu tūlīt aiz skausta, gar zemi — un apēd. Bet šās alā pati uz dzīvošanu apmetas. Olas izdēj, bērnus izperē.

—   Kāda tad viņa izskatās? — es jautāju.

Bet vectēvs Ivans nosmīn bārdā: «Lej nu lej savu liešanu.»

—   Teicu jau — kā zoss. Knābis sarkans, galva kā pīļtēviņam, pati raiba. Pie kuras lapsas alas pabijusi, tur tikai lapsas aste un spalvu kumšķi mētājas, — pats esmu redzējis.

Te vectēvs Ivans ierunājas:

—   Tik spēcīgu un niknu putnu pie mums nav. Bet kādi sīkulīši ir — taisni jābrīnās! Reiz tāds zēniņš Vitja, no pilsētas atbraucis, pašaudīt gribēja. Skrotis, rau, viņam no patronas izbira, tad viņš uz egļu zaru notēmēja, — es blakus stāvēju, pats savām acīm redzēju, — bāc! Bet no egles putniņš nokrīt, — ticiet vai neticiet — nu kā muša. Spāre — arī tā lielāka! Tavu brīnumu: cik maigs! Kā jau teicu jums, patrona tukša, bez nevienas skrotītes. Iznāk, ka aiz bailēm sīkaliņš pamiris, no skaņas vien. Vitja šo paņēma, azotī ielika un uz mājām aiznesa, — viņi pie mums pa vasaru dzīvoja. Uzlika putniņu uz galda — šis guļ uz muguras,

i nt

pat kājiņas nekustina, tā pārbijies! Pēcāk atjēdzās — uzspurdza, uzlidoja uz loga, it kā nekas nebūtu bijis! Veselu mēnesi viņš pie puikas būrī dzīvoja. Tāds puspelēks, bet paurītis — nu tīri kā oglīte gail!

—   Tad ta brīnums! — pikti norūca Jevsejs, noklausījies vectēva Ivana stāstu. — Putniņš aiz bailēm pamiris! Pats taču teici — nevar saprast, kā tādā sīkaliņā dzīvība turas. Sirsniņa tak viņam mazāka par zirnīti. Bet, kā pašu meža saimnieku Pekaini līdz nāvei nobiedēja, vai esat dzirdējuši?

Vectēvs Ivans tikai nosēcās. Bet vectēvs Jevsejs turpināja:

—   Tolaik, kad dienēju karadienestā, bija tāds notikums. Reiz majors Jeroškins no kalna ieraudzīja mežā lāci, kā šis vienā mierā savus darbus dara: akmeņus valsta, vaboles, tārpus, peles sev barībai meklē. Majors Jeroškins uzblieza zvēram no abiem stobriem reizē. Bet bisē skrotis vien: majors tanī reizē uz irbēm bija gājis, tām vismazākās skrotis ielādējis, bet to aizmirsis.

Lācis, tiesa, tepat piekalnē bijis, tuvu — ar roku aizsniegsi. Bet ar skrotīm, kaut vai pierē šauj, — viņam pat ādu neķers, vilnā iestrēgs.

Tā nu majors kā-ā bliež šim virsū — lācis tik palēcās, ierēcās un kūleniski no kraujas krūmos iedrāzās, ka brīkšķēja vien! Tad nu gan mēs ar majoru izsmējāmies. Pēcāk tomēr nolēmām aiziet paskatīties — kādas tad pēdas viņš tur atstājis?

Bet pēdas, es jums teikšu, neglītas — izbīlī tam bija lāča slimība piemetusies. Tas vēl nebūtu nekas. Bet nokāpām lejāk krūmos — tepat šis guj kā bluķis. Beigts. Aiz bailēm nobeidzies …

Tas tik ir šāviens!

Kādu brīdi pārspriedām šo gadījumu. Pēc tam vecie vīri sāka atcerēties, kādi kuram interesanti šāvieni bijuši.

Vectēvs Ivans pastāstīja, ka reiz viņš mežmalā zem krūma pamanījis kādu baltu putnu; izšāvis uz to, piegājis klāt — krūmos septiņas baltas irbes guļ beigtas, vāc tikai kopā. Ar vienu šāvienu septiņas.

Vēl atcerējās, kā viņš atgriezies no medībām, bet viņam priekšā no zemes pamatīgs vanags pacēlies. Vectēvs Ivans iešāvis tam mugurā.

Izplestiem spārniem piekūns nokritis zemē. Vectēvs Ivans piegājis viņam klāt, bet šim apakšā raiba vista bez galvas. Pārnesis mājās — sieva viņam saka:

—   Tā tak mūsu raibīte! Nupat tas laupītājs kā aiznesa. Re, kā labi sagadījās: ar vienu šāvienu divi zaķi. Ir plēsoņu piebeidzi — par to tev viss ciems paldies pateiks —, i vistas zupu rītu izvārīšu.

Vectēvs Jevsejs negribēja atpalikt un atkal par savu majoru Jeroškinu sāka stāstīt:

—   Nekāds lielais šāvējs majors jau nu nebija. Sauj, kā saka, uz vārnu, bet trāpa govij. Nu, bet medībās kāda nu kuram tā laime. Bet majoram laime!

To otro reizi turpat — Kaukāzā — viņam, lūk, kas atgadījās.

Majors ar savu putnu suni pointeru medīja fazānus.

Pointers pieved pie meldriem, apstājas, ķepu pievelk sev klāt — nu, kā teikt, ziņo. Majors pieiet šim klāt un liek iet uz priekšu. Pointers pasper soli, bet fazāns viņam no apakšas — frrr! Majors — bāc!

Fazāns mierīgi laižas prom, bet meldros kāds sāk ārdīties, brēkt un plosīties. Kas tad tur?

Piegājuši redz — tāds prāvs kaķis guļ zemē, raustās. Tanīs vietās tādi meldrāju kaķi mīt. Brangi lieli, divreiz lielāki nekā mājas kaķi.

Majors viņam, raugi, fazāna vietā visu lādiņu galvā ietriecis. Labi, ka vēl pointeru ar to lādiņu nenobeidza.

No atmiņām par šādiem brīnumu šāvieniem pārgāja uz stāstiem par putnu suņiem.

Vectēvs Ivans izstāstīja par savu dzinējsuni, kurš tik vecs bijis, ka gluži akls jau palicis, bet zaķus vēl labāk dzinis nekā agrāk.

—   Kā tad viņš mežā pret kokiem nenositās? — vectēvs Jevsejs jautāja, galvu grozīdams: «Ko nu lej!»

—   Šis lēnā solī, nesteigdamies. Un arī zaķis no viņa bez steigas prom lēca. Bet suns viņu vienalga pie manis atdzina.

—   Tu re, kādas lietas! — ne piekrītot, ne noliedzot norūca vectēvs Jevsejs. — Bet, kā dzird, vienam medniekam suns bijis — arī kā majora kungam, putnu suns, tikai it kā seters. Tad šis pilsētā pēc papīrīšiem ziņojis.

—   Kā tā — pēc papīrīšiem? — vectēvs Ivans nesaprata.

—   Nu tā, vienkārši. Saimnieks uzraksta uz papīrīša vārdu «teteris» vai «sloka», bet suns sameklē — un «ziņo». Bet, uz kuriem nekā tāda nav, tiem papīrīšiem virsū neskatījās.

—   Kah! Kah! Kha! — aizgūtnēm sāka klepot vectēvs Ivans. — Sasodītie odi! Nepietiek, ka asinis sūc, vēl rīklē, negaušas, lien. Mežā no ši- tiem «kavalieriem» miera nav, mājās — no mušām. Mušas jūt, ka tām nebūs ilga dzīvošana, tāpēc arī tik niknas palikušas, dzel ļaunāk par odiem.

—   Rau, — viņš piebilda, — arī guns apdzisusi. Tāpēc odi mums tā uzklupa. Aust gaismiņa. Laiks doties uz slēpni.

Kits Veļikanovs

PIEMUĻĶOTIE RUBEŅI

Pret rudeni rubeņi salasās lielos baros. Te ir rubeņu gaiļi ar stingrajām spalvām, rūsganās, raibiņās mātītes un jaunie putni.

Bars trokšņaini nobrāžas lejā uz ogu mētrām.

Zemē putni izklīst. Dažs knābā cietās, sarkanās brūklenes, cits, ar kājām atkārpījis zāli; rij sīkos oļus un smiltis. Oļi un smiltis veicina gremošanu, sasmalcina guznā un kuņģī cieto barību.

Sausajās, sakaltušājās lapās nočab viegli soļi.

Rubeņi paceļ galvas un sāk klausīties.

Skrien šurp! Starp kokiem zib suņa — laikas galva ar saslietām, smailām ausīm.

Rubeņi negribīgi uzlaižas zaros. Daži paslēpjas zālē.

Laika skraida pa brūklenāju un izbaida visus līdz pēdējam.

Tad viņš nosēžas zem koka un, izraudzījis vienu rubeni, skatās uz to un rej.

Arī rubenis raugās sunī ar abām acīm. Drīz viņam apnīk sēdēt kokā. Viņš pastaigājas pa zaru, allaž pagriezdams galvu pret suni.

Cik uzbāzīgs! Ko viņš te sēž un neiet projām! Est gribas… Būtu nu gājis savu ceļu, varētu atkal nolaisties un paknābāt ogas …

Pēkšņi šāviens — un rubenis nokrīt zemē beigts: kamēr tas novēroja suni, pielavījās mednieks un negaidot ar lādiņu notrieca to no koka. Viss bars ar troksni paceļas spārnos un aizlido pāri mežam, tālāk no mednieka.

Lejā pazib klajumiņi, mežiņi. Kur nolaisties? Vai tikai ari šeit nav paslēpušies mednieki?

Bērzāja malā kailajās galotnēs melnē tupošie rubeņi. Viņi ir trīs.

Lūk, kur droša nolaišanās: putni taču nesēdētu tik mierīgi, ja kāds būtu tuvumā.

Bars laižas zemāk un zemāk un trokšņaini novietojas galotnēs. Sēdošie rubeņu gaiļi pat galvas nepagriež — sēž nekustīgi kā celmi.

Jaunpienākušie tos vērīgi aplūko.

Pavisam parasti rubeņi: paši melni, uzacis sarkanas, spāļrnu gali balti, astes gali atliekti, melnas, spīdīgas actiņas.

Viss kārtībā.

1 oo

Bāc! Bāc!

Kas tas, no kurienes? Kādēļ divi jaunpienācēji nogāzās no zariem?

Pāri koku galotnēm paceļas viegls dūmu mākonītis un ātri gaist. Bet pirmie trīs rubeņi sēž, kā sēdējuši. Uz viņiem skatīdamies, sēž arī bars. Lejā neviena nav. Kurp tad laisties?!

Pagrozīja galvas, paskatījās apkārt un nomierinājās.

Bāc! Bāc!…

Viens rubeņu gailis kā bumba novēlās zemē, otrs uzlidoja augstu virs galotnēm — palēcās gaisā un nokrita zemē. Izbiedētais bars pacēlās spārnos un pazuda, pirms vēl nāvīgi ievainotais rubenis bija atsities pret zemi. Tikai trīs rubeņu gaiļi palika nekustīgi sēžam, kā sēdējuši, koku galotnēs.

Lejā no nomaskētās teltiņas iznāca cilvēks ar bisi un savāca medījumu. Viņš atslēja bisi pret koku un rāpās bērzā. Koka galotnē kaut kur pāri mežam domīgi raudzījās rubeņu gaiļa melnās acis. Nekustīgā rubeņa acis bija pērlītes. Un arī pats nekustīgais rubenis bija no melnas vadmalas lupatas darināts. īsts tam bija vienīgi rubeņa knābis, un arī astes loki bija no īstām spalvām.

Mednieks nocēla māņu putnu, nokāpa zemē, tad rāpās pēc abiem pārējiem.

Bet tālumā, pāri mežam lidojot, iebiedētais rubeņu bars neuzticīgi aplūkoja katru koku, katru krūmu: no kurienes draud jaunas briesmas? Kur tverties no viltīgā cilvēka ar bisi? Iepriekš nekad nevar zināt, ar ko viņš tevi piemānīs …

ZIŅKĀRĪGĀS ZOSIS

Ka meža zosis ir ziņkārjgas, to mednieks labi zina. Zina arī, ka nav piesardzīgāku putnu par zosīm.

Lūk, smilšainā sēklī, kilometru no krasta, apmeties liels zosu bars. Nevar tam ne pieiet, ne pielīst, ne piebraukt. Galvu pabāzušas zem spārna, vienu kāju pierāvušas, tās mierīgi guļ.

No kā gan lai bītos: viņām taču ir sargi. Katrā bara malā stāv veca zoss, neguļ un nesnauž, bet vērīgi raugās apkārt. Uzbrūc nu tām pēkšņi!

Krastā parādījās šunelis, sargzosis tūdaļ izstiepa kaklus. Skatās: ko šis darīs?

Šunelis krastā skraida šurp turp. Uzlasa kaut ko smiltīs. Zosīm neveltī vērību.

Nekā aizdomīga nav. Tomēr nez ko viņš tā skraida? Jāpaskatās tuvāk …

Viens no sargiem iečāpoja ūdenī un metās peldus. No vieglā viļņu šļakstiena pamodās vēl trīs četras zosis. Tās arī ieraudzīja šuneli un peldus devās uz krastu.

Tuvumā jau redzams: no liela akmens krastmalā izlido maizes lodītes — te uz vienu, te otru pusi un krīt smiltīs. Šunelis, asti luncinot, tās ķer.

No kurienes maizes lodītes?

Kas tur ir aiz tā akmens?

Zosis peld tuvāk un tuvāk. Nu jau peld gar pašu krastu, slaista kaklus, pūlas saredzēt… Un pēkšņi iekrīt ūdenī viņu ziņkārīgās galvas, kad mednieks, izlēcis no slēptuves, raida uz tām trāpīgus šāvienus.

SEŠKĀJAINAIS ZIRGS

Meža zosis mielojas uz lauka. Bars ganās, bet sargi stāv apkārt. Tie nelaidīs klāt ne cilvēku, ne suni.

Pa lauku tālumā staigā zirgi. Zosis no tiem nebaidās. Kā visiem zināms, zirgs ir rāms dzīvnieks, zālēdājs, un putniem neuzbrūk.

Viens no zirgiem, plūcot īsos, cietos rugājus, nāk arvien tuvāk zosu baram. Lai nu, lai. Ja pienāks par tuvu, var aizlaisties.

Zirgs tāds jocīgs: ar sešām kājām. Kāds ērms … Četras kājas parastās, bet divas ieģērbtas biksēs.

Sargzoss brīdinoši iegāginās. Bars paceļ galvas.

Zirgs lēni tuvojas.

Sargs paceļas spārnos un laižas izlūkot.

No augšas viņš redz: aiz zirga paslēpies cilvēks, tam rokā bise.

—   Go-go-go, gong-gong! — izlūks dod signālu bēgšanai.

Viss bars reizē savicina spārnus un smagi paceļas no zemes.

Mednieks pievīlies raidīja tām pakaļ -divus šāvienus. Par tālu —

skrotis nesniedza.

Zosis izglābās.

TAURE IZAICINA

Vakaros mežā skaļi izaicina aļņa kaujas taure:

—   Kam savas dzīvības nav žēl, uz cīņu lai nāk!

No savas sūnu guļvietas pieceļas vecais alnis. Viņa platajiem ragiem trīspadsmit žuburu, augumā tas ap divi metri, sver četri centneri.

Kas uzdrīkstas izaicināt varenāko meža milzi?

Spēcīgās kājas dziļi gremdēdams mitrajās sūnās, savā ceļā laužot mazos kociņus, vecais alnis saniknots steidzas pie izaicinātāja.

Atkal skan pretinieka kaujas taure.

Milzis atbild ar baigu aurošanu, tik baigu, ka no bērziem ar troksni uzšaujas gaisā rubeņu bars, bet biklais zaķēns, izbailēs augstu palēcies, pa galvu pa kaklu metas biezoknī. ,

—   Kas uzdrošinās! …

Asinis aptumšo acis. Ceļu nemeklējot, vecais alnis nesas sāncensim pretī. Mežs kļūst retāks, nora … Te!

Sparīgi vecais alnis izdrāžas klajumā — nu tik saķerties ar ragiem, ar smago ķermeni notriekt ienaidnieku zemē un samīdīt ar savām spēcīgajām kājām.

Un tikai tad, kad nodārdēja šāviens, vecais alnis ieraudzīja aiz koka cilvēku ar bisi un lielu tauri pie jostas.

Nāvīgi ievainots, nespēkā grīļodamies, alnis metās biezoknī.1

ZAĶU MEDĪBU ATKLĀŠANA

(Mūsu speciālkorespondenta raksts)

MEDNIEKI IZBRAUC

Kā parasti, 15. oktobrī laikraksti paziņoja, ka sācies zaķu medību laiks.

Atkal, tāpat kā augusta sākumā, stacijas pildās ar medniekiem.

Atkal viņiem līdzi saitēs suņi, dažam pat divi un vairāki. Tie tomēr nav putnu suņi, ar kuriem mednieki izbrauca vasarā.

Sie ir lieli, spēcīgi suņi garām kājām un rupju dažādas nokrāsas spalvu: gan rudi, gan melnraibi, dzeltenraibi, rūsganraibi un brūni.

Tie ir dzinējsuņi. Viņu uzdevums — pa pēdām atrast zvēru, izcelt no migas un rejot dzīt, lai mednieks zinātu, kurp zvērs dodas, kādu līkumu met, un, slēptuvē stāvot, sagaidītu zvēru ar šāvienu.

Tik lielus, spēcīgus suņus pilsētā grūti izmitināt. Daudzi brauc bez suņiem. Arī mūsu pulciņš.

Braucam pie Sisoja Sisojiča zaķu medībās.

Mūsu pulciņā divpadsmit cilvēku, esam ieņēmuši veselus trīs vagona nodalījumus. Visi pasažieri ar izbrīnu uzlūko vienu mūsu biedru, smaida un sačukstas.

1 Tagad šāds medību veids mūsu zemē netiek atzīts.

on i

Ir jau nu arī ko redzēt: mūsu biedrs ir milzīga auguma. Viņš ir tik resns, ka nezin vai katrām durvīm tiks cauri. Viņa svars būs ap pusotra centnera.

Viņš nav mednieks, bet ārsti tam likuši vairāk staigāt. Viņš lieliski šauj un šautuvē mūs visus pārspēj. Lai pastaigai būtu savs mērķis, viņš nolēma braukt mums līdzi medībās.

MEDĪBAS AR DZINĒJIEM

Vakarā mūs mazā meža piestātnē sagaida Sisojs Sisojičs. Mēs pārnakšņojam pie viņa un, gaismai austot, dodamies medībās. Ejam lielā un trokšņainā barā: Sisojs Sisojičs sarunājis ap divdesmit kolhoznieku — tie būs dzinēji.

Mežmalā apstājamies. Iemetu cepurē salocītus papīriņus ar numuriem, un katrs no mums, divpadsmit šāvējiem, pa kārtai velk lozi: kādā «numurā» katram jāstāv.

Dzinēji iegājuši mežā. Sisojs Sisojičs ved mūs nostādīt numuru kārtībā uz platas stigas.

Man ir sestais numurs, mūsu resnim — septītais. Ierādījis man vietu, Sisojs Sisojičs māca jaunajam šādu medību noteikumus: gar mednieku līniju nešaut — var trāpīt kaimiņam; dzinēju balsīm tuvojoties, šaušanu pārtraukt; stirnas šaut aizliegts; gaidīt signālu.

Resnim jāstāv soju sešdesmit no manis. Zaķu medības ir citādas nekā lāču medības: te šāvējus var novietot pat pusotra simta soļu atstatumā citu no cita. Arī trokšņot uz mednieku līnijas Sisojs Sisojičs nebaidās: dzirdu, kā viņš pamāca resni:

— Kādēļ jūs lienat krūmā? Būs neparocīgi šaut. Nostājieties krūmiņam blakus, rau, te! Zaķis skatās tikai uz leju. Un kājas jums — neņemiet ļaunā — kā bluķi. Iepletiet tās plašāk: zaķis par celmiem noturēs.

Nostādījis visus šāvējus, Sisojs Sisojičs uzlēca zirgā un iejāja mežā izvietot dzinējus.

Līdz sākumam vēl ilgi jāgaida. Skatos apkārt.

Priekšā, četrdesmit soļu no manis, kā siena stāv biezi saauguši, kaili alkšņi, apses, pusapbiruši bērzi mijas ar tumšām, kuplām eglēm. No turienes, no meža biezokņa, cauri smuidro koku jauktajai ierindai varbūt man drīz uzskries virsū garausis, izlidos rubeņu gailis, bet, ja labi veiksies, parādīsies pats spārnotais meža milzis — mednis. Vai nu tīri aizšaušu garām?

Minūtes velkas kā gliemeži. Diez kā jūtas resnis?

Viņš mīņājas no vienas kājas uz otru: laikam grib nostāties tā, lai tās vairāk izskatītos pēc celmiem …

Pēkšņi aiz klusā meža divas reizes skaņi un plaši noskan medību taures stieptās skaņas.

Tur Sisojs Sisojičs ved dzinēju ķēdi uz priekšu mūsu virzienā, dod signālu.

Resnis paceļ savas resnās rokas; divstobrene tajās izskatās kā tieva niedrīte. Viņš sastingst.

Savādnieks! Par agru sagatavojies — rokas piekusīs.

Dzinēju balsis vēl nav dzirdamas.

Bet, dzi, jau šāviens — kaut kur pa labi, ķēdē; tad divi pa kreisi. Šaušana sākas! Bet man vēl nekā.

Lūk, ari resnais izšauj dupletā — bāc, bac! A, uz rubeņiem. Par augstu lidoja, velti šāva.

Jau dzirdama paklusa dzinēju sasaukšanās, nūju klaudzieni pret kokiem. No sāniem — tarkšķu klaboņa. Bet uz manu pusi vēl nekas ne skrien, ne laižas!

Beidzot taču! Aiz koku stumbriem pazib kaut kas pelēkbalts — zaķītis vēl nav beidzis spalvu mest.

Nu, šis būs mans! Tu piķis, nogriezās! Aizlēca uz rešņa pusi … Ko kavējies? Sauj taču, šauj!

Bāc!

Garām…

Zaķis jož tieši viņam virsū.

Bāc!

No zaķa atlec kaut kas balts. Līdz nāvei pārbiedētais zaķis metas starp kājām — celmiem. Resnais strauji velk kājas kopā un …

Vai nu ar kājām zaķi noķersi?

Zaķis izsprūk cauri, bet milzis visā savā varenajā augumā nogāžas uz vēdera zemē.

Es vai plīstu aiz smiekliem. Cauri smieklu asarām ieraugu divus zaķus manā priekšā izlecam no meža, taču nedrīkst šaut. Zaķi bēg gar mednieku līniju.

Resnis lēnām uztraušas ceļos, tad pieceļas. Savā milzu rokā viņš tur kadu baltu pūku, kaut ko rāda.

Kliedzu:

—   Nesasitāties?

—   Nekas. Bet astīti tomēr zaķītim nocirpu.

Savādnieks!

Šaušana mitējusies. Dzinēji iznāk no meža, visi dodas pie rešņa.

—   Vai gar zemi gan, onkulīt?

—   Viņam jau tas nekas: skat, kas par vēderu!

—  Tavu resnumu — vai var maz iedomāties! Viņš laikam medījumus sev apkārt zem apģērba sabāzis, tādēļ arī ir tik resns.

Nabaga šāvējs! Vai kāds to būtu ticējis pilsētā mūsu šautuvē?

Bet Sisojs Sisojičs jau steidzina mūs uz jaunu mastu — uz lauka.

Trokšņainā pūlī mēs atgriežamies pa meža ceļu. Mums seko pajūgs, kurā atrodas mūsu medījumi un resnis: viņš ir noguris un cieš no aizdusas.

Mednieki nabadziņu netaupa: zobgalības pār viņu birtin birst.

Piepeši ceļa līkumā virs meža parādās melns putns divu rubeņu lielumā. Viņš laižas tieši pāri mums gar ceļu.

Visi tver bises, pāri mežam dārd neganta šaudīšanās — katrs steidz ar ašu šāvienu notriekt reto medījumu.

Melnais putns lido un nu jau ir virs vezuma.

Arī resnis sēdēdams paceļ bisi. Divstobrene viņa resnajās rokās izskatās kā niedrīte.

Viņš izšauj.

Un visi redz: lielais, melnais putns tā nedabiski sakļaujas gaisā un, spēji pārtraucis lidojumu, kā klucis krīt no augšas zemē uz ceļa.

—   Tam tik ir ķēriens! — iesaucas kāds kolhoznieks. — Redzams, ka īsts šāvējs!

Mēs, mednieki, samulsuši klusējam: visi taču šāvām, visi redzējām …

Resnis nošāvis medni — vecu, bārdainu meža gaili, smagāku par zaķi. Viņam tika medījums, par ko katrs no mums labprāt būtu atdevis visu savu šāsdienas guvumu.

Zobgalības par resno mitējās. Visi pat aizmirsa, kā viņ:š zaķi ar kājām ķēra.

RADIOSASAUKŠANĀS

UZMANĪBU! UZMANĪBU!

RUNĀ ĻEŅINGRADA — «MEZA AVĪZES» REDAKCIJA

Šodien, 22. septembri, kad sākas rudens saulgrieži, diena un nakts ir vienādā garumā, turpinām radiosasaukšanos ar dažādām mūsu Savienības malām.

Izsaucam tundru un taigu, tuksnešus un kalnus, stepes un jūras.

Pastāstiet, kas notiek pie jums patlaban — rudenī! *

. " ■ : i • KLAUSIETIES! KLAUSIETIES!

RUNĀ JAMALAS TUNDRA

Pie mums viss jau ir garām. Uz Klintīm, kur vasarā bija trokšņainie putnu tirgi, vairs nedzird ne klaigu, ne ui'pstoņas. Aizlaidusies sīko dziedātāju saime, aizlaidušās zosis, pīles, kaijas, vārnas. Klusums. Retumis atskan vienīgi baiga klaboņa: ziemeļbriežu tēviņi badās.

Rīta salnas sākās jau augustā. Patlaban viss ūdens iekalts ledū. Jau sen aizbraukuši zvejas burinieki un motorlaivas. Tvaikoņi aizkavējās, un smagais ledlauzis ar pūlēm izlauza tiem ceļu blīvajā ledus laukā. Dienas kļūst arvien īsākas. Naktis ir garas, tumšas un aukstas. Gaisā lidinās baltas mušas.

Mēs sagaidām un aizvadām, atkal sagaidām un aizvadām viesus. Sagaidām dziedātājus putnus, piles un zosis, kas ierodas pie mums no ziemeļiem, no tundras. Viņi pie mums apmetas, tikai laižoties garām, un neuzkavēsies ilgi: šodien bars apmetas atpūsties un paēst, bet rīt, skaties, tā vairs nav: naktī bez steigas aizlaidies tālāk. Aizvadām savus vasaras putnus. Lielākā daļa mūsu gājputnu jau devušies tālajā rudens ceļā līdzi saulei pārziemot siltajās zemēs.

Vējš norauj bērziem, apsēm un sērmūkšļiem nodzeltējušās un apsarkušās lapas. Lapegles laistās zeltā, to mīkstās skujas sažuvušas. Vakaros lapegļu zaros apmetas smagie, bārdainie taigas medņu gaiļi ar melnajām spalvām; melnie putni sēž starp maigajām, zeltainajām skujām un barojas ar tām. Tumšajās eglēs sasvelpjas irbītes. Lieliem bariem saradušies svilpji — tēviņi ar sārtajām krūtīm un pelēkās mātītes, sārtie mazie svilpji, sarkangalvji ķeģi, ausainie cīruļi. Arī šie visi nāk no ziemeļiem, tomēr tālāk uz dienvidiem nelaižas: viņiem arī šeit labi.

Lauki ir novākti, un saulainās dienās līdz ar viegla vēja pūsmu pāri tiem lidinās gari, smalki tīmekļi. Sur tur vēl zied pēdējās atraitnītes, un segliņa krūmos kā ķīniešu lukturīši kvēlo skaisti, nokareni auglīši.

Mēs beidzam kartupeļu rakšanu, sakņu dārzā novācam pēdējos dārzeņus — kāpostus. Piepildām pagrabus ziemai.

Taigā lasām ciedru riekstus.

Arī mazie zvēriņi vāc ziemai pārtiku. Mazā zemes vāvere — burunduks ar tievo astīti un piecām koši melnām svītrām pār muguru savākusi savā alā zem celma ciedru riekstus, sakņu dārzos nočiepusi saulespuķes — arī piepildījusi savus pieliekamos. Rūsganās vāveres, izkaltējušas uz koku zariem sēnes, tagad apvelk zilganus kažociņus. Garastes meža peles, strupastes lauku peles un ūdensžurkas savākušas savos pagrabos dažādus graudus. Lāsainās meža vārnas — riekstroži, arī tie stiepj un slēpj riekstus koku dobumos un zem koku saknēm nebaltai dienai.

Lācis jau izraudzījies sev vietu migai, tagad ar nagiem plēš egles lūkus guļai.

RUNA URALU TAIGA

Visi gatavojas ziemai, visiem rosīgas darba dienas.

Pie mums ir svētki, jo atkal kā pavasarī mostas dzīve.

Neciešamais karstums mitējies, nolija lietus, gaiss ir tīrs un dzidrs, tāles skaidras. Atkal zaļo zāle, parādījušies dzīvnieki, kas slēpās no svelmīgās vasaras saules.

No zemes izlien vaboles, skudras un zirnekļi. No dziļajām aliņām izlīduši tievkājainie susliki, lēkā sīciņiem ķenguriem līdzīgās lēcējpeles ar garām jo garām astēm. Pamodusies no vasaras miega, stepju čūska atkal dodas tās medīt. Nezin no kurienes atkal saradušās pūces, stepes lapsiņas — korsaki, smiltāju kaķi. Atskrējušas ašās antilopes, staltie džeirāni ar melnajām astēm un saigas ar kumpo degunu. Atlidojuši putni.

Un atkal, tāpat kā pavasarī, tuksnesis pārvēršas: tur zaļo augi un rosās dzīvība.

Mēs turpinām cīņu ar smiltājiem.

Simtus un tūkstošus hektāru zemes aizņems ar mežu apstādīta aizsardzības josla.

RUNA TUKSNESIS

Meži pasargās laukus no karstā tuksnešu vēja un uzveiks smiltis.

RUNA KALNI — PASAULES JUMTS

Mūsu Pamira kalni ir tik augsti, ka los sauc par Pasaules jumtu. Ir virsotnes, kas slejas vairāk nekā septiņus kilometrus augstu mākoņos.

Mūsu zemē kā vasara, tā ziema mēdz būt reizē: vasara ielejās, ziema augšā.

Bet tad atnāk rudens. Ziema no mākoņiem, no kalniem, kāpj lejā, un arī kalnu dzīvnieki spiesti doties lejup.

Pirmie pamet savas vasaras apmetnes augstajās, nepieejamās klintīs kalnu āži, tiem pietrūcis barības: visi augi apsniguši, nosaluši.

No savām ganībām lejup dodas arī kalnu auni.

No augsto kalnu pļavām pazuduši resnie murkšķi, kuru vasarā šeit bija tik daudz. Viņi paslēpušies pazemē: savākuši barības krājumus ziemai, uzaudzējuši iespējami vairāk tauku, ielīduši alās un ieeju aizbāzuši ar cietu zāles kušķi.

Pa nogāzēm lejup dodas brieži un stirnas. Meža cūkas ganās valriekstu koku, pistāciju un savvaļas aprikožu birzīs.

Apakšā, ielejās, dziļās aizās, pēkšņi

parādījušies putni, kādi vasarā šeit nebija redzami: ausainie cīruļi, dūmu pelēkās kalnu stērstes, erickiņi un noslēpumains, zils putns — kalnu strazds.

Uz šejieni — uz siltām, ar pārtiku bagātām vietām — patlaban salaižas spārnoto bari no tālajiem ziemeļiem.

Lejā pie mums tagad bieži līst lietus. Tas liecina, ka no kalniem lejā arvien tuvāk un tuvāk nāk ziema: kalnos nemitīgi snieg.

Laukos novāc kokvilnu, dārzos — visdažādākos augļus un vīnogas; kalnu piegāzēs ievāc valriekstus.

Kalnu pārejas aizbēris dziļš, neiz- brienams sniegs.

RUNĀ ukrainas stepe

Pa līdzenu, gludu, saules izdedzinātu stepi palēkdamās ripo dzīvas bumbiņas. Lūk, tās jau klāt, apstāj jūs un atsitas pret kājām, taču tas nesāp, jo bumbiņas ir vieglas. Tās arī nepavisam nav bumbiņas, bet kamolā savēlušies, izspūruši sausi zāles stiebri. Lūk, tās jau garām un, kūleņodamas pār ciņiem un akmeņiem, pazūd aiz pakalna.

Tās ir nogatavojušās vējriteņa (ķe- karainās ģipsenes) skupsnas, ko vējš pie saknes nolauzis un, ritenī griezdams, dzenā pa visu stepi, kamēr tās pa ceļam izbārsta, izsēj savas sēklas.

Sauspūtis — sausais vējš — stepē drīz vien mitēsies klaiņot. Lauku aizsardzībai paceļas padomju cilvēka radītās meža joslas. Tās pasargās mūsu ražu no sausuma. No V. I. Ļeņina vārdā nosauktā Volgas—Donas kuģniecības kanāla atzarojas apūdeņošanas kanāli.

Pie mums pašreiz lieliskas medības. Stepju ezeru niedrēs salaidušies veseli mākoņi dažādu purva un ūdens putnu — gan vietējie, gan gājputni, kas šeit atpūšas; bet gravās, nepļautajā zālē salasās prāvs mazo, brango vistiņu — paipalu bariņš. Un kas mūsu stepē zaķu! Visi lieli, rūsgani pelēči, balto zaķu mums nav. Kas lapsu un vilku! Ja gribi — šauj ar bisi, ja gribi — ar kurtiem var medīt!

Pilsētu tirgos savesti veseli kalni arbūzu, meloņu, ābolu, bumbieru un plūmju.

Izlauzušies cauri Ziemeļu Ledus okeāna ledus laukiem, pa jūras šaurumu, kas savieno Āziju un Ameriku, Iebraucām Klusajā jeb Lielajā okeānā. IV Bēringa jūrā, vēlāk Ohotskas jūrā .11 vien biežāk gadījās sastapt vaļus.

Ir taču vēl pasaulē šādi brīnum- /veri! Kas par augumu, kas par svaru nu spēku!

Mēs redzējām kādu vali, ko sauc par siļķu vali, tas bija izvilkts uz milzu tvaikoņa — vaļu medību vadības kuģa klaja. Viņa garums bija divdesmit viens metrs: seši ziloņi būtu jānovieto cits ai/, cita! Viņa mutē varētu satilpt vesela laiva ar airētājiem.

Vaļa sirds svēra 148 kilogramus: tik daudz sver divi spēcīgi vīri. Kopē- |ais viņa svars — piecdesmit piecas tonnas!

Ja pagatavotu tik milzīgus svarus iiii uz viena kausa uzliktu šo «zvērēnu», I.kI uz otra kausa būtu jāuzkāpj veselam pūlim cilvēku, ap tūkstotim vīriešu, sieviešu un bērnu, un varbūt arī tad vēl luīlu par mazi Tomēr šis valis vēl nebija no vislielākajiem: zilie, svītrainie vaļi mēdz būt līdz trīsdesmit trīs metru garumā un pāri par simt tonnu svarā …

Viņu spēks ir tik liels, ka gadījās — ar harpūnu noķerts valis veselu diennakti vilka sev līdzi vaļu medību kuteri vai, vēl ļaunāk, ienirdams aizrāva sev līdzi arī kuteri.

Pie Bēringa salas mēs redzējām mūsu jūras kotikus, pie Mednoje salas — kalanus, lielos jūras ūdrus, kas rotaļājās ar saviem mazuļiem. Sos zvērus, kam ļoti vērtīga kažokāda un ko bija gandrīz iznīcinājuši japāņi un krievu cariskie izsaimniekotāji, tagad Padomju valdība stingri aizsargā ar likumu, un viņu skaits ātri vairojas.

Pie Kamčatkas krastiem mēs redzējām milzīgus sivučus, gandrīz tikpat lielus kā valzirgus.

Taču, pēc tam kad bijām redzējuši vali, visi šie zvēri likās niecīgi.

Tagad, rudenī, vaļi aiziet no mums tropu siltajos ūdeņos. Tur viņiem dzimst mazuļi. Nākošajā gadā vaļu mātes atvedīs mūsu Lielā okeāna un Ledus okeāna ūdeņos savus bērnus «zīdaiņus» divu vēršu lielumā.

RUNA LIELAIS OKEĀNS

Pie mums viņus neaiztiks.

Ar to mes beidzam radiosasaukšanos ar dažādām mūsu zemes malām.

H -126

Nākošais, musu pēdējais raidījums — 22. decembrī

SEPTĪTĀ SACENSĪBA

t. — Ar kuru dienu (pēc kalendāra) sākas rudens?

2.    — Kuram dzīvniekam rudenī lapkritī dzimst mazuļi?

3.    — Kuru koku lapas rudenī sārtojas?

4.    — Vai visi gājputni rudeni aizlido no mums uz dienvi

diem?

5.    — Kuru dzīvnieku mēdz saukt par «platradzi»?

6.    — Pret kādiem meža dzīvniekiem kolhoznieki nožogo stir

pas meža un pļavā?

7.    — Kuri putni pavasarī murmina: «Pārdošu kažoku, no

pirkšu apmetni!» — bet rudenī: «Pārdošu apmetni, nopirkšu kažoku!»

8.    — Šeit uzzīmēti divu dažādu putnu pēdu nospiedumi dub

SAUJ ATBILDI TIEŠI MĒRĶĪ!

ŠAUJ ATBILDI TIEŠI MĒRĶĪ!

ļos. Viens dzīvo kokos, otrs zemē. Kā noteikt pēc pēdām, kur katrs putns dzīvo?

9. — Kāds šāviens uz putnu veiksmīgāks — «pierē» (t. i., kad putns lido medniekam tieši pretim) vai «nopakaļ» (t. i., kad putns laižas projām no šāvēja)?

10.    — Ko nozīmē, ja mežā virs kādas vietas ķērcot lidinās vār

nas?

11.    — Kādēļ labs mednieks nekad nešauj rubeņu un medņu

mātītes?

12.    — Kura zvēra priekškājas skelets šeit uzzīmēts?

13.    — Kur paliek tauriņi rudenī?

14.    — Uz kuru pusi pavērstu seju nostājas mednieks, pēc sau

les rieta pīles gaidot?

15.    — Kad par putnu saka — tas pāri jūrai nomirt aizlidoja?

16.   — Šogad šņorēti svārki, citugad zaļi svārki mugura.

17.   -y Mazs, mazs zirdziņš pār jūrām laižas melnu muguru,

baltu krūti.

18.    — Tupēdamas zaļo, lidodamas dzeltē, nokritušas top mel

nas.

19.   — Tievs un garš, iekrīt zālē — neredz.

20.    — Zobains pelēcis pa lauku siro, teļus, aitas meklēdams.

21.    — Mazs vīriņš pelēkā svārkā pa lauku tekalē, graudus

lasa.

22.    — Stāv uz vienas kājas, brūna cepure galva.

23.    — Piedzimis, uzaudzis spuraiņu mājā, kad nāk vecāks, tad

bēg laukā.

24.    — Pats neēd un vārnām nedod.

| SLUDINĀJUMI S

8?

Izziņojam sesto pārbaudi

vērīgas acs

goda nosaukuma iegūšanai ar virsrakstu «KAS TE BIJIS?»

1. zīm.

Dīķis ciemā, kur mājas pīles nemēdz turēt. Bet vai naktī, kamēr cilvēki guļ, to apciemo meža pīles? Kā to var noteikt?

2. zīm., 3. zīm.

Mežā apgrauztās divas apses, katra citādi. Kas te bijis? Kas to izdarījis?

4. zīm.

Kāds te apstaigājis peļķes rņalas uz meža ceļa — atstājis krustiņus un punktus. Kas tas bijis?

5. zīm.

Bet te, no vēdera sākdams, kāds pamanījies noēst ezi un pametis tikai ādiņu. Kas to darījis?

- UZCELIET TELTIŅAS -

upju, ezeru, jūru krastos! Apmetieties tur, rītam austot un dienai gaistot! Sēdiet mierīgi! Putnu pārlidojumu laikā, slēpjoties teltī, var novērot daudz interesanta: no ūdens izlien pīles un apmetas krastā tik tuvu, ka redzama ik spalviņa. Apkārt tekā slokas, netālu ienirdamas peld gaigalas, atlaižas un blakus apsēžas dzērve. Gadās ieraudzīt arī tādus putnus, kādi vasarā pie mums nemēdz uzturēties.

MEŽA AVĪZE

PILNO PIELIEKAMO MĒNESIS  — No 21. oktobra līdz 20. novembrim

(Otrais rudens mēnesis)

I • O Saule ieiet Skorpiona zīmē TT\

8. N-RA SATURS

GADS — SAULES POĒMA: OKTOBRIS

GATAVOJAS ZIEMAI

Jauniņās ziemcietes. — Kas ko paguvis. — Dārzeņu krājumi. — Vāveres kalte. — Dzīvie pieliekamie. — Pats sev pieliekamais MEZA NOTIKUMI PUTNI AIZLIDO PĀRZIEMOT KOLHOZU KALENDĀRS

PILSĒTAS JAUNĀKIE NOTIKUMI

Zooloģiskajā dārzā. — Bez propellera. — Steidzieties skatīt. — Zuši dod;is pēdējā ceļojumā

MEDĪBAS

Ar dzinējsuņiem rudenī. — Pazemē

ŠAUTUVE, astotā sacensība

SLUDINĀJUMI. VERIGĀ ACS, septītā pārbaude

GADS — SAULES POĒMA 12 MENESOS

Oktobris — lapkritis, dubļu uti pirmā sala mēnesis.

Vēji — lapu rāvēji — noplēš mežam pēdējās košuma paliekas. Lietus. Uz žoga nīkst slapja vārna. Arī viņai drīz jādodas ceļā: pelēkās vārnas, pārlaidušas vasaru pie mums, nemanāmi aizceļo uz dienvidiem, bet viņu vietā pie mums ierodas vārnas, kas dzimušas ziemeļos. Tā iznāk, ka ari vārna ir gājputns. Tur, Tālajos Ziemeļos, vārnas atgriežas pirmās, tāpat kā pie mums pirmās pārrodas sējas vārnas un pēdējās aizlaižas.

Pabeidzis savu pirmo darbu — izģērbis mežu, rudens ķeras pie otrā: saldē un saldē ūdeni. Arvien biežāk rītos peļķes pārklāj trausls ledus. Ūdeņos tikpat maz dzīvības kā gaisā. Ziediem, kas rotāja ūdeņus vasarā, jau sen ir izbirušas sēklas upes dibenā, turpat saguluši garie ziedneši. Zivis ielien bedrēs, lai pārziemotu tur, kur nesasalst ūdens. Mīkstais astainais tritons visu vasaru nodzīvoja dīki, bet tagad izlīda no ūdens — aizrā- poja pārziemot sausumā, kaut kur sūnās zem saknēm. Stāvošie ūdeņi pārklājas ar ledu.

Arī uz sauszemes dzīvajai radībai stingst asinis, kam tās nav tik karstas. Ķaut kur nolien kukaiņi, peles, zirnekļi, daudzkāji. Ielīdušas sausās bedrēs, kamolā savijas, sastingst čūskas. Dūņās ielien vardes, zem celmiem trūdos paslēpjas ķirzakas — un tur pamirst… Zvēri — vieni ietērpjas siltos kažociņos, otri savāc pilnus pieliekamos alās, trešie sev iekārto migas. Visi gatavojas …

Rudens septiņus amatus prot: sēt, vētīt, graut, duļkot, kaukt, laistīt un slacīt.

GATAVOJAS ZIEMAI

Lai gan aukstums nav liels, snaust nedrīkst: var uznākt sals, tas tūdaļ zemi un ūdeni ledū iekals. Kur tad lai barību sev sagādā? Kur lai noslēpjas?

Mežā katrs gatavojas ziemai citādi.

Kam jāaizlido, tas spārnos devies projām no aukstuma un bada. Kas palicis, steidz pildīt savus pieliekamos, sagatavot barības krājumus priekšdienām.

Jo cītīgi barību sev gādā peles- strupastes. Daudzas no tām izrakušas ziemas alas tieši zem kaudzēm un labības stirpām un ik nakti zog graudus.

Uz alu ved piecas vai sešas taciņas, katra uz savu ieeju. Pazemē ir guļamistaba un vairāki pieliekamie.

Ziemu lauku peles liekas gulēt tikai vislielākajā salā. Tādēļ arī tās saga

tavo lielus graudu krājumus. Dažās alās jau savākts četri līdz pieci kilogrami atlasītu graudu.

Mazie grauzēji nežēlo labības laukus. Sargāsim no tiem ražu!

JAUNIŅAS ZIEMCIETES

Koki un daudzgadīgie zālaugi sagatavojušies pārziemošanai. Turpretim viengadīgie zālaugi jau izsējuši savas sēklas. Tomēr ne visi vienas vasaras augi pārziemos sēklu veidā. Dažiem tās jau uzdīgušas. Apartajos sakņu dārzos sadīdzis daudz viengadīgo nezāļu. Uz kailās, tumšās zemes redzamas plikstiņu robaino lapu rozetes, nātrei līdzīgās sarkanās panātres pūkainās lapiņas, sīkās, smaržīgās kumelītes, atraitnītes, nauduļi un, protams, uzbāzīgā virza.

Sie augi gatavojas pārziemot, lai nodzīvotu līdz nākošajam rudenim.

Ņ. Pavlova

KAS KO PAGUVIS

Uz sniega fona spilgti izdalās rūsgana, kupla liepa. Nevis lapas tai kļuvušas rūsganas, bet mēlītes, spārnuļi, kas piestiprināti pie riekstiņiem.

Tā izrotāta ne tikai liepa vien. Lūk, liels koks — osis. Cik tam daudz sauso augļu! Tie ir gari, šauri kā pākstis un nokarājas kuplos čemuros.

Bet visskaistākais gan laikam ir sērmūkslis, tam līdz šim laikam saglabājušies smagi košo ogu ķekari. Ogas saglabājis arī bārbeļu krūms._

Tāpat segliņu vēl rotā īpatnēji augļi. Ne ko pielikt, ne atņemt — sārti ziedi ar dzeltenām putekšņlapām.

Lūk, cik daudz koku sugu nav vēl paguvušas līdz ziemai nodrošināt savus pēctečus.

Pat bērzam šur tur zaros manāmas sausas spurdzes, kurās slēpjas spārnoti riekstiņi.

Arī alkšņa melnie čiekuriņi vēl nav tukši. Taču kā bērzam, tā alksnim pavasarim kaut kas jau sagatavots - spurdzes. Atnāks pavasaris, tās izstiepsies, pavērs zvīņas un uzplauks.

Spurdzes ir arī lazdai, biezas, pelēk- sārtas, pa divi pāri katrā zarā. Bet riekstu lazdai sen vairs nav. Tā ir paguvusi visu: atvadījusies no saviem pēctečiem un arī pavasarim sagatavojusies.

Ņ. Pavlova

DĀRZEŅU KRĀJUMI

Strupause ūdensžurka vasarā dzīvoja zaļumos pie pašas upītes. Tur tai apakš zemes bija dzīvojamā istaba. No istabas slīpi lejup veda eja — tieši ūdenī.

Tagad ūdensžurka ierīkojusi sev labu, siltu ziemas dzīvokli tālu no ūdens, ciņainā pļavā. Uz dzīvokli ved apakšzemes ejas un gaiteņi simt un vairāk soļu garumā.

Guļamistaba izklāta ar mīkstu, siltu zāli un atrodas zem paša lielākā ciņa. Pieliekamo ar guļamistabu savieno īpašas ejas.

Pieliekamajā stingrā kārtībā — pēc šķirnēm — sakārtoti no sakņu dārza un lauka savāktie labības graudi, zirņi, sīpoli, pupas un kartupeļi.

VĀVERES KALTE

Vāvere iekārtojusi par pieliekamo vienu no savām apaļajām ligzdām kokos. Tur viņai savākti meža riekstiņi un čiekuri.

Vāvere salasījusi arī sēnes — sviesta bekas un bērzlapes, uzdūrusi tās priedes aplauzto zaru galos un kaltē priekšdienām. Ziemu tā klejos pa koku zariem un stiprināsies ar kaltētām sēnēm.

DZĪVIE PIELIEKAMIE

Apbrīnojamu pieliekamo savam kāpuram uzgājusi kūniņu spožlapsenīte. Viņai viegli spārni, vērīgas acis zem augšup uzliektajām ūsiņām. Krūtis no vēdera atdala ļoti tievs viduklis, bet vēdera galā dzelonis, garš, taisns un tievs kā adata.

Vasarā kūniņu spožlapsenīte uzmeklēja lielu, resnu tauriņa kāpuru, uzklupa tam, uzsēdās virsū un iedūra tā ādā savu aso dzeloni. Ar dzeloni viņa izurba kāpura miesā caurumiņu un tur iedēja savu oliņu.

Lapsene aizlidoja, bet kāpurs drīz vien atžirga no bailēm. Tas atkal sāka ēst lapas un, atnākot rudenim, izauda sev kūniņu un iekūņojās.

Un te nu kūniņā izkūņojas kūniņu spožlapsenītes kāpurs. Stiprajā kūniņā tam ir silti un mierīgi un barības pietiek visam gadam.

Kad atkal atnāks vasara, kāpura kūniņā atvērsies, taču no tās izlidos nevis tauriņš, bet gan liesa, stiegra, melni dzelteni sarkana kūniņu spožlapsenīte. Viņa ir mūsu draugs, jo iznīcina šos kaitīgos kāpurus.

pats sev pieliekamais

Daudz zvēru nemaz neierīko pieliekamos. Viņi paši sev ir pieliekamie.

Rudens mēnešos tie labi saēdas, kļūst varen resni un trekni — un ar to pietiek. Tauki ir viņu barības krājums. Tie atrodas biezā kārtā zem ādas un, kad zvēram nav ko ēst, iekļūst asinis kā barība caur zarnu sieniņām. Bet asinis piegādā barību visam ķermenim.

Tā ir nodrošinājies lācis, āpsis, sikspārņi un citi zvēri un zvēriņi, kas visu ziemu cieši guļ. Piebāž tā stingrāk vēderu un liekas uz auss.

Tauki viņus arī silda: tie nelaiž aukstumu klāt.

KĀ ZAGLIS ZAGLIM KRĀJUMUS NOZAGA

Lai cik arī viltīga un zaglīga ir ausainā pūce, kāds cits to tomēr piemuļķoja.

Ausainā pūce izskatās gluži līdzīga upim, tikai mazāka. Līks knābis, uz galvas izslējušās spalvas, platas acis.

Lai arī cik tumša nakts, šīs acis visu redzēs, ausis visu dzirdēs.

Tiklīdz pelīte pačabina sausās lapas, pūce jau klāt. Caps! — un pele paceļas gaisā. Tikko zaķēns pazib pāri laukumiņam— pūce jau virs viņa. Caps! — un zaķēns ķepurojas pūcei nagos.

Nobeigtās peles pūce savelk koka dobumā. Pati neēd un arī citiem nedod: taupa nedienām.

Pa dienu viņa sēž koka dobumā un sargā savus krājumus. Naktī pūce izlido medībās, taču ik brīdi atgriežas pie dobuma: vai viss vēl savā vietā?

Te pūce sāk manīt, ka tās krājumi it kā plaktu. Viņa ir acīga saimniece: skaitīt nav mācījusies, bet visu pamana.

Uznāca nakts, un izsalkusī pūce devās medībās.

Atgriežas — nav vairs nevienas peles! Skatās: dobuma dibenā ķepurojas pelēks zvēriņš žurkas lielumā.

Pūce jau grasījās tam uzklupt ar nagiem, bet šis atpakaļrāpus izspruka no koka dobuma un aizdrāzās pa zemi projām. Zobos tam pelēns.

Pūce laidās pakaļ un būtu jau panākusi, taču ieskatījusies pazina zagli,

nobijās un neatņēma. Tas bija plēsīgais zvēriņš — zebiekste.

Kaut gan zebiekste ir mazs zvēriņš, taču tik drošs un veikls, ka var pat ar pūci cīnīties. Ar zobiem iekožas tai krūtīs, un nekādi vairs nost dabūt.

VAI ATKAL VASARA?

Te aukstums, ledains vējš, te jau atkal saulīte smaida, un dienas kļūst siltas un rāmas. Tad liekas, ka negaidīti atgriezusies vasara. Zālājā atkal parādās puķes — dzeltenās cūkpienes un gaiļbiksītes. Lidinās tauriņi, kā viegls mākonītis virpuļo odi dejotāji. No kaut kurienes izlien sīkais, drošais

ceplītis, tricina astīti un iedziedas itin braši un skaņi.

Augstajā eglē klusi un skumji skan: «Tan-tin-tank!» — it kā lietus lāses pil ūdenī; tur novēlojies ķauķis skandina savu maigo dziesmiņu.

Un aizmirstas, ka drīz būs ziema klāt.

IZTRAUCĒTĀS

Dīķi ar visiem tā iemītniekiem jo cieši bija noslēdzis ledus. Tad pēkšņi tas atkal atkusa. Kolhoznieki nolēma mazliet patīrīt dīķa dibenu. Izcēla no dibena dūņu kaudzi un aizgāja.

Bet saule tikai spīd un silda. No kaudzes sāka celties garaiņi, un pēkšņi dūņas sakustējās: te kāda piciņa atlec, tur' kāda noripo. Ko gan tas nozīmē?

Viena piciņa izbāza astīti, piesita Die zemes — bric, bric — un, plunkš, atpakaļ dīķī! Tai pakaļ otra un trešā.

Bet citas dūņu piciņas izstiepa kā- iņas un sāka lēkt no dīķa projām.

Tavu brīnumu! Nē, tās vis nebija piciņas, bet gan dzīvas, dubļiem aplipušas karūsiņas un vardītes.

Tās bija ielīdušas pārziemot dīķa dibenā. Kolhoznieki reizē ar dūņām tās izmeta laukā. Saulīte sasildīja kaudzi, un karūsiņas un vardes atdzīvojās.

Atdzīvojās un lēca projām: karūsiņas atpakaļ uz dīķi, bet vardes meklēt sev mierīgāku vietu, no kurienes tās miegā atkal neizmestu.

Un, lūk, desmitiem varžu kā norunājušas lec visas vienā virzienā: uz turieni, kur aiz piedarba un ceļa ir vēl viens dīķis — lielāks un dziļāks. Bija jau tikušas līdz ceļam.

Taču rudens saules glāsts nav pastāvīgs. Uznāca tumšs mākonis. No mākoņa izšāvās auksts ziemeļa vējš. Mazajiem, kailajiem ceļiniekiem kļuva par aukstu. Vardes lēca, ko spēja, kamēr izstiepās. Kājas tām notirpa, asinis sastinga. Vardes tā arī nosala.

Tā beidzās lēkātāju mūžs. Nosala visas, cik vien te viņu bija.

Un visām galvas pagrieztas pret lielo dīķi viņpus ceļa, kur siltajās dūņās būtu bijis glābiņš.

SARKANKRŪTĪTIS*

Vasarā gāju pa mežu, dzirdu — biezajā zālē kāds skraida. Satrūkos, tad uzmanīgi sāku skatīties apkārt. Redzu — zālē sapinies kāds putniņš: neliels, pelēks, iesarkanām krūtiņām. Paņēmu putniņu un nesu mājās. Biju tik priecīgs par putniņu, ka zemi zem kājām nemanīju.

Mājās es devu tam drupatiņas. Viņš paēda un kļuva jautrāks. Pagatavoju putniņam būrīti un ķēru viņam kukaiņus. Viņš nodzīvoja pie manis visu rudeni. Reiz izgāju rotaļāties, būrīti nebiju labi noslēdzis, un kaķis manu putniņu apēda.

Savu putniņu es ļoti mīlēju. Nu gan raudāju, bet vairs nekā nevarēju līdzēt.

Meža korespondents G. Ostaņins

MANI PĪLĒNI*

Mana māmiņa nolika zem perētājas tītarmātes trīs pīļu olas.

Ceturtajā nedēļā izšķīlās tītarēni un trīs pīlēni. Mēs turējām tos siltumā, kamēr tie kļuva spēcīgi. Tad tītarmāti ar cālēniem pirmo reizi izlaidām ārā.

Pie mūsu mājas bija grāvis ar ūdeni. Pīlēni tūdaļ aiztenterēja turp un metās peldus.

Tītariene sāka šurp turp skraidīt un brēkt: «Ai! Ai!» Ieraudzījusi, ka pīlēni mierīgi peld un viņai nepievērš uzmanību, tā nomierinājās un aizgāja ar saviem cālēniem projām.

Kad bija brītiņu peldējuši, pīlēni sāka salt. Izkāpa no ūdens, dreb un bļauj, bet nav kur sasildīties.

Es paņēmu viņus rokās, apsedzu ar lakatu un ienesu istabā, tad viņi tūlīt nomierinājās. Tā viņi pie manis dzīvoja.

No rīta agri pīlēnus izlaida ārā, un viņi tūlīt metās ūdenī. Kad kļuva auksti, viņi skrēja mājup. Bet uz lieveņa uzlēkt pīfēni * neprata — spārni nebija izauguši — un tādēļ kliedza; tiklīdz viņus kāds pacēla, visi trfs skrēja šurp pie manas gultas, nostājās rindiņā un, kakliņus izstiepuši, kliedza atkal. Es parasti tad vēl gulēju». Māmiņa iecēla viņus gultā, viņi ielīda pie manis zem segas un arī apgūlās.

Rudens pusē viņi izauga lieli, bet mani aizveda uz pilsētu, uz skolu. Mani pīlēni bija ilgi sērojuši pēc manis un klieguši. To uzzinājusi, es dažu labu reizi noraudājos.

Meža korespondente Vera Mihejeva

RIEKSTROŽA NOSLĒPUMS

Mūsu mežos mājo putns, nedaudz mazāks par parasto pelēko vārnu, viss vienos lāsumos. Viņu sauc par riekst- rozi (krēķi).

Viņš mēdz savākt ziemai riekstu krājumus koku dobumos un zem koku saknēm.

Ziemā riekstroži klejo no vienas vietas uz otru, no meža uz mežu ui pārtiek no šiem krājumiem.

Vai no saviem? Jāsaka gan, k; riekstrozis pārtiek nevis no tiem krāju miem, ko pats ievācis, bet no savu radi noliktavām. Atklīdis kādā birzī, ku savu mūžu nav bijis, tas tūlīt sāk izlu kot svešos krājumus. Pārlūko visus do bumus un atrod riekstus.

Tas nu nebūtu nekāds brīnums. Be kā riekstrozis ziemu atrod riekstus, K citi riekstroži noslēpuši zem koku sak nēm un krūmiem? Zemi taču kla sniegs! Bet riekstrozis nolaižas pi krūma, atkašņā apakšā sniegu un vien mēr nemaldīgi atrod tur svešus krāji mus. Kā gan viņš zina, ka no visici tūkstoš apkārtējiem krūmiem un kokiei tieši zem šī glabājas rieksti? Pēc kādāi pazīmēm?

To mēs vēl nezinām.

Ar asprātīgi veiktiem novērojumiei vēl jāizdibina, kā riekstrozis prot a rast zem vienmuļās sniega segas kr; jumus, ko tur noglabājuši citi.

BAIL…

Kokiem nobirušas lapas — mež kļuvis skrajāks.

Zem krūma guļ baltais meža z; ķēns, pie zemes pieplacis, acis vien a] kārt šaudās. Viņam bail. Visapkārt - čab un čaukst… Vai tikai nešvīkst z; ros vanaga spārni? Vai tikai tās nz lapsas kūmiņa kājas, kas čabinās kr tušajās lapās? Bet viņš, zaķēns, arvii vairāk balo, baltraibs kļūst. Kaut ātr; sagaidītu sniegu!

Visapkārt tik košs, krāsains kļuvi viscaur zemē dzeltenas, sarkana iebrūnas lapas.

Bet ja nu pēkšņi mednieks?

Pielēkt kājās? Bēgt? Kur nu! Sa sās lapas zem kājām grab kā skārd Pats no savu soļu dipoņas var prā sajukt.

Un tā nu baltais zaķēns zem kr miņa, sūnās iespiedies, pie bērza celn piespiedies, guļ — klusītēm, nepālu tas, tikai acis apkārt šaudās.

Tik ļoti bail…

VĒJA SLOTAS

Tagad, kad koki kaili, tajos var saskatīt to, kas vasarā nav redzams. Lūk, tālumā bērzi, un tajos no vienas vietas sējas vārnu ligzdas. Bet, ja pienāk klāt, — tās nepavisam nav ligzdas, bet kaut kādi melnu, uz visām pusēm augošu zaru čemuri — vēja slotas jeb raganu slotas.

Atcerieties pasakas par raganām. Tās laižas pa gaisu piestā un nopakaļ savas pēdas ar slotu aizmēž. Dažkārt tās no dūmeņa jāšus uz slotaskāta izlido. Tātad ragana bez slotas nevar iztikt. Tā viņa uz dažādiem kokiem sērgu uzlaiž, lai zaros izveidotos kroplīgi čemuri, līdzīgi slotām. Tā apgalvo jautrie pasaku teicēji.

Bet kā ir zinātniski?

No pumpura attīstās paīss dzinums, kas tūlīt sāk sazarot. Uz jaunajiem zariņiem pārceJo ērces bērni un liek arī

Zinātniski? Kā ir īstenībā? Zaru čemuri rodas no brūcītēm, bet tās rada īpašas ērces vai arī īpašas sēnītes. Lazdu pumpuru ērce tik maza un viegla, ka vējš to brīvi nēsā pa mežu. Kad ērce uzmetusies uz zara, tā ielien kādā pumpurā un apmetas tur uz dzīvi. Augšanas pumpurs — ir gatavs dzinums, stumbriņš ar lapu aizmetņiem. Ērce tos neaiztiek — tā pārtiek tikai no pumpura sulas. Bet no tās kodieniem un izdalījumiem pumpurs saslimst. Un, kad izplaukst, — jaunais dzinums sāk augt burvju ātrumā: sešreiz ātrāk, nekā tam pienāktos.

tiem zaroties. Un tā zarošanās iet arvien tālāk un tālāk. Pumpura vietā izaugusi spuraina, ķēmīga vēja slota, raganas slota.

Tas pats notiek, ja pumpurā iekļūst parazītiskas sēnītes spora un sāk tanī augt.

Vēja slotas aug uz bērziem, alkšņiem, dižskābaržiem, skābaržiem, kļavām, priedēm, eglēm, lapeglēm un citiem kokiem un krūmiem.

DZĪVIE PIEMINEKĻI

Pašreiz īstais koku stādīšanas laiks.

Šai līksmajā un derīgajā darbā bērni neatpaliek no pieaugušajiem. Uzmanīgi, lai neievainotu saknes, izrok un pārstāda aizmigušos kokus jaunajās vietās. Pavasarī kociņš pamodīsies un, it kā nekas nebūtu noticis, sāks augt cilvēku priekam un labumam. Katrs bērns, kas iestādījis un izaudzējis kaut vienu kociņu, sev atstājis brīnišķīgu zaļu pieminekli — dzīvu pieminekli uz visu mūžu.

Bērni labi izdomājuši — stādīt arī dārzos un skolas teritorijā dzīvžogus. Biezi sastādītie krūmi un kociņi ne vien pasargā no putekļiem un sniega, bet arī pulcē daudz mazo putnu: te viņi atrod drošas paslēptuves. Vasarā zaļ- žubītes, zīlītes, ķauķi un citi mūsu mīļie dziedātājputni šajos dzīvžogos novīs ligzdas, izvadās putniņus un centīgi sargās dārzus no kaitīgo kāpuru un citu kukaiņu uzbrukumiem. Un mūs iepriecinās viņu līksmās dziesmas.

Daži jaunie naturālisti vasarā bija aizbraukuši uz Krimu un atveda no turienes savdabīga krūma sēklas. No šīm sēklām pavasarī sāks augt lieliski dzīvžogi. Uz tiem nebūs jākarina uzraksti: Neaiztikti Šie krūmi nevienu nelaidīs cauri, jo tie dur kā ezis, skrāpē kā kaķis un dzeļ kā nātre. Redzēsim, kādi putni izraudzīsies sev par aizstāvi šo nikno sargu.

NAV NEMAZ TIK VIENKĀRŠI

Liekas, nav nekā vienkāršāka: spārni ir — laidies, kad un kurp gribi. Seit iestājies aukstums un bads — pacelies spārnos un laidies tuvāk dienvidiem, kur siltāks. Ja arī tur sāk salt — dodies vēl tālāk. Un, tiklīdz gadās vieta, kur klimats un barība pa prātam, pārziemo tur.

Tomēr tā nav: kādēļ mūsu mazie svilpji lido līdz pašai Indijai, bet Sibīrijas bezdelīgu piekūns lido garām Indijai un desmitiem ziemošanai piemērotu siltu zemju — līdz pašai Austrālijai.

Tatad ne tikai praktisks iemesls dzen mūsu gājputnus uz tālām zemēm, pāri kalniem, pāri jūrām; ne tikai bads un sals, bet kaut kas sarežģītāks, kādas valdonīgas, neapjaušamas jūtas, nezin kā modušās putnos. Starp citu …

Ir labi zināms, ka lielākajai mūsu zemes daļai sensenos laikos pāri gājuši ledāji. Smagā, nedzīvā ledus jūra kā lēna lavīna pārplūdināja visu mūsu līdzenumu, lēnām — simtiem gadu — atkāpās un atkal virzījās uz priekšu, aprakdama zem sevis visu dzīvību.

Putnus glāba spārni. Pirmie pārce- ļotāji aizņēma zemi pie paša ledāja jūras krastā, nākošie lidoja tālāk, vēl tālāk, kā kukuriņu spēlē. Bet, kad ledus jūra atkāpās, putni, ko tā bija izdzinusi no ligzdošanas vietām, steidzās atpakaļ uz savu dzimteni. Pirmie — kas nebija lidojuši tālu, tad nākošie, pēc tam paši tālākie: kukuriņu spēle gāja pretējā secībā. Ļoti lēna kukuriņu spēle: lēcieni ilga tūkstošiem gadu. Un šajos milzu starplaikos putniem pilnīgi varēja nostiprināties paradums pamest savas ligzdošanas vietas rudenī, iestājoties salam, un atgriezties tur līdz ar sauli pavasarī. Sāds paradums iesakņojās, kā mēdz teikt, «līdz kaulam» un tā arī palika. Un tā joprojām gājputni katru gadu lido no ziemeļiem uz dienvidiem.

CITI IEMESLI

Taču putni rudenī laižas ne tikai uz dienvidiem — pretī siltumam, bet ari citos virzienos, pat uz ziemeļiem - pretī bargam salam.

Ir putni, kuri pamet mūsu zemi tikai tādēļ, ka tiem pietrūkst barības, kad zemi apsedz dziļš sniegs, bet ūdeni — biezs ledus. Tikko uz zemes parādās atkusuši laukumiņi — skat, mūsu krauķi, strazdi, cīruļi jau klāt! Tikko uz upēm, ezeriem rodas pirmie lāsmeņi — kaijas, pīles jau klāt.

Pūkpīles nekādi nevar palikt pa ziemu Kandalakšas rezervātā, jo Baltā jūra ziemā pārklājas ar biezu ledu. Viņas ir spiestas laisties uz ziemeļiem: tur plūst siltā Golfa straume, un jūra tur neaizsalst visu ziemu.

Pašā ziemas vidū, braucot no Maskavas uz dienvidiem, jau Ukrainā var ieraudzīt sējas vārnas, cīruļus, strazdus. Visi šie putni tikai nedaudz tālāk aizceļojuši no tiem, kas paliek pie mums uz vietas arī ziemā, — zīlītēm, sniedzēm, ķivuļiem. Arī no tiem daudzi nepaliek uz vietas — klaiņo. Ja nu vienīgi zvirbuļi, kovārņi, baloži pilsētās un laukos irbes nodzīvo visu gadu vienā vietā, bet pārējie putni aizklīst kur nu kurais. Un kā lai te spriež — kurš putns ir īsts gājputns, kurš tikai klejotājs?

Taču mazais svilpis, šis sarkanais kanārijputns, nav klejotājs. Tāpat arī vālodze. Mazie svilpji laižas uz Indiju, bet vālodze pārziemo Āfrikā. Un par gājputniem tie kļuvuši cita iemesla dēļ nekā vairums putnu; ne tādēļ, ka uzbruka un atkāpās ledāji. Te, liekas, jābūt citam cēlonim.

PUTNI AIZLIDO PĀRZIEMOT

(Nobeigums)

Mazo svilpju tēviņš — gandrīz kā parasts zvirbulis, bet galva un krūtiņa tik koši sarkana, ka jāpabrīnās! Vēl vairāk pārsteidz vālodze: pati tīrā zelta krāsā, spārni melni. Neviļus ienāk prātā: «Pārāk košas krāsas putniem!… Vai tikai tie nav svešzemnieki mūsu ziemeļos, varbūt viesi no tālīnām siltajām zemēm?»

Iespējams, ļoti iespējams, ka tā! Vālodze — tipisks Āfrikas putns; mazais svilpis — Indijas. Un varbūt notika tā: pārapdzīvotības dēj šo sugu jaunā paaudze bija spiesta meklēt sev jaunas vietas, kur dzīvot un mazuļus izvadāt. Tā viņi sāka pārvietoties uz ziemeļiem, kur putniem nav jādzīvo saspiesti. Vasarā tur nav auksti. Pat jaundzimušie, kailie putniņi nesaauk- stējas. Bet, kolīdz draud bads un aukstums, — var laisties atpakaļ uz veco dzimteni: tur arī šai laikā mazuļi izvadāti, dzīvo bariņos, saticīgi — savējos nepadzīs! Bet pavasarī — atkal uz ziemeļiem. Un tā tūkstošiem gadu — šurp—turp, šurp—turp! …

Un tā sākās pārlidojumi: vālodzes uz ziemeļiem, pāri Vidusjūrai uz Eiropu; mazie svilpji no Indijas uz ziemeļiem, pāri Altaja kalniem un Sibīrijai, pēc tam uz rietumiem, pāri Urā- liem un tālāk.

Sīs hipotēzes par pārlidojumu izcelšanos mums kaut ko izskaidro. Taču jautājumā par pārlidojumiem paliek vēl bezgala daudz mīklu.

KĀDA DZEGUZĒNA DZĪVES STĀSTS

Šis dzeguzēns izperinājās sarkan- rīklīšu ģimenē pie Ļeņingradas — kādā no Zeļenogorskas dārziem.

Lieki jautāt, kādēļ viņš palika gluži viens ērtajā ligzdiņā pie pašām vecās sgles saknēm. Lieki teikt, cik rūpju, -aižu un uztraukumu viņš sagādāja saviem audžuvecākiem — pamātei un patēvam, kamēr viņi izaudzināja šo •īmu, trīs reizes lielāku par viņiem pašiem. Reiz viņi vai pamira aiz bailēm, <ad dārza saimnieks pienāca pie ligzdas, izņēma no tās dzeguzēnu, kam agad jau bija izaugušas spalvas, ap- ūkoja to un nolika atpakaļ. Uz dze- ruzēna kreisā spārna krasi izdalījās )altu spalviņu plankumiņš.

Ziemu dzeguzēns, tāpat kā visas nūsu dzeguzes, pavadīja Dienvidāfrikā. Tām dzeguzēm, kas atlaižas pie mums rasarā, tur ir dzimtene. Bet šovasar — )avisam nesen — dārza saimnieks eraudzīja vecajā eglē dzeguzi. Tai krei- 1ajā spārnā bija balts plankumiņš.

MĪKLAS ATMINAM, BET NOSLĒPUMS PALIEK

Var būt, ka pieņēmumi par putnu pārceļošanas pirmsākumiem ir pareizi, bet kā atrisināt šādus jautājumus:

1.  Kā putni uzzina savus tūkstošiem kilometru garos pārlidojumu ceļus?

_ Agrāk uzskatīja, ka ikkatrā rudens gājputnu barā ir kaut viens vecais putns, kurš ved jaunos no ligzdošanas vietām uz ziemošanas vietu pa ceļu, ko tas labi iegaumējis. Tagad ir noteikti pierādīts, ka jauno putnu baros, kas tikai šovasar pie mums izšķīlušies no olām, var arī nebūt neviena vecā putna. Dažu sugu putniem jaunie aizlaižas agrāk par vecajiem, citām sugām — vecie pirms jaunajiem. Tā vai citādi — jaunie putni nekļūdīgi noteiktā laikā ierodas pārziemošanas vietās.

Jābrīnās, ka tik mazas smadzenes, lai arī veca putna smadzenes, var atcerēties simtiem kilometru garu ceļu; bet kā to patstāvīgi atrod jaunie, kas tikai pirms diviem trim mēnešiem nākuši pasaulē, un vēl nekā nav redzējuši, — tas ar prātu nav aptverams.

Kaut vai mūsu Zeļenogorskas dzeguzēns. Kā viņš atrada dzegužu pārziemošanas vietas Dienvidāfrikā? Visas vecās dzeguzes aizlaidās no mums gandrīz mēnesi pirms viņa, ceļu parādīt viņam neviens nevarēja. Dzeguzes ir vientuļi putni, baros nekad nesanāk, pat pārceļojumos. Dzeguzēnu audzināja sarkanrīklīši, putni, kas laižas pārziemot uz Kaukāzu. Kā tad mūsu dzeguzēns varēja nokļūt Dienvidāfrikā — tieši tai vietā uz zemeslodes, kur pārziemo mūsu ziemeļu dzegužu paaudžu paaudzes, bet pēc tam atgriezties pie savas ligzdas, kur to izperēja un izaudzēja sarkanrīklīši?

2.  No kurienes jaunie putni zina, kurp tiem tieši jālido pārziemot?

Par šo putnu noslēpumu būs krietni jāpadomā jums — «Meža avīzes» lasītāji — un varbūt arī jūsu bērniem.

Lai atrisinātu šos jautājumus, būs vispirms jāatsakās no tāda nesaprotama vārda kā instinkts, būs jāveic tūkstošiem jaunu sarežģītu mēģinājumu, lai izprastu, ar ko putnu smadzenes atšķiras no cilvēka smadzenēm.

Traktoru dūkoņa mitējusies. Kolhozos beigusies linu šķirošana, un uz staciju dodas pēdējie pajūgi ar liniem.

Kolhoznieki tagad domā par jauno ražu, par jaunām — labākām rudzu un kviešu šķirnēm, ko mūsu zemes kolhoziem audzē jpašas selekcijas stacijas. Tagad mazāk ue lauka, toties vairāk mājā. Nule kolhoznieki visu vērību veltī lopu kūtīm.

Kolhoza ganāmpulki novietoti kūtīs, zirgi — staļļos.

Lauki novākti.

Pelēko irbju bari turas tuvāk pie cilvēku mītnēm.

Viņas pārnakšņo pie piedarbiem, ielido pat ciematos.

KOLHOZU

KALENDARS

Irbju medības beigušās. Kolhoznieki, kuriem ir bises, sākuši iet zaķus izlūkot.

KOLHOZU JAUNUMI

Ziņo Ņ. Pavlova

VAKAR

kolhoza «Uzvara» putnukūtī iedegās elektriskās spuldzītes. Dienas kļuvušas īsas, tādēļ kolhoznieki nolēma vakaros apgaismot putnukūti, lai vistas varētu ilgāk staigāt un knābāt barību.

Vistām lieli prieki. Kad iedegās gaisma, tās tūlīt sāka pērties pelnos. Bet kašķīgais gailis, piešķiebis galvu, ar labo aci pablenza uz spuldzīti un teica:

— Ko, ko! Ek, kā devis ar knābi, bijusi tu maķenīt zemāk.

BAROJOŠI UN GARDI

Labākais aizdars jebkuram ēdienam — siena milti. Tos pagatavo no vislabākajām siena šķirnēm.

Mazie sivēntiņi, ja gribat ātrāk izaugt lieli, tad pieprasiet siena miltus! Vistas, ja gribat katru dienu kladzināt — dižoties ar nule izdēto olu, pieprasiet siena miltus!

NO KOLHOZA «JAUNĀ DZĪVE» ZIŅO

Dārzu brigāde apkopj ābeles. Tās vajadzēja notīrīt un ietērpt. Uz ābeļu kailajiem stāviem nebija nekā, vienīgi zaļgani pelēko ķērpju kruzulīši. Kolhoznieki noņēma no ābelēm šos rotājumus: tajos slēpās kaitīgi kukaiņi. Stumbrus un apakšējos zarus nobalsināja ar kaļķiem, lai iznīktu kaitēkļi, lai neapsvilinātu saule, lai neapsaldētu sals. Tagad balti ietērptās ābeles ir skaistas. Tādēļ arī brigadieris pajokoja:

Ne jau bez iemesla mēs savas ābeles tā saposām pirms pašiem svētkiem. Vedīšu savas skaistules demonstrācijā.

SĒNES SIMTGADĪGAJIEM

Kolhozā «Ausma» dzīvo simtgadīga večiņa Akuļina. Mūsu korespondents atbrauca viņu apciemot, taču mājās nesastapa. Vecmāmuļa Akuļina bija aizgājusi sēņot. Viņa atgriezās ar celmeņu pilnu somu. Un, lūk, kā viņa par tām izteicās:

— Tās sēnes, kas savrup aug un no cilvēku acs slēpjas, tās vairs man nedabūt: acis tumšas palikušas. Bet šīs — kur viena, tur arī viss simts. Un paradušas manas sēnītes, celmenītes, uz celmiem pakāpties, lai vēl redzamākas būtu. Pašas īstākās vecu ļaužu sēnes!

ZEMSNIEGA SĒJUMI

Kolhozā «Darba spars» sakņkopju brigāde sēj vagās salātus, lokus, burkānus un pētersīļus. Sēklas krīt aukstajā zemē, un, ja var ticēt brigadiera mazmeitiņai, — sēklas ar to ļoti nemierā. Viņa sakās dzirdējusi, kā tās pa- skaļi purpinājušas:

— Sējat vai nesējat, bet mēs šādā aukstumā nedīgsim gan! Dīgstiet paši, ja jums tīk!

Taču sakņkopji tieši tādēļ sēj sēklas tik vēlu, lai rudenī tās nespētu uzdīgt.

Toties tas ļoti agri uzdīgs pavasarī un agri nobriedīs. Un ir ļoti patīkami agri saņemt salātus, lokus, burkānus un pētersīļus.

DĀRZU DIENAS KOLHOZOS

KPFSR apgabalos, novados un republikās sākušās Dārzu dienas. Kokaudzētavās sagatavots liels daudzums stādāmā materiāla. Krievijas Federācijas kolhozos tiek .ierīkoti jauni dārzi un ogu lauki vairāku tūkstošu hektāru platībā. Kolhoznieku, strādnieku un kalpotāju piemāju zemes gabalos iestādīs miljonus ābeļu, bumbieru un citu augļu koku.

Ļeņingrada, TASS

ZOOLOĢISKAJĀ DĀRZĀ

Zvēri un putni pārvietojušies no atklātajām mītnēm ziemas dzīvokļos. Viņu būrus silti apkurina.' Tādēļ neviens no zvēriem nepošas uz ilgu ziemas guļu.

Dārza putni, neizlidojpt no saviem būriem, vienā dienā nokļuva no aukstajām zemēm siltajās.

BEZ PROPELLERA

Sais dienās pilsētai pāri lido dīvaini mazi aeroplāni.

Gājēji apstājas ielas vidū, paceļ galvas un brīnīdamies vēro gaisa ekskadriļas lēnos lokus. Viņi jautā viens otram:

— Jūs redzat? …

—   Redzu, redzu.

—   Savādi: kādēļ nav dzirdama propelleru rūkoņa?

—   Varbūt pārāk augstu? Redziet, cik tie maziņi!

—   Ja arī nolaistos, tomēr nekā nedzirdēsiet.

—   Kādēļ tad tā?

—   Tādēļ, ka propelleru tiem nav.

—• Kā tad nav! Vai tā kāda jauna

sistēma? Kā sauc?

—   Ērgļi!

—   Jūs jokojat! Kā gan Ļeņingradā var būt ērgļi!

—   Tie ir klinšu ērgļi. Viņi pašlaik pārlidojumā: dodas uz dienvidiem.

Pilsētas jaunakie notikumi

—   Lūk, kā! Tagad arī pats redzu — tur riņķo putni. Taču, ja nebūtu pateikuši, es domātu, ka tie ir aeroplāni. Cik līdzīgi! Kaut jel reizi spārnus būtu sa- vicinājuši…

STEIDZIETIES SKATĪT

Ņevā pie Leitnanta Smita tilta, pie Petropavlovskas cietokšņa un citās vietās nedēļām ilgi uzturas visdīvaināko formu un krāsu meža pīles.

zuši dodas pēdējā ceļojumā

Rudens uz zemes. Rudens arī zem ūdens.

Ūdens kļūst aukstāks.

Vecie zuši dodas savā pēdējā ceļojumā.

No Ņevas cauri Somu jūras līcim, pāri Baltijas un Ziemeļu jūrai tie dodas uz dziļo Atlantijas okeānu.

Te ir melnās pīles, melnas kā raukji, tumšās pīles ar kumpiem eguniem, baltraibiem spārniem; raibās aupas ar smailu asti un košās, audzkrāsainās gaigalas.

Viņas nemaz nebaidās pilsētas rokšņu.

Tās neizbīstas pat tad, kad tām tieši irsū, ar dzelžaino priekšgalu ūdeni ķeļot, drāžas melns velkonis. Viņas lirst un atkal parādās virs ūdens da- :us desmitus metru no iepriekšējās rietas.

Visas šīs nirpīles ceļo pa Lielo Zie- neļu jūras ceļu. Divreiz gadā — pavasarī un rudenī tās ciemojas pie mums ^eņingradā.

Kad Ņevā sāks iet Lādogas ezera ledus, tās pazudīs.

Neviens no viņiem vairs neatgriezīsies upē, kur pavadījis visu savu mūžu. Visi atradīs sev kapu okeānā, tūkstošiem metru dziļumā.

Taču pirms nāves tie vēl izmetīs ikrus. Tur dziļumā nav tik auksti, kā varētu domāt: tur ir septiņi grādi silts. No katra ikru graudiņa drīz izšķilsies sīks, caurspīdīgs kā stikls zuša mazulis — leptocefals. Miljardiem leptoce- falu dosies tālā ceļojumā. Un pēc trim gadiem tie nonāks Ņevas ietekā.

Te viņi izaugs un pārvērtīsies zušos.

AR dzinĒjsuŅiem rudenĪ

Dzestrā rudens rītā mednieks ar bisi pār plecu izgāja laukos. Tsā saitē viņš turēja divus dzinējus, divus spēcīgus suņus platām krūtīm, melnus, ar rūsganiem lāsumiem.

Piegāja pie mežiņa. Palaida suņus no saites un iesūtīja tos mežā. Suņi metās krūmājā.

Pats-vjņš klusi gāja gar mežmalu, meklēdams slēptuvi, kur nostāties.

Nostājās aiz celma iepretim krūmiem, kur nemanāma meža taka izvi- jās no meža un ielocījāsgravā.

Nepaguva ne nostāties, kad dzinēji jau bija uzgājuši pēdas.

Pirmais ierējās vecais medību suns Piksis: ievaukšķējās rupji un dobji. **•

Pēc tam skaļi un spalgi sāka riet jaunais Riksis.

Pēc balss jau mednieks pazīst, ka suņi izcēluši zaķi. Zemu ošņādami pēdas, viņi dzen to tagad pa lietū izmirkušo, melno rudens zemi.

Rējieni atskan te tuvāk, te tālāk: zaķis met lokus.

Lūk, balsis atkal tuvojas — dzen šurp.

Ak, snauduli! Te jau viņš ir, lūk, garauša rūsganais kažociņš pazib gravā!

Nogulēja mednieks! …

Lūk, dzinēji klāt: priekšā Piksis, tam nopakaļ, mēli izkāris, Riksis. Aizjoņoja pa gravu zaķim pa pēdām.

Nu, nekas. Gan jau atkal iedzīs mežā. Piksis ir neatlaidīgs suns: piesējies pēdām, nepazaudēs tās, nenoklīdīs — saprātīgs suns.

Lūk, kā dzenā — riņķī un atkal mežā iekšā.

«Lai nu kā, pelēcis nāks ārā pa šo pašu ceļu,» domā mednieks. «Tagad nu vairs garām nepalaidīšu!»

Klusums … Tad — kas tas?

Kādēļ balsis tik neskanīgas?

Lūk, Piksis pavisam apklusis.

Vienīgi Riksis spalgi kvekšķ.

15'

Klusums …

227

Atkal atskan Pikša balss, tikai pavisam citādi, daudz aizrautīgāk, gār- dzošāk. Smilkstoši, aizgūdamies, īsiem aprautiem rējieniem pievienojas arī Riksis.

Uzgājuši citas pēdas.

Kādas? Tikai ne zaķa.

Domājams, tur dižmedījums …

Mednieks ātri pārmaina bisē patronas: ieliek visrupjākās skrotis.

Pa taciņu ātri aizcilpo garausis, aizjoņo projām pa lauku.

Mednieks to redzēja gan, taču bisi nepacēla.

Gārgdami, nikni un aizvainoti smilkstēdami, tuvojas dzinēji … Un pēkšņi uz takas starp krūmiem, kurp nupat aizjoņoja zaķis, parādās liesmaini sarkana mugura, balta krūts … Skrien tieši uz mednieku.

Mednieks piesvieda bisi pie vaiga.

Zvērs to pamanīja, metās ar kuplo asti uz vienu pusi, tad cirtās uz otru pusi.

Par vēlu!

Bāc! Kā liesma pašāvusies gaisā, beigtā lapsa izstiepjas zemē.

No meža izaujo dzinēji un metas tai klāt. Ar zobiem iekodušies sarkanajā kažokā, plucina — tūlīt saplosīs!

— Nost! — bargi uzsauc mednieks un skrien, steidzas suņiem atņemt dārgo medījumu.

PAZEME

(Mūsa speciālkorespondenta raksts)

Mežā netālu no mūsu kolhoza ir kāda slavena loti veca āpšu ala. Tā saucas gan «ala», tomēr patiesībā nav nemaz ala, bet gan vesels pakalns, ko daudzās āpšu paaudzes izrakņājušas krustām šķērsām. Gandrīz kā āpšu metro.

Šo «alu» man parādīja Sisojs Sisojičs. Uzmanīgi aplūkoju pakalnu un saskaitīju tam sešdesmit trīs ieejas un izejas. Šur tur krūmos zem paugura bija vēl nemanāmas blakus aliņas.

Nebija grūti pārliecināties, ka šai plašajā apakšzemes miteklī nedzīvo apši vien: pie dažām ieejām ņudzēja vaboles kaprači un mēslu vaboles. Tās rosījās ap pamestajiem vistu, rubeņu, irbju kauliem un garajiem zaķu mugurkauliem. Āpsis šādos nedarbos nav vainīgs, vistas un zaķus tas neķer. Viņš ir tīrīgs: savu pusdienu atliekas vai citus netīrumus nekad nepamet alā vai tās tuvumā.

Zaķu, meža putnu un vistu kauli gaiši liecināja, ka šeit pazemē blakus āpšiem dzīvo lapsu ģimene.

Dažas alas bija izrakņātas un pārvērstas īstās tranšejās.

—  Mūsu mednieciņi pūlējušies, — paskaidroja Sisojs Sisojičs. — Tikai velti, lapsēni un āpsēni paslēpušies kaut kur pazemē; izrakt viņus no šejienes nekādi nevar.

Brīdi klusējis, viņš piebilda:

—   Bet nu pamēģināsim saimniekus no šejienes izkvēpināt!

Otrā rītā atnācām pie paugura trijatā. Sisojs Sisojičs, es un vēl viens puisis, kuru Sisojs Sisojičs ceļā pa jokam dēvēja gan par krāsnkuri, gan urķētāju.

Lai arī trijatā, tomēr ilgi ņēmāmies, kamēr aizbāzām visas apakšzemes izejas, atstājot vaļā vienu apakšā un divas paugura augšā. Pie apakšējas ieejas sakrāvām žagaru kaudzi un kadiķu un egļu skujas.

Mēs ar Sisoju Sisojiču ffostājāmies katrs pie savas izejas augšā aiz krūmiņiem. «Krāsnskuris» aizdedzināja pie ieejas sārtu. Kad uguns labi iedegās, sakrāva virsū egļu skujas. Pacēlās biezi, kodīgi dūmi. Drīz tie sāka plūst alā kā skurstenī.

Mēs, šāvēji, savās slēptuvēs nepacietīgi gaidījām augšā no izejas parādāmies dūmus. Vai papriekš izskries veiklā lapsa vai izvelsies resnais, tūļīgais āpsis? Varbūt nu jau viņiem tur pazemē kož dūmi acīs?

Taču zvēram, kas tup alā, arvien liela pacietība.

Tad redzu, ka aiz krūmiem, kur stāv Sisojs Sisojičs, paceļas dūmu strūkliņa. Iekūpējās arī pie manis.

Nu vairs nebūs ilgi jāgaida: tūlīt šķaudot un sprauslājot izlēks zvērs vai, ticamāk, pat vairāki cits pēc cita. Bise jau pie pleca: kaut tikai nepalaistu garām veiklās lapsas.

Dūmi sabiezē. Lūk, jau veļas mutuļiem un sagulst krūmos. Jau kož man acīs, tek asaras — tā tik skaties, ka nepalaid zvēru, kamēr mirkšķini un asaras slauki.

Bet zvēru vēl arvien nav.

Rokas piekusušas, bisi turot pie pleca. Nolaidu bisi.

Gaidījām, gaidījām, puisis vēl arvien piemeta ugunskuram žagarus un egļu zarus. Neviens zvērs tomēr tā arī neiznāca.

—   Vai domā, ka tie noslāpuši? — Sisojs Sisojičs atceļā runāja. — N-nē,

•)9Q

brāl, tie vis nav noslāpuši! Dūmi velkas pa alu uz augšu, bet viņi aizgājuši dzijumā. Šie tur nezin cik dziji izrakuši.

Neveiksme bija mazo, bārdaino vīru smagi nomākusi. Viņu mierinot, es pastāstīju par takšiem un asspalvainajiem foksterjeriem — īsti nikniem suņiem, kas lien alās pēc pašiem āpšiem un lapsām. Sisojs Sisojičs pēkšņi iekarsa: lai dabūjot viņam tādu šuneli, vienalga, no kurienes, bet lai dabūjot.

Bija jāapsola sagādāt.

Drīz pēc tam es aizbraucu uz Ļeņingradu, un negaidot man laimējās: kāds pazīstams mednieks man aizdeva savu iemīļoto taksi.

Kad atgriezos ciemā un parādīju šuneli Sisojam Sisojičam, viņš pat saskaitās:

— Vai tu smieties par mani esi sadomājis? Tādu žurku ne tikvien vecs lapsu tēviņš, bet pat lapsēns nokodīs un izspļaus.

Sisojs Sisojičs pats bija ļoti maza auguma, un tas viņu sāpināja, tādēļ arī citiem, pat suņiem, viņš mazu augumu necieta.

Taksim tiešām bija smieklīgs izskats: mazs, zems un garš, ar greizām, izvērstām kājelēm. Bet, kad šis neizskatīgais šunelis, atņirdzis spēcīgos ilkņus, nikni ierēcās uz Sisoju Sisojiču, kas bija neuzmanīgi pastiepis pret to roku, un ar negaidītu sparu metās viņam virsū, tad Sisojs Sisojičs steigšus atlēca un tikai noteica: «Ak tu! Cik negants!» — un apklusa.

Tikko bijām piegājuši pie pakalna, šunelis tik neganti sāka rauties uz alu, ka gandrīz izmežģīja man roku. Līdzko atlaidu viņu no saites, tas jau pazuda tumšajā alā.

Cilvēks savām vajadzībām izaudzē neparastas suņu sugas, un varbūt pati apbrīnojamākā ir taksis, šis mazais apakšzemes dzinējs. Viņa ķermenis — šmaugs kā caunai, tieši kā radīts lodāšanai pa alām; greizās kājas labi piemērotas zemes kārpīšanai un rakšanai, kā arī lai stingri atspertos; garais, smailais purns — lai satvertu zvēru, ieķertos tajā ar ciešu kampienu. Un tomēr man bija baigi, stāvot pie alas un gaidot, kā beigsies tur tumšajā pazemē asiņainā sadursme starp labi audzināto istabas sunīti un nikno meža zvēru. Bet ja nu šunelis no alas neatgriežas? Kādu gan seju rādīšu saimniekam, kas būs pazaudējis savu iemīļoto taksi?

Pazemē bija sākusies dzīšana. Zem biezās velēnu kārtas bija dzirdami apslāpēti, tomēr skaņi suņa rējieni. Likās, ka dzinējsuņa balss skan tālumā, nevis zem kājām.

Piepeši rējieni tuvojās, kļuva dzirdamāki. Aiz liela niknuma gluži aizsmakuši. Vēl tuvāk … Piepeši atkal sāka attālināties.

Mēs ar Sisoju Sisojiču stāvējām pakalnā, pirkstos līdz sāpēm žņaudzot nevajadzīgās bises. Riešana atskanēja te no vienas, te otras, te trešās izejas.

Pēkšņi tā aprāvās.

Zināju, ko tas nozīmē: mazais dzinējs tātad tumšajā gaitenī kādu panācis un ar to saķēries.

Tikai tagad es piepeši iedomājos to, kas man bija jau jāapsver pirms šuneļa ielaišanas alā: mednieki, dodoties šādās medībās, parasti ņem līdzi lāpstas un, tikko ienaidnieki .pazemē saķērušies, steigšus sāk virszemē rakt, lai palīdzētu taksim, ja tam ļauni klātos. Tas iespējams tur, kur cīņa noris ap metru dziļumā. Turpretī šai dziļajā alā, no kuras pat ar dūmiem nevar zvēru izkvēpināt, nav ko domāt sunītim palīdzēt.

Ko gan esmu izdarījis? Taksis, protams, tur dziļumā aizies bojā. Tur tam varbūt ir jācīnās ne ar vienu vien zvēru.

Te atkal atskanēja dobja riešana.

Nepaguvu vēl nopriecāties, kad tā no jauna apklusa — nu jau galīgi.

Ilgi, ilgi mēs ar Sisoju Sisojiču stāvējām virs drosmīgā svešā sunīša mēma kapa.

Neuzdrošinājos aiziet. Sisojs Sisojičs ierunājās pirmais:

—  Jā, brāl, mēs abi uzvedāmies kā muļķi! Šunelis laikam būs uzdūries kādam lapsu vai āpšu tēviņam.

Un, drusku vilcinādamies, piebilda:

—   Nu, iesim? Vai vēl gaidīsim?

Te gluži negaidot no zemes apakšas atskanēja čaboņa.

No alas parādījās smaila, melna astīte, tad līkās pakaļkājiņas, un tad ar pūlēm izlīda arī pats šmaugais taksis, viss notraipījies ar asinīm un smiltīm! Biju tik līksms, ka metos sunim klāt, saķēru to un sāku vilkt augšup.

Aiz suņa no tumšās alas parādījas vecs, trekns āpsis. Tas nekustejās. Taksis ar ciešu tvērienu turēja šo aiz kumbra, nikni purināja un ilgi vel negribēja laist vaļā savu nāvīgo ienaidnieku, it kā baidītos, ka tikai tas neatdzīvojas.

ŠAUJ

ATBILDI

TIEŠI

MĒRĶĪ!

ASTOTĀ SACENSĪBA

1.   — Kā zaķim vieglāk skriet — no kalna vai pret kalnu?

2.   — Kādus putnu noslēpumus mums atklāj lapkritis?

3.    — Kurš meža iemītnieks kaltē sev sēnes kokos?

4.    — Kurš zvērs vasaru dzīvo ūdenī, ziemu zemē?

5.    — Vai putni sev savāc krājumus ziemai?

6.    — Kā skudras sagatavojas ziemai?

7.    — Kas ir putnu kaulos?

8.    — Kādas krāsas tērps jāvelk medniekam rudenī?

9.   — Kad putnu grūtāk ievainot — vasarā vai rudenī?

10.   — Kam ir šāda briesmīga galva, kas te uzzīmēta?

11.   — Vai zirnekli var saukt par ku

kaini?

12.   — Kur vardes paslēpjas ziemu?

13.    — Šeit uzzīmētas triju dažādu

putnu kājas. Viens no šiem putniem dzīvo kokos, otrs — uz zemes, trešais — ūdenī. Kuras katram pieder?

14.   — Kuram zvēram ķepas izvērstas

ar plaukstām katra uz savu pusi un uz āru?

15.   — Lūk, ausainās pūces galva. Ar

zīmuļa galu parādiet zīmējumā pūces ausis!

16.   — Iekrita plāksteris ūdenī, pats

nenogrima, ūdeni nesaduļ- ķoja.

17.   — Iet iedams, aiziet nevar. Ķer vai neķer, noķert nevar.

18.   — Vienu vasaru audzis, sētu pāraudzis.

19.   — Skrien skriedams, lido lidodams, tuvāk netiksi.

20.    — Kas vārnai pēc trīs gadiem atgadās?

21.    — Dīķī peldējās, sauss palika.

22.    — Miesu valkājam, kaulus aizmetam, galvu apēdam.

23.    -v Nav ķēniņš, bet ar kroni staigā, nav karā jājis, bet pieši

pie kājām; nav uzraugs, bet visus agri ceļ.

24.    — Aste ir, bet nav zvērs; spalvas ir, bet nav putns.

1 SLUDINĀJUMI"

Izziņojam septīto pārbaudi

vērīgās acs

goda nosaukuma iegūšanai ar virsrakstu «kas to darījis?»

1. zīm.

a)  Kas te izlupinājis eg]u čiekurus un tos nometis vienā kaudzē zemē?

b)  Kas, uz celma tupēdams, čiekurus apgrauzis, atstādams tikai serdeņus?

c)  Kas izurbis caurumiņus un izēdis riekstiņus?

(1) Kas uznesis sēnes kokā un saspraudis zaros?

2. zīm.

3. zīm. Kas tā apstrādājis dadzi?

Veca bērza mizā redzami vienādi šķautnaini, lokā izdobti caurumiņi. Kā darbs tas ir, un kam tas vajadzīgs?

4. zīm.

Kas tumšajā mežā ar nagiem kokus bojājis — egļu lūkus plēsis? Kam tie viņam vajadzīgi?

5. zīm.

Kas te strādājis — tik daudz koku sagāzis, apgrauzis un tīši tik daudz zaru nolauzis?

Ikkatrs var atgūt pirmās šķiras labību, ko grauzēji sanesuši no lauka. Vajag tikai iemācīties uzmeklēt un atrakt lauku peļu alas.

Šajā «Meža avīzes» numurā pastāstīts, kādus lielus izlases graudu krājumus šie kaitīgie zvēriņi savelk no mūsu laukiem savos pieliekamos.

■ LŪDZAM NETRAUCĒT ======:

Mēs esam ierīkojuši sev siltus ziemas mājokļus un liekamies uz guļu līdz pavasarim.

Mēs jūs neaiztiekam, ļaujiet arī jūs mums mierīgi atpūsties.

Lācis. Āpsis. Sikspārnis

meža avīze

Nr. 9

ZIEMAS VIESU MĒNESIS ~ No 21. novembra lidz 20. decembrim

(Trešais rudens mēnesis)

Saule ieiet Strēlnieka zīme J

9. N-

GADS — SAULES POĒMA: NOVEMBRIS MEZA NOTIKUMI

Zaļo un plaukst zem sniega. — Mežā turpinās dzīve. — Lidojošās puķes. — No ziemeļiem. — No austrumiem. •— Laiks uz dusu. — Pēdējais lidojums. — Cauna medī vāveri. — Zaķa viltība. — Nelūgtais neredzamais viesis. — Dzeņa kalve. — Pajautā lācim. — Tikai pēc stingra plāna KOLHOZU KALENDARS

SATURS

PILSĒTAS JAUNAKIE NOTIKUMI

Vasilija salas rajona vārnu un kovārņu kopsapulce. — Izlūki. — Namiņš — ēdnīca. — Namiņi putniem

MEDĪBAS

Vāveru medības. — Ar cirvi. — Uz caunām. — Nakti un dienu ŠAUTUVE, devītā sacensība SLUDINĀJUMI. VERIGĀ ACS, astotā pārbaude

GADS — SAULES POĒMA 12 MENESOS

Novembris — pirmā sala un sniega mēnesis.

Novembris — septembra mazdēls, oktobra dēls, decembra brālis: novembris dzelzi kaļ, decembrim tilts jau gatavs. Novembris ar dārku zirgu atbrauc — te sniegs, te dubļi; te dubļi, te sniegs. Novembra kalve, lai ari nav no lielajām, bet visai zemei dzelzs vākus kaldina: jau aizsalusi dīki un ezeri.

Tagad rudens veic savu trešo darbu: izģērbis mežu, sasaldējis ūdeņus, tas apsedz zemi ar sniega segu. Mežā nav tīkami: lietū šaustīti un izmirkuši stāv kaili un melni koki. Uz upes spīguļo ledus, — bet palūko soli spert: zem kājām ielūzis, un tu iegāzīsies stindzinošajā ūdeni. Uz lauka visi ar sniegu apklātie ziemāju sējumi pārstājuši augt.

Tomēr tā vēl nav ziema: tikai priekšziema.

Lāgiem vēl pagadās arī saulaina dieniņa. Ak, tavu prieku visai dzīvajai radībai! Paskat, tur no sakņu apakšas lien ārā melni odiņi, mušiņas un paceļas gaisā. Te zem kājām uzziedējusi pienene, māllēpe — zeltainās pavasara puķītes! Sniegs nokusis … Bet koki guļ cieši iemiguši, sastinguši līdz pavasarim, neko nejūt.

Tagad sākas kokmateriālu sagatavošanas laiks.

ZAĻO UN PLAUKST ZEM SNIEGA

Šodien, atrakuši sniegu, pārbaudīju savus viengadīgos augus. Tie ir augi, kuri parasti nodzīvo tikai vienu pavasari, vienu vasaru, vienu rudeni.

Bet šoruden es pamanīju, ka ne visi tie ir iznīkuši. Pat tagad, decembrī, daudzi vēl zajo. Dzīva ir maura sūrene. Tā ir lauku sētu zālīte, kas mēdz augt istabu priekšā. Tai ir savijušies pacilus stublāji (tajos tik nesaudzīgi noslauka kājas), iegarenas lapiņas un tikko pamanāmi sārti ziediņi.

Dzīva arī sīkā nātre. Vasarā tā nemaz nav cigšama, ravētājam tā sadzeļ rokas vienās tulznās. Bet tagad, decembrī, prieks redzēt pat nātri.

Arī matuzāle dzīva. Vai atceraties to? Glīts, mazs augs sīki robotām lapiņām, iegareniem, sārtiem ziediem, ar tumšiem ziedlapiņu galiem. Jūs to bieži esat redzējuši sakņu dārzā.

Visi šie viengadīgie augi vēl dzīvi. Taču es zinu, ka pavasarī to vairs nebūs. Kāda gan jēga šādai dzīvei zem sniega? Kā to lai izskaidro? To es nezinu, bet vajadzētu uzzināt.

Ņ. Pavlova

diju; citiem patīk pārziemot pie mums, Ļeņingradas apgabalā. Ziemu viņiem pie mums pietiek gan siltuma, gan barības.

LIDOJOŠĀS PUĶES

Cik sērīgi slejas melnie alkšņu zari! Ne lapiņas zaros, ne zaļas zālītes zemē! Pagurusī saule tikko paveras no pelēkajiem mākoņiem.

Pēkšņi melnajā alksnājā saulē ie- dzirkstas koši, priecīgi ziedi. Neparasti lieli — balti, sarkani, zaļi, zeltaini. Tie apbēruši alkšņu melnos zarus, ar spilgtiem plankumiem izraibinājuši bērza balto mizu, krīt zemē, košiem spārniem lidinās gaisā.

Tie sasaucas stabuļu balsīs. Laidelējas no zemes zaros, no koka uz koku, no meža mežiņā. Kas viņi ir, no kurienes radušies?

NO ZIEMEĻIEM

Tie ir mūsu ziemas viesi — mazie dziedātāju putni no tālajiem ziemeļiem. Te ir sarkankrūtainie, sarkangal- vainie mazie ķeģi, zīdastes ar

MEŽĀ TURPINĀS DZĪVE

Mežā saimnieko ledains vējš. Čīkst un šūpojas applūkātie bērzi, apses un alkšņi. Pēdējie gājputni steigā pamet savas dzimtās vietas.

Vēl visi mūsu vasaras putni nav aizlidojuši, kad pie mums jau ieradusies ziemas viesi.

Katram sava gaume un savas paražas: vieni pa ziemu pārceļo uz Kaukāzu, Aizkaukāzu, Itāliju, Ēģipti, In

ļuucieiii sarKaniem pirkstiņiem — spalviņām uz spārniem, aveņu krāsas ziemeļu svilpji un krustknābji — zajganās mātītes un sarkanie tēviņi. Te ir arī zeltaini zaļganie ķivuļi, dzel- tenspalvainie dadzīši un resnie lielie svilpji ar kuplu, koši sārtu krūti. Mūsu ķivuļi, dadzīši un svilpji pārvietojušies uz dienvidiem, kur siltāks. Sie turpretī vijuši ligzdas ziemeļos. Tur tagad tik stiprs sals, ka pie mums tiem liekas silts.

Dadzīši un ķeģi noņemas ap alkšņu un bērzu sēklām. Zīdastes un svilpji — gar sērmūkšļu un citām ogām. Krustknābji — gar priežu un egļu čiekuriem. Un paēduši ir visi.

NO AUSTRUMIEM

Pazemais kārklājs piepeši uzziedē- s kupliem baltu rožu ziediem. Baltās )zes spurdz no krūma uz krūmu, tekalē z zariem; zibēt zib kātiņi — kājiņas r melnajiem, asajiem nadziņiem, aisā ņirb balto ziedlapiņu — spārniņu īvas, skan svilpieni un liegas, melo- skas balstiņas.

Tās ir lazurzīlītes.

Tās nav ziemeļnieces, viņas atlai- išās pie mums pāri Urālu kalniem no istrumiem, no saltās, sniegputeņiem īgātās Sibīrijas. Tur sen jau ir ziema i zemos kārklu krūmus ieputinājis iļš sniegs.

LAIKS UZ DUSU

Blīvs, pelēks mākonis aizsedzis uli. No debesīm krīt slapjš, pelēks iegs.

Dusmīgi rukšķot, savā alā iečāpo brangs āpsis. Viņš ir neapmierināts: mežā ir slapjš un dubļains. Ir laiks nolīst dziļāk zemē — sausā, tīrā smilšu midzenī. Laiks likties uz auss.

Mazās, izspūrušās meža vārnas — bēduroži — sakāvušās biezoknī. Šurp turp šaudās salijušie putni kafijas biezumu krāsā. Brēc spalgām vārnu balsīm.

Galotnē dobji ieķērcās vecais krauklis: viņš tālumā ieraudzījis maitu. Aizlaidās, spārniem vizuļojot zili melnā spīdumā.

Mežā ir kluss. Smagi krīt sniegs uz melnajiem kokiem, uz brūngano zemi. Zemē trūd lapas. Sāk arvien stiprāk snigt. Sniegs krīt lielām pārslām, apber melnos koku zarus, apklāj zemi…

Sala pieveiktas, cita pēc citas aizsalst mūsu apgabala upes: Volhova, Svira, Ņeva. Beidzot aizsalst arī Somu jūras līcis.

No jaunā naturālista dienasgrāmatas

PĒDĒJAIS LIDOJUMS

Novembra pēdējās dienās, kad jau bija uzkritis krietni daudz sniega, pēkšņi apmetās siltāks. Kust gan nekusa.

No rīta pastaigādamās skatos: visur sniegā — gan ceļmalas krūmos, gan starp kokiem — lidinās melni odiņi. Lidojums nespēcīgs, nevarīgs. Kaut kur no lejas pacēlušies, it kā vēja nesti, tie rāmi apmet loku un sāniski nolaižas sniegā.

Pēcpusdienā sniegs sāka kust un krist arī no kokiem; tikko tu pacel galvu, acī tev iekrīt ūdens lāse vai sejā iešļācas auksti ūdens putekļi. Un tad nez no kurienes saradās milzums mazu mušiņu — arī melnu; vasarā nebiju tādu odu un mušiņu pat redzējusi. Mušiņas lidoja itin jautri, tomēr zemu — virs paša sniega.

Kad vakarā atkal kļuva vēsāks, visas mušiņas un odiņi kaut kur pazuda.

Meža korespondente Verika

CAUNA MEDI VĀVERI

Pie mums mežā atceļojušas daudz vāver,u.

Ziemeļos, kur tās dzīvoja, nepietika čiekuru — tur bijusi neraža.

Vāveres sasēdušas priedēs. Ar pa- kaļkājiņām turas pie zara, priekšējās saņēmušas čiekuru un grauž.

Vienai čiekurs izspruka no ķepiņām un nokrita zemē sniegā. Vāverei čiekura sametās žēl. Viņa dusmīgi nošmaukstināja un no zara uz zaru, no zara uz zaru devās lejup.

Pa zemi lēkšiem vien, lēkšiem vien —' ar pakaļkājām atsperas, uz priekšējām atbalstās — lēkšiem vien.

Te, skatās, žagaru kaudzē pavīd tumšs kažociņš, spridzīgas ačeles … Vāvere piemirsa čiekuru. Uzlēca pirmajā kokā — un šāvās pa stumbru augšup. Bet no žagariem izskrēja cauna un metās vāverei pakaļ. Aši uzskrēja kokā. Vāvere jau zara galā.

Cauna skrien pa zaru, vāvere tikmēr pārlec uz citu koku.

Cauna savilka savu šmaugo, lokano ķecmeni kamolā — uzmeta kūkumu un arī-rēca.

Vāvere bēg pa stumbru, cauna dzenas pakaļ. Vāvere veikla, cauna vēl veiklāka.

Vāvere uzskrēja līdz pašai galotnei — augstāk vairs nevar; un blakus nav arī koku. Cauna tepat klāt…

Vāvere metas no zara zarā lejup.

Cauna pakaļ.

Vāvere skrien pa pašiem zaru galiem, cauna turas stumbra tuvumā, kur zari resnāki. Hop, hop, hop — nu jau beidzamais zars.

Lejā zeme, augšā cauna.

Izvēles nav: hop! — zemē un steigšus pie otra koka.

Taču uz zemes vāverei cīņa ar caunu nav pa spēkam. Cauna to ar trīs lēcieniem panāca, nogāza, un vāverei beigas …

ZAĶA VILTĪBA

Naktī garausis bija ielavījies augļu dārzā. Līdz rītam apgrauza divas ābelītes: jaunajām ābelēm miza tik ļoti salda, uarausis pai nemanīja, tva mm sniegs uz galvas krīt: grauž tikai un gremo, grauž tikai un gremo.

Ciemā gailis nodziedāja vienu, otru un trešo reizi. Ierējās suns.

Zaķis beidzot atjēdzās: jābēg uz mežu, kamēr ļaudis nav piecēlušies. Visapkārt balts: tā brūndzeltenais ka žociņš tagad jau iztālēm redzams. Ap skaužams ir baltais zaķis: tas pašreiz viscaur balts.

Pa nakti uzsnidzis mīksts, čagam sniedziņš. Garausis skrien un atsta sniegā pēdas. No garajām pakaļkājan sniegā paliek garenas pēdas, no īsa jām priekškājām — ripulīši. Mīkstaj; sniegā skaidri redzams ik nadziņš, il svītriņa.

Garausis skrien pa lauku, skrien p< mežu, bet pēdas tam līdzi. Viņš taga< pēc krietnajām pusdienām liktos kādi stundiņu zem krūma pasnaust, bet tavi postu — pēdas visur nodod.

Garausis tad nu izdomāja viltību sāka savas pēdas jaukt.

Ciemā pa to laiku ļaudis jau pamo dušies. Saimnieks iziet dārzā — t manu dieniņ! — divas labākās ābelīte apgrauztas. Paskatījās sniegā un vis saprata: zem kociņiem zaķa pēdas. P; draudēja ar dūri: pagaidi tu man! A savu ādu atbildēsi par postījumu!

Atgriezās istabā, pielādēja bisi u devās pa pēdām.

Lūk, te garausis pāri zedeņiem pa lēcis, šeit skrējis pa lauku. Mežā pēd; iet cilpu cilpām starp krūmiem. T tevi neglābs: atšķetināsim.

Re, pirmā cilpa: garausis apmel loku ap krūmiem un tad pats šķērso, savas pēdas.

Re, otra.

Saimnieks iet pa pēdām un izstaiļ abas cilpas. Bise gatavībā.

Te — kas tas? Pēdas izbeidzas apkārt tīra vieta. Ja zaķis būtu lec varētu redzēt.

Saimnieks pieliecas. Re! Atkal viltība: garausis apgriezies un gājis atpakaļ pa savām pēdām. Rūpīgi licis ķepiņas savās pēdās — uzreiz pat atšķirt nevar «dubultpēdas».

Saimnieks dodas pa pēdām atpakaļ. Iet, iet un atkal iznāk uz lauka. Tātad pārskatījies; tur atkal kāda viltība.

Atgriezās, gāja atkal pa «dubult- pēdam». Ā, lūk: «dubultpēdas» ātri izbeidzas, tālāk pēdas atkal iet vienkārt. Šeit tātad jāmeklē cilpa — lēciens sāņus.

Tā arī ir: garausis tieši pa pēdām pārlēcis krūmiem pāri un meties sāņus. Pēdas atkal turpinās vienkārt. Tad izbeidzas. Atkal «dubultpēdas» pāri krūmam, un tālāk iet lēcieniem.

Tagad skaties abām acīm … Vēl viena cilpa. Tagad garausis kaut kur zem krūma guļ. Slēpies vien, nepiemānīsi!

Zaķis tiešām gulēja tuvu. Tikai ne zem krūma, kā domāja mednieks, bet zem kritušu koku kaudzes.

Pa miegam tas izdzirda soļu čaboņu. Tuvāk un tuvāk …

Pacēla galvu — redz: nāk kājas velteņos. Pret zemi nolaists melns bises stobrs.

Garausis klusītēm izlīda no migas un — spudūc! — aiz kaudzes. Baltā, strupā astīte pazibēja krūmos, tik vien bija ko redzēt.

Saimnieks atgriezās mājās tukšā.

NELŪGTAIS NEREDZAMAIS VIESIS

Mūsu purvos ieradies vēl viens nakts mednieks. Ieraudzīt to ļoti grūti: naktī tumšs, bet dienu to nevar atšķirt

gim.Ķa. v n,ia ii puiaro zemju iedzīvotājs un tērpies, pielāgojoties ziemeļu mūžīgā sniega krāsai. Šis mednieks ir b a 11 ā p ū c e.

Viņa ir gandrīz tikpat liela kā! ūpis, un arī spēka tai nebūs daudz mazāk. Tā ēd lielus un mazus putnus, peles, vāveres un zaķus.

Tās dzimtajā tundrā tik auksts, ka tur gandrīz visi zvēriņi paslēpušies alās, bet putni aizlidojuši.

Bads piespiedis balto pūci doties ceļā un apmesties pie mums. Pirms pavasara viņa nedomā atgriezties mājās.

DZEŅA KALVE*

Aiz mūsu sakņu dārza daudz vecu apšu, bērzu un viena ļoti veca egle. Tai bija daži čiekuri. Lūk, pēc šiem čiekuriem atlidoja raibais dzenis. Viņš nosēdās uz zara, ar garo knābi norāva vienu čiekuru un aizlēca pa stumbru uz

augšu. Iesprauda čiekuru koka plaisā un sāka to kalt ar knābi. Izlobījis sēklas, dzenis čiekuru nometa zemē un devās pēc cita. Tai pašā plaisā iesprauda otru čiekuru, tad trešo un tā strādāja līdz tumsai.

Meža korespondents L. Kuborers

pAJAUtA LĀCIM

Lai paglābtos no saltajiem vējiem, lācis paradis iekārtot sev ziemas patvērumu — midzeni — zemās vietās, pat purvos, biezā eglienā. Bet te cilvēkam jāpabrīnās: ja ziema paredzama silta, gaidāmi atkušņi — lāči katrā ziņā apgulsies augstākās vietās, skrajās piekalnēs. To pārbaudījušas daudzas mednieku paaudzes.

Tas ir saprotami: lāči baidās no atkušņiem. Un patiešām — kā tad būs, ja ziemas vidū lācim zem sāna satecēs atkusušā sniega paltis, bet, aukstumam atkal iestājoties, samirkušais lāča kažoks sasals ledus bruņās. Kas tā vairs par ziemas guļu — jālec augšā, jā- klimst pa mežu, lai kaut cik sasiltu!

Un kas vairs neguļ, kustas, šķiež savu spēku krājumus — tam, protams, jāēd, jāstiprinās. Bet lācim ziemu mežā nav ko ēst. Lūk, tādēļ viņš, siltu ziemu paredzēdams, uzmeklē savai migai augstāku vietu, lai arī atkusnī nesamirktu. Tas tad nu mums ir saprotams.

Bet kā lācis zina, pēc kādām pazīmēm viņš nojauš, kāda būs ziema — silta vai skarbā?» Kā dēļ vienmēr jau rudenī nekļūdīgi izmeklē sev vietu midzenim vai nu purvā, vai piekalnītē? To mēs nezinām.

10 — 126

Aizstaigā līdz migai, pavaicā lācim.

TIKAI PĒC STINGRA PLĀNA

Agrāk milzu spēks bija vajadzīgs cilvēkam, lai mežā strādātu ar cirvi. Bija nepieciešama dzelzs veselība, lai aukstumā, putenī pa dienu strādātu vienā kreklā, bet naktī, apsedzies ar kažoku, gulētu dūmu slietenī vai zaru būdā.

Taču pavasarī bija darāmi vēl sma- gaki darbi.

Visi ziemā nocirstie koki bija jāpieved pie ceļiem, jāpieved pie upes krasta, nu, kad tā atbrīvojās no ledus, jāieveļ ūdenī smagie baļķi, — sak\ nes nu, māmuļa upe! Bet, uz kurieni upe plūst, tas zināms.

Lai kurp aiznes — par to paldies … IJn upju krastos cēla pilsētas.

Bet kā ir mūsdienās?

Mūsdienas ir mainījusies, sen no vecojusi varda «mežcirtējs», «mežstrādnieks» jēga. Mums vairs nav vajadzīgs cirvis, lai cirstu lielus kokus vai lai apcirstu tiem zarus. To visu mūsu vietā padara mašīnas. Tās pat izcērt ceļus, nolīdzina tos un izved pa tiem baļķus.

Pakļaudamies sava radītāja — cilvēka gribai, šis smagais tērauda nezvērs ielaužas necaurejamā meža biezoknī, gāž savā ceļā mūžvecus kokus kā zāles stiebrus. Tas izceļ kokus ar saknēm un sarīdā, sagrābj kritalas, nolīdzina zemi — un ceļš gatavs.

Pa ceļu uz mašīnām atbrauc pārvietojamās elektrostacijas. Strādnieki tver elektrozāģus, nostājas pie kokiem; aiz viņiem stiepjas elektrovadi gumijas apvalkā.

Elektrozāģu asie tērauda zobi viegli — kā nazis sviestā — iekožas cietajā koksnē. Pusmetru resnu meža milža stumbru elektrozāģis pārgrauž pusminūtē — trīsdesmit sekundēs. Bet šāds milzenis bija audzis simt gadu.

Kad simt metru attālumā visapkārt nogāzts mežs, mašīnas aizved elektrostaciju tālāk, bet tās vietā piebrauc spēcīgs treilēšanas traktors. Tas sagrābj uzreiz vairākus desmitus neatzarotu koku un aizvelk tos līdz ceļam. Pa to lielās kokvedējas mašīnas aizved kokmateriālus līdz šaursliežu dzelzceļam. Bet tur tikai viens cilvēks — mašīnists vada garu platformu sastāvu, uz kura uzlādēti tūkstošiem kubikmetru kokmateriālu, līdz kokmateriālu noliktavām pie dzelzceļa stacijas vai pie upes. Te kokus apstrādā par baļķiem, dēļiem un papīrmalku.

Tādā veidā mūsdienās ar mašīnu palīdzību sagatavotie kokmateriāli nonāk visattālākajās apdzīvotajās vietās stepēs, pilsētās, fabrikās — visur, kur tie vajadzīgi.

Katram skaidrs, ka ar tik varenu tehniku kokmateriālus var sagatavot tikai pēc ļoti stingra valsts plāna: citādi mūsu mežiem tik bagātā zeme var tos pavisam negaidīti zaudēt. Ar mūsdienu tehniku iznīcināt mežu var ļoti ātri, taču mežs aug joprojām lēni: desmitiem gadu. Pie mums tur, kur mežu nocērt, tūlīt iestāda jaunus vērtīgo koku sugu mežus.

Šogad kolhoznieki godam strādājuši. Pusotras tonnas liela raža no hektāra nav vairs nekas neparasts daudziem mūsu apgabala kolhoziem. Divu tonnu raža ari vairs nav retums. Bet pirmrindnieki izaudzējuši tādu ražu, kas viņiem dod tiesības uz Sociālistiskā Darba Varoņa goda nosaukumu.

Mūsu zeme godina slavenos darbarūķus par viņu pašaizliedzīgo darbu. Kolhoznieku panākumus atzīmē ar Sociālistiskā Darba Varoņa goda nosaukumiem, ordeņiem un medaļām.

kolhozu

Ziņo Ņ.

namiņš timekļa galā

Vai var nodzīvot visu ziemu namiņā, kas karājas pavediena galā un šūpojas vējā? Tādā, kur nav apkures, kaut sienas tam tik plānas kā papīrs?

Iedomājieties tikai, var! Mēs esam redzējuši daudzus tādus namiņus bez labierīcībām. Tie karājās tīmekļa galā ābeļu zaros un bija darināti no sausām ābeles lapām. Kolhoznieki tos ņēma nost un iznīcināja. Izrādās, ka šo namiņu iemītniekiem slikta slava: tie ir kaitēkļi, tauriņa — lapu koku balteņa kāpuri. Ja tiem ļaus pārziemot, pava-

Ziema jau arī klāt.

Kolhozos beigušies visi lauku darbi.

Sievietes strādā kūtī, vīrieši ved lopiem barību. Kam ir suns, tas iet vāveres medīt. Daudz vīru aizgājuši kokmateriālu sagādes darbos.

Arvien tuvāk pie cilvēku mītnēm pienāk lauku irbju bari.

Bērni iet skolā. Pēcpusdienā viņi brauc no pakalniem ar slēpēm un ragutiņām. Vakarā gatavo stundas un lasa grāmatas.

jau n umi

Pavlova

sarī tie noēdīs ābelēm pumpurus un ziedus.

Vakarnakt kolhozā «Gaišais ceļš» notika ielaušanās. Ap pusnakti augļu dārzā iecilpoja liels zaķis. Viņš gribēja apgrauzt jaunajām ābelītēm mizu. Taču ābeļu stumbri bija tik asi kā eglītes. Pēc neveiksmīgiem mēģinājumiem zaķis iebrucējs pameta kolhoza augļu dārzu un nozuda tuvējā mežā.

Kolhoznieki jau bija paredzējuši meža zaglēnu iebrukumu augļu dārzā. Tādēļ viņi nocirta egļu zarus un jau laikus aptina ar tiem savu ābeļu stumbrus.

SUDRABLAPSAS

Piepilsētas kolhozā «Sarkanais karogs» tika iekārtota kažokzvēru ferma. Vakar atveda sudrablapsas. Sagaidīt jaunos kolhoza iemītniekus sanāca daudz cilvēku. Saskrēja pat mazi bērni, visi, kas vien prata skriet.

Lapsas raudzījās uz apkārtstāvoša- jiem neuzticīgi un bailīgi. Tikai viena pēkšņi mierīgi nožāvājās.

— Māmiņ, — iesaucās kāds mazulis, — neliec šo lapsu ap kaklu: viņa kož!

SILTUMNĪCĀS

«Darba spara» kolhoznieki atlasīja mazos sīpolus un sīkās seleriju saknītes.

—  Vai to lopbarībai sagatavo, vec- tētiņ? — vaicāja brigadiera mazmeitiņa.

Brigadieris iesmējās:

—   Nē, bērniņ, neatminēji vis. To visu mēs tagad iestādīsim siltumnīcās — gan lokus, gan selerijas.

—   Bet kādēļ? Lai paaugas lielākas?

—   Nē, meitiņ, lai izaugtu zaļumi. Tad arī ziemā uzkaisīsim kartupeļiem zaļos lokus un zupai pieliksim seleriju.

BIEZO SEGU NEVAJAG

Kolhozā «Ausma» pagājušo svētdien pastaigājās devītās klases skolnieks, saukts Mika Slīmests. Pie dārza avenēm viņš satika brigadieri Fedose- jiču.

—  Vecotev, vai neizsals tavas avenes? — viszinīgi apjautājās Mika, it kā viņš būtu lietpratējs.

—  Nē, — atteica Fedosejičs. — Zem sniega itin labi tās pārziemos.

—' Zem sniega? Vai tev prāts, vectēv? — iesaucās Mika. — Tavas avenes augumā lielākas par mani. Vai tu patiesi domā, ka uzkritīs tik dziļš sniegs?

—   Domāju, ka sniega būs tik daudz kā parasti, — atbildēja vectēvs. — Bet nu pasaki man, tu, mācītais virs: v« sega, ar kuru tu ziemā apsedzies, bi< zāka par tavu augumu vai plānāka

—   Ko tad tu pie mana augum mēro? — iesmējās Mika. — Ar segu e apsedzos guļot. Vai saprati, vecote^ guļot!

—  Arī manas avenes zem snieg gulēs. Tu, mācītais vīrs, pats gultā aj gulies, bet avenes es uz zemes nogu dīšu. Krūmu pie krūma pieliekšu.

—   Rādās, vecotēv, ka tu esi gui rāks, nekā es domāju, — sacīja Mik Slīmests.

—   Zēl, ka tu neesi gudrāks, kā e domāju, bet tāds, kāds esi, — atbildēj Fedosejičs.

VILTĪBĀ PĀRSPĒTAS

Uzkrita biezs sniegs. Atklājās, k peles tanī ierīkojušas slepenas ejas u mūsu kokaudzētavas jaunajiem koe ņiem. Bet mēs viņām savus nodomu neļāvām izpildīt: ap katru stumbriņ cieti jo cieti nomīdījām sniegu. Tā viņa pie kociņiem netiek. Bet, kura izlauz sies uz āru, tā tūlīt arī nosals.

Reizēm mūsu dārzā nāk arī kaii nieki — zaķi. Bet mēs no tiem pašai gām kociņus, aptinot stumbrus ar sa miem un asiem egļu zariem.

Dima Brodoi

PALĪGI*

Kolhozu klētīs ik dienas tagad va sastapt bērnus. Vieni palīdz šķirot grai dus, ar ko pavasarī apsēs laukus, oti strādā sakņu noliktavā, atlasīdami U bākos kartupeļus sēklai.

Zēni palīdz zirgu stallī un kalvē.

Daudzi bērni ir arī uzņēmušies š( fību pār jauno paaudzi gan govju u cūku kūtīs, gan trušu un putnu māja:

Mēs mācāmies skolā un pagūstai arī kolhozu saimniecībā palīdzēt.

Vienības padomes priekšsēdštū Nikolajs Livano\

VASILIJA SALAS RAJONA VĀRNU UN KOVĀRŅU KOPSAPULCE

Ņeva aizsalusi. Tagad katru pēcpusdienu pulksten četros uz ledus lejpus Leitnanta Smita tilta (pretī 8. līnijai) sapulcējas Vasilija salas rajona vārnas un kovārņi.

Pēc trokšņainiem strīdiem putni sadalās baros un dodas uz naktsguļu Vasilija salas dārzos. Katrs bars pārnakšņo savā iemīļotā dārzā.

IZLOKI

Pilsētas dārzos un kapsētās kokiem un krūmiem nepieciešama aizsardzība. Tiem ir tādi ienaidnieki, ar kuriem cilvēks netiek galā. Viņi ir tik viltīgi, mazi un grūti pamanāmi, ka dārznieki tiem nevar izsekot. Te vajadzīgi sevišķi izlūki.

Šadi izlūki redzami darbā mūsu kapsētās un lielajos dārzos.

Pilsētas jaunakie notikumi

Viņu vadonis — dižraibais dzenis ar sarkanu cepures apmali. Knābis tam kā durklis. Ar to viņš zaram dur cauri. Viņš komandē īsi un skaļi: kik! kik!

Viņam līdzi laižas dažadas zīlītes: cekula zīlītes augstām, smailām cepurēm, pelēkās zīlītes, kas izskatās kā īsa nagla ar lielu galvu, tumšās meža zī 1 ītes. Tepat ir arī mizu ložņas brūnganos šineļos, ar īlenveida un dzilnītis gaiši zilā

mundierltī, baltu krūti un asu knābi kā durkli.

Dzenis komandē: kik!

Dzilna atkārto pavēli: tvut!

Zīlītes atsaucas: cik, cik, cik!

Un visi ķeras pie darba.

Izlūki ātri ieņem koku stumbrus un zarus. Dzenis kaļ mizu un ar aso, stipro adatveida mēli izvelk no tās mizgrau- žus. Dzilnītis riņķo pa stumbru ar galvu lejup un bāž savu tievo durkli ik sprau- dziņā, kur vien pamana kādu kukaini vai tā kāpuru. Mizu ložņas tekalē pa stumbra apakšu un apstrādā to ar savu aso īlenu. Jautrā barā pa zariem tekalē zīlītes.

Viņas izlūko ik caurumiņu, katru spraudziņu, un pat sīkākais kaitīgais kāpurs nepaslīdēs garām to asajam skatienam un veiklajam knābim.

NAMIŅŠ — EDNICA

Iestājās sala un bada laiki. Parūpējieties par mūsu mazajiem, jaukajiem draugiem — dziedātāju putniem.

Ja pie mājas, kurā jūs dzīvojat, ir dārzs vai mazs puķu dārziņš, jūs viegli varat pieradināt putniņus; kad tiem pietrūkst barības — paēdināt, dot patvērumu salā un vētrās, iekārtot vietas ligzdām. Tur jums noderēs namiņi, kuru attēli te ievietoti.

Pacienājiet mazos viesus savā bezmaksas ēdnīcā ar kaņepju sēklām, miežiem, prosu, maizes un gaļas drupatām, nesālītu speķi, biezpienu, saulpuķu sēklām. Pat ja jūs dzīvojat lielā pilsēta, uz mielastu sanāks un jūsu iekārtotājā namiņā apmetīsies ļoti interesanti mazi iemītnieki.

NAMIŅI PUTNIEM

Rudenī sākas mazo kažokādas zvēriņu medības. Līdz novembrim tie visi jau sakopušies, nometuši veco spalvu, apmainījuši vieglo vasaras tērpu pret siltu, kuplu ziemas kažociņu.

VĀVERU MEDĪBAS

Vai vāvere ir liels zvērs?

Tacu imīsu padomju medību saimniecībā tā ir nozīmīgāka par visiem citiem zvēriem. Ik gadus pa visu valsti ceļo tūkstošiem lielu saiņu ar vāveru astēm. No kuplajām vāveru astēm darina cepures, apkakles, ausu sildītājus un citus siltus apģērba gabalus.

Pašas ādiņas izlieto dažādi. No vāveru ādiņām šuj kažokus un apmetņus. Izgatavo arī zilganus, skaistus, loti vieglus un siltus sieviešu kažociņus.

Vāveru medībās dodas, līdzko uzkritis pirmais sniegs. Tur, kur vāveru daudz un medījumu var iegūt bagātīgi, vāveres medī pat sirmgalvji un divpadsmit, četrpadsmit gadu veci zēni.

Nelielos arteļos vai arī vienatnē mednieki dzīvo mežā veselām nedēļām. No rīta līdz vakaram tie ar īsām, platām slēpēm klejo pa sniegu, šauj vāveres ar bisi, izliek un pārlūko lamatas.

Viņi pārnakšņo zemnīcās vai sniegā_ ieputinātās būdiņās, tik zemās, ka visā augumā tur izstiepties nevar. Ēdienu gatavo kamīnam līdzīgās krāsniņās.

Medību suns laika ir vāveru mednieku labākais biedrs. Bez viņa mednieks ir kā akls.

Laika ir visai īpatnējs mūsu ziemeļu suns, un ziemas medībās meža un taigā neviens pasaulē tam nevar līdzināties.

Viņš jums uzmeklēs sermuļa, seska, upes ūdra, ūdeles alas un nobeigs šos zvērus. Vasarā viņš jums izdzīs no niedrāja pīles, no meža biezokņa rubeni; viņš nebaidās pat visaukstākā ūdens un aizpeldēs pēc nošautas pīles, kad upe jau vižņu pilna. Rudenī un ziemā laika palīdz nomedīt medņus un rubeņus, jo šais mēnešos putnu suns tos nespēj aizturēt uz vietas: laika nosēžas zem koka un kvekšķ, pievēršot sev visu putnu uzmanību.

Ar šo suni jūs sadzīsiet pēdas alnim un lācim kā sniegā, tā ari bez

sniega.

Un, ja šie briesmīgie zvēri uzbruks, uzticīgais draugs jūs neatstās, viņš uzklups zvēram no muguras, dodot jums iespēju pārlādēt bisi un nogalināt zvēru, vai arī pats aizies bojā. Taču visapbrīnojamākais ir tas, ka laika palīdz medniekam atrast vāveres, caunas, sabuļus, lūšus — zvērus, kas dzīvo kokos. Neviens cits suns vāveri kokā atrast nespēj.

Ziemā vai vēlā rudenī jūs ejat pa egļu, priežu vai jauktu mežu. Kluss. Nekur nekas nekust, nepazib, neiepīkstas. Un liekas: visapkārt viss izmiris, nav neviena zvēriņa. Nāves sastingums.

Bet paņemiet tikai līdzi laiku. Jums nebūs vairs jāgarlaikojas. Suns uzmeklēs zem saknēm sermuli, izcels no migas zaķi, garām ejot, pamielosies ar meža peli, un, lai arī kā slēptos biezajos skuju zaros neredzamā vāvere, viņš tomēr to pamanīs.

Tiešām, suņi taču nelido un kokos nekāpj. Kā tad laika var atrast vāveri, ja galotņu zvēriņam negadās nokāpt lejā? Medību sunim, ar kuru medī putnus, dzinējsunim, kas pa pēdām uziet zvēru, nepieciešama laba oža. Deguns ir putnu suņu un dzinējsuņu nozīmīgākais «darba rīks». So sugu suņi var būt ar vāju redzi, var būt pavisam kurli, un tomēr tie strādās labi.

Laikai turpretī nepieciešami visi trīs «darba instrumenti»: smalka oža, vērīgas acis un dzirdīgas ausis. Viņš strādā ar visiem šiem trim instrumentiem reizē. Pareizāk sakot, tie nav viņa instrumenti, bet trīs kalpi.

Tikko vāvere paskrāpē zaru ar nadziņiem, allaž stāvus saslietās suņa ausis jau čukst savam īpašniekam: «Te ir zvēriņš.» Pazib vāveres ķepiņa skujās — acis saka: «Vāvere ir te.» Vējš atpūš lejā vāveres smaržas plūs- miņu — deguns ziņo: «Vāvere tur.»

Uzgājis ar šo savu triju kalpu palīdzību kokā zvēriņu, suns padevīgi nodod saimniekam-medniekam sava ceturtā kalpa pakalpojumu — savu balsi.

Labs suns nemēģinās lēkt kokā, kur atradis zvēru vai putnu, neskrāpēs stumbru ar nagiem: tā var aizbaidīt noslēpušos. Labs suns nosēžas zem koka un, nenovēršot acis no vietas, kur paslēpusies vāvere, ausīdamies pa brītiņam ierejas. Koku tas neatstāj, kamēr pienāk saimnieks vai arī to pasauc.

Vāveru medības pašas par sevi ir ļoti vienkāršas: suns zvēriņu atradis un saistījis tā uzmanību; medniekam atliek vienīgi klusi un ātri pienākt un labi notēmēt.

Ja tikai sniegs nav pārāk dziļš, mednieks medī vāveres cauru ziemu. Pavasarī vāvere met spalvu, un tad to vairs neaiztiek līdz vēlam rudenim, kamēr tā atkal ietērpjas kuplajā, zilganajā ziemas kažociņā.

ar cirvi

Medījot ar bisi plēsīgos kažokādu zvēriņus, mednieks strādā vairāk ar cirvi nekā ar bisi.

Laika uzož sesku, sermuli, zebieksti, ūdeli vai ūdri to alās. Mednieka uzdevums zvēru no alas izdzīt. Uzdevums nav viegls.

Plēsīgie zvēriņi ierīko savas alas gan zemē, gan akmeņu kaudzē, gan zem koka saknēm. Sajūtot briesmas, tie līdz pēdējai iespējai turas savās slēptuvēs. Ilgi jābaksta pa alu ar taustekli — dzelzs nūju vai pat ar rokām jānovāc akmeņi, ar cirvi jāizcērt resnās saknes, sasalusi zeme, pat ar dūmiem jāizkvēpina zvēriņš no alas.

Toties, ja tas ir izlēcis, projām vairs netiks: suns nelaidīs, nokodīs.

Vai arī mednieks nošaus.

uz caunām

(Mūsu speciālkorespondenta raksts)

Visgrūtāk nomedīt meža caunu. Nav liela māksla uziet vietu, kur viņa mielojusies ar kādu zvēriņu vai putnu. Sniegs tur nomīdīts un atstātas asiņainas pēdas. Taču, lai uzmeklētu, kur tā noslēpusies pēc pusdienām, nepieciešama ļoti vērīga acs.

Cauna aizlec pa gaisu: no zara uz zaru, no koka uz koku — tāpat kā vāvere. Un tomēr aiz viņas lejā paliek pēdas: no koka nobirst zemē aplauzti zariņi, spalviņas, čiekuri, skujas, ar nadziņiem atrauti mizas gabaliņi. Pēc šīm pēdām piedzīvojis mednieks nosaka, kādu gaisa ceļu cauna gājusi. Ceļš mēdz būt garš — vairākus kilometrus. Nepieciešama liela uzmanība, lai nenoklīstu no pēdām.

Kad Sisojs Sisojičs pirmoreiz uzgāja caunas pēdas, suņa viņam līdzi nebija. Viņš pats devās caunu izsekot.

Ifgi viņš skrēja ar slēpēm. Droši noslēpoja vienu divus desmitus metru tur, kur zvērs nokāpis sniegā un atstājis savu ķepu nospiedumus, tad atkal virzījās uz priekšu lēnām, vērīgi pētījot tikko manāmās pazīmes, ko atstājusi gaisa ceļiniece. Un ne vienu vien reizi šai dienā nopūtās, ka viņam nav līdzi uzticamā biedra — laikas.

Nakts pārsteidza Sisoju Sisojiču mežā.

Viņš aizvējā iekūra ugunskuru, izvilka no azotes maizes donu, pieticīgi apēda to un — labi vai slikti — pārgulēja garo ziemas nakti.

No rīta caunas pēdas pieveda mednieku pie resnas, sausas egles. Ta bija veiksme: egles stumbrā Sisojs Sisojičs pamanīja dobumu; zvērs te pārnakšņojis un droši vien vēl nav iznācis laukā.

Mednieks uzvilka gaiļus, paņēma bisi labajā rokā, ar kreiso pacēla kādu zaru un ar to padauzīja pa egles stumbru. Padauzīja un, nometis zaru, ar abām rokām pacēla bisi, lai, tikko cauna izlēks, tūdaļ izšautu.

Cauna nenāca.

Sisojs Sisojičs atkal pacēla zaru. Padauzīja pa stumbru stiprāk, tad vēl stiprāk.

Cauna nerādījās.

«Tavu gulēšanu» neapmierināti nodomāja mednieks. «Mosties, miegamice!»

Un tad padauzīja ar zaru, ka mežā nodārdēja.

Caunas dobumā tomēr nebija.

Tikai tagad Sisojs Sisojičs iedomājās apskatīies eglei visapkārt.

Koks bija vidū caurs, un viņā pusē zem sausā zara redzama vēl otra izeja. Sniegs no zara bija notraukts: cauna bija izslīdējusi eglei pa otru pusi un, no mednieka slēpdamās aiz resnā stumbra, pārskrējusi uz tuvākajiem kokiem.

Neko darīt, Sisojam Sisojičam nācās tālāk dzīt zvēram pēdas.

Un atkal veselu dienu mednieks maldījās pa tikko manāmajām pēdām.

Jau metās krēsla, kad Sisojs Sisojičs uzgāja pazīmes, kas liecināja, ka zvērs nav tālu aizgājis savam vajātājam priekšā. Mednieks atrada vāveres ligzdu, no kuras cauna bija vāveri padzinuši. Varēja viegli izsekot, ka plēsoņa ilgi dzenājusi savu upuri un beidzot to panākusi uz zemes: pagurusi vāvere laikam nebija aprēķinājusi savu lēcienu, nokritusi no zara, un te cauna to lieliem lēcieniem panākusi. Tepat sniegā cauna arī bija ieturējusi pusdienas.

Jā, Sisojs Sisojičs gāja tieši pa pēdām. Taču turpināt zvēra vajāšanu viņš nevarēja: nebija ēdis kopš vakardienas, nebija arī vairs ne drupatas

nrn

maizes, turklāt sals pieņēmās. Ja pārnakšņos vēl vienu nakti mežā, tad nosals.

Sisojs Sisojičs īgni izlamājās un pa savām pēdām devās atpakaļ.

«Ja būtu zvēru panācis,» viņš nodomāja, «vajadzētu tikai vienu lādiņu izlaist.»

Dusmās Sisojs Sisojičs paķēra no pleca bisi un netēmējis iešāva vāveres ligzdā, kurai tas atkal gāja garām. Tāpat bez nolūka, lai izgāztu niknumu.

No koka sāka birt zari, sūnas, un tiem pa priekšu pie pārsteigtā Sisoja Sisojiča kājām, nāves krampjos raustīdamās, nokrita cauna ar smalku, kuplu spalvu.

Tikai vēlāk Sisojs Sisojičs uzzināja, ka bieži vien mēdz būt tā: cauna noķer vāveri, apēd to, pēc tam ierāpjas apēstās saimnieces siltajā ligzdā, saritinās tajā un mierīgi guļ.

NAKTI UN DIENU

Pret decembra vidu mīksts sniegs jau līdz ceļiem.

Saulei rietot, rubeņu gaiļi nekustīgi sēž kailajās bērzu galotnēs — rēgojas kā melni plankumi pret sārtajām debesīm. Pēkšņi tie viens pēc otra metas lejup sniegā un pazūd.

Iestājas nakts bez mēness, tumša jo tumša.

Klajumiņā, kur pazuduši rubeņi, ierodas Sisojs Sisojičs. Rokās tam dukurs un lāpa1 . Sveķainās pakulas, gaiši uzliesmojot, kliedē tumsu.

Sisojs Sisojičs uzmanīgi virzās uz priekšu.

Piepeši divus soļus priekšā no sniega izšaujas rubenis. Spilgtā liesma padarījusi to aklu- kā milzīga, melna vabole rubenis nevarīgi griežas uz vietas. Mednieks manīgi uzmet tam tīklu.

Tā Sisojs Sisojičs naktī ķer'rubeņus dzīvus.

Bet dienā viņš tos šauj «piebraucot» — no ragavām.

Lūk, cik savādi: galotnē sēdošais bars neparko nepielaidīs cilvēku bises šāviena atstatumā. Taču, ja tas pats mednieks iesēdīsies ragavās, tad lai brauc kaut vai vesela kolhoza pajūgu rinda — rubeņi pat nedomā glābties!

[1] Tagad «ar gaismu» medīt stingri aizliegts. Red.

DEVĪTĀ SACENSĪBA

—     Kur pārziemo vēži?

—     Kas putnam vairāk bīstams — ziemas aukstums vai bads?

—     Ja zaķi vēlu metas balti, kāda ziema gaidāma — agra vai vēla?

—     Kas ir «dzeņa kalve»?

—      Kurš plēsīgs nakts putns parādās pie mums tikai ziemā? —■ Kas ir zaķa «cilpa»?

—     Kur vārnas guļ ziemā un rudenī?

—     Kad no mums aizlido beidzamās kaijas un pīles?

—     Ar kuriem putniem rudenī un ziemā sabiedrojas dzeņi?

—     Ko pēdu pētnieki sauc par «iesvītrojumu»?

—     Vai kaķim vienādas acis kā dienu, tā nakti?

—     Ko pēdu pētnieki sauc par «dubultpēdām»?

—     Kas guļ ar vaļējām acīm?

—     Kurš zvērs ziemu kļūst viscaur balts, izņemot astes galiņu?

—     Šeit uzzīmēti plēsīga zvēra un zāles ēdāja žokļi. Kā tos atšķirt pēc zobiem?

—     Bez rokām, bez kājām klaudzina — grasās istabā nā~kt.

—     Četri klāj, divi guni rāda, viens apguļas.

—     Ūdenī piedzimis, no ūdens baidās.

—     Alelnāka par kvēpiem, baltāka par sniegu, augstāka par māju, zemāka par zāli.

—     Iet vīrs, sev par prieku bomi un tarbu nes.

—     Stāv guba sētsvidū; vienā galā dakšas, otrā — slota.

—     Pa zemi staigā, debesu neredz; nekas nesāp, bet sten un sten.

—     Bez durvīm, bez logiem, bet pilna istaba ļaužu.

—     Auga — izauga, no krūma izlīda, no rokas noripoja, uz zoba tika.

SLUDINĀJUMI

Izziņojam astoto pārbaudi VĒRĪGĀS ACS goda nosaukuma iegūšanai ar virsrakstu «KĀ DARBS TAS IR?»

2. zīm.

1. zīm. Kā pēdas te ir?

Te uz jumta kāds mīņājies. Kas tas tāds bijis, un kādēj viņš to darījis?

4. zīm.

3. zīm.

Kas tās par bedrītēm sniegā? Kas te pārnakšņojis? Kas te atstājis pēdas un spalviņas?

Kas te noticis? Kādēļ tik daudz nagu nospiedumu un zaros kāds pametis savu ragu?

IERĪKO BEZMAKSAS ĒDNĪCAS PUTNIEM

Var tieši pa logu aukliņās izkārt dēlīti un uzbērt barību: maizes drupatas, miltu tārpus, cieti novārītas olu drupatas un biezpienu, kaņepju sēklas, sērmūkšļu, dzērveņu un irbenāju ogas, prosu, auzas, dadžu sēklas.

Labāk tomēr piestiprināt pie koka pu- deli ar barību un zem tās novietot dēlīti.

Vēl labāk dārzā iekārtot īstu barības galdiņu ar jumtu, lai galdiņš neapsnigtu.

======== PALĪDZIET BADA CIETĒJIEM =====

Iegaumē: mūsu mazajiem draugiem — putniem pienākušas neganta bada un sala dienas. Negaidi pavasari, jau tagad iekārto viņiem ērtus, siltus namiņus — auliņas un būrīšus. Tā tu viņiem palīdzēsi patverties no sīvā aukstuma. Glābdamies no aukstā vēja un sniega, daudzi putniņi turas tuvāk pie cilvēku mītnēm, pa nakti palien zem jumta, zem lieveņa, bet kāds sīks ceplītis pārnakšņo pat pasta kastītē, kas piesista staba galā ciemata vidū.

Būrīšos un auliņās (sk. sludinājumus Nr. 1 un 2) jāieklāj vilna, spalvas, lupatas: putniem būs silti pēļi un segas.

MEŽA AVĪZE

10. N-R

BALTO TAKU MĒNESIS  No 21. decembra līdz 20. janvārim,

(Pirmais ziemas mēnesis)

* Saule ieiet Mežāža zīmē ^

10. N-RA

GADS — SAULES POĒMA: DECEMBRIS ZIEMAS GRĀMATA

Kā kurš lasa. — Kas ar ko raksta. — Vienkārša vēstule un sarežģīta vēstule. — Mazs suns un lapsa, liels suns un vilks. — Vilka viltība. — Mežs ziemā. — Zem sniega pļavā MEZA NOTIKUMI

Lasītnepratējs lapsēns. — Baigās pēdas. — Putnu bars zem sniega. — Sprādziens sniegā un izglābtā stirna. — Sniega jūras dibenā. — Ziemas dienas- vidus

KOLHOZU KALENDĀRS PILSĒTAS JAUNĀKIE NOTIKUMI

SATURS

ĀRZEMJU ZINAS

Putnu tirgus Ēģiptē. — Pie Lenkorā- nas. — Satraukums Dienvidāfrikā KITA VEĻIKANOVA STĀSTI. Jaungada

stāsts MEDĪBAS

Ar karodziņiem uz vilkiem. — Lasi baltajās takās. — Apvilkšana. — Naktī. — No rīta. — Ielenkšana. — Lapsas medības

NO DAŽĀDAM PADOMJU SAVIENĪBAS

MALĀM ŠAUTUVE, desmitā sacensība SLUDINĀJUMI. VĒRĪGĀ ACS, devītā pārbaude

— SAULES POĒMA 12 MĒNESOS

Decembris — sala mēnesis, tas bruģē, kaļ un piecērt. Decembris gadu beidz un ziemu sāk.

Ūdeņi pieveikti: pat straujas upes ledū iekaltas. Zeme un meži apklāti ar sniega segu. Saule slēpjas aiz mākoņiem. Dienas saraujas īsākas un īsākas, naktis izstiepjas garākas.

Cik daudz apracis sniegs! Savu laiku auguši, ziedējuši un augļus nesuši viengadīgie augi. Un sairuši pīšļos un atkal pārvērtušies par zemi, no kuras tie cēlušies. Sairuši pīšļos viengadīgie dzīvnieciņi — daudzi mazie bezmugurkaulnieki.

Taču augi atstājuši sēklas, dzīvnieciņi — oliņas. Pienāks laiks, saule — kā daiļais princis pasakā par apburto princesi — ar skūpstu modinās tos dzīvei. Atkal no zemes radīsies jaunas dzīvības. Bet daudzgadīgie dzīvnieki un augi pratīs saglabāt savu dzīvību visu garo ziemeļu ziemu — līdz jaunam pavasarim. Ziema vēl īsti nav pieņēmusies spēkā, bet nu jau tuvu saules dzimšanas diena — 23. decembris. ■

Atgriezīsies saule. Līdz ar sauli atdzims dzīvība.

GADS

Taču vēl jāpārlaiž ziema.

ziemas grāmata

Zeme pārklāta ar līdzenu, baltu sniega kārtu. Lauki un meža klajumi tagad izskatās kā gludas, tīras lapas milzu grāmatā. Kas pa šīm lapām iet, parakstās: «Te bijis tas un tas.»

Dienā krīt sniegs. Kad vairs ne- snieg — grāmatas lapas tīras.

No rīta skaties — baltās lapas aprakstītas ar daudzām noslēpumainām zīmēm, svītrām, punktiem, komatiem. Tātad naktī te bijuši dažādi meža iemītnieki, staigājuši, lēkājuši, kaut ko darījuši.

17 - 120

Kas tie tādi bijuši? Ko viņi darījuši? Ātrāk jānoskaidro nesaprotamās zīmes, jāizlasa noslēpumainie burti. Atkal uzkritīs sniegs," un» tad, it kā lapa būtu pāršķirta, acu priekšā no jauna būs tikai tīrs, gluds, balts papīrs.

KĀ KURŠ LASA

Ziemas grāmatā katrs meža iemītnieks parakstās savā rokrakstā, ar savām zīmēm. Cilvēki mācās šīs zīmes salasīt ar savām acīm. Kā gan citādi lai lasa, ja ne ar acīm?

Zvēriem turpretim ir sava māka — lasīt ar degunu. Suns, piemēram, apošņā burtus ziemas grāmatā un izlasa: «Te bijis vilks» vai «te nupat skrējis zaķis».

Zvēriem deguns tik labi prot lasīt, ka nekad nemaldās.

kas ar ko raksta

Zvēri visvairāk raksta ar ķepām. Dažs ar visiem pieciem, dažs ar četriem pirkstiem, dažs ar pilnu pēdu. Gadās, ka parakstās arī ar asti, degunu vai pat vēderu.

257

Putni parakstās ar kājiņām, asti un arī ar spārniem.

vienkārša vēstule

un sarežģīta vēstule

Mūsu korespondenti iemācījušies izlasīt ziemas grāmatā dažādus meža notikumus. Šī prasme tiem viegli nenāca: izrādās, ka mežā ne visi parakstās vienkārši — citiem tur sava viltība.

Viegli un vienkārši var izlasīt vāveres rakstu. Tā lēkā pa sniegu kā kukuriņu rotaļā. Atsperas ar īsajām priekškājām, bet garās pakaļkājas iepleš un aizceļ tālu uz priekšu. Priekškājas atstāj mazas pēdas. Sniegā paliek divi dobulīši, abi blakus. Pakaļkājas atstāj garas, izstieptas pēdas kā sīkas roķeles ar tieviem pirkstiņiem.

Peļu raksts, kaut arī ļoti sīks, tomēr vienkāršs un salasāms. No sniega izlienot, pele bieži vien izmet cilpu un tikai tad skrien taisni, kur tai vajag, vai arī atgriežas savā alā. Sniegā rodas garas divpunktu rindas — divpunkts no div- punkta vienādā attālumā.

Arī putnu — teiksim, žagatas — rakstu var viegli izlasīt. No trim priekšējiem pirkstiem sniegā paliek krustiņi, no pakaļējā — ceturtā — taisna svītriņa (domuzīme). Krustiņiem gar malām spārnu spalvu nospiedumi kā pirksti. Un kādā vietā jau nu noteikti ar

garo, roboto asti būs ievilkta sniegā švīka.

Visās šajās pēdās neslēpjas nekāda liela viltība. Tūlīt redzams: lūk, šai vietā vāvere nolēkusi no koka, paskrējusi pa sniegu, tad atkal uzšāvusies kokā. Pele izlīdusi no sniega, paskraidījusi, pagrozījusies un atkal pabēgusi zem sniega. Zemē nolaidusies žagata, palēkājusi pa cieto sniega garozu, pavicinājusi ar asti, piesitusi spārnus — un palieciet sveiki!

Bet tieci nu gudrs no lapsas vai vilka rokraksta. Kam nav iemaņas, tam raksti sajuks.

mazs suns un lapsa, liels suns un vilks

Lapsas pēdas līdzīgas maza suņa pēdām. Starpība ir tikai tā, ka lapsa ķepu tur dūrītē — cieši saspiedusi pirkstus.

Suns pirkstus iepleš, tādēļ viņa pēda vieglāk iespiesta, vairāk izplūdusi.

Vilka pēdas līdzinās liela suņa pēdām. Atšķirība ir tā pati: vilka ķepa no sāniem saspiesta, tādēļ arī tā ir garāka un slaidāka par suņa pēdu; nagu un spilventiņu iespiedumi vilkam dziļāki. Atstatums starp vienas ķepas priekšējiem un pakaļējiem nagiem ir lielāks nekā suņa pēdai. Priekšējie vilka nagi sniegā bieži saplūst vienā nospiedumā. Sunim spilventiņu nospiedumi saplūst, vilkam ne. (Salīdzini suņa pēdas ar vilka un lapsas pēdām zīmējumā!)

Tā ir ābece.

Vilku pēdu rindas lasīt vajag iemanīties, jo vilks ķeras pie viltības, lai jauktu savas pēdas. Lapsa — arī.

vilka viltība

Kad vilks iet soļiem vai_ rikšiem, viņš kārtīgi liek labo pakaļkaju savas kreisās priekškājas pēdas, bet kreiso pakaļkāju — labās priekškājās pēdas, tādēļ viņa pēdas virknējas taisna rindā kā pa diedziņu — vienā līnijā.

Tu skaties uz šādu rindu un lasi: «Seit gājis krietni liels vilks.» Nekā nebija. Jālasa pareizi: «Te gājuši pieci vilki.» Pa priekšu gājusi gudrā, vecā vilcene, aiz tās vecais vilks, aiz viņa jaunie vilcēni.

Viņi rūpīgi likuši pēdu pēdā, un nevienam ne prātā nenāks, ka tās ir piecu zvēru pēdas. Ilgi vajag vingrināt aci, lai iemanītos nekļūdīgi lasīt pēdas baltajās takās (tā mednieki sauc pēdas sniegā).

mežs ziemā

Vai sals var nonāvēt koku?

Protams, var.

Ja koks izsalst cauri, līdz pašai serdei — tas nomirst. īpaši bargās ziemās, ja sniega sega plāna, pie mums aiziet bojā ne mazums koku, sevišķi jaunie. Iznīktu visi koki, ja katrs par sevi necenstos izgudrēm saglabāt sevī siltumu, nepieļautu iespiesties aukstumam pārāk dziļi.

Uzņemt barību, augt, laist pasaulē jauno paaudzi — tas viss prasa lielu spēka un enerģijas, lielu iekšējā siltuma patēriņu. Koki, pa vasaru spēku uzkrājuši, ziemā atsakās no barības, pārstāj baroties, pārstāj augt un neizšķiež spēkus, lai vairotos. Tie sastinguši iegrimst dziļā miegā.

Lapas izelpo daudz siltuma, tādēļ pret ziemu — lapas nost! Koki lapas nomet, atsakās no tām, lai saglabātu sevī dzīvībai nepieciešamo siltumu. Turklāt, no zariem nokritušas, zemē trūdošas lapas pašas dod siltumu un pasargā koku saknes no izsalšanas.

Bez tam katram kokam ir bruņas, kas pasargā koka dzīvo miesu no sala. Ik gadus katru vasaru koki zem stumbra un zaru mizas pieaudzē porainu, necaurlaidīgu, korķveidīgu audu starp- kārtu.

Korķa kārta nelaiž cauri ne ūdeni, ne gaisu.

Gaiss labi aizturas korķa kārtas porās un nejauj siltumam izplūst no koka dzīvās daas.

Jo vecāks pats koks — jo biezāka tam korķa kārta.

TādēJ vec L resni koki labāk pārcieš aukstumu nekā jaunie kociņi ar tievajiem stumbriem un zariem.

Ar korķa apvalku vēl nepietiek. Ja negantais sals izlīdīs arī tam cauri, tas sastaps koka dzīvajā ķermenī iedarbīgu ķīmisku pretestību. Pret ziemu koku sulā nogulsnējas dažādi sāļi un ciete, kas pārvērtusies cukurā. Bet sāju un cukura šķīdums ir ļoti izturīgs pret salu.

Bet vislabākais aizsargs pret aukstumu — pūkainā sniega sega. Ir zināms, ka rūpīgi dārznieki pieliec pie zemes pret salu jutīgas jaunos augļu kociņus un uzmet tiem virsū sniegu: tā kociņiem ir siltāk. Ziemās, kad sniega daudz, tas kā ar dūnu segu apsedz mežu, un mežam pat vairs liels sals nekaitē. ^ v

Lai cik negants būtu sals, tas mūsu ziemeļu mežu nepieveiks. *

Mežs izcietīs gan viesuļus, gan bargas vētras.

ZEM SNIECiA PĻAVA

Viss apsnidzis balts, un sniegs ir dziļš. Cik skumji butu apzināties, ka patlaban uz zemes nav nekā vairāk kā tikai sniegs, ka visas puķes sen noziedējušas un zāle nokaltusi.

Parasti tā arī domā. Un turklāt samierinās: «Tā jau daba nolikusi.»

Cik maz vēl mēs pazīstam dabu!

Šodien ir skaidra, silta diena. Es to izmantoju. Aizslēpoju uz savu pļaviņu, lai notīrītu no sniega izmēģinājumu lauciņu.

Kad sniegs bija notīrīts, saule apspi dēja janvāra augsegu pļavā — pie sasalušās zemes pieplakušās, zaļās lapu rozetes, smailās, jaunās lapiņas, kas spraucas no sausās velēnas, un dažādu augu zaļos stiebriņus, ko sniegs piespiedis pie zemes.

Uzmeklēju starp tiem sīvo gundegu Tā mēdz ziedēt līdz pat ziemai un zem sniega saglabā nākošajam pavasarim visus ziedus un pumpurus. Pat vainag lapiņas nav nobirušas!

Vai zināt, cik daudz augu manā iz mēģinājumu lauciņā? Sešdesmit divi Trīsdesmit seši no tiem pašlaik zajo iii pieciem ir ziedi.

Sakiet nu, ka janvārī mūsu pļavām nav ne zāles, ne puķu!

Ņ. Pavlov(

Lūk, daži notikumi, par kuriem mūsu korespondenti izlasīja baltajās takās.

lasitnepratējs lapsēns

Lapsēns ieraudzīja klajumā peles sīko pēdu rindiņas.

«A,» viņš nodomāja, «tūdaļ pamielošos!» Viņš nepapūlējās ar degunu tā īsti izlasīt, kas tur bijis, paskatījās tikai, ka pēdas paiet, rau, zem tā krūma.

Pielavījās tam klāt.

Skatās: sniegā kaut kas kustas pelēkā kažociņā ar astīti. Caps! Un tūlīt liek to uz zoba — kraukš!

Brrrr!… kāda riebīga smirdoņa. Izspļāvis zvēriņu, paskrēja gabaliņu nost — steigšus iekampa sniegu… Kaut vai ar sniegu muti izskalot! Tik pretīga smaka!

Tā lapsēns palika bez brokastīm. Tikai zvēriņu velti nokoda.

Zvēriņš nebija vis meža vai lauka pele, bet gan cirslis.

Tas tikai no tālienes atgādina peli. Tuvumā tūdaļ var atšķirt: cirslim purniņš izstiepts kā snuķītis, mugura ar kumpīti. Tas ir kukaiņu ēdājs, rada kurmim un ezim. Neviens prātīgs zvērs to neaiztiek, jo tam ir šausmīga smaka: ož pēc muskusa.

baigās pēdas

Mūsu korespondenti uzgāja zem koka pēdas ar tik garu nagu nospiedumiem, ka bail metās. Pašas pēdas nav visai lielas, tādas kā lapsas pēdas, bet nagi gari, taisni kā naglas. Kā grābs ar tādiem pa vēderu — zarnas vien pa- juks.

Viņi piesardzīgi devās pa pēdām. Nonākuši līdz kādai lielai alai, ieraudzīja, ka turpat sniegā spalvas mētājas. Apskatīja tās — spalvu matiņi taisni, diezgan cieti, bet ne trausli, balti, ar melniem galiem. No tādiem pagatavo otas.

Nu tikai saprata: ala dzīvo āpsis ne visai bīstams zvērs. Viņš gājis laikam atkusnī pastaigāties.

PUTNU BARS ZEM SNIEGA

Pa purvu lēca zaķis. No ciņa uz cini, no ciņa uz cini, līdz — būkš! — paslīdēja un ievēlās sniegā līdz pat ausīm.

Te nu garausis jūt: zem kājām kustas kaut kas dzīvs. Tai pašā mirklī, skaņi plīkšinot ar spārniem, visapkārt no sniega spraucās ārā baltās irbes. Līdz nāvei pārbijies, zaķis metās atpakaļ mežā.

Izrādījās, ka purvā sniegā dzīvo balto irbju bars. Dienā tās izlido, staigā pa purvu, izkašņā dzērvenes. Paknābā un lien atkal sniegā.

Tur viņām ir silti un droši. Kas viņas tur zem sniega pamanīs?

SPRĀDZIENS SNIEGĀ UN IZGLĀBTĀ STIRNA

Mūsu Korespondenti ilgi nevarēja izskaidrot kādu dīvainu notikumu, ko sniegā bija ierakstījušas'pēdas.

SaKUma mierīgi suepa» matu, bouiu pēdiņu raksts. Izlasīt nebija grūti: ne jaušot nelaimi, pa mežu gājusi stirna.

Pēkšņi blakus — lielu nagu pēdas, bet stirnas pēdas sāk iet lēkšiem.

Arī tas saprotams: no meža biezokņa vilks ieraudzījis stirnu un devies tai šķērsu pretim. Stirna lēkšiem metusies bēgt.

Tad vilka pēdas nāk arvien tuvāk un tuvāk stirnas pēdām — vilks bijis jau tepat klāt.

Pie liela, nogāzta koka abas pēdas pavisam saplūst. Redzams, tikko stirna paguvusi pārlēkt pāri resnajam stumbram, arī vilks lēcis tai pakaļ.

Bet viņpus stumbra dziļa bedre: sniegs izvandīts un izspārdīts, it kā zem sniega būtu sprāgusi milzu bumba.

Un pēc tam stirnas pēdas devušās uz vienu pusi, vilka pēdas uz otru, bet vidū nezin no kurienes radušās milzum lielas pēdas, ļoti līdzīgas cilvēka pēdāri (basām kājām ejot), tikai ar līkiem briesmīgiem nagiem.

Kas tā par bumbu bijusi sniega"; Kam pieder jaunās, briesmīgās pēdas: Kādēļ vilks meties uz vienu, stirna u; otru pusi? Kas šeit noticis?

Mūsu korespondenti ilgi meklēja at bildi uz šiem jautājumiem.

Beidzot viņi saprata, kam pieder lilzīgo nagu pēdas, un nu viss kļuva kaidrs.

Stirna ar savām tievajām kājām ija viegli pārlēkusi pār nogāzto stum- ru un joņojusi tālāk. Vilks arī lēcis, iču neticis pāri: pārāk smags. No lumbra lecot — būkš! — iekritis niegā un ar visām četrām iegāzies iča migā. Tā bijusi turpat tieši zem tumbra.

Pārbijies, nomiegojies uzlēcis Ķepai- is — kā no bumbas sprādziena uz vi- ām pusēm pajucis sniegs, ledus gabali in zari — un iesprucis mežā (šis lai- :am domājis, ka tam uzklupuši med- lieki).

Vilks iekūleņojis sniegā, bet, kā eraudzījis tādu blāķi, pat stirnu piemir- .is un meties projām, ko kājas nes.

Bet no stirnas vairs ne vēsts.

SNIEGA JŪRAS DIBENĀ

Visļaunāk klājas lauka un meža zvē- •iem, ja ziema iestājas bez sniega. Kailā zeme sasalst arvien dziļāk un dzi- āk. Alās kļūst auksti. Pat kurmis cieš, ar pūlēm rakdams kā akmens cieto, sasalušo zemi ar savām ķepām — lāpstiņām. Un kā gan klājas pelēm, lauku pelēm, zebiekstēm, sermulīšiem?

Taču beidzot sāk snigt. Sniegs krīt un krīt un nu vairs nekūst. Sausa sniega jūra pārklāj visu zemi. Cilvēkam šī jūra sniedzas tikai līdz ceļiem, kamēr irbes, medņi un pat rubeņi iegrimst tajā ar visu galvu. Lauku peles, cirslīši un visi alu zvēriņi, kas ziemu neguļ, izlien no saviem pazemes mājokļiem, skraida pa sniega jūras dibenu. Kā mazs ronītis sniegā nepiekususi nirst plēsīgā zebiekste. Uz mirkli izlien, apskatās — vai tikai kaut kur irbe nav no sniega galvu izbāzusi? — ienirst atkal un tā neredzama zem sniega piezogas putniem.

Sniega jūras dibenā daudz siltāk nekā virspusē. Te nepiekļūst stindzinošais vējš, ziemas nāvējošā elpa. Biezā sausā ūdens kārta stipru salu zemei nelaiž klāt. Daudzas alu pelītes būvē ziemas ligzdas zem sniega tieši uz zemes, it kā būtu izbraukušas ziemu svaigā gaisā pavadīt.

Un tavu brīnumu! Virs zemes, sniegā ieputināta krūma zaros, strupas- taino lauku pelīšu pārim no zālītēm un vilnas novīta midzina.

No midzinās paceļas viegls tvaiks. Tur siltumā zem dziļā sniega ir tikko piedzimuši pliki, akli lauku peles bērni! Bet sals — divdesmit grādu!

ZIEMAS DIENASVIDUS

Saulainā janvāra dienasvidū, sniegā ieracies, mežs neizdod ne skaņu. Savā labi nomaskētajā midzenī guļ pats saimnieks — lācis. Pāri migai zem smagās sniega nastas līkstošie koki un krūmi šķiet veidojam pasaku pils velves, gaisīgas ejas un pārejas, lieveņus, logu ailes, dīvainas pilis smailiem jumtiem. Visa šī aina laistās, dimantu spožumā dzirksteļo neskaitāmas sniega pārsliņas.

Kā no zemes apakšas izlec sīkais ceplītis, tam knābis kā īlentiņš, astīte uzslieta. Uzspurdza eglītes galotnē un visu mežu pieskandināja ar saviem triļ- ļiem.

Un tad mazajā pagraba lodziņā zem sniega pilīm paraugās kāda nespodri zaļa acs … Vai pavasaris nav atnācis par agru?

Saimnieka acs: lācis savā migā vienmēr atstāj lodziņu tai migas pusē, no kuras ienācis apgulties, — mežā viss kas var gadīties! Nē, dimanta pilis stāv, kā stāvējušas … un acs pazūd.

Diezgan lodājis pa apledojušiem zariem, arī ceplītis palien zem celma sniega cepures: tur viņam silta ziemas ligzdiņa no mīkstām sūnām un pūkām.

Salā koki cieši guļ. To asinis — sula sastingusi. Bez mitas spindz mežā zāģi: kokmateriālu sagāde ilgst visu ziemu. Ziemā iegūst visvērtīgāko materiālu: sausu un cietu.

Nozāģēto kokmateriālu nogādāšanai uz upēm un upītēm, pa kurām tie pavasarī sāks ceļoļumu, taisa platus ledus ceļus. Aplej sniegu ar ūdeni, kā slidotavās.

Kolhoznieki gatavojas pavasarim, šķiro sēklu, pārbauda tās dīgtspēju.

Lauku irbju bari tagad dzīvo aiz piedarbiem, mēdz ielidot art ciematos.

' Tagad tām grūti dabūt barību zem dziļā sniega, atrakt to; vēl grūtāk ar vieglajām kājiņām pārsist sērsnas cieto garozu.

Ziemu tās noķert pavisam viegli, taču tas ir noziegums; ziemā nevarīgo lauku irbju ķeršana stingri aizliegta ar likumu.

Gudri, rūpīgi mednieki šos kolhozu putnus ziemā baro, ierīko tiem laukos ēdnīcas: egļu zaru teltīs saber auzas un miežus.

Skaistie lauku gailīši un vistiņas tad pat visaukstākajā ziemā neaizies bojā. Un nākamajā vasarā katram pārim būs divdesmit un vairāk cālēnu.

KOLHOZU JAUNUMI

Ziņo Ņ. Pavlova

SNIEGA ARKLS

Vakardien biju kolhozā «Blāzma». Apmeklēju savu bijušo skolasbiedru traktoristu Mišu Goršinu.

Durvis man atvēra viņa sieva, liela zobgale un smējēja.

—   Miša vēl ar, — viņa sacīja.

Es nodomāju: «Jau atkal grib mani izjokot. Ir nu gan muļķības izdomājusi: ar! Pat bērnudārza mazuļu grupā katrs zina, ka ziemā laukus near.»

Un es izsmējīgi pārjautāju:

—   Sniegu apar, vai?

—   Ko tad citu? Zināms, ka sniegu, — Mišas sieva atbildēja.

Es Mišu sameklēju. Un, lai arī cik jocīgi, — tīrumā. Viņš vadīja traktoru, kam bija piekabināta kāda gara kaste. Kaste savāca sniegu un no tā cēla augstu, blīvu valni.

—   Kam tas vajadzīgs, Miša? — es jautāju.

—   Tas ir aizsargvalnis pret vēju. Ja vējam neliks šķēršļus, tas klejos pa lauku un nopūtīs sniegu. Bet ziemāji bez sniega izsalst. Sniegs uz lauka jānotur. Tādēļ strādāju ar sniega arklu.

Kolhoza lopiem tagad tiek ieturēts ziemas režīms. Guļ, ēd, pastaigājas — visu dara pēc pulksteņa. Un, lūk, ko šai sakarā mums pastāstīja četrus gadus veca kolhozniece Maša Smirnova;

PĒC ZIEMAS REŽĪMA

— Es un manas draudzenītes tagad apmeklējam bērnudārzu. Un gotiņas un zirdziņi arī laikam apmeklē bērnudārzu. Mēs ejam pastaigāties, un arī viņi pastaigājas. Mēs ejam mājās, arī viņi iet mājās.

Kilometriem tālu gar dzelzceļa līniju stiepjas smuidru eglīšu rinda. «Zaļā josta» pasargā dzelzceļu no sniega sanesumiem.

Ik pavasari dzelzceļnieki pagarina šo jostu, iestādīdami tūkstošiem jaunu koku. Šajā, gadā iestādīti vairāk nekā simt tūkstoši egļu, akāciju, paegļu un ap trīs tūkstoši augļu koku.

«ZAĻĀ JOSTA»

Meža koku stādus dzelzceļnieki izaudzē savās kokaudzētavās.

BASĀM KĀJĀM PA SNIEGU

Saulainārs4 dienās, kad dzīvsudrabs termometrā paceļas līdz nullei, dārzos, bulvāros un parkos no sniega izlien mazas mušiņas bez spārniem.

Cauru dienu tās pastaigājas pa sniegu, bet vakaros atkal paslēpjas ledus un sniega spraugās.

Tur viņas dzīvo.

Dzīvo siltās, mierīgās vietiņās zei lapām un sūnās.

Pilsētas jaunākie notikumi

Pēc viņu pastaigas pēdas sniegā nt paliek. Staigātājas ir ļoti vieglas un ti maziņas, ka tikai ar stipru palielinām stiklu var saskatīt izstieptus, garu snuķīšus, dīvainu, pierē izaugušu n dziņu, tievas, basas kājeles.

- Ārzemju ziŅas =======

No ārzemēm «Meža avīzes» redakcijai pienākušas sīkas ziņas par mūsu gājputnu dzīvi.

Mūsu ievērojamā dziedone — lakstīgala — pārziemo Vidus- āfrikā, cīrulis dzīvo Ēģiptē, bet strazdi sadalījušies un ceļo pa Dienvidfranciju, Itāliju un Angliju.

Tur viņi nedzied, rūpējas tikai par savu iztiku, ligzdas nevij un mazuļus neperē: viņi gaida pavasari, kad pienāks laiks atgriezties dzimtenē, jo «ciemā gan labi, bet mājās vēl labāk».

PUTNU TIRGUS ĒĢIPTĒ

Ēģipte ir putnu ziemas «paradīze». Varenā Nīla ar savām neskaitāmajām pietekām un dūņainajiem krastiem, auglīgās līču pļavas un lauki, ezeri un purvi ar sālsūdeni un saldūdeni, līčiem izrobotie siltās Vidusjūras krasti — visas šīs vietas sniedz simttūkstošiem, miljoniem putnu jo bagātīgu mielastu. Arī vasarā te viņu ir milzums, bet ziemā ierodas vēl mūsu gājputni.

Drūzma te ir neiedomājama. Liekas, ka būtu saradušies visas pasaules spārnotie.

Ezerus un Nīlas pietekas ūdens putni apsēduši tik biezi, ka no tālienes pat ūdens nav saredzams. Smagnējie pelikāni ar lielu maisu zem knābja ķer zivis līdzās mūsu pelēkajām pīlēm un prīkšķēm. Mūsu slokas tekalē gar sārteno skaistuļu flāmi ngu garajām kājām un pajūk uz_visām pusēm, tiklīdz parādās raibais Āfrikas ērglis vai mūsu jūras ērglis.

Ja uz ezera izšauj ar bisi, biezie dažādo ūdens putnu bari paceļas ar tādu troksni, ko var salīdzināt vienīgi ar tūkstoš bungu dārdoņu. Pāri ezeram nolaižas tumša ēna, jo putnu mākoņi, paceļoties gaisā, aizsedz sauli.

Tā mūsu gājputni dzīvo ziemas mītnēs.

PIE LENKORĀNAS

Ari mūsu lielajā zemē ir sava putnu Ēģipte, gandrīz tāda pati kā Āfrikā. Tur pārziemo daudzi mūsu ūdens un purva putni. Tāpat kā Ēģiptē, tur ziemā redzam pelikānu un flamingu barus kopā ar pīlēm, zosīm, slokām, kaijām un plēsīgajiem putniem.

Mēs sakām: ziemā. Bet tādas ziemas kā pie mums — ar sniegu, salu un puteņiem — tur nav. Seklajos, ēnainajos siltās jūras līčos, niedrēs un piekrastes brikšņos, klusajos stepju ezeros cauru gadu putnu barības papilnam.

Sīs vietas ir saudzējamas, un putnus, kas atpūšas pēc tālā ceļa grūtībām, medīt aizliegts.

Tā ir mūsu Valsts Tališas saudzē- tava Kaspijas jūras dienvidaustrumu krastā Lenkorānas tuvumā, Azerbai- džānas PSR.

SATRAUKUMS DIENVIDĀFRIKĀ

Dienvidāfrikā izcēlās liels satraukums. Stārķu barā tika pamanīts kāds putns ar baltu metāla gredzenu ap kāju. Stārķi bija nolaidušies zemē.

Šo stārķi noķēra un izlasīja gredzenā iespiestos burtus. Uz gredzena bija uzrakstīts: «Maskava. Ornitolo- ģiskā komiteja, sēr. A, Nr. 195.»

Par to tika ziņots laikrakstiem, un tā mēs uzzinājām, kur ziemā nokļuvis mūsu korespondentu noķertais stārķis. (Sk. «Meža avīzē» Nr. 7 otro telegrammu no meža.)

Šādā veidā — ar «gredzenošanu» zinātnieki uzzina daudz apbrīnojamu noslēpumu no putnu dzīves: viņu pārziemošanas vietas, pārlidojuma ceļus utt.

Tam nolūkam ornitoloģiskas komitejas katrā valstī pagatavo no alumīnija dažāda lieluma gredzenus un iespiež tajos tās iestādes nosaukumu, kura gredzenu izlaidusi, sērijas apzīmējuma burtu (pēc gredzena lieluma) un numuru. Par noķertu vai nošautu gredzenotu putnu ikvienam jāpaziņo tai zinātniskajai iestādei, kuras nosaukums iespiests gredzenā, vai ari jāaizraksta par savu atradumu laikrakstam.

VEĻI KANOVA

f āffl

MIŠIIVIA PIEDZĪVOJUMI

JAUNGADA STĀSTS

Pienāca Vecā gada diena.

Sprēgāja sals.

Mazā gaismiņā vecītis — kolhoznieks ragavās brauca uz mežu, lai nocirstu skaistu eglīti ciema klubam.

Mežs bija liels un biezs. Vecais brauca un brauca, aizbrauca gandrīz līdz meža vidum. No ciema šurp vairs neatplūda ne skaņa, pat ne no skaļruņa. Mežā vecītis piesēja zirgu pie koka, atgāja no ceļa un izraudzījās piemērotu eglīti.

Tiklīdz viņš nosēcies iecirta ar cirvi pirmo robu eglītes stumbrā — no sniega apakšas kā bumba izšāvās liels, brūns zvērs.

Večukam aiz bailēm cirvis no rokām izkrita. Viņš metās, ko kājas nesa, pie zirga, atsēja to, ieklupa ragavās un prom bija.

Tā lāču māte pārbaidīja vecīti. Viņas midzenis atradās tieši zem eglītes, kuru vecītis sāka cirst. No skaņā cirvja cirtiena pēkšņi pamodusies, lāču māte izdrāzās no savas migas un bez atmaņas iemetās biezoknī. Pārbīlī lācenei likās, ka viņai uzbrukuši mednieki.

Bet migāk lācenei palika mazais lācēns Mišiņš. [Tas bija tikko trīs mēnešus vecs. • *

Lācenes uzvandītajā migā iespiedās sals. Mišiņš pamodās un žēlā balstiņā sāka smilkstēt un šņukstēt. Viņam bija auksti un gribējās ēst. Sarosījies viņš izlīda no migas. Lācēns meklēja māti, bet no tās vairs ne miņas.

Viņš ložņāja uz vēdera šurpu turpu, velti smilkstēja un ņaukstēja. Māte bija aizbēgusi tālu un nevarēja viņu sadzirdēt.

Beidzot Mišiņš noskaitās, piecēlās uz visām četrām un pats devās meklēt sev ēdamo. īsās, līkās kājeles stiga dziļajā sniegā, taču izsalkums viņu dzina un dzina uz priekšu.

Pēkšņi viņš pamanīja aiz koka uz celma glītu rudu zvēriņu ar kuplu asti. Zvēriņš pašreiz ar saviem asajiem zobiņiem beidza grauzt egles čiekuru.

Vāverīte Mišiņam ļoti iepatikās. Viņš aizsteberēja pie viņas, jo gribēja paspēlēties. Bet zvēriņš izbijies nočakstināja un kā bulta uzšāvās eglē, zem kuras tupēja lācēns.

Mišiņš vairs nevarēja vāverīti saskatīt, patupēja, pagrozīja galvu, bet — neko darīt — skrēja tālāk.

Drīz viņš ieraudzīja kādu pelēku zvēriņu, kurš gribēja no viņa paslēpties zem krūmiem un dusmīgi pukšķināja. Mišiņš to panāca ar pāris lēcieniem un saķēra ar ķepu. Bet — vai! — pelēkais zvēriņš bija (tik ass, ka Mišiņš aiz sāpēm skaņi iespiedzās un uz trim kājām nesās prom.

Viņš ilgi klejoja pa mežu, līdz beidzot aiz pārguruma notupās. Tukšais vēders lācēnu tā nomocīja, ka viņš ar nagiem sāka kārpīt sniegu. Zem sniega bija zeme un uz tās kādas puķītes, ogas, saknītes. Mišiņš sāka tās bāzt sev mutē, jo izrādījās, ka sakošļāt var. Nabaga pamestais

jaccns ta sāka strādāt ar ķepām, ka drīz vien viņam uzpūtās vēderiņš, it kā veselu arbūzu butu norijis.

Ieturējis maltīti, Ališiņš tālāk skrēja jau daudz ņiprāk. Taču viņš neskatījās uz kājām un pēkšņi — būkš! — ievēlās kādā bedrē.

Bedrē zem žagariem un sniega ziemas miegā gulēja čūskas, vardes un krupji. Labi vēl, ka Mišiņš krizdams ar pakaļkājām aizķērās aiz resnām saknēm un palika karājamies ar galvu lejup.

Čūskas pamodās, sāka snaikstīt galvas un baismi šņākt, bet vardes sāka izmisīgi kurkstēt. Aiz bailēm lāčukam radās spēks, viņš, kaut kā sašūpojies, ar priekškājām ieķērās resnajās saknēs — un izrāpās laukā.

Viņš bija tā pārbijies, ka ilgi skrēja neatskatīdamies. Mišiņš apstājās, sasniedzis kādu noru.

Apstājās un atkal sāka rakt sniegu: vai arī šeit zem tā neatradīsies kas ēdams? Taču šoreiz viņš atraka pavisam ko citu — te zem sniega ar visiem saviem bērniem mitinājās vesela lauku peju kolonija. Mazie zvēriņi bija sev iekārtojuši migas uz krūmu apakšējiem zariem, un no viņu siltajām midzinām kūpēja pat garaiņi.

Bijis Mišiņš mazliet vecāks, būtu ar šiem pelēniem krietni pamielojies. Taču viņš bija vēl muļķītis un tikai izbrīnījies vēroja, ka no viņa uz visām pusēm mūk īsastainie zvēriņi.

Ziemas diena ir īsa. Kamēr Mišiņš kavējās pie pelēm, sāka jau krēslot.

Mišiņš skraidīja un skraidīja pa mežu, kamēr uznāca nakts. Tumša, necaurredzama Jaungada nakts. Nespīdēja pat neviena zvaigznīte, jo visu debesi aizsedza tumšs mākonis. Un nelaime nenāk viena: no mākoņa sāka krist biezs sniegs lielām pārslām. Mišiņš skrejot bija tā sakarsis, ka sniegs, uzkritis viņam uz muguras, tūlīt izkusa un saslapināja kažociņu.

Tumsā kļuva bail: ja nu pēkšņi kāds uzbrūk! Mišiņš bija vēl mazs un nezināja, ka mūsu mežos lāči ir visstiprākie zvēri. Viņš pat baidījās šņukstēt: ja nu kāds izdzird? Viņš iemaldījās arvien dziļāk mežā.

Un pēkšņi — iedomājieties Mišiņa briesmīgo izbīli! — viņš ar pieri kādam bija pilnā sparā uzdrāzies virsū! Sis «kāds» bija daudz lielāks un smagāks par viņu, jo nelaimīgais lācēns atsprāga tālu sāņus un sāpīgi atsitās pret koku.

Taču lācēnam nebija laika pat paberzēt sadauzīto vietu: jo lielais zvērs varēja viņam uzbrukt un viņu apēst. Un Mišiņš, tumsā taustīdamies, steidzīgi uzrāpās kokā.

Un te viņš izdzirdēja, ka lielais, smagais zvērs rāpjas aiz viņa. Tas bija tik smags, ka zem viņa milzu ķetnām reizi pa reizei lūza zari…

Smagie soļi nāca arvien tuvāk un tuvāk. Lācēns, krampjaini apķēries ar visām četrām ķepām ap koku, pagriezās un paskatījās lejup, tumsā …

Par laimi, tieši tobrīd melnajā mākonī uzplaiksnīja zibens, un tas uz mirkli apgaismoja visu mežu. Pietika, lai Mišiņš ieraudzītu to, kas rāpās viņam pakaļ. — Māmiņ! — viņš iesaucās un novēlās no koka.

Tiešām tā bija lācene, viņa māte. Arī viņa nebija pazinusi dēlu un nebija sapratusi, ar ko tumsā saskrējusies. Tā bija priecīga satikšanās!

Un tieši šajā brīdī atskanēja Maskavas kurantu zvani — viss mežs pielija ar svinīgajām zvanu skaņām: iezvanīja pusnakti, jo bija sācies Jaunais gads. Purvā atskanēja dzērvju klaigas, debesīs sāka trillināt cīruļi, un laimīgā lāču māte ar dēlu cieši apkampās.

Pēc tam abi ielīda savā migā un apgūlās. Mišuks sāka zīst māti, bet lācene — savu gardo un barojošo ķepu. Viss beidzās labi, kā tas parasts Jaungada stāstos, pat ja tie sacerēti par lielo, biezo mežu.

Kits Veļikanovs

AR KARODZIŅIEM UZ VILKIEM

Ap ciemu klaiņo vilki. Gan aiznes jēru, gan kazu. Ciemā mednieku nav. Tad deva ziņu uz pilsētu:

— Palīdziet, biedri!

Tai pašā vakarā no pilsētas ieradās karavīru — mednieku komanda. Atsevišķās ragavās tie atveda sev līdzi divas prāvas spoles. Uz spolēm uztīta aukla, pie tās piestiprināti sarkanas drānas karodziņi pusmetra attālumā cits no cita.

LASI BALTAJĀS TAKĀS

Mednieki iztaujāja zemniekus, no kurienes vilki nāk, un aizgāja pētīt pēdas. Spoles ragavās aizveda līdzi.

No ciema pāri laukam uz mežu stiepās pēdas. Liekas, ka būtu vienas, bet pieredzējuši pēdu pētnieki pazina — te gājusi visa ģimene.

Mežā pēdas sadalījās piecās rindās. Mednieki paskatījušies teica: pa priekšu gājusi vecā vilcene. Pēdas šauras, solis īss, slīps iesvītrojums[7]sniegā: pēc šīm pazīmēm to arī pazina.

Mednieki sadalījās divās grupās, iesēdās ragavās un apbrauca mežam apkārt.

No meža pēdas ārā nenāca. Tātad visa vilku ģimene sagulusi šai meža. Nepieciešams to ātrāk apvilkt ar karodziņiem.

APVILKŠANA

Katra grupa paņēma savu spoli. Lēni braucot un griežot spoli, atritināja auklu. Aizmugurējie piestiprināja to pie krūmiem, kokiem un celmiem tā, lai pagarais karodziņš divus sprīžus no zemes plivinātos gaisa.

Pie ciema abas grupas satikās: bija apvilkušas visu mežu.

Piekodinājuši kolhozniekiem ar rīta ausmu celties, mednieki aizgaja gulēt.

NAKTI

Bija auksta mēnesnīcas nakts.

No migas piecēlās vecā vilcene. Piecēlās arī vecais vilks un jaunie, šogad dzimušie vilcēni.

Visapkārt biezoknis. Virs kuplo egļu galotnēm debesīs kā izdzisusi saule peld apaļš mēness.

Vilkiem kurkst vēders.

Skumji!

Vecā vilcene izslēja purnu, iegaudojās uz mēnesi, tai līdzi dobjā balsī vilks, viņam smalkās balstiņās piebalsoja jaunie.

Ciemā to sadzirdēja lopi — kūtīs iemaurojās govis un ieblējās aitas.

Vilcene sāka iet. Aiz viņas jaunie, tiem līdzi vecais vilks.

Uzmanīgi liekot pēdu pēdā, tie pa mežu tuvojās ciemam.

Pēkšņi vilcene apstājās. Apstājās arī jaunie un vilks.

Tramīgi iedzirkstījās vilcenes ļaunās acis. Jutīgais deguns bija uztvēris drānas aso smaržu. Tā ieraudzīja savā priekšā mežmalas krūmos tumšas lupatas.

Vilcene bija krietni gados un daudz piedzīvojusi. Bet kaut ko tādu viņa vēl nebija redzējusi. Taču zināja: kur lupatas, tur arī cilvēki. Kas viņus zina, varbūt tie noslēpušies laukā, uzmana?

Jātiek atpakaļ.

Apgriezās un lēcieniem devās biezoknī. Aiz viņas vilks ar jaunajiem.

Platiem vilka lēcieniem tie izjoņoja mežam cauri, bet mežmalā no jauna — stop.

Atkal lupatas! Karājas kā izbāztas mēles.

Vilki sāka šaudīties no vienas vietas uz otru. Krustām šķērsām — šurp turp — visur lupatas, izejas nav.

Vecā vilcene nojauta ļaunu. Metās atpakaļ biezoknī. Nogūlās. Nogūlās arī vilks ar vilcēniem.

Pāri apjozumam neies. Labāk badu ciest. Kas zina, ko ļaudis izdomājuši?

Vēderā kurkst. Salst.

NO RĪTA

Tikko nakts metās palsāka, no ciema izbrauca divas nodaļas.

Viena — mazā nodaļa, kurā visi bija tērpušies pelēkos pārvalkos, aizgāja viņpus meža, klusītiņām noņēma karodziņus un ķēdē paslēpās krūmos. Tie bija mednieki ar bisēm. Pelēkos pārvalkos viņi tērpušies tāpēc, ka visas citas krāsas ziemu mežā viegli pamanāmas.

Lielā nodala kolhoznieki ar mietiem kādu laiciņu nogaidīja uz lauka. Tad pēc vaditaja rīkojuma trokšņaini devās mežā. Gāja pa mežu, sasaucās un dauzīja ar mietiem pa kokiem.

IELENKŠANA

Vilki biezoknī snauda. Pēkšņi no ciema puses atskanēja troksnis. Vilcene metās uz otru pusi, sāņus. Aiz viņas vilks un vilcēni. Spalva uz kumbra tiem saslējusies, aste iemiegta, ausis pieglaustas, acis kvēlo.

Mežmala. Sarkanas lupatas. AtpakaJ!

Troksnis nāk tuvāk un tuvāk. Dzirdams, ka iet daudz cilvēku, dauzīdami ar mietiem. Prom no tiem!

Mežmala. Sarkanu lupatu nav. Uz priekšu!

Un visa vilku ģimene uzskrēja šāvēju ķēdei.

No krūmiem noplaiksnīja sarkana liesma, nodārdēja šāvieni. Augstu palēcās un nogāzās zemē vecais vilks. Spiegdami sāka riņķī griezties vilcēni.

Neviens no jaunajiem neizbēga mednieku trāpīgajām lodēm. Tikai vecā vilcene kaut kur nozuda, neviens to neredzēja.

Ciemā nu lopiem bija miers.

LAPSAS MEDĪBAS

(M ūsu speciālkorespondenta raksts)

Ko visu gan izzina par lapsu pēc viņas pēdām vērīga, pieredzes bagāta mednieka acs!

No rīta atstājot māju, Sisojs Sisojičs jau iztālēm laukā pamanīja skaidri iemītu lapsas pēdu rindu jaunajā sniegā. Mazais mednieks, bez steigas piegājis pie pēdām, brīdi pastāvēja, domās nogrimis. Noņēma slēpi un uzmetās uz tās ar celi. Iebāza pēdā saliektu pirkstu gareniski, tad šķērsām. Vēl brīdi padomāja. Tad piecēlās un, piekabinājis slēpi, sāka iet līdztekus pēdām, acis no tām nenovēršot. Viņš pazuda krūmos, izgāja

no uem inuka mi pienāca pie neliela meŽiņa. Tāpat bez steigas apgāja tam apkārt.

Taču, nākot mežiņam gar otru pusi, viņš piepeši naigi metās atpakaļ uz ciemu. Bez nūju piepalīdzības slēpes strauji slīdēja pa sniegu.

Pēdas aplūkojot, bija pagājušas divas īsās ziemas dienas stundas. Taču Sisojs Sisojičs nolēma lapsu dabūt katrā ziņā vēl šodien.

Viņš pieskrēja pie otra mūsu mednieka — Sergeja mājas. Pamanījusi viņu pa logu, Sergeja māte iznāca uz sliekšņa un pirmā to uzrunāja:

—   Dēla nav mājās. Neteica arī, kurp ies.

Sisojs Sisojičs tikai pasmaidīja par vecītes viltību.

—   Zinu jau, zinu: viņš pie Andreja.

Andreja mājās Sisojs Sisojičs tiešām sastapa abus jaunos medniekus.

Viņam nepalika apslēpts, ka šie, tam ienākot, apjuka un apklusa, bet Sergejs pat piecēlās no sola: gribēja aizstāties priekšā resnai sarkanu karodziņu spolei.

—   Metiet nu pie malas slēpšanos, puiši, — lietišķi teica Sisojs Sisojičs. — Zinu visu. Šonakt «Iskrā» lapsa nočiepusi zosi. Un, kur šī tagad guļ, arī zinu.

Jaunie mednieki mutes vien ieplēta. Tikai pirms pusstundas Sergejs bija saticis paziņu no 'kaimiņu kolhoza «Iskra» un uzzinājis, ka naktī lapsa no putnu mājas nozagusi zosi. Sergejs to bija atskrējis pavēstīt savam draugam Andrejam. Nupat viņi pārrunāja, kā atrast un iegūt lapsu, pirms vēl Sisojs Sisojičs par to dabū zināt. Bet viņš jau klāt un visu zina.

Andrejs ierunājās pirmais:

—   Vai tev to veča izzīlēja?

Sisojs Sisojičs pasmīnēja:

—   Večas gan laikam savu mūžu to neizzinās. Es pēdas apskatīju. Un teikšu jums tā: vispirms — tas ir lapsu tēviņš, vecs, augumā liels. Pēdas ir apaļas un tīras; ejot nav sniegu švīkājis kā lapsu māte. Pēdas ir prāvas. Nācis no «Iskras» un stiepis zosi. Krūmos to aprijis; es atradu vietu. Lapsu tēviņš viltīgs, trekns, kuplu, ļoti dārgu kažoku.

Sergejs samirkšķinājās ar Andreju.

—   Vai tas arī pēdās rakstīts?

—   Kā nu ne. Vājai lapsai, kas badā dzīvo, spalva reta un bez spīduma. Vecam lapsu tēviņam, viltīgam un paēdušam, spalva bieza un tumša, ar spīdīgu akotu. Dārgs kažoks. Arī skrējiens paēdušam lapsu tēviņam citāds: paēdis iet vieglu gaitu kā kaķis — liek pēdu pēdiņā, kārtīgi rindiņā. Es jums saku: tādu ādu sagādes kantorī rautin izraus par lielu naudu.

Sisojs Sisojičs apklusa. Sergejs ar Andreju atkal samirkšķinājās un iegāja kaktā sačukstēties.

Tad Andrejs teica:

—   Saki vien, Sisoj Sisojič, klaji: vai nāci mūs līdzi aicināt? Esam ar mieru. Kā redzi, paši jau esam dzirdējuši un karodziņus pagatavojuši.

Gribējām tev aizsteigties priekšā, taču neizdevās. Sit saujā, un tad jau redzēs, kam veiksies, tam arī ķersies.

Pirmais gājiens jums, — augstsirdīgi izlēma mazais mednieks.

Taču, ja zvērs aizies, otra gājiena laikam tā arī nebūs: šis nav mūsu lapsu tēviņš, bet gan cauri gājējs. Mūsējos, šejienes, es pazīstu, tik lielu te nav. Pēc pirmā šāviena šis tā liksies projām, ka divi dienās to nepa- nāksi. Karodziņus arī labāk mājās atstāt: vecais viltīgs, droši vien apjo- ziunā jau bijis — aizies pa apakšu.

Taču jaunie mednieki ietiepās, ka karodziņi jāņem līdzi — tomēr drošāk.

-  Labi, — Sisojs Sisojičs bija ar mieru. — Ja vēlaties, ņemsim. Ejam!

Kamēr Sergejs ar Andreju sagatavojās, iznesa abas spoles ar karodziņiem un piesēja pie ragutiņām, Sisojs Sisojičs paguva aizskriet uz mājām, pārģērbties un pasaukt piecus jaunus kolhozniekus dzinējos.

Visi trīs mednieki uzvilka virs puskažociņiem pelēkus pārvalkus.

—   Lapsu medības nav zaķu dzīšana, — ceļā pamācīja Sisojs Sisojičs.

Zaķis nav tik saprātīgs. Lapsa turpretī daudz manīgāka, un redze arī

tai brīnum asa. Ja vien kaut ko pamanīs, ne pēdu nepaliks.

Līdz mežam, kurp lapsa iegājusi, viņi aizskrēja ātri. Tad izšķīrās: dzinēji palika uz vietas, Sergejs ar Andreju, paņēmuši vienu spoli, aizgāja apvilkt ar karodziņiem pa kreisi, Sisojs Sisojičs — pa labi.

—  Turiet acis vajā, — aizejot piekodināja Sisojs Sisojičs, — vai nav kaut kur izejas pēdu, un bez trokšņa. Lapsu tēviņš ir piedzīvojis, līdzko sadzirdēs — negaidīs.

Drīz mednieki satikās viņpus meža.

—   Kārtībā? — čukstot jautāja Sisojs Sisojičs.

—  Pilnīgi, — atbildēja Sergejs ar Andreju. — Apskatījām labi: izejas pēdu nav.

—   Man arī. "*

Pusotra simta soju platu eju atstāja bez karodziņiem. Sisojs Sisojičs deva padomu jaunajiem medniekiem, kur tiem labāk nostāties, un bez trokšņa aizslīdēja ar slēpēm^atpakaj pie dzinējiem.

Pēc pusstundas sākās dzīšana. Seši cilvēki iegāja aplokā un, izveidojot ķēdi, devās pa mežu, klusi sasaukdamies un dauzot ar mietiem pa kokiem. Sisojs Sisojičs gāja dzinēju vidū un līdzināja rindu.

Mežā bija klusu. Cilvēku skartie koku zari viegli birdināja kuplas sniega pikas.

Sisojs Sisojičs saspringti gaidīja šāvienu: kaut arī savi puiši, tomēr sirds nav mierīga. Lapsu tēviņš pamatīgs, par to pieredzējušais mednieks nešaubījās. Ja palaidīs garām, tad to vairs neredzēt. Jau meža vidus, bet šāvienu nav.

«Kas tad tas?» slīdot starp kokiem, satraukti domāja Sisojs Sisojičs. «Lapsu tēviņam jau sen būtu bijis laiks slēptuvei uzskriet.»

Beidzot arī mežmala. Andrejs un Sergejs iznāk no eglītēm, aiz kurām slēpušies.

-   Nebija? — jau skaļi jautā Sisojs Sisojičs.

-   Neredzējām.

Lieki vārdus netērējot, mazais mednieks skrien pārbaudīt ielenkto vietu.

Surp! — pēc brīža atskan viņa dusmīgā balss.

Visi dodas turp.

-     Ak jūs, pēdu dzinēji! — dusmās šņāc mazais vīriņš uz jaunajiem medniekiem. — Teicāt, ka izejas pēdu neesot. Bet kas te?

Zaķa pēdas, ■ reizē atbild Sergejs ar Andreju. — Vai tad nu inēs nepazīstam? Mēs tās jau apvelkot pamanījām.

—   Bet zaķa pēdās, kas ir zaķa pēdās? Es jau jums teicu, cietpaures tādi: lapsu tēviņš ir viltīgs!

Jauno mednieku acis pirmajā brīdī nevarēja atšķirt garajās zaķa pakaļkāju pēdās citu — apaļāku un īsāku zvēra pēdu tikko manāmos nospiedumus.

—  Vai jūs neapjēdzat, ka lapsa pa zaķu pēdām staigā, lai slēptu savējās? — iekarsa Sisojs Sisojičs. — Pēda pēdā. Soli pa solim. Ak jūs, teteri! Cik daudz laika velti esam nosituši!

Sisojs Sisojičs pirmais aizskrēja pa pēdām, pavēlējis karodziņus atstāt, kur tie ir. Aiz viņa klusējot steidzās pārējie.

Krūmos lapsas pēdas nodalījās no zaķa pēdām un tālāk gāja atsevišķi. Ilgi mednieki klīda gar kārtīgo pēdu rindu, risinādami lapsas veiklās, blēdīgās cilpas.

Violetajos mākoņos dzisa palsā ziemas diena. Visi nokāra degunus: veltas bijušas dienas pūles. Slēpes pie kājām kļuva smagas.

Pēkšņi Sisojs Sisojičs apstājās. Rādīdams uz nelielu mežiņu priekšā, viņš paklusu teica:

—   Lapsu tēviņš ir tur. Tālāk kilometrus piecus aizstiepjas lauki kā uz delnas: ne krūmiņa, ne bedrītes. Nav aprēķina zvēram skriet atklātā vietā. Savu galvu lieku ķīlā, ka viņš ir te.

Jaunajiem medniekiem nogurums kā ar roku atņemts. Bises no pleciem nost.

Sisojs Sisojičs izrīkoja: trīs dzinēji ar Andreju pa labi, divi ar Sergeju aplenks mežiņu no kreisās puses; tajā ieies visi reizē.

Pats Sisojs Sisojičs pēc viņu aiziešanas klusi ieslīdēja meža vidū. Tur, viņš zināja, ir neliels klajumiņš. Atklātā vietā lapsu tēviņš neparko neiznāks. Taču, lai kādā virzienā viņš šķērsotu mežiņu, tas neizbēgami lavīsies kaut kur gar klajuma malu.

Klajuma vidū auga veca, smuidra egle. Ar saviem biezajiem, varenajiem zariem tā balstīja sausas, tai virsū uzkritušas māsas stumbru.

Sisojam Sisojičam radās doma uzrāpties pa kritušo egli lielajā; no augšienes būs redzams, kur ies lapsu tēviņš: visapkārt klajumam auga tikai zemas eglītes un slējās kailas apses un bērzi.

So domu piedzīvojušais mednieks tomēr tūlīt atmeta: kamēr uzrāpsies, lapsa pagūs pat desmitreiz aiziet. Arī šaut no koka neērti.

Sisojs Sisojičs nostājās uz celma divu nelielu eglīšu vidū, uzvilka div- stobrenes gaiļus un uzmanīgi sāka skatīties apkārt.

Gandrīz reizē no visām pusēm atskanēja paklusas dzinēju balsis.

Ar visu savu būtni Sisojs Sisojičs nemaldīgi zināja, ka dārgais zvērs jau šeit, blakus viņam, ka ik brīdi tas var parādīties, un tomēr satrūkās, kad koku starpā pazibēja rūsgana spalva. Un, kad zvērs, gluži pretēji, nekā to varēja gaidīt, izlēca atklātajā klajumā, Sisojs Sisojičs tikko neizšāva.

Nevarēja šaut: tas nebija vecais lapsu tēviņš, bet zaķis.

Garausis apsēdās sniegā un tramīgi sāka kustināt ausis.

Balsis tuvojās no visām pusēm.

Zaķis ielēca biezoknī un pazuda.

Sisojs Sisojičs atkal saspringa gaidās.

Pēkšņi nodārdēja šāviens. Pa labi.

Nošāva? Ievainoja?

Pa kreisi atskanēja otrs šāviens.

Sisojs Sisojičs nolaida bisi: ja ne Sergejs, tad Andrejs, kāds jau nu lapsu tēvu būs dabūjis.

Pēc brīža dzinēji iznāca klajumā kopā ar samulsušo Sergeju.

—   Garam? — drūmi vaicāja Sisojs Sisojičs.

—   Viņš bija aiz krūmiem …

—   Ak tu! …

—   Te viņš ir! — aiz muguras atskanēja Andreja priecīgā balss. — Nepaguva vis aiziet.

Un jaunais mednieks pienākdams nosvieda pie Sisoja Sisojiča kājām … beigtu zaķi. Sisojs Sisojičs atvēra muti un atkal aizvēra to, nekā neteicis. Dzinēji neizpratnē vērās medniekos.

—   Nu ko tad vairāk, apsveicu! — beidzot mierīgi noteica Sisojs Sisojičs. — Tagad uz mājām.

—   Bet lapsu tēviņš? — jautāja Sergejs.

—   Vai tu viņu redzēji? — jautāja Sisojs Sisojičs.

—   Nē, neredzēju. Es jau arī šāvu zaķi, bet šis aiz krūma, tā kā … — Sisojs Sisojičs tikai atmeta ar roku.

—   Bet es redzēju: lapsu zīlīte pa gaisu aiznesa.

Iznākot no mežiņa, mazais mednieks palika mazliet atpakaļ. Bija vēl pietiekoši gaišs, lai saredzētu pēdas sniegā.

Sisojs Sisojičs lēni, pa brītiņam apstādamies, apgāja mežiņam apkārt.

Lapsas un zaķa pēdas sniegā skaidri bija redzamas. Sisojs Sisojičs jo rūpīgi aplūkoja lapsas pēdas.

Nē, lapsa nebija gājusi atpakaļ pa savām pēdām — ķepiņu ķepiņā. Tas arī būtu pret lapsas paradumu.

Izejas pēdu no meža nebija — ne zaķa, ne lapsas.

Sisojs Sisojičs apsēdās uz celma, nolaida galvu uz rokām un prātoja. Beigu beigās tam radās vienkārša doma: lapsu tēviņš taču mežā varēja ierakties, noslēpties alā, par kuru medniekam nebija ne jausmas.

Bet, kad Sisojs Sisojičs par to iedomājās un pacēla galvu, bija jau tumšs. Vairs nebijā cerību ieraudzīt viltīgo zvēru.

Sisojs Sisojičs aizgāja mājas.

Viņš nav no tiem, kas neatrisinātu visgrūtāko mīklu, kādu vien cilvēkam var uzdot zvērs, lai arī tas būtu visos laikmetos un visās tautās savas viltības dēļ izslavētais Lapsa Kūmiņš.

No rīta mazais mednieks atkal bija tai pašā mežiņā, kur vakarā izzuda pēdas. Taču tagad bija redzamas lapsas izejas pēdas.

Sisojs Sisojičs devās pa tām, lai atrastu viņam līdz šim nezināmo alu. Lapsas pēdas aizveda viņu tieši klajumiņā mežiņa vidū.

Kārtīgi, skaidri redzami dobuliņi rindiņā veda uz sauso, nogāzušos egli, uzrāpās pa to augšā un izzuda augstās, biezās egles kuplajos zaros. Tur, astoņu metru augstumā virs zemes, uz viena no koka platajiem zariem nebija sniega: to bija notraucis zvērs, šeit pārgulēdams.

Vecais lapsu tēviņš vakar bija gulējis Sisojam Siso- jičam, kas to meklēja, tieši virs galvas. Un būtu plīsis aiz smiekliem par mazo mednieku, ja lapsas prastu smieties.

Sisojs Sisojičs tomēr pēc šā gadījuma ir stingri pārliecināts, ka, ja uti lapsas prot kokos kāpt, tad tās prot arī smieties un kā vēl.

RADIOSASAU KŠANĀS

UZMANĪBU! UZMANĪBU!

RUNĀ ĻE1SIINGRADA - «MEŽA AVĪZES» REDAKCIJA

Šodien, 22. decembri, ziemas saulgriežu dienā, mēs sarīkojam mūsu pēdējo šā gada raidījumu — radiosasaukšanos ar dažādām Padomju Savienības malām.

Izsaucam tundru un stepi, taigu un tuksnesi, kalnus un jūras.

Pastāstiet, kas notiek pie jums patlaban — pašā ziemas vidū, gada īsākajā dienā, garākajā naktī!

KLAUSIETIES! KLAUSIETIES! runĀ tĀlĀs ledus okeĀna salas

Pie mums ir visgarākā nakts. Saule izslīdējusi aiz okeāna un vairs nerādī- ies līdz pavasarim.

Okeānu klāj ledus. Mūsu salās ledus n sniegs ir arī tundrās.

Kas pie mums palicis pa ziemu dzī- ot?

Okeānā zem ledus dzīvo roņi. Kad idus bija vēl plāns, viņi ierīkoja sev liņģus un tagad cītīgi uztur tos kārbā, ar purnu uzlauzdami plāno ledu, as ātri aizvelkas tiem priekšā. Pie liņģiem roņi piepeld paelpot svaigu aisu, kā arī izrāpjas pa tiem uz ledus tpūsties un pagulēt.

Šeit viņiem uzglūn baltais lācis. Tas egul ziemas miegu un neslēpjas visu iemu ledus alās kā baltās lāčumātes.

Zem sniega tundrā dzīvo strupastes peles, rok sev ejas, grauž sniega apbērto zālīti. Baltās polārlapsas te uzošņā tās un atrok.

Polārlapsas medī arī tundras irbes. Kad tās, ierakušās sniegā, guļ, manīgajai lapsai nav grūti pielavīties un tās noķert.

Citu putnu un zvēru ziemā šeit nav. Pat ziemeļbrieži, ziemai uznākot, pa ledu pārvācas no salām uz taigu.

Kā mēs varam redzēt pa nakti vien, tumsā, bez saules?

Pie mums taču arī bez saules bieži vien ir gaišs. Pirmkārt, spīd mēness, kad tam pienākas. Bez tam ļoti bieži atspīd kāvi —ziemeļblāzma.

07 fi

Burvīgā gaisma, laistīdamās dažā-

<las krāsās, brīžiem izritinās kā plata, poža lenta tai debess pusē, kur atrodas pols, brīžiem gāžas kā ūdenskritums, brīžiem slejas kā stabi un šķēpi. Sai ij.'īismā mirdz un dzirkstī tīrais sniegs. K|ūst tik gaišs kā dienā.

Sals? Jā, sals ir negants. Arī vējš.

Un puteņi — tadi puteņi, tādi puteņi, ka mēs nedējām neizbāžam degunu no sniegā ieputinātās mājas. Taču mūs, padomju cilvēkus, nekas nebaida. Ar katru gadu mēs ielaužamies tālāk Ledus okeānā, bet drosmīgie padomju polār- pētnieki jau sen pēta pašu Ziemeļpolu.

RUNĀ DOISIECAS STEPE

Snieg arī pie mums. Kas par to! /icma mums nav gara un nav barga. Dažas upes pat neaizsalst. Šurp pārvākušās no ezeriem pīles, tālāk uz dienvidiem tās laisties negrib. No ziemeļiem pie mums atlaidušās sējas vārnas, tās pakavējas ciemos un pilsētās. Barības ie viņām pietiek, padzīvos līdz marta vidum un tad laidīsies mājup uz dzimteni.

Pie mums pārziemo arī tālās tundras viesi: sniedzes, ausainie cīruļi, lielā baltā pūce. Viņa medī pa dienu, jo kā gan citādi viņa varētu dzīvot tundra pa vasaru, kad iestājas garā diena?

Klajā, sniegos ieputinātā stepē cilvēkiem pa ziemu nav ko darīt. Taču pazemē darbs rit arī tagad: dziļajās šahtās ar mašīnām cērtam akmeņogles, ar elektrisko vilcējspēku izceļam tas augšā, zemes virsū, un ar tvaiku bezgalīgi garos vilcienos izsūtām tās pa visu mūsu zemi — rūpnīcām un fabrikām.

RUNĀ NOVOSI BIRS KAS TAIGA

Sniegs taigā kļūst arvien dziļāks. Mednieku arteļi uz slēpēm dodas taigā, vilkdami sev līdzi vieglas kamanas — 11,irtas ar pārtiku. Viņiem pa priekšu krien suņi — laikas ar smailām, stā- vam austiņām un kuplu, ritenī sagrieztu asti.

Taigā daudz zilgano vāveru, vērtīgo, tumšo sabuļu, lūšu ar biezo kažoku, balto zaķu, milzu aļņu, rūsgano sesku — kolonoku, no kuru spalvas pagatavo labākās gleznotāju otas, un balto sermuliņu, no kuru ādiņām agrākos laikos darināja karaļiem mantijas, bet tagad šuj bērniem cepures. Daudz ir rūsgano un sudrablapsu, daudz gardo irbīšu un rubeņu.

Savā labi noslēptā migā jau sen guļ lācis.

Mēnešiem ilgi mednieki uzturas taigā, pārnakšņo tur mazās būdiņās, ziemas mitekļos; visu īso ziemas dienu viņi liek lamatas dažādiem zvēriem un putniem, kamēr viņu laikas lodā pa niežu, ošņādami, izlūkodami un klausīdamies, kur piemetušies rubeņi un vāveres, kolonoki un alnis vai arī pats snaudulis lācis.

Mednieku arteļi atgriežas mājās, vilkdami aiz siksnām sev līdzi ar medījumu smagi jo smagi apkrautas kamanas — nartas.

KLAUSIETIES! KLAUSIETIES! RUNĀ KARAKUMA TUKSNESIS

Ka pavasarī, ta rudenī tuksnesis nav izmiris, tajā kūsā dzīvība.

Vasarā un ziemā tuksnesī valda nāves stingums. Vasarā tur bads un svelme, ziemā — bads un sals.

Ziemu zvēri bēg, putni laižas projām no šīm baigajām vietām. Saule, spožā dienvidu saule, veltīgi paceļas pāri bezgalīgajam, sniegotajam līdzenumam; :ur neviena nav, un neviens arī neprie- :ājas par jauko dienu. *

Kaut arī saule izkausē sniegu, zem tā ir tikai neauglīgs smiltājs. Dziļi smiltīs ierakušies, sastinguši guļ bruņurupuči, ķirzakas, čūskas, kukaiņi un pat siltasiņu zvēriņi — peles, susliki un lē- cējpeles.

Pa tuksnesi brīvi klejo negants vējš, nav kas to savalda: ziemā tas šeit ir saimnieks.

Ilgi gan tā vairs nebūs. Cilvēks iekaro tuksnesi, rok kanālus, stāda mežus. Smiltājos ieviesīsies dzīvība kā ziemā, tā vasarā.

RUNĀ KAUKĀZA KALNI

Pie mums vasarā ir ziema un vagara un arī ziemā ir ziema un vasara.

Pat vasaras karstā saule nespēj iz- causēt mūžīgo sniegu un ledu mūsu nilzu kalnu Kazbeka un Elbrusa virsot- īēs, kas lepni slejas virs mākoņiem. Toties ziemas sals netiek klāt ziedošajām ielejām un jūras piekrastei, ko aizsargā kalnu sienas.

Ziema spējusi padzīt kalnu kazas, āžus un aunus tikai no virsotnēm, bet ne tālāk. Kad ziema kalnos sāk bārstīt sniegu, ielejās tas nolīst kā silts lietus.

Nupat tikai novācām dārzos mandarīnus, apelsīnus, citronus un nodevām valstij. Mūsu dārzos vēl zied rozes un san bites, bet saulainajās piegāzēs jau uzplaukst pirmie pavasara ziedi — baltie sniegpulkstenīši ar zaļiem viducīšiem un dzeltenās pienenes. Visu gadu pie mums zied puķes, un visu gadu vistas dēj olas.

Kad iestājas ziemas sals un sāk pietrūkt barības, mūsu zvēriem un putniem nav jābēg, nav jālido tālu no vietām, kur viņi mituši pa vasaru: viņiem tikai jānokāpj līdz kalnu vidum vai arī līdz pašai ielejai, kur viņi atradīs sev barību un siltumu.

Cik daudziem spārnotajiem viesiem, kas bēguši no ziemeļu zemju negantas ziemas, mūsu Kaukazs ir devis pajumti! Cik daudzus pabarojis un sasildījis!

Te patvērušās žubītes, strazdi, cīruļi, pīles un meža slokas ar garajiem knābjiem.

Lai arī šodien ir ziemas saulgrieži ar īsāko dienu un garāko nakti gadā, bet rīt nāks saulainais, zvaigžņotais Jaunais gads. Vienā mūsu zemes mala pie Ledus okeāna mūsu biedri nevar iziet no mājas — ārā putenis un sals. Turpretim šeit mēs staigājam bez mēteļiem, plāni ģērbušies, un mums ir silti. Mēs priecājamies par augstajiem kalniem, kas slejas padebešos, par tievo mēness sirpīti skaidrajās debesīs. Pie mūsu kājām klusi skalojas rāmas jūras viļņi.

RUNĀ MELNĀ JŪRA

Jā, šodien Melnā jūra rāmi apskalo krastu, viļņu šūpoti, miegaini čalo oļi, un tumšajā ūdens spogulī atviz tievais mēness sirpī4i§.

Vētru laiks-jau sen pāri. Tad aukainajā jūrā slējās viļņu vāli baltām putu mugurām, ar mežonīgu niknumu triecās pret klintīm, šņākdami un krākdami izvēlās tālu krastā.

Tā tas bija rudenī. Bet ziemā šeit stipri vēji pūš reti.

īstu ziemu pie Melnās jūras nepazīst. Ūdens kļūst nedaudz aukstāks un tikai pie ziemeļu krasta uz īsu laiku pārvelkas ar ledus kārtiņu. Mūsu jūra viļņo visu gadu, tajā rotaļājas jautrie delfīni, nirst melnie jūras kraukļi, gaisa lidinās baltās kaijas. Visu gadu pa to braukā mūsu lielie, skaistie motorkuģi un tvaikoņi, ašās motorlaivas un vieglie burinieki.

Surp atlaižas pārziemot gārgales, dažādas nirpīles, brangais sārtais pcli- kāns ar lielo zivju tarbu zem knābja. Ziemu mūsu jūrā nav garlaicīgi, tāpat kā vasarā.

RUNĀ ĻEIVIINGRADA — «MEZA AVĪZES» REDAKCIJA

Kā redzējāt, Padomju Savienībā ir daudz dažādu ziemu, rudeņu, vasaru un pavasaru. Tie ir visi mūsu gadalaiki, tas viss ir mūsu lielajā Dzimtenē.

Vari izraudzīties sev novadu pa prātam. Kurp tu ari aizbrauktu, kur apmestos, visur tevi gaida skaistums un darbs: izpētīt, atrast jaunas mūsu zemes bagātības un skaistumu un uzcelt tur jaunu, labāku dzīvi.

Ar šo mēs beidzam ceturto un šai gadā pēdējo raidījumu — radiosasaukšanos ar visām mūsu zemes malām.

Uz redzēšanos! Uz redzēšanos!

Līdz nākamajam gadam!

DESMITĀ SACENSĪBA

1.   — Ar kuru dienu (pēc kalendāra) sākas ziema, un ar ko šī diena ieverojama?

2.   — Kādu plēsīgu zvēru pēdās nav nagu nospiedumu un kā

dēļ?

3.   — Kādus vērtīgus kažokadas zvērus zvejnieki nemīl un kādēļ?

4.   — Vai koks ziemā aug?

5.   — Kādēļ mednieki labprāt medī, kad tikko uzkritis sniegs?

6.   — Kuri putni pārnakšņo, ierakušies sniegā?

9. — Vai mūsu gājputni ziemu dienvidos vij ligzdas? 10. — Kā pēdas sniegā šīs ir?

7.   — Kādas krāsas tērps ziemā medniekam mežā un laukā visizdevīgākais?

Kuram meža putnam acis ir pakausī un kādēļ? Kuru mazu zvēriņu neēd ne lapsa, ne sesks? Kura plēsīga zvēra pēdas līdzīgas cilvēka pēdām?

14.   — Medniekam dažkārt gadās nošaut zaķi ar pūces vai vanaga kāju mugurā. Kādēļ

tas tā?

15.   — Šeit uzzīmētas mednieka ievainotas stirnas pēdas. Kāds stirnai ievainojums?

16.   — Putns laižas svilpdams, spalvas put.

17.   — Zviedz laukā kumeļi, mājās nenāk.

18.   — Skraida pa sniegu, pēdu neatstāj.

19.   — Vecais siltumu aiznesis, pats nestāv un citus dzen.

20.   — Kas būvē tiltu pār upi bez cirvja, naglām, ķīļiem un dēļiem?

21.   — Ne cirsts, ne ēvelēts, bet gluds kā stikls.

22.   — Skrien kaukdams, aurēdams, virpuļus griezdams.

23.   — Vienā rudenī zemē sviež, otrā — mutē bāž.

24.   — Ne sēts, ne kults, bet ūdenī mērcēts, zem akmens noslogots, ziemai gādāts.

m

SLUDINĀJUMI

Izziņojam devīto pārbaudi VĒRĪ GĀS ACS goda nosaukuma iegūšanai ar virsrakstu «KĀ PĒDAS TĀS IR?»

2. zīm. Un kam šīs pēdas?

1. zīm. Kā pēdas šīs ir?

3. zīm.

Bet kas ir šeit skrējis? Vai zaķi? Jā, baltais un pelēkais zaķis. Kuras baltā, kuras pelēkā zaķa pēdas?

PASMACIBAS GRĀMATA MEZA, LAUKA UN DĀRZĀ Pieejama katram.

Iedams uzmanīgi pētī, kādas pēdas atstāj sniegā katrs zvērs un putns. Tā tu iemācīsies lasīt lielo, balto ziemas grāmatu.

PARŪPĒJIES PAR MAZAJIEM IZSALKUŠAJIEM UN BEZPAJUMTES MEZA DRAUGIEM!

Grūti — ai, cik grūti klājas ziemā dziedātājputniem un citiem putniem! Viņi meklē, kur patverties no aukstuma, no skaudrā ziemas vēja, — neatrod un iet bojā.

SOS! SOS! Glābiet mūsu dvēseles! Palīgā!

Uzbūvē putniņiem būrīšus un auliņas, kur patverties naktī, un laukā saslien teltiņas no egļu zariem un salmu kušķiem pelēkajām irbēm. Iekārto putniem ēdnīcas!

AICINĀM DĀRGOS VIESUS — ZĪLĪTES UN DZILNIŠUS

Zīlītes un dzilnīši ļoti labprāt ēd speķi. Tikai, protams, nesālītu: no sālīta tiem sāpēs vēders.

Ja gribi aicināt viesos šos mīlīgos, jocīgos putniņus, lai papriecātos par viņiem un labi tos pabarotu šajā viņiem tik grūtajā laikā, izdari tā.

Izurb kociņā caurumus un ielej tajos izkausētus cūku vai liellopu taukus! Kad tauki atdzisuši, izkar kociņu pie loga vai arī pakarini kokā pretim logam!

Jautrie, mazie viesi neliks ilgi gaidīt un, pateikdamies par cienastu, parādīs visus savus trikus: griešanos ap zariem, kūleņošanu, sāniskus lēcienus un daudz ko citu.

LAIPNI LŪDZAM MŪSU TELTIŅĀ PELĒKĀS IRBES

Skaistajām lauku irbītēm saslieniet tīrumā šādas teltiņas no egļu zariem!

Cienastam pakaisiet miežus un auzas!

meža avīze

NR 11

NEGANTĀ BADA MĒNESIS  No 21. janvāra līdz 20. februārim

(Otrais ziemas menesis)

Saule ieiet Ūdensvīra zīmē

GADS — SAULES POĒMA: JANVĀRIS MEZA NOTIKUMI

Mežā tik auksti, tik auksti! — Kas paēdis, to aukstums nebaida. — Rindā! — Kur pārziemo pumpuri? — Tauku zīlīte istabā. — Kā mēs gājām medībās. — No meža nāk peles. — Kam likumi nav rakstīti. — Pielāgojies PILSĒTAS JAUNĀKIE NOTIKUMI

Bezmaksas ēdnīcas. — Meža stūrīši skolā. — Vienaudži AR MAKŠĶERI

MEDĪBAS

Ar sivēnu uz vilkiem. — Pie midzeņa. — Lāča medības ŠAUTUVE, vienpadsmitā sacensība SLUDINĀJUMI. VĒRĪGĀ ACS, desmitā — pēdēja parbaude

GADS — SAULES POĒMA 12 MĒNESOS

Janvāris — kā tautā saka — uz pavasara pusi griež; gadam sākums, ziemai vidus: saule iet uz vasaru, ziema — uz salu. Uz Jaungadu diena kļuvusi garāka par vienu zaķa lēcienu.

Zeme, ūdens un mežs — viss sniega klāts, apkārt viss iestidzis dziļā, šķiet, stingā miegā.

Grūtā bridi dzīvība sevi saglabā zem stinguma un nāves maskas. Pamirusi zāle, krūmi un koki, bet ne nomiruši.

Zem nedzīvās sniega segas daba slēpj vareno dzīvības spēku, spēju augt un ziedēt. Priedes un egles rūpīgi saglabā veselas savas sēklas, cieši sažņaudzot dūrītēs — čiekuros.

Aukstasiņu dzīvnieki noslēpušies, arī sastinguši. Tie nebūt nav miruši, pat tik maigas radības kā tauriņi guļ, paslēpušies dažādās paslēptuvēs.

Putniem ir īpaši karstas asinis, tie nekad neliekas uz ziemas guļu. Daudzi zvēriņi, pat sīkas peles, skraida visu ziemu. Un vai nav brīnums, ka lāču māte, zem dziļa sniega gulēdama, — janvāra salā laiž pasaulē vēl aklus, sīkus lācēnus un, kaut arī pati visu ziemu neko neēd, baro tos līdz pavasarim ar savu pienu.

me2ā tik auksti, tik auksti!

Ledains vējš klejo pa atklāto lauku, brāžas pa mežu starp kailajiem bērziem un apsēm. Tas iespiežas starp cieši saglaustajām spalvām, ielien biezajā vilnā, stindzina asinis.

Nav iespējams notupēt ne zemē, ne uz zara: visur sniegs, stingst ķepiņas. Jāskrien, jālec, jālido, lai kaut cik sasildītos.

Labi tam, kam silta, ērta miga, ala vai ligzda, labi tam, kam pieliekamais pilns. Ieēd pilnu vēderiņu, saritinies kamolā un guli.

kas paēdis,

to aukstums nebaida

Zvēriem un putniem svarīgi ir paēst. Laba maltīte silda no iekšienes, asinis top karstākas, un pa visām dzīsliņām izplūst siltums. Zemādas tauki — labākā odere zem vilnas vai spalvu kažoka. Sals tiks cauri vilnai, izpūtīs cauri spalvām, bet netiks cauri zemādas taukiem.

Ja barības būtu pietiekami, ziema nebūtu tik briesmīga. Bet kur gan lai ziemā ņem barību?

Mežā klejo vilks, klejo lapsa — visur tukšs, visi zvēri un putni noslēpušies, aizlidojuši. Dienu kraukli, naktī ūpis lido izlūkot barību, bet barības nav.

Bads mežā, bads!

rindā!

Kraukli pirmie pamanīja maitu. — Karr! Karr! — salidoja viss bars, ķērās pie vakariņām.

Vakars jau klāt — tumst, uzpeld mēness.

Un pēkšņi mežā kāds iekliedzas:

— Uhū-ū-u! …

Kraukji aizlido. Pie maitas no meža steidz ūpis.

Tikko šis sācis mieloties — plēš ar knābi galu, virina baltos plakstus, kustina ausis —, te sniegā nočab soļi.

Ūpis uzlaižas kokā. Pie maitas pieskrien lapsa.

Kraukš, kraukš, ar zobiem! Nepaguva paēst, vilks jau klāt.

Lapsa krūmos, vilks — pie maitas. Sabozis spalvu, zobi kā naži — plēš zirga gaļu, rūc aiz labsajūtas, nekā nedzird. Paceļ purnu, sacērt zobus — nenāc klāt! — un atkal turpina ēst.

reKsņi i.'iin virs galvas kads dobji ierēcas. Aiz bailēm vilks pietupstas, tad iemiedz asti un laiž ļekas vaļā.

Ieradies pats meža saimnieks — lācis Ķepainis.

Tagad labāk lai neviens nerādās.

Pēc pusnakts lācis beidza mieloties un devās gulēt. Vilks pa to laiku bija stāvējis rindā, gaidījis.

Lācis aizgāja — pie maitas atnāca vilks.

Paēda vilks — atnāca lapsa.

Paēda lapsa — atlidoja ūpis.

Paēda ūpis — salaidās kraukļi.

Un tad jau — uz rīta pusi — bezmaksas ēdnīcā viss bija apēsts, paliekas vien mētājās.

KUR PĀRZIEMO PUMPURI?

Patlaban visi augi atrodas sastinguma stāvoklī. Tomēr tie gatavi sagaidīt pavasari un atvērt savus pumpurus.

Bet kur tad pumpuri pārziemo?

Kokiem — augstu virs zemes. Zālaugiem — kā nu kuram.

Meža spulģīšiem pumpuri ir lapu azotēs uz noliektā stublāja. Pumpuri tiem dzīvi un zaļi, bet lapas jau kopš rudens nodzeltējušas, sakaltušas, un augs šķiet nedzīvs.

Turpretī kaķpēdiņas, radzenes, ceku- liņi un daudzi citi zemie augi zem sniega saglabājuši ne tikai pumpurus, bet paliek neskarti arī paši, lai zaļojot sagaidītu pavasari.

Visiem šiem augiem pumpuri tātad pārziemo virs zemes, kaut arī ne visai augstu.

Citiem augiem pumpuri pa ziemu novietoti zemāk.

No pērnā gada vērmelēm, tīteņa, vanagvīķiem un purenēm virs zemes nav palicis vairs nekas, vienīgi pussa- trūdējušas lapas un stublāji. Bet, ja meklēsim šiem augiem pumpurus, atradīsim tos pie pašas zemes.

Zemenei, pienenei, āboliņam, skābenei un pelašķim pumpuri arī guļ uz zemes zaļu lapu rozetē. Arī šie augi, sniegam nokūstot, zaļos. Daudz citu augu ziema glaDa savus pumpurus zem zemes. Tur uz sakneņiem, jeb zemesstum- briem pārziemo vizbuļu, kreimeņu, ža- gatiņu, vīrceļu, kazrožu, māllēpju pumpuri; ķiploceņu un zeltstarīšu pumpuri pārziemo sīpolos, cīrulīšu — sakņu gurnos.

Tā, lūk, pārziemo sauszemes augu pumpuri! Bet ūdensaugu pumpuri pārlaiž ziemu dīķu un ezeru dibenā, iegremdējušies dūņās.

Ņ. Pavlova

TAUKU ZĪLĪTE ISTABĀ

Negantā bada mēnesī ikviens meža zvērs, ikviens putns uzturas tuvāk pie cilvēku mītnēm. Te vieglāk iegūt barību, pamieloties ar paliekām.

Bads nokauj bailes. Piesardzīgie meža iemītnieki vairs nebaidās no cilvēkiem.

Rubeņi un irbes ielien piedarbos un klētīs pie graudiem. Pelēkie zaķi nāk sakņu dārzos; sermuļi un zebiekstes pagrabos ķer peles. Baltie zaķi nāk pie paša ciema plūkt sienu no stirpām. Mūsu korespondentu meža būdiņā pa atvērtajām durvīm droši ielidoja tauku zīlīte — dzeltena, baltiem vaidziņiem un melnu svītru pār krūtīm. Neveltījot vērību cilvēkiem, tā žigli sāka knābāt drupatas no pusdienu galda.

Saimnieki aizvēra durvis, un zīlīte krita gūstā.

Istabā viņa nodzīvoja visu nedēļu. Viņu neaiztika, bet arī nebaroja. Tomēr no dienas dienā putniņš kļuva resnāks un resnāks. Cauru dienu tas medīja pa visu istabu. Uzmeklēja circeņus, spraugās gulošās mušas, uzlasīja drupatas, bet naktī nolīda gulēt aiz krāsns.

Pēc dažām dienām zīlīte bija izķērusi istabā visas mušas un sāka knābāt maizi, bojāja ar knābi grāmatas, kastītes, korķus — visu, kas tai pagadījās.

Tad saimnieki atvēra durvis un izdzina nelūgto viesi ārā.

KĀ MĒS GĀJĀM MEDĪBĀS*

Agrā rītā mēs ar tēti devāmies uz medībām. Bija auksts rīts. Sniegā ieraudzījām daudz pēdu. Mans tētis teica: «Šīs ir svaigas pēdas. Kaut kur tuvumā guļ zaķis.»

Tētis lika man iet pa pēdām, bet pats palika gaidām. Kad zaķi izceļ no migas, viņš vienmēr apmet līkumu un cilpo atpakaļ pa savām pēdām.

Es gāju pa ..pēdām. Pēdu bija daudz, bet es neatlaidīgi gāju uz priekšu. Drīz vien es zaķi izcēlu. Tas gfulēja zem kārklu krūma. Pārbiedētais zaķis apmeta loku un devās atpakaļ pa savām vecajām pēdām. Nepacietīgi gaidīju šāvienu. Pagāja viena minūte, otra. Pēkšņi klusumā norībēja šāviens. Es skrēju tai virzienā. Drīz ieraudzīju tēti. Desmit metru attālumā no viņa gulēja zaķis. Es paņēmu zaķi, un mēs ar medījumu devāmies mājās.

Meža korespondents Viktors Daņiļenkovs

NO ME2A NĀK PELES

Vairumam meža peļu jau tagad nepietiek krājumu savos pieliekamajos. Daudzas pametušas savas alas, glābjoties no sermuļiem, zebiekstēm, seskiem un citiem plēsoņām.

Bet zemi un mežu klāj sniegs. Nav ko grauzt. No meža nāk vesela armija izbadējušos peļu. Labības noliktavām draud nopietnas briesmas. Jāuzmanās!

Pelēm seko zebiekstes. Taču viņu par maz, lai noķertu un iznīcinātu visas peles.

Sargiet labību no grauzējiem!

KAM LIKUMI NAV RAKSTĪTI

Pašlaik visi meža iemītnieki gaužas par bargo ziemu. Meža likums pavēl: ziemā glābies no aukstuma un bada, kā vien proti, bet par mazuļiem — i nedomā. Mazuļus perini vasarā, kad ir silts un barības pietiek.

Bet, kam arī ziemā mežā barības papilnam, tam šis likums nav rakstīts.

Mūsu korespondenti uzgāja augstā eglē maza putniņa ligzdu. Zars, uz kura atradās ligzda, viss apsnidzis, bet ligzdā bjja oliņas.

Kad nākošajā dienā atnāca mūsu korespondenti, bija bargs sals, deguni viņiem visiem sarkani, bet paskat — ligzdā jau izperēti mazuļi, guļ pliki sniega vidū, vēl akli.

Kas tie par brīnumiem?

Tie nav brīnumi. Egļu krustknābju pāris sev nopinis ligzdu un izperējis mazuļus.

Tāds nu reiz krustknābis ir, tas nebaidās ne ziemas aukstuma, ne bada.

Cauru gadu mežā redzami šo putniņu bariņi. Jautri sasaukdamies, viņi lido no koka uz koku, no meža uz mežu. Cauru gadu viņi dzīvo klaidoņu dzīvi: šodien te, rīt tur.

Pavasarī visi dziedātāju putni sadalās pāros, izmeklē savu rajonu un dzīvo tanī, kamēr izperina mazuļus.

Krustknābji turpretī tai pašā laikā bariem klaiņo pa mežiem, nekur ilgi ne- apmezdamies.

Viņu trokšņainajos, lidojošos bariņos cauru gadu kopā ar vecajiem redzami arī jaunie putni. It kā mazuļi tiem rastos, lidojot gaisā.

Pie mums Ļeņingradā krustknābjus sauc par «papagaiļiem». Tāds nosaukums viņiem dots raibā un košā, papagaiļiem līdzīgā tērpa dēļ un arī tādēļ, ka tie kāpelē un griežas zarā kā papa- gaiļi.

Krustknabju tēviņa spalvas ir sarkanas dažādos toņos; mātītēm un jaunajiem krustknābjiem — zaļas un dzeltenas.

Krustknābju kājiņas stingras kā knaibles, knābis veidots tā, ka ar to ērti satvert. Viņi mīl karāties ar galvu lejup, ar kājelēm turoties pie augšējā, bet ar knābi — pie apakšējā zara.

Brīnumaini liekas, ka krustknābja ķermenītis pēc nāves |oti ilgi netrūd. Veca krustknābja līķītis var nogulēt divdesmit gadus, un ne spalviņa no tā nenokritīs, un arī smakas nebūs. Kā mūmija.

Bet visdīvainākais ir krustknabja knābis. Tāda knābja nav nevienam citam putnam.

Krustknābja knābis veidots krustiski: augšējā pusīte noliekta uz leju, apakšējā uzliekta uz augšu.

Krustknābja knābī viss spēks un dīvainā dzīves veida izskaidrojums.

Krustknābji piedzimst ar taisniem knābjiem tāpat kā visi putni. Taču, līdzko putns pieaug, viņš sāk lobīt sēklas no egļu un priežu čiekuriem. Pie tam viņa vēl nestiprais knābis izliecas krustiski un tā paliek uz visu mūžu. Krust- knābim tas ir izdevīgi: ar krustveida knābi daudz ērtāk izlobīt čiekuru sēklas.

Tā arī viss kļūst saprotams.

Kādēļ krustknābji visu mūžu klejo pa mežiem?

Tādēļ, ka tie meklē labāku čiekuru ražu. Šogad mums Ļeņingradas apgabalā čiekuri labi padevušies. Krustknābji dzīvo pie mums. Nākamgad varbūt čiekuru raža būs kaut kur ziemeļos — krustknābji dosies turp.

Kādēļ krustknābji ziemas laikā skandina dziesmas un sniegā perina mazuļus?

Kadeļ gan lai nedziedātu un neperinātu mazuļus, ja barības apkārt atliku likām. Ligzda silta — tur pūkas, spalvas un mīksta vilna, bet mātīte, olas izdējusi, ligzdu neatstāj. Barību piegādā tēviņš.

Mātīte sēž, silda olas, bet, tiklīdz izšķiļas mazuļi, viņa tos sāk barot ar guzā atmiekšķētām egļu un priežu sēkliņām. Čiekuru kokos cauru gadu diezgan.

Sadraudzējas kads pārītis, grib sava mājiņā padzīvot, mazuļus izperināt —

tūlīt atšķiras no bara, vienalga, vai ziema, pavasaris vai rudens (krust- knābju ligzdas atrastas ikkatrā mēnesī). Abi novij ligzdu un dzīvo. Kad paaug mazuļi, visa ģimene atkal atgriežas pie bara.

Kādēļ krustknābji pēc nāves pārvēršas mūmijā?

Atkal tādēļ, ka viņi ēd čiekurus. Egļu un priežu sēklās daudz sveķu. Dažs labs vecs krustknābis savā ilgajā mūžā tā piesātināts sveķiem kā zābaks ar trānu. Sveķi pasargā tā ķermeni no trūdēšanas.

Arī ēģiptieši savus mirušos iezieda ar sveķiem un pārvērta par mūmijām.

PIELĀGOJIES

Vēlu rudenī lācis izraudzījās vietu savam midzenim ar biezām eglītēm apauguša paugura nogāzē. Ar nagiem noplēsis eglēm šauras mizas sloksnes, viņš ar tām izklāja bedri, virsū novietoja mīkstas sūnas. Visas eglītes, kas auga ap bedri, viņš iegrauza tā, ka eglītes sagula pāri kā telts, un tad palīda zem tām un mierīgi aizmiga.

Tomēr nepagāja ne mēnesis, kad lai- kas jau atrada viņa migu un pats viņš tikko paspēja aizbēgt no mednieka. Tagad vajadzēja gulties tieši sniegā un vienmēr ieklausīties, uzmanīties. Bet arī te viņu uzgāja mednieki, un viņš tikko izglābās.

Tad lācis noslēpās trešo reizi. Turklāt tā, ka nevienam prātā nenāca šai vietā viņu meklēt.

19 — 126

Tikai pavasarī noskaidrojās, ka viņš lieliski pārlaidis ziemu augstu kokā. Kādreiz vētras nolauzta koka augšējie zari, augdami uz augšu, bija izveidojuši tādu kā dobumu. Vasarā te ērglis bija sanesis zarus un mīkstus pakaišus, izperējis bērnus un aizlaidies. Bet ziemā lācim, kad tas bija savā migā iztraucēts, ienāca prātā ierāpties šai «gaisa bedrē».

BEZMAKSAS ĒDNĪCAS

Dziedātāju putni smagi cieš badu un salst.

Līdzcietīgi pilsetnieki ierīko tiem nazas bezmaksas ēdnīcas dārzos un pie >aviem logiem. Daži izkar pa logu die- iziņā maizes un speķa gabaliņus. Citi izliek dārzos vācelītes ar graudiem un maizi.

Pilsētas jaunakie notikumi

Tauku zīlītes, pelēkās zīlītes, zilzīlī- tes, dažkārt arī ķivuļi, ķeģi un citi mūsu ziemas viesi veseliem bariem apmeklē šīs bezmaksas ēdnīcas.

MEZA STŪRĪŠI SKOLĀS

Lai kurā skolā ieietu, visur ir savs «dzīvās dabas stūrītis». Tur kastēs, burkās un būros dzīvo dažādi zvēri. Bērni tos noķēruši vasarā ekskursijās. Tagad viņiem rūpju diezgan: visi iemītnieki jāpabaro, jāpadzirdina, katram jāiekārto miteklis pēc viņa gaumes, katrs jāpieskata, lai neizbēg. Te ir putni, zvēri, čūskas, vardes un kukaiņi.

Kādā skolā mums iedeva dienasgrāmatu, kuru skolēni rakstījuši vasarā. Redzams, ka viss ir vākts ar prātu, nevis kā pagadās.

7. jūnijā ieraksts: «Izkārām plakātu, lai visu savākto nodod dežurantam.»

10. jūnijā dežurants pierakstījis:

«Tulass atnesa ūsaini. Mironovs atnesa vaboli. Gavrilovs — slieku. Jakov- Jevs — mārīti un vaboli uz nātres. Bor- ščovs atnesa sila putniņu», utt.

Tā ik dienas.

«25. jūnijā bijām ekskursijā uz dīķi. Mēs noķērām daudz spāru kāpuru utt. Noķērām ari tritonu, kas mums bija ļoti vajadzīgs.»

Daži bērni atrastos dzīvniekus pat aprakstījuši.

«Mēs vācām ūdens skorpionus, ūdenblaktis un vardes. Vardei četras kājas un katrai kājai pieci pirksti. Vardei acis melnas un deguna vietā divi caurumiņi. Vardei lielas ausis, vardes cilvēkiem ļoti noderīgas.»

Ziemā skolēni par pašu savākto naudu pērk veikalos tādus dzīvniekus, kādu mūsu apgabalā nav: bruņurupučus, putnus ar košām spalvām, zelta zivtiņas, jūras cūciņas. Istabā īsts zvēru dārzs — tur pīkst, svelpj, urkšķ pūkaini, kaili un spalvām apauguši iemītnieki.

Bērni izdomājuši cits, ar citu arī apmainīties ar saviem īrniekiem. Kāda skola vasarā noķērusi daudz karūsu, bet otrā savairojies tik daudz trušu, ka nav kur likt. Bērni izdarīja apmaiņu: pret vienu trusi deva četras karūsas.

Tā dara jaunāko klašu skolēni. Vecākajiem turpretī ir sava organizācija. Gandrīz katrā skolā ir j a u n o naturālistu pulciņi.

Pionieru pilī Ļeņingradā ir pulciņš, kur skolas sūta savus labākos naturālistus. Tur jaunie zoologi un botāniķi mācās, ka novērot un ķert aazacius dzīvniekus, kā tos nebrīvē kopt, kā izgatavot dzīvnieku kolekcijas, kā vākt un kaltēt augus un sastādīt herbārijus.

No paša mācību gada sākuma līdz beigām pulciņa dalībnieki brauc ekskursijās ārpus pilsētas uz dažādām vietām. Bet vasarā viņi pulkā dodas ekspedīcijā tālu ārpus Ļeņingradas. Tur tie dzīvo veselu mēnesi un katrs dara savu darbu: botāniķi vāc augus; mamologi ķer peles, ežus, ciršļus, zaķēnus un citus zvēriņus; ornitologi uzmeklē ligzdas, novēro putnus; herpeto- logi ķer čūskas, vardes, ķirzakas, trito nus; hidrobiologi — zivis un citus ūdens dzīvniekus; entomologi vāc tauriņus, va boles, pētī bišu, lapseņu un skudru dzīvi.

Jaunie mičurinieši iekārtojuši pie skolām augļu un meža kokaudzētavas No saviem nelielajiem sakņu dārzien viņi cenšas iegūt augstas ražas.

Visi turklāt sīki apraksta savus dar bus un novērojumus dienasgrāmatā.

Lietus un vējš, rasa un tveice, lauku pļavu, upju, ezeru un meža dzīve, kol hoznieku lauku darbi — nekas nepaslū garām jaunajiem naturālistiem. Viņ pētī mūsu Dzimtenes milzīgās ur daudzveidīgās dzīvās bagātības.

Mūsu valstī aug jauna, neredzēti nākamo zinātnieku, pētnieku, mednieku naturālistu un dabas pārveidotāju pa audze.

VIENAUDZI

Man divpadsmit gadu. Tikpat daud gadu arī kļavām, kas aug mūsu pilsēta ielās: tās jaunie naturālisti iestādīj tieši manā dzimšanas dienā.

Bet skatieties: kļavas jau divrei lielākas par mani.

Serjoža Popoi

Kas tad nu! Vai tad ziemā kāds makšķerē!

Un kā vēl! Visi jau nav tādi miegamices kā karūsas, līņi un karpas: daudzas zivis guļ tikai visstiprākajā salā, bet klaidone vēdzele neguļ cauru ziemu un pat nārsto — janvāri un februārī. «Kas guļ, tas ēst neprasa,» saka franči. Bet, kas nomodā, tam jāēd.

Pieejama un sevišķi veiksmīga ir asaru makšķerēšana zem ledus ar vizuli. Visgrūtākais ir ziemā atrast zivju uzturēšanās vietas. Uz nepazīstamām upēm un ezeriem jāvadās pēc vispārējām pazīmēm un aptuveni atbilstošā vietā jāizcērt ledū mazi āliņģi, jāizmēģina — vai šeit neķersies? Pazīmes ir šādas.

Ja upe met līkumu zem augstas kraujas, tad droši vien šeit ir atvars, dziļa vieta, kur aukstā laikā bariem sanāk asari. Tur, kur ezerā vai upē ietek tīra meža upīte, nedaudz zemāk par tās ieteku jābūt bedrei. Niedres un meldri var augt tikai seklās vietās. Aiz tiem ezeros un upēs sākas iedobes. Seit tad ari jāmeklē zivju uzturēšanās vietas.

Makšķernieks ar vergu izcērt ledū āliņģi 20—25 centimetru platumā. Ielaiž tanī makšķeres auklā piesietu vizuli. Vispirms to nolaiž līdz dibenam, lai uzzinātu, cik šī vieta dziļa. Pēc tam ar īsām, aprautām kustībām sāk raustīt auklu augšā — lejā, augšā — lejā, taču līdz gruntij vairs nenolaižot. Vizulis šūpojas un koši spīguļo ūdenī kā dzīva zivtiņa. Asaris, baidīdamies, ka medījums neaizmūk, ar palēcienu metas pakaļ — un ierij to ar visu āķi. Ja nekas neķeras, makšķernieks pāriet uz citu vietu un izcērt jaunu āliņģi.

Naktīs apkārt klīstošo vēdzeli ķer ar zemledus palaideni. Tā ir aukla, pie kuras piesietas diegu vai astru pavadiņas. Trīs līdz piecas pavadiņas piesien pie auklas ap 70 centimetru attālumā citu no citas.

Uz āķiem uzmauc dzīvas zivtiņas, zivs gabaliņus vai sliekas. Vienā auklas galā — atsvariņš; to nolaiž uz grunts, un straume vienu pēc otras parauj pavadiņas ar ēsmu zem ledus. Auklas otrā galā — nūja. To pārliek šķērsām pāri āliņģim un atstāj līdz rītam.

Vēdzeļu zveja tādēļ ērta, ka nav ilgi uz upes jāsalst, kā asarus zvejojot. No rīta, uz upi atnācis, pacel nūju, bet tur uz auklas jau šūpojas gara, gluma, strīpaina kā tīģeris plakana zivs ar ūsām pie apakšlūpas. Tā ir vēdzele.

Ziemā ir īstais laiks lielo plēsīgo zvēru — vilku un lāču medībām.

Ziemas beigās mežā vislielākais bads. Vilki aiz bada kļuvuši droši, klejo bariem, atnāk līdz pat cilvēku mājokļiem. Lāči vai nu migā ielīduši, vai klejo pa mežu. Par «klaidoņiem» sauc tādus lāčus, kas, līdz vēlam rudenim pārtiekot no maitas un plēsdami lopus, nav paspējuši nolikties uz ziemas guļu un tagad guļ «un ausās» — virs sniega. Klejo arī no migas iztraucētie lāči: vecajā migā tie vairs neatgriežas un jaunu arī neiekārto.

Lāci klaidoni medī, dzenoties tam pakaļ ar suņiem, Suņi to vajā dziļajā sniegā, kamēr tas apstājas. Mednieki seko uz slēpēm.

Plēsīgo zvēru medības nav putnu medības; var gadīties, ka medījums kļūst par mednieku, bet mednieks par medījumu.

Tādi gadījumi ir notikuši mūsu apgabaljā.

AR SIVĒNU UZ VILKIEM

Tās ir bīstamas medības, un reti gadās drosulis, kas viens, bez biedriem, uzdrīkstas doties naktī uz lauka.

Tāds drosulis kādreiz bija. Viņš iejūdza zirgu ragavās, paņēma bisi, iebāza sivēnu maisā un naktī pilnā mēnesnīcā izbrauca no ciema.

Apkārtnē ālējās vilki, un zemnieki ne vienu reizi vien bija sūdzējušies par to nekaunību: zvēri uzdrošinājās ieklīst pat ciemā.

Mednieks nogriezās no ceļa un lēni brauca pa plēsumu gar mežmalu.

Ar vienu roku viņš turēja grožus, ar otru laiku pa laikam raustīja sivēnu aiz auss.

Sivēna kājas bija sasietas; tas gulēja maisā, galva vien ārā.

Sivēnam bija ar kviekšanu jāpievilina vilki. Un viņš arī kvieca, protams, no visa spēka, jo sivēniem vārīgas ausis un sāp, kad tās plucina.

Vilki nelika sevi ilgi gaidīt. Drīz mednieks pamanīja mežā zaļi sārtas uguntiņas. Uguntiņas nemierīgi skraidīja no vienas vietas uz otru starp tumšajiem kokiem. Tās bija vilku acis.

Zirgs iekrācās un sāka rauties uz priekšu. Mednieks tikko to spēja noturēt ar vienu roku. Ar otru roku visu laiku bija jārausta sivēna auss: vilki

vēl neuzdrīkstējās uzbrukt ragavam, kuras sēdēja cilvēks. Tikai sivēna kviekšana varēja likt tiem aizmirst bailes.

Sivēna gaļa ir gards mielasts. Bailes aizmirstas, kad sivēns kviec tepat pie auss.

Vilki saskatīja, ka aiz ragavām, mētādamies pa ciņiem un grambām, garā virvē velkas maiss.

Maiss bija piebāzts ar sienu un sivēna mēsliem, bet vilkiem likās, ka tur ir pats sivēns: viņi dzirdēja kviekšanu un saoda tā smaku.

Vilki izšķīrās.

Viņi izlēca no meža un bara metas pie ragavam — seši, septiņi, astoņi pamatīgi zvēri.

Atklātā laukā tuvumā medniekam viņi likās milzīgi. Mēness gaisma ir mānīga. Tā spīguļo zvēra spalvā, un zvēri šķiet lielāki nekā patiesībā.

Mednieks palaida sivēna ausi un paķēra bisi. Priekšējais vilks jau bija panācis lēkājošo maisu ar sienu. Notēmējis vilkam zem lāpstiņas, mednieks nospieda gaili.

Priekšējais vilks ^kūleniski novēlās sniegā. Mednieks izšāva no otra stobra — uz otru, bet zirgs parāvās — lādiņš gāja zudumā.

Saķēris ar abām rokām grožus, mednieks ar pūlēm noturēja zirgu.

Vilki jau bija nozuduši mežā. Tikai viens no tiem palika uz vietas, nāves krampjos kārpīdams sniegu ar pakaļējām kājām. Tad mednieks apstādināja zirgu. Atstājis bisi un sivēnu ragavās, viņš gāja pacelt medījumu.

Naktī ciemā radās satraukums: mednieka zirgs atskrēja viens, bez braucēja. Platajās ragavās gulēja izlādētā divstobrene un žēli rukšķēja sasietais sivēns.

Kad uzausa gaisma, zemnieki izgāja laukā un pēc pēdām uzzināja visu, kas naktī noticis.

Lūk, kā bija gadījies.

Mednieks bija uzvēlis sev plecos nošauto vilku un tuvojies ragavām. Viņš bija piegājis jau pavisam tuvu, kad zirgs saodis vilka smaku. Zirgs aiz bailēm satrūcies, meties uz priekšu un aizauļojis.

Mednieks palicis viens ar nošauto vilku. Viņam nebija klāt pat ne naža, bise bija palikusi ragavās.

Bet vilki jau bija attapušies no bailēm. Viss bars iznācis no meža un ielencis mednieku.

Zemnieki atrada sniegā tikai cilvēka un vilka kaulus: bars bija aprijis arī savu nošauto biedru..

Aprakstītais gadījums noticis pagājušajā gadsimtā. Kopš tā laika nav dzirdēts, ka vilki būtu uzbrukuši cilvēkiem. Ja vilks nav traks un nav ievainots, tas baidās pat no neapbruņota cilvēka.

PIE MIDZEŅA

Otrs nelaimes gadījums notika, lāci medījot.

Mežsargs bija atradis lāča midzeni. Izsauca no pilsētas mednieku. Paņēmuši līdzi divas laikas, viņi klusi piegāja pie sniega kupenas, zem kuras bija apgūlies zvērs.

Mednieks, kā jau nākas, nostājās gabaliņu tālāk no kupenas. Ieeja migā vienmēr ir pret austrumiem. Izlēcis no sniega, zvērs parasti metas sāņus — uz dienvidiem. Medniekam jānostājas tā, lai varētu šaut lācim sānos: sirdī.

Mežsargs nostājās aiz kupenas un palaida suņus.

Saoduši zvēru, suņi sāka nikni uzbrukt kupenai.

Viņi sacēla tādu troksni, ka lācis nevarēja nepamosties. Taču viņš ilgi neizrādīja nekādas dzīvības zīmes.

Piepeši no sniega izslējās nagota, melna ķetna un tikko neķēra vienu no suņiem. Suns kaukdams pasviedās sāņus.

Tad zvērs kā melns zemes blāķis izlēca no kupenas. Viņš nemetās vis sāņus, kā to varēja gaidīt, bet tieši uz mednieku.

Lāča galva bija zemu noliekta un aizsedza krūtis.

Mednieks izšāva.

Lode noslīdēja gar cieto zvēra galvaskausu un aizgāja sāņus. Saniknots no stiprā belziena pa pieri, zvērs nogāza mednieku zemē un parāva zem sevis.

Zvēram veltīgi uzklupa suņi, ieķerdamies tam mugurā.

Pārbaidītais mežsargs velti kliedza un vicināja bisi. Saut viņš tikpat nedrīkstēja: lode varēja ķert mednieku.

Ar vienu briesmīgās ķetnas vilcienu lācis norāva medniekam cepuri līdz ar matiem un ādu.

Bet nākošajā mirklī viņš apsviedās uz sāniem un rēcot sāka vārtīties asiņainajā sniegā: mednieks nebija zaudējis attapību — paguva izvilkt dunci un uzšķērda zvēram vēderu.

Mednieks palika dzīvs. Lāča āda karājas tam pie gultas. Bet ap galvu mednieks tagad vienmēr valkā apsietu siltu lakatu.

LĀČA MEDĪBAS

(Mūsu speciālkorespondenta raksts)

Divdesmit septītajā janvārī Sisojs Sisojičs tieši no meža, neiegriezies mājās, devās uz kaimiņu kolhozu — uz pastu. Viņš nosūtīja telegrammu uz Ļeņingradu pazīstamam ārstam, lāču medniekam:

«At radu midzeni. Atbrauciet.»

Nākošajā dienā pienāca atbildes telegramma:

«Būsim trijatā pirmajā februārī.»

Sisojs Sisojičs ik rītus gāja pārbaudīt midzeni. Lācis cieši gulēja. Uz krūmiņiem midzeņa ieejas priekšā katru dienu bija svaiga sarma: tos bija skārusi zvēra siltā elpa.

Trīsdesmitajā janvārī, pārbaudījis lāci, Sisojs Sisojičs satika sava kolhoza puišus Andreju un Sergeju. Jaunie mednieki gāja uz mežu vāverēs. Viņš gribēja tos brīdināt, lai neiet uz to salu, kur atrodas lāča miga, bet pārdomāja: jaunie puiši ir ziņkārīgi, gribēs apskatīt migu un iztraucēs zvēru. Viņš neteica neko.

Atnācis trīsdesmit pirmā janvāra rītā, viņš apskatījās un novaidējās vien: miga izjaukta. Lācis pamodies un aizgājis.

Mednieku slēpju pēdas veda no koka uz vienu pusi, zvēra pēdas no migas — uz otru. Laime vēl, ka mednieki biezajā eglienā lāci nebija pamanījuši un nebija dzinušies tam paka.

Nezaudējot laiku, Sisojs Sisojičs devās pa lāča pēdām.

Nākamās dienas vakarā atbrauca divi pazīstami ļeņingradieši — ārsts un pulkvedis; tiem līdzi trešais — cienīgs liela auguma pilsonis ar melnām, spīdīgām ūsām un rūpīgi apgrieztu bārdiņu.

Sisojam Sisojičam viņš jau no pirmā acu uzmetiena nepatika.

«Paskat, kāds gludens!» nodomāja mazais mednieks, aplūkojot nepazīstamo. «Šķiet, nav vairs jaunais, bet sārts no vaiga, krūtis kā gailim. Un kaut vai sirms mats būtu redzams.»

It sevišķi nepatīkami Sisojam Sisojičam bija atzīties cienīgā izskata pilsoņa priekšā, ka nenosargājis zvēru, nepieskatījis migu. Viņš izstāstīja, ka saliņa, kur lācis bija apmeties, uzieta. Izejas pēdu nav. Bet, protams, zvērs tagad nogūlies «un ausās» — guļ virs sniega. Tagad to var nomedīt, tikai aplencot.

Cienīgais nepazīstamais, klausoties šādu vēsti, nicīgi saviebās. Viņš neteica neko, tikai pajautāja, vai zvērs liels.

—   Pēdas lielas, — atbildēja Sisojs Sisojičs. — Zvērs būs ne mazāk kā divi centneri smags, par to galvoju.

Tad cienīgā izskata pilsonis, paraustot savus platos plecus un neuzlūkojot Sisoju Sisojiču, ieteicās:

—  Aicinājāt uz migu, bet nāksies aplenkt. Nezin vai vēl mācēs atdzīt zvēru uz numuriem?

Šīs aizvainojošās šaubas ļoti aizskāra mazo mednieku. Tomēr viņš neko neatbildēja. Tikai klusībā nodomāja:

«Mēs jau nu gan izdzīsim, bet tu pielūko, ka ķepainis tavu uzpūtību neizdzen.»

Sāka apspriest medību plānu. Sisojs Sisojičs atgādināja, ka, medījot tik lielu zvēru, nepieciešams katra mednieka aizmugurē nolikt rezerves šāvēju.

Lepnais asi noraidīja: sak, kas nav pārliecināts par savu šāvienu, tas lai nemaz neiet lāci medīt — kam nu vajagot aukli pie numuriem.

«Drosmīgs vīrs!» nodomāja Sisojs Sisojičs.

Bet tad pulkvedis noteikti iebilda, ka piesardzība nekad neesot lieka un rezerves šāvēji netraucējot. Ārsts viņam piebalsoja.

Lepnais nicīgi uz tiem palūkojās un paraustīja plecus: sak, lai nu būtu, ka gribat, ja baiļojaties.

No rīta Sisojs Sisojičs vel pustumsā pamodinaja medniekus un aizgaja saaicināt dzinējus.

Kad viņš atgriezās istabā, lepnais pašreiz cēla laukā savas divas bises, kas bija noglabātas vieglās, ar zaļu samtu apšūtās, ērtās kastēs, tādās kā vijoļu futrāļi. Sisojam Sisojičam acis iedegās: tik brīnišķīgas bises viņš vēl nebija redzējis.

Lepnais salika bises un izņēma no kastēm mirdzošas čaulītes ar stru- pam un smailām lodēm. Tā darbodamies, viņš stāstīja ārstam un pulkvedim, cik brīnišķīgas viņa bises un kas tās par briesmīgām lodēm, kā viņš Kaukāzā šāvis meža kuiļus, bet Tālajos Austrumos — tīģerus.

Sisojs Sisojičs gan neizrādīja, bet jutās tā, it kā augumā būtu vēl mazāks kļuvis. Viņš ļoti gribēja šīs lieliskās bises tuvāk aplūkot, bet tā ari neiedrošinājās palūgt, lai ļauj paņemt rokās.

Mazā gaismiņā no kolhoza uz mežu devās gara ragavu rinda. Priekšējās brauca Sisojs Sisojičs, tad četrdesmit dzinēju, pēdējās — atbraucēji.

Kādu kilometru no salas, kur bija apgūlies lācis, visi pajūgi apstājās. Mednieki iegāja zemnīcā pie uguns apsildīties. Sisojs Sisojičs uz slēpēm aizskrēja pārbaudīt zvēru un izlikt dzinējus.

Viss kārtībā: lācis no masta nebija izgājis.

Sisojs Sisojičs izvietoja salas vienā pusē puslokā skaļos dzinējus, sānos — klusos dzinējus. ^

Lāču medības nav zaķu medības. Skaļie dzinēji ķēdē pa mežu neiet, bet visu medību laiku paliek uz vietas. Klusie dzinēji stāv skaļajiem dzinēj iem gar malām līdz pat mednieku līnijai — gadījumam, ja zvērs, mezdamies projām, nogrieztos sāņus. Klusie dzinēji nedrīkst kliegt. Ja zvērs tiem tuvojas, viņi drīkst tikai noraut savu cepuri un to vicināt pret /.vēru. Ar to pietiek, lai zvērs mestos uz mednieku līniju.

Izlicis dzinējus, Sisojs Sisojičs aizskrēja pie medniekiem un aizveda tos uz numuriem.

Bija tikai trīs numuri, 25—30 soļu atstatumā cits no cita. Pa šo tikai 100 soļu šauro eju mazajam medniekam bija jāizdzen lācis.

Pirmajā numurā Sisojs Sisojičs nolika ārstu, trešajā — pulkvedi, bet lepno pilsoni — vidējā, otrajā numurā. Šai vietā lāča ieejas pēdas veda salā. Lācis visbiežāk aiziet no guļas pa savām ieejas pēdām.

Aiz lepnā nostājās jaunais mednieks Andrejs. Viņu izvēlējās tāpēc, ka tas vairāk piedzīvojis un savaldīgāks par Sergeju.

Andrejs stāvēja rezervē. Rezerves šāvējiem tiesības šaut tikai tai gadījumā, ja zvērs pārrauj mednieku līniju vai metas uz mednieku.

Visi šāvēji bija pelēkos pārvalkos. Čukstus devis pēdējos rīkojumus: netrokšņot, nepīpēt, sastingt, dzīšanai sākoties, un pielaist zvēru pēc Iespējas tuvāk, — Sisojs Sisojičs aizskrēja pie dzinējiem.

i-ciguju meanieKiem neciešamā pusstunda.

Beidzot atskanēja medību taures skaņas — divi stiepti, dobji toņi, kas pēkšņi piepildīja sniegoto mežu un, šķiet, ilgi turējās saltajā gaisā.

īss klusuma mirklis — tad piepeši skaļie dzinēji ieaurojās, iebrēcās un ieūjinājās visi reizē, kā nu katrs spēja. Cits basēja, cits rēja kā suns, cits spiedza kā pērts kaķis.

Notaurējis signālu, Sisojs Sisojičs kopā ar Sergeju aizslēpoja uz salu — viņš būs «ķīsis».

Lāci aplenkt nav tik vienkārši kā zaķi. Te piedalās ne vien skaļie un klusie dzinēji, bet arī «ķīši». Tiem «jāizkustina» lācis no migas un jātrenc uz šāvēju pusi.

Sisojs Sisojičs pēc pēdām zināja, ka zvērs ir liels. Bet, kad virs eglītēm parādījās melnais, pinkainais zvēra muguras kumbrs, mazais mednieks satrūkās, netīši izšāva gaisā un vienā balsī ar Sergeju iebrēcās:

— Ej! Ej!

Lača dzīšana nav zaķa dzīšana. Te sagatavošanas ir ilga un medības ļoti īsas. Bet ilgo, satraukto gaidu un briesmu apziņā šais medībās ik minūte šāvējiem velkas kā stunda. Ir vajadzīga pacietība, stāvot uz numura, kamēr tu dabū redzēt zvēru vai dzirdēt kaimiņa šāvienu un saprast, ka viss jau galā bez tevis.

Sisojs Sisojičs metās lācim pakaļ, veltīgi pūloties nogriezt viņu, kur vajag: lāci panākt nav iespējams. Tur, kur cilvēks bez slēpēm uz katra soļa iestieg līdz jostai un ar pūlēm izvelk kāju no sniega, lācis iet kā tanks, laužot savā ceļā krūmus un mazākus kociņus. Viņš iet kā slīd- laiva — motorlaiva ar gaisa skrūvi, saceļot abās pusēs divus augstus sniega mākoņus.

Zvērs pazuda mazfi mednieka acīm. Taču nepagāja ne pāris minūšu, kad Sisojs Sisojičs izdzirda šāvienu.

Sisojs Sisojičs pieķērās pie tuvākā koka, lai apturētu slīdošās slēpes.

Vai beigas? Zvērs nošauts? Kā atbilde uz šo mēmo jautājumu atska- uēja otrs šāviens, tad izmisis sāpju un baiļu kliedziens.

Sisojs Sisojičs pa galvu pa kaklu traucās uz priekšu pie šāvējiem.

Viņš pieskrēja pie vidējā numura tai brīdī, kad pulkvedis, Andrejs un ārsts, balts kā sniegs, ieķērušies zvēra kažokā, vilka to nost no trešā mednieka, kas gulēja sniegā.

Lūk, kas bija noticis. Lācis bija devies pa savām ieejas pēdām — tieši uz vidējo numuru. Mednieks nebija nocieties: izšāvis uz zvēru sešdesmit soļu attālumā, lai gan zvērs jāpielaiž uz desmit — piecpadsmit soļiem.

Tikai no šāda atstatuma var nošaut ar tiešu trāpījumu galvā vai sirdī tik lielu, šķietami neveiklu zvēru, kas skrien neticami ātri.

Sprāgstošā lode no brīnišķīgās bises bija saplosījusi zvēram kreiso pakaļējo gurnu. Zvērs, sāpēs trakodams, meties uz šāvēju.

Tas, aizmirsis, ka bisē viņam vēl viena lode, ka blakus stāv vēl rezerves bise, apjucis. Viņš nometis bisi, apgriezies, gribējis bēgt.

Zvērs no visa spēka iesitis savam pāridarītājam pa muguru un ieminis viņu sniegā.

Andrejs — rezerves šāvējs — nebija apjucis. Viņš iegrūdis savas bises stobru zvēra atplestajā rīklē un nospiedis abus gaiļus.

Nevarīgi noknikšķējuši divi nesprāgstoši šāvieni.

Pulkvedis, kas stāvējis netālu — trešajā numurā, visu to redzējis: biedram draud nāve, ir jāšauj. Zinājis arī: ja kļūdīsies, pats nošaus biedru. Pulkvedis nometies uz viena ceļa un iešāvis lācim galvā.

Milzīgais zvērs izslējies visā augumā, mirkli sastindzis stāvus un tad smagi uzvēlies virsū zemē guļošajam cilvēkam.

Pulkveža lode, caururbjot deniņus, vienā mirklī bija nonāvējusi zvēru.

Pieskrēja ārsts. Trijatā ar Andreju un pulkvedi viņi ķērās pie nošautā zvēra, lai izvilktu no apakšas mednieku — dzīvu vai mirušu.

Sai mirklī piesteidzās Sisojs Sisojičs un metās palīgā.

Smago lāča ķermeni novēla. Mednieku pacēla. Viņš bija sveiks un vesels, kaut gan ļoti bāls."Taču acīs cilvēkiem lepnais pilsētnieks neskatījās.

Ar ragavām viņu nogādāja kolhozā. Tur viņš mazliet atžilba, paņēma līdzi lāča ādu un, lai arī kā ārsts centās viņu pierunāt palikt pa nakti un atpūsties pirms ceļa, tomēr aizbrauca uz staciju.

— T-jā, — domīgi piebilda Sisojs Sisojičs, izstāstījis šo gadījumu.

- Tomēr mēs izdarījām muļķību: nevajadzēja viņam ādu dot. Tagad droši vien viesībās lielās, ka nošāvis mūsu lāci. Zvērs turpat vai trīs centnerus svēra … Briesmonis.

VIENPADSMITĀ SACENSĪBA

1.   — Kādiem zvēriem vairāk salst — lieliem vai maziem?

2.    — Vai lācis liekas migā vājš vai nobarojies?

3.    — Ko nozīmē — «vilku kājas baro»?

4.    — Kādēļ ziemā sagatavota malka ir vērtīgāka nekā vasarā

cirsta?

5.    — Kā pēc nocirsta koka celma var uzzi

nāt, cik kokam gadu?

6.    — Kādēļ visi kaķi (mājas un meža kaķi,

lūši) daudz tīrīgāki par suņiem (vilkiem un lapsām)?

7.    — Kādēļ ziemā daudzi zvēri izlien no

biezokņa un uzturas cilvēku mītņu tuvumā?

8.    — Vai ziemā no mums aizlido visi

krauķi?

9.    — Ko krupis ziemā ēd?

10.    — Kādus zvērus sauc par «klaidoņiem»?

11.    — Kur ziemā nozūd sikspārņi?

12.    — Vai visi zaķi ziemā balti?

13.    — Kādiem putniem mātītes lielākas un

stiprākas par tēviņiem?

14.    — Kādēļ beigts krustknābis pat siltumā

ilgu laiku netrūd?

15.    — Vīrs stāv mežā, ziemu tam balta jē

rene galvā.

16.    — Tik mazs kā smilšu graudiņš, bet ze

mi apsedz.

17.    — Kamoli veļas pagaldē, noķert neļau

jas.

18.    — Vasara staigā, ziema atpūšas.

19.    — Cauri vērsim, cauri aunam cūka linus stiepj.

20.    — Kalpa vīram bomis pār muguru, meža saimnieks mūk.

21.    — Vīrs tumšā kambarī, bārda — laukā.

22.    — Viena pati galviņa, simts lakatiņu.

23.    — Sieviņa sēd dārziņā, simtu sagšas mugurā.

24.    — Apaļš, bet mēness nav; zaļš, bet mežs nav; ar asti, bet

pele nav.

1 SLUDINĀJUMI I

Izziņojam desmito un pēdējo pārbaudi VĒRĪGĀS ACS goda nosaukuma iegūšanai ar virsrakstu «APLCKO UN PASTĀSTI!»

Aplūko pēdas un pastāsti, kas te noticis!

__________ — • 11|\UI MiUO I-AK Div/.1J AJUMTNIEKIEM UN -

BADA CIETĒJIEM

Negantā bada, nikno sniegputeņu un vētru mēnesī parūpējies par saviem mazajiem, vārgajiem draugiem — putniem!

Katru dienu piegādā produktus putnu ēdnīcām (skat. sludinājumus 9. un 10. numurā)!

Iekārto mazajiem putniem naktsmītnes — būrīšus un auliņas (skat. sludinājumus 1. un 2. numurā)!

Irbītēm ierīko teltiņas (skat. sludinājumu 10. numurā)! Organizē savu draugu un paziņu starpā ziedojumu vākšanu par labu bada cietējiem putniem!

Dažs ziedos graudus, cits — speķi, trešais — ogas vai maizes drupati-

ņas.

Vai nu daudz vajag sīkajiem putniņiem? Un cik daudzus tu tā izglābsi no bada nāves!

MEŽA AVĪZE

12. N-

IZTURES MĒNESIS  No 21 - februāra līdz 20. martam

TrEŠais ziemas mēnesis)

* Saule ieiet Zivs zīmē ^

GADS — SAULES POĒMA: FEBRUĀRIS /AI IZTURĒS?

Sala upuri. — Atkala. — Stikla vardī- tcs. — Miegamices. — Plānā tērpā. — Nav izturams! — No āliņģa rēgojas purns. — Nomet ieročus. — Aukstas peldes cienītājs. — Zem ledus vāka. — Dzīve zem sniega. — Pavasara iezīmes

Ml,SĒTAS JAUNĀKIE NOTIKUMI

Kautiņi uz ielām. — Remonti un celtniecības darbi. — Putnu ēdnīca. — Pilsē-

o — 126

A SATURS

tas transporta jaunumi. — Atpakaļ uz dzimteni. — Bērnība zem sniega. — Jaundzimušais mēness. — Apburtais bērziņš. — Pirmā dziesma ZAĻA STAFETE MEDĪBAS

Asprātīgās lamatas. — Slazdi mazajiem zvēriņiem. — Vilku bedre. — Vilku sprosts. — Virszemes bedre. — Vēl viens gadījums pie migas. ŠAUTUVE, divpadsmitā sacensība EKSTRA TELEGRAMMA PEDEJA BRIDI

305

GADS — SAULES POĒMA 12 MENESOS

Februāris — pēdējais ziemas mēnesis. Sniega vētras un puteņi brāžas pa sniegainu lauku, bet pēdu neatstāj.

Sis ir pēdējais — visbargākais ziemas mēnesis. Negants bads, vilkiem kāzas, vilki siro pa ciemiem un mazām pilsētiņām — aiz bada aiznes suņus, kazas, naktis ielien aitu kūtiņās. Visi zvēri novājē. Rudeni uzaudzētā tauku kārtiņa ne vairs silda, ne baro.

Zvēriņiem izbeidzas krājumi alās un pazemes pieliekamajos.

Sniegs vairs nav labais draugs, kas palīdzēja saglabāt siltumu; tagad tas daudziem kļūst par ienaidnieku. Zem sniega neizturamā smaguma lūst koku zari. Meža vistas — irbes, rubeņi priecājas par dziļo sniegu: tanī labi pārnakšņot, pāri galvai ierokoties sniegā.

Bet klājas ļauni, kad pēc atkušņa dienā vai naktī uznāk sals un pārvelk sniegam ledus kārtiņu — sērsnu. Dauzi nu galvu pret ledus vāku, līdz saulīte atkausēs sērsnu!

Zempūtis dzenā un dzenā sniegu, aizputina visus ceļus un takas…

VAI IZTURĒS?

Pienācis gada pēdējais mēnesis, pats grūtākais — Izturēs mēnesis.

Visiem meža iemītniekiem uz gada beigām apsīkuši krājumi pieliekamajos. Visi zvēri novājējuši — nav vairs siltās zemādas tauku kārtas. No ilgās pusbada dzīves viņi kļuvuši ļoti nespēcīgi.

Mežā viņi redzēja daudz bēdīgu notikumu. Viens otrs meža iemītnieks nav izturējis badu un salu un aizgājis bojā. Vai pārējiem laimēsies noturēties vēl vienu mēnesi? Protams, ir arī tādi, par kuriem nepavisam nav jāraizējas: tie nepazudīs.

Kā spītēdami pār mežu brāžas puteņi; arvien vairāk pieņemas sals. Ziemai pienācis pēdējais mēnesis, ko līksmot, tad nu tā uzdod negantu salu. Saturieties, zvēri un putni, saņemiet beidzamos spēkus — izturiet līdz pavasarim!

Mūsu meža korespondenti izstaigāja visu mežu. Viņi ļoti noraizējušies, vai tikai putni un zvēri izvilks līdz siltajam laikam.

SALA UPURI

Ļauni ir, ja aukstums nāk kopā ar spēcīgu vēju.

Pēc tādas reizes gan vienā, gan otrā vietā sniegā var atrast nosalušus kukaiņus, putnus vai zvērus.

Vētra izpūš sniegu no celmu un nogāzto koku apakšas, kur paslēpušies sīkie zvēriņi, vaboles, zirnekļi, gliemeži, tārpi.

sastingst ledainajā vējā.

Putnus sniega vētra nogalina tieši lidojumā. Lai cik izturīgi putni ir vārnas, taču bieži vien pēc ilgas sniega vētras mums gadījies atrast tās sniegā beigtas.

Līdzko rimusies vētra, pie darba ķeras sanitāri: mežu apskrej plēsīgie zvēri un putni, tīri uzlasīdami visu, ko vētra nogalinājusi.

ATKALA

Vislaunāk tomēr ir tad, kad pēc atkušņa piepeši uznāk bargs sals un tūdaļ sasaldē sniega virskārtu. Šī sērsna ir tik cieta, asa un slidena, ka to nevar pārsist ne ar vieglajām ķepiņām, ne ar knābi. Stirnas kāja gan to pārsit, bet pārcirstās ledus garozas malas kā ar nazi griež kāju spalvu, ādu un miesu.

Kā tad putni lai dabū no atkalas apakšas barību — zālīti un sēkliņas?

Kam nav spēka pārsist ledus garozas stiklu, cieš badu.

Dažreiz notiek arī tā.

Atkusnis. Sniegs uz zemes kļuva slapjš un irdens. Vakarā tajā salīda pelēkās lauku irbītes, it viegli izraka sev tur aliņas un miklajā siltumā iemiga.

Bet naktī uznāca sals.

Irbītes savās aliņās bija saldi gulējušas, nebija pamodušās un nejuta aukstumu.

No rīta tās pamodās. Zem sniega silti. Tikai elpot grūti.

Jātiek ārā: ieelpot, izvingrināt spār- niņus, pameklēt barību.

Gribēja piecelties — virs galvas ledus, ciets kā stikls.

Atkala. Virs tās nav nekā; zem tās mīksts sniegs.

Pelēkās irbītes līdz asinīm atdauza pret ledu galviņas, kaut tikai izdotos izrauties no stikla vāka apakšas.

Un, kaut ar tukšu vēderu, laimīgas ir tās, kurām tomēr izdodas izkļūt no briesmīgā gūsta.

Mūsu korespondenti izcirta ledu no kāda dīķa dibena un uzraka tur dūņas. Dūņās gulēja daudz varžu, kas lielā skaitā te bija salīdušas pārziemot.

Kad viņas izvilka, tās šķita kā no stikla. Viņu ķermeņi bija kļuvuši ļoti trausli. Tievās kājiņas lūza no visniecīgākā piesitiena un pie tam viegli šķindēja.

Musu meža korespondenti paņēma dažas vardītes līdzi uz māju. Siltā istabā viņi uzmanīgi atsildīja sasalušās vardes. Vardes pamazām atdzīvojās un sāka lēkāt pa grīdu.

Tādēļ varam gaidīt, ka pavasarī, kad saule atkausēs dīķī ledu un ūdens sasils, vardes uzmodīsies sveikas un veselas.

MIEGAMICES

Tosnas upes krastā, netālu no Sab- ļino stacijas pie Oktobra dzelzceļa, ir liela ala. Agrāk no turienes ņēma smiltis, bet tagad jau vairākus gadus neviens tur neiegriežas.

Mūsu meža korespondenti apmeklēja šo alu un atrada pie tās griestiem daudz garaušu un vēlo sikspārņu. Jau piekto mēnesi tie guļ šeit ar galvu uz leju, ar ķepiņām pieķērušies pie grumbuļainās smilšu velves. Garaušu sikspārņi paslēpuši savas milzīgās ausis zem sakļautajiem spārniem, ietinušies tajos kā segās, karājas un guļ.

Nobažījušies par viņu ilgo mieru, korespondenti tiem saskaitīja pulsu un ielika termometru.

Vasarā sikspārņiem miesas temperatūra tāda pati kā mums, ap +37°, bet pulss — 200 sitienu minūtē.

Tagad pulsa sitienu skaits minūtē bija 50, bet temperatūra — tikai +5 grādi.

Un tomēr1 mazo gulētāju veselībai nekādas briesmas nedraudi

Viņi mierīgi var nogulēt vēl mēnesi, pat divus un, uznākot siltajām naktīm, pamodīsies pilnīgi veseli.

PLĀNĀ TĒRPĀ

Šodien savā koptajā stūrītī jau atradu māllēpi. Tā plaukst un nebaidās sala, lai gan stublāju sedz gluži plāns tērps: zvīņotas lapiņas un tīmeklim līdzīgas, vieglas pūkas. Mums pat mētelī salst, bet tai nekaiš nekas.

Bet jūs man neticat: visapkārt sniegs, no kurienes tad radusies māl- lēpe?

Es taču teicu, ka atradu to savā izraudzītajā stūrītī. Tas atrodas pie lielas ēkas dienvidu pusē, tai vietā, kur iebūvētas centrālapkures caurules. Manā stūrītī sniegs nokusis un no melnās zemes paceļas garaiņi kā pavasarī.

Bet gaiss ir tik auksts!

Ņ. Pavlova

NAV IZTURAMS!

Tiklīdz sals mazliet atlaižas ui iestājas atkusnis, mežā no sniega izliei nepacietīgas, mazas dzīvībiņas: sliekas mitrenes, zirnekļi, mārītes, zāģlapseņi kāpuri.

Kur vien kāda vietiņa brīva no snie ga — putenis bieži vien izslauka visi sniegu no sakņu apakšas — tie dodas pastaigā.

Kukaiņi iztirina savas notirpušās kājeles, zirnekļi medī. Bezspārnu odi ņi — sniega odiņi — skraidelē, basān kājiņām lēkā tieši pa sniegu. Gaisā vir puļo garkājainie, spārnainie odi dejo tāji.

Līdzko uznāk stingrs sals, tā pa staiga beidzas.

Viss bariņš atkal nolien zem lapām sūnās, zālē un zemē.

NO ĀLIŅĢA RĒGOJAS PURNS

Ņevas ietekā pa Somu jūras līča ledu gāja zvejnieks. Ejot gar āliņģi, viņš ieraudzīja no ledus izbāžamies gludu galvu ar retām, cietām ūsām.

Zvejnieks nodomāja, ka no āliņģa izslējusies kāda slīkoņa galva. Te piepeši galva pagriezās pret viņu, un zvejnieks saskatīja ūsainu zvēra purnu, kas klāts ar īsu, spīdīgu spalvu.

Divas spīdīgas acis īsu mirkli raudzījās zvejniekam tieši sejā. Tad no- plunkšķēja ūdens un purns pazuda zem ledus.

Tikai tagad zvejnieks saprata, ka redzējis roni.

Ronis zem ledus bija ķēris zivis. Tikai uz brītiņu viņš izbāza galvu no ūdens, lai ieelpotu svaigu gaisu.

Ziemā zvejnieki nereti Somu līcī nosit roņus, kad zvēri izrāpušies no āliņģa uz ledus. Gadās pat, ka roņi, dzenoties pakaļ zivīm, iepeld Ņevā. Bet Lādogas ezerā roņu tik daudz, ka tur pat īpaši nodarbojas ar to medībām.

NOMET IEROČUS

Meža milži aļņi un stirnāži nometuši ragus.

Aļņi paši nometa no galvas savus smagos ieročus, trinot ragus gar koku stumbriem biezoknī.

Pamanījuši šo atbruņoto milzi, divi vilki nolēma tam uzbrukt. Uzvara vilkiem likās viegla.

Viens vilks uzbruka alnim no muguras, otrs no priekšas.

Cīņa beidzās neparedzēti ātri. Ar spēcīgajām priekškājām alnis pārsita

galvu vienam vilkam, acumirklī apgriezās un nogāza otru sniegā. Smagi savainots, vilks tikko paguva no ienaidnieka aizmukt.

Vecajiem aļņiem un stirnāžiem pēdējās dienās jau parādījušies jauni ragi. Tie ir vēl nesacietējuši izcilnīši zem ādas, pārklāti ar mīkstu vilnu.

AUKSTAS PELDES CIENĪTĀJS

Viens no mūsu korespondentiem Gatčinas stacijas tuvumā pie Baltijas dzelzceļa ieraudzīja upītē āliņģa tuvumā mazu putniņu ar melnu vēderiņu.

Sprēgāja sals, un, kaut arī pie debesīm spīdēja saule, mūsu korespondentam torīt ne reizi vien nācās ar sniegu berzēt nosalušo degunu:

Tādēļ viņam bija liels brīnums, dzirdot, cik jautri uz ledus dzied putniņš ar melnu vēderiņu.

Viņš piegāja tuvāk. Putniņš palēcās un pilnā sparā — būkš! — āliņģī.

«Noslīcinājās!» nodomāja meža korespondents un aši pieskrēja pie āliņģa, lai izvilktu neprātīgo putnu.

Putniņš īrās zem ūdens ar spārniem kā peldētājs ar rokām.

Viņa tumšā muguriņa dzidrajā ūdenī vizuļoja kā sidraba zivtiņai.

Putniņš ienira upītē līdz pat dibenam un paskrējās, ķerdamies ar asajiem nadziņiem smiltīs. Kādā vietā viņš mazliet uzkavējās. Ar knābīti pagāza akmentiņu un izvilka no apakšas melnu ūdensvaboli. Bet mirkli vēlāk tas jau pa citu āliņģi izlēca uz ledus, nopurinājās un, it kā nekas nebūtu noticis, uzdziedāja jautru dziesmiņu.

Mūsu meža korespondents iebāza roku āliņģī. «Varbūt te ir silti avoti un ūdens upītē ir silts?» viņš iedomājās.

Taču tūda viņš izrāva roku no āliņģa: ledainais ūdens to gandrīz vai apsvilināja.

Tikai tad viņš saprata, ka šis putniņš ir ūdens strazds.

Arī šim putnam, tāpat kā krustknā- bim, likumi nav rakstīti. Viņa spalvas klātas ar tauku kārtiņu. Kad ūdens strazds ienirst, gaiss uz tā taukainajām spalvām met burbulīšus un mirdz kā sidrabs. Putniņu apņem it kā gaisa apvalks, un viņam nav auksti pat ledainā ūdenī.

Pie mums, Ļeņingradas apgabalā, ūdens strazds ir rets viesis un sastopams tikai ziemā.

ZEM LEDUS VĀKA

Parūpējies par zivīm. Atvaros, bedrēs zivis gul visu ziemu, bet virs viņām ciešs ledus vāks. Un gānās — visvan ai\ ticuiao uviķu^, «v^ ruārī — dīķos un meža ezeros zivīm sāk pietrūkt gaisa. Krampjaini plātīdamas apaļās mutes, slāpstošās zivis uzpeld līdz pat ledus vākam un aizgūtnēm ķer no tā gaisa pūslīšus.

Var notikt tā, ka visas zivis nobeidzas un pavasarī, kad ledus izkusīs un tu atnāksi uz šādu ezeru ar makšķeri,— tur nebūs ko zvejot.

Padomā par to un izcērt dīķos un ezeros lielus āliņģus un uzmani, ka tie neaizsalst, lai būtu zivīm ko elpot.

DZĪVE ZEM SNIEGA

Visu garo ziemu raugies un raugies uz sniega klāto zemi un neviļus sāc pārdomāt: kas īsti ir zem šīs aukstās sausās sniega jūras? Vai dziļumā ir jel kaut kas dzīvs saglabājies?

Mūsu korespondenti izraka mežā, norās un uz lauka sniegā dziļas akas — līdz pat zemei.

Tas, ko mēs tur ieraudzījām, pārspēja visas mūsu cerības. Tur parādījās nezin kādu lapiņu zaļās rozetes un jauni asi asniņi, kas izspraucās no sausām velēnām, dažādu zāļu zaļie stiebriņi, zem smagā sniega gan pieplakuši pie sasalušās zemes, taču dzīvi! Iedomājieties tikai — dzīvi!

Izrādās, ka nedzīvās sniega jūras dibenā zaļo zemenītes, pienenes, āboliņš, kaķpēdiņas, cekuliņi, skābenes un vēl daudz visādu augu. Bet virzas maigajā, sulīgajā zaļumā redzami pat sīciņi pumpuriņi.

Mūsu meža korespondentu sniega akās tika uzieti apaļi caurumiņi. Tie bija ar lāpstu pārcirstas to mazo zvēriņu ejas un pārejas, kas itin labi prata iegūt sev pārtiku sniega jūrā. Peles grauž zem sniega gardās un barojošas saknītes, bet plēsīgie cirslīši, zebiekstes un sermuļi te ziemā medī šos grauzējus un arī putnus, kas pārnakšņo sniegā.

Senāk uzskatīja, ka vienīgi lāčieu dzimst lācēni ziemas vidū. Laimīgi bērni, kā saka, dzimst «krekliņā». Lācēni nāk pasaulē ļoti maziņi — žurkas lielumā un ne tikai krekliņā, bet jau ka žociņā.

Tagad zinātnieki ir izpētījuši, ka dažas peles pa ziemu itin kā uz vasarnīcām izbrauc: no savām vasaras pazemes alām pārvācas uz augšu «svaigā gaisā» — un iekārto sev migas zem sniega uz krūmu saknēm un apakšējiem zariem. Un tavu brīnumu: arī ziemā pelēm dzimst pelēni! Sīkie peļu mazuļi piedzimst pavisam pliki, bet migā ir silti, un mātes viņus baro ar savu pienu.

pavasara iezīmes

Lai arī šomēnes stipri piesalst, taču ne tā kā ziemas vidū. Lai arī dziļš sniegs, taču nav tāds, kā bijis, — balts un spožs. Tas kļuvis blāvs, pelēks un izburbis. No jumtiem nokarājas lāstekas, un no tām pil lāses. Raugi — jau paltis satecējušas.

Arvien biežāk redzama saule, un tā sākusi jau sildīt. Arī debesīm vairs nav bāli stingā — iezilganā ziemas krāsa. Tās kļūst ik dienas zilākas. Arī mākoņi vairs nav ziemīgi — pelēcīgi: tie jau sāk slāņoties un, raugies vien, sāks peldēt stingrās, blīvās gubās.

Tikko parādās saulīte — tūlīt aiz loga zīlīte jautri skandina: «Dzi, kā skan, dzi, kā skan, dzi, kā skan!»

Naktīs uz jumtiem notiek kaķu koncerti un kautiņi.

Mežā ik pa brīdim līksmi savas bungas norībina raibais dzenis. Kaut ar knābi pa zaru, ka tik dziesma!

Bet meža dziļumā zem eglēm un priedēm sniegā kāds ievilcis noslēpumainas zīmes, nesaprotamus rakstus. Tos ieraugot, medniekam vispirms stājas, tad sāk stipri pukstēt sirds: tas ir bārdainais meža gailis mednis, kas ar savām cietajām vareno spārnu spalvām uzaris cieto pavasara sērsnu. Tātad … tātad teju, teju sāksies medņu riests, noslēpumainā meža mūzika.

KAUTIŅI UZ IELĀM

Pilsētā jau jūtama pavasara tuvošanās: ielās bļeži notiek kautiņi.

Neveltījot vērību gājējiem, zvirbuļi ielās tā plucina cits citu aiz cekula, ka spalvas put uz visām pusēm. Zvirbulie- nes kautiņos nepiedalās, taču kaušļus arī neattur.

Naktīs uz jumtiem plēšas kaķi. Kaujā kaķi reizēm tā iekarst, ka viens no pretiniekiem kūleniski nolido no daudzstāvu nama jumta zemē. Bet arī tad veiklais kaķis nenositas: nokrīt tieši uz kājām — tikai īsu laiciņu varbūt paklibo.

REMONTI UN CELTNIECĪBAS DARBI

Visā pilsētā rosīgi noris remonti un celtniecības darbi.

Vecās vārnas, kovārņi, zvirbuļi un baloži labo savas pērnās ligzdas. Jaunie, pagājušajā vasarā dzimušie, vij sev jaunas ligzdas. Liels pieprasījums pēc būvmateriāliem: zariem, salmiem, lokaniem zariņiem, rīkstēm, zirga astriem, pūkām un spalvām.

PUTNU ĒDNĪCA*

Abi ar draugu Suru loti mīlam putnus. Ziemas putni, piemēram, zīlītes un dzeņi, bieži ir izsalkuši. Mums viņu žēl, tādēļ nolēmām pagatavot tiem barojamos galdiņus.

Pie manas mājas aug daudz koku. Tajos bieži uzmetas putni un knābādami meklē barību.

Mēs izgatavojām no finiera seklas kastes un ik rītu tur ieberam dažādus graudus. Putni jau pieraduši, vairs nebaidās tuvoties un labprāt knābā barību. Mēs domājam, ka putniem tas nāks tikai par labu.

Ieteicam tā darīt visiem bērniem.

Meža korespondenti Vasilijs Gridņevs, Aleksandrs Jevsejevs

PILSĒTAS TRANSPORTA JAUNUMI

Pie stūra nama piekārta zīme: melns trijstūris aplī, bet trijstūrī — divi sniegbalti baloži.

Pilsētas jaunakie notikumi

«Uzmanību — baloži!» zina ātrumu uzmanīgi brauc apkārt lielam pelēku, baltu, melnu un brūnu baložu baram, kas drūzmējas uz ielas. Bērni un pieaugušie stāv uz trotuāra, met putniem maizes drupatas un putraimus.

Pirmo reizi satiksmes zīme «Uzmanību — baloži!» tika izkārta Maskavā pēc skolnieces Toņas Korkinas lūguma. Tagad šādas zīmes izliktas arī Leņin- gradā un citās lielās pilsētās, kur ielās dzīva kustība, bet pilsētās lielie un mazie iedzīvotāji baro baložus un priecājas par šiem miera putniem.

Paldies visiem cilvēkiem, kas sargā putnus!

ATPAKAĻ UZ DZIMTENI

«Meža avīzes» redakcijai pienākušas priecīgas vēstis. Mums raksta no Ēģiptes, no Vidusjūras krastiem, no Irānas, Indijas, Francijas, Anglijas, Vācijas. Ziņo, ka mūsu gājputni devušies atpakaļ uz dzimteni.

Viņi lido bez steigas, pēdu pēc pēdas ieņemot zemes un ūdeņus, kur nokusis sniegs un izzudis ledus. Atgriešanās pie mums tiem jāaprēķina uz to laiku, kad arī šeit sāks kust sniegs un upēs sakustēsies ledus.

BĒRNĪBA ZEM SNIEGA

Ārā ir atkusnis. Gāju pagrābt zemi istabas puķēm un pa ceļam ieskatījos savā putnu dārziņā. Tur man aug virza

sulīgās lapiņas.

Jūs jau pazīstat virzu? Tai ir sīkas, gaišas lapiņas, tikko saredzami, balti ziediņi, trausli stumbriņi, kas cits ar citu savijušies.

Virza aug pie pašas zemes, un, ja labi neuzmanīsi, ar to aizaugs visas dobes.

Rudenī es iesēju virzas sēklas, taču par vēlu. Uzdīga gan, bet izaugt nepaguva. Stumbriņš un abas dīgļlapas palika zem sniega.

Es necerēju, ka tie pārcietīs ziemu.

Bet kas izrādījās? Virza ne vien ziemu pārcietusi, bet vēl paaugusies un attīstījusies. Nu tie vairs nav tikai asni, bet jau mazi augi. Uz dažiem pat sarie- sušies pumpuriņi! Brīnums gan — ziemā zem sniega!

Ņ. Pavlova

AJo jaunā naturālista

dienasgrāmatas

JAUNDZIMUŠAIS MĒNESS

Šodien man lieli prieki: piecēlos ļoti agri, saulei lecot, un redzēju jauno mēnesi debesīs kāpjam.

Jaunais mēness visbiežāk redzams vakarā pēc saules rieta. Agrā rītā, virs saules, mēs to redzam reti. Sis bija uzlēcis jau pirms saules un uzkāpis augstu debesīs, kā šaurs dimanta sirpītis mirdzēdams zeltainajā rīta gaismā — tik piemīlīgs un priecīgs, kādu agrāk nekad nebiju redzējusi.

APBURTAIS BĒRZIŅŠ

Vakar vakarā un naktī krita mīksts, pūkains sniegs un manam iemīļotajam bērzam, kas aug dārzā pie lieveņa, aplipināja kailos zarus un balto stumbru. Pret rītu uznāca sals.

Skaidrajās debesīs pacēlās saule. Skatos, mans bērzs stāv kā apburts: līdz pat smalkajiem zariņiem kā ar glazūru apliets, slapjais sniegs sasalis, radusies atkala. Viss mans bērziņš mirdz.

Atlaidus parastos zīlītes. Kuplas un mīkstas kā mazi baltas vilnas kamoliņi ar iespraustu irbuli — astīti. Uzmetušās bērzā, pagrozījās pa zariņiem, azaida meklēdamas.

Bet nadziņi slīd, un knābītis cieto ledus garozu nevar pārknābt. Bērza zari kustēdamies skan kā kristāls ar smalku un dzidru skaņu. Zēli pīkstēdamas, zīlītes aizlaidās.

Saule cēlās augstāk, kļuva siltāks, atkala izkusa. Apburtā bērza zari un stumbrs sāka vizuļot, un koks izskatījās kā ledus strūklaka.

Sākās atkusnis. Dzirkstēdamas un laistīdamās pa zariem tecēja sidraba straumītes.

Zīlītes atgriezās. Nebaidīdamās samērcēt kājiņas, tās nolaidās uz zariem.

Nu viņam Dija pneKi: nadziņi vairs neslīdēja, atkusušais bērzs tās pamieloja ar gardu azaidu.

Meža korespondente Vertka

PIRMĀ DZIESMA

Aukstā, bet saulainā dienā pilsētas dārzos atskanēja pirmā pavasara dziesmiņa.

Dziedāja tauku zīlīte. Tās dziesmiņa gan ļoti vienkārša: «Dzi, kā skan! Dzi, kā skan!»

Tas arī viss. Bet šī dziesmiņa skan tik priecīgi, it kā ņiprais putniņš ar zelta pakrūti savā putna valodā gribētu sacīt:

— Nomet svārk's! Nomet svārk's! Pavasaris!

■ ZAĻĀ STAFETE

Kopš 1947. gada ik gadus notiek Vissavienības jauno dārzkopju konkurss. 1947. gada pavasarī pionieri devās ceļā ar brīnišķo zaļo stafeti un pasniedza to 1948. gada pavasarim. Nebija vieģis piecu miljonu jauno dārzkopju ceļš no pavasara līdz pavasarim! Tomēr viņi saglabāja visu, ko bija iestādījuši, un rūpīgi audzē ik koku, ik krūmu. Tā tas turpinās katru gadu.

Zaļās stafetes finišs ir jauno dārzkopju salidojums.

Pagājušajā gadā zaļo stafeti nesa miljoni pionieru un skolēnu. Viņi iestādīja daudzus miljonus augļu koku, ogulāju, apstādīja simtiem hektāru meža, parkus un alejas. Sajā gadā konkursa dalībnieku droši vien būs vēl vairāk.

Konkursa noteikumi tādi paši kā pagājušajā gadā, taču darba ir daudz vairāk.

Katrā skolā jāiekārto kokaudzētava augļu kokiem. Tas palīdzēs nākotnē iestādīt vēl vairāk dārzu.

Jāapstāda ceļi, lai tie kļūtu par krāšņām, zaļām alejām.

Gravās jānostiprina zeme, iestādot kokus un krūmus, lai pasargātu mūsu auglīgos laukus. Lai to visu paveiktu, daudz jāmācās pie veciem, pieredzes bagātiem dārzkopjiem.

ASPRĀTĪGĀS LAMATAS

Mednieki samedī zvērus ne tik daudz ar bisi, cik ar dažādām asprātīgi gatavotām lamatām. Lai pagatavotu labas lamatas, vajadzīga pieredze un labi jāpazīst zvēru daba un paradumi. Lamatas jāprot ne tikai pagatavot, bet arī nolikt. Nemākulīgam medniekam lamatas paliek tukšas, pieredzējušais vienmēr dabū medījumu.

Tērauda slazdi nav ne jāizgudro, ne arī jāpagatavo — tie tikai jānopērk. Bet nav vis tik vienkārši iemācīties tos nolikt.

Vispirms jāzina, kur nolikt. Slazdus liek pie alām, uz zvēru takām un tur, kur satek un krustojas daudz zvēru pēdu.

Jāzina arī, kā slazdus sagatavot un nolikt. Ļoti piesardzīgiem zvēriem — sabujiem un lūšiem slazdus apvāra skujās; sniega kārtiņu noņem ar koka lāpstiņu, slazdus novieto ar cimdotām rokām, virsū uzber no šīs vietas noņemto sniega kārtiņu un sniegu atkal nolīdzina ar lāpstiņu. Ja neievēro šādu piesardzību, manīgais zvērs saodīs cilvēka vai dzelzs smaku pat zem sniega.

Ja slazdus liek lielam, stipram zvēram, tos piesien pie smaga bluķa, lai zvērs tos tālu neaizvilktu.

Ja slazdus noliek ar ēsmu, jāzina, kādu cienastu zvērs vairāk kāro. Vienam jāpiedāvā pele, otram gaļa, trešam — kaltēta zivs.

SLAZDI MAZAJIEM ZVĒRIŅIEM

Mednieki ir izdomājuši daudz asprātīgu slazdu sīkiem plēsīgiem zvēriņiem — sermulim, zebiekstei, seskam, ūdelei; tās ir vienkāršas ierīces, ko var pagatavot katrs.

Visām lamatām iekārtotas atklātas ieejas, bet izejas slēgtas.

Ņemiet nelielu, garu kasti vai koka caurules gabalu. Vienā sānā ierīkojiet ieeju. Pie ieejas augšmalas piestipriniet no resnām stieplēm izgatavotas durtiņas, bet tā, lai šīs stieples būtu garākas par ieejas augstumu. Durtiņas stāvēs slīpi, ar lejas daļu balstoties kastes iekšpusē. Tas ir viss.

Iekšpusē nolikta ēsma. Zvērs jūt tās smaržu un redz to caur stiepļu durtiņām. Viņš pagrūž ar purnu durtiņas un pa apakšu ielien slazdā. Durtiņas aizkrīt. No iekšpuses tās atvērt nav iespējams, un noķertais zvēriņš gaida, kamēr jūs to no turienes izvilksiet.

Tādā pašā kastē var ierīkot «māņu grīdu», bet ēsmu piekārt kastes slēgtajā galā pie griestiem. Sajā gadījumā ieeja ir šaurāka, augšpusē no iekšienes pierīkota ne visai stingra šautriņa.

Tiklīdz zvērs pārgājis pāri māņu grīdas vidum — tai vietai, kur dēlis brīvi svārstās ap asi, grīda zem viņa kājām nolaižas, bet tās otrs gals pie ieejas paceļas, pārlec pār šautriņu un cieši noslēdz izeju no slazda.

Vēl vienkāršāk ir pusmucai vai mucai ar vaļēju virsu izurbt sānos vidū divus caurumiņus un izdurt tiem cauri garu dzelzs stieni. Stieņa

gali jānostiprina uz diviem stabiņiem, starp kuriem izrakta pietiekami dziļa bedre, kurā var iegremdēt mucu līdz pusei.

Mucu uz stieņa līdzsvaro tā, lai ar vaļējo galu tā gulētu uz bedres malas, bet otra puse (kur ir dibens) turētos virs bedres.

Esmu ieliek pie paša mucas dibena.

Tiklīdz zvērs pāriet mucas pusei pāri, muca apveļas un nostājas stāvus. Pa tās ieapaļajām sienām zvērs augšā netiek.

Ziemā aukstā laikā ļoti viegli var pagatavot ledus spaini, kādu lieto Urālu mednieki.

Salā izliek pilnu spaini ūdens. No augšas, gar spaiņa sienām un pie dibena ūdens sasalst ātrāk nekā vidū. Kad izveidojies ledus apmēram divu pirkstu biezumā, virspusē izkaļ apaļu caurumu, tik lielu, lai pa to varētu ielīst sermulis. Pa šo caurumu atlikušo ūdeni izlej un spaini ienes mājā. Siltās telpās spaiņa sienas un dibens ātri sasilst. Ledus no malām atkūst. Tad no dzelzs spaiņa viegli var izkratīt ledus spaini; tas būs no visām pusēm slēgts, tikai ar caurumu vākā. Tās arī ir ledus lamatas.

Ledus spaini iemet mazliet siena vai salmu un ielaiž tur dzīvu peli. Tur, kur daudz sermuļa un zebiekstes pēdu, ledus spaini ierok sniegā līdz pat vākam.

Zvēriņš, saodis peli, tūdaļ ielīdīs ledus spainī pa vāka caurumu.

Pa slidenajām ledus sienām viņš vairs ārā netiks un nevarēs arī tās pārgrauzt.

Lai izvilktu zvēriņu, ledus spaini sasit. Slazds neko nemaksā, tādus var ierīkot daudzus.

VILKU BEDRE

Vilku ķeršanai ierīko vilku bedres. Uz vilku takas izrok dziļu, iegarenu bedri ar stāvām sienām. Tādu, lai vilkam būtu vieta, bet lai viņš nevarētu ieskrieties lēcienam. No virspuses bedri pārklāj ar tievām kārtīm, uz tām sasviež žagarus, sūnas un salmus. Virsū uzber sniegu. Noslēpj visas pēdas.

Naktī pa taku nāk vilki. Pirmais kā iet, tā iekrīt bedrē.

No rīta to saņem dzīvu.

VILKU SPROSTS

Dažreiz rīko arī «vilku sprostus». Zemē slēgtā lokā sadzen mietus. So loku apjož ar otru mietu loku tā, lai vilks varētu iespraukties starp abām mietu rindām.

ievieto sivēnu, kazu vai aitu.

Saoduši medījumu, vilki viens pēc otra ieiet pie ārējā iežogojuma durvīm un sāk riņķot pa šauro spraugu. Nogājis pilnu apli, pirmais vilks pagrūž ar purnu durvis, kas tam traucē iet tālāk (apgriezties viņš nevar). Durvis aizveras, un visi vilki noķerti!

Tā viņi riņķo ap iežogoto aitu, kamēr atnāk mednieki. Šai gadījumā aita paliek dzīva, bet vilki nav paēduši.

VIRSZEMES BEDRE

Ziemā dziļi rakt ir grūti: zeme sasalusi kā akmens. Tādēļ parastās vilku bedres vietā ierīko virszemes bedri. Tā ir ar mietu žogu norobežota vieta ar četriem stabiem stūros. Piektais stabs ierakts «bedres» vidū. To ierīko augstāku par iežogojumu, un pie tā piestiprina ēsmu — gaļas gabalu.

Uz iežogojuma malas uzliek dēli.

Viens dēļa gals atbalstas pret zemi, otrs sniedzas pari bedrei līdz pašai ēsmai.

Vilks saodis gaļu, uzskrien pa dēli augšā. Zem viņa smaguma brīvais dēļa gals noliecas, un vilks kūleniski iekrīt «bedrē».

(Mūsu speciālkorespondenta raksts)

Sisojs Sisojičs slēpoja pa plašu, sūnainu purvu. Bija februāra beigas, un sniega saputināts ļoti daudz.

Purvā pacēlās meža saliņas. Zorka, Sisoja Sisojiča laika, ieskrēja vienā no tām un pazuda aiz kokiem. Pēkšņi atskanēja suņa rējieni, bet tik neganti un nikni, ka Sisojs Sisojičs tūlīt saprata — suns uzgājis lāci.

Mazais mednieks nopriecājās, ka paņēmis līdzi labu piecu lādiņu bisi, un steidzās suņa reju virzienā.

Zorka nikni aprēja lielu, sniega aizputinātu kritalu kaudzi.

Sisojs Sisojičs izvēlējās pozīciju, steidzīgi nometa no kājām slēpes, nomīdīja ap sevi sniegu un sagatavojās šaut.

Drīz vien no sniega parādījās tumšs, apaļš pauris un iespīguļojās tumši zaļas ačeles: zvērs, kā lāču mednieki saka, «sasveicinājās».

Sisojs Sisojičs zināja, ka lācis, tikko uz mednieku paskatījies, atkal paslēpsies. Tur migā viņš sagatavosies un tad piepeši lēks ārā. Tādēļ mednieks izšāva, pirms zvērs paguva paslēpt galvu. Taču pārāk ātrais tēmējums nebija precīzs: kā vēlāk izrādījās, lode bija tikai saplosījusi lācim vaigu.

Zvērs izlēca un metās uz Sisoju Sisojiču.

Par laimi, otrs šāviens — no maza atstatuma — nogāza zvēru zemē beigtu.

Zorka metās plucināt beigto lāci.

Sisojs Sisojičs pat nepaguva nobīties, kad lācis bija meties viņam virsū. Taču, kad briesmas bija garām, mazais, izturīgais vīrs uzreiz sajuta nespēku visā ķermenī. Acīs kļuva tumšs, ausīs zvanīja. Viņš dziļi, ar pilnu krūti ievilka auksto gaisu, it kā pamodies no smagām domām. Tikai tagad viņš saprata, ka nupat pārdzīvojis baigus brīžus.

iu uieu/. Dui «turam, pai visarosmigaKajam cilvēkam pec bīstamas sastapšanās aci pret aci ar lielu, plēsīgu zvēru.

Pēkšņi Zorka atlēca no beigtā lāča, sāka skaņi riet un atkal metās pie kaudzes, tagad no otras puses.

Sisojs Sisojičs paskatījās un sastinga: tur parādījās otra lāča galva.

Mazais mednieks vienā mirklī saņēmās un ātri, bet rūpīgi notēmēja.

Šoreiz viņam izdevās ar vienu šāvienu nogāzt zvēru pie pašas kaudzes.

Taču gandrīz tūlīt no melnā cauruma, pa kuru bija izlēcis pirmais lācis, izlīda rūsgans un apaļš trešā, bet aiz viņa ceturtā lāča pauris.

Sisojs Sisojičs zaudēja savaldīšanos, viņu pārņēma šausmas. Likās, ka šai kaudzē salīduši visi meža lāči un tagad gāžas viņam virsū. Netē- mējot viņš izšāva reizi, tad vēlreiz un nosvieda sniegā tukšo bisi. Viņš vēl paguva ievērot, ka pēc pirmā šāviena pazuda rūsganais zvēra pauris un ka sniegā beigts nogāzās Zorka, ko nejauši bija trāpījis pēdējais šāviens.

Tad viņam pēkšņi saļodzījās kājas, un neapzinati viņš spēra trīs četrus sojus uz priekšu. Sisojs Sisojičs paklupa pret pirmo nošauto lāci, uzgāzās tam virsū un zaudēja samaņu.

Nav zināms, cik ilgi viņš tā bija nogulējis. Pamošanās bija baiga: kaut kas sāpīgi knieba viņam degunu, viņš gribēja degunu satvert, bet roka saņēma kaut ko dzīvu, siltu un vilnainu. Viņš atvēra acis — cieši viņa acīs raudzījās tumši zaļās lāča ačeles.

Sisojs Sisojičs iebrēcās nelabā balsī, cirtās atpakaļ un izrāva degunu no zvēra rīkles.

Apgriezās — un tikai tagad saprata, ka viņu aiz deguna bija turējis mazs lācēns.

Tikai pamazām Sisojs Sisojičs nomierinājās un apjēdza visu, kas ar viņu bija notjcis.

Ar pirmiem diviem šāviņiem viņš bija nogalinājis lāču māti. Aiz viņas no kaudzes otras puses bijā1 izlēcis trīsgadīgais auklis.

Auklis ir jauns lāču tēviņš. Vasarā viņš palīdz lāču mātei auklēt savu jaunāko brāli un māsu, bet ziemā guļ kaut kur viņu tuvumā.

Šai lielajā kritušo koku kaudzē bija divas migas. Vienā gulēja auklis, otrā — lāču māte ar saviem gadu vecajiem lācēniem.

Uztraukumā mednieks bija noturējis aukli par lielu lāci.

Pēc vecākā brāļa no kaudzes bija izlīduši arī gadu vecie lācēni. Kaut gan maziņi, viņi svēra tikpat, cik sver divpadsmit gadu vecs bērns. Tiem bija tik apaļas, pamatīgas galvas, ka izbailēs tās tiešām var noturēt par lielu lāču galvām.

Kamēr mednieks bija gulējis bez samaņas, vienīgais dzīvais lācēns bija piegājis pie mātes. Viņš sācis bikstīt beigtās lāču mātes krūti, uzdūries siltajam Sisoja Sisojiča degunam un laikam noturējis šo nelielo Sisoja Sisojiča izaugumu par mātes pupu: ieņēmis to mutē un sācis zīst.

Zorku Sisojs Sisojičs apglabāja tepat mežā. Lācēnu noķēra un pārnesa mājās.

Šis lācēns izrādījās visai jocīgs un mīlīgs zvēriņš un ļoti pieķērās mazajam medniekam, kas bez Zorkas tagad bija palicis pavisam viens un vientuļš.

DIVPADSMITĀ SACENSĪBA

1.   — Kurš dzīvnieks visu ziemu guļ ar galvu uz leju?

2.    — Ko ziemu dara ezis?

3.    — Ko vāvere ziemu neēd?

4.    — Kurš putns perē mazuļus ikvienā gadalaikā, pat sniegā?

5.    — Vai zīlītes ziemu, kad visi kukaiņi guļ, dara cilvēkiem labu vai sliktu?

6.    — Vai ziemu āpsis dara cilvēkiem labu vai sliktu?

7.    -r Kurš dziedātāju putniņš iegūst sev barību, ienirstot ūdenī zem Iedus?

8.    — Kādēļ strazdu būra iekšpusē zem skrejas piesit koka trijstūri?

9.    — Kam skelets ir ārpusē?

10.    — Vai cālēns olā elpo?

11.    — Kas notiks ar vardi, ja to izraks no sniega apakšas un pienesīs pie uguns?

12.    — Kad zvirbuļa miesas temperatūra zemāka — ziemā vai vasarā?

13.    — Ar ko elpo ronis, ieniris zem ledus?

14.    — Kur sniegs kūst ātrāk — mežā vai pilsētā? Kādēļ?

15.    — Ar kādu putnu atlaišanos skaitām pavasara sākumu?

16.    — Jaunajā sienā, apaļajā logā pa dienu rūts izsista, pa nakti iestiklota.

17.    — Ziemā izsalcis, vasarā paēdis.

18.    — Ārā nesalst, istabā salst.

19.    — Pa logu istabā audekli stiepjas.

20.    — Kas augstāks par mežu, kas krāšņāks par visu pasauli?

21.    — Stumjams un grūžams, ne soli uz priekšu, raud vienā gabalā.

22.    — Galvas nav, bet zvēru apmāna.

23.    — Cepetis kažokā pa mežu skrien.

24.    — Pavasari ielīksmo, vasarā veldzē, rudenī baro, ziemā silda.

EKSTRA TELEGRAMMA PEDEJĀ BRIDI

Pilsētā parādījušies pirmie krauķi. Ziema beigusies. Mežā Jaungads. Sāc atkal lasīt «Meža avīzi» ar pirmo numuru!

ŠAUTUVE

Pārbaudi, vai tava atbilde trāpījusi mērķī

PIRMĀ SACENSĪBA

1.   — Ar 21. martu.

2.    — Netīrs, tāpēc ka tas tumšs. Tumsas krāsas pievelk vai

rāk saules staru. (Viskarstāk vasarā ir ar melnu galvassegu.)

3.   — Kažokādas zvēri pavasarī met spalvu, zaudē biezo un

silto pavilnu; tas mazina viņu ādas vērtību. Bez tam pavasarī zvēriem ir mazu|i.

4.    — Sikspārņi parādās pēc kukaiņu izlidošanas, viņi no tiem

pārtiek.

5.    — Māllēpes, vizbuļi, sniegpulkstenītes.

6.    — Baltā irbe; ziemā tā balta, vasarā raiba.

7.    — Tad, kad tas ietērpjas pelēkā kažokā, pirms vēl nav no

kusis sniegs, vai arī kad zeme kļūst kaila, pirms baltais zaķis met spalvu.

8.    — Redzīgi.

9.   — Biezā un tumšā mežā audzis koks strauji stiepjas aug

šup pret gaismu un zaudē savus apakšējos zarus. Klajumā audzis koks saglabā zemos zarus un plaši ieplešas.

10.    — Mazais cirslītis. Tā garums tikai trīsarpus centimetru

(bez astes).

11.   — Ceplītis un zeltgalvītis. Viņi gandrīz vienāda auguma:

mazāki par lielo spāri.

12. — Putnam, kas pārtiek no augu sēklām un ogām, ir resns un ciets knābis (lai saspiestu kauliņus); putnam, kas

pārtiek no kukainim), knābis ir plāns un nestiprs; pie sīgām putnam Ir liks knābis (lai plosītu gaļu).

18. — Krustknābjlem.

I I. Šis koks apgrauzts ziemā. Sniegs ziemu bija metra augstumā, un apakšā zaķi nevarēja pie mizas piek|ūt.

15. — 21. martā — pavasari, kad diena un nakts ir vienādā garumā, un 21. septembrī — rudenī, kad atkal diena un nakts ir vienādā garumā.

10. — Lāsteka.

17.    — Pavasara saules siltums.

18.   — Sniegs; kad tas kūst, sāk tecēt un čalot strauti.

19.   — Melnis — upe, krasti — ilksis.

'20. — Ziemā zemi klāj sniega sega, pavasarī — ziedu sega.

21.    — Sniegs.

22.    — Jauns rīts.

23.    — Briedis.

24.    — Žagata.

OTRĀ SACENSĪBA

1.   — Vēzis.

2.    — Lāčpurni un bisītes.

3.    — Arot izce| no zemes daudz tārpu, vaboļu kāpuru un citu

kukaiņu. Krauķi tos uzlasa.

4.    — Vārnas ligzda plakana, muldiņveida, bet žagatas ligzda

apaļa, ar jumtpA

5.   — Tos, kas neauž tīklus medījumu ķeršanai.

6.    — Bezdelīgas.

7.   — Birzīs un dārzos, koku dobumos.

8.    — Viņi plūc vilnu ligzdām un izknābj no veco dzīvnieku

ādas kukaiņus un to kāpurus.

9.    — Mūsu mājas zosu un pīļu senči bija gājputni. Pavasarī

meža putnu pārlidojuma laikā, zosis un pīles skumst: arī tās ilgojas kaut kur laisties.

10.   — Pavasarī, upēm pēkšņi pārplūstot, ūdens bieži applūdina

to putnu olas un mazuļus, kuri taisa ligzdas zemē.

11.    — Visas.

12.    — Rāpuļi, tāpēc ka to asinis aukstas; aukstumā tie pamirst.

Putni turpretī, ja tie paēduši, sala tikpat kā nebaidās.

13.    — Ar priekšējo galiņu.

14.    — Putniem, kas dzīvo klajumos, spārni šauri, gari, smaili.

Labi saprotams, ka putniem, kas dzīvo mežu biezokņos, spārni nedrīkst būt gari — putni tad aizķertos aiz za- zariem un stumbriem. Putniem, kas mīt biezokņos, spārni ir plati, īsi, ieapaļi. Zīmējumā — kaijas un žagatas spārns.

15.   —* Bezdelīga.

16.    — Strops un bites.

17.    — Vabole.

18.    — Ods — dzēlējs.

19.    — Lietus līst, zeme dzer, zāle aug.

20.    — Zivs.

Kreimene. Mākoņi.

Govs — kājas, ragi un aste.

TREŠĀ SACENSĪBA

Maija un jūnija vaboles.

Sienāža kājiņai ir robiņi, spārnam — āķīši. Kājiņu berzējot gar spārnu, rodas čirkstoņa. Ar asti.

Tāpēc, ka dumpja tēviņa kliedziens atgādina vērša mā-

vienu.

Astoņas.

Vabolei divi pāri spārnu. Augšējie — cieti, biezi un vairāk kalpo apakšējo lidspārnu aizsardzībai. Grieze. Ormanītis.

Strazdi knābjos iznes no ligzdas mazu]u pārsistās olas un nomet tālu no būrīša.

Sienāzim; dzirdes orgāns tam atrodas nevis galvā, bet

priekšējo kāju stilbos.

Vālodze.

Varžu ikri lielām, recekjainām pikām brīvi peld ūdenī; krupim ikri savērti recekļainās lentītēs, kas piestiprinātas pie ūdenszālēm.

Lielāka par strazdu, mazāka par balodi (29 centimetri). (

Baltās irbes tēviņš; pavasari, riesta laikā, tā kliedziens atgādina suņa riešanu. Putni ar spilgtām spalvām. Tie atlido, kad koki pārklājušies ar spilgtu svaigo lapotni.

Pavasarī; līdz ar ceriņu noziedēšanu sākas vasara.

Skudru pūznī skudru dzīve kā avots mutuļo; dzeņi kaļ kā kalēji; naktī pār mežu zvaigznes deg kā sveces.

Bērzs; ceļinieks sev nogriež spieķi; kas pajūgā brauc — pātagas kātu, bet slimniekus uz laukiem dzirdina ar bērza sulām. 2agata. Zirnekļa tīkls.

Lietus: no zāles iztek straumītes.

Lietus.

Vilks.

Āzis.

Upe, krasti un krastmalas krūmi.

1.   — Ar 21. jūniju. Sī Ir visgarākā diena gadā.

2.   — Stagars.

3.   — Mazā pele. •

4.   — Kaijas un tilbītes, kas dzīvo smilšainos krastos.

5.   — 0|u un smilšu krāsā.

6.   — Pakaļējās.

7.   — Piecas; trīs adatas ir uz muguras un divas uz krūtīm.

Stagaram mēdz būt arī deviņas adatas.

8.   — Čurkstei ligzdā ieeja no sāniem, bet bezdelīgai — no

augšas.

9.   — Ja ligzdu aizskar ar rokām, putns to pamet.

10.   — Ir.

11.   — Zivju dzenītis.

12.   — Tāpēc, ka šie putniņi apklāj, «maskē» savu ligzdu ār

pusi ar to koku sūnām, uz kuriem vij ligzdas.

13.   — Nepavisam ne. Daudzi (žubītes, dadzīši, ķauķi) izperina

divreiz, bet daži (zvirbuļi «un stērstes) pat trīsreiz vasarā.

14.   — Ir. Mūsu sūnu purvos aug rasenes. Tās ar savām

apaļajām, lipīgajām lapām ķer un ēd uzmetušos odus, knišļus un citus kukaiņus. Upēs un ezeros aug pūs- Ienes, tās ķer savos pūslīšos iekļuvušos ūdens vēžus, kukaiņus un zivtiņas.

15.   — Odens zirneklis.

16.   — Dzeguzei.

17.   — Mākonis.

18.   — Siena pļauja; zāle guļas, kaudzes paceļas.

19.    — Labības vāfpās nobrieduši graudi.

20.    — Varde.

21.    — Ēna. *

22.    — Kaza.

23.    — Atbalss. _

24.    — Ezis.

PIEKTĀ SACENSĪBA

Putnu mazuļiem, kamēr tie vēl nav izšķīlušies no olām, uz knābja (augšā) ir mazs, ciets puniņš. Ar to putniņš pārsit olas čaumalu. So pauguriņu sauc par «olas zobu». Pēc izšķilšanās «zobs» nokrīt.

Astainā; zāli plūcot, govs ar asti atgaiņā uzbāzīgus un dzēlīgus kukaiņus. Govij bez astes grūti atvairīt dundurus un mušas; tā mazāk ēd, jo tai ik mirkli jāpurina galva un jāpāriet no vienas vietas uz otru.

Tāpēc, ka viegli atlūstošās «siena pļāvēja» kājas, atrautas no ķermeņa, izdara kustību, it kā pļautu sienu.

Vasarā, kad visur nevarīgi putnu un zvēru mazuļi. Putns.

Daudzi kukaiņi, piemēram, tauriņš: oliņa, kāpurs, no kura kūniņas iznāk tauriņš. Zoss spalvas klātas ar taukiem, tādēļ ūdens tās nesamērcē un pilieniem rit lejup. Tāpēc, ka sunim nav sviedru dziedzeru kā zirgam. Suns nesvīst. Mēli viņš Izkar tās virsas atvēsināšanai.

ma/.u|us prrciu un ediuatu.

0.    — Tītiņi jeb grozgalvlši.

1.   — Jaunam krauķim knābis melns

kā vārnai, vecam — netiri

balts. Stagars.

Bite iedzēlusi mirst. No mātes piena. Pret sauli, t. i., tieši pret dienvidiem.

Pērkons un zibeas.

Lini līdz pusdienai zied ziliem

ziediem.

Apšu bekas.

Mežrožu ogas.

Odze.

Rasa.

Skudras.

Gliemezis.

Erkšķroze.

SESTĀ SACENSĪBA

Tik, cik sver tās izspiestais ūdens. Krusta zirneklis, slēptuvē sēdēdams, kājiņās tur cieši pievilktu pavedienu, kura otrs gals piestiprināts pie tīkla. Tīklā ieskrējusi muša sakustina tīklu, parausta zirnekli aiz kājas un dod ziņu, ka upuris iekritis. ■ Sikspārņi. Dažu desmitu metru attālumu nolido arī mūsu mežu lidvāvere, kurai starp ķepām ādas plēve.

4.    — Salasās baros un kliegdami uzbrūk pūcei, kamēr to pa

dzen.

5.    — Vēzis.

jaunos zlrneklfšus ar visu tiklu.

7.   — Viendienītei.

8.   — Lidojot bezdelīgas ķer kniš|us, odus un citus spārnotus

kukaiņus. Jaukā laikā gaiss ir sauss un kukaiņi lido augstu virs zemes. Mitrā laikā gaiss smags, valgs un ne|auj tiem augstu pacelties.

9.   — Vistas, lietu paredzot, ieziež spalvas ar astes dziedzera

taukiem. Šis dziedzeris tām atrodas virs astes.

10.   — Pirms lietus skudras paslēpjas pūžņos un aizdara tajos

visas ieejas.

11.   — Dažādus lidojošus kukaiņus: mušas, viendienītes un

makstenes.

12.   — Lācis.

13.   — Upju, ezeru un dīķu dub|os un dūņās; šurp salaižas

daudz dažādu putnu, un tie atstāj pēdu nospiedumus.

14.   — Melns ar sarkanu «cepuri».

15.   — Pūpēža sporas. Nogatavojies pūpēdis pārsprāgst no

viegla piesitiena, un no tā izšaujas putekļu mākonis («velna tabaciņa») —Sporas.

16.   — Labība: sētā salmi, galdā — maize, laukā — rugāji.

17.   — Kaņepāji; no stiebra apvalka šķiedrām vij virves, vidu

aizmet, no galviņām — sēkliņām izspiež kaņepāju eļļu.

18.   — Vēzis.

19.   — Kūlītis.

20.    — Atbalss.

21.    — Apse.

22.    — Nātre.

23.    — Rudzupuķe.

24.    — Varde.

SEPTĪTĀ SACENSĪBA

1. — Ar 21. septembri — kad diena un nakts ir vienādā garumā.

2. — Zaķenei. Beidzamos zaķēnus sauc par «lapkriša bērniem».

3.   — Sērmūkšļa, apses, k|avas.

4.   — Ne visi. Daži aizlido uz austrumiem (pāri Urālu kalnu

grēdai), piemēram, mazie svilpji, platknābja pūslītis un daži citi putni.

J>. — Alni.

6.   — Pret zaķiem un stirnām.

7.   — Rubeņu gaiļi, šie vārdi piemeklēti, atdarinot viņu dziesmu — rubināšanu. Rubeņu

gailis rubina pavasarī un rudenī.

Uz zemes dzīvojoša putna kājas piemērotas staigāšanai: pirksti plati izplesti. Tāds putns kājas liek vienu aiz otras; pēdas kārtojas virknītē. Kokā dzīvojoša putna kājas piemērotas sēdēšanai uz zara: pirksti saspiesti. Tāds putns nestaigā, bet lec pa zemi ar abām kājām reizē; tā pēdas iet līdztekus.

9. — Šāviens putnam «nopakaļ» ir veiksmīgāks: putnu panākušas, skrotis ieurbjas tam zem spalvām. Šaujot «pierē», skrotis slīd pa gludajām spalvām, un gadās, ka putnu neievaino.

10.   — Tas norāda, ka mežā tai vietā atrodas maita vai ievainots dzīvnieks.

11.   — Tāpēc, ka tai vietā mātītei nākamajā gadā būs perējums. Nošaujot mātītes,

iznīcina meža putnus.

12.   — Sikspārņa. Pie tā garajiem pirkstiem piestiprināta ādas plēve.

13.   — Vairums iet bojā jau pirmajā salā. Daži ielien koku, žogu, māju spraugās, zem

koku mizas un tur pārziemo.

14.   — Ar seju pret rietumiem, pret saules rietu; vakarblāzmā lidojošās pīles labāk

redzamas.

15.   — Kad mednieks aizšāvis tam garām.

16.   — Šai gadā sēj, nākamajā ievāc.

17.   — Čurkste.

18.   — Lapas.

19.    — Lietus.

20.    — Vilks.

21.    — Zvirbulis.

22.    — Baravika.

23.    — Vasarā — lācenes; rudenī — rieksti.

24.    — Putnu biedēklis.

ASTOTĀ SACENSĪBA

1.   — Pret kalnu. Zaķim priekškājas ir īsas, pakaļējās — garas. Tādē| zaķis pret kalnu

skrien viegli, no kalna turpretī veļas kūleniski pār galvu.

2.   — Kailajos kokos redzamas putnu ligzdas, ko vasarā bija paslēpusi lapotne.

3.   — Vāvere. Viņa uznes kokā sēnes un uzsprauž uz zariņiem, lai ziemā bada laikā

tās uzmeklētu un apēstu.

4.   — Odensžurka.

5.    — Tikai nedaudzi: pūces savāc koku dobumos beigtas peles, sīļi — zīles un riekstus.

6.   — Aiztaisa visas skudru pūžņu ieejas un izejas un pašas salien čupiņā.

7.   — Gaiss.

1.   — Dzeltens vai brūngans — nodzeltējušu augu, krūmu,

koku un zā|u krāsā.

2.   — Rudenī, jo tad tas krietni uzbarojas un biezā tauku

kārta, kā arī cieši pieguļošās spalvas to pasargā no skrotīm.

3.      — Taurenim (caur palielināmo stiklu).

4.      — Kukainim — sešas kājas, zirneklim — astoņas kājas;

tātad zirneklis nav kukainis.

5.      — Viņas paglābjas zem ūdens, palien zem akmeņiem, pa

slēpjas bedrītēs, dūņās vai sūnās; ielien pat pagrabos.

6.      — Katram putnam kājas piemērotas apstākļiem, kādos tas

dzīvo. Putnam, kas dzīvo uz zemes, kājas piemērotas staigāšanai pa zemi: taisnie pirksti plati izplesti, plezna augsta. Kokā dzīvojošam putnam kāja piemērota tupēšanai uz zara: pirksti tuvu kopā, līki un āķīgi, pati kāja īsa. Odens putniem kājas piemērotas peldēšanai un kalpo putnam kā airi: pīles pirksti savienoti ar plēvēm, cekuldūkurim uz pirkstiem cieti ādas lēveri, kas palīdz irties.

7.      — Kurmim; tā ķepas piemērotas zemes rakšanai, tāpat kā

zivij spuras — peldēšanai.

8.      — Pūces izslietās «ausis» ir vienkārši spalvu kušķīši. Ausis

atrodas zem šiem kušķīšiem.

9.      — Koku lapas.

10.   — Upe. Putas uz tās.

11.   — Apinis.

12.   — Apvārsnjg.

13.    — Sākas ceturtais gads.

14.    — Zoss, pīle. «

15.    — Lini.

16.    — Gailis.

17.    — Zivs.

DEVĪTĀ SACENSĪBA

1.   — Upju un ezeru krastos, aliņās.

2.   — No bada putni vairāk baidās. Gadās, piemēram, ka pīles, gulbji, kaijas paliek pie

mums pārziemot, ja vien tiem ir no kā pārtikt, tas ir, ja kaut kur vēl atr-^ms no ledus brīvs ūdens.

3.   — Vēla.

4.   — Par «dzeņa kalvi» sauc koku vai celmu, kura spraugā dzenis iesprauž čiekurus,

lai tos apstrādātu ar knābi. Zemē pie šādas «kalves» bieži vien sakrājas vesela kaudzīte dzeņa izlobītu čiekuru.

5.   — Baltā polārā pūce.

6.   — Zaķa lēciens sāņus no pēdām.

7.   — Dārzos un birzīs, kokos, kur jau no vakara tās salasās lieliem bariem.

8.   — Kad aizsaluši pēdējie ezeri, dīķi un upes.

9.   — Rudenī (un uz visu ziemu) dzeņi pievienojas zīlišu, dzilnīšu un mizuložņu bari

ņiem.

____ ____ - i.mtuci sniega un iešvīkā to

…….. nagu peaas sauc par «iesvltrojumu».

11.         Nav vienādas. Dienu, saules gaismā, kaķa redzok|i maziņi; naktī tie stipri paplašinās.

12.   — Pēdas, pa kurām zaķis gājis divas reizes — turp un atpakaļ.

13.   — Zaķis.

14.   — Sermulis.

15.   — Plēsīgā zvēra žokli viegli atšķirt pēc tā lielajiem, stipri izbīdītajiem ilkņiem.

Ilkņi kalpo plēsoņam ga|as saplosīšanai. Zālēdāju dzīvnieku zobi noder augu no- plūkšanai un sasmalcināšanai; zāiēdājiem ilkņi neizceļas, tiem turpretī ir spēcīgi priekšzobi.

6.   — Vējš.

7.   — Suns migu taisa; acis gaismu rāda, kājas klāj.

8.   — Sāls.

9.            Žagata.

9. — Mednieks ar bisi un medījuma nastu. I. — Vērsis. !. — Cūka. t. — Gurķis. . — Rieksts.

DESMITĀ SACENSĪBA

—    Ar 22. decembri. Šī ir pati īsākā diena gadā.

—    Kaķu pēdās, jo tie ejot ievelk nagus.

—    Cdri un ūdeli, tāpēc ka viņi iznīcina zivis.

—    Neaug: sastingst.

Tāpēc, ka nule uzkritušā sniegā visas pēdas svaigas: ikvienu zvēru tad iespējams atrast, sekojot pa pēdām. Rubeņi, meža un lauku irbes. Laukā balts — sniega krāsā; mežā pelēks, jo balts un visas citas krāsas mežā, kur arī ziemu ir zaļumi, viegli pamanāmas. Tāpēc, ka skrejot zaķis izmet garās pakaļkājas uz priekšu. Jgzdas nevij, mazuļus neperina, gubeņu.

Slokai, lāpēc kn tu Iegūsi sev barību, Iebāžot knīibl d/.l|l zeind.

Cirslltl, tāpēc ka plēsīgo zvēru smalkajai ožai pretīga ciršļa asā muskusa smarža.

Lāča.

Vanags, pūce, uzklūpot zaķim, ar vienu kāju ieķeras tam mugurā, bet ar otru cenšas aizķerties aiz koka vai krūma zariem. Pārbiedētais zaķis joņo ar tādu spēku, ka dažkārt pārplēš spēcīgi zarā ieķērušos vanagu vai pūci uz pusēm. Šāviens izgājis cauri: redzamas asinis pēdu abās pusēs.

Krīt sniegs, putenis. Vilki.

Vējš, zempūtis.

Sals.

Sals.

Ledus.

Sniega vētra, putenis. Rudzi, kvieši. Sālītas sēnes.

VIENPADSMITĀ SACENSĪBA

Maziem. Jo lielāks ķermeņa apmērs, jo vairāk tas attīsta siltumu. No otras puses, jo ķermeņa virsma lielāka, jo vairāk siltuma tas dod apkārtējam gaisam. Liela zvēra ķermeņa aphiērs, salīdzinot ar virsmu, liels; virsma turpretī, salīdzinot ar apmēru, — maza. Tātad liela dzīvnieka ķermenis ražo lielu daudzumu siltuma, bet atdod to samērā maz. Mazajiem tieši otrādi. Nobarojies. Tauki silda un baro guļošo lāci.

Vilks neuzglūn upurim no slēptuves kā kaķi, bet dzenas pakaļ tam skriešus. Ziemu koki pamirst un neuzņem ūdeni; tādēļ ziemā cirsta koka malka sausāka. Nozāģēta koka vecumu noteic pēc tā koksnes kārtām.

Tāpēc, ka kaķi ķer upuri, lecot no slēptuves. Tiem jābūt ļoti tīrīgiem — bez smakas. Citādi tie, kam viņi uzglūn, iztālēm saodīs un nenāks slēptuves tuvumā. Tāpēc, ka ziemu pie cilvēku mitekļiem tiem vieglāk atrast sev barību. Ne visi. Daļa krauķu paliek pārziemot pie mums. Ziemu atkritumu izgāztuvēs vai birzīs naktsmītnēs bieži var redzēt vienu vai vairākus krauķus vārnu bara vidū. Nekā neēd. Ziemu tas guļ.

Lāčus, kas izcelti no migas vai vispār ziemu neliekas gulēt. Sikspārņi ziemu guļ koku dobumos, alās, bēniņos un zem jumtiem. Balti kļūst tikai baltie zaķi; pelēči paliek tādi paši pelēki. Plēsīgiem putniem.

Krustknābji pārtiek no skuju koku sēklām. Viss viņu ķermenis piesātināts ar sveķiem. Sveķi pasargā ķermeni 110 trūdēšanas.

15.   — Celms, uz tā sniega «cepure».

16.    — Sniegs.

17.    — Aukstā gaisa mutuļi ieveļas istabā, kad atver durvis.

18.    — Lācis, āpsis un citi zvēri, kas guļ ziemas miegu.

19.    — Velteņiem zoles piešuj: ar cūkas saru izver linu pavedienu cauri ādas

(vērša) zolei un veltenim (no aitas vilnas).

20.    — Suns un lācis.

21.    — Burkāns, kālis.

22.    — Kāpostgalva.

23.    — Kāpostgalva.

24.    — Rācenis.

DIVPADSMITĀ SACENSĪBA

Sikspārnis.

Guļ, jau rudenī ielīdis zāļu un sausu lapu migā. Gaļu (sk. «Meža avīzi» Nr. 3).

Krustknābis. Tas baro savus bērnus ar priežu un egļu sēkliņām.

Labu: ziemu zīlītes uzmeklē mizas spraugās un plaisās kukaiņus, to oliņas un kāpurus un lielā vairumā tos apēd.

Ne labu, ne ļaunu: ziemu āpsis guļ. Odens strazds.

Lai kaķis ar ķepu nevarētu ligzdu aizsniegt. Daudziem kukaiņiem, vēžiem un citiem posmkājainiem. To skelets ir no cietas vielas, ko sauc par hitīnu. Tas elpo caur čaumalas porām. Ja olu nokrāso vai biezi noziež ar līmi, tad gaiss iekšpusē neiekļūst un cālēns noslāpst.

No straujas temperatūras maiņas varde nobeigsies. Vienāda kā ziemu, tā vasaru.

Odenī ronis neelpo. Viņš izlauž ledū āliņģus, pie kuriem

nāk ieelpot svaigu gaisu.

Pilsētā, tāpēc ka sniegs šeit netīrāks.

Līdz ar krauķu atlaišanos.

Āliņģis pa nakti aizsalst.

Vilks.

Logi aizsalst tikai no iekšpuses. Saules gaisma, kas ieplūst pa logu. Saule.

Durvis čīkst. Lamatas. Zaķis. Mežs.

Atbildes uz vērīgās acs

pārbaudes jautājumiem un sludinājumiem

PIRMĀ PĀRBAUDE

1. zīm.

2. zīm.

3. zīm.

1.   zīm. — Gulbis. Lidojumā viņš izstiepj taisni savu garo, vijīgo kaklu, tāpēc izskatās,

ka spārni viņam tuvu pie astes, īsās kājas viņš savelk tā, ka tās nav redzamas.

2.    zīm. — Zoss. Lidojumā tā līdzīga gulbim, tikai kakls labu tiesu īsāks, bet pati ma

zāka un pelēka.

3.    zīm. — Dzērve. Lidojumā viņa taisni izstiepj kaklu un garās kājas.

4.    zīm. — Gārnis. Viņu viegli atšķirt no dzērves, jo lidojumā viņš saliec kaklu un

spārnus.

Kam šīs lapas? Kam šīs skujas?

1 — bērza; 2 — alkšņa; 3 — liepas; 4 — apses; 5 — papeles; 6 — osa; 7 — vītola; 8 — kļavas; 9 — ozola; 10 — lazdas; 11 — priedes skujas.

OTRA PARBAUDE

1.   zīm. — Peld pīle. Sēdēdama uz ūdens, viņa izslej ķermeņa paka|da|u virs ūdens.

Iegūstot ūdenī barību, viņa iegremdē tikai ķermeņa priekšdaļu, kā to dara mājas pīle.

Nirpīle. Uz ūdens sēžot, tai sakumpusī ķermeņa pakaļējā daļa nolaista ūdenī. Nirdama visa ielien ūdenī.

2.    zīm. — Baltais zaķis. Ausis viņam samērā īsas: ja noliec uz priekšu, tās nesniedz

* degungalu. Ķepas platas. Apaļa astīte ar mazu, melnu plankumu pie muguras. Spalva pelēka.

3.   zīm. — Pelēkais zaķis. To viegli atšķirt no baltā arī vasarā, jo viņš ir lielāks, pelēku

vai iedzeltenu spalvu, garām ausīm: ja tās noliec uz priekšu, gali pārkaras pār degunu; kājas tievas, aste garāka nekā baltajam zaķim, un uz tās ir iegarens melns plankums.

4.    zīm. — Cirslītis. Ļoti derīgs kukaiņu ēdējs zvēriņš.

5.   zīm. — Pele. Kaitīgs grauzējs.

6.    zīm. — Lauku pele. Arī kaitīgs grauzējs.

Šos trīs zvēriņus viegli atšķirt citu no cita pēc šādām pazīmēm: cirslītim purniņš kā snuķītis un ķermenītis sakumpis, acis slēpjas vilniņā un gandrīz nav pamanāmas, pelēm un lauku pelēm snuķīša nav; pelēm aste gara, lauku pelēm — īsiņa.

7.   zīm. — Nekaitīgais zalktis un 8. zīm. — indīgā pelēkā odze. Miermīlīgajam un visai

derīgajam zalktim galvas abās pusēs skaidri saskatāmi dzelteni plankumi. Bīstamajai, indīgajai odzei uz pelēkās muguras skaidri saredzama «Kaina zīme» — līkloču melna svītra. 9. zīm. — Visai derīgā bezkāju ķirzaka-glodene un 10. zīm. — melnā odze. Nesajauc melno odzi ar zalkti: tai nav dzelteno plankumu uz galvas. Glodeni var ņemt rokā tāpat kā zalkti: viņai nav indes zobu, tā tev neko nepadarīs, tikai, ja glodeni saķersi aiz astes, tā atstās savu asti tavās rokās kā parastā ķirzaka. Bet, ja saķersi aiz astes odzi, tā mirklī apsviedīsies un iecirtīs tev ar saviem indīgajiem zobiem: no viņas kodiena saslimst un pat mirst. Tādēļ iemācies labi atšķirt odzes (tās mēdz būt dažādas krāsas: sākot ar gaiši pelēku līdz gluži melnai) no zalkša un glodenes.

Čūskas nevar dzelt kā bites un lapsenes: par dzeloni nepareizi uzskata viņu mīksto, šķelto mēlīti. Indīgajām čūskām inde atrodas zobos.

TREŠĀ PĀRBAUDE

1.   zīm. — Dzeņa dobums. Ievēro: zemē zem dobuma vesela kaudzīte it kā zāģa skaidu.

Tās izbārstījis dzenis, ar knābi sev izkaldams kokā mājokli. Koka stumbrs tīrs, nekur nav notraipīts. Dzenis ir ļoti tīrīgs putns un nokopj savu mazuļu atstātās pēdas.

2.    zīm. — Koka dobums, kur perējis mazuļus strazds. Zem koka nav svaigu skaidu,

stumbrs viscaur notraipīts.

3.   zīm. — Kurmja rakumi. Pazemes iemītnieks — kurmis vasarā bieži uzturas tuvu ze

mes virspusei un izrok irdenus paugurīšus, taču pats virspusē nerādās.

4.   zīm. — Krasta čurkstīšu kolonija. Tās izrok sev ligzdām aliņas smilšainās kraujās.

Daudzi domā, ka tās ir svīres, tomēr svīres nekad neligzdo šādās alās, bet gan bēniņos, zvanu torņos, augstu koku dobumos, akmens klintīs un strazdu būros.

5.    zīm. — Vāveres ligzda. Tā ir savīta no zariem, apaļa, iekšpusē izklāta ar sūnu. Pēc

sūnas var pazīt, ka tā nav putnu ligzda.

6.   zīm. — Alu izracis āpsis, bet tajā dzīvo lapsa. Tūlīt redzams, ka racējs bijis labs

amata pratējs: tik daudz eju un izeju, bet neviena nav sabrukusi. Pie ieejām

pameslus vistu un riiDcņu apaivas un ………………….. …………

kauls liecina, ka šeit savas pusdienu atliekas pnmetis |oti plēsīgs un ne visai tīrīgs zvērs — lapsa. 7. zīm. — Ari āpša rakta ala, kur viņš dzivo vēl šobrīd. Āpsis ir |oti tīrīgs zvērs; kur viņš dzīvo, tur nemētājas nekādas ēdienu atliekas. Viņš pārtiek lielāko tiesu no gliemjiem, vardēm un augu saknēm.

CETURTA PĀRBAUDE

1.   zīm. — Cekuldūkura mazulis.

2.    zīm. — Rubeņa mātīte.

3.   zīm. — Meža pīles (mercenes) mazulis.

4.   zīm. — Rubenēns.

5.   zīm. — Kukaiņu piekūna tēviņš.

6.    zīm. — Žubītes mazulis.

7.   zīm. — Žubītes tēviņš.

8.    zīm. — Piekūna mazulis.

9.     zīm. — Meža pīles tēviņš. 19. zīm. — Cekuldūkura mātīte.

Pārbaudi, vai esi pareizi izvietojis mazu(us un viņu vecākus:

—   Rubeņu gailis — 4. zīm. — 2. zīm.

—   9. zīm. — 3. zīm. — Meža pīle.

—    7. zīm. — 6. zīm. — Žubīte-māte.

—   5. zīm. — 8. zīm. — Kukaiņu piekūna māte.

—    Cekuldūkuris — 1. zīm. — 10. zīm.

Ja tu esi pareizi, kā šeit norādīts, izvietojis mazuļus un vecākus, tad katram pamestajam kreisajā pusē atradīsies viņa tēvs, labajā — māte.

PIEKTĀ PĀRBAUDE

1. un 2. zīm. Zemes čurkste un svīre. Svīre ir lielāka par bezdelīgām. Tai ir ļoti gari

spārni, izliekti sirpjveidā. 3. un 4. zīm. — Bezdelīga (ar šķeltu asti) un čurkste.

5.   zīm. — Lidojoša lauku piekūna ēna.

6.   zīm. — Lidojoša zvirbuļu vanaga ēna.

7.   zīm. — Lidojoša peļu klijāna ēna.

8.   zīm. — Lidojošas melnās klijas ēna.

9.      zīm. — Lidojoša zivju ērgļa ēna. 10. zīm. — Lidojoša ērgļa ēna.

Pārzīmē šos siluetus savā piezīmju burtnīcā, un tu tos iegaumēsi. Ievēro, ka piekūniem ir smaili, sirpjveidā spārni, vanagiem no iekšpuses izliekti; peļu klijānam astes gals ir noapaļots, bet klijai — ar trijstūra robu; zivju ērglim ir stūraini spārni, aste taisna, kā nocirsta; ērglim ir milzīgi plati spārni ar galos ieplestām spalvām.

SESTĀ PĀRBAUDE

1.   zīm. — Šo dīķi apciemo meža pīles. Ievēro svītras rasotajā grīslī un ūdens lēcām

aizaugušajā ūdens virsmā. Tās ir pīļu iemītas pēdas: pīles šīs svītras ievil- kušas, brizdamas pa grīsli un peldēdamas pa dīķi.

2.   zīm. — Tik zemu pie apakšas apses mizu apgrauzis neliels zvērs. Tas ir bijis zaķis.

3.   zīm. — Zaķis nebūtu varējis tik augstu apgrauzt koka mizu: viņš nespēj aizsniegt.

120

Te ir bijis liela auguma zvērs — alnis. Līdz ar to viņš aplauzis un apēdis arī apses tievos zariņus.

337

……………. …ņi ii pirnsiu podus, bet punktiņus mīkstajā zemē ar garo knābi iecirtuši sloka. Lietus laikā slokas iznāk uz meža ceļiem un meklē sev barību (tārpus un sliekas) peļķu dubļainajās malās.

5. zīm. — Tas ir lapsas nedarbs. Noķērusi zvēriņu, viņa to nogalina un sāk ēst no vēdera, kas nav aizsargāts ar adatām. Eža ādiņas virsu tā pamet.

SEPTĪTĀ PĀRBAUDE

1.   zīm. — a) To izdarījuši krustknābji, putni, kam krusteniski izliekts knābītis. Pie

ķērušies zariem, viņi norauj čiekurus, izlupina no tiem dažas sēkliņas un aizmet.

b) Bet apakšā, zemē, krustknābju nomestos un neizlupinātos čiekurus uzlasa vāvere. Uz celma notupusies, viņa tos apgrauž, kamēr paliek kails serdenis.

c) Meža peles, apstrādādamas meža riekstus, izgrauž ar saviem zobiņiem nelielu caurumiņu un pa to izēd kodolu. Vāvere būtu pārkodusi čaumalu.

d) Uz zariem sēnes kaltē vāvere. Viņa tās krāj ziemai: ja pienāks bada laiki, viņai kokos būs barības krājumi.

2.   zīm. — Te strādājis dzenis. Kā ārsts izmeklē slimnieku, tā dzenis izklauvē

ar kaitīgu vaboļu kāpuriem apsēsto koku. Viņš palēkšus riņķo ap stumbru, klaudzina pa to un visapkārt atstāj tajā ar savu spēcīgo, šķautnaino knābi caurumiņus.

3.   zīm. — Dadža galvas ļoti labprāt ēd cig|i.

4.   zīm. — To pastrādājis lācis. Ar nagiem viņš sloksnēm noplēsis egļu mizas

un aizstiepis uz migu, lai būtu mīkstāka ziemas guļa.

5.   zīm. — Te saimniekojis alnis. Viņš te ilgi stāvējis — paskat, kā nomīdīts.

Te viņam visapkārt barība: nogāž kādu apsīti, alksni vai sērmūksli un apgrauž; lielajiem kokiem alnis noēd tievos, jaunos zariņus, ne tik daudz apēd, cik aplauž tos.

ASTOTĀ PĀRBAUDE

1.   zīm. — Te suns zaķi dzenājis. Zaķa pēdas lieliem lēcieniem — šķērsām

pretim tuvojas suņa pēdas.

2.   zīm. — Šeit naktī uz šķūņa jumta sēdējusi pūce. Sēdējusi un glūnē

jusi: vai kur neparādīsies kāda pele vai žurka? Sēdējusi ilgi, uz visām pusēm grozīdamās, mīņājusies un atstājusi starainu pēdu rakstu jumta sniegā.

3.   zīm. — Te zem sniega pārnakšņojuši rubeņi. Viņi atstājuši savās

zemsniega gultās pēdas un spalvas, bet aizlaizdamies iespieduši sniegā do- bulīšus.

4.   zīm. — Nekas sevišķs nav noticis. Te tikai stāvējis alnis. Viņam pienācis

laiks nomest ragus, un tādēļ viņš mīņājies vienā vietā, ragus gar zariem trīdams. Beidzot viens rags nolūzis un palicis zaros karājamies. Pavasari alnim ataugs jauni ragi.

DEVĪTĀ PĀRBAUDE

1.   zīm. — Žagatas pēdas sniegā. Te viņa lēkājusi, atstādama savu pirkstu no

spiedumus, pēc tam atspiedusies ar spārniem un asti sniegā, pacēlusies un aizlaidusies.

2.   zīm. — Te mielojies baltais zaķis. Apgrauzis kārkla krūmu, piebradājis

un atstājis savus «zirnīšus».

3.   zīm. — Baltā un pelēkā zaķa pēdas viegli atšķirt: baltajam tās ir apaļas, pelēka

jam — šauras, garumā izstieptas.

DESMITA PARBAUDE

Lūk, ko pastāsta pēdas, kas uzzīmētas II. numura sludinājumu nodaļa.

Aukstā ziemas naktī pie siena kaudzes atskrējis baltais zaķis ar sienu pamieloties. Te viņš barojies ilgi: atstājis daudz pēdu un «zirnīšu».

Tagad skaties: no labās puses viņam klāt piezagusies lapsa. Viņa gājusi uzmanīgi, slapstīdamās. Tās pēdas līdzīgas suņa pēdām, bet šaurākas un stiepjas taisnā vienāda virknītē.

Taču pielavīties zaķim lapsai nav izdevies: viņš laikus to pamanījis un devis kājām ziņu. Zaķa pēdas iet lēkšiem pāri laukam uz mežmalu.

Lapsa tāpat lēcieniem metusies zaķim pretī nogriezt ceļu, lai tas neaizmūk uz mežu. Bet tad nezin kādēļ pēkšņi pagriezusies un metusies sāņus krūmos.

Zaķis jau gandrīz bija sasniedzis mežu. Un pēkšņi pazudis: viņa pēdas izbeidzas, un arī pats nekur nav redzams, it kā zemei cauri būtu izkritis.

Ja būtu zemei cauri izkritis, sniegā paliktu caurums. Bet tur, kur viņa pēdas izbeigušās, sniegā palicis tikai dobulis, tanī zaķa vilna, asinis un gar malām kādu lielu apaļu spārnu nospiedums, kuri spēcīgi atsitušies pret zemi.

Nav grūti uzminēt, ka tās ir ļoti lielas pūces vai ūpja pēdas.

Opis sagrābis zaķi, nositis viņu ar savu baigo knābi. Un — zaķis aizlidoja pa gaisu spārnotā plēsoņas asajos nagos.

Tagad ir skaidrs, kādēļ lapsa atkāpusies: ūpis atņēmis tai medījumu deguna priekša.

Visus mūsu lasītājus, kas pēc pēdām uzminējuši šo baigo meža notikumu, apsveicam ar iegūto teku zinātā.]a— Vērīgās Acs goda nosaukumu.

Redakcija

ATBILDĒSIm

KITA

VEĻIKANOVA

DESMIT MANU NOVĒROJUMU

Mani pirmie divi novērojumi ir pilnīgi pareizi. Lielas, baltas kaijas ar gluži melniem spārniem nereti atlaižas pie mums Ņevā no Atlantijas okeāna, no Baltijas jūras. Ja jūs tās pazināt, jums pienākas………………………………………………………………………….. — 2 punkti.

Pavasari pāri Ļeņingradai uz zieme|iem laižas juras nirpīles. Daudzas no tām ieni- rušas airējas zem ūdens ar spārniem kā ar rokām. Ja jūs to zināt, tad jums — 2 punkti.

Bet par melnajiem gulbjiem — piedodiet! — samelots. Melno gulbju pie mums nav. Tie mīt Austrālijā un pie mums nekad nelido. Bet ne nu veltīgi es tā samelsu. Mūsu mednieki bieži vien stāsta, ka redzējuši melnos gulbjus, — tikai nekad tos nenošauj. Tas izskaidrojams ar to, ka katrs putns, ja uz to skatās pret sauli, šķiet melns. Pie Ļeņingradas bieži vien nolaižas atpūsties zieme|u gulbis un par viņu nedaudz mazāks — mazais gulbis. Abi tie ir balti. Reizēm ir tā: pretī laižas kaija — nu gluži melna! Notēmē un — bāc! Bet pacel visparastāko kaiju — baltu, tikai melniem spārnu galiem. Tātad, ja pateiksiet: «Melni gulbji mīt tikai Austrālijā,» — tad jums . . — 1 punkts.

Ja pavisam neuzķersiet melus — neiegūsiet neko. Ja pratīsiet paskaidrot, kādēļ gulbji reizēm šķiet melni, varat pierakstīt vēl — 1 punktu.

Ir sens ticējums, ka lielie, stiprie putni ilgu, nogurdinošu pārlidojumu laikā no aizjūras (auj mazajiem putniem atpūsties uz savām mugurām un tā tos atnes pie mums. Tā, protams, ir leģenda — tā nekad nenotiek. Tā tikai mazais Nilss Selmas Lāgerlēvas pazīstamajā pasakā vai arī Ivanuška krievu tautas pasakās lidojuši uz zosīm. Jaunajiem naturālistiem šādām aplamībām nav jānotic! Tāds pasažieru satiksmes veids pie putniem nav ieviesies — 2 punkti.

Liepas zied nevis pavasarī, bet vasaras vidū. Ja to atcerējāties, tad pierakstiet sev vēl — 2 punktus.

Melni ziedi nemēdz būt, te ir samelots. Ja esi to uzķēris, saņem . . — 2 punktus.

Bet debesskaziņas pavasarī patiesi ar astītēm blēj! Seit ir domātas garknābes mēr- kaziņas. Pavasarī lidojumos kritiena laikā dzirdamas kazu blēšanai līdzīgas skaņas, kas rodas, vibrējot izplestām astes spalvām. Tā ir mērkaziņu pavasara rotaļa — riests. Kas uzminēja, ka stāstā minēta mērkaziņa, tam pienākas — 2 punkti.

Vai ir tādi putni, kas savu sniegbalto ziemas tērpu nomaina pret vasaras tērpu, kā to dara baltais zaķis, nu kaut arī ne pret pelēku, bet pret kaut kādu raibu, vasarā ne tik ātri pamanāmu? Jā, ir mums šāds putns — baltā irbe. Ziemā tā ir balta kā sniegs, bet vasarā — raiba. Šāds tērps irbei palīdz labi paslēpties mežā vai sūnu purvos, kur tā dzīvo. Kas to zina, tam……………………………………………………………………………… — 2 punkti.

Sikspārņi pa pusdienlaiku nelaižas! Meli!………………………………………………………. — 2 punkti.

Patiesi ir tādas agrā pavasara sēnes — ēdamas, garšīgas! Lāčpurni un bisītes. Ja to zināt, saņemiet — 2 punktus.

maksķlknh'.ka ai/iaia

Svīres kraujas nemājo, bet tie ir pavisam citi putni — zemes čurkstes jeb alenes. Svīres ligzdo augstu ckii pajumtes, zvanu torņos, baznīcu jumtos, kalnos uz klintīm — bet nekad smilšainās kraujās………………………………………………………………………… — 2 punkti.

Mflsu makšķernieks, izrādās, vectētiņa Krilova fabulu nemaz nav sapratis, viņš sajaucis, ka Skudra sarunājusies ar smalko, gaiši zilo Spārīti. Skudra taču pārmet Sienāzim (nevis Spārītei), ka tas visu vasaru spēlējis vien:

— Tā tu priecājies bez jaudas!

Dziesmas, jautrība bez gala…

Tagad, kaimiņ, vari dejot,

Lai tev siltāk būtu salā.

«Spēlē» jeb čirkstina sienāži. Spāres tā nedara. Tātad Skudra sarunājās ar Siena/l .. — 2 punkti.

Kaijas uz celmiem. Vai jūs domājat, ka tie ir meli? Nepavisam arī ne! Kaijas nevis gulēja uz celmiem, bet perēja olas, jo uz celmiem atradās viņu ligzdas. Lūk, kā tas gadi ļas: ezera zemo krastu, kur kaijas vienmēr ligzdoja, šai pavasarī applūdināja palu Udeņl, 110 ūdens ārā izslējās tikai paši celmu gali. Bet kaijām jau bija pienācis laiks llg/dot. Neko darīt, vajadzēja uz celmiem sanest zāli, ierīkot ligzdas, izklājot tās ar /all, un sākt perēt mazu|us. Šīs ir melngalvas kaijas. Odens drīz nokritās, bet kaijas ta arī palika uz celmiem, tup ligzdās un brīnās: «Kā tad mēs tā, māsiņas, tik augstu uzkāpušas?» — 2 punkti.

Visas dārza zemeņu šķirnes izaudzētas no meža zemenēm un saglabājušas to smaržu….. — 2 punkti.

Makšķernieks sajaucis trīs piekrastes augus: meldrus, niedres un kalmes. Meldriem nav lapu, stiebra vidus mīksts un čagans kā sūklis. Niedres ir cietas, posmainas, ar asa iii lapām: no stiebra var stabules taisīt, jo vidus tām ir tukšs. Ir vēl arī kalmes. Tās Ir cietas un ar lapām, bet stiebra galā liela, brūna vālīte. Tiem, kas pazīst visus trīs šos udensaugus…………………………………………………………………………………….. — 2 punkti.

Bet par bebru, ka tas uz tārpa uzkodās, — tīrās blēņas un meli!

Bebri, kā visiem zināms, — grauzēji un it nekādus tārpus neiekāro, — lai arī tie biilu «inedū mērcēti»! Bet tam, kas teiks: «Pirmkārt, Ļeņingradas apgabalā bebru jau laikam pustūkstoša gadu nav bijis,» — tam vienu punktu pierakstīt tādēļ, ka nesen pie mums bebrus atkal ieviesa. Un tas ir jāzin.

Par to, it kā zivs, kad noraujas no āķa, citām zivīm izpļāpā, lai makšķerei tuvu nenAk, — par to pat runāt negribas. Kauns tam, kas notic bērnu pasakām! — 2 punkti.

Brīnumus ar brūnajiem putniņiem pāris vārdos nemaz nevar izskaidrot. Mans makšķernieks makšķerēja tieši tā ezera krastā, kur tovasar strādāja un savus mēģinājumus veica jauno naturālistu pulciņš ar vilinošu nosaukumu «Kolumbu klubs». Jaunie natu- rallsll ļoti uzmanīgi pārlika vienu putnu oliņas citu putnu ligzdās. Tā tika noskaidrots, li.i dažādi putni dažādi izturas pret svešām oliņām. Ir putni, kas pieņem arī gluži citādu ki asu oliņas, bet citi — tās izmet no savām ligzdām.

Brimais, neizskatīgais putniņš — mātīte, bet skaistais, tumši pelēkais, ar sarkanu crļMirili un sarkanu krūtiņu — tēviņš ir svilpis. Viņa skaidrajā, melodiskajā svilpienā var saklausīt jautājumu: «Satiki Nikitu?» Jaunie naturālisti nosauca svilpi par sarkano kanārijputniņu.

ši putnu māmiņa ar mīlestības pilnu sirdi bija aizkustinoši rūpīga: viņa pieņēma visdažādāko nokrāsu oliņas un pašaizliedzīgi aizstāvēja visus savus un svešos putnēnus.

Mans makšķernieks nejauši bija piegājis tieši pie tām sarkano kanārijputniņu ligzdām, ar kurām savus mēģinājumus veica kolumbi. Abi putniņi bija tik ļoti pieraduši pie cilvēkiem, ka no tiem vairs nebaidījās; bija pārliecinājušies, ka neviens tos neaiztiks. Iiis, kurš tupēja uz oliņām, pat neatstāja ligzdu, kamēr to ar pirkstu «nepalūdza» — 7 punkti.

Putniņš, kus jau biju putnēnus Izvadījis, droši izlidoju cilvēkiem preti un lūkoja ieknābt rokās — 2 punkti.

Bet, ju pur mūsu kolumbiem neko nezina, tad nekādi nevar noticēt, — vai nav tiesa?

Jā, bet par dzeguzi mans makšķernieks aplamības vien sarunājis. Tikai dzeguzes tēviņš kliedz pilnā rīklē: «Ku-kūl Ku-kū!» Tā viņš mātītei dod ziņu: «Es šeit! Es šeit!» Vai nu par to jāraud? Arī dzeguzes mātīti nav ko žēlot: pati svešās ligzdās savas olas izdēj, pati pēc tam smej; viņa kliedz tā, it kā sīku, nekaunīgu smiekliņu smej: «Hi-hi-hi- hi-hi-hi-hi-hi-hi!» Mans makšķernieks pat nezina, kā viņa kliedz . . . . — 2 punkti.

PIE ugunskuriņa

Par galagaza pīli — pa pusei taisnība, pa pusei meli. Tur patiesi mīt liela pīle (Krimā to sauc — galagazs), kura lapsu alās savus mazuļus izperē. Bet tas, ka pīle nožņaudz un apēd šīs plēsoņas, — protams, blēņas! Vectēvs Jevsejs, visticamāk, būs redzējis vilka maltītes paliekas. Vilks lapsiņu panāca pie viņas alas un saplosīja, bet večuks nosprieda, ka pīle to apēdusi……………………………………………………………………… — 1 punkts.

Taču vectēvs Ivans ne drusciņ pat nepārspīlēja: viss bija tieši tā, kā viņš stāstīja. Šis zēns Vitja zeltgalvīti, vismazāko mūsu putniņu, ar šāviena troksni apdullināja. Tas — plakš! Kā beigts novēlās. Pēcāk itin žirgts tapa, nekas šim nekaitēja! . . — 2 punkti.

Arī ar lāčiem tā gadās. Lūk, cik kaitīgi ir pēkšņi sabaidīt cilvēku. Šai gadījumā nevis cilvēku, bet lāci. Taču vienalga — arī cilvēku tā nedrīkst baidīt. Kā cilvēks, tā arī zvērs var dabūt sirdstrieku…………………………………………………………………………….. — 2 punkti.

Baltās irbes… Šis gadījums, tiesa, atgādina baronu Minhauzenu: kā viņš izšāva uz irbēm ar slauķi un kā uz tā savēra tepat desmit putnus. Bet, ja atceramies, cik cieši kopā turas irbju saimīte, un ja ņemam vērā, ka vectēvs Ivans šāva ar skrotīm, bet skrošu lādiņā simt un vairāk skrošu, — tāds šāviens nebūt nav apšaubāms. Tas ir pilnīgi

iespējams gadījums…………………………………………………………………………………………….. — 2 punkti.

Arī notikums ar vanagu ir pilnīgi ticams… Šāviens tika putnam mugurā, un, kad tas beigts nokrita, tikai tad vectēvs Ivans pamanīja, ka reizē ieguvis kā plēsēju, tā arī viņa upuri………………………………………………………………………………………………….. — 2 punkti.

Ka majors fazāna vietā nošāva meldru kaķi — arī nav brīnums. Raugies, kur šauj, citādi arī cilvēku var nejauši nogalināt — 2 punkti.

Par vectēva lvana aklo dzinējsuni — ir patiesība. Kad suns dzen zvēru, kaut arī redzīgs — suns zvēru neredz, bet uziet pa pēdām — ar ožu. Vecais dzinējsuns zaudēja redzi, bet saglabāja savu lielisko ožu. Viņš sajuta visu, kas tam priekšā, un tādēļ neatdūrās pret kokiem un celmiem, ar ožu arī zaķim sekoja — 2 punkti.

Taču par putnu suni, kurš «ziņoja», atradis papīrīti, uz kura medījamā putna nosaukums uzrakstīts, te pat skaidrot nevajag — caur un cauri samelots. Vēl tik trūka, ka suns valodu prastu……………………………………………………………………………….. — 2 punkti.

Beigu beigās vectēvs Ivans iekrita — samelojās gan un tieši tur, kur pats nepavisam to negribēja un kur jūs, dārgie lasītāji, liekas, punktus neiegūsit.

Vectēvs Ivans dzeļošos odus nosauca par «kavalieriem». Bet, vai jūs zināt, ka tie nepavisam nav «kavalieri», bet, ja jau reiz tā godājam, tad «dāmas»?

Asinis sūc tikai odu mātītes. Tās, kamēr nav asiņu padzērušās, bērnus nevar izvadāt — oliņas nevar dēt. Bet «kavalieri» — odu tēviņi nevienu neaiztiek: tie pārtiek no ziedu sulas…………………………………………………………………………………………………. — 2 punkti.

Tas pirmkārt. Otrkārt — vectēvs Ivans sacīja: «Mušas jūt, ka tām nebūs ilga dzīvošana, — tāpēc arī tik niknas palikušas: dzeļ ļaunāk par odiem.» Tā daudzi domā, ka mušas pirms nāves sāk dzelt. Bet patiesībā tās ir pavisam citas mušas. Tās ir parastās istabas mušas, tādas pamelnas, bet šīs mušas — dzēlējas — pelēkas, ar taisnu dzeloni. Ja uzmanīgāk ielūkosies — tūlīt varēsi atšķirt……………………………………………… — 2 punkti.

MISIŅA PIEDZĪVOJUMI

Jaungada slāsts

šai stāstā jūs, dārgie lasītāji, |oti daudz punktu nopelnīsit! Zināms, 110 Jaungada stāsta daudz patiesības neprasa, tam tikai lasītājs jāaizkustina un beigām jābūt labam.

Stāsts sākas ar visaplamākiem meliem, jo lāču mātei midzenī mazuļi piedzimst tikai janvāra beigās — februāra sākumā. Kā tad Vecgada vakarā Mišiņam varēja būt jau trīs mēneši? Skaidrs, ka autors šī stāsta varoni, trīs mēnešus veco lācēnu, kā saka, 110 pirksta izzīdis — 2 punkti.

Otrs. Mišiņš, zināms, vāverīti mežā varēja satikt. Taču vai tad vāveres ziemā mēdz būt rudas? Visi zina, ka vāveres ziemā ir pelēkas — 2 punkti.

Trešais. Vai tad ezis ziemā staigā pa mežu?

Nē, viņš guļ savā zāļu migā kaut kur dobulī starp saknēm . . . — 2 punkti.

Ceturtais. Mišiņš atrok sniegu un uziet tur uz zemes ziedus un ogas. Tā tas ir: zem sniega pie mums diezgan daudz mūžzaļo augu, ir pat ziedi un visu ziemu līdz pavasarim uzglabājas dažas ogas: dzērvenes, brūklenes………………………………………………… — 2 punkti.

Piektais. Mišiņš iegāzās bedrē, kur pārziemoja čūskas, vardes un krupji. Pirmkarl, šie rāpuļi un abinieki nekad tādā nesaderīgā sabiedrībā nesapulcējas pārziemot; otrkārt, pa ziemu viņi tā sastingst, ka ne šņākt, ne kurkstēt nespēj………………………………… — 2 punkti.

Sestais. Ka lauku peles dzīvo migās un krūmos zem sniega un ziemas vidū pat izvadā bērnus — tā ir patiesība. Ja neticat — izlasiet prof. A. N. Formozova «Sniega segu». Arī es pats to agrāk nezināju……………………………………………………………………… — 2 punkti.

Septītais. Tumsā saskrieties aci pret aci un vienam otru nepazīt — tas lāčiem nav iespējams: jo viņi pazīst cits citu nevis ar redzi, bet ar ožu. Atcerieties vectēva Ivana aklo medību suni stāstā «Pie ugunskuriņa» («Meža avīze» Nr. 7). Ar ožu viņš ne tikai izsekoja zaķi, bet sajuta savā ceļā arī kokus un celmus — 2 punkti.

Astotais. Hm! Hml Pērkons no sniega mākoņa?! Zili brīnumi! . . . — 2 punkti

Devītais. Ķā varēja atskanēt Maskavas kurantu zvani, ja stāsta sākumā bija teikts; «no ciema šurp vairs neatplūda ne skaņa, pat ne no skaļruņa», jo tik dziļi mežā tas notika. Kas to pamanījis — tas uzmanīgi lasījis vai klausījies stāstu . . — 2 punkti.

Un desmitais. Ziemā dzērves purvā neklaigā un debesīs nedzied cīruļi — jo to pie mums nav: tie ir gājputni un ziemu pavada dienvidos — 2 punkti.

Un tas, ka Mišiņš ar savu māmuļu lāceni atkal ierāpās savā saārdītajā midzenī un lācene sāka zīst savu ķepu, — mūsu laikos tikai visneizglītotākie cilvēki tic šai pasakai, ka lāči migās pārtiek no savas ķepas, un nezina, ka ķepa tam slapja tādēļ, ka viņš to tur pie deguna un miegā elpo tai virsū. Par tādām blēņām pat punktus nav vērts dot.

Kits Veļikanovs — Tits Mališkins

SATURS

Priekšvārds trešajam latvieša izdevumam

Lasītājiem…………………………………..

Mūsu pirmais meža korespondents . . .

Meža gads……………………………………

Meža kalendārs…………………………….

Nr. 1. ATMODAS MĒNESIS

(Pirmais pavasara mēnesis)

Gads — saules poēma: marts

Meža notikumi……………………………………………..

Pirmā telegramma no meža……………….

Pirmā ola. — Zīdējiņi sniegā. — Pirmie ziedi. — Pavasara viltība. — Ziemas viesi ce|a jūtīs. — Nogruvumi. — Mitrie dzīvokļi.^- Mīklainās pūkas.— Mūžzaļajā mežā. Vanags un krauķi. Otrā telegramma no meža . . . . * .

Pilsētas jaunākie notikumi………………………………

Koncerti uz jumtiem. — Bēniņos. — Uztraukumi zvirbuļiem. — Miegainās mušas. — Mušas, sargieties no ktaido- ņiem! — Strautenes. — Novērojumi Ļesnojes rajonā. — Ļeņingradas apgabala kolhozu bērnu pirmā salidojuma lēmums. — Ļeņingradas apgabala jauno naturālistu salidojuma lēmums. — Sagatavojiet dzīvokļus. — Odiņi dejo. — Pirmie tauriņi. — Parkos. — Jauni meži. — Pavasara ziedi. — Kas iepeldēja aizsprostojumā. — Māllēpes. — Tauru skaņas debesīs. — Caurlaide uz svētkiem. Trešā — ekstrā telegramma no meža . . Sākušies plūdi.

Kolhozu kalendārs………………………………………..

Kolhozu jaunumi: Bēglis aizturēts. — Simt jaundzimušo. — Uz jaunu, siltu dzīvokli. — Svaigi zaļumi. — Palīdzība badacietējiem.

Medības……………………………………………………..

Sloku lidojums. — Meža teātris (rubeņu riests).

3 No dažādām Padomju Savienības malām. 30

5 Radiosasaukšanās:

8             Runā Ziemeļpols. — Runā Vidus-

9               āzija. — Runā Tālie Austrumi. — 10 Runā Rietumukraina. — Runā tundra,

Jamalas pussala. — Runā Novosibir- skas taiga. — Runā Aizbaikāla stepes. — Runā Kaukāza kalni. — Runā jūras: Ledus okeāns, Melnā jūra, Kas- pijas jūra, Baltijas jūra. — Runā Vi- 13 dusāzijas tuksnesis.

13 Šautuve, pirmā sacensība…………………….. 37

Sludinājumi . . . . ……………………………………….. 38

Nr. 2. GĀJPUTNU ATGRIEŠANĀS MĒNESIS

(Otrais pavasara mēnesis)

17     Gads — saules poēma: aprīlis.

18     Lielā putnu pārceļošana uz dzimteni. —

Putni ar gredzeniem ……. 41

Meža notikumi…………………………………………….. 43

Šķīdonis. — Ogas zem sniega. — Kukaiņu eglīte. — Spurdzes. — Skudru pūznis sakustējies. — Odzes saules

pelde. — Kas vēl pamodies? — Dīķī.— Meža sanitāri. — Vai tie ir pavasara ziedi? — Baltais kovārnis. — Rets

zvēriņš.

Steidzama vēstule ar putnu pastu … 46 Plūdi. — Zaķis kokā. — Vāvere laivā. — Ļauni klājās pat putniem. — Pēdējais ledus gabals. — Pa upītēm, upēm un ezeriem. — Ko zivis ziemu

23             darīja

TOC \o "1-3" \h \z Ar makšķeri…………………………………… 50

24     Meža tautu karš………………………………. 52

Kolhozu kalendārs……………………………………… 54

Meža stādīšana kolhozos.

Kolhozu jaunumi: Jauna pilsēta. — Svētki. — Noslēpumainās bedrītes. — 25 Pedikīrs. — Sākušies lauku darbi. —

Dīvainie pumpuri. — Veiksmīgs pārlidojums.

………………………… i-uv.u KnijKasue. - -

Dārzos un parkos. — Deviņacis. — Dzīve ielās. — Kaijas pilsētā. — Spārnoti pasažieri lidmašīnās. — Sēņu sniegs. — Ku-kū! Jauno mičuriniešu salidojums. Atklāta vēstule visiem Ļeņingradas pilsētas un apgabala pionieriem un skolēniem … 59 Kita Veļikanova stāsti. Desmit mani novērojumi 60

Medības…………………………………………………….. 63

Uz pīlēm Marķīzu Lāmā: Tirgū. — Marķīzu Lāmā. — Pīle nodevēja un apmetnis maskētājs. — Māja uz ūdens. — Uz gulbjiem. — Slepkavība. — Nākošajā dienā.

TOC \o "1-3" \h \z Šautuve, otrā sacensība……………………………………… 67

Sludinājumi. Vērīgā Acs…………………………………….. 68

Nr. 3. DZIESMU UN DEJU MĒNESIS

(Trešais pavasara mēnesis)

3ads — saules poēma: maijs

tautrais mēnesis maijs………………………………………… 73

rteža notikumi…………………………………………………. 73

Meža orķestris. — Viesi. — Balsis tīrumā. — Zivju balsis. — Zem jumta.— Nakts mežā. — Rotaļas un dejas. — Pēdējie gājputni. — Grieze pārnākusi kājām. — Citam smiekli, citam asaras. — Vāvere mielojas ar cepešiem.— Mūsu orhidejas. — Meklē ogas! — Strupvabole. — Čurkstu ligzda. — Melno mušķērāju ligzda.

eža tautu karš…………………………………………… 80

olhozu kalendārs……………………………………….. 81

Palīdzam pieaugušajiem. — Jauni meži. Kolhozu jaunumi: Pretvējš palīdz. — šodien pirmo reizi. — Aitām novelk kažokus. — Kura ir manējā mamma? — Aug ganāmpulki. — Ziedonis. — Kolhozā «Jaunā dzīve».

Isētas jaunākie notikumi…………………………….. 83

Aļņi Ļeņingradā. — Cilvēku valodā. — Viešņas no jūras. — Viesi no okeāna dzelmes. — Mēģinājuma lidojumi. — Ormanītis soļo pa pilsētu. — Ej sēņot! — Dzīvais mākonis. — Kurmis. — Sikspārņa eholots.

dības……………………………………………….. 86

Pievilināšana.

ituve, trešā sacensība……………………………. 88

dinājumi…………………………………………… 89

Vērīgā Acs.

(Pirmais vasaras mēnesis)

Gads — saules poēma: jūnijs

Kur katrs dzīvo………………………………….. 93

Ievērojamās mājas. — Kam ir vislabākā māja? — Kam vēl ir ligzdas? — No kā katrs ceļ sev māju? — Svešās mājās. — Kopmītnes. — Kas atrodas ligzdās?

Meža notikumi…………………………………………….. 97

Kā lapsa āpsi n® mājas izdzīvoja. — īpatns augs. — Uz pirmo pieprasījumu. — Noslēpumainais nakts laupītājs. — Vakarlēpja olu dīvainā nozušana. — Drosmīgā zivtiņa. — Seškā- jainais kurmis. — Redakcijas paskaidrojums. — Kas ir slepkava? — Ezis — glābējs. — Ķirzaka. — Čurkstu ligzda. — Žubītes mazulis un viņa māte. — Matonis. — Ar bisi uz odiem.— Jaunā naturālista sapnis. — Asaris — barometrs. — Debesu zilonis.

Zaļais draugs…………………………………… 104

Meža tautu karš………………………………… 105

Ar makšķeri…………………………………….. 106

Laiks un zivju zveja. — Zveja ar velci. — Vēžošana.

Kolhozu kalendārs…………………………….. 108

Kolhozu jaunumi: Ienāk sūdzības. — Laukus apsmidzina ar burvju ūdeni. — Saules upuri. — Pazudušas vasarnieces. — Vistas kūrortā. — Aitām uztraukumi. — Pošas ceļā. — Ēdnīcā nav kārtības. — Jaunās naturālistes stāsts. — Palīgā seškājiem.

Medības…………………………………………………….. 111

Medības sakņu dārzā. — Lēkājošais ienaidnieks. — Karagājiens pret spradžiem. — Lidojošie ienaidnieki. — Ods un ods. — Dīvains notikums.

No dažādām Padomju Savienības malām. 115

Radiosasaukšanās: Runā Ledus okeāna salas. — Runā Vidusāzijas tuksnesis. — Runā Usū- rijas taiga. — Runā Kubaņas stepes.— Runā Altaja kalni. — Runā jūras un okeāni.

Šautuve, ceturtā sacensība……………………………… 122

Sludinājumi……………………………………………….. 123

Vērīgā Acs.

Ni i» PUTNU MAZUĻU MĒNESIS

(Otrais vasaras mēnesis)

Gads — f-aules poēma: jūlijs

Meža mazuļi……………………………………………….. 127

Cik katram bērnu? — Pamestie. — Gādīgie vecāki. — Putnu darba diena. — Kādi mazuļi izšķīlušies mēr- kaziņai un kādi peļu klijānam? — Kolonija uz salas. — Viss ačgārni.

Meža notikumi…………………………………………….. 130

Briesmīgais dzeguzēns. — Lācēnu pelde. — Ogas. — Kaķenes audžubērns. — Mazo grozgalvīšu triki. — Dabūja garu degunu. — Plēsīgais augs. — Kautiņš zem ūdens. — Nevis vējš un putni, bet ūdens. — Nirpīle. — Brīnumainās sēklas. — Dūkurēni. — Kreimenes vasaras beigās. — Gaiši zilais un zaļais. — Sargi mežu!

Meža tautu karš (turpinājums) …. 136

Kolhozu kalendārs……………………………………….. 137

Katram atrodas darbs.

Kolhozu jaunumi: Lauks dzeltē. —

Jaunas ziņas no meža.

Putnu sala (vēstule no tāluma) ….

Kita Veļikanova stāsti. Makšķernieka

stāsts……………………………………………… 140

Medības . . ……………………………………………… 143

Nakts baisma®.4 — Laupīšana gaišā dienas laikā. — Rudens -raecRbu atklāšana.

Šautuve, piektā sacensība……………………………. 147

Sludinājumi ……………………………………………. 148

Vērīgā Acs.

Nr. 6. BARU MĒNESIS

(Trešais vasaras mēnesis)

Gads — saules poēma: augusts

Jauni meža likumi………………………………………… 153

Viens par visiem, visi par vienu. — Apmācību laukumi. — Kur-li! Kur-li!'— Zirneklīši lidotāji.

Meža notikumi…………………………………………….. 155

Kaza mežu apēdusi. — Ienaidnieks atklāts. — Meža zemenes. — Lāča slimība. — Ēdamās sēnes. — Mušmires. — Putenis. — Baltā meža pīle.

Zaļais draugs………………………………………………. 160

Kas jāstāda. — Mašīnas . stāda mežus. — Jaunais ezers. — Palīdzēsim audzēt jaunus mežus.

Meža tautu karš (turpinājums) …. 162 Palīdzēsim atjaunot mežus. — Dārzu nedēļa.

Kolhozu kalendārs……………………………………….. 164

Vērīgās Acs ziņojums. Kolhozu jaunumi: Kara viltība. — Veltīga trauksme. — Tā tik ir ģimenīte! — Sašutums gurķu vagā. — Kāda kuram cepure. — Neveiksmīgs sirojums.

Medības………………………………………………………… 166

Ar seteru un spanieliem. — Uz pīlēm. — Palīgs. — Apsājā. — Negodīga spēle.

Šautuve, sestā sacensība…………………………………….. 175

Sludinājumi ………………………………………………….. 176

Vērīgā Acs.

Nr. 7. GĀJPUTNU ATVADU MĒNESIS

(Pirmais rudens mēnesis) Gads — saules poēma: septembris

Pirmā telegramma no meža……………………………… 181

Atvadu dziesmiņa. — Kristāla rīts.

Meža notikumi…………………………………………….. 183

Ceļojums peldus. — Meža milžu kauja. — Pēdējās ogas. — Laimīgu ceļu! — Gaida palīgus. — Pēdējās sēnes.

Otrā telegramma no meža…………………………………… 185

Pilsētas jaunākie notikumi…………………………………. 186

Pārdrošs uzbrukums. — Nakts trauksme.

Trešā telegramma no meža………………………………….. 187

Kāmis. — Sēnes tā ari piemirsu. — Žagata. — Slēpjas …

Putni aizlido pārziemot……………………………………… 189

Meža tautu karš (nobeigums)………………………………. 192

Miera koki.

Kolhozu kalendārs…………………………………………… 193

Cīņa ar gravām. — Ievāksim sēklas. — Ko esam nolēmuši.

Kolhozu jaunumi: Vistu atlase. —

Maina dzīvokļus un vārdus. — Svētdienā.

Kita Veļikanova stāsti…………………………………… 195

Pie ugunskuriņa.

Medības…………………………………………………….. 198

Piemuļķotie rubeņi. — Ziņkārīgās zosis. — Seškājainais zirgs. — Taure izaicina. — Zaķu medību atklāšana. No dažādām Padomju Savienības malām 205 Radiosasaukšanās: Runā Jamalas tundra. — Runā Urālu taiga. — Runā tuksnesis. — Runā kalni — pasaules jumts. — Runā Ukrainas stepe. — Runā Lielais okeāns.

Šautuve, septītā sacensība……………………………… 210

Sludinājumi ………………………………………………. 211

Vērīgā Acs.

(Otrais rudens mēnesis) Gads saules poēma: oktobris

Gatavojas ziemai………………………….. 215

Jauniņās ziemcietes. — Kas ko paguvis. — Dārzeņu krājumi. — Vāveres kalte. — Dzīvie pieliekamie. — Pats sev pieliekamais.

Meža notikumi…………………………………………….. 217

Kā zaglis zaglim krājumus nozaga. — Vai atkal vasara? — Iztraucētās. — Sarkankrūtītis. — Mani pīlēni. — Riekstroža noslēpums. — Bail… — Vēja slotas. — Dzīvie pieminekļi. Putni aizlido pārziemot (nobeigums) . . 221

Kolhozu kalendārs………………………………………. 223

Kolhozu jaunumi: Vakar. — Barojoši un gardi. — No kolhoza «Jaunā dzīve» ziņo. — Sēnes simtgadīgajiem. — Zemsniega sējumi. — Dārzu dienas kolhozos.

Pilsētas jaunākie notikumi…………………………………. 225

Zooloģiskajā dārzā. — Bez propellera. — Steidzieties skatīt. — Zuši dodas pēdējā ceļojumā.

Medības………………………………………………………… 227

Ar dzinējsuņiem rudenī. — Pazemē.

Šautuve, astotā sacensība…………………. 232

Sludinājumi …………………………………. 233

Vērīgā Acs.

Nr. 9. ZIEMAS VIESU MĒNESIS

(Trešais rudens mēnesis) Gads — saules poēma: novembris

Meža notikumi…………………………………………… 237

Zaļo un plaukst zem sniega. — Mežā turpinās dzīve. — Lidojošās puķes. — No ziemeļiem. — No austrumiem. — Laiks uz dusu. — Pēdējais lidojums. — Cauna medī vāveri. — Zaķa viltība. — Nelūgtais neredzamais viesis. — Dzeņa kalve. — Pajautā lācim. — Tikai pēc stingra plāna.

Kolhozu kalendārs………………………………………. 242

Kolhozu jaunumi: Namiņš tīmekļa galā. — Sudrablapsas. — Siltumnīcās. — Biezo segu nevajag. — Viltībā pārspētas. — Palīgi.

Pilsētas jaunākie notikumi…………………………………. 244

Vasilija salas rajona vārnu un kovārņu kopsapulce. — Izlūki. — Namiņš — ēdnīca. — Namiņi putniem.

Medības………………………………………………………… 247

Vāveru medības. — Ar cirvi. — Uz caunām. — Nakti un dienu.

, UL VĪLU saVCUMUH……………………

Sludinājumi …………………………………………………… 253

Vērīgā Acs.

Nr. 10. BALTO TAKU MĒNESIS (Pirmais ziemas mēnesis)

Gads — saules poēma: decembris

Ziemas grāmata………………………………………. 257

Kā kurš lasa. — Kas ar ko raksta. — Vienkārša un sarežģīta vēstule. — Mazs suns un lapsa, liels suns un vilks. — Vilka viltība. — Mežs ziemā. — Zem sniega pļavā.

Meža notikumi…………………………………………….. 260

Lasītnepratējs lapsēns. — Baigās pēdas. — Putnu bars zem sniega. — Sprādziens sniegā un izglābtā stirna. — Sniega jūras dibenā. — Ziemas dienasvidus.

Kolhozu kalendārs…………………………………………… 263

Kolhozu jaunumi: Sniega arkls. — Pēc ziemas režīma. — «Zaļā josta».

Pilsētas jaunākie notikumi…………………………………. 265

Basām kājām pa sniegu.

Ārzemju ziņas……………………………………………. 265

Putnu tirgus Ēģiptē. — Pie Lenko- rānas. — Satraukums Dienvidāfrikā.

Kita Veļikanova stāsti……………………………………….. 267

Misiņa piedzīvojumi (Jaungada stāsts)

Medības…………………………………………………………. 269

Ar karodziņiem uz vilkiem. — Lasi baltajās takās. — Apvilkšana. — Naktī. — No rīta. — Ielenkšana. — Lapsas medības.

No dažādām Padomju Savienības malām.

Radiosasaukšanās: …………………………….. 276

Runā tālās Ledus okeāna salas. — Runā Doņecas stepe. — Runā Novo- sibirskas taiga. — Runā Karakuma tuksnesis. — Runā Kaukāza kalni. — Runā Melnā jūra.

Šautuve, desmitā sacensība……………….. 280

Sludinājumi ………………………………………………. 281

Vērīgā Acs.

Nr. 11. NEGANTĀ BADA MĒNESIS

(Otrais ziemas mēnesis)

Gads — saules poēma: janvāris

Meža notikumi…………………………………………….. 285

Mežā tik auksti, tik auksti! — Kas paēdis, to aukstums nebaida. — Rindā! — Kur pārziemo pumpuri. — Tauku zīlīte istabā. — Kā mēs gājām

medībās. No moža nflk pele..

Kam likumi nav rakstīti. — Pielāgojies.

Pilsētas jaunākie notikumi…………………………. , . 290

Bezmaksas ēdnīcas. — Meža stūrīši skolās. — Vienaudži.

Ar makšķeri………………………………………………….. 292

Medības ………………………………………………………. 293

Ar sivēnu uz vilkiem. — Pie midzeņa. — Lāča medības. Šautuve, vienpadsmitā sacensība …. 302

Sludinājumi …………………………………………………. 303

Vērīgā Acs.

Nr. 12. IZTURĒS MĒNESIS

(Trešais ziemas mēnesis)

Gads — saules poēma: februāris

Vai izturēs?………………………………… 307

Sala upuri. — Atkala. — Stikla vardī- tes. — Miegamices. — Plānā tērpā. — Nav izturams! — No āliņģa rēgojas purns. — Nomet ieročus. — Aukstas peldes cienītājs. — Zem ledus vāka. — Dzīve zem sniega. — Pavasara iezīmes.

Pilsētas jaunākie notikumi…………………………….. 313

Kautiņi^uz ielām. — Remonti un celtniecības darbi. — Putnu ēdnīca. — Pilsētas transporta jaunumi — Atpakaļ uz dzimteni. — Bērnība zem sniega. — Jaundzimušais mēness. — Apburtais bērziņš. — Pirmā dziesma.

Zaļā stafete………………………… T……………………….. 315

Medības…………………………………….. 31 f

Asprātīgās lamatas. — Vel viens gadījums pie migas.

Šautuve, divpadsmitā sacensība …. 32:

Ekstrā telegramma pēdējā brīdī …. 32:

ATBILDES ŠAUTUVEI, VĒRĪGAJAI ACIJ UN UZ SLUDINĀJUMIEM

Šautuve

Pirmā sacensība…………………………….. 32

Otrā „ ……………………………… 32!

Trešā ………………………………… 32i

Ceturtā „ …………………………………… 32'

Piektā 32'

Sestā „ ……………………………… 321

Septītā „ ……………………………………. 32!

Astotā „ …………………………………….. 33i

Devītā „ ……………………………………… 33

Desmitā „ …………………………………… 33,

Vienpadsmitā „ …………………………….. 33

Divpadsmitā…………………………………. 33

Vērīgā Acs

Pirmā pārbaude……………………………. 33.

Otrā „ ………………………………. 33i

Trešā „ ………………………………. 33i

Ceturtā „ …………………………………… 33'

Piektā „ …………………………………….. 33'

Sestā „ ……………………………….. 33

Septītā ……………………………………….. 331

Astotā „ ……………………………………… 331

Devītā ……………………………………….. 331

Desmitā ………………………………………. 33!

Atbildes uz Kita Veļikanova stāstiem . . 34(

HB No 1442 Jaunākā skolas vecuma bērniem

Vitālijs Bianki MEZA AVĪZE

Redaktore A. Sprlvule Mākslinieciskais redaktors A. Sprūdžs Tehniskā redaktore M. Zaumane Korektore V. Apīne Nodota salikšanai 11.01.79. Parakstīta iespiešanai 03. 08.79. Formāts 70x100/16. Ofseta papīrs JVs 2. Latīņu garnitūra. Augstspiedums. 28,38 uzsk. iespiedi.; 26,01 izdevn. 1. Metiens 30 000 eks. Pašūt. Ni 126. Cena 1 rbl. Izdevniecība «Liesma», 226047, Rīgā, Padomju bulv. 21. Izdevn. Ns 189/29735/B-453. Salikta un iespiesta LKP CK izdevniecības tipogrāfijā,

226081, Rīgā, Balasta dambī 3. Iesieta Latvijas PSR Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Cīņa», 226011, Rīgā. Blaumaņa ielā 38/40.

1. NR-A SATURS

[3] to dara tikai rudenī. Ūdensputnus pavasarī tagad vairs nemedī. Red.

[3] rto

[4] te domāti herbicīdi. Red.

[5] mūsdienas visi plesīgie putni ir aizsargati ar likumu. Vanagu drīkst šaut tikai tajā vietā, kur tas nāk darīt savus zagļa darbus.

Klijāni, piekūni, ērgļi un pūces tika netaisnīgi vajāti vairāk nekā simt gadu. Lai viņi pavisam neizmirtu, tagad ar dabas aizsardzības likumu tie ir neaizskarami. Red.

[6] ornitoloģija — zinātne par putniem.

[7] Ķepu no sniega izvelkot, zvērs izmet no bedrītes daju sniega un ar nagiem atstāj «miegā švīku.

[7] N-RA SATURS

[7] — 126

Content

Bianki Vitālijs Meža avīze

TĒVA VALENTĪNA ĻVOVICA BIANKI PIEMIŅAI

MEŽA GADS

MEŽA KALENDĀRS (Katram gadam)

MEŽA AVĪZE ATMODAS MĒNESIS m t 4 No 21. marta līdz 20. aprīlim Nr 1

MEZA AVĪZE GĀJPUTNU ATGRIEŠANĀS MĒNESIS No 21. aprīļa līdz 20. maijam (Otrais pavasara mēnesis)

MEŽA AVĪZE DZIESMU UN DEJU MĒNESIS No 21. maija līdz 20. jūnijam '(Trešais pavasara mēnesis)

MEŽA AVĪZE Nr. 4 No 21. jūnija līdz 20. jūlijam Saule ieiet Vēža zīmē LIGZDU MĒNESIS (Pirmais vasaras mēnesis)

MEŽA AVĪZE PUTNU MAZUĻU MĒNESIS _ ,. — No 21. jūlija līdz 20. augustam Nr 5 (Otrais vasaras mēnesis)

BARU MĒNESIS Trešais vasaras mēnesis) MEŽA AVĪZE No 21. augusta līdz 20. septembrim Nr. 6

MEŽA AVĪZE GĀJPUTNU ATVADU MĒNESIS  No 21. septembra līdz 20. oktobrim Nr 7 (Pirmais rudens mēnesis)

MEŽA AVĪZE PILNO PIELIEKAMO MĒNESIS  — No 21. oktobra līdz 20. novembrim (Otrais rudens mēnesis)

meža avīze Nr. 9 ZIEMAS VIESU MĒNESIS ~ No 21. novembra lidz 20. decembrim (Trešais rudens mēnesis)

MEŽA AVĪZE 10. N-R BALTO TAKU MĒNESIS  No 21. decembra līdz 20. janvārim, (Pirmais ziemas mēnesis)

meža avīze NR 11 NEGANTĀ BADA MĒNESIS  No 21. janvāra līdz 20. februārim (Otrais ziemas menesis)

MEŽA AVĪZE 12. N- IZTURES MĒNESIS  No 21 - februāra līdz 20. martam TrEŠais ziemas mēnesis)

ŠAUTUVE Pārbaudi, vai tava atbilde trāpījusi mērķī

Atbildes uz vērīgās acs pārbaudes jautājumiem un sludinājumiem

ATBILDĒSIm KITA VEĻIKANOVA DESMIT MANU NOVĒROJUMU

SATURS