Bianki Vitālijs

Pasakas

Vitālijs Bianki

Pasakas

..

LAPSA UN PELĪTE

—    Pelīt, pelīt, kādēļ tev netīrs deguns?

—    Zemi raku.

—    Kādēļ tu raki zemi?

—    Alu taisīju.

—    Kam tev vajadzīga ala?

—    Lai slēptos no tevis, lapsa.

—    Pelīt, pelīt, es tomēr tev uzglūnēšu!

—    Bet man tur alā ir midziņa.

—    Iegribēsies ēst — izlīdīsi!

—    Bet man alā ir krātuvīte.

—    Pelīt, pelīt, bet es atrakšu tavu alu!

—    Bet es iebēgšu no tevis blakus alā, — un projām bija!

MĀJOKLĪTIS

Mežā auga ozols. Resns jo resns, vecs jo vecs.

Atlaidās raibais dzenis, galvā tam sarkana cepure, degu ass.

Lēkā pa stumbru, dauza ar knābi: izklauvēja, izklausīja sāka kalt caurumu. Kala — kala, kala — kala, — izkala dz dobumu. Nodzīvoja tanī visu vasaru, izperēja bērnus un a laidās.

Pagaja ziema, pienāca atkal vasara.

Par dobumu dabūja zināt strazds. Atlaidās. Redz — ozols, zolā dobums. Kādēļ lai strazds neizvēlētos to sev par mājokli? Vaicā:

— Mājoklīt, mājoklīt, kas mājoklītī dzīvo?

No dobuma neviens neatbild; mājoklis tukšs.

Strazds sanesa dobumā sienu un salmus, apmetās tanī dzīot, perēt un audzināt bērnos.

Nodzīvo gadu, nodzīvo otru — vecais ozols kalst un drūp; la kļūst platāka, dobums lielāks.

Trešajā gadā par dobumu uzzināja dzeltenacainais apogs. Atlaidās. Redz — ozols, ozolā dobums kaķa galvas lielumā. Vaicā:

—   Mājokllt, mājoklīt, kas majoklītī dzīvo?

—   Dzīvoja raibais dzenis ar aso .knābi, tagad dzīvoju es — strazds, pirmais dziedātājs visā birzī. Bet kas tu tāds esi?

—    Es esmu apogs. Ja kritīsi manos nagos, tad neraudi. At-

laidīšos nakti — caps! — un norīšu. Taisies tik projām no majokja, kamēr esi vēl sveiks!

Strazds izbijās no apoga un aizlaidās.

Apogs nekā vairāk nenesa dobumā klāt, bet iekārtojās tāpat vien — uz savām spalvām.

Nodzīvo gadu, nodzīvo otru — vecais ozols drūp, dobums klust lielāks.

Trešajā gadā par dobumu uzzināja vāvere. Atlēca šurp. Redz — ozols, bet ozolā dobums suņa galvas lielumā. Vaicā: Mājoklīt, mājoklīt, kas mājoklītī dzīvo?

Dzīvoja raibais dzenis ar aso knābi, dzīvoja strazds,

pirmais dziedātājs visa birzī, bet tagad dzīvoju es — apogs. Ja kritīsi manos nagos, tad neraudi. Bet kas tu tāda esi?

— Es esmu vāvere, pa zariem lēkātāja, dobumos sēdētāja. Man gari un asi zobi kā adatas. Taisies tik projām no mājokļa, kamēr esi vēl sveiks!

Apogs nobijās no vāveres un aizlaidās.

Vāvere sanesa dobumā sūnas un sāka dzīvot.

Nodzīvo gadu, nodzīvo otru — vecais ozols drūp, dobums kļūst lielāks.

Trešajā gadā par dobumu uzzināja cauna. Atskrēja. Redz — ozols, ozolā dobums cilvēka galvas lielumā. Vaicā:

—   Mājoklīt, mājoklīt, kas mājoklītī dzīvo?

—         Dzīvoja raibais dzenis ar aso knābi, dzīvoja strazds, pirmais dziedātājs visā birzī, dzīvoja apogs — ja kritīsi tam na^os, tad neraudi —, tagad dzīvoju es, vāvere, pa zariem lēkātāja, dobumos sēdētāja. Bet kas tu esi?

—         Es esmu cauna, visu sīko zvēru nāvētāja. Esmu briesmīgāka par sesku, ar mani velti nestrīdies. Taisies tik projām no mājokļa, kamēr esi vēl sveika.

Vāvere nobijās no caunas un aizbēga.

Cauna nekā vairāk dobumā ktet nenesa, bet sāka dzīvot tāpat — uz sava kažociņa.

Dzīvo gadu, dzīvo otru — vecais ozols drūp, dobums kļūst lielāks.

Trešajā gadā par dobumu uzzināja bites. Atlaidās. Redz — ozols, ozolā dobums zirga galvas lielumā. Bites laidelējas apkārt, dūc un vaicā:

—   Mājoklīt, mājoklīt, kas mājoklītī dzīvo?

—         Dzīvoja raibais dzenis ar aso knābi, dzīvoja strazds, pirmais dziedātājs visā birzī, dzīvoja apogs — ja kritīsi tam nagos, tad neraudi —, dzīvoja vāvere, pa zariem lēkātāja, dobumos sēdētāja; tagad dzīvoju es, cauna, visu mazo zvēru nāvētāja. Bet kas jūs esat?

—         Mēs esam bišu spiets, mēs aizstāvam cita citu līdz beidzamajam. Lidojam, dūcam, dzeļam un biedējam lielus un mazus. Taisies tik projām no mājokļa, kamēr esi vēl sveika!

Cauna nobijās no bitēm un aizbēga.

Bites savāca vasku un sāka dzīvot dobumā. Nodzīvo gadu, nodzīvo otru — vecais ozols drūp, dobums kļūst lielāks.

Trešajā gadā par dobumu uzzināja lācis. Atnāca. Redz — ozols, bet ozolā milzīgs dobums krietna loga lielumā. Lācis vaicā:

—    Mājoklīt, mājoklīt, kas mājoklītī dzīvo?

—         Dzīvoja raibais dzenis ar aso knābi, dzīvoja strazds, pirmais dziedātājs visā birzī, dzīvoja apogs — ja kritīsi tam

nagos, tad neraudi —, dzīvoja vāvere, pa zariem lēkātāja, dobumos sēdētāja, dzīvoja cauna, visu mazo zvēru nāvētāja, tagad dzīvojam mēs, bišu spiets, kas aizstāvam cita citu līdz beidzamajam. Bet kas tu esi?

— Es esmu lācis Miška, nu jūsu mājoklim beigas!

Lācis uzlīda ozolā, iebāza galvu dobumā, — piespieda krietni! Ozols lūztin pārlūza vidū pušu, un nu pajuka gaisa viss, kas tur gadiem bija krājies: gan vilna, gan siens, gan vaski, gan sūnas, gan dūnas, gan spalvas, gan putek|i — un bū-ū-ūkš! . ..

Un mājoklīša vairs nebija.

.

SKUDRAS PIEDZĪVOJUMI

Skudra uzrāpās bērzā, Aizrāpoja līdz pat galotnei, paskatījās lejā, bet tur, uz zemes, viņas dzimtais skudrupūznis vairs tikko saredzams.

Skudriņa uzsēdās uz lapas un domāja:

«Drusciņ atpūtīšos, tad rāpšos lejā.»

Skudrām taču stingra kārtība: tikko saulīte laižas rietā, visas steidzas mājās. Tikko saule nogājusi, skudras tūlīt aiztaisa visas ieejas un Izejas un liekas gulēt. Bet, kas nokavējusies, tā lai pavada nakti kaut zem klajas debess.

Saule jau vīrs mežu galiem.

Skudra sēž uz lapas un domā:

«Nekas, gan es aizkļūšu laikā; uz leju iet daudz ātrāk!»

Bet lapiņa nebija izturīga: dzeltena, izkaltusi. Uzpūta vējš un atrāva lapu no zara.

Lapiņa aizlido pāri mežam, pār! upeī, pāri ciematam.

Skudriņa lido uz lapas, šūpojas, — no ballēm tikko vēl dzīva.

Vējš aiznesa lapu aiz ciemata pļavā un tur nometa zemē. Lapa uzkrita uz akmens, un skudriņa sasita kājas.

Viņa guļ un domā:

«Tagad nu gan man beigas. Mājas jau nu vairs neredzēšu. Visapkārt līdzenums. Ja būtu vesela, tad uzreiz pārskrietu, bet, lūk, nelaime: sāp kājas. Tas tik nelāgi, ka grauz vai zem!.»

Skudra skatās: turpat blakus guļ kāpurs —sprīžmetls. Parasts kāpurs, tikai priekšā kājiņas — un otrā galā kājiņas.

Skudriņa uzrunā sprīžmeti:

—    Sprīžmeti, sprīžmeti, pārnes manī mājās! Man sāp kājiņas.

—   Bet vai tu man nekodīsi?

—   Nē, nekodīšu.

—   Nu sēdies, aiznesīšu.

Skudriņa uzrāpās sprīžmetim mugurā. Tas uzmeta kūkumu, pakaļkājas pievilka pie priekškājām, asti — pie galvas. Tad pēkšņi pacēlās visā augumā un pēc tam izstiepās visā garumā gar zemi. Izmērīja tā visu savu garumu uz zemes un cēlās atkal lokā. Un tā vien, tā vien mērīja zemi. Skudriņa gan metas pie zemes, gan paceļas pret debesīm, te ar galvu uz leju, te atkal uz augšu,

—    Es vairs nevaru! — viņa sauc. — Apstājies! Citādi kodīšu!

Sprīžmetis apstājās un izstiepās uz zemes. Skudriņa norāpās

zemē, tikko spēja atvilkt elpu.

Skudra skatās un redz: priekšā pļava, pļavā nopļauta zāle. Pa pļavu staigā zirneklis —siena pļāvējs: kājas viņam garas kā ķekatas, bet galva šūpojas starp kājām,

—   Zirnekli, zirnekli, pārnes mani mājās! Man sāp kājiņas.

—    Labi, sēdies vien, aiznesīšu.

Skudriņai bija jālien pa zirnekļa kāju uz augšu līdz ceļgalam un no turienes jālaižas zemāk uz zirnekļa muguru: siena pļāvēja — zirnekļa ceļgali atrodas augstāk par muguru.

Sāka zirneklis kustināt savas ķekatas — viena kāja te, otra tur; visas astoņas kājas kā adāmadatas sāk ņirbēt skudriņas

acu priekšā. Bet zirneklis iet diezgan lēni, vēders brīžiem trinas gar zemi. Skudriņai apnika tāda pārvietošanās. Viņa gandrīz iekoda zirneklim. Par laimi, viņi drīz izkļuva uz līdzena celiņa.

Zirneklis apstājās.

—         Kāp zemē, — tas saka. — Re, garām drāžas skrejvabole; viņa ir žiglāka par mani.

Skudriņa norāpās.

—         Skrejvabole, skrejvabole, pārnes mani mājās! Man sāp kājiņas.

—   Sēdies, aiznesīšu.

Tikko skudriņa paguva uzrāpties skrejvabolei mugurā, kā tā sāka skriet! Kājas viņai ir slaidas kā zirgam.

Seškājainais zirgs skrien, nekrata, laižas kā pa gaisu.

Vienā mirklī viņi bija aizsnieguši kartupeļu lauku.

—         Bet tagad rāpies zemē, — ieteicās skrejvabole. — Es savām kajārn neprotu skraidīt pa kartupeļu vagām. Meklē sev citu zirgu.

Bija vien jārāpjas zemē.

Kartupeļu laksti skudriņai Izlikās biezs mežs. Pat veselām kājām te būtu jāskrien cauri visu dienu. Bet saule jau ir visai zemu.

Pēkšņi skudriņa dzird: kaut kas iepīkstas.

—    Klausies, skudra, rāpies man mugurā, lēkšosim projām.

Skudriņa apgriezās — blakus stāvēja zemes blusiņa; zemē

viņu tikko varēja saskatīt.

—   Tu taču esi maziņa! Tev nebūs pa spēkam.

—   Un tu gan esi liela! Rāpies mugurā, es saku.

Skudra kaut kā novietojās blusiņai uz muguras. Tik tikko pietika vietas, kur kājas nolikt.

—   Vai uzrāpies? *

—   Esmu uzrāpusies.

—   Ja esi uzrāpusies, tad turies!

Blusiņa savilka zem sevis resnās pakaļkājas, tās viņai bija kā saliekamas atsperes, un — klakt! — atspērās uz kājām. Un, lūk, uzlēkusi jau dobē. Klakt! — jau otrā dobē. Klakt! — jau trešajā.

Un tā viņa klaktināja pāri visam sakņu dārzam līdz pat žogam.

Skudriņa vaicā:

—   Bet vai žogam pāri arī vari?

—         Zogam pāri nevaru: pārāk augsts. Tu palūdz sienāzi, tas varēs.

—   Sienāzīt, sienāzīt, pārnes mani mājās! Man sāp kājiņas.

—    Sēdies man uz skausta.

Skudriņa uzsēdās sienāzim uz skausta. Sienāzis salocīja uz pusēm savas garās pakaļkājas, tad uzreiz izstiepa kājas taisni un uzlēca augstu gaisā, tāpat kā zemes blusiņa. Te sprakšķēdami atvērās sienāzim uz muguras spārni, pārnesa viņu pāri žogam un lēni nolaida to zemē.

—    Stāt! — sienāzis iesaucās. — Esam galā.

Skudriņa skatās uz priekšu un ierauga tur upi: peldi kaut gadu, pāri netiksi.

Bet saule noslīdējusi vēl zemāk.

Sienāzis saka:

—         Upi pārlēkt arī es nespēju. Par daudz plata. Bet, pag, es pasaukšu blakti — ūdensmērītāju; tā būs tava pārcēlēja.

Sienāzis tā savādi iečirkstējās, un, rau, pa ūdeni steidzas šurp laiviņa uz kājām.

Pieskrēja laiviņa malā. Nē, tā nav laiviņa, bet blakts — ūdensmērītāja.

—         Ūdensmērītāja, ūdensmērītāja, pārnes mani mājās! Man sāp kājiņas.

—   Labi, sēdies, pārnesīšu.

Skudriņa uzsēdās. Ūdensmērītāja palēcās un aizsoļoja pa ūdens virsu kā pa sauszemi. Bet saule jau pavisam zemu.

—         Mīļā, mazliet ātrāk! — skudriņa lūdz. — Mani nelaidīs vairs mājā iekšā.

—   Varu arī ātrāk, — ūdensmērītāja saka.

Un tad liek vaļā! Atsperas, atsperas ar kājām un joņo un slīd pa ūdeni kā pa ledu. Ātri aizkļuva otrā krastā.

—   Vai pa sauszemi nevari paskriet? — skudriņa vaicā.

—         Pa sauszemi man grūti — kājas neslīd. Un pie tam skaties: priekšā ir mežs. Meklē sev citu zirgu.

Skudriņa paskatījās uz priekšu un redzēja: aiz upes slienas augsts mežs līdz pašām debesīm. Bet saule aiz tā vairs nav redzama. Nē, skudriņa šodien vairs netiks mājās!

—    Skaties, — ūdensmērītāja saka, — te lien tavs zirgs.

Skudriņa redz: garām lien maijvabole, smaga un neveikla

vabole. Vai ar tādu zirgu tālu tiksi? Tomēr paklausīja ūdensmērītājas padomam.

—         Maijvabole, maijvabole, pārnes mani mājās! Man sāp kājiņas. «

—    Bet kur tad tu dzīvo?

—   Aiz meža skudrupūznī.

—         Tas diezgan tālu… Tomēr, ko lai ar tevi iesaku? Sēdies, pārvedīšu.

Skudriņa rāpās gar vaboles cietajiem sāniem uz augšu.

—    Nu, vai uzsēdies?

—    Uzsēdos.

—   Bet kur tu uzsēdies?

.

—   Uz muguras.

—   Ai, muļķe! Pārsēdies uz galvas.

Skudriņa uzrāpās vabolei uz galvas. Un labi, ka nepalika uz muguras: vabole pārdalīja muguru divās daļās, pacēla divus cietus spārnus. Vaboles spārni līdzīgi divām apgāztām silēm; bet aiz šiem virsspārniem vaļā plešas vēl citi spārni: plāni, caurspīdīgi, platāki un garāki par virsspārniem.

Vabole sāka elst, piepūsties: uf, uf, uf! It kā palaistu motoru.

—    Krustmāmiņ, mazliet ātrāk! Mīļā, žiglāk! — skudriņa lūdz.

Vabole neatbild, tikai elš:

—   Uf, uf, uf!

Pēkšņi ietrīsējās plānie spārniņi, sāka darboties. Z-ž-ž-ž! Tuktuk-tuk! … Vabole pacēlās gaisā. Kā korķi vējš viņu uzsvieda augšā — pāri meža galiem.

Skudriņa no augšas redz: saulīte jau saskaras ar zemi.

Vabole tā laidās, ka skudriņai pat elpa aizrāvās.

—         2-ž-ž! Tuk-tuk-tuk! — un vabole kā lode, urbjot gaisu, traucās uz priekšu.

Apakšā pazibēja mežs — un nozuda.

Lūk, jau pazīstamais bērzs un apakšā skudrupūznis.

Tieši virs bērza galotnes vabole apturēja motoru un — hop! — nosēdās uz zara.

—         Ak, mī]ā krustmāmiņ, kā es nokļūšu zemē? — ievaidējās skudriņa. — Man taču sāp kājiņas, es varu sev kaklu nolauzt,

Vabole sakļāva plānos spārniņus uz muguras. Apklāja tos ar cietajām silītēm. Plāno spārnu galus rūpīgi novietoja zem silēm.

Padomāja un teica:

—         Kā tu nokļūsi lejā, to nezinu. Es pie skudrupūžņa nelaidīšos: jūs, skudras, sāpīgi kožat. Tiec lejā, kā pati zini.

Skudriņa paskatījās lejā, — tur pie paša bērza tās dzimtā māja.

Paskatījās uz saulīti: tā jau līdz pusei iegrimusi aiz apvāršņa.

Paraudzījās visapkārt: zari un lapas, lapas un zari.

Netikt skudriņai mājās, meties kaut ar galvu zemē!

Pēkšņi redz: turpat blakus uz lapiņas sēž laputinējs kāpurs, velk no sevis ārā zīda pavedienu, velk un tin ap zaru.

—    Kāpur, kāpur, nolaid mani zemē! Man pienācis vispēdīgais laiciņš — netikšu vairs mājā iekšā.

—    Liec mani mierā! Tu taču redzi, ka strādāju: pavedienu vērpju …

—   Visi mani pažēloja, neviens nedzina projām, tu esi pirmais!

Skudriņa nenocietās, metās kāpuram virsū un krietni iekoda.

Kāpurs pārbijies ievilka ķepiņas, pārmeta kūleni no lapas — .un laidās lejā.

Bet skudriņa turas pie kāpura, jo cieši pieķērusies. Ātri viņi krita: no augšas kaut kas parāva.

Un viņi abi sāka šūpoties zīda pavedienā: pavediens bija aptīts ap zariņu.

Šūpojas skudriņa uz kāpura kā šūpolēs. Bet pavediens kļūst „arvien garāks, garāks un garāks: rit vēl vienmēr ārā no kāpura vēderiņa, rit, bet tomēr netrūkst. Skudriņa ar laputinēja kāpuru nonāk arvien zemāk, zemāk un zemāk.

Bet apakšā, pūznī, skudriņas visu laiku norūpējušās tekalē, steidz aiztaisīt visas ieejas un izejas.

'Visas jau aizvērtas, palikusi tikai viena vienīga ieeja. Skudriņa kūleņu kūleņiem novēlās no kāpura un — mājā iekšā!

Tad arī saulīte norietēja.

ASTES

Muša atlaidās pie cilvēka un sacīja:

—   Tu esi saimnieks pār visiem zvēriem un vari visu ko izdarīt. Uztaisi man asti.

—    Kam tev vajadzīga aste? — cilvēks vaicā.

—   Aste man vajadzīga, tāpat kā citiem dzīvniekiem — skaistuma labad, — muša sacīja.

—   Es nezinu tādus dzīvniekus, kam aste būtu skaistuma labad. Tu arī bez astes dzīvo labi.

Muša sadusmojās un nedeva cilvēkam vairs miera: gan metas saldēdiena bļodā, gan nosēžas uz deguna, gan dūc pie vienas auss, gan pie otras. Apnika līdz nogurumam! Beidzot cilvēks viņai teica:

—   Nu labi! Laidies tu, muša, uz mežu, uz upi, uz lauku. Ja atradīsi tur zvēru vai putnu, vai rāpuli, kam aste noder tikai skaistumam, tā asti tad vari ņemt sev. Es atļauju.

Muša kļuva priecīga un izlidoja pa logu. Muša laižas pa dārzu un redz: pa lapu lien gliemezis. Muša pielaidās pie gliemeža un sauca:

—   Atdod man savu asti, gliemezi! Tā tev tikai skaistumam.

—   Kas tev prātā! — gliemezis sacīja. — Man astes nemaz nav: tas taču ir mans vēders. Es to izlaižu vaļīgāk un savelku — tikai tā tieku uz priekšu. Es esmu vēderkājis.

Muša redzēja, ka maldījusies, un laidās tālāk.

Atlaidās pie upītes, upītē zivs un vēzis — abiem ir astes. Muša uzsauca zivij:

—   Atdod man savu asti! Tā tev ir tikai skaistumam.

—      Nemaz arī ne, — zivs atbildēja. — Aste ir mana stūre. Skaties, ja man jāpagriežas pa labi, arī asti griežu pa labi. Jādodas pa kreisi, arī asti griežu pa kreisi. Savu asti es nevaru tev atdot.

Muša sauca vēzim:

—   Atdod man savu asti, vēzi!

—      Nevaru atdot, — vēzis noteica. — Kājiņas man tievas, nespēcīgas, ar tām paairēt nevaru. Bet aste man ir plata un spēcīga. Kā cērtu ar asti pa ūdeni, tā aizsviežos lielu gabalu. Ļipata-ļapata! — un peldu, kur man vajadzīgs. Aste man noder kā airis.

Muša laidās tālāk. Atlidoja mežā un redzēja: kokā sēž dzenis« Muša sauca viņam:

—   Atdod man savu asti, dzeni! Tā tev ir tikai skaistumam.

—      Kāda tu savādniece! — dzenis teica. — Kā tad es spēšu kalt kokus, meklēt sev pārtiku, taisīt ligzdu bērniem?

—    Kal ar knābi! — muša teica.

—      Viegli pateikt: ar knābi, — dzenis atbildēja, — bet ari aste man vajadzīga. Paskaties, kā es kaļu.

Atspērās dzenis ar savu stipro, cieto asti pret koka mizu, atvēzējās un ar visu spēku cirta knābi zarā — skaidas vien pašķīda!

Muša redzēja: tiesa, dzenis atspiežas ar asti, kad kaļ koku, —• bez astes tas nevar iztikt. Aste tam noder kā balsts.

Laidās tālāk.

Viņa redzēja: krūmos ieslēpusies stirna ar saviem stirnēniem. Arī stirnai astīte — īsiņa, pūkaina, balta astīte.

Muša tūlīt iespindzās:

—   Atdod man savu astīti, stirniņ!

Stirna s-abijās.

—      Kas tev prātā! — viņa teica. •— Ja atdošu tev savu astīti, tad mani mazuļi aizies bojā.

—      Kādēļ tad stirnēniņiem vajadzīga tava astīte? — muša brīnījās.

—         Kā nu ne, — stirna teica. — Piemēram, mums dzenas pakaļ vilks. Es metos prom — mežā slēpties. Stirnēniņi skrej man pakaļ. Tikai mežā starp kokiem viņi mani neredz. Bet es vēdinu savu balto astīti kā lakatiņu: skrieniet šurp, šurp! Viņi redz — kaut kas balts paspīd priekšā — un skrien man nopakaļus. Tā mēs visi aizbēgam no vilka.

Nekā darīt, muša laidās tālāk.

Aizlaidās tālāk un ieraudzīja lapsu.

Varena aste bija lapsai! Kupla, ruda, skaista jo skaista!

«Nu,» domāja muša, «šī aste būs mana.»

Nolaidās pie lapsas un sauca:

—   Atdod asti!

—         Kas tev, muša, prātā! — lapsa atbildēja. — Bez astes es būšu pagalam. Suņi, dzenoties pakaļ, mani bez astes ātri vien noķertu. Bet ar asti es šos apmānu.

—    Kā tad tu ar asti vari viņus apmānīt? — muša jautāja.

—         Kad suņi mani gandrīz jau panākuši, es pagriežu asti — asti uz labo, bet pati uz kreiso pusi. Suņi redz, ka man aste aizšaujas pa labi, un ari metas pa labi. Kamēr sajēdz, ka maldījušies, es jau esmu gabalā.

Muša redz: visiem zvēriem astes vajadzīgas, nav nevienas liekas astes ne mežā, ne upē. Nekā darīt, muša laidās mājās. Bet pati domāja:

«Es tagad plīšos cilvēkam virsū līdz apnicībai, kamēr viņš man uztaisīs asti.»

Cilvēks sēdēja pie loga un skatījās sētā.

Muša uzsēdās cilvēkam uz deguna. Cilvēks — plaukš! — pa degunu, bet muša jau uzmetusies viņam uz pieres. Cilvēks — plaukš! — pa pieri, bet muša jau atpakaļ uz deguna.

—    Liec taču mani mierā, muša! — cilvēks lūdzās.

—          Nelikšu mierā, — muša sīca. — Kāpēc tu par mani zobojies un liki meklēt liekas astes? Es apjautājos visiem zvēriem, visiem zvēriem astes nepieciešamas.

Cilvēks redzēja, ka netiks no mušas vaļā — par daudz tā uzmācīga!

Padomāja un ieteicās:

—         Muša, muša, lūk, kur sētā ir govs. Pajautā, kādai vajadzībai viņai ir aste.

—         Labi, — muša teica. — Pajautāšu vēl govij. Bet, ja arī govs man neatdos savu asti, tad es tev, cilvēk, vairs nedošu? mieru uz pasaules.

Izlaidās muša pa logu, uzsēdās govij uz muguras, sīca un vaicāja:

—         Govs, govs, kādai vajadzībai tev ir aste? Govs, govs, kādai vajadzībai tev ir aste?

Govs klusēja, klusēja, bet tad uzreiz kā cirta ar asti sev pa muguru, tā nosita mušu.

Muša nokrita zemē augšpēdu — pagalam bija.

Bet cilvēks pa logu skatījās un sacīja:

—         Tā tev, muša, arī vajadzēja — neuzmācies cilvēkiem, neuzmācies dzīvniekiem. Apnicīgā.

MEŽA MĀJOKLĪŠI

Augstu pār upi virs stāvā krasta laidelējās jaunās krasta čurkstes. Spiegdamas un pīkstēdamas tās traucās šurpu turpu: rotaļājās, cita citu ķerdamas.

Viņu vidū bija neliela Curkstīte, tik izveicīga lidotāja, ka nekādi viņu nevarēja panākt — viņa prata no visiem izvairīties.

Kāds putnelis sāka skriet viņai pakaļ, bet viņa — šurp turp, lejup augšup, aizspurdz sāņus un metas skriet, ka tikai spārniņi vien nozib.

Pēkšņi — kur radies, kur ne — parādījās bezdelīgu piekūns. Tā asie, izliektie spārni švīkstēja vien.

Čurkstes briesmīgi izbijās: metās katra uz savu pusi — mirklī viss bars bija izklīdis.

Bet veiklā Curkstīte neatskatīdamās — no vanaga pāri upei, pāri mežam, pāri ezeram!

Briesmīgs vajātājs bija bezdelīgu piekūns.

Curkstīte laidās, laidās — spēki sāka izsīkt.

Pagriezās atpakaļ — neviens neseko. Paraudzījās visapkārt — pavisam sveša vieta. Paskatījās lejā — upe tek. Tikai tā nebija pašu upe, bet pavisam sveša.

Čurkstīte satrūkās.

Ceļa atpakaļ uz mājām viņa neatcerējās: un kā gan lai atcerētos, kad, baiļu pārņemta, viņa bija steigusies kā bez prāta.

Tumsa jau vakars — drīz iestāsies nakts. Ko lai tagad iesāk?

Šaušalas pārņēma mazo Čurkstītī.

Viņa nolaidās lejā, nometās upes krastā un sāka rūgti raudāt.

Bet tad ieraudzīja: garām pa smiltīm tek neliels, dzeltens putniņš ar melnu apkaklīti.

Curkstīte kļuva priecīga un vaicāja dzeltenajam putniņam:

—    Sakiet, lūdzu, — kā man aizkļūt mājās?

—    Bet kas ir tavi piederīgie? — jautāja dzeltenais putniņš.

—    Es nezinu, — Curkstīte atbildēja.

—         Tad tev grūti būs atrast savas mājas, — dzeltenais putniņš teica. — Drīz norietēs saule, satumsīs. Labāk paliec pie manis pārnakšņot. Es esmu Tārtiņš. Mana māja ir tepat blakus.

Tārtiņš paskrēja dažus soļus un parādīja ar knābi uz smiltīm. Pēc tam salīgojās, sašūpojās uz tievajām kājiņām un sacīja:

—    Šeit ir mana mājiņa. Nāc iekšā!

Čurkstīte paskatījās — visapkārt tikai smiltis un oļi, bet nekādas mājas neredz.

—         Tu tiešām neredzi? — Tārtiņš brīnījās. — Raugies šurp, te starp oļiem redzamas oliņas.

Ar pūlēm Curkstīte saskatīja: četras oliņas ar brūniem punktiņiem guļ rindiņā tieši uz smiltīm oļu starpā.

—         Ko tu brīnies? — Tārtiņš jautāja. — Tev nepatīk mana māja?

Čurkstīte nezināja, ko lai atbild: ja teiks, ka te nekādas mājas nav, Tārtiņš var vēl apvainoties. Curkstīte tāpēc aizbildinājās:

—         Neesmu pieradusi gulēt zem klajas debess, kailās smiltīs, bez kaut kā …

—         Žēl, ka neesi pieradusi! — Tārtiņš teica. — Tad laidies, lūk, uz egļu mežiņu. Pameklē tur balodi, vārdā Ubotāju. Viņam ir māja ar grīdu. Tur tad arī pārnakšņo.

—    Paldies, paldies! — Curkstīte nopriecājās.

Un aizlaidās uz egļu mežiņu._

Tur viņa drīz atrada balodi Ūbotāju un lūdza atļauju pārnakšņot pie viņa.

—         Pārnakšņo, ja tev mana māja ir pa prātam, — Ūbotājs teica.

Bet kāda tad bija Ūbotāja māja? Tikai grīda un arī tā — kā siets — vienos caurumos. Žagariņi tikai sasviesti zaros, kā pagadījies. Uz žagariņiem baltas baložu oliņas. No apakšas tās var saskatīt: spīd cauri grīdai.

Curkstīte pabrīnījās.

—         Jūsu mājai ir tikai grīda, — viņa sacīja Ubotājam, — pat sienu nav. Kā tādā mājā lai guļ?

—          Neko darīt, — Ūbotājs sacīja, — ja tev vajag mājas ar sienām, laidies un uzmeklē vālodzi. Pie tās tev patiks.

Un Ūbotājs pateica Curkstītei Vālodzes adresi: birzī, visskaistākajā bērzā.

Curkstīte aizlaidās uz birzi. Bet birzī bērzi cits par citu skaistāki. Meklēja, meklēja Vālodzes māju, beidzot ieraudzīja: bērza zarā karājas maza, viegla mājiņa. Patīkama mājiņa, līdzīga rozei, kas pagatavota no smalkām pelēka papīra lapiņām.

«Cik maziņa ir Vālodzes mājiņa,» Curkstīte nodomāja. «Pat es tur nevarētu novietoties.»

Tikko viņa grasijas pieklauvet — pēkšņi no pelekas mājiņās Izlidoja lapsenes.

Lido apkārt, spindz, tūlīt vai iedzels!

Curkstīte nobijās un aši aizlaidās prom.

Traucās starp zaļajiem kokiem.

Kaut kas zeltains un melns pazibēja viņai priekšā. Curkstīte pielaidās tuvāk un redzēja — uz zara sēž zeltains putns ar melniem spārniem.

—         Kurp tu steidzies, maziņā? — zeltainais putns uzsauca Curkstītei.

—   Meklēju Vālodzes māju, — Čurkstīte atbildēja.

—         Es esmu Vālodze, — zeltainais putns sacīja. — Un mana māja ir te, šajā skaistajā bērzā.

Čurkstīte apstājās un palūkojās, kur bija norādījusi Vālodze. Sākumā viņa nekā nevarēja izšķirt: redzēja tikai zaļas lapas un baltus bērza zarus. Bet, kad labi ieskatījās, tad pabrīnījās.

Augstu virs zemes pie bērza zara bija piekarināts viegls, pīts groziņš.

Un Čurkstīte redzēja, ka tā bija mājiņa, ļoti prasmīgi savīta no kaņepājiem un zāļu stiebriņiem, astriem, spalviņām un smalkas bērza tāss.

—          Vai! — Čurkstīte sacīja Vālodzei. — Es gan nepalikšu šai nedrošajā celtnē! Tā šūpojas, un man acu priekšā viss griežas … Tā vien skaties, vējš to nopūtīs zemē. Un jumta ari jums nav.

—         Tad dodies pie Ķauķa! — apvainota noteica zeltainā Vālodze. — Ja tu baidies gulēt svaigā gaisā, tad tev droši vien patiks viņa būdā zem jumta.

Čurkstīte aizlaidās pie Ķauķa.

Mazais, dzeltenais Ķauķītis dzīvoja zālē tieši zem tā paša bērza, kur karājās Vālodzes gaisa šūpulis.

Čurkstītei ļoti patika Ķauķa ligzdiņa no sausas zāles un sūnām. «Ir gan jauki!» viņa nopriecājās. «Šeit ir grīda, ir sienas, ir jumts un arī guļasvieta no mīkstām spalviņām! Gluži kā mums mājās!»

Laipnais Ķauķītis gatavojās viņu apguldīt. Bet tad pēkšņi

zeme saka dunēt un drebet. Čurkstlte uztrukas un klausijas, bet Ķauķītis viņai sacīja:

—   Tie ir zirgi, kas aulekšo uz birzi.

—         Bet vai jūsu mājas jumts izturēs, — Čurkstīte ievaicājās,

—   ja zirgs ar kāju uzmīs virsū?

Ķauķītis tikai sēri pakratīja galvu un nekā viņai neatbildēja.

—   Ak, cik te tomēr baigi! — Čurkstīte sacīja un acumirklī Izspurdza no ligzdiņas. — Šeit es visu nakti nevarētu acu aizvērt: visu laiku domātu, ka mani var samīt. Mūsu mājās ir pavisam droši: tur neviens neuzskries virsū vai nenosviedīs zemē.

—   Tad tev droši vien ir tāda pati māja kā Cekuldukuram, — uzminēja Ķauķītis. — Viņa māja nav kokā — vējš to nevar nopūst, bet nav arī uz zemes — neviens nevar sabradāt. Gribi, es tevi aizvedīšu pie viņa?

—   Gribu! — Čurkstīte sacīja.

Viņi aizlaidās pie Cekuldukura.

Atlaidās pie ezera un redzēja: pašā ūdens vidū uz niedru saliņas sēž putns ar lielu galvu. Uz galvas putnam aug spalvas stāvus, kā radziņi.

Ķauķītis atvadījās no Čurkstītes un pieteica, lai viņa palūdz ragaino putnu atļaut pārgulēt nakti.

Čurkstīte aizlaidās un nometās saliņā. Sēž un brīnās: izrādās, ka saliņa ezerā peld. Sausu niedru kaudze peld pa ezeru. Kaudzes vidū ir bedrīte, bet bedrītes dibens izklāts ar mīkstu purva zāli. Zālē atrodas Cekuldukura olas, apklātas sausām, vieglām niedrītēm. Bet pats ragainais Cekuldukurs sēž saliņas malā un braukā ar savu kuģīti pa visu ezeru.

Čurkstīte izstāstīja Cekuldukuram, kā viņa meklējusi un nav varējusi atrast vietu naktsguļai, un lūdza atļauju pārnakšņot.

—   Bet vai tev nebūs bail gulēt uz viļņiem? — Cekuldukurs jautāja.

—   Vai tad jūsu māja pa nakti nekur nepiestās krastā?

—   Mana māja nav nekāds tvaikonis, — Cekuldukurs paskaidroja. — Uz kurieni vējš pūš, uz to pusi tā peld. Tā mēs šūposimies viļņos visu nakti.

—   Man bail… — Curkstīte čukstēja. — Gribu uz mājām pie māmiņas …

Cekuldukurs sadusmojās.

—   Skaties, — viņš teica, — cik untumaina! Nekas tev nav pa prātam! Ej vien un meklē sev māju, kāda tev patiks.

Cekuldukurs aizdzina Čurkstīti, un tā aizlaidās.

Laižas un raud.

Nakts nāk virsū: saule jau nogājusi, metas tumšs.

Čurkstīte ielaidās biezā mežā un redzēja: augstā eglē uz resna zara uzcelta māja.

No zariņiem, no sprungulīšiem, apaļa, bet uz āru spiežas sūnas, siltas, mīkstas.

«Tā gan ir laba māja,» viņa domāja, «stipra un ar jumtu.»

Maza Čurkstīte pielaidās pie pravas majas, pieklauveja ar knābīti pie sienas un lūdza žēlā balsī:

—    Lūdzu, saimniecīt, ielaidiet mani pārnakšņot!

Te no mājas negaidot izšāvās rūsgans zvēra purniņš ar izpūrušām ūsām, dzelteniem zobiem. Un šis briesmonis ierūcās:

—         No kura laika putni pa naktīm dauzās un lūdz pārnakšņot vāveru lizdās?

Čurkstīte pamira — sirsniņa vai sastinga. Viņa atsitās atpakaļ, uzšāvās gaisā virs meža un pa kaklu pa galvu metās bēgt, pat atpakaļ neskatīdamās.

Laidās, laidās — nebija vairs spēka. Palūkojās atpakaļ — aiz muguras neviena nav. Sāka skatīties apkārt — vieta tā kā pazīstama. Palūkojās lejup — tur tek upe, mīļā, pazīstamā upe!

Kā bulta Čurkstīte metās lejā pie upes un no turienes — augšā, zem stāvā krasta kraujas.

Un nozuda.

Krastā ala pie alas, ala pie alas. Tās visas ir čurkstīšu mājas.

Vienā no šīm alām iešāvās Čurkstīte. Iešāvās un aiztecēja pa garu, garu, šauru, šauru gaitenīti.

Aizskrēja pa to līdz galam un iespurdza plašā, apaļā kambarītī.

Seit māmiņa Čurkstīti jau sen gaidīja.

PIRMĀS MEDĪBAS

Kucēnam apnika trenkāt vistas pa pagalmu.

Viņš domā:

«Iešu medīt meža zvērus un putnus.»

Kucēns izšmauca pa vārtu apakšu un aizskrēja pa pļavu. Viņu ieraudzīja zvēri, putni, kukaiņi, un katrs pie sevis domā. Dumpis domā:

«Es viņu apmānīšu!»

Bada dzeguze domā:

«Es viņu pārsteigšu.»

Tītiņš domā:

«Es viņu nobiedēšu.»

Ķirzaka domā:

«Es no viņa izlocīšos.»

Kāpuri, tauriņi, sienāži domā: «Mēs no viņa paslēpsimies!»

«Bet es viņu aizdzīšu!» domā šļācēja skrejvabole.

«Mēs katrs sevi aizstāvēsim, kā nu kurais protam,» — tie domā savā prātā.

Bet kucēns jau bija aizskrējis pie ezeriņa un redz: pie niedrām stāv dumpis uz vienas kājas, iebridis līdz ceļiem ūdenī.

«Es viņu tūlīt noķeršu,» domā kucēns un gatavojas mesties putnam virsū.

Bet dumpis paskatījās kucēnā un iegāja niedrēs.

Vējš skraida pār ezeru, šūpo niedres. Niedres līgojas šurpu un turpu, šurpu un turpu.

Kucēna acu priekšā līgojas dzeltenas un brūnas strēmeles šurpu un turpu, šurpu un turpu.

Bet dumpis stāv niedrēs, izstiepies tieviņš, tieviņš un viscaur dzeltenām un brūnām svītrām rotāts.

Stāv un līgojas šurpu un turpu, šurpu un turpu.

Kucēns iepleš acis, skatas, skatas nevar ieraudzīt dumpi

«Nu, dumpis mani piemānījis,» kucēns nodomāja. «Nelēkšu lāču tukšajos meldros! Iešu un noķeršu kādu citu putnu.»

Uzskrēja kucēns pakalniņā un redz: zemē sēž bada dzeguz rotājas ar savu cekulu — gan izpleš, gan savelk.

«Tai nu gan es lēkšu tūlīt no pakalniņa virsū,» kucēns domā Bet bada dzeguze pieplaka pie zemes, izplēta spārnus u asti, knābi pacēla uz augšu.

Kucēns skatās: putna nav, bet zemē gu] raiba lupata un n tās rēgojas līka adata.

Kucēns brīnās — kur gan varēja palikt bada dzeguze? «Vai tiešām es šo raibo lupatu būtu noturējis par putnu? Skriešu drīzāk noķert kādu mazāku putniņu.»

Kucēns pieskrien pie koka un redz: zara sēž neliels putniņš — tītiņš.

Kucēns metas tam virsū, bet putniņš — spurgt! — dobumā,

«Ahā!» kucēns domā. «Nu ir rokā!»

Viņš uzslienas uz pakaļkājām, ielūkojas dobumā, bet melnajā dobumā lokās un briesmīgi šņāc melna čūska.

Kucēns atlec atpakaļ un, spalvu stāvus sacēlis, laižas lapās.

Bet tītiņš šņāc viņam vēl nopakaļus, groza galvu, pa muguru tam kā čūska vijas melnās spalvas.

«Ak, kā nobiedēja! Tikko paguvu aizbēgt. Tagad nu gan nemedīšu putnus. Labāk iešu un noķeršu ķirzaciņu.»

Ķirzaka gulēja uz akmens, aizvērusi acis, un sildījās saulītē.

Kucēns klusi piezagās ķirzakai klāt, pacēlās un saķēra to aiz astes.

Bet ķirzaka izlocījās, atstāja asti kucēnam zobos, bet pati — zem akmens.

Aste vēl locījās kucēna zobos.

Kucēns nosprauslājās, nosvieda asti — metās ķirzakai pakaļ. Bet kur nu! Ķirzaka jau sen sēž zem akmens, audzē sev jaunu asti.

«Nu, ja jau ķirzaka no manis izbēga,» kucēns nodomāja, «tad iešu kaut vai kukaiņus saķert.»

Paskatījās visapkārt, — pa zemi skraida vaboles, zālē lēkā sienāži, pa zariem rāpo kāpuri, pa gaisu lido tauriņi.

Kucēns metās tos ķert, un pēkšņi — viss pārvēršas kā burvju pasakā: visi ir te, bet neviens nav redzams. Visi paslēpušies.

Zaļie sienāži paslēpušies zaļajā zālē.

Kāpuri izstiepušies uz zariņiem un sastinguši: nevar atšķirt, kur zars, kur kāpurs.

Tauriņi, sasēdušies uz kokiem, sakļāvuši spārniņus — nevar saprast, kur miza, kur lapas, kur tauriņi.

Tikai sīciņā šļācēja skrejvabole staigā pa zemi, nekur neslēpjas.

Kucēns viņu panāca, gribēja saķert, bet sļaceja skrejvaboleļ apstājās un izšļāca gaisā kodīgu šķidrumu, — kucēnam tieši degunā trāpīja.

Kucēns iesmilkstējās, ierāva asti, apgriezās — un likās pārij pļavai, pavārtē iekšā.

Paslēpās suņu būdā un baidījās pat purnu bāzt ārā.

Bet zvēri, putni un kukaiņi — dzīvoja kā dzīvojuši.

РŪСЕ

Sēž vecītis, dzer tēju. Ne jau parastu tēju, bet tēju ar pienu.

Garām laižas Pūce.

—   Sveiks, draugs! — viņa uzsauc.

Vecītis viņai saka:

—   Tu, Pūce, esi nelāga radījums, ausis tev izslietas, deguns līks. No saules tu slēpies, no cilvēkiem vairies, — kas es tev

par draugu? <

Pūce sadusmojās.

—   Nu labi, vecais! — tā saka. — Tad es vairs nelaidīšos naktīs pa tavu pļavu, neķeršu vairs peles, — ķer pats!

Bet vecītis bilst:

—   Skat, ar ko nodomājusi mani iebiedēt. Taisies vien projām, kamēr vēl esi sveika!

Pūce aizlaidās, noslēpās ozola dobumā, nelaidās no dobuma vairs ārā.

Pienāca nakts. Vecīša pļavā peles alās svilpo, savā starpā sasaucas:

—          Paskaties, kaimiņien, — vai nelaižas nelāgā pūce ar izslietajām ausīm un līko knābi?

Pele pelei atbild:

—         Neredzu Pūci, nedzirdu Pūci. Tagad mums pļavā būs zaļa dzīve, tagad mums pļavā būs lieliska dzīve.

Peles izlēca no savām alām, peles sāka skraidīt pa pļavu.

Bet Pūce sauc no dobuma:

—         Ha-ha-ha, vecais! Pielūko, ka nenotiek nelaime: klīst valodas, ka peles aizgājušas medībās.

—         Lai iet, — vecītis saka. — Peles jau nav vilki, telīti nenokodīs.

Peles skraida pa pļavu, meklē kameņu ligzdiņas, rok alas, ķer kamenes.

Bet Pūce sauc no dobuma:

—         Ha-ha-ha, vecais! Pielūko, ka nenotiek vēl kas ļaunāks: visas tavas kamenes ir jau aizlaidušās.

—         Lai laižas vien, — vecītis atbild. — Kas no viņām par labumu: ne medus, ne vaski — vienīgi tukšas šūnas.

Pļavā aug āboliņš, galviņas nolīkušas līdz zemei, bet kamenes dūc, laižas no pļavas prom, uz āboliņu pat nepaskatās, nepārnes putekšņus no zieda uz ziedu.

Pūce no dobuma sauc:

—         Ha-ha-ha, vecais! Pielūko, ka nenotiek vēl kas ļaunāks: ka tev pašam nav jāpārnēsā ziedputekšņi no ziediņa uz ziediņu.

—         Gan vējš iznēsās, — vecītis atsaka, bet pats jau kasa pakausi.

Vējš viļņo pār pļavu, birdina putekšņus zemē. Tie nenokļūst no ziediņa ziediņā — neaugs vairs āboliņš pļavā; vecītim tas nemaz nav pa prātam.

Bet Pūce sauc no dobuma:

—         Ha-ha-ha, vecais! Tava govs mauro, grib āboliņa: zāle bez āboliņa esot tikpat kā biezputra bez taukiem.

Vecītis klusē, nesaka ne vārda.

Āboliņā ganoties, govs bija branga, tagad kļūst vājāka, dod mazāk piena; dzer gan ari šķidrumu, tomēr piens kļūst liesāks un liesāks.

Bet Pūce atkal no dobuma:

—        Ha-ha-ha, vecais! Es tev teicu: tu nāksi pie manis lūgties.

Vecītis gan baras, bet ar to nekas nav līdzēts. Pūce sēž savā dobumā, peles neķer. Peles skraida pa pļavu, meklē kameņu ligzdas. Kamenes laidelējas pa svešām pļavām, bet vecīša pļavai ne acu neuzmet. Āboliņš pļavā vairs neaug, govs bez āboliņa kļūst arvien vājāka. Piena govij pavisam maz. Nevar vairs tējai pieliet pieniņu.

Nav vairs vecītim piena pie tējas — vecītis iet lūgties Pūci:

—         Pūcīt, draudzenīt, palīdzi man izkļūt no ķezas: nav vairs man, vecītim, pieniņa, ko pieliet tējai.

Pūce no dobuma pamirkšķināja ar savām lielajām acīm, pakustināja savas stiprās kājas.

—         Tā, lūk, vecais! — viņa saka. — Kam draugi, tas bagāts. Domā, — man viegli iztikt bez tavām pelēm?

Pūce piedeva vecītim, izlīda no dobuma, aizlaidās uz pļavu baidīt peles.

Pūce aizlaidās ķert peles.

Peles no bailēm paslēpās alās.

Kamenes sāka dūkt pļavā, laidās atkal no zieda uz ziedu.

Sarkanais āboliņš atkal ziedēja pļavā.

Govs nāca pļavā ganīties āboliņā.

Piena govij bija daudz.

Vecītis atkal dzēra tēju ar pienu, slavēja Pūci, aicināja pie sevis viesos, cienīja viņu.

KUR ZIEMO VĒŽI

Virtuvē uz soliņa atradās lēzens grozs, uz plīts — katliņš, uz galda — liela, balta bļoda. Grozā bija vēži, katliņā vārījās ūdens ar dillēm un sāli, bet bļodā nebija nekā.

Ienāca saimniece un sāka rīkoties.

Viens — ielaida roku grozā un saķēra vēzi aiz muguras;

divi — iesvieda vēzi katliņā, pagaidīja, kamēr tas izvārās, un

trīs — pārlika to ar karoti no katliņa bļodā.

Un tā vien, un tā vien!

Viens — melns vēzis, saķerts aiz muguras, dusmīgi kustināja ūsas, plēta vaļā savas spīles un plikšķināja asti;

divi — vēzis iekrita verdošajā ūdenī, beidza kustēties un kļuva sarkans;

trīs — sarkanais vēzis iekrita bļodā, nekustējās, un no tā pacēlās garaiņi.

Viens — divi — trīs, viens — divi — trīs, — grozā melno vēžu palika arvien mazāk, ūdens katliņā vārījās un burbuļoja, bet baltajā bļodā auga sarkano vēžu kalns.

Beidzot grozā palika viens vienīgs, pēdējais vēzis.

Viens — saimniece saķēra vēzi aiz muguras.

Šajā brīdī viņai kaut ko uzsauca no ēdamistabas.

—         Nesu jau, nesu! Pēdējais! — saimniece atbildēja — un apmulsa: divi — melno vēzi iesvieda bļodā, mazliet pagaidīja, tad uzķēra ar karoti no bļodas sarkanu vēzi un — trīs — ielaida to verdošajā ūdenī.

Sarkanajam vēzim bija vienalga, kur tas atrodas: verdošajā katliņā vai vēsajā bļodā. Melnajam vēzim nepavisam negribējās katliņā, arī bļodā palikt viņam negribējās. Par visu vairāk pasaulē viņš vēlējās būt tur, kur ziemo vēži.

Un, ilgi nedomādams, viņš iesāka savu ceļojumu: ļip-ļip, ļipļip, viņš vilkās atmuguriski.

Vispirms viņš atdūrās pret veselu kaudzi nekustīgu, sarkanu vēžu, zem kuriem palīda.

Saimniece izrotāja bļodu ar dillēm un pasniedza galdā.

Baltā bļoda ar sarkanajiem vēžiem un zaļajām dillēm izskatījās ļoti jauki. Vēži bija garšīgi. Viesi bija izsalkuši. Saimniece bija aizņemta. Un neviens nepamanīja, ka melnais vēzis pārvēlās pāri bļodas malai uz galda un atmuguriski vien aizlīda aiz šķīvja, atmuguriski vien aizrāpoja līdz pat galda malai.

Bet zem galda tupēja kaķēns un gaidīja, vai arī viņam kas neatkritīs no saimnieku galda.

Uzreiz — bac! — priekšā nogāzās kaut kas melns un ūsains.

Kaķēns nekad nebija vēzi redzējis un domāja, ka tas ir liels, melns prusaks, un pagrūda to ar purniņu.

Vēzis pavilkās atpakaļ.

Kaķēns aizskāra to ar ķepiņu.

Vēzis pacēla spīli.

Kaķēns nosprieda, ka nav ar tādu ko iesākt, aizgriezās un aizķēra to ar asti.

Bet vēzis — caps! — ieķēra spīlē kaķēna astes galiņu.

Kas tad ar kaķēnu notika! — Miau! — viņš uzlēca uz krēsla.

—   Miau! — no krēsla uz galda.

—         Miau! — no galda uz palodzes. — Miau! — un izlēca ārā sētā.

—   Ķeriet, ķeriet! Kaķēns traks! — sauca viesi.

Kā viesulis kaķēns šāvās pāri pagalmam, uzskrēja žogā un aizdrāzās pa dārzu. Dārzā bija dīķis, un kaķēns droši vien iekristu ūdenī, ja vēzis nebūtu atvēris savu spīli un palaidis asti vaļā.

Kaķēns pasviedās atpakaļ un joņu joņiem uz māju prom.

Dīķis bija neliels, viss aizaudzis zālēm un pilns dūņām. Šeit

mitinājās slinkās astainās ūdensķirzakas, karūsas un gliemeži. Dzīve te bija garlaicīga — visu laiku viens un tas pats. Ūdensķirzakas peldēja augšup un lejup, karūsiņas peldēja šurpu un turpu, bet gliemeži ložņāja pa zāli: vienu dienu lien uz augšu, otru dienu — laižas lejup.

Pēkšņi ieplunkšķējās ūdens, un kaut kas melns burbuļodams nolaidās dibenā.

Tūlīt visi salasījās to apskatīt: atpeldēja ūdensķirzakas, atskrēja karūsiņas, nolīda lejā gliemeži.

Un patiesi — bija arī ko redzēt: melnais viscaur bija bruņās — sākot ar ūsām līdz pat astes galiņam. Gludas bruņas tam klāja ir krūtis, ir muguru. No cietā sejas aizsarga uz tieviem stiebriņiem izbāztas ārā divas nekustīgas acis. Garas, taisnas ūsas izstieptas uz priekšu kā pīķi. Četri pāri tievu kājiņu līdzīgi dakšiņām, divas spīles — kā divas zobainas rīkles.

Neviens no dīķa iemītniekiem nebija ne reizi savā mūžā redzējis vēzi, un visi ziņkārīgi līda tam tuvāk. Vēzis pakustējās — visi izbijās un atkāpās. Vēzis pacēla priekškājiņu, satvēra ar dakšiņu savu aci, pavilka stobriņu uz āru un sāka to tīrīt.

Tas izskatījās tik ērmoti, ka visi līda atkal vēzim tuvāk, bet viena karūsiņa pat uzskrēja virsū vēža ūsām.

Caps! — vēzis saķēra to ar savu spīli, un muļķa karūsiņa pāršķēlās vidū pušu.

Karūsiņas briesmīgi izbijās, aizbēga — kur kurā. Bet izsalkušais vēzis sāka mierīgi ēst.

Vēzis dīķī dzīvoja pārticībā. Caurām dienām viņš atpūtās dūņās. Naktīs viņš klejoja apkārt, taustīja ar ūsām dīķa dibenu un zāH, ķēra ar savām spīlēm lēnīgos gliemežus.

Udensķirzakas un karūsiņas tagad baidījās no viņa un nelaida to sev tuvumā. Taču vēzim pietika gliemežu: viņš tos apēda ar visām mājiņām, un no tādas barības viņa bruņas kļuva vēl cietākas.

Bet ūdens dīķī bija sasmacis un gļotains. Un vēzis atkal ilgojās nokļūt tur, kur ziemo vēži.

Kādu vakaru sāka līt lietus. Lija visu nakti, un pret rītu ūdens dīķī pacēlās, sāka plūst pāri malām. Straume satvēra vēzi un nesa to projām no dīķa, atsita pret kādu celmu, satvēra atkal un iesvieda grāvī.

Vēzis par to tikai nopriecājās, izplēta plato asti, sāka plikšķināt ar to pa ūdeni un atmuguriski vien, atmuguriski vien gan līda, gan peldēja.

Bet lietus nostājās, grāvis kļuva seklāks, peldēt vairs nevarēja. Vēzis tikai līda.

Viņš līda ilgi. Dienā atpūtās, bet naktī devās atkal ceļā. Pirmais grāvis iegriezās otrā, otrs — trešajā, trešais — ceturtajā; bet viņš visu laiku kāpās un kāpās atmuguriski, līda un līda, tomēr nekur nevarēja aizlīst, nevarēja izkļūt ārā no daudzajiem grāvjiem.

Desmitajā ceļojuma diena viņš, briesmīgi izsalcis, noslēpās zem kādas siekstas un sāka gaidīt, vai nelīdīs garām kāds gliemezis, nepeldēs kāda zivtiņa vai varde.

Sēž zem siekstas un dzird: plunkš! Kaut kas smags no malas ievēlās grāvī.

Un vēzis redz: uz viņa pusi peld kāds ūsains zvērs ar resnu purnu, īsām ķepām, gandrīz kaķēna lielumā.

Citreiz vēzis būtu izbi jies, atkāpies no tāda briesmīga nezvēra. Tomēr bads nav brālis. Kaut kas taču vēderā jāliek.

Vēzis palaida zvēru sev garām, bet tad satvēra savā spīlē tā resno, spalvaino asti. Cerēja, ka nokniebs asti kā ar dzirklēm. Nekā. Zvērs — tā bija ūdensžurka — parāva, un vēzis kā spalviņa izlidoja no siekstas apakšas. Žurka pasita asti uz otru pusi, un — krākt! — vēža spīle pārlūza vidū pušu.

Vēzis nokrita grāvja dibenā un turpat palika. Bet žurka ar vēža spīli astē aizpeldēja tālāk. Labi vēl, ka nebija metusies vēzim virsū ar saviem briesmīgajiem zobiem, — tad vēzi nebūtu glābušas pat stiprās bruņas.

Vēzis devās tālāk ar vienu spīli.

Viņš atrada ūdenszāles un saēdās tās. Pēc tam iekļuva dūņās. Te viņš sāka taustīties ar savām dakšainajām kājiņām. Kreisā pakaļējā kājiņa uztaustīja un satvēra dūņās tārpu. No kājiņas kājiņā, no kājiņas kājiņā, no kājiņas kājiņā — vēzis tārpu ielaida sev mutē.

Ieturējies viņš līda tālāk.

Ceļošana pa grāvjiem bija ilgusi jau veselu mēnesi, kad vēzis pēkšņi sāka justies nelabi, tik nelabi, ka nebija spējīgs turpināt savu ceļojumu; viņš sāka ar asti rakties krasta smiltīs. Tikko bija paspējis smiltīs izrakt sev alu, kad viņam uznāca krampji.

Vēzis meta čaulu. Viņš atkrita augšpēdu; viņa aste gan savilkās, gan atlaidās, ūsas raustījās. Pēc tam viņš uzreiz izstiepās — viņa bruņas uz vēdera pārsprāga — un no tām spraucās ārā mīksta, sārtbrūna miesa. Vēl viens stiprs rāviens ar asti — un vēzis izlīda no savas vecās čaulas. Nedzīvās, ūsainās bruņas izvēlās no aliņas. Tās bija tukšas un vieglas. Spēcīga straume veco čaulu aizvilka pa dibenu, pacēla un aiznesa.

Bet mālainajā aliņā palika dzīvais vēzis — tik mīksts un nevarīgs tagad, ka pat gliemezis viņu varētu sabadīt ar saviem radziņiem.

Pagāja diena pēc dienas, bet vēzis visu laiku gulēja nekustēdamies. Pamazām viņa ķermenis sacietēja, no jauna sāka pārklāties ar cietām bruņām. Tikai tagad tās vairs nebija melnas, bet sarkanīgi brūnas.

Un tavu brīnumu: žurkas atrautā spīle drīz vien atauga nq jauna.

Vēzis izlīda no savas alas un ar jauniem spēkiem devās ceļi uz turieni, kur vēži ziemo.

No grāvja grāvī, no strauta strautā līda pacietīgais vēzis Viņa bruņas kļuva tumšākas. Dienas kļuva īsākas, bieži lija pa ūdens virsu peldēja vieglas zelta laiviņas — no kokiem nobirušās lapiņas. Naktīs ūdens pārklājās ar plānu ledus kārtiņu

Upīte ietecēja upītē, upīte traucās uz upi.

Pacietīgais vēzis peldēja un peldēja pa upītēm un beidzol iekļuva upē ar mālainiem krastiem. ļ

Stāvajos krastos zem ūdens vairākos stāvos izurbtas sīkas aliņas tāpat kā augšā virs ūdens stāvajā krastā čurkstīšu ligzdas. Un no katras aliņas raugās ārā vēzis, kustina ūsas, draud ar savām spīlēm. Vesela vēžu pilsēta.

Ceļotājs vēzis nopriecājās. Krastā viņš atrada brīvu vietiņu un izraka te ērtu jo ērtu aliņu. Saēdās krietni un nolikās uz ziemasguļu kā lācis migā.

Un bija jau arī laiks: sniga sniegs, un ūdens aizsala.

Ieeju savā alā vēzis aizsprostoja ar savām lielajām spīlēm, — pamēģini, tiec tam klāt!

Un aizmiga.

Tā ziemo visi vēži.

SARKANAIS KALNIŅŠ

Ciks bija jauns zvirbulēns ar rudu galvu. Kad viņš bija gadu vecs, viņš apprecēja Ciriku un nolēma uzsākt dzīvi pats savā mājā.

—    Cik, — ieteicās Cirika zvirbuļu valodā, — Cik, bet kur mēs sev ierīkosim lizdu? Mūsu dārza kokos visi dobumi jau aizņemti.

—    Liela nu nelaime! — Ciks atbildēja, protams, arī zvirbuļu valodā. — Izdzīsim kādu kaimiņu no viņa mājas un ieņemsim tā dobumu.

Ciks bija liels kauslis un tagad priecājās, ka radusies tāda izdevība parādīt savu drošsirdību Cirikai. Un, pirms vēl miermīlīgā Cirika paspēja viņu atturēt, Ciks aizspurdza no zara un aizšāvās pie lielā pīlādža dobuma. Tanī dzīvoja viņa kaimiņš, tāds pats jauns zvirbulis kā Ciks.

Saimnieka nebija mājās.

«Ielavīšos dobumā,» Ciks nolēma, «bet, kad atlaidīsies saimnieks, sākšu saukt, ka viņš grib atņemt manu māju. Salaidīsies vecie zvirbuļi, un mēs vēl krietni sadosim kaimiņam!»

Ciks bija pavisam aizmirsis, ka arī kaimiņš jau apprecējies un tā sieva jau piekto dienu taisa dobumā lizdu.

Tikko Ciks iebāza galvu dobumā, — knaukt! — kāds viņam sāpīgi iecirta pa degunu. Ciks iečiepstējās un atlēca no dobuma. Bet aizmugurē jau kaimiņš metās tam virsū. Ķērkdami viņi atsitas viens pret otru gaisā, nokrita zemē, saķērās un ievēlās grāvī.

Ciks kāvās dūšīgi, un viņa k.iimiņam jau gāja plāni. Bet uz cīņas troksni no visa dārza salaidās vecie zvirbuļi. Tie tūlīt izzināja, kas vainīgs, kas ne, un tik pamatīgi saplukāju Ciku, k;i tas pat neattapa, kā bija no tiem aizmucis.

Ciks pilnīgi atjēdzās tikai kādos krūmos, kur viņš agrāk nekad nebija bijis. Visi kauli viņam vēl sāpēja.

Viņam blakus sēdēja pārbiedētā Cirika.

—    Cik! — viņa ieteicās tik sēri, ka tas droši vien būtu sācis raudāt, ja tikai zvirbuļi būtu spējīgi raudāt. — Cik, mēs tagad nekad vairs neatgriezīsimies mūsu dārzā! Kur mēs tagad perē-

irn bērniņus?

Ciks arī pats saprata, ka viņš nedrīkst rādīties vecajiem zvirbuļiem acīs: tie viņu bez žēlastības noknābs. Tomēr viņš negribēja Cirikai ierādīt, ka viņam bail. Ar knābi sakārtojis savas saburzītās spalvas, mazliet atpūties, viņš bezbēdīgi ieteicās:

—   Liela nu nelaime! Mēs sameklēsim citu vietu, vēl daudz labāku!

Un viņi devās uz labu laimi meklēt jaunu vietu, kur apmesties.

Tikko viņi bija izlaidušies no krūmiem, tie atradās jautri burbuļojošas zilas upes krastā. Aiz upes pacēlās augsts jo augsts rnilšu un sarkanā māla kalns. Kraujai pašā augšā bija redzami ļoti daudz dobumu un nelielu alu. Pie lielākiem dobumiem pārīšos sēdēja kovārņi un brūnie piekūni, bet no mazākajām alām ik mirkli laidās ārā veiklās čurkstītes. Veseliem bariem tās viegli šaudījās gar kraujas malu.

—    Paskat, cik viņiem te jautri! — Cirika ieteicās. — Taisīsim mēs arī savu lizdiņu šeit Sarkanajā kalniņā.

Ciks diezgan bailīgi paskatījās uz piekūniem un kovārņiem. Viņš domāja: «Curkstītēm labi — viņas pašas var izrakt sev alu • iniltīs. Bet vai man ar varu jāatņem sveša lizdiņa?» Un viņam ,.itkal iesāpējās visi kauliņi.

—         Nē, — viņš atteica, — man te nepatīk: tāds troksnis, ka kurls var palikt.

Un viņi laidās tālāk. Tālāk bija birzs un aiz tās — māja ar dēļu šķūni.

Ciks un Čirika nolaidās uz šķūņa jumta. Ciks tūlīt ievēroja, ka te nav ne zvirbuļu, ne bezdelīgu.

—    Šeit mums būs laba dzīve! — viņš priecīgi teica Cirikai. Lūk, cik te pagalmā daudz izkaisītu graudu un drupatu. Mēs

te būsim vieni paši un nevienu citu neielaidīsim.

—         Ssst! — iečukstējās Cirika. — Skaties, kāds briesmonis tur, uz lieveņa!

Un patiesi: uz lieveņa gulēja resns, ruds runcis.

—         Liela nu nelaime! — Čiks drošsirdīgi iesaucās. — Ko viņš mums var padarīt? Paskaties, es viņu tūlīt!. . .

Viņš nolaidās no jumta un tik strauji šāvās runcim virsū, ka Cirika pat iebrēcās.

Bet Ciks ļoti veikli uzķēra maizes drupatiņu turpat runcim pie paša purna un — viens divi — bija atpakaļ uz jumta.

Runcis pat nepakustējās, tikai pavēra vienu aci un uzmanīgi paskatījās pārgalvī.

—    Vai redzēji? — Ciks lielījās. — Un tu vēl baidies!

Cirika neielaidās ar Ciku nekādos strīdos, un abi sāka izlūkot visērtāko vietu lizdai.

Viņi izvēlējās platu spraugu zem šķūņa jumta. Uz šejieni viņi nesa vispirms salmus, pēc tam zirgu astrus, putnu dūnas un spalvas.

Nepagāja ne nedēļa, kad Cirika bija iedējusi lizdā pirmo oliņu — maziņu, pārklātu sārti brūniem punktiņiem. Ciks par to bija tik priecīgs, ka savai sievai un sev par godu sacerēja pat dziesmiņu:

Cirik, Cik — čik,

Cirik, Cik — čik,

Cikī — čikī — čikl — čikī,

Cikī, Cik, Cirik!

Dziesmiņas vārdiem gan nebija sevišķas nozīmes, bet to varēja ļoti viegli dziedāt, lēkājot pa žogu.

Kad lizdiņā bija sadētas sešas oliņas, Cirika sēdās perēt.

Ciks aizlaidās lasīt viņai tārpiņus un ķert mušas, jo tagad viņai vajadzēja vieglu barību. Viņš bija drusku aizkavējies, un Cirikai gribējās palūkoties, kur viņš ir.

Tikko zvirbuliene izbāza knābi pa spraugu, no jumta malas pēc tās pastiepās rūsgana ķepa ar izlaistiem nagiem. Cirika izrāvās, bet vesels spalvu kušķis palika runcim nagos. Vēl tikai mazliet — un viņas dziesmiņa būtu nodziedāta.

Runcis noskatījās zvirbulienei nopakaļus, tad ielaida spraugā ķepu un izvilka uzreiz visu lizdu — veselu būkšķi salmu, spalvu un dūnu. Velti kliedza Cirika, velti droši virsū runcim metās Ciks, kas bija piesteidzies, — neviens nenāca viņiem palīgā. Rudais laupītājs itin mierīgi apēda visas sešas viņu dārgās oliņas. Vējš paķēra tukšo, vieglo lizdiņu un nosvieda no jumta zemē.

Tai pašā dienā abi zvirbuļi atstāja šķūni uz visiem laikiem un pārgāja dzīvot birzī, tālāk no rudā runča.

Birzī viņiem drīz palaimējās atrast tukšu dobumu. Viņi atkal steidzās sanest salmus un veselu nedēļu pūlējās, taisīdami lizdu.

Viņiem kaimiņos dzīvoja žubīšu pāris ar resniem knābjiem, raibais mušķērājs ar sievu un lepni izgreznojies ciglis ar sievu. Katram putnu pārim bija sava māja; barības pietika visiem, bet Čiks jau paguva izkauties ar saviem kaimiņiem — bez kāda iemesla, vienīgi lai parādītu, cik viņš ir drošsirdīgs un stiprs.

Tomēr žubīšu tēvs izrādījās stiprāks par Ciku un krietni sadeva ķildniekam. Pēc tam Čiks kļuva uzmanīgāks. Tagad viņš vairs neskrēja virsū kauties, tikai skurināja spalvas un ķildīgi čiepstēja, kad kāds no kaimiņiem laidās garām. Bet kaimiņi uz Čiku par to nedusmojās; tiem arī patika padižoties citu priekšā ar savu spēku un drošsirdību.

Dzīvoja mierīgi, kamēr uzbruka nelaime.

Pirmais trauksmi sacēla žubīšu tēvs. Viņš dzīvoja no zvirbuļiem visattālāk, tomēr Čiks sadzirdēja viņa trauksmaino saucienu: rum-pink-pink, rum-pink-pink!

—   Ašāk, ašāk! — Čiks uzsauca Čirikai. — Vai dzirdi: žubīte sauc — draud briesmas!

Un patiesi: viņiem tuvojās kaut kas briesmīgs. Pēc žubītes iebrēcās arī ciglis un tad arī raibais mušķērājs. Pēdējais dzīvoja tikai četru koku atstatumā no zvirbuļiem. Ja jau mušķērājs bija ieraudzījis ienaidnieku, tad tas vairs nevarēja būt tālu.

Čirika izlaidās no dobuma un nosēdās Čikam blakus uz zara. Kaimiņi bija viņiem paziņojuši par briesmām, un viņi bija sagatavojušies stāties briesmām pretī.

Krūmos pazibēja kuplas, rūsganas spalvas, un zvirbuļu ļaunais ienaidnieks — runcis — iznāca klajumā. Runcis redzēja, ka kaimiņi jau bija paziņojuši zvirbuļiem par viņu un tagad vairs nebūs iespējams noķert Čiriku lizdā. Runcis dusmojās.

Pēkšņi runča astes gals zālē sakustējās, acis piemiedzās: runcis bija ieraudzījis dobumu. Nekas, kāds pusducis zvirbuļu olu nebūtu peļamas brokastis! Runcis aplaizījās. Viņš uzlīda koka un ielaida ķepu dobumā.

Ciks un Cirika sāka tā brēkt, ka skanēja visa birzs. Bet ari tagad neviens viņiem nenāca palīgā. Kaimiņi sēdēja katrs savā vietā un bailēs skaļi brēca. Katrs pārītis baidījās par savu māju.

Runcis saķēra ar nagiem lizdu un izvilka to no dobuma.

Taču šoreiz viņš bija atnācis par daudz agri: lizdā olu vēl nebija, lai kā viņš meklēja.

Tad viņš aizsvieda lizdu un pats nolaidās zemē. Zvirbuļi viņu pavadīja, skaļi čiepstēdami.

Pie pašiem krūmiem runcis apstājās un pagriezās pret zvirbuļiem ar tādu skatienu, it kā gribētu teikt:

«Pagaidiet, mīļie, pagaidiet! Nekur jums no manis neizsprukt! Taisiet sev jaunu lizdu, kur vien gribat, izperējiet bērnus, bet es atnākšu un apēdīšu jūs visus kopā.»

Un runcis tik draudīgi nospraustajās, ka Cirika bailēs nodrebēja.

Runcis aizgāja, bet Čiks un Cirika palika bēdājoties pie izpostītās lizdas. Beidzot Cirika ieteicās:

—         Cik, pēc dažām dienām man visādā ziņā būs jauna oliņa. Laidīsimies drīzāk un sameklēsim sev vietiņu kaut kur aiz upes. Tur gan runcis mūs nedabūs rokā.

Cirika nezināja, ka pāri upei ved tilts un ka runcis bieži staigā pa šo tiltu. Arī Ciks to nezināja.

—    Laidīsimies, — viņš bija ar mieru.

Un viņi aizlaidās.

Drīz viņi nokļuva Sarkanā kalniņa pakājē.

—         Laidieties pie mums, laidieties pie mums! — viņiem sauca pretī čurkstītes savā valodā. — Mums šeit Sarkanajā kalniņā ir jautra, draudzīga dzīve.

—   Jā, — Ciks sauca pretī, — bet vēlāk kausities.

—         Kādēļ mums kauties? — čurkstītes atbildēja. — Virs upes mums visiem pietiek mušiņu, mums Sarkanajā kalniņā ir daudz tukšu aliņu, izvēlies, kādu gribi,

—    Bet piekūni? Un kovārņi? — nelikās mierā Ciks.

—         Piekūni ķer sev laukos sienāžus un peles. Mūs viņi neaiztiek. Mēs visi dzīvojam draudzīgi.

Arī Cirika ieteicās:

—   Mēs laidāmies abi, Cik, laidāmies, tomēr jaukākas vietas par šo nekur neredzējām. Paliksim šeit.

—    Nu, labi, — Ciks padevās, — ja te ir brīvas aliņas un viņi apsola nekauties, varam pamēģināt..

Viņi nolaidās pie kalna, un patiesi — ne piekūni, ne kovārņi viņus neaiztika.

Ciks ar Ciriku nu izmeklēja aliņu pēc patikas: lai tā nebūtu visai dziļa, un lai ieeja būtu platāka. Atrada divas tādas blakus.

Vienā viņi ietaisīja lizdu, un Cirika nosēdās perēt, bet otrā Ciks pavadīja naktis.

Curkstītēm, kovārņiem, piekūniem — visiem bērni jau sen bija izperēti. Vienīgi Cirika pacietīgi sēdēja savā tumšajā aliņā. Ciks no agra rīta līdz vēlam vakaram nesa viņai tur pārtiku.

Pagāja divas nedēļas. Rudais runcis nerādījās. Zvirbuļi jau bija paspējuši viņu aizmirst.

Ciks ar nepacietību gaidīja mazuļus. Katru reizi, atnesis Cirikaī tārpu vai mušu, viņš prasīja:

—   Vai knābā?

—    Nē, vēl neknābā.

—    Bet vai drīz sāks?

—   Drīz, drīz! — Cirika pacietīgi atbildēja.

Kādu rītu Cirika pasauca viņu no sava dpbuma:

—   Laidies drīzāk: viens ieknābājās!

Ciks tūlīt iešāvās lizdā. Te viņš dzirdēja, ka vienā olā putnēns tikko dzirdami ar sīko knābīti piesita pie čaumalas. Cirika ļoti uzmanīgi tam palīdzēja: pārknāba čaumalu vairākās vietās.

Pagāja kāds brīdis, un putnēns izšķīlās no oliņas — sīciņš un neredzīgs. Tieva, tieva kakliņa galā kratījās liela, kaila galva.

—   Cik viņš smieklīgs! — Ciks brīnījās.

—   Nemaz nav smieklīgs! — Cirika apvainojās. — Ļoti skaists bērniņš. Bet tev te nav nekas darāms, paņem čaumaliņu un aizsvied kaut kur tālāk no lizdas.

Kamēr Ciks aiznesa čaumalas, izšķīlās vēl otrs putnēns un Arī trešais jau knikstināja.

Sajā brīdī Sarkanajā kalniņā sākās trauksme.

Savā aliņā zvirbuļi izdzirdēja, ka spiedzīgi brēc čurkstes.

Ciks izlēca ārā un atgriezās ar vēsti, ka rūsganais runcis lienot augšā pa krauju.

—   Viņš mani ieraudzīja, — Ciks sauca. — Viņš tūlīt būs šeit un izraus mūs ārā ar visiem bērniņiem: ašāk, ašāk laidīsimies no šejienes prom!

—   Nē, — Cirika žēli atteica. — Es nekur nelaidīšos prom no saviem mazuļiem. Lai notiek kas notikdams.

Un, lai kā Čiks viņu sauca, Čirika neatstāja mājokli.

Tad Ciks izmetās no aliņas un kā ārprātīgs metās virsū runcim. Bet runcis līda un līda pa krauju uz augšu. Kā mākonis runcim apkārt vijās čurkstes, ķērkdami steidzās palīgā kovārņi un piekūni.

Runcis ātri uzlīda augšā un ar ķepu pieķērās aliņas malai. Vel viņam atlika tikai iebāzt otru ķepu pēc lizdas un izvilkt to līdz ar Ciriku, putnēniem un oliņām.

Šai mirklī viens piekūns ieknāba runcim astē, otrs — galvā, bet divi kovārņi iecirta pa muguru.

Runcis sāpēs iešņācās, pagriezās un gribēja saķert putnus ar priekšķepām. Bet putni izvairījās, un runcis kūleņiem novēlās lejā. Viņam nebija kur pieķerties: smiltis bruka zemē līdz ar viņu, un jo tālāk, jo ātrāk, jo tālāk, jo ātrāk..,

Putni vairs nesaredzēja runci: no kraujas bruka zemē vienīgi sarkans putekļu mākonis. Plunkš! — un mākonis norima virs ūdens. Kad tas izklīda, putni ieraudzīja upes vidū slapju runča galvu. Čiks lidinājās virs ūdens un knāba runcim pakausī.

Runcis pārpeldēja upi un izlīda krastā. Bet arī te vēl Čiks nelika to mierā. Runcis bija tā sabijies, ka neuzdrošinājās ķert viņu ciet, ierāva slapjo asti un lēcieniem vien metās projām uz mājām.

No tā laika vairs ne reizi rudais runcis netika manīts Sarkanajā kalniņā.

Cirika mierīgi izperēja sešus putnēnus un pēc kāda laiciņa vēl sešus, un visi tie palika dzīrot tukšajās čurkstu lizdās.

Bet Ciks vairs neķildojās ar kaimiņiem un sevišķi sadraudzējās ar čurkstēm.

DZEGUZĒNS

Dzeguze tupēja bērzā birzs vidū.

Viņai apkārt visu laiku ņirbēja spārni. Putni noraizējušies laidelējās starp kokiem, izlūkoja ērtus stūrīšus, nesa spalviņas, sūnas, zāli.

Drīz vajadzēja nākt pasaulē mazajiem putniņiem. Putni rūpējās par tiem. Viņi steidzās, vija lizdas, taisīja, mūrēja.

Bet dzeguzei bija savas rūpes. Viņa taču neprot ne lizdu vīt, ne mazuļus audzināt. Viņa sēdēja un domāja:

«Es te pasēdēšu un palūkošos uz putniem. Kas uztaisīs vislabāko lizdiņu, tam ari piesviedīšu savu oliņu.»

Un dzeguze vēroja putnus, ieslēpusies biezajā lapotnē. Putni viņu nepamanīja.

Cielaviņa, čipste un vītītes ķauķītis uztaisīja sev lizdiņas zemē. Viņi tik labi tās ieslēpa zālē, ka pat pāris soļu attālumā nevarēja lizdu pamanīt.

Dzeguze nodomāja:

«Sīs lizdas ir ļoti veikli noslēptas! Bet ja nu negaidīti pienāk govs, nejauši uzkāpj lizdai un nospiež manu mazuli? Savu olu es gan nelikšu ne cielaviņas, ne čipstes, ne vītītes ķauķīša lizdā.»

Viņa sāka izlūkot citas lizdas.

Lakstīgala un upes ķauķis novija lizdas krūmos.

Dzeguzei patika viņu lizdas. Bet te atlaidās zaglīgais sīlis ar zilajām spalvām spārnos. Visi putni metās viņam virsū un centās to aizdzīt no savām lizdām.

Dzeguze nodomāja:

«Sīlis uzmeklēs ikvienu lizdu, pat lakstīgalas un upes ķauķa. Un izvilks no turienes arī manu mazuli. Kur gan lai es piesviežu savu olu?»

Tad dzeguze ieraudzīja mazo raibo mušķērāju māti. Tā izlaidās no vecas liepas dobuma un aizskrēja putniem palīgā aizdzīt sīli.

«Lūk, lieliska lizdiņa manam mazulim!» dzeguze nodomāja. «Dobumā govs viņu nevarēs sabradāt un arī sīlis nedabūs. Piesviedīšu savu olu mušķērāju mātei!»

Kamēr raibā mušķērāju māte dzinās pakaļ sīlim, dzeguze nolaidās no bērza un izdēja olu uz kailas zemes. Pēc tam paķēra olu knābī, pielaidās pie liepas, iebāza galvu dobumā un uzmanīgi ielaida olu mušķērāja lizdā.

Dzeguze bija ļoti priecīga, ka beidzot nogādājusi olu drošā vietā.

«Cik es esmu izveicīga!» dzeguze nopriecājās, laizdamās projām. «Ne katrai dzeguzei ienāks prātā ielaist savu olu mušķērāju dobumā.»

Putni aizdzina sīli no birzs, un mušķērāju māte atgriezās savā dobumā. Viņa pat nepamanīja, ka tagad lizdā viena lieka ola. Jaunā >ola bija gandrīz tikpat liela kā pašas četras oliņas. Viņai vajadzēja tās pārskaitīt, taču mazā mušķērāju māte neprata skaitīt pat līdz trīs. Tā mierīgi nosēdās perēt.

Perēt vajadzēja diezgan ilgi — veselas divas nedēļas. Bet mušķērāju māte negarlaikojās.

Viņa labprāt sēdēja savā dobumā. Dobums nebija ne plats, ne arī dziļš, bet ļoti ērts. Mušķērāju mātei sevišķi patika, ka ieeja dobumā bija šaura. Viņa pati ar pūlēm tanī ielīda. Bet toties viņa varēja būt droša, ka neviens neielavīsies viņas lizdā, kamēr tā būs aizlaidusies meklēt saviem bērniem barību.

Kad mušķērāju mātei iegribējās ēst, viņa sauca savu vīru — raibo mušķērāju. Tas atlaidās un nosēdās viņas vietā. Viņš pacietīgi gaidīja, kamēr sieva pielasīs pilnu vēderu ar tauriņiem, odiem un mušām. Kad sieva atgriezās, viņš aizspurdza turpat pretī dobumam uz zara un jautri dziedāja:

Ciki — cirti! Griesti — griesti!

Pie tam viņš ātri grozīja savu taisno, melno astīti un purināja raibos svārciņus.

Mušķērāja dziesma bija īsa, bet viņa sieva to vienmēr klausījās ar lielu patiku.

Beidzot mušķērāju māte juta, ka kaut kas tā kā sakustējās zem viņas. Tas bija pirmais mazulis — kails, akls. Viņš ķepurojās starp olas čaumalām. Mušķērāju māte tūlīt aiznesa čaumalas no lizdas.

Drīz izšķīlās vēl trīs putnēni. Tagad mušķērāju pārim bija daudz rūpju. Vajadzēja paēdināt četrus mazuļus un izperēt vēl piekto oliņu.

Tā pagāja dažas dienas. Četri mazie putniņi pieauga un pārklājās ar pūkām.

Tikai tagad no olas izšķīlās piektais putnēns. Tam bija ļoti

resna galva un plata mute; ar plēvi pārvilkušies acu āboli bija izspiedušies uz āru. Viņš bija tāds dzīslains un lempīgs.

Mušķērājs ieteicās:

—   Man nemaz nepatīk šis nejaucēns. Sviedīsim viņu ārā no lizdas.

—    Kas tev prātā! — sieva izbijusies iesaucās. — Viņš taču nav vainīgs, ka tāds piedzimis.

No šī brīža mušķērāju pāris vairs nepazina atpūtu. Līdz pat vēlai naktij viņi nesa mazajiem barību un tīrīja lizdu. Visēdelīgākais bija piektais putnēns.

Bet trešajā dienā notika nelaime.

Mušķērājs ar sievu bija aizlaidušies meklēt barību. Atgriezušies viņi ieraudzīja divus savus pūkainos mazuļus zemē pie liepas. Tie bija ar galvu nokrituši uz saknēm un nositušies.

Bet kā tie bija varējuši izvelties no dobuma?

Mušķērāju pārim nebija vaļas ne sērot, ne domāt. Pārējie putnēni lizdā neatlaidīgi prasīja ēst. Visskaļak brēca nejaucēns. Mušķērāju tēvs ar māti pēc kārtas bāza viņam rīklē atnesto barību. Un tūlīt atkal aizlaidās.

Tad nejaucēns palīda apakšā vienam savam brālītim, kas vēl bija palicis dobumā. Brālītis mazliet paķepurojās un ierīkojās nejaucēnam muguras bedrītē.

Nu nejaucēns atbalstīja galvu dobuma dibenā. Ar saviem plānajiem, kailajiem spārniņiem viņš kā ar rokām atspērās pret sienām un ar asti spraucās ārā no dobuma.

Pūkainais mazulis, kas tupēja nejaucēnam muguras bedrītē, parādījās pie dobuma malas. Šajā brīdī pie liepas pielaidās mušķērāju māte ar tauriņu knābī. Viņa redzēja: pēkšņi no apakšas kāds pasvieda augšup viņas pūkaino mazuli.

Tas izkrita no dobuma, nevarīgi apmeta gaisā kūleņus un nokrita zemē.

Šausmās mušķērāju māte izlaida no knābja tauriņu, iebrēcās un metās pie mazuļa. Tas bija jau pagalam.

Mušķērāju māte arī vēl tagad nesaprata, ka no lizdas viņas pūkainos mazuļus sviež ārā nejaucēns. Un kas to būtu iedomājies,

ka tas ir tik ļauns? Viņš taču bija vēl tikai trīs dienas vecs. Vēl' pavisam bez spalvām un akls.

Kad mušķērāju māte atkal aizlaidās, viņš tādā pašā kārtā uzdabūja sev uz muguras ceturto — pēdējo — brālīti. Un tāpat, atspēries ar galvu un spārniņiem, viņš ar negaidītu un stipru grudienu izgrūda to no dobuma.

Tagad viņš bija palicis lizdā viens. Mušķērāju pārītis pabēdājās, pabēdājās pēc saviem pūkainajiem bērniņiem, tomēr nekā vairs nevarēja darīt — ņēmās ēdināt vienu pašu nejaucēnu. Un tas auga ne dienām, bet stundām. Viņam atvērās acis.

— Paskaties, cik resns viņš k]uvis, — teica mušķērājs sievai, kad viņi sastapās pie dobuma ar mušiņām knābjos. — Un: kāds viņš rīma: nekad nav diezgan šim velnēnam!

Bet māte vairs nebaiļojās par dēlu. Viņa zināja, ka arī labais tēvs tā runā tikai runāšanas pēc.

Taču nepieēdināmais putnēns auga un auga. Un rijība auga līdz ar pašu. Lai cik daudz barības viņam pienesa, — vienmēr tās vēl bija par maz.

Viņš tagad bija izaudzis jau tik liels, ka viens pats piepildīja

visu dobumu. Viņš apauga rūsganām spalvām ar brūniem plankumiem, bet vienmēr vēl pīkstēja, kā mazs būdams, un prasīja ēst.

—    Ko lai iesākam? — bažīgi jautāja mušķērājs sievai. — Viņš jau tagad izaudzis lielāks par mums. Un nepavisam neizskatās pēc jauna mušķērāja.

—   Es arī pati redzu, ka viņš nav mūsu īstais dēls, — skumji ieteicās māte. — Tas ir dzeguzēns. Bet tagad jau vairs nevar nekā darīt: nevar taču viņu atstāt, lai nobeidzas bada nāvē. Viņš ir mūsu audžubērns. Mums viņš jāizaudzina.

Un viņi baroja to no agra rīta līdz vēlam vakaram.

Pagāja vasara. Arvien biežāk pūta stiprs rudens vējš, vecā liepa drebēja un čīkstēja kā brāzienos. Putni birzī gatavojās laisties projām uz dienvidiem.

Cielaviņa, čipste, ķauķītis, lakstīgala un dārza ķauķis posās ■ceļā līdz ar saviem bērniņiem. Viņi aicināja līdz arī mušķērāju pāri.

Bet tie tikai klusu kratīja galvas un rādīja uz veco liepu. Tur no dobuma bija dzirdama badīgā pīkstēšana, un no cauruma stiepās ārā plati atvērtais dzeguzēna knābis.

Mušķērāju māte katru dienu lūdza, lai dzeguzēns lien ārā no lizdas.

—    Skaties, — viņa tam teica, — kjūst arvien aukstāks. Ir tev, ir mums laiks laisties projām. Un ir arī nedroši palikt lizdā: vējš ar katru dienu pieņemas, tā vien raugies, vecā liepa nolūzīs!

Tomēr dzeguzēns tikai grozīja galvu un tupēja kā tupējis dobumā.

Pienāca pavisam auksts rudens; nozuda mušas un tauriņi. Beidzot mušķērājs teica sievai:

—   Mēs vairs ilgāk šeit nevaram palikt. Laidīsimies projām, kamēr paši neesam nobeigušies badā. Mums tikpat vairs nav nekā, ar ko barot dzeguzēnu. Ja mūsu vairs nebūs, viņš drīz vien jutīs izsalkumu un izlīdīs no dobuma.

Mušķērāja sieva paklausīja vīru. Pēdējo reizi viņi vēl paēdināja savu audžubērnu. Pēc tam izlaidās no birzs un devās prom uz dienvidiem.

Dzeguzēns palika viens pats. Drīz viņam iegribējās ēst, un viņš sāka brēkt. Tomēr neviens nelaidās pie viņa.

Velti viņš pūlējās izbāzt galvu tālāk ārā no dobuma, grozīja to uz visām pusēm un brēca arvien skaļāk un skaļāk. Mušķērāju pāris jau bija tālu un vairs nedzirdēja viņa brēcienus. Pret vakaru dzeguzēns pavisam aizsmaka no brēkšanas, bet tupēja kā: tupējis lizdā.

Naktī sacēlās vētra. Lietus šļācās dobumā.

Dzeguzēns sarāvies piespiedās pie pašas sienas. Viņš drebēja no aukstuma un bailēm.

Vējš bija tik stiprs, ka vecā liepa šūpojās kā zāļu stiebriņš, un stipri čīkstēja. Likās, ka nupat, nupat tā pāršķelsies no saknēm līdz pašai galotnei.

Pret rītu vētra norima. Dzeguzēns vēl vienmēr tupēja piespiedies pie sienas. Viņš vēl nebija atguvies no bailēm.

Kad saule bija uzkāpusi augstu pie debesīm, tās stari iespīdēja arī dobumā un sasildīja slapjo dzeguzēnu.

Pa nakti viņš bija atguvis balsi. Taču no bada viņš bija kļuvis tik nespēcīgs, ka nevarēja piecelties kājās un izbāzt galvu no dobuma.

Dienā kāds zēns ar meiteni ieradās birzī.

Vējš pacēla no zemes dzeltenās lapas un virpuļoja tās gaisā. Bērni skraidīja un ķēra tās. Pēc tam viņi sāka rotaļāties un slēpties viens no otra. Zēns aizslēpās aiz vecās liepas stumbra.

Pēkšņi viņam likās, it kā dziļi kokā brēktu putns.

Puisēns pacēla galvu, ieraudzīja dobumu un uzlīda kokā.

—         Nāc šurp! — viņš uzsauca māsai. — Šeit dobumā sēž dzeguze.

Meitene atskrēja un lūdza brāli, lai tas putnu nonesot lejā.

—         Es nevaru roku iebāzt dobumā! — zēns teica. — Caurums pārāk mazs.

—         Tad es baidīšu dzeguzi, — meitene teica, — bet tu viņu saķer, kad tā līdīs ārā.

Meitene sāka ar nūju dauzīt pa stumbru.

Dobumā sacēlās apdullinošs troksnis. Dzeguzēns saņēma pēdējos spēkus, atspērās ar kājām un spārniem pret sienām un

mēģināja izspraukties no dobuma. Tomēr, lai kā viņš arī pūlējās, ārā izkļūt nespēja.

—    Redzi, dzeguze nevar tikt ārā! — meitene iesaucās. — Viņa ir par daudz resna.

—    Pagaidi, — zēns teica, — es viņu tūlīt izvilkšu.

Viņš izņēma no kabatas nazi un izgrieza caurumu lielāku. Kokā bija jāizgriež krietni plats caurums, lai varētu dzeguzēnu izvilkt ārā. Tas jau sen bija izaudzis par lielu dzeguzi un bija trīs reizes resnāks par savu audžumāti mušķērāju. Taču no ilgās sēdēšanas dobumā dzeguzēns bija ļoti neveikls un neprata laisties.

—    Mēs viņu ņemsim sev līdz, — bērni nosprieda, — un ēdināsim un audzināsim.

Garām vecajai liepai uz dienvidiem laidās putni. Viņu vidū bija arī dzeguze.

Viņa ieraudzīja dobumu, kurā pavasarī bija ielaidusi savu olu, un atkal nodomāja:

«Cik es tomēr esmu izveicīga! Cik labi es norīkoju savu bērniņu! Kur gan viņš tagad? Droši vien es viņu sastapšu dienvidos.»

Un dzeguze ātri aizlaidās tālāk.

SATURS

Lapsa un pelīte Mājoklītis …. Skudras piedzīvojumi .

Astes ; Meža mājokliši . . Pirmās medības'6 . Pūce Kur ziemo vēži . Sarkanais kalniņš . Dzeguzēns….

В. В и а н к и. СКАЗКИ Издательство «Лиесма». На латышском языке

Redaktore А. Sprīvule. Māksi, redaktors Н. Purvlņš.

Tehn. redaktore M. Zaumane. Korektore A. Mustapa. Nodota salikšanai 1968. g. 13. augustā. Parakstīta iespiešanai 1968. g. 12. novembri. Tipogrāfijas krltotais papīrs Nr. 1, formāts 70X90/16. 4,50 fiz iespiedi.; 5,27 uzsk. iespiedi.; 3,77 Izdevn. 1. Metiens 60 000 eks. Maksā 17 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 22175./J-2279. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Preses komitejas Poligrāfiskās rūpniecības pārvaldes 2. tipogrāfijā Rīgā, Dzirnavu ielā 57. Pasūt. Nr. 2385.

Ki?

Content

Bianki Vitālijs Pasakas

LAPSA UN PELĪTE

MĀJOKLĪTIS

SKUDRAS PIEDZĪVOJUMI

ASTES

MEŽA MĀJOKLĪŠI

PIRMĀS MEDĪBAS

РŪСЕ

KUR ZIEMO VĒŽI

SARKANAIS KALNIŅŠ

DZEGUZĒNS

SATURS