Rannaps Jans

Pēdējais Baltspatvis

Jans Rannaps

Pēdējais Baltspatvis

SASTAPSANAS

Divi zēni gāja pa Tapinēmes meža taku.

Pirmais virzījās uz priekšu tadā veidā, kādu neviens pieredzējis tūrisma instruktors nebūtu atzinis par labu. Laiku pa laikam viņš paskrēja dažus desmitus metru. Tā bija tāda bērnišķīga lēkāšana, nevis skriešana, ko trīspadsmit gadus veci puikas atļaujas vienīgi tad, ja neviens viņus neredz. Bet tad atkal kādu gabalu viņš gaja it kā klibodams, jo viņš bieži noliecās, lai tuvāk aplūkotu zāļu kumšķīšus un ciņu starpas.

Zēnam bija apaļa seja, un viņa pazode liecinaja, ka ķermeņa svars sen pārsniedz normu. Uzrautais degungals sejas izteiksmi darīja labsirdīgu. Kaut arī zēns bija tukls, tas viņu netraucēja kustēties viegli un veikli. Mazliet pavēris savas biezās lūpas, rokas ļengani nolaidis, galvu uz priekšu paslējis, ar pilnīgi izbalējušiem, ezītī sasukātiem matiem, zēns izskatījās pēc cīkstoņa, kas nostājies uz paklāja. Ieraugot starp kokiem apses ar melniem zaru caurumiem, viņš uzmanīgi gāja tām klāt. Cieši vērdamies kaut kur augšup, viņš ar maiksti padauzīja pa apšu stumbriem, kas skanēja kā bungas. Tad, mazliet nogaidījis, sīkiem solīšiem aiztecēja atpakaļ uz taciņu.

Otrs zēns atradās ap simt metru iepakaļ. Viņa izturēšanās likās vēl dīvaināka. Reizumis tas metās uz vēdera un virzījās uz priekšu vai nu gariem vardes lēcieniem, vai arī, ātri tipinot, četrrāpus. Tā kā zēns devās uz priekšu, slēpdamies te aiz koka, te aiz krūma, tad viņš bieži vien novirzījās no takas. Tomēr viņš vērīgi sekoja visiem takas līkumiem un pagriezieniem.

Taka nāca no Lapukilas ciema. Taisnību sakot, ta bija zvēru taka, jo tā veda uz jūras krastu, kurp stirnas gāja dzert. Sajās birztalās, kuras sagraizīja nelieli pļavu ielāpiņi, cilvēks reti spēra kāju. Pāris reižu mēnesī te cauri izgaja Vaeveres mežsargs ar biseli plecā un ar medību suni Diānu, kas ar savam stīvajām kājām viņam sekoja pa pedam. Vasaras vidū te staigāja pļāvēji, rudenī kāds nejaušs sēņotājs. Turpretim stirnas un pat briedi ar pelēku purnu varēja redzēt katru dienu. Tie jutās šeit kā mājās.

Bija pirmā vasaras nedēļa. Gaiļbiksītes un saulpurenes jau bija noziedējušas. Pļavas tagad raibināja bezdeligactiņas. Par puķēm līgoja bieza smaržu sagša. Reizi pa reizei vējš norāva tai pa gabaliņam un aiznesa to kokos un krūmos taisni zem deguna zeniem, kuri devās uz Tapinemi. Pirmais zēns nelikās to pat manām. Un tas, kurš žagas aiz viņa, jau nu nepavisam.

Pirms gadu simteņiem, pēc daudzu saistošu grāmatu ziņām, ka mūsu zemē, tā ari viņpus plašajām jūrām dzīvojuši vīri, kuri pratuši piezagties stirnai šķēpa sviediena attālumā, pakampt zaķi no migas un kļūt par cita cilvēka ēnu. Sis mākas izzuda lielākoties cilvēku sabiedrības brāzmainās attīstības troksnī, taču kaut kas tomēr bija arī saglabajies. Uz plauktiņa virs desmit gadus vecā Enna Sitama gultas katrā ziņā atradas gramata, kurā ar attēlu palīdzību bija sniegti norādījumi smalkajam un sarežģītajam izlūka darbam. Un poza, kada tobrīd Enris Sitams gulēja uz satrupējuša celma, bija uz mata patapināta no šīs rokasgrāmatas. Acu nenovērsdams, viņš vēroja, ka zēns, kurš gaja viņam pa priekšu, pārpurvota grāvja malā dauzīja vecu bemberainu vītolu. Viņš nevarēja izprast šādas rīcības lietderību, taču klusībā vērtēja to atzinīgi. Nesenaja pēddziņu pārgājienā viņš bija mācījies, ka, zogolies no vienas paslēptuves uz otru, jānogaida izdevīgs moments. Brīdis, kad atskanēja sitieni pa koku stumbriem, viņam šķita īstais.

Zens pameta celmu un mudīgi ieskrēja lazdu krūmā, kurš atradas krietnu gabalu tālāk.

Desmit gadus vecais zēns aiz lepnuma uzpūtās kā pūpēdis. Viņš jutās uzvarētājs. Viņš bija kaķis, tas tur — pele. Aiz smiekliem viņam iekšā viss kutēt kutēja. Taču viņš ir nenojauta, ka tobrīd jau pats bija atmaskots.

Pirmo brīdinājuma signālu par peli noturētais Marduss Māvere saņēma pirms kāda laiciņa netālu no Kosuojas strauta, kad žagatu pāris, izmisīgi žadzinādams, riņķoja virs krūmiem. Un 11u šim pašam Mardusam jau modrības zīmi telegrafēja iepelēks garknābis putniņš.

Marduss Māvere skaidri zināja, ka izturas meža tilbīte, kad viņai nekas nedraud. Ja tā paceļas gaisā, tad tikai tādēļ, lai dziedot planētu lejup.

Tagad mazā jaunu ziņu vācēja un panikas cēlāja jau labu brīdi laidelējās no vienas koka galotnes uz otru. Pašūpojās, pagrozījas un uz leju vien skatījās.

Lai gail Mardusa plaukta nebija grāmatas, kas mācītu sarežģīto izlūkošanas mākslu, tomēr arī viņš šo to bija lasījis. Meža tilbītes nemierīgā laidelēšanās viņam lika atcerēties stāstu par Ūsūrijas tīģeri. Stāstu, kur tīģeris, pamanījis, ka mednieks iet tam pa podam, apmetis līkumu un sācis pašam medniekam mīt uz papežiem.

Marduss Māvere, protams, nebija tīģeris, un tas, kas gaja viņam pa pēdām, diez vai bija mednieka vārda cienīgs, taču gadījums bija pamācošs. Un nu notika tā, ka tad, kad desmit gadus vecais pēddzinis pēc kārtējiem rāpurikšiem paglūnēja no vīgriežu čemuru aizsega uz taku, tur vairs neviena nebija.

Bilžainā grāmata par izlūkiem deva labu padomu, kā nobēgties celmājā. Tur bija parādīts, kā paslepties starp akmeņiem. Taču, par tādu gadījumu, kad zēns, kas tikko gājis tev pa priekšu, nozūd ka zeme ielīdis, grāmatā nekas nebija sacīts. Aiz izbija Enns piecēlās. Pa kreisi mirdzēja jura. Pa labi melnēja Tapinemes priedulājs. Kā jūra, tā priedulājs atradas savā vieta kā līdz šim. Tikai zemnieku puika, kas tik jocīgi bija vēcinājis rokām, bija nozudis.

Pēkšņi aiz muguras Enns izdzirda dīvainu recienu.

—   Kroh-kroh-krooh! — atskanēja kaut kur pavisam tuvu. Ta krāca bubuļi, kurus Enns bija redzējis lugā «Ragainis». Bet kur tie te gadījās?

—   Pūh-puh-puh! — nu jau elsa kāds. Un tad atskanēja brīkšķis, kā kad lūztu sauss zars.

«Tas nekāda ziņā nav zvērs,» Enns mēģināja sev iestāstīt. «Neviens zvērs neizdod tādas skaņas.» Bet kajas tomēr viņu aiznesa līdz tuvējam bērzam, un rokas.satvēra apakšējo zaru.

Tad viņš ieraudzīja Mardusu. Izrādījās, ka nozudušais bija paslēpies aiz tas pašas noluzušas egles, kura pirms kāda brītiņa bija devusi patvērumu Ennam. Un sejas izteiksme tam bija tāda, kādu mazākais puika tobrīd labprat būtu vēlējies sev.

—   Nobijies no lāča, ko? Vai jau bikses pilnas?

Līdzjūtība runātājā balsī varētu maldināt kuru katru, tikai ne Ennu. Vardu karos tam bija liela pieredze. Tālab viņš zināja, ka te derēs dots pret dotu. Un viņš deva arī, deva tik uzpūtīgi, cik vien spēja:

—  Nac, paosti!

Viens mazs, bet iznesīgs, otrs liels, bet pēkšņi kļuvis nedrošs, tadi viņi stāvēja viens otram pretī. Lielais nezināja, ko iesākt. Savu mūžu viņš nebija meklējis kašķi. Var būt, ka tagad viņš to tomēr būtu mēģinājis, taču tai pašā brīdī no nērijas puses atskanēja nikns tarkšķis. Augstāk, nekā tiem varētu trāpīt no skrošu bises, laidas trokšņains putnu bars. Bet bara vidū vīdēja kaut kads lielāks lidonis.

Sabozies ka gailis, Enns ar izbrīnu ieraudzīja, ka resnais puika aizsviež maiksti un pieskrien pie tā paša bērza, pie kura vēl nesen Enns pats bija skrējis, glābiņu meklēdams. Jau likās, ka nupat, nupat Marduss grib rāpties bērzā, kad pēkšņi viņš pagriežas un aizdrāzās pie kāda resna koka, kas auga pārdesmit metru tālāk.

Šis koks bija tik augsts melnalksnis, ka tas brīvi varēja pārredzēt skrajo birzi, kas pletās visapkārt. Varenais melnalksnis būtu šo prieku ļāvis arī tam, kas uzrāptos viņa galotnē. Taču, lai aizsniegtu galotni, vispirms vajadzēja tikt uz apakšējā zara. Marduss šo zaru nevarēja aizsniegt. Pāris reizes no visa spēka palēcies gaisā, viņš pagriezās un gandrīz iekliedzās.

—   Nāc taču! Mudīgi! Es pacelšu tevi. Paskaties, uz kurieni viņš aizlido.

Cik labi tam, kam ir tāda redze, par kuru skolas ārsts var kartītē ierakstīt 1,00! Jāteniski sēdēdams galotnes žāklī, Enns skaidri redzēja, ka skaļais bars pamazām kļūst retāks un pilnīgi izzūd ap putnu, kurš taisnā virzienā lido tālāk.

—   Liela priede pakalnā! — Enns skaļi ziņoja savu novērojumu datus.

—  Vecs šķūnis! Siena kaudze ar velēnu galā!

Punkts nozuda zilajā debess izplatījumā tieši vidū starp Lapukilas baznīcas gaili un Rebazemē mērnieku torni. Tā tas arī tika ziņots lejup.

—   Ko tie zvirbuļi no vanaga gribēja? — jautāja Enns, kad bija atkal norāpies zemē. — Un kas tev daļas, uz kurieni viņš lido?

Zem koka notupies, zēns iebāza bikšu pakaļējā kabatā piezīmju grāmatiņu ar zīmuli. Tagad viņa sejai bija pavisam cita izteiksme — stingra un gandrīz svinīga.

—   Tas tavs vanags, ja gribi zināt, bija Ziemeļeiropas pats lielakais putns. Lietuvā viņu vairs nav nemaz. Latvijā varbūt tikai divi. Un to, ko tu redzēji, vairums cilvēku nekad vairs nedabūs redzēt.

No kā Lapukilas skolas fizkultūras skolotājs bija secinājis, ka Māvere savu mūžu neiemācīšoties izsliet muguru taisnu, nemaz nerunājot par pamatstāju? Marduss stāvēja Enna priekšā, kas viņam tik tikko sniedzās līdz plecam, taisns kā svece, un viņa acis dzirkstīja, kad viņš teica:

So dienu, puika, paturi prātā!

Citos apstākļos Enns par šādiem vārdiem būtu sācis skaļi smieties.

Tagad viņš i neiepīkstējās.

VECAIS BALTSPALVIS

Vienmērīgi cilādams spēcīgos spārnus, vecais Baltspalvis turpināja savu ceļu. Nesasniedzis Lapukilu, viņš, izplezdams spārnus, ļāvās augšupejošai gaisa plūsmai, un tā cēla viņu vēl augstāk. Viņš to nedarīja baznīcas dārza vārnu dēļ, kuras it nemaz nebija piekāpīgākas par saviem Tapinēmes brāļiem un māsām. Pret neizprotamo ķildošanās kāri, ko šajās ķērkstētājās izraisīja ērgļa paradīšanās, Baltspalvis palika pilnīgi vienaldzīgs. Pat jaunam juras ērglim, pirmo reizi uzsākot lidojumu, nav gaisā ienaidnieku, ar kuriem būtu vērts rēķināties, kur nu vēl Baltspalvim. Neraugoties uz saviem trīsdesmit gadiem un uz nosirmojušo pakausi, vecajam Baltspalvim spēka vēl bija papilnam. Un šo trokšņaino ķērcēju varzu viņš prata itin labi atvairīt. Kad vārnas jau tieši grasījās viņam uzknābt, viņš parasti apgriezās gaisā uz muguras. Bara izklīdināšanai pietika pāris grābienu ar kāju. Baltspalvja spārna sitiens mazāku putnu varēja apdullināt.

Jā, vārnu pēc ērglis varētu lidot vienalga kurp, bet no cilvēku apmetnēm viņš gan juta bailes. Tādēļ viņš riņķoja uz vietas tik ilgi, līdz Lapukilas divstāvu skolas ēka kļuva mazmazītiņa. Krampjaini satvēris, Baltspalvis līkajos nagos turēja mazu līdaciņu. No zivs mutes karājās makšķeres caurspīdīgās auklas galiņš. Ja Baltspalvim izdotos ielūkoties zivs mutē, viņš aiz zivs zobiem vēl piedevām silona auklai atklātu dzeltenu metāla zivtiņu un pamatīgu trīszaru āķi. Taču Baltspalvim bija parastais ērgļa skatiens. Tas gan spēja saskaitīt no kilometra augstuma baloža spalvas, bet šādi šķēršļi tam palika necaurredzami.

Pirms pāris dienām Lapukilas pienotavas pārzinis bija gājis pie Kīratsi rifiem kulstīt ūdeņus. Viņš atgriezās no turienes ar tukšu kuli un salūzušu spiningu. Šitāds atgadījums, protams, prasa paskaidrojumu, un sārtvaidzis pienotavas pārzinis neapnicis stāstīja, ka vismaz septiņus kilo smaga līdaka uzkodusies tieši pie laivas sāniem. Viņa stāstījumam allaž bija vienas un tās pašas beigas:

— Kā rāva, tā spininga katam gals čupā. Un, ka tevi jupis, — vizulis ari pagalam!

īstenībā spininga kātu pienotavas pārzinis, būdams jautra prātā, pats bija sabradājis. Bet, kas attiecas uz aizgājušās zivs svaru, tad Baltspalvis to varēja noteikt pavisam precīzi: divi kilo divi simti, ne grama vairāk.

Viņš bija pamanījis līdaku no sava parastā novērošanas posteņa — Tapinēmes līča lielā akmens. Rīklē iesprūdušie trīs milzīgi asie vizu|a āķa žuburi bija ūdens laupītājai saplosījuši žaunu lokus. Aiz skabekļa trūkuma līdakai reiba galva. Laiku pa laikam tā pacēlās virs ūdens, kamēr beidzot ērglis izdarīja savu.

Sīkās zivteles, kuras viļņi šad tad izmeta krastā, Baltspalvis vienmēr apēda turpat uz vietas. Bet liela zivs — tā jau bija cita lieta. Lielās zivis vecā Baltspalvja senči mazuļu barošanas laikā aiznesa uz ligzdu, un Baltspalvis rīkojās pēc viņu parauga. Retie, spēcīgie spārnu vēzieni aiznesa viņu pāri Lapukilas kolhoza tīrumiem, mežniecības kokaudzētavai un dūņainajam Sindlijerva pur-. vam. Nu nāca Veizikāres cirsma, Pedazes izdega ar savām neskaitāmajām pārogļotajām purva priedēm, Nēruso sūnu purvs un beidzot milzīgais Veisrabas zāļu purvs.

Tur, kur akačainais Nēruso purvs kā trīsstūrains ķīlis iespiedās lielu akmeņu grēdā, kas atradās Veisrabas purva rietummalā, Baltspalvis sakļāva spārnus. Gaiss švīkstēja vien spītīgi saboztajās pakauša spalvās, kad milzu putns kā akmens metās zemē. Baltspalvja sirds dziedāja aiz prieka. Viņam tik ļoti patika šis neprātīgais kritiens lejup. Viņš jutās jauns un spēcīgs. Vēl viņam nebija sāncenša gaisa valstībā.

Katram jūras ērglim ir vairākas ligzdošanas vietas. Baltspalvim tas bija trīs. Tā, virs kuras viņš tagad piķēja, ilgu laiku bija tikai rezerves ligzda. Visus jaunības gadus Baltspalvis naktis bija gulējis viņpus Veisrabas. purva, vietā, ko sauca par Palutaguzes dižmežti. Tur auga priežu karaliene. Nesasniedzama tā slējās augstu pāri visām koku galotnēm. Uz ligzdas malas sēdēdams, Baltspalvis varēja pārredzēt visu apkaimi. Un no šejienes viņš bieži vien devas, nagus tvērienam izpletis un knābi cirtienam paslējis, pakampi zaķi, kuram bija pieticis muļķības nākt purvmalā kūņāties.

Bet pagajušajā vasarā Veisrabas purva austrummalā uzradās cilvēki, viņi sasaucās un šķēla no kokiem baltas skaidiņas. Viņi gan nenaca tieši klāt ligzdai. Vienas cirsmas platums šķīra viņus no koka, kurā bija ligzda. Taču piesardzīgajam ērglim pietika'ar to pašu. Viņš nolēma uz kādu laiku apmesties citur.

Viņš nebaidījās tikdaudz par sevi, cik par savu nesen atrasto dzīvesbiedri.

Palutaguzē atradās Baltspalvja senču mūžsenie īpašumi. Pirms astoņdesmit gadiem — bet putniem šis laika sprīdis ir daudz garāks nekā cilvēkiem — Ālandu salu Kivikulmas draudzes baznīctēvam bija ienācis prātā pievienot mācītājmuižas zemei mazos zemes gabaliņus, kuri jau no senseniem laikiem bijuši izrentēti būdniekiem Koivosuori un Mēkelam. Bez pajumtes palikušajiem bodniekiem ticis atļauts apmesties par iebūviešiem kādā mazā saliņā, kas piederējusi pie mācītājmuižas robežu tālā nostūra.

Pēc tam Koivosuori pārcēlies uz pilsētu, bet Mēkelas lēnīgais Mati nomutējis kungam roku un aiziries savā vieglajā vienkocī uz Porsolas salu.

Jaunās istabas ciršanu Mati iesācis, nolaižot trīs milzīgus blakus augošus kokus. Tiem līdzi brīkšķēdama sašķīdusi gabalu gabalos Porsolas varenā ērgļu ligzda.

— Palūk tik… palūk tik… — brīnījies Mati Mēkela, vilkdams laukā no ligzdas paliekām zarus rokas resnumā. — Vai tu re, kādas milnas … te sanesis. Būs manējai ko miltu putru vārīt…

Tad viņš atkal paņēmis cirvi, nevērodams brēku, kas izcēlusies, Mēkelēniem plūcoties triju ligzdas gruvešos atrasto spalvu dēj.

Porsolas ērgļiem bijusi gan vēl otra ligzda blakus salā, bet tur diemžēl jau klaudzējis Mati vecākā dēla, Juhana Jusa cirvis. Juhans Jusis iecerējis apņemt sievu, taču negribējis to ievest tēva mājās. Ta kā Koivosuori nebijis vairs būdnieks un nepildījis klaušas, Juhans Jusis pazemīgi izlūdzies no baznīckunga uz renti saliņu blakus Porsolai.

Tā Baltspalvja senči zaudējuši savus dzimtīpašumus. Tie pacēlušies augstu jo augstu gaisā un, gandrīz skarot viens otru ar spārnu galiem, uzņēmuši kursu uz dienvidiem.

Pēc pāris nedēļām viņpus Somu līča Vīdunas zvejnieku ciemā ļaudis sākuši runāt par diviem milzīgi lieliem putniem. Vētrā tie redzēti Rīgu kraujajā piekrastē ķeram sīkas zivteles. Reiz atkal bākas sargs savām acīm redzējis, kā viens no šiem putniem lidojot pakampis lapsu. Un, ja varētu ticēt Kivinēmes ganu zēniem, tad viduvējas egles galotne saliekusies vai divos līkumos, kad uz tās nolaidies ērglis, lai atpūstos.

Milzīgie putni arvien nozuduši tai virzienā, kur aiz Palutaguzes aižmežiem, kā zināms, plešas lieli purvi. Un, kad tie, izplestos spārnus mazliet noliekdami, planējuši, tad uz viena putna muguras skaidri bijusi saredzama gaiša svītra.

No Somijas atlidojušie bēgļi nu kļuva par tik pastāvīgiem Palutaguzes gaisa telpas valdniekiem, kā to spēj vienīgi ērgļi. Bez divsimtgadīgās priedes Palutaguzes dižmeža malā viņi sameklēja vēl divus kokus rezerves ligzdām citā vietā. No Veisrabas purva līdz Vīdunai, no Sēriso purva pāri tukšam klajumam līdz Tapināmos zemesraga rifiem pletās ērg|u pāra īpašumu neredzamās robežas. Un, tikko viņi parādījās pie debesīm, purvā un mežmalas dzīvība uzreiz pamira. Zaķi ieplaka ciņu starpās, purva teteris palika uz

vietas kā sastindzis, piesardzīgā stirna iedrāzās brikšņos.

Katru pavasari ērgļu mātīte izdēja divas olas, paretam trīs. Tās nebija nemaz tik lielas, kā to varētu sagaidīt, ievērojot dējējas apmērus. Un ne jau vienmēr no tām izšķīlās jocīgi, gariem kakliem, pinkaini, lampu sukai līdzīgi mazuļi. Reiz viesulis uzgāza ligzdai smagu galotnes zaru. Gadījās arī, ka ola palika vanckarā. Tomēr bija arī tādi pavasari, kad no vecās priedes galotnes atskanēja priecīgi kliedzieni, un ērglim bija ko nopūlēties, lai apmierinātu ātri augošo mazuļu izsalkumu.

Kad ērglēni nomainīja savu pūkaino bērnu ietērpu pret skaistu, tumšu apspalvojumu, tad arī pār viņu mugurām bija manāma gaišāka svītra. Un tad nebija vairs tālu tā diena, kad viņi pacēlās gaisā un izdarīja pirmos nedrošos lidojuma mēģinājumus.

Tas vienmēr notika, vecākiem prom esot. Ērglēni it kā baidījās no viņu kritiskajiem skatieniem. Tādēļ sākumā viņi, mēģinot izplest spārnus, parasti to darīja agrā rītā, tad, kad vecāki vēl atradās medībās. Vingrinādamies viņi laidās no viena koka uz otru, no zara zarā, līdz atkal atgriezās ligzdā.

Pāris nakšu ērglēni vēl nogulēja drošajā zaru aizsegā. Pāris dienu viņi vēl ar klaigām darīja zināmu savu izsalkumu. Bet tad izbeidzās viņu bērnība. Lepni vēcinot spārnus, jaunie ērgļi pacēlās virs simtgadējās priedes un taisnā virzienā aizlidoja uz jūru.

Kā modrs eskorts viņus pavadīja vecie ērgļi. Šajā atvadu lidojumā izpaudās prieks un lepnums, taču par visu vairāk ardievas no vecāku pienākumiem. Ar šo brīdi jaunie ērgļi bija jau patstāvīgi. No savas augstās ligzdas viņi bija vērojuši, kā māte pikē uz vāveri vai kā tēvs pļaujošajā lidojumā vajā zaķi. Visas pārējās mākas slēpās dziļi iekšienē un gaidīt gaidīja izdevību izlauzties. Ja arī viņi reizumis varētu cerēt uz kādu lieku kumosu no vecāku medījuma, tad tomēr tā būtu maza daļiņa no tā barības daudzuma, kas viņiem bija vajadzīgs. Uztura lielākā tiesa bija vien pašiem jāsagādā, un, it kā apzinoties to, aizlidotāji arvien ātrāk cilāja spārnus. Viņi neskuma it nemaz. Viņus gaidīja plašā pasaule un klaidoņu dzīve, kas nepazīst pienākumus. Kas gan varēja būt vēl jaukāks?

No Alandu salām uz Rietumigaunijas piekrasti atlidojis ērgļu pāris nobeidzās tādā nāvē, kas tolaik ērgļiem vēl bija gluži parasta — liels vecums laupīja spēkus viņu spārniem.

Gandrīz līdz nākamajam rudenim pār Veisrabas purvu nebija vairs dzirdamas ērgļu spārnu vēdas. Stirnēni droši lēkāja pa purv-

X malu, vāveres bezkaunīgi līda ligzda, un likās, kā tas tā būs vienmēr, līdz kādā dienā rietumu pusē pie debesīm parādījās divi mazi punktiņi.

Tuvojās jaunie Palutaguzes gaisa telpas vaļdnieki. Kas viņiem bija aiznesis ziņu par veco ērgļu pāra nāvi, to zināja tikai viņi paši. Bet nu viņi bija klāt, tupēja sargpostenī uz tā paša lielā koka, kurš bija kalpojis arī viņu priekštečiem, un uzmanīgs vērotājs pamanītu uz viena putna muguras pazīstamo balto svītru.

Veisrabas purvā dzīve tūlīt iegāja vecās sliedēs.

Ērgļi atkal bija Palutaguzē un arī palika tur. Tikai nevienam no tiem gan neizdevās nodzīvot tik ilgu mūžu kā no Alandu salām atlidojušiem senčiem. Vai nu tos pārsteidza izbāžņu kārotāju lode, vai liktenīga kļuva auksta, barības nabaga ziema. Taču nekad ligzda ilgi negaidīja uz jaunatnācējiem. Pirmā ērgļu pāra dēli un meitas vēl šur tur bija redzami lidojam. Likās, ka viņi laiku pa laikam atgriežas dzimtās vietas tuvumā ievākt informāciju. Un tukša palikusī ligzda drīz vien sagaidīja jaunu saimnieku.

Un šis ērglis, kurš kā akmens spēji metās lejup, bija savas cilts ligzdu sestais īpašnieks.

Kad koku galotnes jau nāca gluži tuvu, vecais Baltspalvis izpleta spārnus. Nu viņš būtu varējis zivi izmest no nagiem. Tā būtu iekritusi tieši tur, kur vajag. Taču ērgļa asais skatiens bija paguvis lejā pamanīt vidēja lieluma, rūpīgi noplūktu meža irbi, kura tobrīd tika plosīta gabalos. Ērgļa uzticamā dzīvesbiedre ligzdā dalīja nesen gūto laupījumu. To redzot, Baltspalvis kļuva drošāks un tūlīt grozīja savu nodomu.

Zivs ērgļa nagos bija diezgan liela, un viņš nolaidās uz sargposteņa koka. Te bija zars, uz kura Baltspalvim gaužām patika snaust. Te bija zars, no kura viņš modri pārraudzīja visu apkārtni. Un, ka visiem sargposteņa kokiem, te bija zars, uz kura viņš varēja kari notiesāt savu medījumu, un tas bija šā lielā koka cienīgs.

Baltspalvis jau grasījās iecirst knābi līdakas filejā, kad virs viņa kaut kas aizsedza debesis.

Iirgļa mātīte bija manāmi lielāka par Baltspalvi. Tā bija jaunāka par Baltspalvi, niknāka par Baltspalvi un, pats galvenais, ļoti labi apzinājās, kam pēc ērgļu cilts parašām pienākas tik glīta līdaka.

Pēc mirkļa līdaka ar silona auklu, jau citu nagu sakampta, aizlidoja atpakaļ uz ligzdas pusi. Izspūrušie, kuceniem līdzīgie ērglēni izstiepa kaklus un aiz liela prieka sāka skaļi brēkt.

Vecais Baltspalvis tupēja uz sava zara nekustīgi kā prātnieks. Viņam nebija dūšas paskatīties uz to pusi.

CIEMOŠANĀS M eŽniecĪbĀ

Tur, kur Palutaguzes mežu masīvu šaurā dienvidu mala izvirzās gandrīz līdz krasta līnijai, atrodas neliels ciems. Ja, no meža nākot, iet pāri upes tiltam, tad drīz vien pavīd divstāvu, sarkani krāsota ēka. Tā ir astoņgadīgā skola ar savu sporta laukumu, izmēģinājumu lauciņos sadalīto dārzu un karoga laukumu ēkas priekšā. Pretim skolai garu ķieģeļu dūmeni kūpina pienotava un siernīca. Aiz pienotavas kādu gabaliņu no šosejas attupusies pelēka laukakmeņu baznīca. Un, ja pieskaita vēl piecas sešas pavecas koka mājas abpus ceļa, tad tas arī ir ciems, ko sauc par Lapukilu.

Tas nebūt nav nenozīmīgs ciems. Lapukilā atrodas veikals, vienīgais desmit kilometru apkārtnē. Lapukilā ir sakaru kantoris, kur var nosūtīt telegrammu un pasūtīt laikrakstus. Lapukilā dzīvo Tidriku Līza, viena no nedaudzajām īstajām spaidītājām un dakterētājām. Lapukilā ir vīrs, kas uztaisa virtuves stūra plauktu vai koka krustu, ko uzspraust uz kapa kopas. Uztaisa kaut vai pa maltītes laiku, ja nav cita vaļas brīža. Tikai jūs nedrīkstat klaji vaicāt:

—  Vai te ir tā galdnieka Kibritsa darbnīca?

Tad saimniece Anne saskaišas un meistars Jāks tāpat. Viņi abi ir tajās domās, ka veikala darījumi vislabāk kārtojami klusuciešot.

Un, lai saraksts būtu pilnīgs, Lapukilā dzīvo arī pulksteņmeistars un viņa kundze Elīze, kas tobrīd, no kura turpināsies mūsu stāsts, stāvēja skolas vārtos.

Pulksteņmeistara kundze Elīze stāvēja Lapukilas skolas vārtos, un viņas mute mala tā, kā ātrgaitas dzirnavas bīdelē miltus.

—  Jūs tak nepavisam nebaidāties no lauku dzīves garlaicības, nē, nē, nē. Es jau te viņdien savam vecajam teicu, laikam skolā būs pilsētnieki… skurstenis kūp. Kēbitsu suns naktī rēja kā traks, vai maz lāva gulēt? Mazais puikiņš, āre, tāds ņerga, laikam neesat viņam devuši siltu pienu? Bet varbūt barosiet ar olas dzeltenumiem?

Elīzes kundzes saruna galvenokārt sastāvēja no jautājumiem. Vienā minūtē Lapukilas pulksteņmeistara izskatīgā otrā puse varēja nobērt vismaz pārdesmit jautājumu, taču tie visi palika bez

atbildes. Kundze vienkārši tam nedeva laiku. Un vļņu jau arī nemaz neinteresēja atbildes. Viņai sagādāja prieku vaicjšana. Un nabaga sarunu biedram nekas cits neatlika kā pamāt at galvu, papurināt to vai tikai noplātīt rokas.

To visu koncertmeistare Sitama jau bija atkārtoti darījusi. Nu viņa, kā palīdzību meklēdama, skatījās apkārt. Viņa bija labi audzināts cilvēks, bet labi audzināti cilvēki nemēdz sarunu biedru bez iemesla pamesl pusvārdā. Tātad bija vajadzīgs iēmesls.

Koncertmeistares skatiens apstājās pie jaunākā dēla, sešus gadus veca Andrusa.

Sešus gadus vecais Andruss bija diezgan nemierīgs puika, kurš labi pa/iua tādus stiķus kā aizdiegt no mājām un slepus nobēgties bēniņos. Tagad viņš rātni tupēja tepat tuvumā un no dārza celiņa bruģējuma ar skrūvgriezi urbināja laukā pusķieģeļus. Andrusam, luk, bija padomā tajā vietā likt pamatus pagrabam.

Koncertmeistare vēlreiz pamāja ar galvu, vēlreiz to papurināja, vēlreiz noplātīja rokas. Bet vairāk nespēja. Par laimi, pie apvāršņa nebija redzams viņas vecākais dēls.

Ē-enn! — žēli sauca Margita Sītama. — E-enn! Kur tu esi? Un, neizteikuši bažas par to, kas gan ar zēnu noticis, skriešus nozuda aiz skolas.

Margitai Sītamai nepiemita spilgtas aktrises dotības, tādēļ bēgšana iznāca neveikla. Bet pulksteņmeistara kundze pie tā bija pieradusi. No viņas bēga visi, pat vīrs. Ja vien bija izdevība, viņš ņēma makšķeres un, pāri slieksnim izmetis: «Es aizeju,» — nozuda, iekams viņa maigā dzīvesbiedre bija paguvusi noprasīt, uz kurieni las ies un vai zivis arī būs, un kāds labums no tāda vīra, kurš tikai tumsa pārrodas mājās. Tagad pamestā vēl izprašņāja Andrusu, vai šis gribot kļūt par būvinženieri, vai jau protot lasīt, vai ar lidmašīnu esot braucis, un tad sataisījās uz iešanu.

Sitamu ģimene jau otro vasaru pavadīja Lapukilas ciemā. MarjmI.i . Sitamas kādreizējais klases biedrs bija vietējās skolas direktors, mi (;i viņi te nokļuva. Tas, protams, nebija galvenais iemesls, lai nākošo vasaru atkal pavadītu šeit. Paziņas atrastos arī citur, taru citur nebija tik laba ogu meža. Citur upe čalojot netecēja gar pašu slieksni un citur upēm nebija tik jaukas peldvietas. Un pats galvenais citur nebija klavieru.

Sis mūzikas instruments bija vajadzīgs Ennam. Koncertmeistare, kuras darbs teātrī prasīja gandrīz septiņu stundu ilgu sēdēšanu pie klavierēm, atvaļinājuma laikā nejūt pēc šā instrumenta ne mazako ilgu. Tēvs kordiriģents, kuram pēc konservatorijas beigšanas gadiem ilgi vairs nebija vajadzīga virtuoza tehnika, arī var mēnesi vai divus iztikt bez klavierēm. Bet viņu desmit gadu

vecais dēls, kurā'..slēpjas topošais mūziķis, nevar. Vecāki to skaidu zināja. Vienīgi vasaras brīvlaikā Ennam deva mazu nolaidi. Parasto triju stundu vietā viņam Lapukilā bija jāvingrinās tikai divas.

Tagad Enns sēdēja pie klavierēm. Pa atvērto logu viņš bija visu noklausījies, kas tika runāts pie dārza vārtiņiem. Jau no bērna kājas Enns bija ziņkārīgs kā zvirbulis. Kad vecākiem bija ciemiņi, Enns blakus istabā gan gulēja gultā, taču bija nomodā līdz pusnaktij un vērīgi noklausījās pieaugušo sarunās. Viņam bija sevišķi laba atmiņa. Tā saglabāja it visu. Tādēļ Enns Sītams būtu varējis itin brīvi ar kuru katru aprunāties par jebkuru jautājumu. Viņu pat varētu sūtīt uz kafejnīcu ar vītņu kāpnēm, kur sanāk mākslas pasaules ļaudis. Kaunu ģimenei viņš nedarītu Bet diemžēl neviens viņu nekur nesūtīja. Bez vingrināšanās klavierspēlē un skolas mācībām Ennam vēl bija viens nopietns pienākums — jaunākā brāļa pieskatīšana.

Cik jauki, ja brālis ir par tevi vecāks! Viņš rīta agrumā paņem tevi līdzi korķus peldināt, pamāca sviest spiningu un šaut ar gaisa šauteni. Kopā ar viņu tu vari tikt vairākdienu pārgājienā un vēl diez kur.

Nav peļams stāvoklis arī tad, ja brālis ir ar tevi vienos gados vai, teiksim, gadu jaunāks. Divi vīri paliek divi vīri. No diviem trūkstas Kēbitsu pinkainais Pauka. No diviem baidās skolas apkopējas negantā govs Mellene. Nu, un kurš tad nezina, ka, diviem soļojot pa ciema ielu, viens tikpat vecs pretimnācējs joka pēc vis nepavaicās, vai tu negribi kāvienu.

Turpretim brālis — tāds īsts sīkais — gan ir liela nelaime. Viņš tev astē vien vilksies un to vien jautās: «Ko mēs tagad darīsim?» It kā kopā ar puiku, kam tikai seši gadi, vispār ko prātīgu varētu sadarīt! Ar tādu var vienīgi paslēpes spēlēt un to pašu tikai tā, ka tu slēpies visu laiku aiz ūdens baļļas. Citādi viņš neatradīs.

Apmēram šādas domas nodarbināja Ennu Sītamu, kas grozījās uz izļodzītā klavieru ķeblīša. Enns Sītams bija liels psihologs. Viņš saprata, ka pēc jautājumiem pārbagātās pusstundas pie skolas vārtiem mammas nerviem vajag miera un atpūtas. Bet Andruss savus ķieģeļus jau bija paguvis izcelt un nu staigāja apkārt ar tādu seju, kas skaidri pauda: «Ko mēs tagad darīsim?» Aukles pienākums karājās virs Enna galvas, par to nebija ne mazāko šaubu. Karājās pavisam smalkā diedziņā.

Taču Enns bija ne tikai psihologs vien. Viņš bija arī liels stratēģis. Viņš jau sen bija iepazinies ar tādu vīru, kurš šādā kritiskā brīdī spēja sniegt palīdzību. Sis vīrs bija gan vairāk nekā simts gadus atpakaļ jau miris, bet viņa darbs dzīvoja. Un Enns atvēra indīgi zaļo albumu ar uzrakstu uz vāka, kas tujkojuma skanēja šādi: «Karels Černi. Pirkstu veiklības skola.»

Viņu aizsauca projām no klavierēm ganīt bērnjU, kad viņš skolas kalpotājiem spēlēja Artura Rinnes jaunās dziesmās. Viņu aizsauca, kad viņš savā nodabā improvizēja. Bet nekad vilkam netika doti citi uzdevumi tad, kad klases logi stinkšķēja no Cerni pirkstu akrobātikas. Ikviena klavierskolotāja zina, cik mūsdienas grūti piedabūt bērnus nospēlēt dažus jaunajiem virtuoziem nepieciešamos pirkstu vingrinājumus. Un, ja šie bērni reizēm to dara brīvprātīgi, tad tas ir brīnums, kurā nedrīkst iejaukties.

Pirms trīsdesmit gadiem uzņēmīgie un pēc kultūras tvīkstošie Lapukilas skolotāji bija sarīkojuši vakaru ar izstādi, kuras eksponātus varēja pirkt. Ienākums tika izlietots klavieru pirkšanai. Tagad skolotāji bija jauni, bet vecais «Astrons» stāvēja tāpat ka senāk uz kaktā iebūvētā podija. Tāpat kā senāk, to aizsargāja margas no virpotiem stabiņiem, uz kuru šķērslatas mazie skolnieciņi labprāt šūpojās. Un, tāpat kā senāk, mazā atslēdziņa, kas slēdza vaļā vāku, bija jāpaņem no skolotāju istabas.

No klavieru ķeblīša bija labi redzams skolas pagalms un zālājs ceļa pusē. Kad mamma ar Andrusu nozuda strauta virzienā, Enns izmanījās laukā pa logu.

Pa to pašu ceļu viņš bija gājis arī iepriekšējā dienā, kad ieraudzīja kādu tuklu stāvu nogriežamies pa taciņu, kas veda uz mežu.

Doma slepus zagties pakaļ svešam puikam ienāca prātā Ennam pilnīgi negaidot. Nekādu īpašu nolūku viņam tobrīd nebija. Viņš vienkārši gribēja pamēģināt, vai viņam izdosies nemanīti sekot otram pa pēdām. No grāmatām savāktās izlūku gudrības bija jāpārbauda. Vispār viņu neinteresēja, kurp Marduss iet. Puikas, kas mīl staigāt vieni, klusējot sēdēt grāvmalā vai ne no šī, ne no tā klaiņāt pa mežu, viņam likās dīvaini. Dīvaini un garlaicīgi. Parasti viņš no tādiem vienkārši turējās tālāk.

Nu, cilvēki jau allaž maldās, kādēļ tas nevarēja notikt ar Ennu. Šodien vakarējais mierīgais pēddzinis drāzās uz mazo, dzelteno mājiņu, kas vīdēja ciemata malā, ar tādu ātrumu, ka papēži vien zibēja. Un, vēl nepaguvis vārtiņus atvērt, skaļi sauca:

Iesim nu, Mardus! Man laimējās tikt laukā no mājām!

Pēc ceturtdaļstundas mazliet ļodzīgs divritenis apstājās pie mājas, kas atradās liela parka vidū. No sēdekļa nolēca brangs zēns vienās sviedru lāsēs. Viņš pieturēja riteni tik ilgi, kamēr ceļa biedrs, krietni mazāks par viņu, notrausās no bagāžnieka.

Tas tiešām bija liels un varens parks. Kāpņu priekšā sardzē stāvēja dzīvības koki taisni kā sveces. Mazliet tālāk šalkoja liepas, bet par lapegli, kas turpat šūpoja gaišzaļo galotni, ļaudis runaja, ka tai līdzīgas neesot ne tuvā, ne tālā apkaimē.

Abi ciemiņi krāšņajiem kokiem pat neuzmeta acu. Viņi uzkāpa pa kāpnēm, atvēra čīkstošas durvis ar krāsaina stikla rūtīm un apstājās lielā istabā, kur atradās trīs rupji apdarināti rakstamgaldi, pāris noplukušu skapju un vesels bars vīru, kuri kaut ko apsprieda.

Lapukilas mežniecībā ciemiņi biji parasta parādība. Vasarā te nāca un gaja revidenti. Vēl piedevām praksē nāca studenti. Bet ciema bērni kādreizējā muižas pilī bija reti redzēti. Pieci acu pāri raudzījās pretī Ennam un Mardusam, un tajos visos bija nepārprotams jautājums: «Nu, nu, puikas! Kas jums te meklējams?»

Zēni mīņājās uz vietas. Ja darīšana, kas būtu kārtojama, ir kaut cik slepena, tad diez kā vis negribas ar to pārāk tieši nākt klajā. Slepenas darīšanas kārtojamas klusi un ar gudru ziņu un, ja vien iespējams, ar paziņām.

Kuri te varētu būt draugi vai paziņas? Šis jautājums bija jānoskaidro. Kur bija virsmežziņa palīgs Lāneste, kura vadībā Lapukilas zēni katru pavasari nesa uz mežu taku malām putniem būrīšus ligzdošanai?

Virsmežziņa palīgs bija aizbraucis uz galvaspilsētu. Uz galvaspilsētu un turklāt vēl uz galveno parvaldi.

Bet taksators Kermass, kas arī reizumis iegriezās skolā? Varbūt varētu viņu pasaukt?

Arī taksatoru Kermasu nekādi nevareja pasaukt. Taksators Kermass bija tur, kur parasti mēdz būt taksatori vasaras karstākajā darba laika. Viņš staigaja pa mežiem ar mērlatu rokā un planšeti pie sāniem. Viņš notaksēja katru koku, jo mežsaimniecībā taču jāzina, kur aug telefona stabi un uz kurieni jāsūta sērkociņu kluču zāģeri.

—   Kas tad zēniem uz sirds? — kāds gara auguma vīrs ar sarkanu seju pienāca tuvāk. — Varbūt atradīsim padomu … Mēs te esam daudzi…

Pamazām Enns Sītams pavirzījas uz priekšu. Enna raksturs vienkārši neļāva tam stāvēt mala. Tādēļ viņš bija tas, kas atbildēja:

—   Mums jau nav nekas sevišķi svarīgs… Gribējām uzzināt… nu… ja taisnā ceļā dotos pāri Sindlijerves ezeram… un cauri tam mežam, kas aiz ezera… un vēl tālāk uz priekšu… kas tur būs?

Tāda jautājuma gan neviens nebija gaidījis. Visa istaba saka vērīgi klausīties.

—   Kas ir aiz Sindlijerves meža? — vīrs ar sarkano seju jautāja, jocīgi uzraukdams uzacis. — Jāgup, tu esi tās puses saimnieks, pastāsti nu puikām!

Pusmūža plikgalvis kaut ko nopurpināja. Pavisam nesen grāmatvede viņam bija atgādinājusi pārskatu par pēdējo kvartālu. Vīram, kam rakstudarbi bija pats pretīgākais uzdevums pasaulē, tas, protams, nevarēja pacelt garastāvokli. Jāgupa parasti tik brīvi plūstošajai valodai tagad priekšā bija aizlikta tapa, un līdzēt tur varēja tikai laiks. Sindlijerves mežsargs nopurpināja vēlreiz:

—  Aiz meža ir mežs. Veizikāres cirsmas.

—   Bet aiz Veizikāres cirsmām?

—   Pedazes izdega — skaidrs kā diena!

—   Bet kas ir tālāk aiz tās?

—   Kas nu tur vairs var būt. Sūnu, zāļu purvi — fakts, skaidrs kā diena!

Pēc šitāda kategoriska apgalvojuma Sindlijerves mežsargs iebāza mutē zīmuļa galu un nokrikšķināja tā, ka skaidiņas vien pašķīda. Visiem bija skaidrs: veltīgi cerēt, ka viņš vēl ko teiks.

Vīram ar sarkano seju tagad bija daudz labāka oma.

—   Kādēļ zēniem tas būtu jāzina? Vai gribat lācenēs iet? Vai tāpat pārgājienā? Ja pārgājienā vien, tad nav vērts dzīties uz lieliem mežiem. Ka vēl neapmaldāties.

Jaunākā zēna sejā pavīdēja tāda izteiksme, ko viņa māte mēdza apzīmēt par gailēna vaikstu.

—  Nn-nē… Mums bija padomā kas cits… Vakar uz to pusi aizlidoja ērglis. Gribētos uzzināt, kur varētu būt viņa ligzda. No dabas aizsardzības viedokļa tas būtu ļoti svarīgi.

Vēlreiz apstiprinājās vecum vecā patiesība, ka pieaugušie nav nekas cits kā liela neticīgo armija. Enns Sītams cerēja, ka vīri izbrīnīsies. Bet, ka uz viņa paziņojumu viņi tā reaģēs, to pat viņš nebija gaidījis. Sindlijerves mežsargs uzlēca kājās kā lapsenes dzelts: Ērgļu ligzda… Vai prāts! Vienu reizi ierauga ērgli un jau tūlīt ligzdu meklēt! Visapkārt trīsdesmit kilometru purvi un meži. Te varēsiet meklēt līdz pastardienai — fakts, skaidrs kā diena!

Un mežsargs ar tādu niknumu ņēmās piebāzt pīpi, ka galviņa krakstēja vien.

Tā laikam būs gan… Kas nu siena kaudzē atradīs adatu…? — vīrs ar sarkano seju sacīja. — Jāgups mums liels ērgļu speciālists, un, ja viņš saka, tad šaubu nav.

To_pateicis, vīrs ar sarkano seju plati nosmaidīja, un visi, izņemot Jāgupu, arī nosmaidīja. Reti dabūja pasmieties par Sindlijerves mežsargu, bet šoreiz bija izdevīgs brīdis. Vēl pērn Sindlijerves

Jāgups bija atnesis uz Mežsaimniecības galveno pārvaldi lielu brezentā ievīstītu saini un teicis:

—  Āre, nošāvu negantu vanagu.

Medniecības inspektors pagrozījis putnu gan uz vienu, gan uz otru pusi, sīki iztaujājis, kur, cikos, kādos apstākļos tas nošauts. Un tikai pēc tam Jāgups dabūjis zināt, ka viņa vanags īstenībā esot jauns jūras ērglis un ka bises rībinātājam, lai samaksātu sodu, būšot divmēnešu algai jāpasaka ardievas.

—   Tā, lūk, zēni, — vīrs ar sarkano seju turpināja. — Sādu ligzdu neatradīsi vis, reizi vai divas aizstaigājot uz mežu. Fakts, skaidrs kā diena, kā Jāgups saka, tātad šim plānam varat itin smuki pārvilkt svītru.

Kā gan viņam bija to zināt, ka, neviena neievērots, Marduss ligzdas vietu jau bija uzgājis. Blakus durvīm pie sienas karājās mežniecības karte. Kad Marduss domās nolika lineālu tā, lai tas ietu pāri Tapinēmes vecajam šķūnim un garām Sindlijerves mežam, viņš dabūja vienu taisni. Ar šā paša lineāla palīdzību savienojis Vīdunas zvejnieku ciemu ar Kolgas skatu torni, viņš dabūja otru taisni. Nu Marduss zināja, kur šīs taisnes krustojas.

—   Tā, lūk, zēni, — vīrs ar sarkano seju it kā atvadām teica. — Diez vai maz vērts jums sākt šo ligzdu meklēt. Bet, ja gribat tāpat vien patērzēt par ērgļiem, iegriezieties šeit biežāk. Jāgupam par to vienmēr varen labs prāts.

Šoreiz visa istaba smējās, ka dārd vien.

Kad riteņbraucējiem parks bija jau aiz muguras, uz sēdekļa sēdētājs nospieda pedāli. Enns notrausās no bagāžnieka. Izlūkgājiena rezultāti bija jārezumē, bet braukšus tas nebija ērti veicams.

—   Vai tu esi pārliecināts, ka viņš tiešām no jūras taisnā virzienā lidos uz ligzdu?

Marduss bija pārliecināts. To viņam bija pateicis brālis. Lielais brālis Valters. Kad ērglis lido uz ligzdu, tad tik nemaldīgi, it kā tam knābī būtu kompass.

—   Bet tā otrā lidojuma līnija… tā no Vīdunas? Vai tu esi pārliecināts, ka tā pareiza?

Marduss bija pārliecināts. To bija iezīmējis tas pats lielais brālis. Nu, un kur tad šīs taisnes krustojās?

Iedegusī roka, ko klāja pārdesmit sadzijušu un tikpat daudz vēl tikai dzīstošu saskrambājumu, uzskribelēja uz piezīmju grāmatiņas lapiņas kaut ko līdzīgu baltmaizes radziņam.

—   Te. Sirbisārē.

ZILĀ KLADE

Pie skolas Marduss |āva savam līdzbraucējam nokāpt. Viss būtiski svarīgais bija izrunāts.

Es katrā ziņā rīt esmu gājējs …

— Es katrā ziņā arī. Tikai… — Un Enns savieba seju grimasē, kuras nozīme abiem bija skaidra.

Nav viegli pieņemt lēmumus attiecībā uz rītdienu, ja esi tikai desmit gadus vecs. Viens vienīgs rezolūts vecāku uzdevums var izjaukt visus iecerētos plānus. Bet kādēļ gan iepriekš baidīties no paša ļaunākā?

Tātad rīt, teica Enns un pacēla roku atvadām. Un tad viņš atgriezās pie vecajām klavierēm, izļodzītā ķeblīša un pirkstu vingrinājumu karaļa Cerni. Pats par sevi saprotams — pa logu. Bet viņa jaunais draugs nospieda čīkstošos pedāļus un devās tālāk.

Dzeltenās mājas ārdurvju atslēga atradās tur, kur Marduss to bija atstājis, — paklētē pabīdītajā ekseļmašīnā. Māte vēl bija kolhoza darbā. Kad Marduss atslēdza durvis, sienas pulkstenis ar ķēdēs iekārtajām bumbām nodžerkstināja piecus sitienus. Pieci sitieni Mardusam nozīmēja daudz vairāk nekā pēcpusdienas stundu. Tie nozīmēja, ka sivēnam jānoliek priekšā ko ēst, ka Lehikai, kura ganījās grāvmalā, jāpārsit ķēdes miets, ka iztukšotā ierīte plīts apakšā gaida sīki saskaldītu malciņu.

Tik svarīgus un nopietnus pienākumus atgādināja svārsta pulksteņa sitieni, kas atskanēja priekšistabā, taču Marduss tos nelikās dzirdam. Viņš iegāja pašā tālākajā — mazajā istabiņā, pabāza roku aiz plauktā sarindotajām grāmatām un izvilka izbalējušu zilu kladi.

Droši vien pasaule maz atradīsies tadu klažu, kas kopa ar savu īpašnieku būs izstaigājušas tik daudz purvu un dūksnāju kā tā piezīmju grāmata, ko Marduss turēja rokā. Tā bija redzējusi mūža mežus Peipusa piekrastē un vecaines aiz Vendras miesta. Tā neskaitāmas reizes bija atradusies uz ēdamgaldiem lauku mājās, kuras bija paslēpušās dziļu mežu nostūros. Tajā tika rakstīts gan ugunskura, gan mazītiņas petrolejas actiņas gaismā. Tagad tā glabāja savas lappusēs ap desmit slavenu dzimšu dzīves stāstus uti likteņus.

Pirms pieciem gadiem Mardusa brālis, Tartu augstskolas treša kursa students Valters Māvere, pirmo reizi redzēja ērgļa ligzdu. Tas notika mežos Mētras upes krastos. Sirms, taču joprojām vēl ar jauneklīgu gaitu augstskolas pasniedzējs aizveda divus jauniešus līdz priedei ar nolauztu galotni. Pār sazarojumu pacēlās milzīga zaru platforma. Pirmajā acu uzmetienā tā atgādināja kaudžu lāvu kaut kur purva pļavā.

Un tad viņi ieraudzīja veco putnu.

—   Paslēpties, puiši, paslēpties! — skubināja profesors, bet laikam taču mudinājums bija jau novēlots. Tumšbrūnais stāvs nenolaidās ligzdā, lai gan zaru kaudzē sēdošais putnēns sāka brēkt. Spārnus nekustīgi izpletis, klinšu ērglis riņķoja virs milzīgās priedes, tad piķēja un izmeta no nagiem mazu piciņu.

Pēc kāda mirkļa zaru kaudzē būkšķēdama iekrita rūpīgi noplūkta mežirbe.

Profesora acis mirdzēja. Tajās atspoguļojas vesela sajūsmas jūra.

—   Vai jūs redzējāt, kas par precizitāti! Kas par aprēķinu! Kā snaiperis! Mazulim tieši pie kājām! Gaisa valstības majestāte, tik tiešām! Nav dabā asākas redzes, nav spēcīgāku spārnu. Un tomēr viņi iet pretī nenovēršamai bojā ejai.

Kad viņi vēlāk gāja gar purva grāvi atpakaļ uz ciemu, parasti vārdos stipri paskopais zinātnieks runāja visu ceļu. Likās, it kā viņš runātu neredzamas auditorijas priekšā.

—   Varenā daba, teiksim… nepārspējamais meistars… un tāda tā ir. Ir, ir, ir. Miljoniem gadu ilgajā attīstības procesā tā apbruņo ikvienu būtni tieši ar to, kas tai vajadzīgs. Lasis nāk nārstot. Kādēļ tam nav viens, divi, bet gan desmit tūkstošu ikriņu? Tādēļ, ka tam pa pēdām steidzas piekrastes ūdeņu zivis. Un ikviena aprij šos vēl neizšķīlušos laša sugas turpinātājus. Tādēļ, ka vēlāk lielāko daļu mazuļu iznīcina citi plēsoņas. Un tādēļ šai lāsumainajai skaistulei, lašu mātei, lai tā spētu turpināt sugu, vajadzīgs liels pēcnācēju skaits. Un daba dod . . . dod . .. dod . . . Bet ar ērgli šai dižajai radītājai ir misējies. Neglābjami misējies. Viens vienīgs mazulis ligzdā, retu reizi divi… Skaidrs … tas bija vajadzīgs … Cik tad ir to purvu un lielo mežu. Ērglis nav kaija, lai dzīvotu kolonijā. Tam vajag desmitiem kvadrātkilometru, ar mazāku platību nepietiek. Tātad viens mazulis ligzdā… retu reizi divi. Jo ienaidnieku šim putnam nebija … Kā to varēja zināt, ka ienaidnieks pēkšņi uzradīsies. Ka mežā ieradīsies cilvēks ar bisi, cilvēks ar cirvi. Par vilku briesmīgāks laupītājs, par lūsi niknāks plēsoņa. Tas notika tik pēkšņi. Kas ir simts gadu milzīgi garajā evolūcijas procesā? Divsimt' gadu, tūkstoš gadu? Graudiņš… puteklītis. Šai laika sprīdī ērgļi nepagūst piemēroties jauniem apstākļiem… kas to varētu no viņiem prasīt? Vienīgais, ko viņi iemācījušies, tās ir rezerves ligzdas. Iztraucē tu viņu vienā vietā, viņš aizbēg uz otru. Cik ilgi? Vai tas glābj…?

Simtiem audzēkņu sirmais profesors bija izvadījis no universitātes pilsētas dzīvē. Nevienu no tiem viņš speciāli nebija aicinājis aizsargāt dabu. Profesors, kurš turpat sesto daļu no savas dzīves bija pavadījis gumijas stulmeņos un ar binokļa siksniņu pār aizsargkrāsas blūzi, kuram krūšu kabatas arvien bija bāztin piebāztas ar piezīmju grāmatiņām, nemēdza nevienu apgrūtināt ar uzbāzīgām pamācībām. Viņš vienkārši ņēma līdzi savus skolniekus, ja bija sagaidāma ekspedīcija. Viņš ļāva tiem visu skatīt ar viņa — profesora acīm. Un var būt, ka tieši tāpēc daudzi no viņa skolniekiem vēlāk turpināja darbu, ko viņš bija aizsācis.

Trīs dienas pēc pārgājiena pa Mētras upes piekrasti nākošais ornitologs Valters Māvere atkal ņēma plecos mugursomu. Kursa darbam «Igaunijas putnu valsts nejaušie viesi» bija vajadzīgs materiāls. Autobuss aizveda viņu uz Dienvidpernumā, Lenksāres purvainajos mežos. Turienes mežniecības kokaudzētavā nesen bijis redzēts melnais erickiņš, taču tas nebija vienīgais iemesls, kādēļ students izvēlējās tieši šo vietu. Vakarā, nākdams pāri Domkalnam [1] , māvere nejauši sastapa savu kādreizējo skolas biedru, Lenksāres jauno virsmežzini. Un, starp citu, sarunājoties viņš dabūja zināt arī par Vanagu uzkalnu, kuru vietējie iedzīvotāji tā bija iesaukuši pēc milzīgiem putniem, kas tur mita.

Tā radās pirmie ieraksti zilajā kladē. Māveri neinteresēja plaši pazīstamas vietas, kuras jau atradās drošā aizsardzībā. Vienīgo zināmo jūras ērgļa ligzdu, kura atradās Jervseljā universitātes mācību un izmēģinājumu mežniecībā zemes iekšienē, viņš pat apskatīt nebrauca. Sākumā viņu nodarbināja jautājumi, uz kuriem līdz šim vēl neviens nebija varējis atbildēt, proti: cik ērgļu pāru vēl dzīvo Igaunijā? Kas būtu darāms, lai tie varētu iespējami ilgi dzīvot netraucēti?

Šie jautājumi aizpildīja viņa svētdienas, kļuva par atvaļinājuma nedeļu saturu. Ir cilvēki, kas tērē katru brīvu brīdi, sēdēdami pie marku albuma. Ir sērkociņu kārbiņu krājēji un naktstauriņu kārotāji. Kas gan spēj uzskaitīt visas daudzās un dažādās intereses.

Valters Māvere gāja pa pirmmežiem, pa augstajiem un zemajiem purviem. Gāja lielākoties gluži viens, jo tie bieži vien bija pārgājieni, kuros tika mēroti vai piecdesmit kilometri dienā. Un, ja tad viņš nokļuva tādās vietās, kur stundām ilgj negadījās ieraudzīt nevienu pašu cilvēka pēdu, kur vētras izgāztās egles gulēja apskāvušās ar apsēm, kur, iebridis dūņainās lāmās, ne vienu vien reizi bija spiests izliet no stulmeņiem rāvu, viņš izņēma no dziļās iekškabatas krāšņu ērgļa spalvu, ar kuru mēdza rakstīt pašus svarīgākos un svinīgākos rakstus, uzspļāva spalvas galam, kurš vēl glabāja tintes pēdas, un, smaidīdams kā bērns, ieskribelēja savā kladē:

Ainava — kā kompete.

Bet pats sev pateica: te kaut kam jābūt.

Ja tad tiešām gadījās uziet ligzdu priedes galotnē vai simtgadīgas apses zaros, kuras slējās augstu pār egļu biezokni, viņš jutās laimīgs. Ja zem ligzdas mētājās svaigs skelets vai atrītas barības kunkulis, viņš jutās vēl laimīgāks, jo tas liecināja par to, ka ligzda apdzīvota. Bet, ja Māverem gadījās ieraudzīt, kā vareno spārnu pāris viņam tieši virs galvas nobremzē spējo nolaišanos, viņš savu neaprakstāmo prieku un gandarījuma sajūtu pat aiznesa līdzi uz mājām.

Šādos mirkļos viņš sajūsmā dalījās ar savu mēmo draugu. Dienasgrāmatā bija lappuses, kurās precīzas, konspektīvas atskaišu valodas vietā bija lasāms pavisam jūsmīgs formulējums.

«Urrā, urrā!» lieliem drukātiem burtiem dažviet bija uzzīmēts pār visu lappusi. Tas nozīmēja, ka gājējs kādā meža nostūrī atklājis līdz šim vēl nezināmu ērgļa mitekli, ka tam izdevies kāpu aizsegā labi tuvu piezagties uz krasta akmens sēdošam milzu putnam vai tikai no paslēptuves noskatīties, kā spēcīgu spārnu pāris tam virs galvas lepni šķeļ gaisu.

Taču tās bija retas, neparastas lappuses. Visumā zilā klade nebija nekas cits, kā gaužām bēdīga hronika. Te bija gadiem ilgi novērotu nekārtību uzskaitījums, asiņainu slepkavību saraksts.

«Iedams pāri virsājam, pēkšņi izdzirdēju šalkoņu,» vēstīja konspektētais Pavloperas mežziņa stāsts. «Pavisam tuvu, ka švīkst vien, sparīgi nolaidās rubenis, tam sekoja milzīgi liels putns. Nevarēju izšķirt, kas tas tāds, bet, būdams mednieks, izšāvu. Vēlāk skatos — klinšu ērglis. Piedāvāju to savam draugam, lai darina izbazni, tas atteicas. Tagad par to var runāt. Pagājis vairāk nekā desmit gadu.»

Nošauts ligzdā.

Notverts paslēptuvē krasta.

Nošauts lidojumā pār izcirtumu.

Tās bija atklātas slepkavības. Bet cik reižu mežu un purvu gaisa karalim nav uzbrukts slepeni? Cik datu par nolaistiem ligzdu kokiem, par bezjēdzīgas kolekcionēšanas kāres apsēstiem olu vācējiem neglabāja zilā klade!

Divus gadus pēc kārtas pie Mustjegi upes tika postīta klinšu ērgļa ligzda, un pēc tam vairs milzu putns netika redzēts šūpojamies egļu galotnēs. 1959. gadā Aegvīdu pionieru nometnes tuvumā nocirta simtgadēju koku, kurā ligzdoja ērgļi, un tagad arī tur vairs nav zināms, kur nozudis mājokli zaudējušais ērgļu pāris. Jau sen dabas aizsardzības likums bija izsludinājis par neaizskaramām pēdējo ērgļu ģimeņu dzīves vietas, taču likums palika uz papīra. Bet pa mežiem joprojām vēl klaiņāja vīri, kuriem viss, kas auga, nozīmēja tikai ciešmetrus, un, kas skrēja vai lidoja, — mērķi.

Zilā klade kļuva par cīņas ieroci pret šiem vīriem.

Pirmo sašutuma pilno rakstu par pēdējo gaisa karaļu aizsardzību Valters Māvere uzrakstīja valsts eksāmenu laikā augstskolā. Tieši tad laikrakstā «Rahva Hāāl»[2] parādījās raksts par Narvas iedzīvotāja Alekseja Semjonova medību dēku. Aleksejs Semjonovs reportierim stāstījis, ka viņš nejauši nokļuvis meža klajumā un ka viņam brāzies virsū kaut kas liels un tumšs. Briesmīgais zvērs tuvojies gariem, jocīgiem lēcieniem, taču mednieku tas neizbiedējis. Viņš paņēmis bisi un aizstāvējis savu dzīvību, kā jau tas drosmīgam medniekam klājas. Kad šāviens norībējis, neizprotamais zvērs izrādījies milzīgs klinšu ērglis.

Klinšu ērglis, kas metas virsū gariem lēcieniem! Zilā klade stāstīja par novērojumiem, ko izdarījuši simtiem cilvēku, sastopot ērgļus. To skaitā bija minēti tikai divi gadījumi Igaunijā, kad ērgļi, sastopot cilvēku, tūdaļ nav nozuduši debesu plašumā. Tam par iemeslu bijusi ligzdu postīšana. Bet arī tad par uzbrukšanu nevar būt ne runas. Ērgļu mātīte tikai riņķojusi ligzdas tuvumā. Instinkts licis tai palikt turpat, kaut gan piesardzīgākais un prātīgākais tēviņš saucis to sev līdzi.

Par visu to Valters Māvere aizrakstīja redakcijai. Aizrakstīja, bet par vēlu. Muļķīgais, melīgais raksts bija saistījis arī citu dabas draugu uzmanību. Narvas medniekam laikraksta nākošajā numurā atbildēja kā nākas, un tā students, kuram vēl tikai dažas dienas atlika valkāt krāsaino cepurīti, varēja savu rakstu atstāt nenosūtītu. Tomēr papīrkurvī viņš to neiemeta. Pāris triepienu līmes rakstu piestiprināja pie nobružātās klades lappusēm — blakus diviem avīžu rakstiem.

Citi raksti, pareizak sakot, ziņojumi Dabas aizsardzības parval dei tika nosūtīti pa pastu. Tā dažs labs, šo ziņojumu trāpīts, neganti lādēja Valteru Māveri. Tā dažs labs dabūja maksat soda naudu.

Un tā vēl dažs labs to krietni aizlika aiz auss.

Paslapinājis pirkstu mutē, Marduss pāršķīra klades lapu. Pēdējais bija viņa paša ieraksts.

20. jūnijs.

Mūsu jūras ērgļa otrais piekrastes medību iecirknis atrodas Tapinēmes līci. Noteicu otro lidojuma līniju uz ligzdu. Tā iet no Tapinēmes virsotnes tieši pāri Sindlijerves ezeram.

Tagad viņš ierakstu papildināja.

Konstatēju varbūtējo ligzdas vietu. Lidojuma līnijas krustojas augstienes apvidū kaut kur starp Veisrabas un Nēruso purviem.

Acis piemiedzis, Marduss nogaidīja, kamēr tinte nožūst. Pec īsa šaubu mirkļa viņš sīkiem drukātiem burtiņiem uzrakstīja vēl vienu vārdu: «Urrā!»

MEDĪBAS

Augstu pie zilajām debesīm karājas maza melna svītriņa. Ar neapbruņotu aci tā tikko manāma. Ja ņem palīgā binokli, tad var redzēt drusku vairāk. Kļūst redzams, ka svītriņa nebūt nav melna. Drīzāk pelēka. Kļūst redzams arī, ka īstenībā tā nav tikai viena svītriņa. Šķērsām pār pirmo ir vēl otra svītriņa. Tās platākais gals balti mirdz zilajā debesu fonā.

Vecais Baltspalvis pārrauga savu valstību. Vecais Baltspalvis dodas medībās. Viņam binokļa nevajag. Viņš redz arī bez tā, kā no Kosuojas strauta izlien ūdens cirslis un, ķermeņa pakaļdaļu šūpodams, nozūd krasta augstajā zālē. Viņš redz ap satrūdējušu celmu lēkājam brūnzobu cirsli, pamana ūdensžurku pāri, kas, darbodamies ar midzeņa ierīkošanu, stiepj uz kūdras bedres malu kaut kādu lakstu. Barības trūkuma laikos ir ēsti visi šie dzīvnieki, bet tagad Baltspalvis ir vienaldzīgs. Pilnīgi vienaldzīgs. Viņa knābja liektajā līnijā pat pavīd neliela nievājuma nokrāsa.

Zemu lejā švīkstina spārnus vientuļa meža pīle. Protams, tēviņš, jo mātīte šajā laikā tup ligzdā. Tas jau būtu daudz pieklājīgāks kumoss, īsts gardums, taču modrais milzis ļauj tam netraucēti aiziet. Baltspalvis no pieredzes zin, ka te nav piemērota vieta pikēšanai. Pērnējo niedru rugaine ir pārāk tuvu pīļu tēviņam. Viņš tur pagūs noslēpties. Bez tam Baltspalvis gaisā nelabprāt uzbrūk medījumam. Viņš zin, ka uzbrukums ir daudz veiksmīgāks, ja upuris atrodas uz zemes. Tad ērglis kā akmens metas lejā un saviem spēcīgajiem nagiem un tēraudcietajam knābim palīgos ņem vēl vienu sabiedroto — bailes. Milzīgā putna parādīšanās it kā paralizē nelaimīgo upuri. Un, ja arī tas mēģina aizbēgt, tad reti turp, kur būtu gaidāms glābiņš. Lielākoties tie, kurus Baltspalvis izvēlējies sev par laupījumu, bailēs apstulbuši, paši iedrāžas viņam nagos.

Augstu pie zilajām debesīm karājas maza, melna svītriņa. Tūkstoš reizes vecais Baltspalvis tā ir lidinājies virs savas valstības. Viņš nešķiež spēkus kā mazie putni. Baltspalvis prot izmantot visniecīgāko augšupejoša gaisa plūsmu. Spārnus izpletis, viņš lēni šūpojas kā planieris. Viņš var bez atpūtas notureties gaisa no rīta līdz vakaram.

Vecais Baltspalvis nebūt nav negausīgs valdnieks, ka par viņu domā purvmalās un jūras krastā. Viņš gan var uzreiz daudz apēst, taču var arī dienām ilgi gavēt. Sava prieka pec Baltspalvis nekad nemedī. Tagad viņam jāuztur ģimene.

Uz purva ciņa lokās jostu raksta izraibinata odze, trekna un apmierināta. Tā derētu brāļukam, čūsku ērglim, svētdienas pusdienām, bet čūsku ērglim nav vietas Baltspalvja robežas. Un tāpēc odze būtu varējusi mierīgi locīties tālāk, ja vecā Baltspalvja uzmanību nesaistījis kaut kas cits: proti, čūska ir pacēlusi galvu. Šņācoša un |auna tā hipnotizē mazu, pelēku kunkulīti. Un, kur ir tāds kunkulītis, tur vajag būt arī vecajam zaķim. Arī to Baltspalvim pasaka pieredze. Un, lūk, viņš sakļauj spārnus un kā akmens krīt lejup.

Sis reibinoši straujais kritiens ir nemaldīgi aprēķināts. Baltspalvja maņa to veic instinktīvi. Daudz, daudz gadu pirms tam, kad Ņūtonam uz galvas paukšķēdams uzkrita ābols, Baltspalvja tālie senči jau pazina brīvās krišanas likumu. Daudz, daudz gadu pirms tam, kad mazā krievu pilsētiņā matemātikas skolotājs Ciolkovskis pierādīja formulas, kas runā par bremzējošiem gaisa virpuļiem, ērgļi pazina arī šo virpuļu būtību. Sie likumi, paaudžu paaudzēs mantoti, bija iegājuši asinīs, un Baltspalvis savā straujajā lidojumā tos bija licis lietā. Sim senču mantojumam klāt nāca vēl daudz individuālas meistarības, gadiem ilgi pilnveidotas virtuozas spējas. Kā gan nabaga zaķis varēja sacensties ar ienaidnieku, kas prata iepriekš nojaust viņa kustības. Zaķis pēdējo reizi palēcās, pēdējo reizi nopīkstējās, un, kad astoņi pārbijušies kunkulīši uzdrīkstējās iznākt no ciņu aizsega, viņu māte jau atradās augstu virs purva. Baltspalvim spēka pietika, lai aiznestu pusgada aitu, ko tad viņam nozīmēja tāds nieka zaķis!

Uzņēmis pietiekamu augstumu, veiksmīgais mednieks devās taisnā virzienā uz savu purva salu. Viņš ilgi bija bijis projām, tādēļ steidzās. Viņš steidzās, lai pārliecinātos, vai viss kārtībā. Vai mazuļi tup ligzdā un vai sveiks viņu ar klaigām. Bet Baltspalvja mazliet kašķīgā dzīvesbiedre Plakannadze lidos viņam pretim, aiznesīs medījumu ligzdā un ar savu spēcīgo knābi sāks to plosīt gabalos.

Tādas bija ierosmes, kas skubināja vecā Baltspalvja spārnus. Skubināja ikreiz, viņam mājup atgriežoties. Un, kad putns bija pārliecinājies, ka tiešām viss ir kārtībā, viņa pakausī sabozušas spalvas saglaudās, knābis atvērās un no tā atskanēja jocīga gagašana — tā pauda apmierinātību. Taču modrība un piesardzība vēl joprojām viņu neatstāja. Pat sēdēdams sargposteņa kokā uz sava iemīļotā zara, Baltspalvis, acu nenolaidis, vēroja savu dzīvesbiedri.

Dažā ziņā vecais jūras ērglis atgādināja cilvēku. Viņš nevareja pilnīgi aizmirst pārdzīvotos šausmu brīžus. Divpadsmit gadu bija pagājuši kopš tās dienas, kad, atgriezies no medībām, Baltspalvis zem ligzdas bija atradis mātīti ar cauršautu galvu. Varenais putns, kas spēja pacelties augstāk par jebkuru Palutaguzes spārnoto būtni, nevarīgi gulēja sūnās. Viņa spārni bija izplesti, kājas ar līkajiem nagiem ļengani nokarājās. Un gar asiņaino kaklu jau rāpoja skudras.

Pec jūrmalnieku nostāstiem putni, kas gadiem ilgi dzīvojot pāros, nespējot samierināties ar sava dzīvesbiedra nāvi. Ļaudis zina stāstīt, ka vientuļš palicis gulbis ilgi žēlabaini brēc debess plašumā, tad sakļauj spārnus un metas uz tiem pašiem akmeņiem, uz kuriem bojā aizgājis viņa dzīvesbiedrs. Tā viņš labprātīgi aiziet nāvē.

Tā ir tikai skaista teika. Daba nepieļauj bezjēdzīgu bojā eju. Ne vientuļš palicis gulbis mirst labprātīgi, ne Baltspalvis to darīja. Tai nelaimīgajā vasara ērgļu pārim ligzdā bija divi ērglēni un tēviņā spēcīgāk par visu ierunājās rūpes par tiem. Viņš vispār vairs nedomaja par briesmām, kas varētu arī viņam uzbrukt. Izsalkušie ērglēni neapmierināti brēca, un Baltspalvis, nolicis viņiem pie kājām atnesto vāveri, no jauna devās medībās.

Pēc stundas vai pusotrām viņš atgriezās ar lielu zivi nagos. Mazuļu žēlās klaigas pa to laiku bija kļuvušas daudz skaļākas. Pārsteigtais Baltspalvis atrada vāveri neskartu. Viņš nevarēja saprast, kāpēc tā nav aiztikta. Barības sadalīšana arvien bija bijusi mātītes uzdevums. Lielākoties mātīte bija lidojusi viņam pretim un jau gaisā vai arī sargposteņa koka paņēmusi medījumu. Un, tā ka mazuļu izsalkuma brēcieni Baltspalvim pirmām kārtām nozīmēja signālu doties medībās, viņš vēlreiz izpleta spārnus.

Tā atraitnī palikušais Baltspalvis līdz tumsai stiepa ligzdā barību. Stiepa visu nākošo dienu. Taču divi nesen izšķīlušies ērglēni, tupēdami gaļas blāķī, aiz izsalkuma brēca vienā brēkšana. Divi trīs sīki saplosīti un knābjos iebāzti kumosi būtu viņus izglābuši, bet, aiz bēdām prātu zaudējis, Baltspalvis neattapās to izdarīt. Viņš savu pienākumu redzēja tikai barības sagādāšanā. Un jau atkal, nagus tvērienam izpletis, viņš aizlidoja.

Sargposteņa koks ar nokaltušo galotnes zaru tajās dienās veltīgi gaidīja savu draugu. Baltspalvim nebija laika atpūtai. No ligzdas malas plūda neapēsto maitu briesmīgā smirdoņa. Tas bija brīdinājuma signāls Baltspalvja nerviem. Pa medīšanas starplaikiem viņš nolaidās uz purva ciņiem un plūca viršus. Atkal un atkal viņš uznesa koka galotnē čaukstošos zariņus, pa starpām pielauza ari zaļus priežu zarus, kamēr ligzdas malas klāja bieza zaļumu karta, no kuras izdalījās rūgtens aromāts.

Kādēļ viņš tā darīja, to Baltspalvis nezinaja. Viņam nebija jausmas ne par ēteriskajām eļļām, ne par to spējām nonāvēt sīkbūtnes. Toties viņš zināja, ka tā jādara. Šī zināšana viņam bija asinīs. Tā būtu rīkojušies visi viņa senči. Un Baltspalvis turpinaja divkāršo darbu.

Bet, kad ērglēni pavisam apklusa, viņš skaidri apjauta drausmīgo faktu. Baltspalvis neizprata dzīvības un nāves cēloņus, bet to nozīmi viņš zināja. Griezīgi brēkdams, viņš riņķoja pār vienu lielu un diviem maziem līķiem arvien augstāk un augstāk un tad, atpakaļ nepaskatīdamies, nozuda jūras virzienā.

Tā Veisrabas purva un apkārtējās piekrastes, kā arī lielo mežu gaisa valdnieks pirms divpadsmit gadiem zaudēja ligzdu, mazuļus un dzīvesbiedri. Tiesa, ligzda gan nebija gājusi bojā, taču Baltspalvis tajā vairs neatgriezās. Viņš pārgulēja naktis kur kuro reizi. Viņa robežās bija daudz koku naktsguļai, un Baltspalvis tos izlietoja pēc kārtas. Bet dienā viņš sēdēja uz akmens kādā līča nostūrī, pilnīgi vienaldzīgs pret ūdens šaltīm, ko viļņi tam uzšļāca.

Par barību Baltspalvim nebija ko bēdāt. Viņš varēja uzreiz apēst milzīgi daudz, bet varēja arī milzīgi ilgi badoties. Kad rudenī visu debesjumu klāja gājputnu bari, ērglis joprojām sēdēja uz sava akmens. Viņš nebaidījās no aukstuma. Kad sals ar ledus kārtu pārklāja jūru, vienmēr vēl bija iespēja uz kādu laiku aizceļot uz dienvidiem. Viņš nebaidījās arī no sniega. Sniegs pat viņam palīdzēja. Zaķi, kurus tagad viņu baltās ziemas spalvas dēļ bija grūti ieraudzīt, atstāja uz sniega savas pēdas. Bet Baltspalvja rūdītā acs šīs pēdas sadzina tikpat veikli kā medību suņa purns. No liela augstuma viņš itin viegli atšķetināja garaušu mestās cilpas. Un, ja pie kāda cera pēdas beidzās, Baltspalvis zināja, kur viņam mesties lejup.

Bet, kad purvu grāvjos sāka tecēt ūdens, kad no krasta akmeņiem nokusa ledus un kad vējš no jūras atkal atpūta mitro jūras mēslu smaku, ar Baltspalvi notika kaut kāda pārmaiņa. Tas tā bija katru pavasari. Viņā sāka kūsāt dzīvības sulas. Baltspalvis vairs nespēja nosēdēt sargposteņa kokā. Ar celtniekmeistara vērtētāja skatienu viņš parskatīja visas savas ligzdas. Rudens vētras bija tās sapluinījušas. Ziemā sasnigušā sniega kaudzes nošķiebušas. Un Baltspalvis pēkšņi sajuta dziņu, darboties.

Tajās dienās atmodas gaidu pilnajā mežā ilgi atbalsojās skaļi brikšķi. Vecais vientulis. lauza ligzdai zarus. Viņš izvēlējās vecu priedi ar skraju vainagu un no liela augstuma metās uz sausu zaru, un tieši tai mirkli, kad atmirušais zars aizlūza, viņš atkal izpleta spārnus.

Viņš ne reizes nekļūdījās savos aprēķinos. Katrs kritiens lejup nozīmēja vienu zaru.

Vēlāk Baltspalvis vienas ligzdas malas aplika ar zaļiem dzinumiem un, it kā kāzām gatavodamies, sanesa tur ari barības krājumus, kā pietiktu trijiem ērgļiem.

Šajā rosībā bija gaidas un cerības. Daudz ilgāk nekā citkārt Baltspalvis tajās dienās cieši lūkojās turp, kur saskaras debess un zeme. Bet, ja tur kaut kas arī saistīja uzmanību, tad tomēr tas nebija tas, kas varētu Baltspalvi iepriecināt.

Tā pagāja astoņi gadi. Vecā vientuļa pakausī spalvas pamazām zaudēja tumšbrūno krāsu. Aizplece kļuva bālāka. Gaišās pusbikses izbaloja vēl gaišākas. Baltspalvis pamazām sāka novecot. Taču viņa nagi vēl arvien bija asi un knābis gatavs triecienam. Un, kad reiz jauns caurceļotājs ērgļu tēviņš mēģināja nekaunīgi ielauzties Baltspalvja robežās, tad tas dabūja tādu pirti, ka bija ko pieminēt.

Un tad beidzot pienāca diena, kad Baltspalvis pēc astoņām vientulībā pavadītajām ziemām ieraudzīja tuvojamies ērgļu mātīti. Tā bija tikko sasniegusi četru gadu vecumu un tikko sākusi izjust vajadzību pēc ligzdošanas. Skaista, savā saules mirdzā spīdošajā, gaiši brūnajā spalvu tērpā viņa riņķoja virs Palutaguzes visaugstākajiem kokiem, it kā pārdomādama, vai nolaisties vai ne.

Pasaulē ir milzīgi daudz iepazīšanās veidu. Tālajās Galapagu salās albatrosi, slēdzot kopdzīves līgumu, sakļauj kopā savus garos knābjus un pēc tam vēcina tos kā senie bruņinieki. Dzīvesbiedri meklēdams, žubītes tēviņš iekaro sirdis ar dziesmu. Baložu pāris izvēlas piemērotu jumtmali un tur dūdodams noslēdz savus līgumus. Bet garkājainās vistilbes, kuras Lapukilas ļaudis iesaukuši par «ubagu ratiem», pavasaros planē virs purva pļavām un viena otrai spēlē ksilofonu: «Ping, ping, pang, pang.»

Baltspalvis un svešā ērgļu mātīte sēdēja nekustīgi kā akmens tēli un raudzījās viens otram acīs. Baltspalvis sēdēja uz ligzdas malas. Te viņš bija saimnieks. Pēc ērgļu nerakstītajiem likumiem viņam tieši tā bija jāsaņem viesis, kurš neierodas iekarošanas nolūkos.

Ērgļu mātīte šūpojās jaunas egles galotnē. Turpat tuvumā pacēlās Baltspalvja sargposteņa koks, daudz ērtāks sēdēšanai, bet, sekojot tiem pašiem likumiem, tikko ieradusies svešiniece vēl neuzdrīkstējās nolaisties uz tā.

Divi milzīgie putni sēdēja un lūkojās viens otram acīs.

Pagāja stunda, divas, sešas stundas. Būtu viešņa vēl kaut drusku izturējusi, tad Baltspalvis būtu pacēlies gaisā, pavērdams ce|u uz ligzdu. Un drīz vien viņi abi augstu pie debesīm dejotu ērgļu ikpavasara kāzu deju, riņķodami viens ap otru tik ilgi, līdz mātīte, vilinot savu partneri, noslīgst sniega kupenā.

Bet pēc tam viņi abi kopā būtu sakartojuši ligzdu un sēdētu tajā cieši blakus nevis vairs stundām ilgi, bet veselām dienām.

Tā tas būtu noticis, ja svešajai ērgļu mātītei būtu pieticis izturības vēl kādu laiku skatīties vecajam Baltspalvim acīs. Bet tā vēl bija jauna, gluži jauna jūras ērgļu mātīte. Cilts paražas vēl nebija paguvušas viņā iesakņoties tik dziļi kā vecajā Baltspalvī. Bez tam svešā atnācēja bija izsalkusi. Jauna un strauja būdama, viņa neprata sagaidīt savu vēlmju piepildījumu. Un, kad viņas vērīgais skatiens bija pamanījis purva ciņos kaut ko sakustamies, galva it kā pati no sevis pagriezās uz to pusi.

Mirkli vēlāk Baltspalvis brēkdams pacēlās no ligzdas un aizdzina mātīti. Neatļautā paskatīšanās sāņus viņam nozīmēja uzticības laušanu. Skaļi kliegdams, viņš trieca mātīti sev pa priekšu un ātrāk neatgriezās, līdz tā nozuda virs jūras.

Tā bija liela dumjība, ko viņš izdarīja. Tas bija vienreizīgs stulbums. Tā bija vienkārši nepiedodama muļķība.

Kopš tā laika, kad tika izgudrota bise, ērgļu tēviņu skaits visur pārsniedz mātīšu skaitu. Kad ligzdā iedētas olas, mātīte neatstāj to, cilvēkiem tuvojoties. Viņa nedzird augstu, augstu riņķojošā dzīvesbiedra aicinājumu un tādēļ bieži vien par to samaksā ar savu dzīvību. Ņemot vērā šo apstākli, Baltspalvis izdarīja neaprakstāmi lielu muļķību, un droši vien viņš būtu gājis pretim mūžīgai vientulībai, ja arī mātīte rīkotos pēc stingri pieņemtajām paražām. Bet, par laimi, padzītais putns bija lielā mērā izņēmums jūras ērgļu ģintī. Tas vēl neprata līdz sirds dziļumiem apvainoties. Tam bija mazāk patmīlības nekā dažam labam viņa ģints pārstāvim. Pēc trim dienām tas atgriezās. Un tā, lūk, notika, ka pēc ilgum ilga laika vecais Baltspalvis atkal dabūja izbaudīt ģimenes dzīves priekus un raizes.

Stabveidīgās apses zaros mielošanās ar zaķiem tuvojās beigām. Ērgļu māte bāza vēl arvien atplestajos knābjos pēdējos gaļas gabalus un pēc tam pameta jau samiegojušos mazuļus savā vaļā.

Viņa uzlaidās uz tā paša koka, kur sēdēja vecais Baltspalvis.

Cik maz dažkārt vajag, lai justos pilnīgi laimīgs! Baltspalvim šai mirklī pietika ar apziņu, ka uz blakus zara atrodas kāds, kas pirms aizmigšanas viņam ielūkosies acīs.

ENNS NODROŠINA AIZMUGURI

Ar tūtu rokā Andruss Sitams staigāja pa Lapukilas skolas zālāju. Viņš pabāza degunu rožu krūmā, paskatījas uz lejkannu, kas bija aizmirsta uz dārza celiņa, un uzmanīgi pētīja svaigos kurmju rakumus. Viņam visur sekoja vecākā brāļa Enna modrā acs.

Andruss meklēja pelēm piemērotu slēptuvi.

Pie ēdamgalda un pirtī, leļļu teātrī un bērnu kino seansos Andruss Sītams neapnicis nēsāja līdzi papīra tūtu ar sešiem koka puļķīšiem. Gulēt iedams, viņš tūtu noglabāja kaut kur pa rokai. Bet rītos pelēm labsrīts tika padots, pirms vēl bikses nebija uzrautas kājās.

Mātei, kas sākumā ar labsirdīgu smaidu vēroja šo rotaļu, drīz vien jaunākā dēla izdarības sāka likties pārak bērnišķīgas. Laiku pa laikam viņa mēģināja Andrusu no tām atradināt.

—   Padomā pats, — viņa teica, — kas tās tev par pelēm! Nieka puļķīši. Pēc gada sāksi skolā iet. Tur taču tu nevarēsi peles līdzi ņemt.

Taču Andruss palika pie sava.

—   Ņemšu gan! Katrā ziņā ņemšu līdzi! Kur tad lai pelītes iemācās lasīt, — viņš deklarēja necerēti skaļā balsī, un māte nolēma turpmāk vairs zēna rotaļu neapkarot. Viņa mierināja sevi ar apsvērumu, ka gads ir pietiekami ilgs laiks. Gan jau dēls pagūs savu dīvaino rotaļu simtreiz aizmirst.

Sākumā gan nekas tamlīdzīgs nebija manāms.

—  Vai tu gribi ielīst te, šai krūmā? — bubināja Andruss, lāčodams pa dārzu. — Jeb gribi paslēpties zem šī te akmens? Tūlīt sāksim spēlēt paslēpes.

Un visi seši zēna mīluļi viņam atbildēja cilvēku valodā.

Laiku pa laikam Andruss pārlika tūtu otrā rokā, kad viena jau sāka pagurt no pārliecīgi uzmanīgas turēšanas. Pirms pāris dienām Enns bija ieplēsis tūtā caurumu un vainu uzvēlis pelēm.

—   Izbakstījušas ar purniņiem, — viņš ņēmās iegalvot. — Droši vien grib aizmukt.

Sešus gadus vecais Andruss jau pazina daudzas bailes. Suņa bailes un tumsas bailes. Zivju eļļas un injekciju adatas bailes. Tagad tām vēl pievienojās bailes, ka peles pa caurumu aizskries. Piesardzības nolūkā Andruss sāka caurumu aizsegt ar īkšķi. Doma, ka vienkāršāk būtu paņemt no virtuves skapīša jaunu tūtu, viņam diemžēl neienāca prātā.

Ko lai iesāk desmit gadus vecs puika, kurš grib visu garo pēcpusdienu kļūt neatkarīgs un brīvs?

Viņam ar uzviju jāveic individuālā darba norma. Un turklāt vēl jāpierāda, ka turpmāk viņa uzturēšanās mājas tuvumā it nemaz nav nepieciešama.

Ar individuālo normu Ennam viss bija kārtībā. No paša rīta viņš uzticīgi bija sēdējis uz klavieru ķeblīša. Tagad bija jāparūpējas par otro punktu, un to viņš arī darīja.

—  Andrus! Kad tu peles būsi nobēdzinājis, ko tad tu darīsi?

Andruss uzmeta lūpas. Šādu jautājumu viņš nesaprata.

—   Tad es, protams, tās sameklēšu.

—   Bet ko tu darīsi tad, kad būsi tās sameklējis?

—   To es vēl nezinu. Par to man jāpadomā.

—   Trim, trim, trim, — Enns pie sevis dūca kaut kādu melodiju. Tur tā lieta. «Par to man jāpadomā» skanēja diezgan šaubīgi. Kas to lai zina, ko Andruss izdomās. Reiz tam bija ienācis prātā slepeni aiznest peles peldināt. Enns labi atcerējās, kādu paniku sacēla šis gadījums. Bet kādēļ tad cilvēkam ir galva un pelēkās smadzeņu šūnas!

—   Klausies, Andrus! Vai tev to peļu nav par maz?

Andruss atvēra tūtu. Viņš lāgā neuzticējās brālim, īpaši tad ne, ja runa bija par pelēm. Taču šoreiz likās, ka brālis runā patiesību.

—  Ir gan par maz. Tiešām par maz. Būtu bijis vairāk, varētu spēlēt skolu. Un spēlēt veikalu un sporta sacīkstes. — Noliecies pār savu tūtu, Andruss sapņoja, ko visu varētu spēlēt ar lielāku pelīšu skaitu, un nemaz nepamanīja, ka brālis nozūd aiz malkas šķūnīša.

Veselu pēcpusdienu Andruss nopūlējās, kamēr no maikstes izdrāza sešus puļķīšus pirksta garumā. Beidzot viņš iegrieza īkšķī un uz ilgāku laiku pazaudēja tiesības ņemt rokā nazi. Bet, palūk, cik nu viegli dzima pelītes Enna rokās! Aiz šķūņa klūdziņkārklu lauciņā vecākais brālis sadabūja sauju piemērotu klūgu, sasēja tās saišķī un uzlika uz bluķa. Viens cjrtiens — desmit puļķīšu. Knakt, knakt, knakt nu jau četrdesmit. Tā bija īsta peļu fabrika, kas tur darbojās.

Kad Enns no jauna parādījās uz zālāja, viņam padusē bija veca kūku kārba. Bet šajā kārbā, šajā kārbā … Andrusam aizrāvās elpa. Labu brīdi viņš bija kurls un mēms. Viņa iztēle nekādi nevarēja pierast pie tā, ka pasaulē tik daudz pelīšu.'

—   Skaties, puika! — Enns sacīja. — Te ir peļu vesels simts un vēl divdesmit. Visas grib spēlēt paslēpes. Briesmīgi grib.

Kā sējējs viņš staigāja pa Lapukilas skolas pagalmu. Švhikt — sauja puļķīšu ielidoja dzīvības koku žogā; šviukt — otra grabēdama sakrita dadžu biezoknī. Tā bija īsta peļu krusa, ko Andruss, muti atplētis, vēroja.

—   Tā, lūk, — teica Enns. — Tagad noskaiti vel līdz desmit, tad varēsi sākt meklēt. — Augstākā mērā apmierināts ar savu izdomu, Enns devās uz virtuvi. Te viņš tik tiešām vairs nebija vajadzīgs.

Virtuvē māte cepa pīrāgus ar ievārījumu. Māksliniecei darbs saimniecībā esot tīrā atpūta, viņa mēdza teikt vietējām skolotājām, un droši vien tā tas arī bija. No plīts puses atskanēja dziesmas meldija, kuru neviens no mūzikas klasiķiem nekādā gadījumā nebūtu ar mieru atzīt par savu.

—   Mamm, — Enns bez aplinkiem uzsāka. — Es tagad gribētu aiziet līdz vakaram.

Margitu Sitamu bērnībā pastaigāties veda tikai pie rokas. Nekad viņa nebija varējusi paplunčāties pa dubļu peļķēm vai pašūpoties uz sētām. To atceroties, koncertmeistari vēl tagad pārņēma žēlums. Un saviem bērniem viņa nolēma dot lielāku brīvību.

Taču arī tādā gadījumā mātei būtu jāzina mazliet vairāk par dēla gaitām.

—   Uz kurieni tad tu iesi?

—  Nu, tāpat vien … ar kādu lielu puiku mazā pārgājienā.

Ka šai mazajā pārgājienā pēc Mardusa aprēķina turp un atpakaļ sanāk pāri par desmit kilometriem, viņš ar gudru ziņu noklusēja.

No cepeškrāsns nāca smarža, kas atgādināja izcirtumus saules tveicē.

«Tas… no vienas puses… bez šaubām, ir labi, ka viņš saietas ar vietējiem zēniem un saskaras ar lauku dzīvi,» pannas rībinādama, domāja koncertmeistare. «Bet no otras puses …»

Māte dzīrās pieiet pie loga, taču Enns viņai aizsteidzās priekšā.

—   Šodien jau nu Andruss nekur nepazudīs. Es zinu. Varu saderēt, ja gribi. Tālāk par skolas pagalmu viņš neies.

Pa logu pamestais skatiens apstiprināja, ka tas tiešām tā arī varētu būt. Jaunākais dēls tupēja zālāja vidū, un viņa seja pauda bezgalīgu apmierinātību. Viņa pelīšu skaits jau bija'pieaudzis līdz divpadsmit. Šobrīd viņš no zāles stiebriem makšķerēja laukā trīspadsmito.

—  Ar Andrusu tev šodien nebūs ne mazāko rūpju, gan tu redzēsi.

To Enns būtu varējis arī neteikt. Māte jau bija izlēmusi.

PA MEŽA CEĻU

Ko gan nozīmē noiet pa meža ceļu trīs kilometrus diviem zēniem, kuriem kājās ir labi ievalkātas kedas, bet mugura nav neka vairāk kā krekls ar vaļēju apkakli un plānas, nodilušas treniņbikses? Ko nozīmē kilometrs pa smilšainu taku pari izdegušajam virsājam? Un otrtik pa brikšņainu purva stigu.

Tīrā spička, lūk, to tas nozīmē.

Jaunākais no abiem gājējiem senāk pat nevarēja iedomāties, ka mežā var būt tik interesanti.

Ar māti un tēvu viņš vairākkārt bija gājis sēņot un ogot.

— Ai, — māte tad mēdza iesaukties. — Sitās priedes! Cik skaisti būtu tās uzgleznot! — Vai arī: — Paskatieties uz šo egli! īsta meža karaliene!

Bet reiz, kad viņi tur bija pakavējušies līdz pašam vakaram, visi klusēdami nostāvēja piecas minūtes uz ielejas nogāzes, jo «saulriets priedulājā — tas taču ir kaut kas vienreizīgs!».

Enns šādus dabas apcerējumus necik augstu nevērtēja. Nu, saulrietā jau var noskatīties, taču daudz interesantāk būtu uzzināt, kā sauc puķi, kas smaržoja pie viņa kājām, no kurienes cēlies nezvērs, kas pašā jaukākajā saulrieta liesmojuma brīdī ielīdis viņam nāsī, un daudz, daudz ko citu.

Te tēvs ar māti bija bezspēcīgi. Un dēls piedevām sēņu vai ogu grozam vienmēr pārnesa mājās desmitiem bez atbildes palikušu jautājumu.

Ar Mardusu tas viss bija gluži otrādi. Marduss pazina puķes, putnus un kukaiņus. Viņš zināja, kādēļ dzenis, kaļot koku, tik jocīgi, pa spirāli lēkādams, virzās augšup. Viņš parādīja Ennam pūces — meža naktssarga mājokli. Bet par dzeguzi it kā garāmejot pastāstīja, ka šo putnu par dēšanu svešās ligzdās nemaz nevajadzētu tik bargi nosodīt: dzeguzei jau nekas cits neatliekot, jo tā esot spējīga dēt tikai pēc gariem starplaikiem.

Enns Sītams bija daudzkārt saticies ar visziņiem. Ziemā pie viņa vecākiem bieži nāca ciemiņi. Bet tie gudrinieki bija pieauguši cilvēki. Un viņš nevarēja nepavaicāt Mardusam:

—   Kur tu … to visu uzzināji?

Lielais zēns paraustīja plecus.

—   Šur un tur … Esmu lasījis un … brālis arī.

Marduss, acīm redzot, jutās neveikli. Tas bija atklāts jautajums. Un uz atklātu jautājumu bija tikpat atklāti jāatbild. Un tomēr… kaut arī pilsētas zēns bija viņam iepaticies, Marduss domāja, ka viņi vēl nav pietiekami tuvu iepazinušies, lai to darītu. Bez tam tas būtu bijis pārāk garš stāsts.

Tas tiešām būtu bijis pārāk garš stāsts.

No pašas agrās bērnības Māveru jaunākajam dēlam bija neatvairāma tieksme kādu pārsteigt. Viņš nebija nekāds kartības mīļotājs. Tomēr, kad neviens to negaidīja un neviens neredzēja, Marduss, vēl ābečnieks būdams, varēja ne no šā, ne no tā ņemt un sakārtot savu rotaļu stūrīti. Un ar to arī vēl nebija gana. Pēc tam viņš izslaucīja istabās grīdas. Elsdams kā maza lokomotīve, viņš sanesa pie plīts malkas krājumu trim dienām. Un, tā kā neviens netic, ka septiņus gadus vecs puisītis varētu samizot veselu bļodu kartupeļu, tad reizēm viņš padarīja arī to.

Māte, pārnākusi no tīruma vai pļavas, protams, plaukstas vien sasita, ieraugot kartupeļus. Bet viņas rosīgais dēls tupēja noslēpies patrepē un ar tīksmi gaidīja, kad atklāsies, ka arī grīdas izslaucītas un pat malka sanesta.

Vecāki nekad nevarēja izprast dēla pašaizliedzīgā darba spara īsto ierosmi. Kad Marduss pēc dažiem gadiem reiz slepus bija izravējis burkānu dobi, māte gribēja, lai puika izravē arī sīpolu vagu.

Viņai bija ilgi jāgaida. Nesenais jūsmīgais burkānu ravētājs tūlīt izjuta pret dārza darbiem nepārvaramu riebumu. Toties viņš vēl pirms gaiļiem mazā gaismiņā ap pulksten trijiem izmuka pa logu un atgriezās tikai tad, kad bija jābaidās, vai tik mājinieki jau nav pamodušies.

Četros šādos rītos Marduss paguva nopļaut pļavas gabalu, ko viņiem kolhozs bija piešķīris pie alksnāja. Bet, kad pienāca svētdiena, viņš vienā mierā noskatījās, kā māte trin izkapti un aizsteidzas pļaut to pašu pļavas gabalu.

Tā diena Mardusam ilgi palika prātā kā visnozīmīgākā. Neviens taču nezināja, ka viņš slepus bija iemācījies pļaut. Bet nu reiz māte bija pareizi izturējusies. Marduss nekādi neprata to sev izskaidrot, kādēļ pārliecīga uzslava samazināja viņa prieku par to, ka viņš bija sagādājis pārsteigumu. Protams, daudz trakāk bija, ja par viņa pūlēm vispār neviens nelikās zinis, ja tās palika nepamanītas. Reiz, kad Marduss zagšus sanesa ūdeni visos pirts toveros un katlos, notika šāds pārpratums: mātei likās, kaviņa pati to visu būtu padarījusi, un nu viņas centīgais dels staigaja apkārt ar saīgušu seju. Bet toreiz, pļaujas dienā, mate izturējās tā, ka centīgais pārsteigumu sagādātājs nekā labāka vispār nevareja vēlēties. Savā nodabā galvu šūpodama, māte ar izkapti rokā ilgi sēdēja pagalmā uz bluķa. Un, kad viņa beidzot gaja vistas pabarot, joprojām bija tik samulsusi, ka iebēra liekšķeri auzu cūku silē.

Tai pašā vasarā students Māvere pārveda majas īpašu brezenta novērošanas telti. Kādu rītu viņš to uzsēja uz riteņa un aicināja jaunāko brāli līdzi. Telti uzcēla niedrēm pieaugušā līča krastā.

Tad vecākais brālis paslēpās teltī. Ziņkārības pārņemts, viņam sekoja jaunākais brālis, bet tūlīt dabūja vilties savās cerībās.

—   Tu, Martu, tagad teci uz mājām, — teica students. — Tad putni domās, ka tas, kas ienācis teltī, ir aizgājis projām. Saproti, tie jau tālāk par vienu nemāk skaitīt. Un viņiem neienāks prātā, ka es palieku te sēžam.

Mardusam mute palika vaļā. Ak tad tādēļ viņu aicināja līdzi! Cik viltīga un nekrietna rīcība! Un viņš, muļķītis, vēl palīdzēja uzcelt telti. Taču, pirms doties mājup, viņš katrā ziņā gribēja tikt pie skaidrības par dažiem jautājumiem.

—   Bet ko tu darīsi?

—   Novērošu putnus, ko gan citu. — Students viegli paraustīja plecus. — Un nofotografēšu, ja kāds no tiem pienāks tuvāk. Un ko tu domāji?

—   Domāju, ka sāksi putru vārīt! — atcirta jaunākais brālis.

—  Vai arī zirgu apkalt. — Un nošņākājās vien aiz apvainojuma.

Vecākais brālis šos vārdus uzņēma gluži vienaldzīgi.

—   Nu labi, labi, — viņš mierinoši uzsita Mardusam uz pleca.

—  Gan jau kādu citu reizi tu paliksi šeit un es aiziešu atpakaļ uz mājām. Norunāts, jā? Bet nu dodies mājup.

Kādu citu reizi! Ja tā saka kāds pieaudzis cilvēks, tad šī cita reize nebūs nekad. Kurš tad to nezina! Gandrīz visu ceļu līdz mājām Marduss Māvere kaut ko īdzīgi purpināja. Par laimi ceļš tomēr bija tik garš, ka īgnums jau paguva manāmi pagaist. Par laimi ceļš bija pat tik garš, ka galvā paguva ienākt viena otra mierīgāka doma. Lai nu kā, bet, atvērdams dzeltenās mājas pagalma vārtiņus, Marduss Māvere jau uzsvilpoja. Taču tas, ka viņš laiku pa laikam tīksmigi nosmīkņāja, pauda, ja ne gluži atriebības nodomus, tad katra ziņa kaut ko tamlīdzīgu

Vakarā jaunākais brālis slepus izlasīja teltī palikušā piezīmes.

No tām jau nu gan diez kāda palīdzība nebija. Bet kādēļ tad vispār eksistē grāmata glītos, cietos vākos «Kā novērot putnus», ja to nelieto? Drīz Marduss Māvere uzzināja visu, ko gribēja zināt. Otrā rītā niedrēm aizauguša līča viņā krastā pacēlās vēl viena mājiņa, kur paslēpties. Un, kad students novietojās savā brezenta novērošanas punktā, tad ceturtās klases skolnieks, sekodams lielā brāļa piemēram, drīz vien ielīda savā alkšņu zaru būdā. Un, kad no telts lūkojās «Zenīta» mirdzošā acs, tad no alkšņu zaru apakšas uz krastmalu tēmēja vecās, labās «Smenas» objektīva stobrs.

Pēc nedēļas vecākais brālis Valters uzkāpa mazās, dzeltenās mājiņas bēniņos. Tur atradās studenta vasaras fotolaboratorija. Bet, kad viņš nokāpa lejā un nozuda ciema virzienā, pie viņa attīstītājiem un fiksāžām tūlīt apsēdās jaunākais brālis Marduss.

Svētdienas rītā vecākais brālis Valters pa īstam ķērās pie fotoattēliem. Jā gan, šo to viņš tīri laimīgi bija notrāpījis. Te bija ūdensvistiņa, kas, tikko pazaudējusi molusku, izskatījās pēc noskumuša filozofa, te bija glīta sarkankāje tilbīte, un te kāds bailīgs smilšu tārtiņš knosījās ap savām spalvām. Apmierināti smaidīdams, students dažas skaistākās fotogrāfijas piestiprināja virs savas gultas. Šajā izdarībā bija daudz humora. Presē jau gan tika rakstīts, ka mūsdienu jauniešiem esot pieņemts virs gultas pakārt modrus acu pārus, kas sargātu viņu miegu.

Bet, kad Valters pievakarē pārnāca mājās, viņš tur atklāja vēl vienu humoristu. Viņam pretim skatījās virs Mardusa Māveres kušetes piestiprinātie tāda paša tipa fotoattēli. Tur bija jūras zīriņš, tur bija smilšu tārtiņš un upes zīriņu pāris. Un, ja šie te arī bija mazliet miglaināki par Valtera fotoattēliem, tad pret jūras žagatu ar atvērtu knābi viņam nebija nekā, ko iebilst. Ja fotogrāfam izdodas uzņemt jūras žagatu tik satriecošā pozā, tad tā ir akla laime. Studentam Māverem tāda akla laime vēl nebija uzsmaidījusi.

Tā bija otra neaizmirstama diena Mardusa Māveres vienpadsmit gadu ilgaiā mūžā. Vecākā brāļa Valtera apakšlūpa pastiepās lejup un sāka trīsēt. Labu brīdi pablenzis sienā, viņš fotoattēlus beidzot pataustīja ar pirkstu un attapās tikai tad, kad no jasmīnu krūma, kurš auga zem loga, uzspurdza skaļa smieklu šalts un kad jaunākais brālis, abām rokām aizsedzis muti, zariem brikšķot, aizmuka gar mājas stūri.

Tāda bija Mardusa Māveres pirmā iepazīšanās ar putnu valstību. Šī valstība viņam iepatikās. Kopš fotoattēlu dienas universitātē nomātajā teltī arvien atradās vieta diviem novērotājiem. Un, ja Valteram Māverem nebija paredzēti tāli pārgājieni, viņš ņēma līdzi jaunāko brāli.

Kopš gadījuma ar fotoattēliem students pārgājienos izturējās pret savu ceļa biedru, ceturtās klases skolnieku, kā līdzīgs pret līdzīgu. Kad Valters neprata noteikt mazu putniņu košā spalvu ietērpā, kas šūpojās virs upes, viņi abi kopā šķirstīja noteicēju. Uzgājuši krastā mazuta straumītes, viņi abi divi lamāja Tapinēmes līcī noenkurotos tralerus. Bet, kad Māveru mājas reiz apciemoja Valtera sirmais profesors, Marduss varēja piedalīties abu ornitologu sarunās.

Nu Mardusam jau bija trīspadsmit gadu. Vecakais brālis bija paguvis pabeigt universitāti. Pīzamēs rezervāta vadītājs — tā viņu tagad dēvēja, un Marduss priecājās, to dzirdot.

Būtu par maz teikt, ka viņš cienīja savu vecāko brāli. Marduss juta kaut ko vairāk. Un, kad pavasarī «Volga», traukdama mājup no kāzu svinībām, uzdrāzās Valtera Māveres motociklam, cietuša jaunākais brālis nebija spējīgs mājās sagaidīt ziņas no slimnīcas. Viņš paņēma divriteni un aizjoņoja uz rajona centru.

Pēc smagā satricinājuma ar ieģipsēto slimnieku neļāva tikties. Bet tieši pretim slimnīcas vadītāja kabineta logam atradās pilsētiņas zālainais tirgus laukums. Ārstam Kirsipū vajadzēja tikai piecelties, lai ieraudzītu, ka pie pliedera krūma, kājas iepletis, stāv tukls zēns. Acu nenovērsdams, viņš skatījās augšup. Stundām ilgi. Viņš skatījās uz mazo, bezdelīgu ligzdai līdzīgo balkoniņu, pēc kura varēja sazīmēt trešās palātas atrašanās vietu.

—  Un kur viņš dabū paēst? — prātoja ārsts, to redzot. — Dzert taču arī cilvēkam vajag …

Nākamās dienas vakarā viņš vairs neizturēja. Ārsts Kirsipū aizsūtīja sanitāri aicināt zēnu iekšā.

Lielais brālis Valters gulēja gultā uz dēļiem, vienos pārsējos satīstīts kā mūmija. Tikai acis viņam bija brīvas no saitēm, acis un mute.

—   Nekas … — teica šī mute. — Drīz… atkal… kopā mežā … ārsti… tā sola.

Marduss bija nozvērējies neraudāt. Pie brāļa gultas stāvēdams, viņš kodīja lūpas līdz asinīm.

Vai par visu to varēja stāstīt biedram, kuram vēl tikai desmit gadu!

Tikko saplaukušos viršos taka gandrīz bija nozudusi. Abi zēni stavēja purvmala. No šejienes tālāk vairs negāja neviens ceļš.

—   Ja-ā, — novilka Marduss.

—   Tjā-ā, — kā atbalss atsaucās Enns. Nu vajadzēja saņemt vīra dūšu.

PĀRI PURVAM

Mazās, dzeltenās mājiņas dibenistabā uz augsta, šaura plaukta atradās gudra grāmata. Ja to īstā vietā atvēra, tad varēja izlasīt, ka Igaunijā visā visumā ir ap septiņtūkstoš purvu. Vēl varēja izlasīt, ka purvi sastāda vairāk nekā vienu piektdaļu no visas republikas teritorijas un ka šīs mīksnējās vietas ir dažāda veida: grīnis, zāļu purvs, sūnu purvs, akačainais purvs.

Nēruso purvā šie dažādie veidi draudzīgi sadzīvoja cits ar citu. Juku jukām tie vijās sarežģītā kombinācijā. Un tikai zinātnieka acs varēja noteikt, kur sākas viens, kur beidzas otrs. Biezu, krāšņi sakuplojušu kūdras sūnu klātie laukumi mijās ar zāļu purvam raksturīgām makstainajām spilvēm un ciņu smilgām. Tālāk pārsvaru guva andromedas un zilenāji. Un turpat rēgojās melna dzelve, brīdinoša kā krokodila acs.

Cilvēki baidās no akačaina purva. Akačains purvs izdod skaņas. Tas gārdzoši elpo, kad pa to staigā. Izmet akačos burbuļus, it kā kaut kur dziļumā nepārtraukti vārītos mazs katliņš. Aizdedz naktīs maldugunis. Tas viss liekas baisi. No mutes mutē klīst nostāsts, kā raibaļa, mielojoties ar kupliem grīšļiem, iegrimusi purvā, kā nogrimis kāpurķēžu meža transporta traktors. Tādi nostāsti vēl padziļina baiļu sajūtu.

īstenībā akačainais purvs nemaz neizraisa tādas baismas. Vakaram iestājoties, no purva salām nokāpj garpurnis āpsis un iet pa slapūkšņiem meklēt vardes. Tas nebaidās. Nāk briedis, limpaču lampačiem mētā garās kājas, arī tas nebaidās. Un zem gadu nastas salīkusi Tidriku Liza, no kuras Lapukilas večiņas dabū bērzu piepes ūdeni un purva vaivariņu uzlējumu, arī viņa droši klumburo starp dzelvēm.

Akačainais purvs jāpazīst. Ja redzi kaut kur priecīgi zaļus laukumiņus, baltmeldrus — turies tālāk. Baltmeldri ir purva gājējam aizlieguma zīme. Turies tālāk no tā un meklē viršu pudurīšus. Kur aug virši, tur droši vari spert kāju.

Marduss gāja pa priekšu. «Ej manās pēdās,» jau pie pirmajiem akačiem viņš bija piekodinājis un tagad neatlaidīgi uzmanīja, lai Enns to izpildītu. Katram gadījumam Marduss bija paņēmis līdzi divriteņa bagāžnieka auklu. Aukla viņus savienoja.

Enns, kura dēļ šis piesardzības līdzeklis bija sagadats, pats neraizējās it nemaz. Ja uz ciņa sārtojās pusienākusies lācene, viņš katrā ziņā palēcās sāņus. Savienotāja aukla viņu sajūsmināja. Tā bija gluži kā alpīnistiem. Un reizēm viņš novirzījās vienkārši tādēļ, lai sajustu, cik stingri savelkas aukla. Enns nožēloja tikai vienu — kādēļ viņu šobrīd neredz pilsētas draugi, kuru dzīve bija vienmuļa un kuriem nedraudēja nekādas briesmas. Tiem nu gan vajadzētu viņu redzēt! Nu, bet gluži tukšā viņi vis nepaliks. Enns Sītams acumirklī iztēlojās, kā rudenī viņu ielenks klases biedri un kā sastinguši klausīsies viņā ar sasprindzinātu interesi. Apmierināts viņš dungoja dziesmiņu, kuras meldija un vārdi nule bija dzimuši:

Anakonda, Anakonda, kur tu atkal pacel galvu?

Ap kājām sapinusies kūdras sūna un purva vaivariņu apdullinošā smarža drīz vien atgrieza viņu reālajā pasaulē. Viņš atcerējās, kurp viņi iet.

—  Martu, dzirdi, Martu! Kur ērglis taisa ligzdu?

Marduss atskatījās.

—   Lielākoties augstas priedes galotnē.

—   Bet ja priežu nav?

—   Tad var taisīt arī apses galotnē. Igaunijā pašreiz ir zināmas četras jūras ērgļu ligzdas, kuras atrodas apšu zaros.

Tie bija dati no zilās klades. Marduss to bija tik bieži šķirstījis, ka tās saturu jau zināja no galvas.

—   Interesanti, kur mūsu ērglis uztaisījis? — Enns domīgi turpināja. — Vai nav interesanti, Martu?

Marduss pamāja ar galvu. Šis pilsētas puika pat iedomāties nevarēja, kā tas Mardusu interesēja.

Pirmos datus par Veisrabas apvidū dzīvojošu ērgli brālis Valters atrada pirms četrdesmit gadiem izdotajā plānajā žurnālā.

«Nošauts liels ērglis,» tā ziņoja Visigaunijas mednieku grupu savienības orgāns. «Decembra vidū Vīdunā nošauts liels ērglis. Ērgļa spārnu izpletums krietni garāks par septiņām pēdām. Uz muguras var manīt gaišu svītru.»

Vai tas bijis tēviņš vai mātīte, rakstā netika minēts. Lai nu tas būtu kas būdams, sērojošais putns ilgi nepalika vientulis. Toreizējais Vīdunas mežsargs atcerējās, kā viņam pēc pāris vasarām nejauši gadījies būt pie ērgļu ligzdas koka, kura galotnē priecīgi spiedzis mazuļu paris.

Apmēram pēc desmit gadiem Veisrabas gaisa milži atkal nokļuva presē. Laikraksti ziņoja par «Kultūrfilmas» nodomiem Palutaguzes ērgļu ligzdas tuvumā uzcelt novērošanas platformu, lai celuloīda lentē iemūžinātu «kāda mūsu pirmatnējās dabas pārstāvja dzīvi un paražas».

Cik lielā mērā kino ļaudis savus nodomus īstenoja, zilajā kladē nekas nebija teikts. Valters Māvere to nebija uzzinājis. Filma par ērgļiem arī nebija minēta nevienā arhīvā. Ļoti iespējams, ka iecerētā filma palika neuzņemta. Bet novērošanas platformas atliekas viņš gan atrada. Saglabājušies bija pat koka stumbrā iedzītie dzelzs kāši. Un blakus kokā bija redzama kādreizējās ligzdas vieta.

Acīm redzot, ērgļiem nepavisam nepatika kino ļaužu apciemojumi. Ligzdu viņi uz visiem laikiem bija atstājuši. Ko gan citu par to varēja domāt.

Tomēr tālu viņi nepārcēlās. Kad, pamestās ligzdas koku no desmit pusēm uzņēmis, Valters Māvere ar pūlēm gar purvmalu brida atpakaļ uz apdzīvotām vietām, viņa trenētā acs debess pamalē pamanīja daudzsološu melnu punktu. Paslēpties krūmā varēja vienā mirklī. Un tā jauneklim izdevās no niecīga attāluma novērot, kur nolaidās putns, kas tikko bija pārlidojis pār viņa galvu.

Tai dienā nodriskātajā kladē tika ierakstīts vistreknākais «Urrā-ā!». Valters Māvere bija atradis Palutaguzes dižmežu staltāko priedi. Priedi, kuras galotne šūpoja viņa dzimtās puses sensenā ieceļotāja mitekli. Viņš ieraudzīja mātīti, kura, it kā sargādama kaut ko, spārnus plaši izpletuši, vēroja viņu pār ligzdas malu, un piesardzīgo tēviņu, kurš lēni pacēlās gaisā. Un Valters Māvere varēja gandrīz zvērēt, ka tobrīd, kad tēviņš planēdams nosvērās sāņus, binokļa stiklos pavīdēja ģints pazīme — pār muguru baltgana svītra.

Un kopš tās reizes jauneklis, kurš vēl valkāja krāsaino cepurīti, ik pavasari devās aplūkot «savu ligzdu». Tā viņš to Dija iesaucis. Biežāk apciemot ligzdu viņš neuzdrošinājās. Ērgļu nepatika pret vizītēm viņam bija labi zināma. Tikai vienu gadu viņš neaizgāja. Tas bija togad, kad koku mērītāji bija pienākuši ērgļu miteklim stipri tuvu. Tādēļ zilā klade varēja saņemt tikai minējumus par to, kādēļ ligzda tukša un kādēļ zem koka mētājas tikai daži atrītas barības kunkuļi.

— Uz kurieni viņi aizgaja? — jautāja pats sev Valters Māvere. — Kur atrodas viņu rezerves ligzda?

Tagad ornitologa trīspadsmit gadus vecais brālis stāvēja uz šā atklājuma sliekšņa.

Domās iegrimušais Marduss bija sācis spert pārāk garus soļus.

—   Martu, dzirdi! Es netieku līdzi, — no auklas otra gala al K;i nēja žēlabains sauciens, — Neej tik ātri!

Viņi bija jau gandrīz klāt. Dažu desmitu soļu attāluma šalcoša niedru josla iezīmēja robežu, kur beidzas purva vara. Aiz tas jau pacēlās kuplas lapotnes siena.

—  Ja gribi, saderam, ka te jau daudzus gadus neviens nav kāju spēris, — sacīja Marduss, satīdams kamolā savu auklu.

Enns uz derībām neielaidās. Acis iepletis, viņš raudzījās uz biezo lapotnes mūri.

Neapdzīvota sala! Vēl neatklāta vieta! Robinssns un Piektdienis! Tas šķita pārāk skaisti, lai būtu reāli.

ĒRGĻU MĀJOKLIS

Kas var būt pievilcīgāks par lielu, krāšņu purva salu. Tā ir kā oāze tuksnesi. Saule plankumiem spraucas cauri biezajam zaru jumtam. Platlapainās liepas savijas ar melnalkšņiem un vīksnām un atkāpjas tikai tur, kur slaidās egles pa vairākām turas kopā. Bēdīgo, nīkulīgo purva augu vietā kuplo izšķērdīgi pārbagāta flora. Un to, kas šurpu atnācis no klunkstošiem akačiem, pēkšņi pārņem vēlēšanās mesties zemē uz muguras un iesūkt sevī visas tās smaržas un skaņas, ar kurām tā piesātināta meža telts.

—   Ieklausies!

—   Ķauķītis, — teica Marduss. — Tieši virs tavas galvas.

—   Bet, sirr, sirr …

—   Tai vajadzētu būt žubītei.

—   Pilnīgi džungļi, — Enns godbijīgi noteica. — Augstākā labuma mūža mežs. Tad šitādā mēs dzīvojām, kad bijām pērtiķi. — Un, it kā apstiprinādams, ka šīs aizvēsturiskās dienas nav zudušas bez pēdām, viņš — ka čab vien — uzrāpās jaunā vīksnā un aiz kājām iekārās zarā.

Par nožēlošanu cilvēku dzimums tomēr bija zaudējis savu tālo senču veiklību. Tas, ko par pērtiķiem palikušie pērtiķi spēj viegli veikt, nākamajam mūziķim, acīm redzot, gāja pāri spēkam. Pēc mirkļa Enns nogāzās sūnās un, kā jau tas pēc mērena satricinājuma parasti mēdz būt, tūlīt kļuva nopietns.

Nopietna cilvēka izcilākā īpašība arvien bijusi zinātkāre.

—   Vai tu zini, cik Igaunijā ir lielo ērgļu?

. Marduss Māvere košļāja smilgas stiebriņu. Vai viņš zināja? Nu tik daudz, cik par to vispār bija zināms, zināja arī viņš.

Pirmo reizi atbildēt uz šo jautājumu mēģināja jau 1934. gadā. Toreiz Tarlu students — vēlāk viņš kļuva par tās pašas universitātes profesoru, — septiņus gadus rūpīgi vācis mežkopju un dabas draugu novērojumu datus, nonāca pie secinājuma, ka klinšu ērglis kā perētāju putns Igaunija jau pilnīgi izmiris. Ar jūras ērgli tā lieta jau bija labāka. Kaut gan precīzu atbildi rast nebija

iespējams, mežkopji tomēr zināja vairākas apdzīvotas iig/.da-. i'/ šo datu, kā arī uz savu personisko novērojumu pamata jaunajam pētniekam izdevās izstrādāt šādu rezumējumu:

2 pāri,

1 pāris,

1 pāris,

1 pāris.

Matsalu līcī un tālākā apkaimē — 3 pāri,

Sāremā Hījumā

Peipusa piekrastē Vircezera apkārtnē

Pavilcis svītru zem šī saraksta, viņš dabūja astoņus jūras ērgļu pārus.

Par laimi drīz izrādījās, ka sugu skaits ir lielāks. Izrādījās arī, ka klinšu ērglis tomēr Igaunijā vēl nav izmiris. Palutaguzes dižmežos 1935. gadā tika atrastas divas apdzīvotas ligzdas. Taču, neraugoties uz to, abi lielie putni tomēr palika visretākie pirmatnējās dabas pārstāvji, kluso, cilvēku roku neizpostīto mežu pēdējie mohikāņi.

Cik bija lielo ērgļu vēl fagad? Uz mirkli Mardusa acīs zibenīgi pavīdēja vēlēšanās pilsētas zēnu padarīt mēmu ar datiem, kuri bija smelti no zilās klades, taču turpat arī pagaisa.

— Redzi, Enn, ja es tev tagad kaut ko noteiktu pasacītu, tad man būtu jāmelo. Bet Valteram gan noteikti ir zināmas četras klinšu ērgļu un astoņas jūras ērgļu pāru ligzdas.

Sirbisāres salā dzīve ritēja pēc likumiem, kuri bija tikpat veci kā pasaule. Te nepazina ne cirvja, ne zāģa. Laiks bija tas, kas purvmalās augošās apses izdoba caurumu caurumos, līdz novembra vētras tās pieveica un notrieca zemē. Reizem pāri purvam brāzās viesulis, sapurināja spēka pilnās egles un izsvaidīja tās juku jukām starp sirmajām apsēm. Un tā šie izgāztie koki tur gulēja zem papardēm un mugurenēm, lai pamazām satrūdētu un kļūtu par barojošu augsni jauniem augiem. Bet, kamēr tas vēl nebija noticis, šie izgāztie koki aizsprostoja ceļu tiem, kas, galvas atmetuši, staigāja pa mežu.

Taču visa sala nebūt nebija aizaugusi kā džungļi. Pamīšus ar necaurejamu biezokni auga koki. kas stāvēja rindā kā stabi. Simtiem vecu milžu savija savas galotnes, laupīdami saules gaismu tiem, kuri draudēja tos pāraugt. Un tāpat tie pleta uz visām pusēm mezglainās saknes — par postu un par mokām abiem dabas pētniekiem, kas jau sāka pagurt.

Nav ko brīnīties, ka viens no pētniekiem iepinkšķējās. Tik tie šām tur nav ko brīnīties.

—   Kur tad tā ligzda ir, Martu? — Enns kļuva nepacietīgs. — Kurā vietā tad tā atrodas?

Viņam gan vajadzēja jautājumu vietā labi ieklausīties. Tur, kur abi puikas stāvēja, bija skaidri sadzirdamas kaut kādas jocīgas skaņas. Tālumā kaut kas vaukšķēja. Nē, tā nebija vis vaukšķēšana. Drīzāk tā atgādināja kucēnu žēlu smilkstēšanu. «Ki, ki, ki!» kāds gaudulis žēli sauca. «Ka, ka, ka!» otrs piebalsoja.

Pilnīgi aizmirsdams savu ceļabiedru, Marduss sāka skriet. Viņš zināja, ko šīs skaņas nozīmē. Laiku pa laikam apstādamies, lai ieklausītos, viņš lauza sev ceļu cauri lazdu brikšņiem. Un nu Ennam jau pa īstam bija ko nopūlēties, lai neatpaliktu.

Tur, kur Sirbisāres sala ar savu apaļīgo izliekumu iespiedās dziļajā Veisrabas purvā, zēnu brāzmainais skrējiens beidzās. Gandrīz pašā purva malā biezajā eglainē pavērās plats gaitenis. Vētras izgāztie koki bija aplauzuši jauno pamežu. Bet gaiteņa vienā galā slējās apse ar nolauztu galotni, kuru apņemt varētu Marduss Māvere tikai divatā ar Ennu Sītamu.

—   Vai tu redzi, Enn? Vai tu dzirdi?

Mardusa balss skanēja gandrīz svinīgi.

Mazākais zēns pamāja ar galvu. Vajadzētu būt aklam, lai neredzētu milzīgo, no zariem sanesto ligzdas pamatu uz varenās apses stumbeņa. Vajadzētu būt kurlam, lai nedzirdētu kliedzienus, kas no turienes atskanēja. Divas rīkles sacentās savā starpā. Divi spalvu kamoli istabas šuneļu lielumā slēja garos kaklus pret debesīm un no visa spēka darīja zināmas savas bēdas.

—   Lūk, te nu šī ligzda ir, — sacīja zēns, kuru daba bija apbēdinājusi ar drusku pārliecīgu brangumu. Viņa balss ietrīsējās.

—   Jā, te nu tā ir, un mēs esam ieradušies īstā laikā. Šitāds koncerts neko citu nenozīmē kā vienīgi liela izsalkuma brēcienus. Bet tādā gadījumā barības nesējiem drīz jābūt klāt. Vai gribi redzēt vecos putnus?

Kas_ par muļķīgu jautājumu! Enns to, protams, gribēja. Bez pinkšķešanas viņš panesa skujas, kas viņiem sabira aiz apkakles no egles, aiz kuras viņi bija paslēpušies. Viņš varonīgi izcieta skudru kodienus. Bet Ennam trūka Mardusa pacietības, kā arī novērošanas teltī trenētās izturības. Kad pusstundas laikā nekas nenotika, Enna garam radās vajadzība pēc jaunas barības. Viņš savā nodabā bija pētījis un pārdomājis. Viens jautājums prasījās pēc paskaidrojuma.

—   Martu! Dzirdi! Martu! Ērglis tak ir plēsīgs putns?

—   Nu, un tad?

—   Jā, bet viņš nogalina pīles un … zivis un… kā tu pats teici, arī zaķus. Kadeļ tad viņus sargā?

Marduss Māvere paņēma zobos jaunu zāles stiebriņu, la bija pazīstama valoda. Pirms pāris gadiem viņš tāpat bija izprašņajis brāli Valteru. Vecākais brālis ar aizrautību stastīja par neaizmirstamu iespaidu, ko atstāj pār mežiem un purviem planējošs varenais putns, stāstīja, cik noderīgi būtu šādu lidojuma ainu saglabāt nākamajām paaudzēm.

Mardusam tas bija palicis prātā, bet viņš neprata tā runāt.

—   Redzi, Enn, — Marduss sacīja. — Ikvienam radījumam dabā ir savs uzdevums. Ņemsim kaut vai līdaku jūrā. Daudzi saka: plēsīga zivs, briesmīga rīma. Taču pareizāk būtu to nosaukt par ūdeņu sanitāri. Vai tu zini, ko tā apēd? Lielākoties slimās zivis. Tās, kuras ir gļēvas un nespēj aizbēgt. Ar plēsīgajiem putniem ir tāpat. Valters stāstīja, ka pirms dažiem gadiem izdarīts interesants eksperiments. Vistu vanaga medību rajonā palaida trīspadsmit baložus. Viens no tiem bija ar vienu kāju, viens ar salauztu spārnu, divi sniegbalti. Kā pirmo vanags notvēra balodi ar salauzto spārnu. Tad vienkāji. Pēc tam pakampa abus baltos. Deviņi parastie baloži palika dzīvi. Vai tu saproti, ko tas nozīmē. Plēsīgie putni izvēlas sev par laupījumu tos dzīvniekus, kas kaut kādā veidā atšķiras no citiem. Bet slimi dzīvnieki un putni ar savu izturēšanos arvien atšķiras no veseliem. Tātad plēsīgie zvēri un putni iznīcina tos, kas varētu izplatīt slimības.

Enns Sītams plucināja pirkstos pērnējo čiekuriņu. Tā bija skaidra valoda, viņš to saprata gan. Taču te tomēr bija viens «bet». Te bija tāds «bet», kas ikvienā domājošā cilvēkā radīja šaubas, un Enns Sītams savas šaubas izklāstīja turpat uz klajumiņa zem egles.

—   Bet kādēļ tad vistu vanagus vēl medī, ja tas tiesa, ko tu stāsti?

—   Ak… ilgi jau vairs nemedīs, — arī šis jautājums Mardusu nesamulsināja. — Angļi apšāva visus savus vanagus. Domāja, ka tad medniekiem paliks vairāk putnu, ko medīt. Tagad viņiem visi medījamie putni kraupjaini un vanagus Anglijā uzpērk par dārgu naudu.

Desmit gadu veca cilvēka zinātkārei nav robežu.

—   Bet franči…? Un vācieši. .? Ko tie darīja?

—   Vācieši un franči… — lielā aizrautībā atbildēja jaunais lektors. — Vācieši un franči… — Taču viņš nepaguva pabeigt. Kaut kas tumšs nozibēja starp koku stumbriem. Liels putns veikli izdrāzās cauri koku vainagiem, uz mirkli uzlidoja līdz pašai ligzdai un, iemetis tajā kaut kādu kunkulīti, no jauna pazuda. Tas viss notika tik ātri, ka šķita kā malds. Taču tas nebūt nebija malds. To apstiprināja ērglēni. Proti — viņi vairs nekliedza. Likās, ka viņi ir visādā ziņā apmierināti.

Taču to nevarēja teikt par Ennu Sitamu.

—   Ir gan dīvainas paražas! — viņš sašutis izgrūda. — Iemet ar cepeti mazuļiem — paukš — pa galvu! Būtu pieklājīgi atsēdies uz ligzdas malas, pavaicājis, kā labi garšo, — kas to deva!

Patiesību sakot, Enns bija mazliet apvainojies. Viņš nebija paguvis nekā liela no tā brūnā zibeņa saskatīt. Nu, varbūt tikai milzīgo gaišo asti, ja grib būt pavisam precīzs. Katrā ziņā tas mazumiņš nebija tik gara pārgājiena vērts. Viņš bija gaidījis daudz vairāk.

Bet lielākais zēns jau noprata, kas noticis. Tas, ko brālis Valters bija stāstījis, palīdzēja viņam visu izprast.

—   Mums jāiet projām, Enn! Mums tūlīt jāiet projām!

Marduss neuzklausīja nekādus iebildumus. Viņš Ennam vispār

neļāva runāt. Kā traktors viņš lauza cauri biezoknim ceļu atpakaļ, ar varu raudams pilsētas puiku sev līdzi.

—   Viņi noteikti būs ieraudzījuši mūs nākam. Viņi baidās no mums. Viņiem katrā ziņā ir sliktas atmiņas par cilvēkiem. Un viņi droši vien domā, ka mums ir bise. Jo kālab viņi pielidoja ligzdai, slēpjoties kokos?

Marduss apstājās tikai tad, kad viņi sev priekšā ieraudzīja niedru joslu, kura iezīmēja purva malu.

—   Mēs nedrīkstam vairs nākt šurp. Šovasar nekādā ziņā. Vai tu to saproti?

Enns Sītams kaut ko nopurpināja. Ja visi dabas pētnieki ir tādi trakuļi kā šis te resnis, kas stāv viņa priekšā, tad viņš savu mūžu vairs neielaidīsies ne uz kādu kopīgu meža pārgājienu. Viņš demonstratīvi papūta sev saujā, kur sarkanais plankums vēl glabāja Mardusa plaukstas nospiedumu. Taču sirds dziļumos Enns ar šo situāciju bija tīri apmierināts.

Viņš burkšķēja vairāk aiz paraduma. Ja tā labi apdomā, tad viņš nebūt neatgriezās mājup tukšām rokām. Viņš taču tagad bija redzējis īstu ērgļu ligzdu. Viņš jau iepriekš tīksminājās ap savas klases puiku sejas izteiksmi, kad viņš tiem rudenī stāstīs par šo notikumu. Viņš bija redzējis arī īstu ērgli, nevis kaut kādu nelaimīgu zooloģiskā dārza būrī iesprostotu putnu. Bet pats svarīgākais bija, lūk, kas: aiz bikšu jostas viņš nesa mājup talismanu, kuram civilizētajā pasaulē bija pasakaina vērtība.

Kad visi četri Sitami vakarā sēdēja pie tējas galda, Enns izvilka savu dārgumu. Viņš saņēma zem ligzdas atrasto garo, brūnganpeleko spalvu pirkstos tā, ka kustīgā bura gandrīz pieskārās tēva avīzei, un sāka drāzt spalvas kātu.

Enns sagaidīja, ka viņa rīcībai pievērsīs uzmanību un savir. cerībās nepievīlās.

— Kādas tik drazas tu nesavāc, — nopukojās Margita Sitama. — Un ja nu tā ir slimas zoss spalva?

Ko gan pret šādu nekompetenci iespēja puika, kurš bija devis vārdu klusēt, klusēt un vēlreiz klusēt?

Viņš noslīcināja savu sašutumu tējas tasē.

ĒRGLĒNS PALIEK VIENS

Bija iestājusies vasara.

Dārzos sāka sārtoties zemeņu dobes. Ūdens upē kļuva silts kā zupa. Lapukilas ciema suņi laiski zvilnēja patrepēs, mēles izkāruši. Un tās ģimenes, kuras turēja piena lopus, bija galīgā postā. Raibaļas un brūnaļas zaudēja ēstgribu. Tās aizbizoja no karstuma biezajos alkšņu brikšņos un tur gaidīja sauli noejam.

Bet arī pašā tālākajā meža nostūrī reti gadās, ka visas dienas ieplūst laika jūrā vienādā rāmumā. Arvien notiek kaut kas tāds, kas ienes pārmaiņas un dod vielu pārrunām.

Pie ugunsdzēsēju torņa sarga Kopelso bija ciemos atbraucis brālis no Amerikas, un visam ciemam bija ko nenopļāpāties par ārzemju kundzi, kura cepures vietā nēsājot salmu bļodiņu. Te atkal kolhoza šoferis braucot nejauši nogāzis telefona stabu. Pienotavas pārziņa mazais dēlēns pazaudējis tēva kabatas nazi ar divpadsmit asmeņiem, bet sešus gadus vecais vasarnieks Andruss Sitams slepus uzrāpies uz āboliņa vezuma, kurš to aizvizinājis krietni tālu no mājām; un tā tālāk un tā tālāk.

Tie bija pavisam maznozīmīgi starpgadījumi. Bet tad notika kaut kas tāds, kas sacēla kājās visu apkārtni.

Kādu vakaru Katsu aita pārskrēja mājās vienās asinīs. Tā kā tieši tai laikā bija redzēti apkārt staigājam rajona centra mednieki, Katsu saimnieks, daudz nedomādams, vainu uzvēla viņiem.

Ta bija jauka diena pulksteņmeistara Elīzei.

Vai esat dzirdējuši, ko tie mednieki pastrādājuši? Bliukš, blaukš — un gatavs! Vai aita vairs būs dzīvotāja, ja priekšpleči pagalam? Vai gaļa būs ēdama, ja skrošu lādiņš miesās? Vai zināt, cik skaista, sprogaina vilna bija tai aitiņai?

Šoreiz neviens nebrīnījās par to, ka pulksteņmeistara otrajai pusei nebija laika uzklausīt atbildes. Pārsteidzošais jaunums ar skubu bija jāizplata. Viss Lapukilas ciems skanēt skanēja no trokšņa, ko bija sacēlusi nelaime ar aitu.

Kad valodas aizsniedza rajona centru, mednieki atgriezās. Lietišķam skatienam uz rāvienā viss bija skaidrs. Aitai pakakle bija noplucinātā kaila, kajas saplosītas. Tadas pēdas neatstāj pat vis niknākās skrotis.

—   Klaiņojošs suns… vai vilks! — noteica izsauktais veterinārs. — Jā, jā. Suns vai vilks. Par to katrā ziņā var izsniegt uzzinu.

Atkal pulksteņmeistara kundze gāja no vieniem kaimiņiem pie otriem. Šoreiz gan tā nebija vairs viņas griba.

—   Jā-ā, — viņa mēļoja. — Vai esat dzirdējuši? Vai zināt, ka mednieki vis nav to aitu sašāvuši. Vai zināt, cilvēki izrunā gan tīrās blēņas. No kurienes tik šitās tukšās tenkas nāk?

Beidzot viņa izvilka no azotes papīru.

—   Vai zināt, man pavēlēja šo te parādīt. Vai zināt, te stāv rakstīts, ka noziedznieks bijis vai nu suns, vai vilks.

Tas izrādījās vilks.

Dažas dienas vēlāk bez pēdām pazuda mežsargā Moskas šāpavasara aitiņa. Tad Vaeveres eglāja malā dzīvojošais kolhoza kalējs savā aplokā atrada asti un nagus, kas vēl nesen bija piederējuši viņa auniņam. Bet drīz pēc tam plēsoņa ielauzās pat kolhoza teļu barā.

Tagad visam ciemam tik vien bija valodu kā par vilku. Mežniecības kanceleja nekavējoties pārvērtās par to vietu, kur ieradās ikviens bises īpašnieks. Un meža junkurs droši vien iemiegtu asti, ja būtu dzirdējis, kādi tik nāves veidi viņam tiek gatavoti.

—  Aizvest sivēnu mežā un piesiet pie koka, — ieteica dūšīgais pienotavas pārzinis: — Atnāks pelēcis, dabūs svinu.

—  Viņš nenāks, — Sindlijvrves mežsargs Jāgups kā ar nazi nogrieza šīs cerības. — Skaidrs kā diena, ka vasarā vilks uz sivēnu neies.

—   Nu, tad būs jāsarīko medības ar dzinējiem. Tu, pieredzējis medniek…

Uz medībām ar dzinējiem pieredzējis mednieks raudzījās vēl skeptiskāk. Vilku, kas viens pats pa krūmiem klaiņā, kur lai tādu zin atrast. Fakts, skaidrs kā diena — nekur. Ziemā, tā cita lieta, kad sniegā paliek pēdas …

Dzīvespriecīgajam pienotavas pārzinim šie apsvērumi galīgi sabojaja garastāvokli. Ko tas Jāgups gan domā? Lai meža junkurs trako un kož nost, cik tīk… un te darīt nevarēs nekā. Ar savu trešo medību plānu pienotavas pārzinis pagaidām vēl klajā nenāca. Vilka āda nozīmēja: no valsts puses septiņdesmit rubļus un kā prēmiju no kolhoza puses — telīti. Muļķis būtu tas, kas šajā guvuma taisītos ar kādu dalīties.

Pirms gada Lapukilas pienotavas noliktava ļoti cieta no žurku uzbrukumiem. Kā piemiņa no tiem laikiem mājās atradās burka ar etiķeti, uz kuras rēgojās miroņgalva un divi sakrustoti kauli. Tagad rosīgais pienotavas pārzinis sameklēja indi. Nav jau nelaime, ja dažkārt pietrūkst paša pieredzes. Vērīgs cilvēks pratīs arī no citu stāstījuma smelties gudrību.

Kā dzirdams, vilks pagājušajā naktī bija saimniekojis pa kaimiņciemu. V^i daļa no kolhoza treknās aitas nebūs palikusi tajā vietā, kur pelēcis to bija nokodis, lai nākošajā maltītē atkal būtu ko tiesāt?

«Kad lūsis nokož kazu, tas tikmēr uzturoties sava upura tuvumā, kamēr pēdējie kauliņi tīri,» prātoja pienotavas pārzinis. «Tie visi plēsoņas vien ir, un gan jau arī vilkam būs tās pašas paražas. Un, ja nu tas tā tiešām ir, tad vilks šovakar atgriezīsies pie sava upura.»

Trr-trr-trr — notarkšķēja motocikls, uzdzīts uz šosejas blakus vienīgajam augstajam Lapukilas dūmenim. Tad motocikls sāka dūkt vienmērīgi. Sārtvaidzis mednieks aizdrāzās kā tādā uzvaras braucienā.

Pēc divām dienām Vaeveres mežsargs Moska atnāca no kārtējās kontrolapstaigas. Viņš bija gājis apskatīt priežu jaunaudzi Nēruso purvmalā. Galvenās pārvaldes uzdevumā vecais mežsargs sastādīja arī pārskatu par briežu nodarītajiem zaudējumiem.

Tas bija grūts gājiens kā vīram, tā sunim. Diānas mēle jau gandrīz skāra zemi.

Pēkšņi suns saausījās. Ar mokām pagriezdams savu stīvo kaklu, tas ošņāja gaisu. Ierējās. Un, uztVēris saimnieka jautājošo skatienu, iedrāzās, ka brīkšķ vien, andromedu krūmos.

Mežsargs mazliet nogaidīja. Kas gan tur varētu būt? Laikam tak suņa deguns būs atradis zaķa midzeni. Nu tad suns garausi uztrūcinās un pats atnāks atpakaļ. Dzinēja dienas Diānai jau sen pagājušas. Pat tad, ja tai atļautu, tā vairs meža iemītniekus netvarstītu.

— Fjū! — aicinoši nosvilpa mežsargs. Laiks bija doties tālāk.

Bet Diāna nenāca.

No tās puses, uz kurieni tā bija aizgājusi, atskanēja skaļas rejas. «Ātrāk, saimniek! Nāc, paskaties, ko es esmu atradusi!» izteica šie rējieni. Un vecais Moska, kurš savu suni pazina tikpat labi kā suns viņu, devās skaņu virzienā.

Starp zemajām purva priedītēm, tieši lācenēs, kas tik saldi smaržoja pēc medus, gulēja milzīgs putns. Viņa spārni bija izplesti, spēcīgais zeltainais knābis zemains. Pirms nāves viņš ar to bija kārpījis velēnu, no koku saknēm plēsis mizu. Mazliet saplacinātie nagi tik stipri bija ieķērušies purva sūnā, ka mežsargam tie pa vienam bija jādabū vaļā.

To darīdams, viņš nebilda ne vārda. Viņš neteica nekā ari tad, kad pie veikala nometa no pleciem savu nesamo. Viņš tikai stāvēja tur, un viņa pelēkās, blāvās acis pēc kārtas ielūkojās ikviena no apkārtstāvošajiem!

Lapukilas veikals bija kaut kas līdzīgs klubam. Te visi aizmirsa laika nepārtraukto plūsmu. Mājasmātes palika uz kāpnēm tērzējot. Pēc maizes atsūtītie bērni cits cita priekšā dižojās ar to, cik reižu dienā ikviens no viņiem iet peldēties. Bet, kad pēdējā brauciena no preču mašīnas tika noceltas dažas kastes alus, viri atsēdās pašā svelmainākajā pusdienas stundā ceriņu paēnā un apsprieda svarīgas lietas.

Ap putnu tūlīt sadrūzmējās ļaudis. Vairums ērgli redzēja pirmo reizi. Ziņkāre viņos ņēma pārsvaru pār jebkādām citām jūtām. Viņi taustīja putna knābi (oi, cik briesmīgs!), knibināja tā nagus (oi, cik asi!), un tikai mežniecības darbinieku klātbūtne liedza ziņkārīgajiem izraut kādu spalvu no putna spārna, lai to aiznestu līdzi uz mājām.

Turpretim zaļi apmaloto cepuru loks visu laiku drūmi klusēja. Pirms kāda brītiņa mežniecības darbinieki no pienotavas pārziņa bija iztincinājuši, kādēļ šim tik noslēpumaina seja. Un tagad te jau visi zināja par saindēto aitas maitu, kā arī par to, ka pie tās kāds gājis mieloties.

Sindlijerves Jāgups bija pirmais, kas atvēra muti.

—   Te nu ir tas indes upuris, — viņš sacīja. — Te jā, fakts, skaidrs kā diena, labs vilks, neko teikt. — Sindlijerves Jāgupa acīs nodzirkstīja smieklu dzirkstis. Likās, ka viņam nav nekas pretim, ka viss noticis tieši tā un ne citādi. Likās pat, ka viņš par pienotavas pārziņa nelaimi ļauni priecātos.

Gluži pretējs bija slimīgā virsmežziņa garastāvoklis.

—  Muļķīga padarīšana… gaužām muļķīga, — teica virsmežzinis. — Protams… ieraudzīja maitu un… kā tas būtu varējis zināt, ka … Kas tagad to putru strēbs?

Pēdējā dabas aizsardzības un medību saimniecības biļetenā bija visai bargi pienaglots pie kauna staba kāds virsmežzinis. Viņa rajona tikusi dzīta grāvošanas stiga caur cirsmu, kurā atradusies ērgļu ligzda. Un kas tad vēl te nebūs gaidāms. Pusgadu pirms aiziešanas pensijā šitāds lērums!

Jasastāda akts. Tā, kā tas paredzēts… — Virsmežzinis tik tiešam bija noraizējies. Un šīs raizes pārgāja arī uz viņa darba biedriem.

—   Tu, koka pauri, tak zināji, ka kaut kur mūsu rajonā dzīvo ērgļu paris, — taksators Kermass lamāja pienotavas pārzini. — Un ērglis ir pirmais, kas metas uz maitu. — No ļaunākiem vārdiem viņš atturējās vienīgi tādēļ, ka pirms kāda brītiņa bija iztukšojis divas pudeles alus, ko bija izmaksājis pienotavas pārzinis.

Lapukilas sārtais pienotavas pārzinis tai brīdī atgadināja sūkli, no kura izspiests ūdens.

Šajā sabiedrībā bija tikai viens vienīgs cilvēks, kuru viņš varēja apsūdzēt, lamāt, kuram izteikt pārmetumus. Tas bija viņš pats.

— Vajadzēja tad nu man par to indi izkladzināt, — viņš sevi lādēja. — Vajadzēja man visu izpļāpāt.

Savās domās viņš jau bija teicis ardievas prēmijai par vilku un citā ailē pat ierakstījis vēl lielāku summu. Tagad viņš mēģināja atvairīt bailes par to, ka tur, kur bija viens ērglis, varētu ierasties arī otrs. Ko ieēdis viens, varētu ieēst arī otrs. Un nav izslēgts, ka tādā gadījumā tiktu atrasts šis otrais un kādā jaukā dienā atnests te pie veikala

Divreiz pa simts rubļiem! Par tādu soda naudu jau varētu nopirkt televizoru. Nelaimīgais vilka mednieks lādēja cauri zemei mežsargu Mosku, kuram nekā cita neesot ko darīt kā klaiņāt gar purva malām. Vēl niknāk viņš lādēja dzinējsuņa Diānas smalko degunu, un beigu beigās iznāca viena vienīga lādēšanās par ērgļu purvu vispār.

Visu šo noskumušo, ziņkārīgo un lādētāju vidū atradās tikai viens, kas domāja par to, ka šajā laikā ērgļiem ligzdā vēl ir mazuļi. Šis vienīgais jau uzlēca uz riteņa sēdekļa un aizjoņoja ta, kā vēl nekad nebija joņojis, skolas virzienā. Šis vienīgais bija vairākkārt izlasījis zilo kladi. Par ērgļu paražām viņš zināja vairāk nekā visi pie veikala sanākušie trokšņotāji kopā. Un šīs zināšanas viņu mudināja.

Riteņbraucējs nobremzēja pie loga, no kura atskanēja klavierspēle. Par laimi šis logs bija atvērts

Šopēna polonēze aprāvās pustaktī. Kad mazliet vēlāk mazais Andruss gribēja atnest savas pelītes paklausīties mūziku, viņš brāļa vietā uz klavieru ķeblīša atrada papīra lapu. Uz tās bija rakstīts: «Aizgāju pie viena zēna. Viņam ļoti vajadzīga mana palīdzība.»

Tā kā Andruss pazina tikai drukātos burtus, viņš nesaprata paziņojuma svarīgumu. Viņš salocīja lapu un iztaisīja no tās savām pelītēm ābeci.

BADA RĒGS

Sirbisārē atskanēja izmisuma kliedzieni. Mazais Baltspalvis^ darīja zināmu pasaulei savu dziļo apvainojumu, žņaudzošās sāpes vēderā un bailes no vientulības, kuru viņš vēl nepazina, bet jau sāka nojaust.

Viņš nesaprata, kas noticis. Savā sešas nedēļas ilgajā mūža viņš vēl nebija sadūries ne ar vienu dzīves problēmu. Kopš viņš bija izšķīlies no olas, viss bija gājis gaužām vienkārši. Viņam vajadzēja tikai iepīkstēties, un māte bāza plaši atvērtajā rīklē gardus kumosus. Bet nu viņš žēlabaini brēca gandrīz visu dienu un nevarēja un nevarēja debess pamalē "ieraudzīt punktu, kuru viņš būtu pazinis starp tūkstoš citiem punktiem.

Ērglēns nebija prasīgs. Viņa vēlēšanās bija dabiskas un vienkāršas. To skaitā bija tādas, kuru piepildījumu varētu pieciest. Mazais Baltspalvis nevarēja panest pusdienas sauli. Kad svelmainie stari padarīja viņu slābanu un lika bezspēcīgi saļimt ligzdā, ērglēns vēlējās, lai nāktu māte un apsegtu viņu ar spārniem, kā toreiz, kad viņš vēl bija pavisam maziņš.

Šīs vēlmes piepildījumu varēja pieciest.

Pieciest varēja vēlēšanos, lai sāktu līt lietus, kurā viņš, kaklu snaikstīdams, būtu peldējies. Pieciest varēja vēlēšanos, lai vējš, kas šūpoja koku galotnes, pieklustu. Bet vēlēšanos, kura izpaudās kārē pēc barības, nevarēja nekādi pieciest, tā nepavisam nebija atliekama.

Ērglēns auga trakā, ātrumā. Un traks bija arī barības daudzums, ko prasīja šī augšana. Kilogramu smagu līdaku viņš varēja notiesāt septiņās minūtēs. Un šai līdakai vajadzēja būt klāt īstā laikā. Citādi mazais Baltspalvis konstatēja sevī sāpes, un tad tas bija viens vienīgs skaļš brēciens.

Tagad šis brēciens bija pieaudzis līdz mežonīgam rēcienam, it kā ērglēnā plosītos skudru pūlis kā melnais tūkstotis. Tās koda un kņudināja, un nabaga mazais Baltspalvis brēca tādā balsī, ka, to dzirdot, iežēlotos pat akmeņi.

Ērglēns nezināja, cik ilgi viņš jau nav ēdis. Pēc viņa domam, veselu mūžību. Cik vien viņš varēja atcerēties, viņš rītos arvien bija pamodies izsalcis. Kad vēl dzīvs bija viņa brālis, tad viņi abi, šās nelāgās sajūtas mākti, sagaidīja saules lektu ar divbalsīgu spiegšanu. Tas bija duets, kas skanēja pār visu Sirbisari. Ikviens no ērglēniem centās otru pārkliegt un tai pašā laikā pirmais pamanīt tēvu tuvojamies ar medījumu.

Vecais Baltspalvis atlidoja, nesdams nagos vai nu jaunu zaķi, zivi, ūdensvistiņu, vai kādu citu ēstgribu kairinošu kumosu. Viņš laidās tieši ligzdas virzienā, taču nekad līdz tai neatlidoja. Viņam priekšā aizsteidzās māte, paceldamās gaisā. Viņa aizlidoja pretim tēvam, un tad medījums turpināja savu ceļu, jau citu nagu sakampts.

Sāda rīcība bija tikpat likumsakarīga, kā dienas un nakts mija. Pēc maltītes mazuļi arvien sajuta nepārvaramu nogurumu. Viņi aizmiga uz vietas, reizēm pat turēdami knābī pēdējo gaļas gabalu. Taču pēc divām trim stundām mazuļi atkal pamodās un no jauna bija izsalkuši.

Pirmajās dienās māte mazuļiem deva barību, kuru pati jau bija mazliet sagremojusi. Sēdēdama uz ligzdas malas, viņa abiem mazuļiem pēc kārtas bāza atvērtajos knābjos pa kumosam un darīja to tik ilgi, līdz tie novērsa knābjus. Pēc kāda laika jaunie ērglēni jau paši tika galā ar turpat ligzdā saplosītiem gaļas gabaliem. Bet apmēram pēc mēneša māte viņiem priekšā nolika veselu, tīri noplucinātu krīkli, un pārējais tad palika pašu mazuļu ziņā.

Kopš tās dienas stājās spēkā vecākā ērglēna pārākums, proti, viņam bija lielāka ēstgriba, lielāks svars un arī spēka vairāk. Kamēr viņus baroja māte, jaunie ērglēni attīstījās samērā vienādi. Bet -nu stājās spēkā mūžsenais stiprāko likums: kam spēks, tam gaļa. Ola, no kuras izšķīlās pirmdzimtais, bija izdēta četras dienas agrāk. Četras dienas agrāk par savu brāli arī dienas gaismu ieraudzīja vecākais dēls.

Sīs četras dienas deva viņam milzīgu pārsvaru. No katra nesuma viņš apēda lauvas tiesu. Un, tā kā smalkjūtība nebija vecākā ērglēna raksturā, tad nikno dusmu izvirdumi, ar kuriem jaunākais brālis mēģināja viņu apvaldīt, atstāja mazo Baltspalvi pilnīgi vienaldzīgu.

Viss būtu norisinājies pavisam citādi, ja piekrastē un mežmalās tajās dienas būtu atrodams vairāk barības. Bet diemžēl zemes vējš aizpūta zivis no līčiem dziļākās vietas. No tā, ko laimējās vecajam Baltspalvim un viņadzīvesbiedrei notvert, labi paēst v;i rēja tikai viens ma.zulis. Un, kurš tas viens bija, to jau mēs zinām.

Vecakais putnēns piebrieda, acīm redzot. Viņam bija spoks, tātad pēc meža likumiem arī taisnība. Kādu rītu viņš jaunāko brāli nogrūda no ligzdas zemē.

Tā nebija slepkavība ar iepriekšēju nodomu, nemaz ne. No pašas mazotnes jaunie ērglēni plēsās par ligzdas vidu, paši nezinādami kālab. Mīkstāk tur vidū nebija. Tie paši sprunguļi, tie paši priežu zari, ar tiem pašiem kūlas stiebriem izklāts ka citur. Grūstīdamies un mīcīdamies abi centās sev par atpūtas vietu iekarot ligzdas vidiņu.

Reiz, tā cīkstoties, nīkulīgais ērglēns pārvērtēja savus spēkus. Vecākais brālis uzgāzās viņam ar visu savu smagumu. Vājākais mēģināja palēkt sāņus, taču nepaguva. Ligzdas malā kaut kas !ūza, un viņš, kūleņodams gaisā kā rudenīga lapa, jau krita lejup.

Tikko pirms mēneša dienas gaismu ieraudzījis ērglēns vēl neprot izplest spārnus. Un tas arī nekā nelīdzētu. Viņa spārni vēl ir nespēcīgi. Pārāk nespēcīgi, lai panestu ķermeni. Izgrūstais nokrita ar pakausi pret apsūnojušu akmeni un apklusis palika guļam. Tikai tagad viņam papletās viens spārns, apsegdams asinis, kas plūda pār cieši sakniebto knābi.

Kad māte ar medījumu parādījās augstu virs purva, viņu sveica tikai viens brēkulis. Vecajam putnam tas nelikās nekas sevišķs. Šķita, ka māte būtu aizmirsusi otra mazuļa eksistenci.

Kamēr mazais uzvarētājs tiesāja svaigo kumosu, māte sēdēja uz ligzdas malas, skatienu, kā arvien, nenovērsdama no apvāršņa. Viņas knābja skarbais apveids nepauda ne mazākā jūtu saviļņojuma. Pēc cilts paražām tas, kas gulēja zem ligzdas, ērgļu mātei vairs neeksistēja. Neeksistētu pat tādā gadījumā, ja šis nelaimīgais krizdams tomēr būtu palicis dzīvs.

Izgrūstais neeksistēja nu jau vairs arī vienīgajam ligzdā palikušajam mazulim. Viņš uzņēma bojā gājušā likteni kā faktu un tūiīt pat arī aizmirsa to. Jaunakā brāļa nāve nekā negrozīja. Kā arvien rītos saule cēlās pār Palutaguzes egļu galiem. Kā arvien trīsēja vecās apses lapas ikvienā vēja pūsmā. Kā arvien mākoņi birdināja lietu un kā arvien ieradās māte vai tēvs, kad ērglēns pasaulei bija darījis zināmu savu izsalkumu.

Vienīgi barības kopš tās dienas arvien bija vairāk. Un tā nebija jānorij tādā steigā.

Bet tagad viņš veselu mūžību nebija redzējis māti. Tikpat ilgi neieradās arī vecais Baltspalvis. Melnais tūkstotis izsalkuma skudru bija divkāršojies un sparīgi maršēja uzvaras gājienā pa žēli brēcošā ērglēna iekšām.

Pamazām šo skudru kodieni sāka zaudēt savu asumu. Dūrieniem un dzēlieniem sekoja truls spiediens. Tas vēstīja drīzas beigas. Pusdienas laikam iestājoties, slavenās cilts pēdējā atvase jau bezspēcīgi gulēja ligzdā, pusizplestiem spārniem, izstiepto kaklu nokāris.

Cielava, kas savu ligzdiņu bija novijusi ērgļu cietokšņa apak šējo sprunguļu starpā, lielā neizpratnē skatījas uz šo ainu. Ari cielavai likās dīvaini, ka ērgļu māte tik ilgi neierodas. Viņa bija pieradusi paņemt savu tiesu no atliekām, kas palika ligzdā pēc ērglēna maltītēm. Bet nu vairs nebija ne atlieku, ne maltīšu.

— Fjuī-tī, — sacīja cielava un nicīgi pacēla astīti. — Šitāda nekārtība!

Purvu un mežu iemītniekiem palikt bez barotaja nav nekas jauns. Gadās, ka apkārt klīstoši suņi saplosa stirnu, un mazajam lāsumainajam stirnēnam jābēg vienam pašam caur dzeloņainu krūmu un lazdu biezokņiem. Gadās, ka aiziet bojā zaķu māte. Gadās, ka lamatās iekrīt cauna, kurai mazuļi paslēpti tīrumā akmeņu kaudzē. Šo bojā gājušo pakaļpalicējiem tā arvien ir briesmīga traģēdija, taču dzīvībai tomēr netiek pārvilkta svītra. Stirnēns krūmos atradīs lapas, ko paplūkt. Zaķēni — zāles stiebriņus un koku dzinumus. Un caunēnam laimēsies nejauši uzskriet kādam peļu midzenim, kurā slēpjas daudz gardu kumosu.

Daudz, daudz bezcerīgāks stāvoklis bija bārenī palikušajam ērglēnam! Viņa iespējas ierobežoja ligzdas loks. Barība bija mežā, taču viņam tā palika nesasniedzama. Barība bija gaisā, bet to viņš varēja ēst tikai ar acīm. Ērglēns gulēja ligzdā un elsa. Viņš vairs neizdeva skaņas, jo viņam vairs nebija spēka. Likās, ka viņš pat vairs neatžirgs, bet tad pār veco apsi uzpeldēja vesels blāķis gubu mākoņu. Tie aprija saules svelmi, un ērglēns atklāja sevī apslēptu enerģijas krājumu. Tas ļāva viņam atvērt acis — un viņš to darīja. Tas ļāva pastiept kaklu — un viņš to darīja. Un, kad viņš pamazām arī pacēla galvu, viņam pretī rēgojās kaut kas tāds, kura tuvošanās liek izsalkušai būtnei atžirgt vienā mirklī.

Tā bija gaļa. Jocīga un apšaubāma gan, tomēr gaļa.

Ērglēns apspieda bailes, kas viņu sāka pārņemt. Viņš nespēja pacelties gaisā. Pusguļus viņš iegrūda knābi asiņainajos audos, aizmirsdams no paaudzes paaudzē mantotās bailes no visa, kas viņamsvešs.

— Ed, — nočukstēja zēns, kuram bija tikai desmit gadu. —Nudien, ēd!

—   Ko tad tu domāji! Gaļa paliek gaļa, — atbildēja viņa draugs.

Stingri turēdamies pie zariem un pēc iespējas ciešāk piekļauda-

mies sveķainam stumbram, viņi pieķērās egles galotnei.

Vecais Baltspalvis arvien nicinoši bija noraudzījies uz egli, kura dažu soļu attālumā no apses ar savu galotni pacēlās pari ligzdai. Tas bija vienīgais trūkums Sirbisārei kā ligzdas vietai, tin dzīves gudrais ērglis nekādi nevarēja ar to samierināties. Tagad šis trūkums glāba dzīvību viņa pēdējam mazulim. Pa gludo apses stumbru nebūtu uzrāpies pat alpīnists. Vienīgi egle deva iespēju piekļūt ligzdai.

—   Cik spalvains, — teica mazākais zēns. — Bet uz muguras ir gaiša svītra. Tieši kā balta spalva. Nu, mazo Baltspalvi, vai vēders_pilns?

Ērglēns par zēnu nelikās zinis. Viņam priekšā nomestas barības jau nebija necik daudz. Mazais Baltspalvis pirmo reizi ligzdas tuvumā redzēja svešas būtnes, un, lai gan barība nāca no tām, viņš tomēr baidījās tām uzticēties. Viņš baidījās, ka gaļu, ko viņš knābāja, varētu atņemt. Un visu spēku, kas vēl viņā bija saglabājies, viņš patērēja, lai plosītu, raustītu un aprītu.

—   Ed! — mudināja Marduss. — Loci tik iekšā! Vēl ir otra čūska.

Vairākas dienas badu cietis, ērglēns atbildēja ar pīkstieniem. Nesenā piepūle viņu tomēr bija nogurdinājusi. Viņš zvilnēja un elsa.

—    Ja tagad negribi, ēd vēlāk. — Un, roku atvēzējis, zēns iemeta ligzdā otru odzi.

Piesardzīgi pārbaudīdams katra zara izturību, Marduss norāpās lejā. Desmit gadus vecais draugs sekoja viņam kā paklausīgs kucēns. Vairāk nekā viņi nebija varējuši izdarīt. Divas čūskas — tas bija viss, ko zēni purvmalā varēja noķert. Ar to pietika, lai ērglēnu šoreiz varētu izglābt. Ar to pietika, lai aizbaidītu nāvi.

—   Rīt atkal atnāksim, — nosolījās Marduss. — Tagad viss atkarīgs no mums. Tagad ir skaidrs, ka arī otrs putns guļ kaut kur zem krūma.

—   Rīt atkal atnāksim, kā atbalss atkārtoja Mardusa draugs. Viņš vēl nezināja, kā tas būs iespējams, taču it nemaz nenožēloja savu apņemšanos. Cik tad pasaulē ir zēnu, kas būtu uzaudzējuši ērglēnu? Vai tādi vispār ir?

Nu, ja tādi senāk nav bijuši, tad tagad katrā ziņā būs.

VECĀ BALTSPALVJA nĀve

Mardusam Māverem bija taisnība. Ērgļi tiešām abi divi bija knābājuši Lapukilas pienotavas pārziņa pagatavoto vilka nāves ēsmu. No senseniem laikiem beigtie dzīvnieki bijuši ērgļu likumīgā tiesa, un, kad vecā Baltspalvja dzīvesbiedre Plakannadze grāvmalā pamanīja maitu, viņa tūlīt sajuta dziņu sakļaut spārnus.

Plakannadzei nebūt netrūka pieredzes. Viņai aiz muguras bija trīs klaiņošanas gadi. Laimīgi viņa bija tikusi pāri briesmu pilnajai ērgļu jaunībai un tagad labi zināja, ka, iekāms nolaisties uz vilinošu aitas maitu, pamatīgi jāpārbauda apkārtne.

Spārnus nepakustinot, Plakannadze mazliet palidinājās. Tur lejā viss likās kārtībā. Šur tur pa retai priedei un nīkulīgam bērzam. Te neviens nevarētu palikt nepamanīts. Plakannadze jau dzīrās sakļaut spārnus, kad viņa tālu pie apvāršņa ieraudzīja plankumiņu, kas arvien palielinājās. Tur tuvojās vecais Baltspalvis, un viņa dzīvesbiedre nolēma vēl mazliet pagaidīt. Viņa tikmēr palika nekustīgi gaisā, kamēr attālums ļāva dot zīmi par lielisko atradumu,

Diez vai Lapukilas mežos klaiņojošs vilks, kaut arī galīgi izbadējies, būtu aizticis pusapēsto aitu, kura pēkšņi bija sākusi ost pēc cilvēka un vēl pēc kaut kā cita. Lapukilas pienotavas pārzinis prata gatavot labu sieru, tas tiesa, taču īsto vilku mednieku paņēmieni viņam bija sveši. Viņš nelietoja neģērētas ādas cimdus, iemērktus siltajās dzīvnieku asinīs, neiegrieza ar kaula nazi maitā dobi, kur ielikt indi.

Ko nu par to runāt! Pārdrošais mednieks turpat pēc maitas saindēšanas aizkūpināja papirosu, nobirdinādams sūnās tabakas birzumus, ko ikviens vilks vismaz no piecdesmit soļu tāluma būtu saodis.

Jā gan! Ikviens vilks būtu nicīgi pagājis garām Lapukilas pienotavas pārziņa sagatavotajai ēsmai. Ikviens vilks, tikai mazliet paošņājis gaisu, būtu sajutis, ar ko te darīšana. Bet ērgļiem nav tādas ožas, tādēļ viņi nekā nezin no viltīgajiem mednieku paņemieniem. Bez tam ērgļi ir pieraduši uzskatīt, it kā viņiem ir īpašas tiesības uz jebkuru maitu. Ne mirkli nekavēdamās, Plakannadze nosēdās uz kritušo dzīvnieku un pēc brītiņa tai sekoja arī vecais Baltspalvis.

Kad muskuļu krampji paralizēja Plakannadzei kreiso spārnu un piespieda viņu'nolaisties purvmala, vecais Baltspalvis vēl lidinājās augstu zem mākoņiem. Viņa guzā inde bija iekļuvusi mazāk. Vecais Baltspalvis bija pamielojies no tā gabala, uz kura Lapukilas pienotavas pārzinis bija uzbirdinājis tikai sakasas no savas skārda bundžas. Bet arī vecais Baltspalvis jau sajuta kuņģī grēmas. Zarnas krampjaini sarāvās. Ķermeni caurstrāvoja skaudru sāpju lēkmes.

Pamazām sāpes pārņēma visu ķermeni. Tās plūda pa kaklu līdz galvai, kuru tagad Baltspalvis lidojot turēja zemāk par ķermeni. Drīz vien putns sajuta spiedienu pakausī. Dzīvesgudrais ērglis saprata: te vairs glābiņa nav.

Visu ilgo mūžu meža zvēru instinkts viņam daudz ko bija pateicis priekšā. Instinkts bija viņam iemācījis izvēlēties ligzdas koku, uz kura būtu iespējams uzbūvēt drošu, izturīgu zaru cietoksni. Instinkts palīdzēja viņam pielauzt būvmateriālu. No noslēpumainajām dziņu dzīlēm pavasaros nāca pavēle appušķot ligzdas malu ar priežu zaru vainagu, un ērglis paklausīja arī šai pavēlei.

Tā viņš mūža piektajā gadā atklāja sevī daudz zināšanu, par kuru esamību viņam vēl nebija ne jausmas.

Kad mātīte sāka perēt, vecais Baltspalvis tūlīt saprata, ka tagad ilgāku laiku medības būs tikai viņa uzdevums. Kad mazuļi sāka čiepstēt, viņš zināja, ka tagad būs jāpūlas vēl un vēlreiz vairāk nekā citkārt. Bet, kad ērglēni jau sāka čāpot pa ligzdu, tad pēkšņi nāca rīkojums salasīt pa ciņiem pērnējās sačervelējušās dzērvenes, tām papildus saplūkt andromedu zariņus, kā arī brūkleņu ziedpumpurus un šos salātus salikt uz ligzdas malas.

Tā tas bija ar pavēlēm, kuras radās kaut kur dziņu dzīlēs. Vecais Baltspalvis tās izpildīja tikpat apzinīgi, kā to bija darījuši viņa tēvs, tēvatēvs un visi tālie senči. Instinkts deva pavēli, un vecais Baltspalvis ticēja un paklausīja instinktam. Tas viņam bija jādara. Tā bija viņa dzīvības daļa.

Tagad instinkts ziņoja, ka tuvojas beigas. Un viņam nebija pamata to apšaubīt.

Baltspalvis jau sajuta nāves salto roku — tā būtu izteikušies cilvēki. Bet Baltspalvis nebija cilvēks. Viņš neprata domāt tēlaini, kā to prot cilvēki. Viņš neprata ne domāt, ne pateikt. Viņš

prata tikai just, un tagad viņš sajuta vajadzību vēlreiz ii/mr I skatienu iemīļotajām vietām. Šī vēlēšanās pēkšņi ietrīsējās visos viņa nervos.

Vecais Baltspalvis devas uz juru. Leniem, spēcīgiem spārnu vēzieniem viņš irās uz priekšu, taustīdams ar savām visuredzosa jām acīm purvakačus, lieknas, kāpu vaļņus Vītinas krasta priedulājā un vistu vanaga ligzdu augstajā eglē, kas auga uz pārpurvota grāvja malas.

Dažu labu skaistu rubeni vecais Baltspalvis te bija atņēmis vistu vanagam. Viņš bija riņķojis augstu gaisā, daudz augstāk, nekā vistu vanags spēja pacelties. Kā tāds zaglis Baltspalvis bija meties lejup uz mednieku, kas tuvojās ar savu medījumu, un arvien bija dabūjis, ko gribējis. Vistu vanags varēja plūkties ar vistu vanagu, lielajam ērglim tas nekad nopietni neturējās pretī.

Vecajam Baltspalvim šāds laupītaju paņēmiens nemaz nelikās neparasts. Nedz neparasts, nedz nepiedienīgs. Viņš bija stiprāks par vistu vanagu, tādēļ viss norisinājās gluži likumsakarīgi. Tomēr šajā vietā apstāties viņš negribēja. Te nebija nekā tāda, ko būtu vērts vēlreiz apskatīt.

Tikai ticis virs niedrēm pieaugušā līča, vecais Baltspalvis pirmo reizi sāka uzmanīgāk skatīties. Kuplum kuplajās niedrēs šur tur zilgoja nelielas lāmas. Kādreiz ļoti, ļoti sen Vīdunas ļaudis no šejienes bija veduši labus mālus mūrēšanai. Tagad mālu bedres bija piepildījusi jūra. Lāmās apstājās pārlidojumā zosis. Agrīnos pavasaros te varēja redzēt peldamies gulbjus. Bet citos gada laikos dūņās barību meklēja mazāki putni.

Tā bija viena no vecā Baltspalvja iemīļotajām medību vietām. Vēl tikai pirms dažām nedēļām viņš te bija meties virsū ūdens vistiņai, kura tūļājās krastmalā. Ūdens vistiņa paguva ienirt ūdenī. Vecā Baltspalvja nagi bija nogrābuši garām. Bet viņš ir nedomāja šķirties no medījuma. Kā modra ēna viņš palika virs mālu bedres tumšajiem ūdeņiem gaidām, kurā brīdī ūdens vistiņa iznirs, lai ieelpotu gaisu.

Te sacentās savās spējās divi lieli meistari. Ūdens vistiņa visā pilnībā pārvaldīja niršanas tehniku. Tā varēja vairākas minūtes palikt zem ūdens. Vecais Baltspalvis nekad nevarēja paredzēt, kurā vietā šis neizskatīgais putns parādīsies, lai acumirklī no jauna nozustu. Ja kāds būtu saskaitījis jūras ērgļa nesekmīgos mēģinājumus notvert ūdens vistiņu, tad sanāktu skaitlis, kas tuvojas simtam.

Ja ūdens vistiņai bija māka aizmukt kā šaudīklai, tad vecajam Baltspalvim pietika pacietības stāvēt sardzē virs peļķes. Stundas divas viņš tur palika, un tā nu notika tas, kam bija jānotiek.

Nabaga ūdens vistiņa kļūdījās savos aprēķinos. Tā iznira ieelpot gaisu tieši zem ērgļa. Nākošajā mirklī tai virsū uzkrita četri kilogrami muskuļu un dzīslu, nagu un spalvu, un vēl viena dabas traģēdija nonāca pie sava likumsakarīgā atrisinājuma.

Vienam tā bija traģēdija, otram — gaviles!

Vecais Baltspalvis vēlreiz pariņķoja virs niedrājā. Virs krasta priedulāja pacēlās un slīdēja uz jūras pusi smagi, tumši gubu mākoņi. Tādi mākoņi vienmēr atnes augšupejošas gaisa plūsmas. Jau zemāk nolaidies, ērglis no jauna uzņēma augstumu. Riņķodams spirālveidīgos lokos, viņš tik ilgi cēlās augšup, spārnus nepakustinādams, kamēr, no zemes skatoties, viņš atkal izskatījās kā punkts, un tad atkal turpināja savu lidojumu.

Tagad viņš devās uz Mastikari.

Mastikari — tā bija akmeņu grēda jūrā netālu no krasta. Divi trīs milzīgi laukakmeņi, vairāk nekas. Divi trīs laukakmeņi, uz kuriem bija tik labi sēdēt un nogaidīt, kad kāda stulba līdaka nejauši iepeldēs seklākos ūdeņos pasildīt muguru.

Pēc vētrainām dienām, kad citur jūra jau sāka norimt, uz Mastikari selga joprojām vēla bangas. Tās nāca kā metru augsts valnis, kura kori sedza baltu putu seģene. Nāca, apšļāca akmeņus un aizslīdēja tālāk uz krastu.

Te vecais Baltspalvis bija guvis visspožāko uzvaru savā mūžā.

Grēdas tālāko akmeņu aizsegā pavasaros labprāt sapeldēja laši. Tiem patika burzguļojošs ūdens. Bet, ka reizumis augstu gaisā riņķo kāds liels putns, to viņi neievēroja. Viņiem nebija pamata to ievērot. Viņi atradās pārāk dziļi, lai uzbrukums no gaisa viņus varētu biedēt.

Bet reiz kāds vecs lasis aizmirsās. Viņš pacēlās virs ūdens. Šim vairākus nārstu ceļojumus piedzīvojušam varonim ar rētainiem sāniem ievajadzējās ar skābekli bagātāku ūdeni nekā pārējiem lašiem. Tādēļ viņam sagribējās pašūpoties tieši tur, kur viļņi burzgās plīsa pret akmeņiem.

Vecais Baltspalvis tēmēja uz laša pakausi, bet novēloja. Novēloja tikai par kādu sekundes daļu, taču tās pietika, lai pakauša vietā nagi trāpītu muguru lejpus spurām.

Neapdomāta bija laša uzpeldēšana virs ūdens, neapdomāta bija arī Baltspalvja straujā mešanās lejup. Tikai vienu reizi kaut kad senāk Baltspalvis bija uzbrucis tik lielai zivij. Tā bija bijusi veca līdaka, kas pie paša krasta uzglūnēja pīlēniem. Ar to Baltspalvim bija ko noņemties. Bet pieaudzis lasis ir vismaz divtik žiglāks par lielu līdaku. Divtik žiglāks, divtik stiprāks.

Ar ērgli mugurā pārbijies lasis metās atklātā jūrā.

Tiem abiem bija pilnīgi pretējas vēlēšanās. Lasis tiecās dziļumā.

Baltspalvis — augšup gaisā. Bet ne viens, ne otrs nrspŗeja savu vēlēšanos īstenot. Lasis svēra ap desmit kilogramu. I ;i<lu smagumu jūras ērgļa spārni nespētu pacelt pat tad, ja tas stavrlu uz vietas. Bet šie desmit kilogrami nestavēja uz vietas. Sie dcs mit kilogrami spārdījās un ārdījās. Sie desmit kilogrami cīnījās par glābiņu, un glābiņš bija dziļumā.

Kā bura bez laivas drāzās vecais Baltspalvis pa ūdeni. Kā pasaku spoks ar baltu asti viņš tur brauca. Viņa spārni bija izplesti. Kad lasis mēģināja ar visu jātnieku paiet zem ūdens, Baltspalvis savukārt spēcīgi savēcināja spārnus.

Pašsaglabāšanās instinkts pavēlēja Baltspalvim pamest lasi. «Atlaid nagus, celies gaisā!» — tāds bija rīkojums. Taču šoreiz Baltspalvis nerēķinājās ne ar instinkta pavēlēm, ne ar rīkojumiem. Viņa cīnītāja daba to neatļāva. Spārnus vēcinādams, ērglis turpināja savu braucienu, cenzdamies lielo zivi kaut kā izraut no ūdens.

Tomēr viņam ienāca prātā brīdinošas atmiņas.

Reiz Baltspalvja dzīvē jau bija atgadījies kaut kas līdzīgs. Labi sen atpakaļ viens no viņa ērglēniem uzbruka kaut kādai tumšai ēnai, kas kustējās zem ūdens. Jaunais, nepieredzējušais putns iecirta nagus roņa mugurā. Ronis vēlīnā rudenī bija atpeldējis Vīdunas piekrastes seklajos ūdeņos, sekodams sīgu bariem.

Jau pēc mirkļa pārdrošnieks pazuda vecā Baltspalvja skatienam. Viņš vairs nedabūja atpakaļ savus nagus, šis neprātīgais putnēns. Pārāk spēcīgi viņš tos bija iecirtis roņa mugurā, kas spīdēja vien aiz treknuma, pārāk krampjaini viņš bija nagus savilcis. Ūdens virs ērglēna galvas sāka mutuļot, un tā putns, kurš tikai pērnējā vasarā bija iemācījies lidot, aizgāja bojā.

Sāds notikums bija norisinājies vecā Baltspalvja acu priekšā. Šāds notikums, no kura varēja kaut ko mācīties!

Laša un vecā Baltspalvja spēki bija gandrīz līdzīgi. Ne lasis jaudāja iepeldēt dziļāk, ne Baltspalvis spēja to izraut virs ūdens. Tomēr Baltspalvim bija gan viena priekšrocība. Ja zivs neprātīgi cīnījās par glābiņu ar savām spurām, ar asti, ar visu ķermeni, tad vecajam Baltspalvim bija kaut kas, ko viņš vēl nebija laidis darbā. Ērgļa knābis vēl stāvēja dīkā. Smagi kā āmurs tas pēkšņi krita uz laša pakauša un beidzot izšķīra cīņu.

Vecais Baltspalvis apmeta virs Mastikari dažus lokus. Arī tagad te šļakstījās laiskais vilnis, tikai tagad akmeņu aizsega nebija lāsumaino skaistuļu. Vasarā tie nekad šeit nemēdza būt. Tikko ūdens kļuva siltāks, laši nozuda vēsākās dzīlēs. Vai nolaisties uz lielo, brūno laukakmeni?

Vecais Baltspalvis sajuta kārdinājumu to darīt. Viņš jau sāka pagurt. Labprāt viņš būtu sakļāvis spārnus un nolaidies uz akmens. Viņš labprāt būtu mazliet atpūties, taču viņu atturēja bailes. Viņš baidījās, ka notupies vairs nespēs pacelties gaisā.

Tātad bija vajadzīgs kaut kas, kas liktu aizmirst nogurumu. Bija vajadzīgs kāds uzmundrinājums, un tas tiešām varētu būt lēmums mainīt lidojuma virzienu un apmeklēt vēl vienu vietu. Kādu mīļu vietu, kas saistīta ar gluži citāda veida atmiņām.

Vecais Baltspalvis pagrieza galvu atpakaļ uz zemes pusi. Viņš centās no jauna savēcināt abus lielos spārnus, viņš centās tos pacelt un nolaist, kā to bija tūkstoškārt darījis senāk.

Taču spārni viņam vairs neklausīja.

Vecā Baltspalvja vēlēšanās piepildījās. Viņš spēja cīnīties līdz galam.

Viņš nomira gaisā.

GAĻA, GAĻA

Enns Sitams šūpojās Lapukilas skolas virtuves durvis un pats ar sevi cīnījās. Virtuves kaktā atradās skapis. Vēss skapis ar cementa grīdu, domāts ēdienu uzglabāšanai. Skapja plauktā bija ielikta gaļa, smuka teļa krūtiņa. Vai Ennam bija tiesības no šīs gaļas nogriezt kādu šķēlīti?

No vienas puses ņemot, viņam, protams, nebija tiesību to darīt. Taču uz šo jautājumu varēja skatīties arī no citas puses. Kur tas teikts, ka cilvēkiem gaļa jāēd katru dienu? Nekur nav teikts. Skaidrus melus pat pa jokam neviens neteiks. Mūsdienu zinātnē jau sen atzīts, ka gaļas ēdienu vietā ikvienai ģimenei ieteicami sakņu ēdieni. «Vai mazums runāts par to, ka igauņu tautai pārmērīga gaļas ēšana nāk par ļaunu,» prātoja Enns Sitams un spēra pirmos soļus skapja virzienā.

Skolā valdīja neparasts klusums. Māte ar Andrusu bija aizgājusi pēc piena. Tēvs skolas dārzā apraka krūmus. Rakšana viņu sevišķi aizrāva. Kora diriģents Sitams kaut kur bija lasījis, ka garīga darba darītājam veselības uzturēšanai būtu ik dienas jānostaigā desmit kilometru vai vienu stundu jācilā saviem spēkiem atbilstošs smagums.

No pastaigām viņam nekas neiznāca. Kurš gan ies kājām, ja eksistē auto! Un tā nu viņš ar lāpstu cilāja zemi, un Enns, to zinādams, varētu pa virtuvi dauzīties, cik skaļi tīk.

Taču viņš zagās klusu kā zaglis naktī.

«Es tikai tādu drusciņu vien paņemšu,» gaļas laupītājs mierināja sevi. «Te jau varēs paņemt tā, ka nekā nemanīs.»

Bet, tikko skapja durvis čīkstēdamas atvērās, no «tikai tādas drusciņas» nekas neiznāca. Pārāk dziļi atmiņā bija iespiedies izsalkušā ērglēna skatiens. Bez tam Enns Sitams pēkšņi atklāja sevi vēlēšanos izpelnīties kāda vecāka un lielāka zēna uzslavu.

«Kurš no mums vasaras laikā to gaļu nu tā kāro,» viņš nomur mināja, un viņa tālākā rīcība pilnīgi saskanēja ar vārdiem.

Kā ēna viņš nāca, kā ēna viņš gāja. Mirkli vēlāk vecais «Astrons» jūlija rīta klusumā jau bārstīja gammas kā skanīgas lietus lāses. Bet tas, kas bija nozudis virtuvē, pagaidām stavēja nolikts tur, kur klavieru basa reģistra stīgu gali piestiprināti tērauda rāmim.

Ko gan nozīmē noiet pa meža ceļu trīs kilometrus diviem zēniem, kuriem kājās ir labi ievalkātas kedas, bet mugurā nav nekā vairāk kā krekls ar vaļēju apkakli un plānas nodilušas treniņbikses? Ko nozīmē kilometrs pa smilšainu taku pāri izdegušajam virsājam? Un otrtik pa brikšņainu purva stigu. Ko gan tas nozīmē, ja purva salā gaida mazs, nevarīgs, vientuļš bārenītis?

Divas krietnas odzes gan atdeva mazajam Baltspalvim dzīvības spēku, taču vēl nekā neiemācīja. Ērglēns joprojām domāja, ka barības saņemšana ir atkarīga no brēkšanas. Sešas nedēļas ēsma tika pienesta, kad viņš savu izsalkumu bija darījis zināmu skaņās. Viņš bija pārliecināts, ka tas tāpat arī turpināsies. Un viņš brēca no visiem spēkiem.

Tagad viņam atkal pietika spēka, lai nosēdētu. Viņam pietika spēka, lai nosēdētu un lai paskatītos visapkārt, un tā viņš jau iztālēm ieraudzīja viesus.

Kad tie pienāca tuvāk, viņš katram gadījumam pieklusa. Kad tie sāka rāpties kokā, viņš jau pilnīgi apklusa. Nobijies putnēns skatījās, kā divas skuju piebirušas galvas ar pūlēm ceļas pāri ligzdai, pāri viņam — bet viņš bija pavirzījies uz ligzdas viņu malu — un pāri diviem sīkiem skeletiņiem, kurus vēl tikai vakar sedza rakstaina čūsku āda. Atnācēji bija diezgan trokšņaini viesi.

— Nu, vai pazīsti arī? — mazākais no kokā kāpējiem paklakšķināja ar mēli. — Esmu tas pats, kas tev vakar atnesa šito briesmīgo čūsku. Veci draugi arvien satiekas. Un ja tu zinātu, kas man šodien ir! Ai, ai, ai! Uz zemes šitādu gaļu ēd tikai ministri.

Ērglēns klausījās šajās neparastajās balsīs, knābi piešķiebis. Viņā pamodās mūžsenās instinktīvās bailes no cilvēka. Vakarējās dāvanas viņš bija aizmirsis. Ja spārni viņu nestu, viņš būtu aizlidojis. Bet diemžēl viņam nebija kur bēgt. Viņam atlika tikai uzsākt cīņu, un viņš ieņēma pašu biedinošāko pozu, kādu vien prata.

Mazais Baltspalvis sacēla savus spārnus. Tad sakumpa un sēkdams atvēra knābi. No tā izlauzās elsas kā skarbs brīdinājums visiem, kas grasītos putnēnam uzbrukt. Droši vien vecie ērgļi justos lepni par mazuļa drošsirdību. Droši vien tie justos lepni un apmierināti, taču tie nekur nebija redzami. Mazā Baltspalvja pozu vērtēja pavisam citas sugas būtnes, un no viņiem lietpratības nebija ko gaidīt.

— Muļķa nezvērs, — sacīja Enns. — Baigais muļķa nezvers. Citi tevis dēļ iet gaļu zagt. Citi pastrādā tādas lietas, par ko milicis ņem ciet, un tu … Vai briesmīgāku balsi vairs neproti iztaisīt?

Mazais Baltspalvis joprojām elsa. Viņš nepievērsa ne mazāko uzmanību gaļas gabalam, ko zēns iemeta ligzdā. Tur blakus bija vēl viens ienaidnieks. To ērglēns, draudīgi atvēris knābi, no kura pilēja siekalas, neizlaida no acīm.

Bet cik ilgi var turēt knābi atplestu, ja vēders burkšķ? Cik ilgi var skatīties gaļas gabalam garām, kas atrodas dažu soļu attālumā? Dzīve vēl nebija paguvusi mazo Baltspalvi padarīt aizdomīgu. Bez tam viņš sāka atcerēties vakardienas pārdzīvojumus. Ērglēns tad vēl bija tik vārgs, ka nevarēja saprast, no kurienes un kādā veidā ligzdā iekrita barība, kas viņam atdeva spēkus. Kā pa sapņiem viņš tomēr šo notikumu saistīja ar nepazīstamo ciemiņu ierašanos.

Modri vērodams zēnus, mazais Baltspalvis pietuntuļoja tuvāk. Piesardzīgi viņš uzlika vienu kāju uz gaļas gabala. Piesardzīgi iecirta knābi sārtajos audos. Tad saliecās kā šaujamais loks, sasprindzinādams visa ķermeņa muskulatūru.

Pirmais kumoss bija rokā. Acis vēl arvien nenovērsdams no ciemiņiem, ērglēns to norija.

Skats, kā nozuda nākošie kumosi, izgaisināja no Enna galvas pēdējās šaubas par to, vai šis sirojums uz virtuves skapi bija nepieciešams.

Šai pēcpusdienā mazais Baltspalvis aizmiga tikpat laimīgs kā tad, kad viņa vecāki vēl bija dzīvi. Viņa vēders bija pilns, tiešām pilns. Uz ligzdas malas vēl atradās viena pusapēsta žurka un otra pilnīgi vesela. Laiku pa laikam ērglēns pavēra acis, lai pārbaudītu, vai viss vēl ir turpat. Viss bija turpat, un mazais Baltspalvis varēja snaust tālāk. Sapnī viņš redzēja savu lielo tēvu un vēl lielāko māti. Un šis sapnis padarīja viņa apmierinātības sajūtu pilnīgu.

Gluži citāda oma bija tiem, kuriem mazajam Baltspalvim bija jāpateicas par saldo snaudienu. Jo tuvāk nāca Lapukila, jo skaidrāk jaunākā zēna iztēlē veidojās aina par to, kas viņu sagaida mājās, un jo mazāk vinu nomierināja Mardusa Māveres līdzjūtība.

Ennam Sītamam sirds bija smaga kā dzirnakmens, kad viņš gāja gar logu, aiz kura nespodrajām rūtīm viņu gaidīja vecā pianīno klaviatūra kā atņirgtu zobu rinda. Viņš pat pagāja dažus soļus ap stūri.

Tālāk viņš netika. Balsis, kas piepildīja visu pagalmu, piespieda viņu palikt turpat. Tur kāpņu priekšā tracis jau gāja vaļā, bet piesardzīgs cilvēks no tā mēdz turēties tālāk.

—  Ak debess! Ak dievs! — izmisīgi sauca namamāte Margila Sitama. — Nu saki nu, ko lai ar tevi daru! Pusotra kilo svaigas gaļas! Divas pusdienas visai mūsu ģimenei! Tētis tikai tādēļ vien brauca uz Hāpsalu, bet tu . .. Kur tev prāts? Vai tu domā arī, ko dari?

Andruss, pār kura galvu nāca šī gazma, staveja pie malkas grēdas, kājas iepletis. Viņš bija pilns apņēmības, pilns nelokāmas pārliecības. Viņš grūstin izgrūda:

—   Bet peles .. . manas peles! Viņas tak arī grib gaļas edienu!

īss, kluss svilpiens atskanēja no mājās pārnākušā purva bridēja mutes. īss un tomēr tāds, kas daudz ko izsaka.

Enns nu tikai saprata, ap ko lieta grozās. Acīm redzot, viņš nav bijis vienīgais, kuru virtuves skapis vilinājis uz laupīšanas gaitām. Jaunākais brāiītis, izrādās, rīkojies tāpat. Pelēm, kuras maltītes ieturēšanai bija sarindotas uz malkas pagales, priekšā rēgojās gaļas kumosiņi. Peļu armijai, kā redzams, labi garšoja pirmās šķiras teļa gaļa.

Margita Sītama nopūtās. Tā nopūšas cilvēks, kas saņēmies, kas atkal valda pār sevi. Tā nopūšas cilvēks, kas klausās radioraidījumus «Ģimene un mājas» un tādēļ zina, ka grūtajā bērnu audzināšanas darbā ar asumu nekas nav panākams.

—  Tu, Andrus, padomā! — sacīja Margita Sītama. — Tu esi liels zēns. Nākamgad iesi skolā. Tev jāsaprot. Mēģini saprast. Tās jau tev nav īstas peles. Tās neskrien. Tās nelec. Tās ir rotaļu peles, kas iztaisītas no koka. Bet, ja tās ir rotaļu peles, tad taču, ak debestiņ, tās arī neēd īstu ēdienu. Rotaļu peles ēd rotaļu ēdienu.

Viņas vārdi tam bija kā zirņi pret sienu.

—   Ed gan īsto ēdienu, — Andruss dauzīja kājas pret zemi. — Nu, ka ēd īsto ēdienu! — Viņa nostājā pēkšņi izlauzās tāda nesavaldība, ka māte izbijusies atkāpās.

Un tad viņa pamanīja Ennu.

Vairākas minūtes, kas šķita ilgas jo ilgas, Margita Sītama bija sevi iegrožojusi. Vairākas minūtes, kas likās ilgas jo ilgas, viņa bija apslāpējusi sašutumu, kas jau robežojās ar dusmām. Ilgāk viņa to vairs nespēja.

—   Un tu arī… cita nekā nezini kā dauzīties apkārt! — Enns dabūja duncku pakausī. — Bet mazais brālītis… mazais brālītis te izdara šitādas muļķības!

Topošais mūziķis saņēma šo sutu ar tādu pacietību, ka viņa mamma jutās briesmīgi pārsteigta.

Kā gan koncertmeistare Sītama varēja zināt, ka viņas vecakais dēls jūtas vainīgs Andrusa priekšā? Saņemtais rājiens šo vainu mīkstināja.

JAUNA DIENA

Jauna diena pacēla sauli pār mežu galiem. Vecās nepatikšanas bija aizmirstas. Sitamu ģimene sēdēja pie brokastgalda kā vienprātīgs kolektīvs.

Vienprātīgam kolektīvam, protams, ir daudz kas pārrunājams. Runa galvenokārt bija par to, ko katrs nodomājis darīt.

Es nekad tā nenoskrienos kā atvaļinājuma laikā, — atzinās namamāte, pasniegdama zēniem putru. — Un tā diendienā. Kas tik viss šodien pat nav jāpadara! Veļa jāmazgā, ievārījums jāvāra. Un piedevām vēl es nezinu, ar ko jūs šodien pusdienās pabarot.

Te koncertmeistare ilgi noskatījās uz abiem saviem uzņēmīgajiem dēliem, bet abi uzņēmīgie dēli rātni nolaida acis un ilgi nenovērsa skatienus no saviem šķīvjiem. Viņu sejās bija lasāma samierināšanās ar jebkādām pusdienām.

— Es ceru, ka man šais darbos kāds kaut drusciņ palīdzēs, — nopūtās laika trūkuma cietēja un šoreiz ilgo skatienu raidīja namatēva virziena. Un, tā kā arī viņš piekāpīgi nodūra acis un cieši skatījās šķīvī, tad namamāte visiem tasītēs ielēja kafiju.

«Nekad nav tāda noskriešanās kā laukos atvaļinājuma laikā,» prātoja vecākais dēls, lēni maisot ar karoti cukuru. «Vai tu re, gluži tāpat kā man. Es gribētu zināt, kur šādā darba kņadā ņemt laiku, lai izzvejotu Mardusa pieradināto līdaku.»

Ko lai dara desmit gadus vecs zēns, kuram uz vairākām stundām jāpazūd no vecāku redzes loka? Uz to jau stāsta sākumā ir dota atbilde. Viņam ar uzviju jāveic savi dienas uzdevumi un piedevām vēl jāpierāda, ka viņa uzturēšanās mājās nav vajadzīga ne tik, cik melns aiz naga.

Peļu fabrika bija savu uzdevumu veikusi un attaisnojusi lolotās cerības. Tagad Andrusam būs vajadzīgs kaut kas cits.

Enns Sitams zināja, kur tas meklējams.

Lapukilas skolas darzam blakus bija otrs dārzs ar sarkanu sētu. Šajā dārzā atradas maza mājiņa ar lēzenu jumtu, bet pa māju rosījās pensionēts bākas sargs. Sarga meita, kas dzīvoja pilsētā, bija atsūtījusi pa vasaru pie viņa savu sešus gadus veco meiteni!i Silviju padzīvoties lauku svaigajā gaisā.

Bākas sargs Kopelso bija mazliet dīvains cilvēks. īsts liriķis tā par viņu izteicās Lapukilas skolotāji, un tie laikam gan daudz nebija kļūdījušies. Kad Lapukilas Kultūras namā notika leļļu teātra viesizrāde, kurā kaķēns un kucēns, sākumā sirdīgi izplūkušies, beigās tomēr sirsnīgi sadraudzējās, Kopelso pacēla pirkstu un sacīja mazmeitiņai:

—   Āre! Paskaties! Dzīvnieku valsts Romeo un Džuljeta. — Viņam bija liriķa āriene un liriķa izdarības. Rītos, kad Silvija aizgulējās, vectētiņš aiz durvīm kūkoja kā dzeguze. Dārzā zem kokiem viņš bija iztaisījis mazu mājiņu un, kad meitenīte tur tēloja Sarkangalvīti, piedāvājās būt par vilku, kurš nāks aprīt slimo vecmāmuļu. Bet reiz viņš izcepa piparkūkas un četras ar naglām piesita pie mājiņas stenderes, lai vecmāmiņas mājiņa pārvērstos piparkūku namiņā, pie kura atnāks apmaldījies Ansītis ar Grietiņu.

Vectētiņš darīja, ko varēja. Tā tiešām nebija viņa vaina, ka Silvijai, neraugoties uz rotaļām un pasakām, kļuva garlaicīgi. Meitenei vajadzēja sabiedrību, vajadzēja sava vecuma rotaļu biedru. Kad vecais Kopelso, kas četrdesmit gadus bija mīdījis bākas kāpnes, to saprata, viņš aizgāja uz skolu pie vasarniekiem, lai ievāktu informāciju.

Šā gājiena rezultātā pēc dažām stundām skolas pagalmā satikās sešus gadus vecs puisītis ar tikpat vecu meitenīti. Abi bērni jau vairākas dienas pa sētas latu starpām viens uz otru bija lūrējuši. Meitenīti pavadīja liriskais vectētiņš, puisīti sev pa priekšu stūma mamma. Abi pieaugušie izturējās tā, kā parasti mēdz izturēties pieaugušie šādā gadījumā.

—  Padod nu, Silvij, mazajam puisītim labdienu! — mudināja Kopelso. — Aicini viņu apskatīt tavas mantiņas!

—   Vai tad tu nemaz vairs neatceries, ka jāpievelk kāja? — brīnījās koncertmeistare Sītama, nenovērsdama acu no Andrusa.

—Pati gribēji rotaļu biedru, pati aiz garlaicības beidzies vai nost. Ko tad tagad gaidi! — bažījās Kopelso.

Bet koncertmeistare teica: — Esi nu tu drošāks, Andrus. Esi kā īsts vīrs. Iedraudzējies ar viņu.

Pagāja labs laiks, kamēr divi lielie cilvēki nonāca līdz teikumam, ar kuru parasti uzliek punktu šādas draudzības noslēgšanai.

—   Es domāju, biedri Kopelso, — sacīja Andrusa mamma, at stāsim tagad bērnus savā vaļā. Gan viņi paši apradīs viens ar otru.

—   Nu tad nāc kārtīgi mājās uz pusdienām, — teica Silvijas vectētiņš un savukārt pagriezās uz iešanu. Bet divi mazie cilvēki stāvēja viens otram pretim, kā ar saknēm zemē ieauguši. Viņi jutās ļoti neveikli. Viņus joprojām vēl nomāca pieaugušo mudinājums, kas viņus bija savedis kopā. Viņi nezināja, kā lai iedraudzējas. Viens bija nokaunējies par aizmirsto labdienu, otrs — par to, ka nebija praties pievilkt kāju.

Andruss ar sandales purnu bakstīja akmentiņus, Silvija grieza grīstē matu lenti. Divi bērni nekādi nespēja pārvarēt atsvešinātības mūri, kas pēkšņi viņus šķira. Vēl kādu brītiņu pamīņājušies uz vietas, viņi aizgāja katrs pie savām rotaļlietām.

Tomēr viņi nezaudēja interesi viens par otru. Laiku pa laikam Andruss uzkāpa uz vārtiņu šķērslatas un, braukādams uz tās kā uz šūpolēm, vērīgi noskatījās, kas notiek piparkūku namiņā. Bet Silvija savā dārzā uzrāpās pa kāpnēm, kuras bija pieslietas pie lielas kļavas, un no turienes vēroja, kā klājas kaimiņos.

Viņa vingroja uz kāpnēm arī tad, kad parādījās kāda godbijīga persona. Tā uzrāpās un apsēdās uz vārtiņu staba.

Godbijīgajai personai bija visai godbijīga sejas izteiksme. Godbijīgs bija arī tonis, uzrunājot meiteni. Un cik godbijīgi bija galvas mājieni, kas sekoja ikkatram vārdam!

—   Tu gan esi droša, ja vari tik augstu uzrāpties! Andruss man stāstīja, bet es neticēju. Un kā tu tagad tiksi lejā?

Krikt, krākt — sešus gadus vecā meitenīte kāpa no viena kāpiena uz otru, tad nolēca un nu stāvēja blakus kāpnēm.

—   Jā-ā, — apbrīnas pilna balss atskanēja no vārtiņu staba. — Andruss ir teicis patiesību. Tu tiešām esi laba kāpēja,'ļoti laba kapēja. Tu esi daudz labāka kāpēja par Andrusu.

Meitenīti tīksmināja šo vārdu spožums! Viņa jau sen ilgojās pēc uzslavas un apbrīnas pilniem skatieniem. Viņa mirdzēja kā tikko noberzta karote.

—   Ko Andruss vēl teica?

—   Teica, ka tev esot… hm … skaista, jauna kleita.

—   Un ko viņš vēl teica?

Enns varstīja muti. Viņš uzreiz nezināja, ko Andruss vēl būtu varējis teikt. Bet Silvija pati nāca viņam palīgā.

—   Vai neteica, ka es protu labi dzenāt stīpu?

Staba galā sēdētājs iesita ar plaukstu sev pa to vietu, no kuras medz izzust domas.

—   Jā, jā, jā! Arī to teica, — Enns bezkaunīgi meloja. — Teica gan, teica gan! Visu jau tā uz reizi nevar atcerēties. — Pēc viņa domām, meitene nu jau bija sagatavota. Taču katram gadījumam viņš nolēma dot Silvijai vēl mazu instrukciju tālākajai darbībai.

—  Ko es vēl gribēju jautāt… vai tu pie sētas nespēlē bumbu?

—   Dažreiz spēlēju gan, — atzinās meitene. Ta . dev.i lielus

cerības.

—  Tu varētu tur biežāk spelet. Tas nekas, ja kādreiz neļimsi iekrīt skolas dārzā. Andruss tev atmetīs atpaka|.

Andrusu Enns atrada pie malkas grēdas. Tur bija peļu hotelis, kurā ikviens viesis varēja baudīt vieninieka istabas ērtības.

—   Zini, ko kaimiņu meitene teica? — Enns tūlīt ķērās pie lietas. — Tu ļoti veikli lēkājot uz vienas kājas.

Nopietns cilvēks prot savas jūtas noslēpt. Bet Andruss nebija no tiem. Viņš aiz prieka nosarka.

—   Tā meitene sāks tagad spēlēt bumbu. Es teicu, ka tu droši vien spēsi atmest bumbu atpakaļ, ja tā pārlidos pāri sētai. Kā tu domā, vai spēsi?

Jaunākais brālis izslējās ar tādu sejas izteiksmi, kas piestāvētu cirka cīkstonim.

—   Es spēju bumbu pat mājai pāri pārmest. Es varu to pārmest pāri baznīcai. Es varu …

Vairāk Enns nedzirdēja. Viņš nozuda virtuvē, kuras atvērtais logs raidīja pagalmā kārtējās ievārījuma smaržas.

Kad viņš pēc brītiņa palūkojās pa logu, mazais brālītis jau virzījās, uz vienas kājas lēkdams, uz to pusi, kur vīdēja kleitiņa ar sarkaniem ripulīšiem. Un, kad viņš vēl mazliet vēlāk palūkojās, tad jau gluži mierīgu sirdi varēja pateikt:

—   Es nu, mamm, iziešu. Ma-az-drusciņ. Par Andrusu tev nebūs ko raizēties.

ŽAUNA dabŪ galu

Kūdras bedres malā rosās makšķernieks. Viņš izņem no vienas kabatas papīrā ievīstītu āķi, no otras — auklu saišķi. Savītā aukla ir resna. Makšķernieks dabū krietni nopūlēties, līdz viņam izdodas auklu ievērt trīsžuburu āķa riņķītī. Beidzot viss kārtībā. Zvejas rīks tagad atgādina enkuru, pie kura varētu piestiprināt mazu kuģīti, taču makšķernieku tas netraucē. Viņš pat nosvilpjas un pie sevis nosmejas. Makšķernieks ir pilnīgi pārliecināts par savu veiksmi.

Tas, kas to visu vērotu no malas, varētu apstiprināt, ka šāda pārliecība savā ziņā ir pamatota. Zivs, pēc kuras tīko makšķernieks, nebūt nav parasta zivs. Tā ir pieradināta ūdens iemītniece, vecā laupītāja Zauna. Šobrīd tā ir likteņa patvaļas nevainīgs upuris.

Līdaka nokļuva šeit pirms četriem gadiem. To atrada pusnoslāpušu izžuvušā grāvī, ķilavu bundžā atnesa mājās un ielaida kūdras bedrē, kas atrodas aiz šķūņa. Šajā kūdras bedrē ūdens neizsīkst pat vissausākajā vasarā. .

Tas bija nožēlojams zivju mazulis, tikko pirksta garumā, un zivtiņas glābējs to drīz vien arī aizmirsa. Taču pēc gada zivs pati viņam atgādināja par sevi. Māte bija aizsūtījusi Mardusu pēc mīkstā ūdens, ar ko mazgāt matus, un, kad zēns noliecās pāri laipai, no ūdens viņam pretim raudzījās divas zaļganas acis.

Divi acu pāri vērīgi lūkojās viens otrā.

—   Vai tu re, ko! — runāja Mardusa acis. — Mēs tā kā būtu pazīstami. Tātad sveika un vesela. Udensžurkas, acīm redzot, tevi nav aprijušas.

Acis, kas raudzījās no ūdens, atbildēja:

—   Protams, esmu sveika, protams, esmu vesela. Mani jau neēd. Es pati citus ēdu. Es ēdu visu, kas pagadās, tādēļ jau arī augu tik ātri.

Līdaka tik tiešām jau bija vidējas siļķes garumā.

Vakarā Marduss atnesa zivij trīs vardes. Tikko viņš pirmo bija iemetis ūdenī, tā no pakrastes izšāvās melns zibens, noplīkšķināja

ar asti pa ūdeni un ar visu laupījumu nozuda. Otru vardi arī pakampa tikpat rijīgi. Tikai ar trešo kurkstīti līdaka atļāvās sev mazu izklaidēšanos. Tā peldēja ap savu upuri ar lielu līkumu un sakampa vardi zobos tikai tad, kad tā grasījās uzlēkt uz ūdenī iegrimuša veca celma.

—   Ak tu Zauna tāda! — Marduss nobrīnījās. — Trīs vardes bija, bet nu vairs nav. Atstājusi kaut citai reizei arī!

Zauna noplivināja spuras un pablenza uz zēnu ar savām aukstajām zivs acīm.

—   Es nekad nekā neatstāju citai reizei, — teica šis skatiens. — Kas zobos, tas mans. Pārliecinies, iebāz pirkstu ūdenī, tūlīt sakampšu.

Kopš tās dienas līdaka sāka bieži saņemt papildu kumosus. Visas vardes, kuras Mardusam gadījās, aizceļoja uz Žaunas vēderu. Visām pelēm, ko māte izņēma no slazda, klājās tāpat. Pastāvīgie apciemojumi izsauca milzīgās līdakas nervu sistēmā nosacījuma refleksus. Vajadzēja tikai cilvēka ēnai krist uz ūdensvirsmas, kad jau līdaka šāvās laukā no pakrastes un palika gaidot, ko viņai iemetīs. Tā nebaidījās vairs it nemaz un demonstrēja to ar visu savu izturēšanos. Ja Zaunai būtu plaušas žaunu vietā, droši vien tā būtu izlīdusi no ūdens un aizgājusi uz dzeltenās mājas pagalmu pastaigāties. Taču Zaunai nebija plaušu. Tā nevarēja staigāt pa ciemu un baidīt suņus. Tā varēja tikai augt. Un to viņa arī darīja.

Makšķernieks klusu uzkāpa uz laipas, no kuras Māveru ģimene jau gadiem ilgi smēla ūdeni matu mazgāšanai. Viņa ēna krita šķērsām pār kūdras bedri, un,signālu saņēmusi, līdaka pacēlās no sava atpūtas kaktiņa uz ūdens virsu. Tagad tā atgādināja alkšņu pagali. Tā izskatījās tik liela, ka makšķernieks pat sāka drusciņ baiļoties. #

—   Mardus, Mardus!— viņš skaļi sauca. — Bet ja nu šī līdaka mani ņem un ierauj ūdenī?

—   Atsperies ar kāju, — atskanēja no dzeltenās mājas pagalma. Marduss skaldīja malku. — Turies pie laipas margām!

Nav viegli upurēt to, kas tev uzticas. Pat tad ne, ja tas ir rijīgs ūdens laupītājs. Pirms dažiem mēnešiem Marduss tam nekādā ziņā nebūtu piekritis. Bet tagad viņš tai lietai piegāja ar prātu. «Es tam pieeju ar prātu,» viņš apgalvoja ik pēc katra cirtiena. «Līdaku ir simtiem tūkstošu, varbūt pat miljoniem. Tās nekad neiznīks. Būtu man kas cits, ko aiznest uz Sirbisāri, Zauna varētu joprojām dzīvot un dzīvot. Bet tagad citas izejas nav.»

Trah, trah — skaldīja cirvis šķilas, šķiezdams uz visām pusēm egļu skaidas. Lai būtu kā būdams, tomēr klāt stāvēt, kad līdaka pēdējo reizi sit ar asti pa ūdeni, Marduss Māvere gan negribēja.

Kā var runāt par makšķerēšanu, kas īstenībā nemaz nebija makšķerēšana? Līdaka norija uz āķa uzkabināto vardi tā, kā bērns norij konfekti. Pēc dažiem mirkļiem tā jau spārdījās zālē, krampjaini tvarstot gaisu. Bet makšķernieks ap viņu dejoja indiāņu deju, juzdamies kā pasaulslavens zvejas vīrs.

Līdz šim uz viņa zvejnieka konta bija tikai divi pērnējā rudenī noķerti vēži, vienam no tiem trūka viena spīle.

Kas gan ir divi nožēlojami vēži, salīdzinot ar zivi, kas, paslējusies uz astes, sniedzas desmit gadu vecam vīram līdz vēderam un no visām pusēm ir tik krāšņa, ka gadījumā, ja gribētu iziet cauri ciemam, nevēršot uz sevi uzmanību, tā būtu jāiesaiņo papīrā kā stikla vāze.

—   Šīs te zivs nu gan ērglēnam pietiks vairākām dienām, — teica Enns, kad Zauna bija iesaiņota. — Ka vēl nesaskābst, kamēr pagūs notiesāt.

Viņš vēl nezināja, kāds rīma ir mazais Baltspalvis. Bet tas šobrīd nebija svarīgi. Pētīt augošā ērglēna ēstgribu viņam būs laika gana.

Daudz ļaunāk bija tas, ka viņš aizmirsa piesardzību. Kas lika Ennam skriet pēc plākstera, ko uzlikt saskrambātajam celim? Vecā plākstera strēmele katrā ziņā būtu gana turējusies un vēl pasargājusi ievainoto no paklanīšanās tā vīra priekšā, kurš stāvēja skolas pagalmā.

Enna tēvs un svešais vīrs tobrīd taisījās ieiet mājā.

—   Ahā, lūk, dēls! Labi, labi, — sacīja kordiriģents Sītams. — Tu atnāci īstā laikā. Mēs tieši par tevi runājām. Biedrs Tiskre labprāt gribētu noklausīties to Baha svītu mi minorā, ko tu patstāvīgi iemācījies.

Tas īsti iffcatbilda patiesībai. Gara auguma vīrs ar cienīgu iesirmu ķīlbārdiņu nebūt nevēlējās kaut ko tamlīdzīgu noklausīties. Kā pieklājīgs viesis, viņš tikai apvaicājās, kā attīstās vecākā dēla muzikālās dotības. Bet kā spējīgs, atzīts pianists viņš jau bija pieradis, ka viņa jautājumam būs tieši šādas konsekvences. Patiesību sakot, viņš jau bija uz to sagatavojies. Un tā viņš, iegājis lielajā klasē un nolicis krēslu vajadzīgā attālumā no klavierēm, apsēdās, lai klausītos.

Ar Ennu tās lietas bija gluži citādas. Viņš šādam pārsteigumam nepavisam nebija sagatavojies. Klavieru ķeblītis viņu svilināja tā, it ka tur būtu iemontēta apsildīšanas spirāle.

«Bet ja nu Mardusam apnīk gaidīt,» Enns bažījās. «Ja nu viņš domā, ka es nenākšu. Ja nu viņš ņem un aiziet.»

Pēdējais pieņēmums bija pats briesmīgākais. Ik taustiņš, kuru viņš nospieda, neļāva un neļāva šai domai pagaist no zena apziņas.

Vīrs ar ķīlbārdiņu sēdēja, kā tas viņam pieklājās, puspievērtam acīm. Šoreiz nez kādēļ viņam bija grūti koncentrēties.

«Johann, Johann,» viņš domāja. «Johann Sebastjan! Ko visu jaunie dzejnieki tava dižuma apzīmēšanai nav sadomājuši? No zemes dziļajām dzīlēm līdz žilbinošajiem debesu augstumiem paceļas granīta klintis. Velns zina, varbūt viņiem taisnība. Protams, tu esi varens. Protams, esi svinīgs. Tu taču vienmēr paļāvies uz sevi, varbūt tādēļ. Bet, kas zina, ja tu, pie sava klavesīna sēdēdams, būtu nojautis, kādas mokas tas tavs skarbais svinīgums reiz sagādās kādam divdesmitā gadsimta zēnam, varbūt tad tu šo pašu fūgu uzrakstītu tādā āžu dejas ritmā, kādā man to nupat spēlē priekšā.»

Kordiriģenta Sītama domas tik tālu vēsturē neiesniedzās. Patiesību sakot, viņam nemaz nebija laika domāt.

—   Andante sostenuto![3] — žēli iebilda kordiriģents Sītams. — Tur taču stāv rakstīts… andante sostenuto!

Basa reģistra dārdos apslāpa izmisums, kas izskanēja viņa balsī.

— Vai tagad es varu iet? — jautāja Enns, kad pēdējā takts izlidoja pa logu.

—   Es domāju gan, — viesis piecēlās no krēsla. — Vasaras laiks, mēs jau ari nepaliksim telpās. — Viņš bija pieredzējis pedagogs un pieradis pie bērniem. Viņš nesteidzās ar secinājumiem attiecībā uz Enna spēli.

Daudz melnākas bija kordiriģenta Sītama domas. Kā lai zina, vai bērnam ir tādas dotības, lai viņš mācītos par profesionālu mūziķi? Enna tēvs par to sprieda pēc dažām rakstura īpašībām, kuras visumā nosauca par izpildītāja dotībām. Ja bērns, kādam klausoties, apjūk un ja tādā gadījumā kaut vai tikai gammu nospēlē sliktāk, nekā būdams vienatnē, tad tam noteikti trūkst izpildītāja dotību. Tādu bērnu nav nozīmes mocīt ar mūzikas stundām, un Andruss, kas, gadu nomācījies vijoļspēli, uzrādīja pilnīgu minēto dotību trūkumu, varēja savu mūzikas instrumentu uz visiem laikiem pakārt vadzī.

—  Tehnikas gadsimts, inženieri visvairāk vajadzīgi, — mēdza teikt kordiriģents Sītams, ja kāds uzsāktu sarunu par šo tematu. Bet ar Ennu tas bija pavisam citādi. Enns līdz šim bija uzrādījis tik

bagātas un daudzpusīgas atskaņotāja dotības, ka tēvs dēla apdāvinātības priekšā izjuta klusu godbijību. Kas tad nu ar Ennu bija noticis?

Bet pa to laiku, kamēr kordiriģents Sītams tā raizējās, viņa vecākā dēla sēdvieta jau kratījās uz Mardusa riteņa bagāžnieka. 2auna karājās auklā Ennam pār plecu.

—   Drāž kā pažarnieki! — kliedza pirmītējais spēlmanis. — Laid ar simtu, pagriezienos taisni! — Un, tā kā Marduss vēl joprojām saīdzis klusēja, Enns piebilda:

—   Godavārds, es neesmu vainīgs!

Kopš cara laikiem cilvēkiem uzticīgi kalpojis, divritenis arī šoreiz pierādīja, ka tam vēl ir gaužām izturīgi spieķi. Divdesmit minūtēs pēc starta zēni jau teciņiem skrēja pāri Pedazes izdegai, kur vietumis bija redzami pelni.

Nav sliktuma bez labuma. So cilvēku domu graudu tagad varēja pārbaudīt arī mazais Baltspalvis. Ilgu laiku viņš bija veltīgi gaidījis barību. Tas bija slikti. Ilgu laiku saule nežēlīgi viņu bija svilinājusi. Arī tas bija slikti. Ilgu laiku viņš bija kliedzis vienā kliegšanā, — kāds tur bija labums? Bet tagad uz ligzdas malas atradās kaut kas tāds, kas solīja patīkamus pārdzīvojumus. Un, aizmirsdams visu pārējo, mazais Baltspalvis rija gabalu pēc gabala.

No blakus augošā koka viņam labu ēstgribu novēlēja divi uzmanīgi vērotāji.

—Jā-ā, jā-ā, — novilka Enns. — Tagad iet iekšā kā smērēts. Un kā vēl! Bet pirmīt grasījies ķerties pie rīkles.

Tas, protams, bija pārspīlējums. Tāda nodoma ērglēnam nebija. Kad kokā kāpēji jau bija sasnieguši ligzdas augstumu, viņš vienkārši atkal ieņēma aizsargāšanās stāju. Tāpat kā pagājušā reizē viņš sacēla spārnus, atpleta knābi un no rīkles dziļuma izgrūda savādu sēcienu. Tā viņš izturējās tikmēr, kamēr Mardusam pēc ilgas noņemšanās izdevās nūjas galā uzdurto līdaku novietot ligzdā. Tad ērglēns pārstāja izrādīt savu naidu. Viņš veicīgi pielēca tuvāk un iecirta savu knābi gardajā cienastā.

Tomēr, plosot zivi gabalu pa gabalam, viņš ne mirkli neaizmirsa barības atnesējus. Neraugoties uz ciemiņu labvēlību, mazais Baltspalvis bija modrs. Viņš bija gatavs aizstāvēties, ja tas būtu bijis vajadzīgs. Viņš bija gatavs mesties augšpēdus, lai tad ar nagiem atvairītu uzbrukumu.

Blakus kokā tas nepalika nemanīts.

Tad ir gan neuzticīgs! Čūskas ir dabūjis, žurkas ir dabūjis, pusi teļa cepeša nolocījis… par pelem es vispār nerunāju. Un vel arvien tā baidās!

— Baidās, taču mazāk gan. — Marduss apstrīdēja. — Paskaties vērīgāk!

Marduss pats ne mirkli nenovērsa skatienu no ligzdas. Lielais brālis Valters to nekad nebija redzējis, ko tagad skatīja viņš. Vai ir vispār kāds, kas varētu aprakstīt, kā līkknābis atlupina zivs zvīņas, iztukšo galvaskausa rievas, uzšķērž iekšas? Jā, zooparkā gan, taču ne brīvā dabā, ligzdā. Marduss paturēja prātā pēdējo sīkumu, lai visu redzēto ierakstītu zilajā kladē. Situācija prasīja no viņa zinātnieka neatlaidību, un viņš to atrada. Viņa nepacietīgais draugs jau sen bija norāpies lejā, purva salas malā salasījis zemenes un visas līdz pēdējai apēdis, kad ar sveķiem notraipījies un egļu skujām apbirušais Marduss beidzot nokāpa no koka.

Viņš ļoti ilgi bija atradies ārkārtīgi neērtā stāvoklī. Kreisā kāja bija notirpusi, sausa zara saskrambātā roka asiņoja. Atviegloti nopūzdamies, brangais zēns noslīga sūnās blakus Ennam.

Atpūta derēja viņiem abiem. Divi purva bridēji izstiepa kājas un palika rokas zem galvas. Taču Mardusam, arī mākoņos raugoties, uzacis palika rūpju sarauktas. Kad jauns cilvēks ir kaut ko apņēmies, tad viņš reti kad par to šaubās. Bet Lapukilas naturālistu priekšsēdētājs, acīm redzot, bija izņēmums jaunu ļaužu vidū. Viņš jau tagad bija nobažījies par mazā Baltspalvja nākošo maltīti. Kur lai to ņem?

Kur lai ņem barību jaunam ērglim, kuram garšo tikai jēla gaļa? Trīspadsmit gadus vecs zēns tomēr nav kaķis, kas notupsies pie alas un gaidīs, kad kāda pele vai žurka aizsapņosies. Tās, kuras mēdz ieskriet slazdā, jau bija ieskrējušas. Tagad dzeltenās mājas pagrīdē mitinājās vairs tikai gudras, dzīves pieredzes bagātas peles, tā ka uz tām nebija ko cerēt.

Varbūt dumjas peles atrastos vēl citās mājās. Nav nekādu šaubu, ka tās skraida pa Pekas Lesilo mājām. Nav nekādu šaubu, ka tās čabinās arī citu Lapukilas bērnu mājās. Bet, lai tās dabūtu rokā, būtu katrā ziņā jāatbild uz dažu labu jautājumu. No tā Marduss baidījās par visu vairāk.

Viņš jau bija pietiekami vecs, lai zinātu, cik cilvēki ziņkārīgi. Nekāda vara neatturētu pionieru posmu, kas padzirdējis, ka gleznainajā purva salā augstas apses galotnē sēž būtne, kura jau gandrīz visās Eiropas zemēs izmirusi. Nekāda vara neatturētu ekskursantu grupas, kas vasaras mēnešos soļo cauri Lapukilai. Romantika b[ja kļuvusi par modes vārdu, par jaunu un vecu ļaužu iekāri. Un šads pasakums tieši slēpa sevī romantiku.

Zilajā kladē bija minēts daudz piemēru, kā rīkojušies ērgļi, kuru ligzdas apciemojuši cilvēki. Viņi pametuši savus dzimtos kokus, lūk, to viņi darījuši. Viņi nozuduši tur, kur viņus vairs nevar atrast. Bet cik daudz un cik ilgi vēl atradīsies tādas vietas? Cik ilgi vēl saglabāsies milzu koki, kas spēj noturēt ligzdu? Nē! Cik vien tas no viņa atkarīgs, Sirbisārei nedrīkst piekļūt ziņkārīgo bari!

Nākošā maltīte!

Vienīgā izeja, ko Marduss spēja atrast, tā bija makšķerēšana. Jau vakarā viņš paņems makšķeri, aizies līdz upes līkumam pie tilta, iesēdīsies alkšņa zaros un… Ai, viņš zināja, kā tas notiek dzīves retajos laimīgajos brīžos. Vispirms ap tārpu riņķo jugliņi. Tad nāk raudas. Un tad no kāda akmens apakšas paceļas tumša ēna. Sī ēna nespēlējas. Tā nejoko. Tā atpleš savu milzīgo rīkli un…

Milzīgās rīkles īpašniece Mardusam jau rādījās sapņos.

Lapukilas naturālistu pulciņa priekšsēdētājs pamodās no kutēšanas, ko radīja nāsī iebāzta sveķene. Viņš nospurcās un negribīgi atvēra acis.

—   Cikos tu šorīt piecēlies?

Tas, protams, bija Enns, kas, ceļos nometies, tupēja blakus Mardusam.

Žāvas plati izpleta miegainā zēna muti.

—   Ap puspieciem, — viņš nobubināja. — Kas to tik precīzi skatījās.

Enns Sītams pirmo reizi mūžā redzēja cilvēku, kurš pieceļas no gultas pulksten piecos un turklāt ir spējīgs par to runāt tik vienaldzīgi.

—   Kādēļ tik agri? — Enns iepleta acis. — Ko tad tu darīji?

Būtu gaužām vieglprātīgi domāt, ka šāds jautājums no miega

iztraucēto darītu runīgu.

—  Ak, kas man bija jādara? — Marduss murmināja. — Siens bija jāpļauj, lūk, kas!

Ko nozīmē pārgājiens pa purvu, kur visapkārt draudīgi rēgojas guldzoši akači un kājas stieg kūdras sūnās? Ko nozīmē kilometrs pa smilšainu taku pāri izdegušajam priežu silam? Ko nozīmē egļu biezoknis, kur tu triju soļu attālumā nekā neredzi un kuram tev tomēr jāizlien cauri?

Tas nozīmē simtiem odu dzēlumu, dunduru kodumu, sviedriem noplūdušas muguras un riebīgus, sejai pielipušus zirnekļu tīklus.

Bet par visu vairak svina smagu nogurumu.

—Vai tu zini, ko es tagad gribētu? — jautāja Minis. I .nl |>lr skolas vārtiņiem Marduss viņam lāva nokāpt no riteņa. Mc l!«••. garšļaukus šūpuļtīklā.

Kā jau tas cilvēka dzīvē bieži mēdz gadīties, šī vēlēšanas vismn/ pagaidām palika nepiepildīta. No skolas pagalma viņa gala alska nēja briesmīga ķildošanās. Atskanēja kliedzieni un raudas. Kad pazudušais dēls' aizdrāzās uz notikuma vietu, viņš tur atrada uztrauktu māti, uztrauktu tēvu, uztrauktu kaimiņu meitenīti Silviju un vairāk par citiem uztraukto Andrusu.

—   Viņa pazaudēja manas pelītes! — Andruss kliedza. — Man bija di-ivas mazas pelītes, bet tagad ir tikai viena. Ņem un pazaudē, u-ūū!

—   Es tev tūlīt uztaisīšu otru mazu pelīti, — tēvs centas glābt stāvokli. — Es uztaisīšu uz mata tādu pašu pelīti. Ko tu tā kliedz?

Šāds priekšlikums, protams, Andrusu nevarēja apmierināt.

—   Bet tā nebūs tā pati pelīte. Es gribu savu pelīti! — Viņš joprojām kliedza. — Es gribu savu mīļo, mazo pelīti! — Un, iekāms kāds paguva iejaukties, Silvija dabūja ar nūju pa stilbiem.

Lielā draudzība izbeidzās tikpat ātri, kā bija sākusies. Pēc piecām minūtēm apvainojusies Silvija staigāja pa savu dārzu, laiku, pa laikam rādīdama kaimiņu zēnam mēli. Bet pārskaities Andruss,. pagriezis muguru pret netaisno pasauli, stāvēja pie ārdurvīm,, izciezdams sodu. Pār plecu viņam lentē karājās tūta ar pelītēm.

Tā bija diezgan komiska situācija, un notiesātā vecākais brālis, protams, nevarēja savu asprātīgumu atstāt zem pūra:

-Visvisādi kari ir bijuši, — viņš sacīja mierīgā tonī, tā kā taslabam zobgalim piederas. — Trīsdesmit gadu karš un… krusta karš, un . . . tas tur .. . Rožu karš Tagad pasauli ir vēl bagātinājis Peļu karš.

Kā gan Ennam bija zināt, ka tēvs viņa Baha fūgu ne mirkli nebija aizmirsis, nebija ne aizmirsis, ne piedevis.

—   Varēji labāk mammai palīdzēt nomizot kartupeļus, nevis te pārgudri plātīties, — kordiriģents Sītams ledaini noteica un atstāja savu vecāko dēlu.

Enns noskatījās tēvam pakaļ vaikstīdamies. Visi zobgaļi zaudē humora sajūtu, tiklīdz viņu asprātības dzirkstījums netiek pienācīgi novērtēts.

—   Te nu bija… -viņš apvainots nopurpināja. — Nav vērts, pērles kaisīt… nav vērts.

Un, kaut gan labā audzināšana brīdinoši pacēla pirkstu, Enns pārdroši izdomāja līdz galam, kas tie tādi, kuru priekšā nemēdz kaisīt pērles,

JAUNAIS BARĪBAS GALDS

Diezgan tuvu pie Lapukilas baznīcas no lielceļa, kas iet cauri ciemam, nogriežas mazs celiņš. Tas aizved līdz ēkām, kuras nokrāsotas priecīgās krāsās. Tā ir parasta ciema iela akmens žogu ietvarā, tāda, kādas bieži sastopamas Igaunijas salās un Lēnemā. Te neredz automašīnu pēdas, jo automašīnas nevar tikt garām ledus laikmeta granīta bluķiem. Tādēļ Kibritsu ģimene visu, kas vedams, nogādā pēc tēvtēvu paražas ar zirgu, ļodzīgos ratos. Citādi gan viņi ir pavisam mūsdienu ļaudis, kas prot novērtēt moderno tehniku. Kad pusdienas laiks pagājis, dibenistabā no platās gultas pieceļas kārnais, stiegrainais ģimenes tēvs Jāks, sarauj strīpainās bikses un nopūšas:

— Oh-oh-oo! Nekā darīt. Jau atkal jāi^t, jāiet. Un drīz vien kāpj uz divriteņa ar piekabes motoru, kuru Lapukilā sauc par odu ērzeli. Bet saimniece Anne vēl reizi aizskrien uz kūti, vēl reizi uz pelavnīcu, nober vistām graudus, veltīgi izsaucas dēlu Sīmu, kurš kā vienmēr pazudis bez vēsts, un tad ietarkšķina otru satiksmes līdzekli.

Kad ritenis aizdūca no pagalma, dārza stūrī uz sarkanā šķūņa divslīpju jumta sāk lēni griezties dīvaina caurule. Caurulei ir zem taisna leņķa saliekts gals. Tas it kā pavada riteņbraucēju, kura aizsteidzas uz tīrumu.

Saimniecei Annei nav ne jausmas par dīvaino cauruli. Viņa gluži vienkārši šo skārda cauruli nav pamanījusi. Un, ja arī pamanītu, tad no tā nekas nemainītos. Kad saimniecei Annei bija laiks mācīties piektajā klasē, viņa baroja Mādrematsa lielsaimniecībā cūkas. Tādēļ viņai nav jēgas par fiziku, un viņa nezin, kādam nolūkam šāda caurule izlietojama. Viņa nezin, kā spogulis lauž gaismas starus. Saimnieces Annes acīs spogulis ir tikai mēbele, priekšmets, kas parāda, vai lakatam stūris īstajā vietā. Kā lai viņa to zina, ka pāris caurulē pareizi iestiprinātu spoguļa gabalu veido periskopu. Un ka ar šāda rīka palīdzību bēniņos sēdētājs var redzēt, kas notiek visapkārt.

Tagad stikla acs seko aizbraucējai tik ilgi, līdz viņa nozūd aiz baznīcas žoga. Sīms Kibritss sēž paslēptuvē un skatās, ka mate aizsteidzas darbā uz kolhozu. Viņš dzirdēja gan, ka viņu sauca,, taču neatbildēja. Viņš ar nolūku klusēja. Un tā viņš bija darījis arī senāk.

Jau vairākus gadus Lapukilas zēns Sīms Kibritss dzīvo dubultdzīvi. Kolīdz viņam ir kaut mirklītis brīva laika, kolīdz viņam laimējas nozust no tēva un mātes acīm, Sīms aizzogas uz šķūņaugšu — savā slēptuvē. Tur ir viņa darbnīca un laboratorija. Tur ir viņa sapņu pasaule.

Ja kāds svešinieks nejauši atvērs šķūņaugšas lūku, tas neka sevišķa neredzēs. Sķūņaugša līdz jumta korei piebāzta ar pakaišu kūdru. Tikai pie pašas lūkas atlicis mazliet brīvas telpas. Tieši tik daudz, lai novietotu kasti, kas noder par galdu, un bluķīti, uz kura apsēsties.

Arī Sīma māte, kas reizēm, dēlu meklējot, ieskatās pa šķūņaugšas lūku, neredz tur nekā sevišķa. Viņai nav ne jausmas, ka galds — kaste ir tikai dekorācija, māneklis svešajiem. īstais slepenais kambaris atrodas šķūņaugšas viņā galā, aiz kūdras. Turp ved šaura eja, kuras ieeja veikli aizkrauta ar tās pašas kūdras klučiem. Uz elkoņiem nolaidies, Sīms izspraucas cauri šai ejai un nokļūst savā releju, kondensatoru, pretestību un pusvadītāju pasaulē.

Viņš sargā šo pasauli, kā māk. No jumta latojuma apakšas līdz lūkai stiepjas saišķītis krāsainu kabeļstiepļu. Ja kāds uzkāpj uz redeļu otrās pulkas, Sīma slepenajā laboratorijā iedegas spuldzīte. «Ciemiņš nāk!» šī spuldzīte ziņo. «Sēdi klusu savā cietoksnī!» Un Sīms sēž klusu, savlaicīgi izdzēsis gaismu, kas varētu nodot viņa slēptuvi.

Tāds zēns, lūk, ir Sīms Kibritss, kurš dzīvo dubultdzīvi. Kad vecais Kibritss viņam saujā iespiež kapli un sūta uz kartupeļu lauku, viņš ne ar ko neatšķiras no pārējiem zēniem. Bet iedodiet tik Sīmam stiepļu saišķi, kādu izmestu radio, sauju pulksteņu zobritentiņu un skujamo aparātu, kurš Lapukilas pienotavas pārzinim bija nejauši izkritis un kuru tagad viņa dēlēns aiz vada velk sev pakaļ, un Sīms tūlīt pārvērtīsies par gluži citu cilvēku. Viņš pametīs kartupeļu lauku un kapli, aizmirsīs visus citus uzdevumus. Viņš paslēpsies tur, kur viņu neviens netraucē, un sāks būvēt vissarežģītāko ierīci, bieži vien pats nezinādams, kādam nolūkam tā būtu izlietojama.

Šīs vājības dēļ vecie Kibritsi ar savu dēlu nebūt nav apmierināti. Tie vispār ar viņu nav apmierināti. Ja Kibritsiem būtu vēl kādi bērni, varbūt viņi dēlu nomizotu. Taču vairāk bērnu nav. Dēls Sīms ir viņu dzīves vienīgais zieds — kā saka pulksteņmeistara kundze

Elīze. Viņš ir vienīgais mantinieks, un ne tēvam, ne mātei sirds neļauj dēlu iepērt.

«Kādi tēvi, tādi dēli,» tā līdz šim bija prātojis Jāks Kibritss. Visā savā mūžā viņš bija novērojis, ka no spēcīga grauda izaug smaga vārpa. Tagad līdz viņa apziņai nekādi negāja, kā dēls Sīms var būt citāds nekā viņš.

Jāks Kibritss izprata to tikai tad, kad bija atnesis dēlam desmit upeņu dēstu.

—   Redzi, Sīrn, — teica vecais Kibritss. — Šie te ir tavi krūmi, tie pieder tev vien. Jā, jā. Kad tie sāks dot ražu, tu pats salasīsi ogas, aiznesīsi uz punktu, pats saņemsi septiņdesmit kapeikas par kilo. Vīram tak vajag savas naudas, kā gan citādi.

Tā teica Jāks Kibritss un atcerējās, kā pirms trīsdesmit pieciem gadiem lielsaimnieks Mādrematss jaunajam kalpa zēnam bija apsolījis iedot lietošanā papuves strēmeli pašā mežmalā, ja šis zēns pa miegam atrauto laiku salabos lopu aplokam sētu, aizdrīvēs lopu siles un iztīrīs drenu galus.

Viņš neatcerējās negulēto nakšu. Viņš bija aizmirsis rāvu, kurā izsūta kājas. Un to, ka saimnieks, par izdevīgo darījumu priecādamies, rokas vien berzēja, viņš vispār nebija pamanījis.

Viņa atmiņā bija palikuši tikai papuvē iesētie lini un divdesmit piecas brīvvalsts kronas, ko šis sējums ienesa.

Taču dēls Sīms neprata domāt tā, kā domāja vecais Jāks. Dēls Sīms lodēja savus drāšu galus, locīja skārda gabalus, knibinājās ap sazin kur salasītiem zobriteņiem, un, kad rudenī jaunie ogulāji tik tikko vairs bija saredzami nezālēs, vecie Kibritsi saprata, ka nākošgad no tiem gan nav ko gaidīt neviena kilograma, kas ienestu septiņdesmit kapeikas. Viņiem abiem kļuva skaidrs: maģiskā «paša nauda» uz dēlu nebija atstājusi nekādu iespaidu.

—   Jā-a, jā-a, ko tu teiksi! — novilka saimnieks Jāks, kasīdams savu papliko pakausi. — No tā puikas netiek un netiek gudrs. Būtu vēl ciema sievām piena traukus salabojis… ar tādu darbu var tīri smuku kapeiku nopelnīt. Bet tāpat vien drāšu galus lodēt… tik ir kā alvu tērēt, vairāk nekā.

—   Viņš jau vēl puikiņš, — mātes sirds mēģināja Sīmu aizstāvēt. — Ko tu no muļķīša gribi. Nav jau vēl prātiņa galvā-.

Bet vecais Jāks atmeta ar roku.

—   Jā! Kur lai prāts rodas, ja tā nav. Šitas puika jau nu gan •savu mūžu nezinās, kur nauda paceļama. — Un, bikses sarāvis, viņš nopūtās tāpat kā ikvakarus:

—   Oh-jā-ā, jā-jā-ā! Jāiet ir, jāiet.

Būdams gluži cita rakstura nekā dēls, Jāks Kibritss, kur vien varēja, tur iesita kapeiku. Pēc darba dienas tīrumā viņš devās uz savu otro darba vietu — sargāt kolhoza kantori, zāģētavu un benzīna noliktavu. Jo, kaut arī vasaras naktī tur dabūja nosnausties tikai dažas stundas, tas tomēr bija miegs, par kuru maksā algu. Tā rīkojās vecais Kibritss. Bet viņa sāpju bērns, viņa vienīgais dēls, palīdzēja mātei sakapāt cūkām zāli, sanesa govij biešu lapas, taču, ja īstā laikā viņam netika uzdots vēl kāds darbs, tad, iekams kāds vēl paspēja to izkārtot, viņš jau bija nozudis savā paslēptuvē.

Slepenajā laboratorijā Sīms sēdēja arī tajā jūlija dienā, kad pāri apsūnojušajai baznīcas sētai pārrāpās trīs zēni un devās Kibritsu mājas virzienā. Divi zēni gāja pa priekšu un pārrunāja, sak,. cik dobju koku stumbru vajadzētu izklaudzināt, lai palaimētos ieraudzīt tik lielu retumu kā lidvāvere. Ne vienam, ne otram tāda laime vēl nebija uzsmaidījusi.

Trešais puikiņš klusēdams vilkās abiem zēniem pa pēdām. Būtu bijusi runa par pelēm, viņš būtu piebiedrojies. Bet vāveres viņu neinteresēja. Bez tam Andruss pie baznīcas sētas bija atradis tukšu pudeli. Nu viņš gudroja, kā lai no tās iztaisa akvāriju.

Visi trīs zēni apstājās zem dārza stūrī uzceltā sarkanā šķūņa lūkas. Te abi jaunākie puikas ieraudzīja kaut ko pavisam jocīgu. Marduss nesāka vis kāpt augšā pa pieslietām kāpnēm, kā tas bija. sagaidāms, bet, pabīdījis sāņus kaut kādu dēlīti, četras reizes nospieda mazu, melnu podziņu.

Virs zēnu galvām kaut kas noklakšķēja. Neredzamas rokas nobīdīta, atvērās šķūņaugšas lūka. Virs lūkas iedegās zaļa uguntiņa, un Marduss ar plašu žestu aicināja:

— Esiet tik laipni! Mūs pieņem.

Pēc brītiņa ciemiņi jau sēdēja paslēptuvē.

Kas tik viss nevar atrasties uz trīsarpus kvadrātmetriem!

Uz jumta paspārnē iestiprinātā galdiņa zibsnīja uguns acis. Tā bija slepenās laboratorijas vadības pults. Sīks klakšķītis ar pašu; malējo slēdzi pa kreisi, un magnēta aizšaujamais noslēdz lūku.. Spiediens uz nākošā slēdža, un mazītiņš elektromotoriņš švīkstinādams nobīda finiera plāksni, atsegdams iestiklotu logu, pa kuru tūlīt ielaužas saule. Uz plauktiņa klusu spēlē jocīga izskata kastīte,, spriežot pēc skaņām, tas nav nekas cits kā radio. Bet virs zēnu galvām, blakus periskopa caurulei, kā dundurs dūc mazs, no gumijas strēmeles darināts spārnots daikts, kas no jumta spraugas iesūc svaigu gaisu.

Kā uz visu to lai reaģē divi ciemiņi, kuri te ieradušies pirmoreizi? Viņi nemaz nespēj reaģēt. Viņi aiz izbrīna ir gluži mēmi, kā tie tur divi koka bluķi, kas atrodas skolas pagalmā. Un paiet vairākas minūtes, līdz viņu pirksti sāk niezēt pēc kārdinošajām pogām un slēdžiem.

Marduss Māvere pat acu neuzmeta uz skolas biedra plaši izliktajiem dārgumiem. Viņu interesēja kas cits. Viņu interesēja periskops. Viņš tikām grozīja šo rīku, līdz spoguļa lauskā parādījās ābeles. Un tad viņš vērīgi skatījās. Jā gan: viņa novērojumi izrādījās pareizi.

Zem ābelēm glītā, taisnā rindā stāvēja desmit simetriskas kastītes.

Zem ābelēm novietotie desmit trušu būri bija Jāka Kibritsa otrais mēģinājums mudināt dēlu gūt ienākumus, kuri slēpjas mājturībā. Savos aprēķinos attiecībā uz ogulājiem vecais Kibritss, acīm redzot, bija kļūdījies. Lai audzētājs sagaidītu atlīdzību par upeņu krūmu kopšanu, paiet ilgs laiks. Varbūt tur bija vecā Kibritsa kļūda. Jauns cilvēks ir nepacietīgs. Vai tas spēj gaidīt? Ar trušiem tā lieta katrā ziņā ies ātrāk. Tie drīz dod pieaugumu. Tie drīz dod ļoti lielu pieaugumu.

Kad Jāks Kibritss reiz atgriezās no kāda brauciena uz Hāpsalu, viņš skalu grozā pārveda četrus trušus.

Vecais Jāks loloja lielas cerības.

—   Nu, Sīm, — viņš teica. — Te tev būs īstais darbs. Zāles un lapu mums papilnam. Sakņaugu arī. Pamet tik šiem priekšā, un nauda nāks. Personiska ferma, eh-eh-ē!

Bet arī šoreiz viņš savās cerībās vīlās. Dēls Sīms it kā nelikās dzirdam, ka par truša ādu, kas rūpīgi izspīlēta ar skaliņiem, ikvienā uzpirkšanas punktā dodot ap trim rubļiem. Dēlu Sīmu truši interesēja tikai tik ilgi, kamēr viņš uz būrīšu vākiem uzkonstruēja barotnes, kas, elektriskās strāvas impulsa iedarbinātas, automātiski iebēra dzīvnieciņiem vajadzīgo barības devu. Elektriskā strāva nāca no šķūņaugšas. Pēc tam Sīms varēja augstvērtīgās gaļas ražotājus uz vairākām dienām aizmirst. Viņš aizmirsa arī piepildīt barības bunkuru. Lai gan no veca modinātāja pulksteņa pagatavotais laika relejs vēl pāris reizes dienā atvēra būrīšu jumtiņus, trusīšiem no bunkura vairs neiekrita neviens pats stiebriņš.

To visu Marduss zināja. Un tā paša dēļ viņš pie Sīma arī atnāca. Mardusam bija viens jautājums. Un, tā kā laika viņam nebija daudz, tad viņš tūlīt nāca klajā:

—   Vai tev gaužām žēl būtu šķirties no dažiem zaķiem? — jautaja Marduss Māvere.

-Padomā labi un tikai tad atbildi.

Sīmam Kibritsam vajadzēja tik maz laika padomāšanai, ka viņa tēvam, to redzot, sirds vai lūztu.

—  Man vispār nav žēl. Labāk lai ;tādu velnu paliek mazāk:

Un gluži ka mežoņi kādā dienvidu jūras stāstā, kas, nepazīdami lietu īsto vērtību, zelta piku maina pret papīra strēmelēm, veco Kibritsu sāpju bērns piebilda:

—   Bet par zaķiem tu man dosi divriteņa dinamo. Tas tev tik un tā vairs nedarbojas.

Diendienā Marduss Ennam piekodināja, ka par mazo Baltspalvi purva salā nedrīkst bilst nevienam ne pušplēsta vārdiņa. Tagad viņš pats šo norunu lauza. Sīma negaidītais devīgums atraisīja viņam mēli. Bet varbūt viņš bija tik drošs par sava skolas biedra māku klusēt?

—   Vai tagad saproti, kas no taviem trušiem atkarīgs? — Marduss nobeidza mazā Baltspalvja un pie viena arī visas ērgļu cilts aizstāvēšanas runu. — Vai tagad saproti?

Mardusa tuklā seja staroja taisni tāpat kā tajā neaizmirstamajā pārgājienā Tapinēmē, kad viņš Ennam sacīja: «Šo dienu, puika, paturi prātā!»

Sīms uzmanīgi vēroja zirnekli, kas vingroja jumta spāru starpā. Visu laiku, kamēr Marduss runāja, Sīms pat galvu nepakustināja. Tagad viņš pagriezās.

—   Paklausies, — Sīms Kibritss sacīja. — Zini ko… Tu tā dinamo vietā lūko man labāk kaut kur sadabūt vara skārdu…

SVĒTKUS NESVIN ILGI

Sirbisāres ērgļu cietoksnī atkal bija barības pārpilnam. Treknais, vēl siltais trusis atgādināja mazajam Baltspalvim tās dienas, kad barība iekļuva ligzdā līdz ar spārnu švīkoņu. Atmiņas plūda pār viņu kā paisuma vilnis. Apmierinājis pirmo izsalkumu, viņš pacēla līko knābi, kas jau bija guvis sārtu krāsu, un uzmanīgi paskatījās visapkārt. Tādu barību, tik ārkārtīgi garšīgu barību taču nevarēja noķert radījumi, kam nebija spārnu un nagu. Ērglēns cerēja ieraudzīt apkārtējos sargposteņa kokos īstā mednieka nekustīgo apveidu. Viņš cerēja izdzirdēt balsi taures skaļumā. Tādu balsi viņš pats vēl neprata izdot. Viņš pat nezināja, ko visu viņš cerēja, kad, kaklu izstiepis, spārnus mazliet sacēlis, nekustīgi sastinga.

Taču pusnokaltušās priedes žuburainajos zaros joprojām neviens nebija redzams. Vecāku lielais sargposteņa koks stāvēja aizmirsts. Pamests šalca tā kaimiņš, kura vainagā vecie putni mēdza gulēt. Tagad barība nokļuva ligzdā, slīdot gar egles stumbru. Lai cik nedabiski tas ērglēnam likās, viņš ar to sāka aprast.

Divi zēni bija atraduši uz ligzdu jaunu taku, mazliet ērtāku par iepriekšējo. Pēdējo kilometru viņi nāca gar niedrāju, kas auga pašā purvmalā. Šis ceļš bija labi redzams no ligzdas, kurā tupēja modrais vērotājs. Kamēr zēni čabinājās pa niedrēm, mazais Baltspalvis stāvēja kluss kā tēls. Viņam nebija jāpiepūlas, lai ieņemtu ķēnišķīgu stāju. Tā viņam-bija iedzimta. Bet, kad ciemiņi pamazām nozuda, lai no jauna parādītos ligzdas tuvumā, bērnišķīga sajūsma ņēma pārsvaru pār iedzimto cienīgumu. Ērglēns iekliedzās. Viņa spārni sacēlās un sitās pret sāniem. Gāzelēdamies no viena sāna uz otru, viņš skrēja uz ligzdas malu iespējami tuvāk augstai, jaunai eglei un, noliecis kaklu turpat vai līdz kāju nagiem, nogaidoši raudzījās lejā.

Viņš tiešām bija pie zēniem pieradis. Ērglēns pat bija iemācījies atbildēt uz jautājumiem.

— Nu, Baltspalvi! Pakliedz āža balsī, — teica Enns, kurš vienmer pirmais uzrāpās pie ligzdas.

Un mazais Baltspalvis tikām snaigstlja galvu, kamēr knābis atvērās:

—  Mek-ek-ek-ek! Ek-ēk!

Izsalkums atkārtoti izspieda no viņa šīs jocīgās, putnam tik neparastās skaņas, kurās klausoties zēni domāja, ka ērglēns iemācījies saprast cilvēku valodu.

—   Malacis! — šādos gadījumos Enns ērglēnu uzslavēja. — Nu malacis! Mācies dziedāt. Mācies! Dzīvē noderēs.

Un mazais Baltspalvis domīgi piešķieba savu nu jau palielo galvu, it kā tiešām saprastu, ko viņam saka ciemiņi.

Taču, kā viss šai pasaulē, tā arī svētku dienas ātri beidzas. Daudz ātrāk, nekā to varētu domāt. Ceturtdienas pievakarē, nākdams no siena pļavas, Jāks nenolikās vis kā parasti dibenkambarī gultā, lai pēc divām trim stundām atkal pieceltos un nopūstos: «Jā-jāā, nekā darīt. Jāiet vien ir, jāiet vien.»

Kolhoza vadība bija sākusi domāt: ja tam, kas strādā dienā, pienākas viena izejama diena, tad tam, kas strādā naktī, pienāktos nedēļā viena izejamā nakts. Un tā nu Kibritsu Jāks nelikās vis brītiņu nosnausties, jo tagad ar mierīgu sirdi varēja sagaidīt saulrietu. Viņa vietā benzīna noliktavu, sēklas labības klēti un garāžu šonakt sargās grāmatveža vecais onkulītis, kurš, būdams pilsētnieks, protams, neprata pietiekami novērtēt tās iespējas, kas slēpās naktssarga darbā. Viņš pat to neapjēdza, ka nakts dežūras laiku var izmantot savā labā. Ka pa to laiku var izdrāzt grābekļu zarus un lāpstu kātus, par kuriem kolhozs maksāja īpaši.

Nu taču reiz saimniekam Jākam nebija steigas. Viņš gāja no šķūņa uz pelavnīcu, no pelavnīcas uz kūti. Viņa bārdainajā sejā plaiksnījās liels miers. Kādu mirklīti viņš pat nodungoja dziesmiņu:

Lido, lido, mārīte. Turp, kur mana laimlte …

Šī dziesmiņa un dīkā pastaigāšanās bija kaut kas neparasts.

Saimnieks Jāks dienu un nakti plēsās ar darbiem, lai tik vairāk būtu makā. Tādēļ no viņa sētas uz visiem laikiem bija aizskanējušas dziesmas. Tādēļ plecos bija uzmeties kūkums un prāts kļuvis īgns.

Jaks Kibritss parlukoja savus īpašumus. Viņš mēroja ar acīm malkas grēdu aiz klēts, izrāva kartupeļu ceru un saskaitīja, cik bumbuļu tam paaudzis. Un tad gāja pie trušu būriem.

Pēc dažiem mirkļiem ceturtdienas vakara miers bez pēdām nozuda no sētas.

Kad no baznīcas puses tuvojās velosipēds ar diviem braucējiem un iegriezās Kibritsu pagalmā, trušu tvarstīšana jau gaja pilnā sparā. Vec.ais Jaks ar spieķi bakstīja upeņu krumus. Saimniece Anne cilāja kāpostu lapas. Dēls Sīms arī bija spiests bradat pa kartupeļu vagām.

—   Būs atstātas būrīša durtiņas vaļā, kā nu citādi, — dardinaja saimnieks Jāks. — Šais mājās jau neviens nekad durvis neaizver. Šodien truši, rīt aizbēgs aitas, parīt ņem tik rokā spieķi un ubagu tarbu.

Saimniece Anne neteica nekā. Dēls Sīms neteica neka. Abi riteņbraucēji arī neteica nekā. Toties viņi saskatījās, un viņu skatieni bija visai zīmīgi.

—   Ari vārti būs atstāti vaļā, kā nu citādi, — saimnieks Jāks joprojām dārdināja. — Šajās mājās vārti stāv vairāk vaļā nekā ciet.

Brīvais ceturtdienas vakars — pēc vairākiem gadiem pirmais brīvais vakars un brīvā nakts nesagādāja vairs saimniekam Jākam nekāda prieka. Viņš staigāja pa dārzu un pa pagalmu ar tādu sejas izteiksmi, it kā būtu līdz beidzamam aplaupīts. Un īgnā purpināšana vecajam Jākam lauzās pār lūpām pat tad vēl, kad viņš jau apsēdās uz kāpnēm un ņēma nost kājautus.

—   Citiem dēli… lūko, kur var nopelnīt. Mūsējais … eh … draņķa zābaks!

Trīs puikas tai pašā laikā tupēja aiz klēts stūra. Divi jutās mazliet neveikli.

—   Muļķīgi sanāca, — teica lielākais no tiem. — Nāvīgi muļķīgi. Būtu mēs zinājuši, ka tavs vecais sacels traci, neparko nebūtu ņēmuši.

Bet mazākais uzlika roku uz tās vietas, kur, pēc viņa domām, atradās sirds, un piebilda:

—   Tad nu gan nebūtu ņēmuši!

Protams, meloja abi. Viņi būtu stiepuši trušus uz Sirbisāri arī tad, ja pār viņu galvām nāktu vēl divtik liels tracis.

—   Nekas, — teica Marduss, kad Enns pie skolas vārtiņiem nolēca no riteņa. — Bija jauki laiki, bet nu ir cauri. Tu tagad ej un grabini savas klavieres, bet es klētī uzlikšu slazdus. Tur peles vēl nav ķertas.

Sakumpis pār stūri, viņš nozuda putekļu mākonī, ko tobrīd sacēla pretim braucoša kravas mašīna. Bet Enns īstajā brīdī nokļuva aiz skolas un dabūja dzirdēt, kā Andruss stāsta skolotāja Tomela divus gadus vecajam mazdēliņam:

—   Tagad spēlēsim tā: tu būsi trusītis, bet es stiepšu tevi uz mežu ērgļiem.

— Ak, cik bērniem bagāta fantāzļja! — nobrīnījās skolotājs Tomels, kas atradās turpat tuvumā. — Ērgļi un truši! No kurienes sešus gadus veca zēna domu pasaulē kaut kas tāds rodas? Kas gan spēj uz to atbildēt!

Viņam ne jausmas nebija par to, cik tuvu stāv tas, kas uz to varēja nekavējoties dot izsmeļošu atbildi. Enns Sītams devās pie klavierēm, un viņa dvēselē šobrīd bija viena vienīga apņemšanās: nekad nevienu soli vairs kopā ar mazo brālīti Andrusu neiet slepenās gaitās. Ne šodien, ne rītu, ne vispār jebkad!

DIVI ZĒNI UN PIEDEVĀM SUNS

Piekrastē pļauj sienu. Pa nosusināšanas grāvju starpām pukst Sapu Edija jaunais šasijas traktors, šī vācu brūnās sugas kumodes lāde, kā to Lapukilas pienotavas pārzinis bija iesaucis. Šņikušņaku šņakstina grieznis, un traktorists tobrīd atceras — bija reiz viņa skolas lasāmgrāmatā šāds jauks pantiņš:

Juku ņēma izkapti, Uztrina to žviku-žvī…

Tagad gan laikam šādu pantiņu lasāmgrāmatā neliktu. Jā, jā, tieši tādu vīru dēļ kā viņš un šo vīru mašīnu dēļ neliktu. Kurš tad tagad vairs ar izkapti pļaus! Pļāvējs plati nosmaida un kaļ tālāk rīmes:

Edijs ņēma traktoru, Sataisīja motoru — Pagrozīja šā un tā Siena laika nevaļā …

Tālāk uz ciema pusi tarkšķ zirgvilkmes grābeklis. Tur siens jau ir sauss, un to savelk vālos ar triju zviedzošu zirgspēku palīdzību.

Kopā ar citiem uz platā dzelzs sēdekļa šūpojas Marduss Māvere. Siena grābšana ar lielo grābekli arvien ir bijusi puiku uzdevums. Tagad Marduss iebrauc rāmo vienaci Mīru jaunos bērziņos. Arī te ir dažas siena spailes.

Ir taču tīri labi, ka sēdēšana uz zirgvilkmes grābekļa neprasa smadzeņu darba. Tādēļ Mardusa domas var aizklīst tālu projām no siena grābšanas. Un to tās arī dara. «Gaļa, gaļa, gaļa!» — atkal un atkal nodarbina Mardusa Māveres galvu.

Nevarīgs ir kļuvis cilvēks, ai, kur nevarīgs! Vecos, labos pirmatnējos laikos viņš paņēma loku, paņēma bultas un drīz vien galvenais uzturs bija rokā. Arī Mardusam Māverem ir loks. Taču galvenā uztura nav. Un bultu arī vairs nav. Tās līgojas baznīcas dārza egļu galotnēs, par apsmieklu vārnām un par kaunu šāvējam, būdamas kāda neveiksmīga medību plāna mēmas liecinieces.

Ļoti nevarīgs ir kļuvis cilvēks. Cilvēks tagad cer uz veikalu. Bet tās ir naivas cerības. Lai tik viņš "paprasa Bodes Mīlei, kuru

Lapukilas ļaudis viņas nokrāsoto uzacu dēļ iesaukuši par Modes Mīli, svaigu gaļu.

—   Nav, — atteiks Mīle.

Svaigas zivis nemaz nav ko prasīt. Tad Bodes Mīle iesauksies, lai dievs tas kungs apžēlojas, un gribēs zināt, vai tāds jautātājs nav tikai no mēness nokritis. Kā gan var būt svaigas zivis veikalā, kas atrodas simts kilometru attālumā no zivju tirdzniecības uzņēmuma galvenā kantora. Tas, ka veikals atrodas sešu kilometru attālumā no krasta, no kura zivis aizceļo kantora rīcībā, vēl neko nenozīmē.

Gaļa, gala, gaļa!

«Tas tik ir sprukas!» zens, grabekla sedeklī sēdēdams, rezume savas domas. «Kaut vai asaris būtu tagad kodies!» Bet asaris nekožas. Un to pašu nelieša vilku, kurš trakoja pa kolhoza ganībām, mednieki nolaiduši no kājas. Nav vairs atrodamas grāvmalē pusapēstas aitas, nav vairs.

No ciema puses atskan cilvēku balsis un suņa rejas.

«Maksis,» Marduss pazīst bākas sarga takša priecīgo vaukšķēšanu. Nu viņam šķiet pazīstamas arī pārējo balsis.

Tik tiešām viņš tās pazīst. No bērzu birztaliņas tuvojas Sītamu ģimene, kas šodien dodas pastaigā.

Cik daudz tiek runāts un rakstīts par suņu uzticīgurnu, par viņu pieķeršanos saimniekam! Taču par līkkāji Maksi to gan nevar teikt. Gaišbrūnais Maksis ir simtprocentīgs nodevējs, rejošs suņu sugas kauns. Veltīgi īstais liriķis no rīta ieliek skārda bļodiņā putru un sauc no kāpnēm:

—   Maksi, Maksi, Ma-aksī-īti!

Līkkājis Maksis tobrīd zvalstās pa skolas virtuvi. Viņš laiza koncertmeistares kailos kāju pirkstus, iegrūž melno, mitro deguntiņu viņas dēla Enna saujā un vēl dažnedažādi luncinās.

Jau agri no rīta Maksis gaida uz skolas kāpnēm, kad viņu ielaidīs. Un, kad viņa gaidas piepildās, viņš ir kā prātu zaudējis. Suns smilkst un lēkā, un viņa melnās acis dzirkstīt dzirkst sajūsmā. Paiet brītiņš, līdz viņš nomierinās, noguļas pie durvīm un, mēlīti izkāris, sāk elst. Bet arī tad vēl mazais Maksītis ir sasprindzināts, gatavs vienā rāvienā pielēkt un skriet līdzi.

Lai Maksim nenodarītu par daudz lielu pārestību, tad jāsaka, ka savu suņa dvēseli viņš nepārdeva par treknas viras bļodiņu. Pļavas un ežas, mežu takas un strautmalas bija tās, kas viņu padarīja par nodevēju. Pirmo reizi tas bija Andruss, kurš Maksi aizvilināja līdzi. Sītamu ģimene pilnā sastāvā devās uz Kosuojas strauta līkumu sauļoties, un Andruss ieskaitīja Maksi gājēju pulciņā par peļu ganu. Vēlāk Maksis pats lavījās līdzi. Un tad drīz vien jau bija tā, ka ņem stibu vai akmeni — Maksis tik un tā iet līdzi pilsētniekiem pastaigā. Viņš bija ieraudzījis starpību starp sava darza šaurību un apkārtējās pasaules plašumu. Un Maksim likās, ka tagad viņš zin, kā dēl ir vērts dzīvot.

Knakt!

Marduss uzspieda kaju pedaļveidīgajam dzelzs āķim.

Lielā ķemme pacēla savus zarus, atstājot uz četru Sītamu pastaigas taciņas mīkstu siena vālu.

Ģimene bija labi izgulējusies, labi paēdusi un arī citādi laba garastāvoklī. Andrusam tas izpaudās ellīgā kliedzienā, ar kuru viņš metās sienā.

Šoreiz viņam to neliedza. Mammas dvēsele lidinājās pa dzejiskām takām.

—   Siena laiks! —jūsmīgi dvesa koncertmeistare Sītama. — Šīs smaržas … sienāžu sirsināšana … pļāvēju sasaukšanās … tā atskan kaut kur tālu, tālu … Un tāds darba patoss…

—   Smilgas, smildziņas … — dungoja kordiriģents Sītams kādas dziesmiņas meldijā, jo viņš taču nevarēja pateikt: «Ko tu, mīļā, no tāda patosa zini!»

Zemu, gandrīz pie zemes, lidoja dzeltenbikse kamene ar smagu kravu kā bumbvedējs. Kordiriģents Sītams sakārtoja brilles. Senāk viņš prata, sekodams šīm medus vācējām, atrast cini ar kārēm. Un viņš, rokas uz priekšu izstiepis un īsredzīgās acis piemiedzis, uzņēma riksi, dzīdamies pa pēdām godīgajai nektāra nesējai.

Vecākais dēls Enns tobrīd jau sēdēja uz zirgvilkmes grābekļa.

—   No-o, Mīra, no-o! — viņš sauca tādā balsī, kas piederētos ģenerālim. — Soļos, marš!

Un, kad mašīna bija notarkšķējusi gājējam garām, vēl piebilda:

—   Pa labi skatīt! Salūts — trah-trah!

Fotoaparāts noklakšķēja tā, kā tam bija jāklakšķ.

—   Es arī gribu tur augšā! Laidiet mani arī uz zirga! — Andruss kliedza tā, kā viņam bija jākliedz.

—   Prr-rr! — nosprauslājās Mīra tā, kā šitādā juceklī viņai bija jāsprauslā.

Dzīdams ar kājām vagu smaržīgajā sienā, gājēju pulciņam tuvojās tukls zēns ar darba cilvēka sejas izteiksmi.

—  Vai Enns varētu palikt šeit, man palīgos? Dzelzs sēdeklis — vienam pašam ilgāku laiku sēdot, dibens paliek stīvs.

Es tiešām nezinu. Mēs gan taisījāmies visu dienu pavadīt strautmalā . .. sviestmaizes un vēl šis tas paņemts līdzi, — iesāka koncertmeistare Sitama, bet tad aprāvās un'mirkli klusēja. Viņa saprata, ka diez kā neklājas runāt par zvilnēšanu karstās smiltīs, kad visapkārt kūsā darbs … ar tādu … patosu. Turklāt šķita, ka ari Ennam nekas nebūtu pretim pastaigas vietā padzenāt zirgu. Lai jau tad paliek arī. Tādēļ Margita Sitama notupās uz ceļiem siena vālā, izņēma no kopējā maisiņa trīs sviestmaizes un piekodināja:

—   Bet tu gan pieskati, lai viņš nepaliktu zirgam zem pakaviem.

Tādas tās lietas bija no vienas puses.

Gājēji aizgāja uz strautmalu, siena grābēji palika siena pļavā. Vienīgi Maksis uz taciņas mocījās neziņā, kam lai dod priekšroku. Viņa labākās atmiņas bija saistītas ar zēnu, kurš tagad atteicās no pastaigas. Bet, no otras puses, aizdomas radīja šā paša zēna pašreizējā rīcība. Dzelzs grābekļa tarkšķēšana taksim krita uz nerviem. Suns purināja savas noļukušās ausis, skatoties te uz gājējiem, kuri nozuda krūmos, te uz zēnu īsās biksītēs, kurš sēdēja uz zirgvilkmes grābekļa.

Marduss bija tas, kas viņam palīdzēja izšķirties. Enna pusdienām paredzētās sviestmaizes vēl atradās uz siena vāla.

—   Maksi, Maksi, Maksi! — suns izdzirda vilinošu papīra čaukstoņu. — Desa, desa, desa!

Mazais, gaišbrūnais sunītis, kura divi pirmie mūža gadi bija noritējuši istabas četru sienu un neliela dārziņa šaurajos ietvaros, lēkādams nāca tuvāk. Viņš vēl nezināja, ka bija pareizi izlēmis. Viņš vēl nezināja, ka viņu sagaida kaut kas pārāks par vispārdrošākajām cerībām.

Taču viņš cerēja. Un pēc stundas viņam kļuva pilnīgi skaidrs, ka šīs cerības nav bijušas veltas.

Cik maz nozīmē viena stunda tam, kas kaut kur mazā līcītī sēž uz akmens, kāju pirkstus iemērcis ūdenī, ļaudams domām laiski aizsnausties. Cik maz viena stunda nozīmē tiem, kuri zviln krasta smiltīs. Un cik daudz slēpj sevī šī viena stunda tiem, kas tai pašā laikā veic lielas lietas. Tad tā vairs nav stunda, tad tās ir sešdesmit minūtes. Sešdesmit minūšu laikā siens pa bērziņu starpām sagrābts vālos, ķēve Mīra ielaista aplokā, no mazās dzeltenās mājiņas atnesta mugursoma un lāpsta, un sešdesmit pirmajā minūtē jau divi zēni teciņiem vien dodas pa grambaino meža ceļu.

Zēniem pa priekšu skrēja mazs, gaišbrūns sunītis.

Domās zēni jau darbojās ap to, kas kopš mūžseniem laikiem cilvēku sirdīm lika satraukti pukstēt.

—  Vai tu esi pārliecināts, ka viņi tagad ir tur?

—   Ir tak diena. Kur gan tie citur varētu būt?!

—   Un Maksis darīs tā, kā tu teici?

—  Protams, darīs. Kādēļ lai nedarītu?

—  Un tad varēs vienkārši ar lāpstu … Bedre … un … nu … knakt pa purnu?

Nē. Ennam tas bija kaut kas pilnīgi neticams.

Divi puikas un suns gāja medībās. īstas medības.

Tiralalā, tiralalī, Iet lāčos divi mednieki.

Lācis jau nu tas nebija, ko zēni taisījās nomedīt, bet plēsoņa gan. Un vēl piedevām tāds, par kuru medniekiem tiek dotas prēmijas.

Kas tad tas par meža zvēru, kuru var medīt bez bises? Kas dienas laikā rātni tup mājās, mierīgi gaidīdams, kad tam mauks ādu pār acīm?

Tas ir garpurnis āpsis. Tas pats slinkais alu iemītnieks, kura taukus Tidriku Līza ieteic plaušu slimniekiem un kas var lepoties ar visai neparastu kažoku: mugura tam gaišāka par pavēderi.

Ilgu laiku to uzskatīja par labsirdīgu, nekaitīgu miegamici. Pat par derīgu zvēru, kas apmierinās ar gliemežiem un kāpuriem, ar čūskām, vabolēm un pelēm.

Tagad uzskati mainījušies. Tagad ir zināms, ka tur, kur alu vientuļnieki bariem ceļ savas pazemes pilsētas, pazūd meža irbes. Rubeņu spārnu švīkstoņa dzirdama arvien retāk, bet ieraudzīt purva teteri nav ko domāt.

Pat tikko piedzimušus zaķēnus uzokšķerē šis darbonis ar garo purnu un aso spalvu. Nakts ir gara, un klaiņāt apkārt tam laika gana. Bet ienaidnieku meža iemītnieku vidū āpsim gandrīz nav. Sērgas arī tam nekādas nepiemetas, lai gan dzīvoklis atrodas pagraba stāvā. Rudenī šis plēsoņa nobarojas trekns kā baroklis, un tad var putināt puteņi un spert lausks — vecajam sliņķim nekas nekaiš.

Tāds īsumā bija saturs lekcijai, ko mednieks Marduss Māvere nolasīja medniekam Ennam Sītamam. Un, kas tagad sekos, to Marduss bija noklusējis.

Pagājušā rudenī republikas mērogā notika pamatīga medību suņu pārbaude. Arī Lapukilas mežniecībā tika savesti suņi lielā skaitā. No galvaspilsētas atbraukušais kungs ar pensneju bakstīja tos ar pirkstu un katram kucēnam kā skolēnam ielika atzīmi.

Marduss un viņa vecākais brālis Valters toreiz tieši nāca no jūras krasta, kad viņiem pretim drāzās piesarcis virsmežziņa palīgs. Viņam plecā bija bise un līdzi nāca mazs, melns sunītis. Un to, ka viņa garastavoklis nebija nekāds saulainais, izteica veids, kādā viņš sakampa Valteru Māveri aiz pleca.

—   Nac nu par oficiālu liecinieku. Ja vārdiem netic, jasadabu lietiskie pierādījumi.

Pēc šāda uzaicinājuma suņa īpašnieks aizrava liecinieku uz mežu.

Ir jau zināms bez kādas stāstīšanas, kā šada gadījuma rīkojas divpadsmit gadus vecs zēns, kuru nevēlas pieaicināt par oficiālu liecinieku. Viņš uzskata sevi par neoficiālu liecinieku un zogas paka] brālim Valteram.

Virsmežziņa palīgs devās Sindlijerves ezera virziena. Tā smilšainā dienvidu krastā aug jaukta jaunaudze. Iekāms vēl Marduss kaut ko saprata, mazais, melnais sunītis nozuda caurumā, kas rēgojās no egļu sakņu starpas. Bet viņa saimnieks pieslēja bisi pie koka un teica:

— Viņš saka — mans suns esot Fifī, tam neesot īstas balss un nāvīga tvēriena. Viņam pašam nav ne balss, ne tvēriena! Sunim vajadzētu būt dumjam, ja tas uz labu laimi mestos virsū dzīvniekam, kurš piecas reizes smagāks par pašu. — Un, par nicinājuma zīmi nospļāvies pa labi un pa kreisi, virsmežziņa palīgs vēl piebilda:

—   Kungi pieraduši pie ērtībām. Veders priekša, nevar pieliekties. Tiem taksis lai atvelk medījumu pie kājām, tad būs apmierināti.

Kurš suņa īpašnieks neuzskata savu suni par visgudrāko, visveiklāko, visdrosmīgāko četrkāji! Lapukilas virsmežziņa palīgs ar Rekša palīdzību jau bija trāpījis deviņpadsmit alu iemītniekiem. Pusstundu vēlāk viņš viena oficiāla un viena krūmā ietupuša liecinieka acu priekšā nošāva divdesmito.

—   Še tev Fifī! Še tev peles balss un žurkas aste! — priecājās apvainotais mednieks. — Tagad iešu un nometīšu āpsi šim gudriniekam — blaukt — pie paša deguna!

Vilkdams sev līdzi neseno studentu, virsmežziņa palīgs devās īstenot savu apņemšanos. Bet notikuma vietā palika tikko izraktā bedre, kas veda alā, ierugtena šaujamā pulvera smaka un zēns, kas, četrrāpus lavīdamies, bija gan viss vienās skrambās, toties pavisam tuvu dabūjis redzēt, kā notiek medības ar «izrakšanu».

Tagad šī pieredze Mardusam derēja lieti. Uz to viņš arī balstījās.

Vai bez apša ir vel kads pieaudzis zvērs, kurš ļaujas sev novilkt adu pār acīm gandrīz vai bez bises? Marduss Māvere gan neviena tada nepazina. Viņš pazina lapsu paražas. Pareizāk sakot, bija par tām lasījis. Lapsa tūlīt aizdiedz pa rezerves izeju, tiklīdz izdzird ala iebrūkam suni. Arī jenotsuns dara tāpat. Tikai slinkais āpsis nenāk ara no alas, un tā ir viņa nelaime. Aszobis taksis tik ilgi dzenā to pa eju labirintu, līdz āpsis iekļūst ejā, kurai izejas nav. Un tad viņš drīz vien dabū galu. Suņa spalgā riešana pasaka medniekam, kurā vietā lāpsta durama zemē. Mednieks izvelk savu suni no alas, un nu āpsim vairs glābiņa nav. Ja nav bises, to nobeidz, sitot ar lāpstu.

Tādas Marduss iztēlojās sagaidamas medības, tadas, protams, tās iztēlojās arī Enns. Bet pasākuma galvenais dalībnieks Maksis ar neatslābstošu patiku skrēja dažus soļus abiem zēniem pa priekšu, apošņādams pakrūmes un uzrūkdams vabolei, kas gausi tuntuļoja pa meža ceļu.

Divi mednieki jau dalīja lāča ādu.

—   Mardus, cik āpsis sver?

—   Dažus desmitus kilo jau svērs gan.

—   Būs ko stiept uz Sirbisāri. Iznāks vēl iet vairākas reizes.

Ne vienam, ne otram nekas nebija pretim iet turpu vairākas reizes. Bijis tikai ko nest.

—   Bet vai mazais Baltspalvis vispār āpša gaļu ēd? Tā tak smirdot.

Arī šoreiz lielākais zēns izkliedēja mazākā šaubas. Zilajā kladē vecākais brālis Valters bija uzskaitījis visus zem ērgļu ligzdām atrasto kaulu īpašniekus. Šai sarakstā bija minēts arī viens jauns āpsis.

Sūnām aizaugusi taka aizveda zēnus līdz Pedazes izdegai. Pie Sirbisāres ceļa Marduss nogriezās pa labi. Kādus simt metrus tālāk dziļā jauktā mežā iesniedzās augsta, šaura pauguru grēda. Šī vieta bija zēnu ceļa mērķis.

Kā rodas dziļā mežā uz gludajām pauguru mugurām iedobes, kas atgādina šāviņu bedres kādreizējos cīņas laukos? Iedobes, vagas, dīvaina izskata īsi grāveļi? Tas viss ir āpšu darbs. Kaut gan šo vientuļo alu iemītnieku viņa gausuma dēļ paļā par sliņķi, viņš savu pazemes mājokli ceļ ļoti rūpīgi. Tam bieži vien ir vairāki stāvi un ap divdesmit rezerves izeju. Bet, cik viltīgus labirintus veido līkumotās ejas, to bez saimnieka zina vienīgi takši.

Ai, sengaidītais mirkli! Nu tu esi pienācis!

Viens zēns nometās ceļos pie apsūnojuša koka un iebāza roku līdz elkonim melnajā alas ieejā.

Maksi, Maksi! Skaties šeit!

Gaišbrūnais taksis luncināja asti. Te, acīm redzot, viņam deva nepārdomātu padomu. Ko dod skatīšanās tumsā? Paostīt vajag. I 'ii Maksis pētoši iegrūda melno, auksto deguntiņu ejas mutē.

Pit mirkļa viņa garā, burkānam līdzīgā aste jau itin sparīgi ka vr/cklis kustējās šurpu turpu. Spalva uz muguras sabozās. Smaka, kas nāca no pazemes, satrauca Maksi snaudošās mednieka asinis. Vairums viņa senču, spalgi riedami aiz niknuma un aiz sajūsmas, bija joņojuši pa tumšām alām, dzenājot lapsas. Pats Maksis vēl nepazina šo smaku, kas dvesa no šaurās ejas. Taču to pazina viņa senči; un pieredze, ko viņi bija guvuši medībās, kvēloja labsirdīgā brūnā sunīša asinīs kā uguns zem pelniem.

Bet Maksim piemita arī mājas suņa paklausība, un viņam bija vajadzīgs atbalsts, palīdzība, aizsardzība. Viņš atskatījās.

Zēni joprojām stāvēja turpat.

—   Maksi, ej! Ņem ciet! — mudināja lielais.

—  Fass, fass! — rīdīja mazais.

Un Maksis gāja. Nu jau bez mazākās šaubīšanās viņš ienira tumsas valstībā.

Abi mednieki, katrs pie savas izejas, nometās zemē, lai sadzirdētu troksni, kam vajadzētu rasties, dzīvniekiem plosoties.

Šalca mežs. Aiz uzkalniņa kāds čabinājās. Kaut kur žubināja žubīte.

Tas arī bija viss, ko viņi dzirdēja.

—   Laikam vēl tikai meklē. Ej nu sazini, cik te, uzkalnos, to eju, — prātoja zēns, kuram jau bija pieredze.

Abi zēni pēc kārtas klausījās arī pie citu eju atvērumiem. Vienā caurumā Enns pat iebāza galvu.

Melnās eju mutes joprojām bija mēmas.

No kurienes izlīda Maksis, zēni nebija pamanījuši. Viņi abi vēl gulēja uz vēdera, kad suns — čibu, čabu — klunkuroja pāri viņu kājām. No takša muguras bira smalka, tīra smilts. Elšot viņam cilājās sāni. Suns apstājās pie satrupējuša celma, it kā pārbaudot, vai draugi vēl tepat. Taču viņš nebija nācis, lai luncinātos un mīlinātos. Kad Enns izstiepa roku, lai sunīti noglaudītu, Maksis parāvās sāņus. Šis te vairs nebija tas suns, kurš skolas virtuvē labprāt mēdza rāpties klēpī. Takša acīs zvēroja zaļas uguntiņas. No rīkles dziļumiem nāca klusa, dobja rūkšana. Platās, noļukušās ausis trīsēja. Maksis atkal nozuda pa to pašu ceļu, pa kuru jau bija gājis, kā suns, kurš zin, kas viņam darāms.

Mednieki noraudzījās sunim pakaļ. Viņu sejās plaiksnījās prieks un cerības.

—  Nu viņš ir iegājis azartā, — teica viens. — Nu viņš vairs neliksies mierā.

—  Vai tu redzēji, kā viņš zobus šņakstināja? — slavēdams suni, sacīja otrs.

Un abi neatlaidīgie mednieki nāca pie secinājuma, ka viņi gan šobrīd negribētu būt alas īpašnieka ādā.

Zēni no jauna nometās uz vēdera.

Šoreiz no pazemes tiešām atskanēja cīņas troksnis. Kāds rūca. Kāds spalgi spiedza. Pa starpām bija dzirdami bieži, dobji sitieni. Tādas skaņas varēja radīt tikai Makša aste, kas lielā satraukumā kulstījās pret ejas sienām. Un tad atkal iestājās klusums.

—   Tūlīt sāksies no jauna, — ar drošu pārliecību teica vecākais mednieks. — Tūlīt ies vaļā jandāliņš. Tūlīt dzirdēsim, kur jārok.

Taču šoreiz Marduss maldījās. Kad kādu brīdi zēni bija veltīgi aizturējuši elpu, viņš bija spiests savu alošanos atzīt. Melnā ejas mute klusēja kā kapliča. Tas varēja nozīmēt tikai vienu: Maksis bija ļāvis savam upurim aiziet.

Lielākais mednieks četrrāpus skraidīja no viena cauruma pie otra. No izlasītā un no savas pieredzes viņš zināja, ka nesekmīgi uzbrukušais taksis pa kādas citas ejas caurumu tūlīt būtu jāgrūž atpakaļ pazemē. Tās gan bija vērtīgas zināšanas, taču šobrīd nebija lietā liekamas. Proti, nebija tā, kas būtu grūžams. Apšu pilsēta klusēja, it kā tā mazo sunīti ar visu asti, spalvu un līkajām kājām būtu aprijusi. Klusēja desmit, divdesmit, trīsdesmit minūtes.

Šīs minūtes atnesa drūmu nomāktību. Vēl pirms kāda brīža lēkājošais Enns acīm redzami sašļuka. Viņam atausa atmiņā, kā Maksis rītos nāca pie viņa un rāva nost segu. Viņam atausa atmiņā, kā viņi abi spēlēja paslēpes. Šīs aizkustinošās atmiņas iesprūda Ennam rīklē un žņaudza. Drosmīgais mednieks bija nozudis no smilšainā uzkalna. Viņa vietā tur stāvēja parasts desmit gadus vecs puika, kas vēl nebija pieradis pie likteņa sitieniem. Šis puika pēkšņi alka pēc pieaugušo palīdzības un atbalsta un, protams, par notikušo vainoja draugu:

—   Tev vajadzēja zināt, kas var gadīties!

—   Tev vajadzēja paredzēt, ka viņš apmaldīsies!

—   Tu vispār nedrīkstēji viņu tur dzīt!

Un ikviena pārmetuma noslēgumā žēli izskanēja: «Nabaga Maksītis!»

Marduss drudžaini dauzīja zemi virs alas. Arī viņš bija zaudējis cerības, taču neuzdrošinājās to izteikt. Viņam pēkšņi bija ienācis prātā kaut kas briesmīgs. Vai tikai āpsis'nebūs tas dzīvnieks, kurš briesmu brīdī aiz sevis aizkasa ciet alu? Kaut kur kaut kas tamlīdzīgs ir dzirdēts. Ai, Alaksīt! Ja nu tevi tur, pazeme, tiešam dzīvu iemūrē, ko gan teiks puika, kas jau tagad stabulē!

Daudz, daudz gados desmitiem āpšu ģimeņu bija sarakušas neskaitāmus vaļņus un gravas, ieplakas un grāvīšus, uz kuriem tagad auga koki. Bet trīspadsmit gadus vecais zēns jau nav nekāds ekskavators, lai visus šos apšu rakumus pārdesmit minūšu laikā uzplēstu. Divu jaunu alu krustojuma vietu — tas tad arī bija viss, ko Marduss spēja atrakt. Elsdams viņš iespiedās nelielajā padziļinājumā. Enns nometās viņam blakus.

Laikam gan pasaulē gaužām reti būs sastopams kāds, kas tik maz vēlētos, kā šobrīd vēlējās abi nosvīdušie, novārtījušies puikas.

— Vienu vienīgu rējienu, — lūdzās viņi. — Vienu vienīgu smilkstienu vai rējienu!

Lai zem viņiem palikušo lapu čaboņa netraucētu, zēni centās ne drusciņas nepakustēties. Lai ausis varētu uztvert visvājāko gaisa vibrāciju, viņi centās neelpot.

Klausieties, ausis! Viss atkarīgs no jums!

Klausieties un dzirdiet!

Un ausis klausījās un dzirdēja. Tikai tas nebija rējiens, ko tās saklausīja. Tas bija bises šāviens.

TALLINAS SKRODERIS

Tai pašā dienā, kad brūnais takšelis Maksis pirmo reizi mūžā saoda āpšu alu satraucošo smaku, Lapukilā no autobusa izkāpa gara auguma, vasaras iedeguma neskarts jauneklis un pavaicāja ceļu uz mežniecību. Pulksteņmeistara kundze Elīze, kas to noskatījās, daudz nedomājot, atbraucēju ieskaitīja vasarnieku kategorijā. Un gan jau viņa savu pieņēmumu būtu pārbaudījusi ar dažu labu jautājumu, ja jauneklis ar tādu skubu neatstātu autobusu pieturu.

Jaunekļa sejā bija tāda izteiksme, kas mēdz būt cilvēkiem, kuru senilgotās vēlēšanās beidzot piepildījušās. Reizumis viņš savā nodabā nosmaidīja. Mežmalā, ieraudzījis rudzu lauku, viņš pārlēca grāvim un tad gāja tālāk ar puķi pie krūts.

Pēc pusstundas svešinieks klauvēja pie virsmežziņa palīga virtuves zaļajām durvīm.

Virsmežziņa palīgs Lāneste tobrīd stāvēja pie stūra plaukta un kaut ko smērēja uz maizes. Ieraugot ciemiņu, viņš vispirms skaļi nopūtās:

—  Tā jau es domāju, — viņš sacīja. — Ja tu sev atļaujies vieglprātīgas izdarības un nopērc dārgus konservus, tad katrā ziņā kādam jāatnāk. Pasaki vismaz pieklājības pēc, ka tu šprotes neēd.

—   Edu gan, — atbildēja svešinieks.

—   Tad pasaki: «Paldies, esmu jau pusdienojis.»

—   Kurā vietā? Vai tajā putekļu vāģī, ko šeit par autobusu dēvē? Izredzes uz tava pieliekamā krājumiem mani pēdējās stundas noturēja kājās.

Tā kā viņi bija viens otram tuvojušies kā kuģi,, kuriem jūrā jāsatiekas, tad viņu saruna šai vietā pārtrūka. Pēkšņi abi jaunekļi sāka smaidīt platu smaidu un apkampās. Viņi darīja visu to, kas piederas, satiekoties diviem veciem draugiem: iedunckāja viens otru, uzsita viens otram uz pleca, kratīja viens otra roku.

—   Godīgi sakot, es nebiju vis pārliecināts, ka tu atbrauksi, — teica virsmežziņa palīgs, kad koferis bija ienests istabā un prāti nomierinājušies. — Vēstules .. solījumi… Arī senāk tu tiki solījies. Vai atceries, ko tu toreiz solījies, kad mēs abi bijām teātrī «Estonia»? Un ko tu uzrakstīji uz lugas programmas?

Ciemiņš nepaguva atbildēt. Pie durvīm kāds klauvēja. Un, nenogaidot aicinājumu ienākt, istabā iedrāzās jauna meitene.

Tā bija ļoti jauna un ļoti glīta meitene. Un ļoti strauja. Un varbūt arī īsredzīga. Citādi gan viņa nebūtu metusies klāt pilsētniekam, pieprasīdama mežu melioratoru algu tarifus, jo atbraucējam ar tiem nebija nekā kopēja.

Pēc mirkļa meitene, murminādama atvainošanās vārdus, atkapās uz durvju pusi. Viņa nozuda tikpat žigli, kā bija nākusi.

Dzīvokļa saimnieks, kas ar lugas programmu rokā bija paguvis sasniegt istabas slieksni, ir nedomāja meiteni saukt atpakaļ. Virsmežziņa palīgs noskatījās viņas bēgšanā ar omulīgu smīnu.

—   Es redzu, tava persona izraisa bailes, — viņš padraudēja ar pirkstu savam ciemiņam. — Profesija, ko lai dara. Acīm redzot, Tīnai sirdsapziņa nav tīra. Viens no diviem: vai nu viņa ir rakstījusi draudzenei vēstuli uz valsts papīra, vai arī aiznesusi uz mājām tinti.

—   Un kāda man tur daļa? — nobrīnījās atbraucējs.

—  Nu, bet es jau tiku viņai stāstījis, ka mans vecais skolas biedrs ir noziegumu izmeklētājs un nav izslēgts, ka viņš atbrauks šurp. Droši vien Tīna tagad baidās, ka tik tu nesāc viņu tvarstīt. Ārpus saviem dienesta pienākumiem. Tā sakot, aiz profesionālas intereses. Varbūt viņa domā, ka izmeklētājiem treniņa nolūkā katru dienu kāds jānopratina.

Virsmežziņa palīgs Lāneste bija pats ar sevi loti apmierināts. Skolas gados draugs Erki lielākoties bija tas, kas viņu zoboja. Tagad viņi bija mainītās lomās. Un Lāneste nevarēja nociesties nepiebildis:

—  Starp citu, pie sievietēm tev tomēr var būt piekrišana. Kā nekā tu esi vīrietis, kas apgrozās sabiedrības padibenēs.

—   Cik ā-ā-aizraujoši! Septiņas reizes dienā tu stāvi aci pret aci ar nāvi, vai ne, ko? Tā laikam tu viņām stāsti? Varbūt pat rādi ložu drošu vesti? — Ja līdz šim vēl Lāneste spēja apspiest smieklus, tad tagad viņš vairs neizturēja un sāka pakšķināt kā piekabes motors.

No pilsētas atbraukušais draugs mierīgi ļāva tam izsmieties, cik vien tīk. Viņš paņēma papirosu. Uzrāva uguni. Izpūta griestos četrus dūmu gredzenus. Un tikai pēc visa tā atvēra muti:

—   Līdz šim es domāju, ka zobu sāpes ir pats lielākais ļaunums. Bet, are, riav vis. Zobgaļi ir pats trakākais. Cauru zobu var izraut, bet ko lai iesāk ar zobgali? To atliek tikai paciest. Bet tagad uzklausi mani, tu, pašmāju zobgali! Ja nu tu tiešām jau esi paguvis kādam pateikt, ka pie tevis ciemos atbrauks draugs kriminālists vai izmeklētājs — kā tu to saki — , tad dari tam zināmu šodien pat, ka es tas neesmu. Es esmu pavisam cits, pielūko, neaizmirsti!

Tas vairs nebija teikts pa jokam. Un, kad jau viens beidz jokoties, tad arī otrs kļūst nopietnāks.

—   Par ko tad man tevi izdaudzināt?

— Vienalga, par ko. Manis pēc kaut vai par skroderi. Skroderis piegriezējs no ateljē «Rīta blāzma». Kas vainas? Vismaz vari būt drošs, ka atvaļinājuma trešajā dienā tevi neaizstieps uz tikšanos kaut kādā pionieru nometnē vai uz jauniešu pilngadības svētkiem.

—   Ak tad tur tas suns aprakts! — Lāneste nosvilpās caur zobiem. — Inkognito. Persijas princis savā vasaras atpūtā atrodas Romā.

Jaunizceptais skroderis piegriezējs novaikstījās:

—    Rimsties nu, ja vari! Tev labi smieties. Bet pamēģini pabūt manā ādā. Ja tev kāds saka, ka izmeklētāja darbs ir ļoti interesants un jautrs, tad atsūti to cilvēku pie manis. Atvaļinājuma laikā man taču būtu tiesības dzīvot normālu dzīvi, tādu, kāda ir visiem cilvēkiem. Es negribu dzirdēt ne par slepkavībām, ne par laupīšanām, nedz arī par tautas brīvprātīgā kārtības sarga Nikofora varoņdarbu. Un vēl mazāk es vēlētos par visu to stāstīt pats. Vai tad tas tik grūti saprotams?

Virsmežziņa palīgs tikai tagad pamanīja, ka viņa draugam zem acīm zilganas ēnas. Aušīgais tonis viņa balsī acumirklī izgaisa.

—   Tu gluži vienkārši esi noguris. Pārpūlējies, zinu gan. Ilgstoša piepūle, nervi… Kam gan tas negadās. Tagad ieēd kaut ko un atlaidies. Bet, kad atmodīsies, mana darba diena būs jau galā. Gan jau tad manīs, kas būs tālāk.

Kad viņš pusstundu vēlāk atnāca pēc kaut kādiem aktiem, no dīvana atskanēja klusa šņākoņa. Pilsētas ciemiņš pēc iebaudītās maltītes atpūtās.

Lāneste paņēma no atzveltnes krēsla vieglu, rūtainu segu un apsedza aizmigušā drauga kājas. Bet tad viņš pamanīja uz galda zīmīti.

Tālie, jaukie skolas gadi. Dzīve internātā. Cik gan maz vajag, lai atmiņas par tiem laikiem no jauna gaiši uzliesmotu.

_ «Metu gaisā naudu, kam kārta nomazgāt šķīvjus un tases» — stavēja rakstīts zīmītē.

«Izrādījās, ka tev.»

NEGAIDĪTS ATRADUMS

Saules pielāsmotajā mežā kaut kas lēcies. Vāvere, kas šūpojās alkšņa galotnē, kļūst piesardzīga un nozūd ēnainajā koka dobumā. Lielais, raibais dzenis piespiežas grumbuļainajam apses stumbram. Strazdi pārstāj svilpot.

Krūmi brikšķ, melleņu mētras birdina ogas, aizlauztie žagatiņu stiebri paliek karājamies.

Divi zēni drāžas cauri mitrajam jauktajam mežam. Viņi lec pari nogāztiem kokiem, lauž taisnu ceļu cauri paparžu biezoknim. Ne viens, ne otrs nedomā par to, ka prātīgāk būtu ar likumu apiet egļu jaunaudzes džungļus, ka mīksta augsne nebūt nav piemērota ātrskrējiena augstajam solim.

Tik nepārdomāti, spēkus netaupot, apkārt nepaskatoties, mēdz drāzties tad, ja svaru kausā likta dzīvība. Un droši vien tas šoreiz tā ari ir. Vairāk nekā pusstunda jau pagājusi, kopš melnajā alā ieskrēja mazais, labsirdīgais sunītis. Tagad viņš vēl ir pazemē, un viņu apdraud neskaitāmas briesmas.

Kur atskanēja šāviens, tur vajag būt arī šāvējam.. Tas noteikti zinās, kā dabūt ārā no āpšu alas sunīti, kurš ir paklausīgs, labsirdīgs un tik pamatīgi prot driskās sagrauzt čības. Tas noteikti zinās. Bet, ja arī nezinās, tad katrā ziņā varēs sniegt palīdzību .alas atrakšanā, un arī tas jau ir kaut kas.

Tā kā bises netiek dotas nepilngadīgajiem, tad tuvumā vajadzētu atrasties pieaugušam cilvēkam. Abiem ātrskrējējiem šis apsvērums bija būtiski svarīgs. Kāda jēga būtu noskrieties bez elpas, ja vari rēķināties ar varbūtību, ka gaidāmā palīga vietā mežā sastapsi, piemēram, Lesilo Peku, kurš katrā ziņā ir daudz nevarīgāks par tevi pašu.

Pieaudzis cilvēks! Cik apnicīgs tas reizēm var būt, un cik dažkārt tas ir vajadzīgs!

Abi palīdzības meklētāji virzās uz priekšu gandrīz līdzīgā ātrumā. Jaunākajam zēnam kājas gan ir īsākas, toties viņš ik rītus kopā ar tēti un mazo brālīti Andrusu vingro. Nesakiet vis, ka no tā nav nekāda labuma. Noteikti ir.

Garākajam zēnam tāda atbalsta nav. Vingrošanas vieta viņš rītos raujas ar siena pļaušanu. Viņš ļoti agri sak pļaut un dara to tikai tādēļ, lai pa dienu varētu atlicināt laiku savam darīšanām.

Jā, garākajam zēnam nav tā atbalsta, ko spēj sniegt vingrošana. Taču viņu mudina kaut kas cits. Garākā zēna muskuļus baro domu akumulators.

Garākais un brangākais zēns jūtas vainīgs abu kopējā nelaimē. Viņš grib darīt visu, lai notikušo vērstu par labu. Un, kaut ari viņš miesās ir patukls, tas vēl nenozīmē, ka viņš nespētu paskriet.

No kāda attāluma atskanēja šāviens? Kas to var pateikt, ja abiem zēniem galvas līdz pleciem bija iebāztas āpša alā. Pārāk liels šis attālums nevarētu būt. Varbūt kādu puskilometru. Varbūt kilometru.

No kuras puses tas norībēja?

Arī uz to neviens no viņiem nespēja dot noteiktu atbildi. Katrā ziņā kaut kur tepat, apmēram te, kur viņi šobrīd atrodas. No šīs te lazdu, liepu, apšu un biezo egļu cirsmas.

Tagad mazākā zēna spēki ir galā. «Izpumpējies», kā mēdz teikt Lapukilas skolā pēc pavasara krosa.

Cītīgais ikrītu vingrotājs iespiež abas dūres, pakrūtē un jocīgi sakņūp uz priekšu.

Acīm redzot, arī domu akumulators ir izlādējies. Tuklais zēns elš tepat blakus. Viņš noteikti grib kaut ko pateikt draugam, taču tas nebūt nav tik vienkārši. Paiet gandrīz minūte, kamēr viņš spēj izmocīt:

—   Sau … sau … sauksim!

Un vēl otra minūte, kamēr šis nodoms tiek īstenots.

Mežs aprij saucienus kā izsalcis zvērs. Debesu pamalē vējš stumj sprogainus mākoņus un pūš pretim zēniem. Koki šalc.

Tā nav tāda šalkoņa, kāda mēdz būt vētrā. Tad visas meža skaņas saplūst vienā vienīgā varenā rūkoņā. Tad saucieniem nebūtu nekādās nozīmes.

Tagad mežā nav tik spēcīgas šalkoņas. Tagad ikviena galotne šalc atsevišķi. Taču katra galotne tomēr pāršalc savu tiesu no zēnu «a-uu» saucieniem.

—   Paūjināsim vēl! — ierosina Enns. — Ūjināsim: tu zemāk, es augstak. Nu! Reizē!

Tuklais zēns no jauna palaiž stieptu saucienu. Tas ir pirmās oktāvas do, ka to nosaka viņa drauga absolūtās dzirdes apveltītā auss. Arī Enns paņem do, tikai oktāvu augstāk. Uz fizikas pētījumu pamata šadam skaņu savienojumam vajadzētu aizskanēt tālu jo talu.

Zēni ūjina — viens zemāk, otrs augstāk un atkal vērīgi ieklausās, bet arī šoreiz nesadzird nekā.

— Kaut kur tepat tas šāviens norībēja. — Enns iznāk maza klajumiņā. — Kaut kur tepat tas šāvējs bija. Viņš taču nevareja pacelties gaisā un aizlidot. Vai tu jebkad esi redzējis lidojam vīru ar bisi?

Neka tamlīdzīga, protams, Marduss Mavere nebija redzejis. Pat vīru bez bises viņš nebija redzējis lidojam. Lidojam viņš bija redzējis putnus: zīlītes, zvirbuļus, vārnas. Arī tādus sīļus, kādi šeit klajumiņa malā nošvirkst no vienas egles galotnes uz otru.

Taču Marduss palūkojas vērīgāk un domas izdara nelielu labojumu: nē, tādus sīļus viņš tomēr nav redzējis. Sīļi, kurus viņš bija redzējis, arvien lidoja nemierīgi no viena koka uz otru. īpaši tad, kad tuvumā kustējās kāds cilvēks. Tāda gadījuma viņš vispār neatceras, ka trīs putni reizē šūpotos uz viena zara.

Bet šoreiz uz viena zara šūpojas trīs raibsvārči sīļi. Šūpojas un brēc, un skatās lejup. Kaut kas taču laikam saista viņu uzmanību pie divām kuplām eglēm. Citādi tie jau sen būtu aizlidojuši. Citādi tie nebūtu laiduši Mardusu sev tik tuvu klāt.

Tagad putnu paražu pazinējam zēnam atliek spert vēl tikai dažus soļus. Viņš sper šos soļus un pastumj ar kāju zarus.

Pēc mirkļa Marduss nometas ceļos pie egles. Enns nometas ceļos blakus Mardusam, un abi ir neizsakāmi pārsteigti.

Zem eglēm guļ stirna. Maza, sarkanbrūna stirniņa. No viņas pieres lāso asinis. Vēl nesen viņa plūca bērzu lapas, lēca pāri grāvim, paslēja galvu, lai paausītos un paošņātu.

Slikti tu ausījies, nelaimīgā asnadzīte. Par maz ausījies, pavirši ošņāji. Kā gan citādi tevi trāpītu lode …

Pie eglēm zāle nomīdīta līdz ar zemi. Enns Sītams — apķērīgais Enns Sītams taču nav tāds muļķis, lai tas viņam nekā neizteiktu. Nāvīgi ievainota stirna jau pati neiebēg biezajās pazarēs. Viņa tur jānovieto. Un viņu tur novietos tas, kurš savu briesmīgo nedarbu grib noslēpt. Droši vien tas būs turējis stirniņu aiz kājām un…

Tālāk jaunais pēdu dzinējs vairs nepagūst risināt savus pieņēmumus. Skaļš smilkstiens atskan mežā. Tagad kāds tur aiz kājām viņu pašu. Pareizāk sakot, rausta aiz dungriņu starām. Kāds rausta viņu aiz bikšu starām tik nepacietīgi, ka šuves vien sprakšķ.

Pa to mirkli, kad zēns pagūst pagriezt galvu, lai paskatītos, kas viņu tirda, auksti šermuļi noskrien viņam pār muguru. Bet tas nekas. Bailēm tikai uz īsu brīdi ir vara pār viņu. Jau nākošajā mirklī zens ka negudrs lēkā starp apsūnojušajiem celmiem, spiezdams ar abam rokām sev cieši klāt mazu, līkkājainu ķermenīti.

Šis ķermenltis elš zena apkampienos un jutas tikpat laimīgs ka zēns.

—   Redzi nu, tu gribēji aiziet projām, bet es tevi tomēr atradu, — pauž Maksīša kā pogas apaļās, spīdīgās actiņas. — Nācu pa pēdām un atradu. Mans labais deguns tevi atrada, un nebūs nemaz par daudz, ja es šim gadījumam par godu pārlaidīšu ar savu mēlīti pār tavu degunu.

Kas gan spēj attēlot šķirto draugu atkalredzēšanās prieku! Enns vairs neizlaida Maksi no sava klēpja. Viņš apmīļoja mazo sunīti tā kā vēl nekad, un takšelis zēnam atbildēja ar pateicīgu smilkstēšanu. Viņš tik tiešām bija saķēries ar alas saimnieku. Par to liecināja skramba pierē. Viņš tik tiešām bijis aizrakts. Par to pauda smiltis, kuras vēl šobrīd bija pielipušas pie viņa spalvas. Un kas tik ar viņu vēl nebija noticis! Oi, oi! Sie āpši bija bijuši visai nekaunīgi zvēri! Kas nu tā par izdarību: ņemt un izrakt glītas, platas ejas vidū bedri, kurā ciemiņš, ļauna nedomādams, var iekrist. Tādu riebīgu bedri, kura piedevām vēl šausmīgi smird!

Bet tagad tas viss jau garām. Tagad Maksis atkal bija pie saviem draugiem un varēja izošņāt, cik daudz vēl kabatā palicis no kārdinošās desu maizes. Un neviens noraidoši nedeva viņam ar pirkstu pa degunu. Gluži otrādi:

—  Ēd, suņuk, — viņu mudināja.

—   Ed, suņuk, ēd!

Taču reiz tomēr ikviens prieks noplok, un ļaunā pasaule atgādina sevi. Jūtām atkal jāpaliek otrā plānā, un jādod priekšroka lietišķām piezīmēm:

—   Kā liekas, te būs darīšana ar kādu nelietīgu malu mednieku, — lietpratīgi apgalvo Enns Sītams, — tikai man nekādi nepielec, kādēļ viņam medījums būtu šeit jāatstāj. Varbūt mūsu palīgā saucieni to būs izbiedējuši?

Tas nebūt nebija tik muļķīgs pieņēmums. Kurš gan var ātri nozust, ja plecos nasta? Bez tam kas nekaiš vēlāk pa tumsu atnākt pakaļ medījumam.

Tā tas, protams, varētu būt. Nedarbi, kas baidās dienas gaismas, arvien tiek pastrādāti tumsā. Tumsā rāpjas pāri sētām ābolu birdinātāji. Tumsā lūst noliktavu atslēgas un huligāni pastrādā savus tumšos darījumus. Tumsā lielākoties nāk klajā sabiedrības padibenes, un tad, protams, zēnu vilina iespēja piedalīties ļaundaru notveršanā nozieguma vietā.

—   Va velns, kas par gadījumu! — iesaucās Enns Sītams. — Taisni neticami, kas par vienreizēju gadījumu! Nu tikai labi mudīgi uz mežniecību! Tad vēl ar gaismu pagūsim atgriezties.

Taču zēns, kas izteica šos nodomus, posās ceļā viens pats. Marduss stāvēja kā stabs. Grumba viņa uzacu starpā liecināja par sasprindzinātu domāšanu.

—   Bet ja nu viņi tev vaicās, ko tu šeit mežā darīji? Ka viņi katrā ziņā vaicās, par to vari būt pilnīgi drošs. Un tādā veidā tu, pats to neapzinādamies, izpaudīsi noslēpumu par ērglēnu. Mazie pļāpas nekad neapzinās, ko viņi izpauž.

Cik maz reizēm vajag, lai divi labi draugi sanīstos. Daži aizvainojoši vārdi, mazliet ironisku smiekliņu, un karstgalvis tūdaļ aizmirst visas kopējās bēdas un priekus.

Pāris minūtēs pagalam bija sarautas visas draudzības saites. Marduss Māvere dabūja zināt, ka viņš ar visu savu ērgli esot pēdējais stulbenis. Bet no Enna Sītama viņa nesenais draugs vēlējās dzirdēt, vai tā mācību iestāde, kurā šis nobeidzis četras klases, neesot paredzēta garīgi aprobežotajiem.

Spurkdams kā saniknots meža kaķis, Enns viens pats posās mājup. Viņš ir nedomāja šo lietu tā atstāt. Tepat tuvumā gāja grāvja stiga. Ja gribēs atgriezties šurp, tad vajadzēs iezīmēt ceļu.

—   Divdesmit viens, divdesmit divi… — skaitīja soļus pilsētas zēns. — Divdesmit trīs, divdesmit četri . ..

—  Pielūko, ka aiznes atpakaļ skolas lāpstu! — viņš nokliedza pie divdesmit piektā soļa.

—   Pielūko, ka turpmāk vairs svešus suņus nezodz!

Un beidzot vēl:

—   Pielūko, ka viens pats mežā nesāc raudāt!

Vai briesmīgāks apvainojums vēl var būt? Pēc desmit gadus vecā Enna Sītama domām — ne. Viņš jau sagatavojās šo pēdējo piekodinājumu atkārtot, kad viņa uzmanību saistīja kaut kas spožs.

Sūnās atradās pirksta garumā vara čaulīte. Gluži kā tieva caurulīte, kurai viens gals slēgts. Enns noliecās un pacēla caurulīti. Ja tā nekam citam nederēs, tad ar to vismaz varēs nicīgi pasvilpt.

Un to viņš arī darīja.

ZIŅA SASNIEDZ ADRESĀTU

Dēku bagātajos dzīves brīžos vecāki bieži vien kļūst par tādiem kavēkļiem, kas var būt liktenīgi dažam labam jaukam pasākumam.

Enns Sītams vēl nebija necik tālu aizgājis, kad jau atskārta, ka viņa nodoms izsekot malu medniekam, kad tas pa tumsu būs atnacis pēc medījuma, tā ir paliks tāls un nesasniedzams sapnis.

Mardusam bija taisnība. Kā lai mājiniekiem paskaidro, kādā veidā viņš atradis stirnu? Ja desmit gadus vecajam zēnam ir atļauts iet palīgos siena grābšanā, tad tas vēl nenozīmē, ka viņam būtu atļauts aizklīst dziļā mežā, kur atskan šāvieni un klaiņā malu mednieki. Bet, ja nu viņam arī izdotos kaut ko izdomāt par nošautā dzīvnieka atrašanu, tad tomēr ir un paliek vairāk kā skaidrs: tumsā viņš turp atgriezties nevarēs nekādā gadījumā. Pat tad ne, ja puse mežniecības ļaužu nāktu līdzi par miesassargiem.

Malu mednieka tvarstīšana varētu notikt pašā Lapukilas ciemā, taču arī tādā gadījumā Enns Sītams nevarētu tajā piedalīties. Pat tad, ja visi Lapukilas puikas dotos, lai notvertu malu mednieku, Enna Sītama viņu pulkā nebūtu. Un vienīgi tādēļ, ka viņa mīļajai māmiņai…

Enns Sītams nopūtās un pēc visiem mākslas likumiem nospļāvās caur zobiem.

—   Nav nekā dumjāka kā vecāku pārspīlētās bailes par saviem apdāvinātajiem dēliem. Vai nav tā, Maksi?

Taksis pār plecu atskatījās. Dzirdot savu vārdu, viņš bija paradis luncināt asti. Viņš to darīja arī šoreiz.

—   Tātad ar šito beigas ir! — savu melno domu pavedienu tālāk vērpa apdāvinātais dēls. — Izpaliks šitāda forša izsekošana. Izpaliks, izpaliks .. . Izpaliks «rokas augšā!» un divi brīdinājuma šāvieni, kuri pēc visiem likumiem tiks raidīti bērzu galotnēs. Rīt ap šo laiku nelietis malu mednieks locīs iekšā cepeti. Uzspiedīs no tūbiņas mednieku mērci un gremos gaļu. Vai likuma un kārtības cienītājam pilsonim nav pretīgi noraudzīties šādā ainā? Šāda aina tik tiešām ir visai pretīga. Un likuma un kārtības cienītājs pilsonis atkal aizmirsa pieklājības normas un nospļāvās caur zobiem. Bet tad viņa garastāvoklis sāka uzlaboties. Vēl taču pastāv citas iespējas stirnas cepeša kārotājam savārīt mazas ziepītes. Vai tādēļ, lai ziņotu par noziegumu, būtu jāierodas pašam? Kas viņam varētu liegt, piemēram, no skolas telefona piezvanīt uz mežniecību un kā anonīmai personai paziņot par to, kas noticis Āpšu kalna tuvumā. Par laimi, tehnika vēl nebija sasniegusi tādu līmeni, ka virsmežziņa palīgs varētu nospiest podziņu, lai telefona aparātam piemontētajā ekrānā ieraudzītu, kas tas par ziņotāju.

Tehnika, par laimi, tiešām nebija vēl sasniegusi tādu līmeni. Ar videotelefoniem varēja lepoties tikai lielpilsētas. Toties Enns gan visai dzīvi iztēlojās, ko darīs mežniecība, saņēmusi viņa ziņojumu. Tur kā likts tūlīt griezīs telefona kloķi un zema balss pieprasīs centrāles meitenei:

— No kurienes mums nule zvanīja?

Nē. Telefoniskajai sarunai jāpārvelk svītra, un Enns Sītams to arī darīja.

Taču civilizētajā pasaulē bija pazīstami vēl citi informācijas nodošanas līdzekļi. Pēc stundas Enns Sītams jau sēdēja sakņupis pār vienu no tiem. Viņš bija izrāvis no tēva piezīmju bloka vienu lapiņu un tagad lauzīja galvu, kā sarindot vārdus, lai tie izskatītos pieauguša cilvēka rakstīti. Divi pirmie mēģinājumi, saplēsti sīkos gabaliņos, iekļuva papīrkurvī. Arī trešo piemeklēja tāds pats liktenis. Beidzot tomēr roka bija ievingrināta un doma nobriedusi. Cetrkārt salocīto rakstu kabatā iebāzis, Enns uzmeta pētošu skatienu ceļam, kurš veda uz krastu, un tad nozuda pretējā virzienā.

Mežniecībā darba diena jau beigusies. Vecā muižas māja guļ lielā parka klēpī mierīga un visu aizmirsta. To nesasniedz garāmbraucošu kravas mašīnu rūkoņa. Līdz šejienei neatskan klaigas no Lapukilas patiltes, kur bērni izcīna ūdens kauju. Vienīgi žākļainā liepa čīkst vējā.

Taču šis klusums ir mānīgs. Simtgadējo koku paēnā top lieli notikumi. Kas šobrīd pamestu skatienu aiz baltās mūra mājas, kur blakus kokaudzētavai atrodas klūdziņkārklu lauciņš, tas ieraudzītu, kā notrīs vijīgie tīteņi. Sarkanas atvases ar šaurām, ķīļveidīgam lapam noliec galvas, it kā tām pāri slīdētu vilnis. Tā' lokās jauni krūmi, ja kāds saliecies spraucas tiem cauri.

Klūdziņkārklu lauciņu no vecās mājas šķir mazs košuma dārziņš. Diemžēl tas tagad ir mazliet nekopts. Akāciju krūmi gadiem ilgi nav cirpti. Arī rindā sastādītajiem dzīvības kokiem sen jau ļ)ūtu laiks iepazīties ar dārznieka grieznēm.

Tas tā būtu, raugoties no daiļdārzniecības viedokļa. Zēns, kas šobrīd notupies aiz pojeņu krūma, ar dārza nekopto izskatu ir gluži apmierināts, jo tas ļauj viņam nepamanītam labi tuvu piezagties mājas sienai.

Zēnam izlūku darbā ir pieredze. Viņš zin, ka, slēpjoties no viena krūma aiz otra, ir jālec. Tas jādara tādēļ, lai viņu nepamanītu no kāda loga. īpaši no tā loga, kura abas puses līdz galam atvērtas. Un viņš lec, lec tā, lai krūmi viņu nosegtu. Vēl reizi. Vēl reizi.

Metāla čirkstoņa un negaidīts būkšķis iztrūcina zēnu. Noslēpumainais ciemiņš izbīlī sastingst. Paiet brītiņš, līdz viņš aptver, no kurienes nāk šīs skaņas.

Zem lielas kļavas atrodas krātiņš. Kā sienas, tā griesti tam darināti no drāšu sieta. Sarkanbrūna būtne ar garu asti sīkos riksīšos skraida no vienas krātiņa sienas pie otras. Reizēm tā apstājas, lai pablenztu zēnā.

Noslēpumainā ciemiņa lūpas izstiepjas smaidā.

—   Cik labi, ka tu esi lapsa, — čukst zēns, kuram katru dienu trīs stundas jāvingrinās klavierspēlē.

—   Cik labi, ka tu neesi suns.

Ko suns šobrīd darītu, to ciemiņš ļoti labi zin.

Bet lapsa nav suns. Viņa ir tikai suņa attāla radiniece, tādēļ viņai nav nekādas daļas gar zēnu, kurš uz pirkstgaliem aiziec garām viņas sprostam un nozūd kāršu rozēs.

Kāršu rozes ir lieliskas rozes. To kuplajos ziedos droši var paslēpt seju. Ja rožu ziedi sniedzas pāri palodzei, tad iespējams to aizsegā pat ielūkoties istabā. Un par to, ka tev degunā varētu iedurties ērkšķis, vispār nav jābaidās. Kāršu rozēm, lūk, ērkšķu nemaz nav.

Noslēpumainais izlūks to zin. Ai, puis, kaut nu vēl atrastos sienā kāda plaisa, kurā iebāzt kāju pirkstus!

Istaba ar atvērto logu ir tukša. Toties blakus istabā atrodas divi vīri. Tur ir pat trīs vīri. No pilsētas atbraucis viesis vēl zviln uz dīvāna, aizsedzis seju no gaismas ar avīzi.

Meža taksators Kermass labo virsmežziņa palīga Lānestes radio aparātu. Viņš ir vienā kreklā un rokā netur vis skrūvgriezi, kā to varētu sagaidīt. Taksatoram rokā ir suka ar līku kātu, ar kuru Lāneste mēdz pirtī mazgāties. Ar sukas kātu taksators velk ārā no transformatora beigtas mušas, izvaicādams aparāta īpašnieku:

—  Vai tu šo rādiņu kādreiz iztīri arī? Vai vismaz nedēļas beigās noslauki putekļus, ko?

—   Ak, jaunieši, jaunieši! Nepiedurs jau pirkstu nekur, saki vai nesaki. Ak, musdienu jaunieši!

Virsmežziņa palīgs laiski atlaidies atzveltnes krēslā. Varētu domāt, ka nu Viņš sāks taisnoties ar pārlieku darba slodzi un ar to, ka viņa saimniecībā trūkst sievietes gadīgas rokas. Tik tiešam to varētu sagaidīt, taču Lāneste to nedara.

—  Ek, nemuldi nu, — viņš kūtri novelk. — Pudeli vīna izkaulēji? Izkaulēji. Nu tad labo savu labojamo un turi muti.

Jaunais virsmežziņa palīgs, kuram, starp citu, tomēr ir dažs labs gads vairāk plecos nekā Lapukilā pirmo gadu strādājošajam taksatoram, acīm redzot, gribētu vēl ko pateikt, taču blakus istabā kaut kas noklaudz, un šis troksnis viņa nodomu izjauc. No tukšās istabas bija atskanējis aizdomīgs klaudziens un pēc tam vēl tāds troksnis, it kā kaut kas ciets veltos pa grīdu.

Lāneste pieceļas un iet skatīties.

Kad viņš atgriežas, radio labotājs ierauga, ka Lāneste no mazliet saburzītas, aprakstītas papīra lapas izritina akmeni vistas olas lielumā. Nav grūti izsecināt, ka tas iemests istabā pa vaļējo logu.

Ja tiešām mīli patiesi, Tad apzvēri ar vēstuli.

Taksators pamirkšķina aci un, balsi tricinādams, uzsāk slaveno āriju.

Taču drīz vien viņš pieklust.

Tā nav vis ne mīlestības vēstulīte, ne aicinājums uz satikšanos. Abi vīri izbrīnījušies blenž neparastajā ziņojumā.

Šodien pusdienas laikā vai mazliet vēlāk 236. kvartālā ir nošauta stirna. Tā guļ 42 soļu attālumā no iztīrītā grāvja, paslēpta zem eglēm, ja iet no lielā skudru pūžņa. Apcietiniet! Malu mednieku ienaidnieks.

Ko par šādu ziņojumu lai domā?

—  Varen dumjš joks! — saka taksators Kermass. — Bērnišķīgs joks. Atraduši, ko vest ap stūri! Kas tad tagad stirnu šaus!

Taksatoru interesē nevis vēstule pati, bet tas, no kurienes tā iemesta istabā.

Virsmežziņa palīga Lānestes raksturā ir vairāk aizdomīguma.

—  Bet ja nu tas tomēr nav joks? Jā-jā-jāā, ej nu sazini. Tas viss izskatās pēc mūsu mīļā tautieša igauņa. Anonīma vēstule … lai tik varētu otram slepeni iegrūst duncku. Nu, ko tas tev maksā? Iesim paskatīsimies!

Ikviens desmit gadus vecs puika iespiegtos aiz sajūsmas, izdzirdis šādu priekšlikumu. Ikviens vienpadsmit, divpadsmit un droši vien pat četrpadsmit gadus vecs puika darītu to pašu. Taču taksators Kermass diemžēl jau paguvis nosvinēt savu divdesmit piekto dzimšanas dienu.

-Šitādā karstumā? — viņš nobrīnās. Divsimt trīsdesmit sestajā kvartālā? Vai tu traks esi', vai? Ja gribi ļaut sevi iznerrot, ejl Šim te vīram katrā ziņā darba diena jau beigusies. Arnolds Arnolda dēls Kermass ies peldēties.

Un Arnolds Arnolda dēls arī rīkojas saskaņā ar savu nodomu — viņš aiziet peldēt.

Bet aizdomīgais Lāneste vēl reizi parlasa anonīmo vesti.

Virsmežziņa palīgam nav tikai aizdomīgs raksturs vien. Viņam ir arī gluži citāda izpratne par darbu un pienākumiem nekā jauniņajam taksatoram. Bez tam viņam ir vajadzīgā devā neatslābstošs naids pret visiem malu medniekiem. Tas viss kopumā neļauj viņam atstāt saņemto ziņu nepārbaudītu.

Viņš uzmet žiglu skatienu dīvānam, uz kura, atlaidies un seju ar avīzi apsedzis, gul viņa vecais skolas biedrs. Viņš guļ pavisam kluss un mierīgs, pat kāju pirkstiņu nepakustina. Tik kluss un mierīgs guļ vecais skolas biedrs uz dīvāna, ka tas šķiet pavisam neparasti. Bet gan jau viņam tur, zem tās avīzes, ausis ir vaļā. Gan viņš būs dzirdējis, kas te tika runāts. Lāneste labi pazīst savu veco draugu. Šis te puisis nu gan vairs nebūs aizmidzis, ja reiz jau bija pamodies.

Lānestes galvā ataust jauns plāns, kur ņemt sev palīgu.

Viņš paņem no galda vēstuli un mazliet pačaukstina to.

—   Mm-jā-ā, — viņš domīgi novelk. — Tomēr… jā-ā-ā … Acīm redzot, recidīvista rokraksts, tas nu gan… Bet, lūdzu, te redzams arī viens nospiedumiņš!

Nav grūti iedomāties, kas varētu noziedznieku atmaskotājā izraisīt interesi. Tik daudz jau nu katrs ir par šo vīru darbu dzirdējis.

—   Tik tiešām, glīts, mazs pirksta nospiedumiņš… — virsmežziņa palīgs Lāneste atkal vilinoši nočaukstina papīru. Mazliet skaļāk nekā pirmīt.

Kādu brītiņu viņš nogaida. Bet, kad viņa skolas biedrs joprojām paliek nekustīgi guļam uz dīvāna, Lānestes pacietība zūd.

Avīze, kas bija kalpojusi par gaismas aizsegu, nolido uz grīdas. Virsmežziņa palīgs ar celi iebukņī gulētāju.

—    Neizliecies, tu, vecais puika! — viņš uzsauc pārlieku priecīgi. — Es zinu, ka tu visu dzirdēji. Tagad celies augšā! Palaidīsim vienu riksi pa mežu. Pārlūkosim to kvartālu. Ej nu zini, kas tur pajuks. Var būt, ka tur ir kaut kādas pēdas. Un ja nu tur stirna tomēr ir? Un ja nu tiešām var noorganizēt malu mednieku tvarstīšanu? Un ja nu nelieti saņemam ciet? Ko tu uz to teiksi? Nu?

—   Krustdūrieni, — atbild ciemiņš. — Gludeklis. Šujmašīna «Tuia». Četrdesmitā numura baltais diegs.

Un, vainagodams nule teikto, pieceļas sēdus un parauj kājas .zem sēdvietas kā īsts skroderis.

Kas atliek cilvēkam, kurš ar mīļu vārdu un laipnību nespēj sev rast palīgu kontrolgaitās, kuram viens draugs ir mūlāps, bet otrs — olekts rijējs. Vai iet vienam pašam, vai izlietot varu? Virsmežziņa palīgs Lāneste izvēlas pēdējo variantu.

—  Ludzu, Sindlijerves mežsargu, — viņš ierunā melnajā klausulē. — Un dodiet garos zvanus. Tas nelabais var būt ārā!

Sindlijerves mežsargs Jāgups tik tiešām atrodas ārā. Un kam gan siena laikā būtu bijis vaļas sēdēt pie telefona. Taču garie zvani paliek garie zvani. Tie aizskan arī līdz siena pļavai.

Šoreiz virsmežziņa palīgs Lāneste ir gudrāks. Viņš nevaicā, ko domā vada viņā galā.

—  Runa ir par jūsu apgaitu, — viņš saka. — Satiksimies pēc pusstundas pie lielā grāvja laipas. Tas viss. — Un noliek klausuli.

Paņemt kabatas spuldzi un uzmest bisi plecā ir minūtes jautājums.

Kad, viņam aizejot, ārdurvis plaukšķēdamas aizkrīt, uz dīvāna tupošais jaunais cilvēks atviegloti nopūšas. Viņš pieceļas un izstaipās.

Vēstule joprojām atrodas uz galda. Arī akmens, ap kuru tā bija aptīta, ir turpat.

Atpūtu vadīsim Viljandē vien, Jauki mums tur abiem arvien, Divatā klusumā klātos, —

paskaļi nodungo jaunais cilvēks un ļauj skatienam pārslīdēt pār anonīmo ziņu.

Kā tad viņi te runāja? Iemests no kārklu biezokņa? Bijušā medību līdzgaitnieka atriebība? Akmens uz galda ir rupjgraudains. Ja to būtu turējis rokā cilvēks, kurš pieradis izdarīt secinājumus no sīkumiem, tad tas, bez šaubām, saprastu, ka akmens nekādā ziņā nav mests no liela attāluma. Sparīgi krītot uz grīdas, akmens būtu papīrā iespiedis manāmas iedobes, taču šādu iedobju nav. Papīrā nav nevienas stingri iespiestas iedobes.

Iespējams, ka lietpratējs būtu apšaubījis arī to, ka te darīšana ar bijuša medību līdzgaitnieka atriebību. Tam gluži vienkārši būtu .grūti iedomāties, ka malu mednieka kādreizējā līdzgaitnieka kabatā varētu atrasties tik daudz konfekšu birzumu, ka tie atstājuši pēdas pat uz vēstules.

Ja virsmežziņa palīga istabā būtu atradies lietpratējs, tas visu šo mīklaino situāciju būtu tā izpratis.

Bet diemžēl tur atradās tikai skroderis piegriezejs. Bikšu un .•svārku meistars.

Amors ar' Viljande vasarā mīt, Viņam tur rūp, viņam tur tīk, Ka mums jauki tur klātos.

Atvaļinājumā atbraukušais ciemiņš noliek vēstuli atpakaļ uz galda, laiski aizstaigā uz priekšistabu un ar krūtīm uzguļas uz vaļējā loga palodzes.

Brīvība, dārgā dāvana! Cik labi reizēm būt tālu no pilsētas drūzmas, no nebeidzama nervu saspringuma un no telefona. Cik labi reizēm padzīvot bez pienākumiem! Darīt tikai to, ko šobrīd iegribas.

Mūža mežs un meža takas, Kad es redzēšu jūs atkal, —

pret palodzi atbalstījies, jaunais cilvēks uzņem jaunu meldiņu.

Nu šo ilgu piepildījums ir tuvāks īstenībai, nekā to varētu domāt. Virsmežziņa palīga dzīvokļa logi iziet uz to lielā parka daļu, kurā akāciju krūmi un dzīvības koku rinda gadiem ilgi nav apcirpti. No pilsētas atbraukušais ciemiņš nu jau ir otrais, kuram pret šo parādību nav nekādu iebildumu. Tāds mazliet novārtā pamests košuma dārzs bija arī ap to veco skolu, kurā viņš bija uzaudzis. Tagad šīs skolas vairs nav. Arī dzīvžoga vairs nav. Kara liesmas noslaucīja to no zemes virsas. Bet atmiņas dzīvo. Atmiņas joprojām dzīvo un stāsta par diviem maziem puikām, kuri pirms divdesmit gadiem, vairīdamies no dārza darbiem, iemuka krūmos. Protams, pa logu.

Kas par spēku piemīt jaunības atmiņām! Mirkli vēlāk pa virsmežziņa palīga logu izslienas divi gari stilbi. Tad atskan dobjš būkšķis un drīz pēc tam tāda čirkstoņa, it kā kāds ar dzelzs grābekli grābtu konservu bundžas.

Zem lielā koka novietotajā krātiņā skraida pinkaina lapsa. Tie viņas nagi, kas tik briesmīgi grabina drāšu sietu. Tie viņas zobi, kas nočirkst gar metālu.

Nu zvērs apstājas un vēro jauno cilvēku, kurš to izbiedējis.

Jaunais cilvēks draudzīgi uzliek pirkstu lūpām.

— Ellīgi labi, ka tu neesi suns, — viņš saka. — Ellīgi labi, ka tu neproti riet.

Šķiet, pats liktenis tā lēmis, ka arī šai ziņā viņš ir otrais, kas tā doma.

Lecot no loga, jaunības atmiņu pārņemtais jaunais cilvēks bija iekritis ziemciešu puķu dobē. Tagad viņš noliecas, lai nolīdzinātu pēdas. Divas lielas pēdas, ko bija atstājis viņš, un divas mazas, kuras tur bija jau iepriekš.

Divas dobē dziļi iemītas mazas pēdas! Kreisās kājas pēda turklāt vēl tāda dīvaina — it kā īkšķis būtu kedas zolē izgrauzis caurumu.

Ja šitādas pēdas atrodas zem loga, pa kuru vēl tikai nesen iesviesta anonīma vēstule, tad gan tās daudz ko var pateikt.

Protams, visvairāk tās pasaka pionieru instruktoram — izlūkam vai arī kriminālistam.

Skrodermeistaram šādas pēdas neizsaka it nekā.

Mūža mežs un meža takas, Drīz es redzēšu jūs atkal, —

nodungo Erki Kitners, izspraucas cauri kārklu lauciņam un tad pārrāpjas pāri sētai. Un nu viņš iet, iet, iet… un visjaukākais ir tas, ka pats nezina — kurp.

— E-ē-juh-hai-dī! — viņš gribētu iesaukties. Tā kā senajās ganu gaitās.

Taču daudz kas, ko gribētos, jāatstāj nedarīts.

PA MEZU KLAIŅĀ KĀDS VIRS

Pa mežiem klaiņā malu mednieks. Pa lielajiem Igaunijas mežiem klaiņā desmitiem un desmitiem malu mednieku ar bisi roka un ar alkatīgu sirdi krūtīs. Viņi uzglūn takām, pa kuram lielie, ragainie meža iemītnieki iet uz purva ezeru padzerties. Glūn pa egļu jaunaudzītēm, kur stirnas mēdz paslēpties.

Viņi šauj visu, kas kustas un ko var likt uz zoba. Un, jo vairak šo neliešu turas vienkopus, jo drošāki un nekaunīgāki tie kļūst. Viņi tad vairs nedomā, ka pret viņiem vēršas likums. Viņi nebaidās, ka varētu iekrist.

«Paukš!» dziļi mežā norīb šāviens. Un pēc kāda laika tautas tiesa izspriež medniecības inspektora prasību par mežsaimniecībai nodarītajiem zaudējumiem.

Taču nav jādomā, ka visus malu medniekus izdodas notvert. Nav jādomā, ka viņi visi pieder pie nekaunīgo pārdrošnieku sugas. Viens nav tāds. O-o, jā-ā! Viens noteikti nav tāds. Viens nav.

Šis viens labi zin, ko nozīmē piesardzība. Tas neiet uz mežu kopā ar citiem. Viņš zin — ja viens brieža mednieks iekrīt, tad tas katrā ziņā arī citus velk nelaimē līdzi. Tādēļ īsts un piesardzīgs vīrs uzticas vienīgi sev. Sev un savai bisei.

Mūsu malu mednieks ir tieši tāds vīrs.

Viņš zin, ko nozīmē šāviens neskartajā mežā. Trauksmes signālu. Ne vairāk, ne mazāk kā aicinājumu. Tādēļ viņš nekad netūļājas vienā vietā. Viņš paslēpj savu upuri, cik vien ātri var un cik vien labi var, un tad pazūd, soļodams viegli un nedzirdami kā vecs briedis.

Medījuma mājup pārnešanai nakts krēsla ir pats labākais laiks. Tad nav ko baidīties, ka būtu jāsastopas ar kādu nejaušu sēņotāju. Sēņotāji nestaigā pa naksnīgu mežu. Pa naksnīgu mežu staigā tikai dzīvnieki.

Viņš ir viltīgs, šis piesardzīgais vīrs. Viņš nebūt neizslēdz iespeju, ka viņu varētu turēt aizdomās. Diemžēl vēl netiek izgatavotas bises, ar kurām varētu kādu nogalēt bez rībiena. Un, lai gan viņš mudīgi nozūd no notikuma vietas, nav neiespējami, ka ceļa gadās kāds ziņkārīgais, kam varētu rasties aizdomas, sak, vai tik tas nebūs šā te vīra bises šāviens, kas nupat kā norībēja.

Nu! Tie var noņemties ar savām aizdomām, cik tiem tīk. No bises, kuras aizslēgu tie atlauztu, nav nācis neviens pats šāviens. Tā ir ieeļļota, un tai aizlikts drošinātājs.

Nāvējošais ierocis tai pašā laikā atrodas iepriekš izraudzītaja vietā. Labi noglabāts, noglabāts tāpat kā medījums, kurš vēl pavisam nesen skraidīja pa mežu.

Tā šis vīrs, kurš tik labi zina, ko nozīmē piesardzība, jau gadiem ilgi nesodīts viegli tiek pie gaļas. Tas ir tik vienkārši. Ir vietas, kur šis malu mednieks katru dienu pavisam droši var cerēt uz medījumu. Tādas vietas ir visos lielos mežos. Tās tikai jāzin.

Viņš šīs vietas zin. Viņam viss viens pīpis, vai stobra galā buks vai māte ar mazuļiem. Viņam viss ir tikai gaļa. Un nospiest bises mēlīti viņam tikpat viegli kā saimniecei skārnī palūgt divus kilogramus gaļas.

Šis vīrs tiešām zin klusas medību vietas un zin arī, ko nozīmē piesardzība. Taču, neraugoties uz to, pat viņš ne vienmēr jūtas pilnīgi drošs. Viņš baidās, ka viņam tīri nejauši kāds varētu uzskriet tieši tobrīd, kad viņš savu upuri apsedz ar zariem. Maz ticams, ka lielajos mežos tas varētu gadīties, taču izslēgts nav. Viņš to vislabāk zin. Kādreiz viņš to jau bija pārdzīvojis.

Un nu tas ir atkal gadījies. Viņš jau zin par mežniecībai piegādāto zīmīti. Viņš zin, kas tajā rakstīts. Viņš zin arī to, ka virsmežziņa palīgs Lāneste uzmeklējis norādīto slēptuvi un ka divi vīri labu laiku izbrīnā skatījušies pacerē, kur ieraudzījuši nevis stirnu, bet nelielu palti sarecējušu asiņu.

Viņš pat varēja pateikt, kas bija atnācis līdzi virsmežziņa palīgam Lānestem. Tas bija Sindlijerves mežsargs Jāgups. Un tas nez kādēļ bija vēl vairāk pārsteigts nekā Lāneste.

Tātad tik daudz viņš zin. To visu viņš zin.

Bet vēl vairāk ir tā, ko viņš nezin. Viņš nezin, vai viņš ir redzēts. Viņš nezin, vai viņš ir pazīts. Vai varbūt tomēr nebūs ne redzēts, ne pazīts. Nosūdzētājs jau būs varējis nejauši uzdurties stirnai, kas gulēja zem egļu zariem.

Kurš tas varētu būt?

Viņš gribēja gūt atbildi uz visiem šiem jautājumiem, taču guva tikai uz vienu. Sūnu paklājs mežā nesaglabā pēdas, bet Āpšu kalnā ir tikko izrakta bedre. Pavisam tuvu tai vietai, kur viņš toreiz bija slapstījies. Pavisam tuvu tai takai, pa kuru līdz lielajam grāvim stirnas iet padzerties.

Tādu bedri nevar izrakt, neizmetot daudz smilšu visapkārt. Daudz smalkgraudainas smilts. Daudz skaistas iesarkandzeltenas smilts, kurā paliek tik dziļas un tik skaidras pēdas.

Vai viņš ir redzēts vai nav redzēts?

Protams, uz novalkātu kedu pēdām nav rakstīts to valkataja vārds. Ja uz apavu zolēm vispār kaut ko raksta, tad tikai izmēra numuru vai firmas nosaukumu. Bet, ja pēdas ir divējādas, lielākas un mazākas, tad jau šo to var secināt. Jo vairāk tādēļ, ka piesardzīgais vīrs šīs te lielās un mazās pēdas jau reizi ir redzējis.

Šis vīrs labi zin, kurā vietā vēl ir šīs te pēdas. Uz mata tādas pašas pēdas viņš pirms dažām dienām bija redzējis Nēruso purvmalā dūņainā grāvja malā.

Un nu viņš dodas turp

Viņš ierodas īstā laikā, lai no krūmu aizsega noskatītos, kā tāluma melnējošas purva salas virzienā nozūd tie divi, kas šādas pēdas atstāj.

Melnējošajā purva salā aiz daudziem akačiem un baismīgā muklāja aug apses, kuras pazīst tikai vētras cirvi. Tur ir simtu vecu stumbru kapsēta, tūkstoš jaunu dzinumu lecekts. Tur ir gabaliņš pirmatnējā meža un tā vidū ērglēns, kas gaida savus draugus.

Un šie draugi nāk. Šie draugi ir atkal izlīguši, jo tas bērnībā notiek tikpat viegli kā sanīšanās. Viņi nebūt nemakšķerē upes grīvā, nedz arī kaplē skolas dārzā, kā to domā viņu mājinieki. Viņi lēkā pa purvu no viena ciņa uz otru, balansē pa akaču starpām un, protams, mielojas ar lācenēm.

Ne vienam, ne otram no viņiem nav sestā prāta, kurš viņiem palīdzētu paredzēt draudošo nelaimi. Bet, ja arī ir, tad šis sestais prāts snauž. Akaču purvs viņus nemaz vairs nebiedē. Viņi taču te jau bieži staigājuši. Un tagad viņiem ir jauna taka. Rūpīgi iztaustīta, taču vēl neiemīta jauna taka.

Par to pārliecinās arī vīrs, kas pa zēnu pēdām ir iebridis dziļi purvā. Tik tiešām neiemīta taka. Kādas pēdas tad nu var palikt pēc dažiem gājumiem kūdras sūnā un tādā līganā, sūklim līdzīgā kārtā, kur vienīgi dzērvenes pietiekami atrod barības vielas. Apaļa iedobe, it kā tur kāds būtu ar mietu iedūris. Pavisam niecīgas un tikko saredzamas iedobes. Tās var tikpat viegli pazaudēt kā iemīt.

Mazajam Baltspalvim ir īsts ērgļa skatiens, taču tas šo vietu nesasniedz. Vienīgi ķīvīte, kas lidinās pār akačiem, redz, kā kaut kāds dīvains vīrs nolīdzina līganajā purva virsmā vecās pēdas un ar mietu iespiež jaunas. Ja ķīvītei būtu kaut drusciņ domāšanas spējas, viņa varētu krietni papakšķināt ar knābīti. Tas ir tik dīvains vīrs.

Kas gan ar mednieku nazi nocērt purva priedītes, lai tās turpat netālu no jauna iespraustu purvā. Bez saknēm tak priedes nevar augt. Bet ķīvītei nav domāšanas spēju. Vismaz šobrīd ne, kad nelūgtais viesis klumburo pavisam, pavisam tuvu viņas ligzdiņai.

—   Kī-vit! — izskan žēls sauciens pāri purvam, kurš vienlaikus ir kā krūmu, tā akaču purvs.

—   Kiu-vīt!

Vai tā tiešām vēstī nelaimi?

ĒRGLĒNS VINGRINA SPĀRNUS

Mazais Baltspalvis tīrīja ligzdu. Saņēmis kaulu knābī, viņš grīļodamies skrēja uz ligzdas malu un tad, galvu piešķiebis, vēroja, kā gaiša, plāna sloksne krīt lejup. Jau vairākas dienas viņš nodarbojās ar to. Viņš bija kā bērns, kas ir atradis jaunu rotaļu un nu nespēj vairs to atmest. Viņš meta lejā visu, ko vien dabūja rokā.

Ērglēna brūnajās acīs visu laiku vīdēja gudra uzmanība. Viņš meklēja atbildi kaut kam, ko vēl nezināja, bet jau nojauta.

Kopš tā laika, kad viņš tuntuļodams spēra savus pirmos nedrošos soļus, viņā mita bailes no ligzdas malas. Tās bija neizprotamas bailes. Bailes no svešā, tālā un — kā viņam likās — no nesasniedzamā. Viņš nebaidījās no krišanas. Viņam nebija nekāda priekšstata par šādu nelaimi. «Augšā» un «lejā» viņa un viņa brāļa izpratnē bija pilnīgi līdzīgi jēdzieni. Mazajam Baltspalvim drīzāk bija bailes zaudēt pamatu zem kājām, zaudēt ciešo sakaru ar to vietu, kura līdz šim viņam deva visu vajadzīgo. Viņš sajuta gan divas pasaules, taču samierinājās ar vienu.

Toreiz pasaule ārpus zaru pamatnes viņu interesēja tikai tādēļ, ka no turienes varēja gai-dīt punktus, kuri, pamazām palielinoties, pārvērtās par barību nesošajiem vecajiem putniem. Tiklīdz barība bija rokā, ērglēns acumirklī zaudēja interesi par plašo apkārtni, no kuras tā tika atnesta. Kopš barības atnešanas brīža viss, kas viņam bija nepieciešams, atkal saistījās tikai ar vina mazo pasaulīti.

Taču, kā visās dzīvajās būtnēs, arī ērglēnā darbojās spēks, kurš pārveidoja viņa viedokli. Jo lielāks viņš auga, jo dīvaināk mainījās viņa baiļu izjūtas. Bailes joprojām pastāvēja, taču tām vairs nebija varas pār ērglēnu. Pēkšņi mazais Baltspalvis sajuta otrās — plašās pasaules aicinājumu. Un tas pārņēma ikvienu viņa nervu. Viņā rūgstošie dzīvības spēki mudināt mudināja iepazīt šo plašo pasauli. Un ērglēns svaidīja pāri ligzdas malai sausos zarus, spalvas un visādus gružus, vērodams tos tik ilgi, līdz tie skāra zemi.

Tagad viņš zināja, ka «lejā» un «augšā» nebūt nenozīmē vienu un to pašu. Ar brāli notikusī nelaime bija tam viens pierādījums. Bija vēl daudz citu pierādījumu. Zari un barības atliekas vienmēr krita tikai lejup, bet nekad augšup. Augšup pacēlās tikai māte, kad viņa vēl bija pie Baltspalvja. Šad tad arī pūkas, kas atradās ligzda. Bet tās taču bija daļa no mātes un tādēļ nozīmēja to pašu.

Maz ir tādu dzīvo būtņu mazuļu, kam daba piešķir tik plašu redzes loku, kāds bija ērglēna rīcībā. Prasme vērot dzīvoja viņā dziļi jo dziļi. No paaudzes paaudzē šī prasme tika pilnveidota. Pateicoties tai, ērglēns tagad saprata» ka eksistē divas dzīvo būtņu sugas: tādas, kas spēj pacelties augšup, un tādas, kas to nespēj. Tā bija vienkārša klasificēšana, un sākumā uz sevi viņš to neattiecināja.

Mazais Baltspalvis pazaudēja tēvu un māti vecumā, kad tajās vietās, kur piestiprināti spārni, ļoti ātri sāk attīstīties spēcīgie krūšu muskuļi. Tie visu laiku knieš, un šī kniešana spiež jauno ērgli izplest un sakļaut spārnus. Tas bija mazā Baltspalvja augšanas laikā pēdējais un būtiski svarīgākais posms.

Visa viņa attīstība bija norisinājusies posmos. Jau tikko izšķīlies, viņš bija mantojis knābi, kas mazajam, pūkainajam augumiņam bija pārmērīgi liels. Ērglēna mūža pirmajās dienās knābis auga augumā. Tas lika galvai svērties lejup un kļuva putnēnam par īstu sodību.

Vēl trakāk gāja ar nagiem. Nagi auga vēl ātrāk par knābi. Kad deviņas dienas vecais ērglēns pēkšņi izjuta vēlēšanos mazliet pačāpot pa ligzdu, viņš atklāja, ka viņam ir kājas, kuras likās piederam kādam daudz lielākam putnam. Šīs kājas aizmetās viena aiz otras, ieķērās zaros, un mazais Baltspalvis gandrīz pastāvīgi atradās garšļaukus.

Tad sāka stiepties kakls. Kakls auga tik ātri, it kā tas nepiederētu vis slaveno ērgļu cilts jaunās paaudzes pārstāvim, bet kaut kāda stārķa atvasei. Un tikai pēc tam rumpis sajuta, ka pēdējais laiks būtu panākt nokavēto, un savukārt sāka pieņemties apmēros.

Un nu bija pienākusi kārta spārniem. Kopš mazā Baltspalvja izšķilšanās bija pagājušas septiņas nedēļas un trīs dienas, un viņa plecu muskuļi kniesa aiz lielas dziņas augt.

Šajā vecumā jauni putni jau mēģina atdarināt savu vecāku kustības. Pilnīgi nedomājot par to, ka tādā veidā viņi izņem lidošanas skolas pamatkursu.

Mazajam Baltspalvim trūka paraugu. Viņam vairs nebija mātes, kas ar lēnu kustību izpleš savu spārnu pāri un tad ar spēju nagu grūdienu atraujas no zara. Viņam trūka arī tēva, kas var stundām ilgi nekustīgi sēdēt sargposteņa kokā un tikpat neapnicis planēt virs piekrastes meldrāja. Viņam trūka abu vecāku, taču dzīvnieku instinkts saglabāja ērglēnā atmiņas par senču dzīves veidu.

Mazais Baltspalvis, zemapziņas rosināts, darīja visu to, ko šajā vecumā būtu darījuši viņa sugas brāļi.

Tagad viņš ik dienas lēkāja pa savu zaru cietoksni. Šī nodarbība viņam šo to bija iemācījusi. Kad cielava, kas mitinājās ligzdas apakšējo zaru starpās, ielidoja ligzdā, lai uzlasītu kādu drusciņu ēsmas, ērglēns labprāt viņu dzenāja. Liels un neveikls viņš lēkāja mazajai, žiglajai viešņai pa pēdām un, protams, nekad viņu nenoķēra.

Šī rotaļa ērglēnam bija mācījusi, lūk, ko: jo stingrāk atspiežas uz nagiem, jo spēcīgāks iznāk lēciens. Tā viņš ikvienam palēcienam ar kājām deva jaunu atspērienu. Un tā tas iegājās. Bet tad viņš atklāja, ka arī spārni var palielināt lēciena sparu. Savlaicīgs spārnu vēziens palīdzēja ērglēnam palēkties daudz augstāk. Spārni it kā atspiedās pret gaisu. Caurspīdīgais bezkrāsas gaiss, no kura līdz šim nenāca nekāda palīdzība, pēkšņi piedāvāja atbalstu. Ērglēns šo piedāvājumu pieņēma.

Ar spārnu palīdzību viņš tagad varēja daudz augstāk palēkties. Viņš pat spēja dažus mirkļus noturēties gaisā. Bet tad atkal kaut kāds neizprotams spēks sāka viņu vilkt uz ligzdu, un pret šo spēku ērglēns bija bezspēcīgs.

Ligzdas mala vēl joprojām viņam nozīmēja robežu, kuru nedrīkst pārkāpt. Dziļdziļi ērglēnā mita balss, kas viņu no tā brīdināja. Vingrinādamies palēkties gaisā, mazais Baltspalvis apņēmās uzmanīties, lai šie palēcieni viņu neaiznestu pāri ligzdas malai. Bet, tā kā blakus baiļu balsij viņā runāja vēl otra balss, kura pretēji pirmajai skanēja visai pašapzinīgi un mēģināja pārliecināt ērglēnu, ka viņš tik tiešām spēs uzlēkt uz tā koka zara, kurš aug gandrīz blakus ligzdai, tad mazajam Baltspalvim bija ļoti grūti pildīt savu apņemšanos.

Zēnu atnākšana izbeidza šo divu blakus pastāvošo balsu sacensību. Lai gan ērglēns šoreiz ieraudzīja viņus tuvojamies vēlāk nekā parasti, viņa prieku tas nemazināja. Mazais Baltspalvis sveicinot ķērcoši iekliedzās. Aiz prieka viņš palēcās gaisā, kulstīdams spārnus pret sāniem. Un kliedza vēl un vēl.

Purvmalā to prata novērtēt.

—   Pazīst! — priecājās zēns, kurš, pēc savu vecāku domām, bija aizgajis pamakšķerēt līdaku mazuļus jaunākā brālīša akvārijam.

—   Kādēļ gan lai nepazītu, — nobubināja viņa draugs, kura vecāki bija pārliecināti, ka viņš kaplē skolas izmēģinājuma lauciņu. — Mēs viņam tagad aizstāsim tēvu un māti.

Šādas izredzes vareni sajūsmināja šķietamo līdaku makšķerētāju. Viņš drīz vien sameklēja līku sakni, kas noderētu par knābi. Atlikušo' ceļa gabalu viņš nogāja, brēkdams un rokas kā spārnus vējā plandīdams.

Un atkal divi zēni glūn no tās egles galotnes, kurai netrūkst bezkaunības pacelties augstāk par zaru pili blakus kokā. Viņiem ir mazliet baigi ap dūšu, jo egle vējā šūpojas, taču ne viens, ne otrs to neizrāda.

Ērglēnu, kurš no dažu metru attāluma raugās pretim zēniem, jau klāj spalvu tērps. Tas nemaz vairs nav tas vārgais, tuvs bojā ejai nelaimīgais radījums, kuru izglāba pirms divām nedēļām knābja priekšā nomestā odze. Tagad no katras mazā Baltspalvja kustības strāvo spēks un pašapziņa. Viņš ir jau gandrīz pieaudzis. Viņš pilnīgi valda pār sevi, šis skaistais, lepnais, ķēnišķīgais putns. Abu zēnu acu priekšā, kuri viņam nozīmē to pašu, ko kādreiz nozīmēja pie apvāršņa parādījies tumšs punktiņš, viņš neatļaujas klīrēties. Viņš varētu tos pārsteigt ar pašu augstāko lēcienu, taču šis lēciens izpaliek.. Mazais Baltspalvis tup un skatās, un neviens nezin, kas notiek viņa spalvainajā galvā. Bērnišķīgais prāts pārvar iedzimto cienīgumu tikai tad, kad ciemiņi sāk rāpties lejā. Nu ērglēns parāda savu visaugstāko lēcienu, kaut arī to neviens vairs neievēro. Viņš vēl palecas vairākas reizes un tad ļodzīgā jūrnieku solī skrien uz ligzdas malu. Viss velti. Tie divi jau ir lejā. Tie divi ir lejā un, šķiet, ir nedomā vēlreiz rāpties kokā.

Diez vai mazais Baltspalvis saprot, kas varētu aizejošos ciemiņus piespiest vēlreiz paskatīties augšup, vai arī viņš to dara nejauši. Bet viņš sakampj ar knābi kaut ko platu un plakanu. Tas ir iestrēdzis ligzdas zaros un nav tik viegli izceļams. Izliecis muguru, ērglēns piespiežas, un, lūk, šis platais un plakanais rokā ir! Viena vienīga kakla kustība, un tas aiziet to pašu ceļu, kuru pēdējās dienās bija gājis viss, kas ligzdā izrādījies lieks.

Būkšķis liek atgriezties abiem zēniem, kuri jau taisījās aiziet.

Mirkli vēlāk Enns Sītams tur rokā kaulu, kura noteikšana lietpratējiem nesagādātu nekādu grūtību. Ikviens lietpratējs pēc kaula ārējā izskata vien pateiktu, ka tā ir daļa no stirnas bļodas kaula. Bet Enns Sītams nav lietpratējs. "Enns Sītams ir parasts desmit gadus vecs puika, tādēļ viņu daudz vairāk par kaula izcelsmi interesē dīvainais metāla gabaliņš, kas ar galu ieurbies kaulā. Vienā no viņa dungriņu daudzajām kabatām atrodas kabatas nazis, kura diviem asmeņiem piedevām vēl ir mazs īleniņš. Viņš atvāž šo īleniņu, un drīz vien dīvainais metāla gabaliņš rokā ir.

—   Paskaties, — Enns skrien pakaļ Mardusam, kurš jau atkal pagriezies uz iešanu. — Paskaties, kas tur tajā kaulā bija! Vai tu zini, kas tas ir?

Zēns, kuru daba piemeklējusi ar nepareizu vielu maiņu un līdz ar to arī pārlieku ķermeņa svaru, pārāk labi zin, kas tas ir. Viņš zin ari to, kā tas te gadījies, bet šim zēnam pēkšņi nemaz vairs negribas ar draugu dalīties.

—   Iesim ātrāk, — viņš saka un tūlīt pieliek soli. — Man pirms pusdienām jātiek mājās.

Cik daudz dažkārt nozīmē nejaušs gadījums! Vienu vienīgu reizi Lapukilas sārtvaidzis pienotavas pārzinis aizmirsa uz virtuves galda sērkociņus tā, ka tos varēja atsniegt viņa trīs gadus vecais dēlēns, un nebija vairs pienotavai tā glītā, mazā malkas šķūnīša, kur tik labi bija klusībā žāvēt zvejas tīklus.

Pagalam muļķīgs bija tas gadījums, ka autoinspektoram bija jālabo savs motocikls tieši pie Lapukilas veikala un vēl tieši tobrīd, kad Sapu Edijs, kombainam dārdot, atdrāzās pēc šņabja. Ar to pašu Edija traktorista tiesības tagad atrodas rajona centra glabāšanā.

Un nejaušība bija arī tā, ka Ennam Sītamam tieši pašā bīstamākajā purva vietā, pašā akaču jūras vidū, kur tikai pa labi iztaustītu un iemītu taku var drošu prātu spert soli, ienāca prātā uzstādīt tik dumjus jautājumus.

—   Vadzi, Mardus, — jautāja Enns. — Bet kāpēc mazajam šodien bija tik vāja ēstgriba? Ko tu viņam vakar un aizvakar atnesi?

Lapukilas skolas vislabākais putnu pazinējs šobrīd vismazāk vēlējās atbildēt uz šādu jautājumu. Bet, ja cilvēkam tomēr to uzdod un pat gaida, lai viņš uz to atbildētu, tad vairs nevar no viņa prasīt ne modrību, ne uzmanību. Tad nevar prasīt, lai viņš pamanītu, ka ar nazi ierobota priedīte tik dīvaini nosvērusies, un ieraudzītu baltmeldru zaļos kātus, kuri taču nedrīkstētu augt uz drošas purva takas.

Līganā purva virsma tik pēkšņi pāršķēlās, ka Marduss pat nepaguva iekliegties.

CĪŅA PAR DZĪVĪBU

Enns Sitams vismaz trijās grāmatās bija lasījis, ka lielu briesmu brīžos cilvēka smadzenes sāk darboties kā elektronskaitļojamā mašīna. Lielu briesmu gadījumā smadzenēm jāapsver un jāizsver visvisādi rīcības veidi un tad zibenīgā ātrumā jāizvēlas no tiem viens, proti, vispareizākais.

Tagad viņš pārliecinājās. Tā bija nekrietna lasītaju krapšana. Viņa draugs grima akacī arvien dziļāk un dziļāk. Bet viņš stāvēja te un nekā cita nezināja darīt kā tikai saukt palīgā.

Cik tālu var aizskanēt palīgā sauciens no purva, kas ir plašs un vienmuļš kā stepe? Tas izgaist, vēl iekāms sasniedz mežmalu. Kliegšana, bez šaubām, ir pats sliktākais no visiem iespējamajiem rīcības veidiem.

Guldzošā melnā žurga Mardusam sniedzās jau līdz krūtīm. Viņš plaši izpleta rokas. Tas aizkavēja grimšanu. Taču kājām joprojām nebija nekāda atbalsta. Un ikviens mēģinājums parauties augšup, balstoties uz rokām, beidzās ar to, ka purva plānā virskārtiņa sāka drupt pa gabaliņam, un tad būtu jābaidās, ka varētu vēl pazust šis vienīgais atbalsts.

Kur tagad bija aukla, kura pirmajā gājienā uz Sirbisāri vienoja abus zēnus?

Viņš to it labi zināja. Aukla atradās uz riteņa bagāžnieka. Tā bija tur cieši uzsieta krustām šķērsām. Laba, stipra kaņepāju aukla, kas šobrīd bagāžniekam nepavisam nebija vajadzīga.

Kur tagad bija garais, vieglais egles miets, otrs purva pārgājiena līdzgaitnieks?

Arī to viņš it labi zināja. Garais, vieglais egles miets gulēja niedrājā netālu no Sirbisāres, turpat, kur pirms nedēļas tas vieglprātīgi tika atstāts. Bet šeit, kur viņš izmisīgi meklēja rokām atbalsta punktu, nebija nekāda mieta. Seit nebija pat nožēlojamas, trauslas kārkla nūjas. Šeit bija vienīgi puika, kuram aiz bailēm seja bija kļuvusi zaļa un kurš pilnā kaklā sauca palīgā.

Bet ar visu to, ka seja viņam aiz bailēm kļuvusi zaļa, puika tomēr ir vairāk nekā nekas. Viņš varēs noraut no muguras'blūzi, ja viņam dos padomu. Viņš varēs izdarīt to, ko kādreiz izdarījuši nabaga ieslodzītie Parmas klostera tornī. No palagiem un apģērbiem viņi sasējuši glābēju virvi. Šim puikam tikai vajadzēs to pateikt.

Un Marduss pasaka. Tieši tā, kā šobrīd vajag: strupi, nedaudzos vārdos. Jau nākošajā mirklī Enna blūze nomesta zemē. Viens vilciens ar nazi, pāris kustību plēšanai, divi veikli mezgli. Tagad, kad Enns Sītams zin, ko darīt, viņa rokas kustas neticami ātri. Dzeltenrakstainā auduma grīste nesniegs līdz akača malai, uz kuras ķepurojas Lapukilas skolas labākais putnu pazinējs. Nekā darīt, grīste nesniegs ari tad, ja glābējs nometīsies uz vēdera un izstieps rokas.

Grīstei galā vēl kaut kas jāpiesien, tas skaidrs kā diena. Un, tā kā blūze jau saplēsta strēmelēs, tad tagad par materiālu varētu noderēt vienīgi bikses.

Šņirkt, šņirkt — nazis pāršķel zilo bikšu pāri divās kulēs. Tās ir tās pašas bikses, kuras Lapukilas puikās jau vairākas nedēļas modināja tīri cilvēcisku skaudību. Tadas bikses nav atrodamas ne uz viena veikala letes. Tie ir Enna mammas šūtie dungriņi ar astoņām kabatām. Ar astoņām kabatām un astoņiem rāvējslēdzējiem.

Šņirkt, šņirkt — rokas divreiz pazib, plēšot drēbi, tad seko divas zibenīgas kustības, sasienot mezglus.

Kaut jel Marduss izturētu vēl tikai vienu minūti!

Akacis nu jau gārdz, tīri kā ļaunu vēstīdams. Tur, melnajā, burbuļojošajā bedrē darbojas kaut kādi spēki, kaut kādi baismīgi bubuļi, kas ar sātanisku neatlaidību pieķeras savam laupījumam. Viņi to rauj un stiepj, velk un sūc. Nabaga upuris krampjaini iespiež savus piecus plaši izplestos pirkstus drupanajā, zālainajā purva virskārtā. Kaut jel tā vēl mazlietiņ izturētu!

Beidzot dzeltenās grīstes galā ir piesieta zila grīste. Zili dzeltenā glābšanas virve brīvi aizsniedz akaci. Tagad iestigušais zēns tai pieķeras.

Diez vai tik raibas saites galā jebkad būs karājusies cilvēka dzīvība. Atbalsta punktu meklēdams, Enns tver pēc mazas, kroplas purva priedītes. Viņš sagatavojas ilgai un neatlaidīgai vilkšanai.

Taču šodien purvā notiek kaut kas neparasts. Kroplā priedīte, kuras saknēm gadu desmitos vajadzētu tālu izplesties uz visām pusēm, nedod zēnam nekāda atbalsta. Šis kroplais skuju koks nedod ne vismazākā atbalsta.

Zēns palaiž vaļā priedītes stumbru, un tas nokrīt purvā. Tagad Enns nometas uz visām četrām. Tā. Ap plaukstas pamatu aptīto glābšanas auklu pārmest pār plecu! Abas rokas un abas kājas stingri iecirst zemē! Pievelc, Mardus! Pievelc, kamēr nav par vēlu!

Un Marduss velk. Viņš saprot, ka viens vienīgs straujš rāviens viņu varētu pazudināt. Ko dzelve ierijusi, to tā atdod tikai pa

centimetram. Mieru atguvis, zēns kā liels, lipīgos dubļos novārtījies nezvērs lēni pasveras uz priekšu. Tagad viņš to uzdrošinās. Tagad viņš ir savienots ar stingru pamatu.

Cik briesmīgi auksts var būt burbuļojošais dūņu virpulis! Jo dziļāk, jo aukstāks. Un kas par šausmīgu smaku ir šai žurgai!

Pirmie desmit centimetri!

Šitādā suslā gan laikam nedzīvo neviens. Laikam pat neviena vabole.

Divdesmit centimetru!

Kā gribētos saņemties! Kā gribētos ar vienu rāvienu izrauties no ledainā klēpja, bet nedrīkst. Nedrīkst. Nedrīkst. Nedrīkst.

Smagi elsdams, Marduss Māvere pastiepj roku un piedur pirkstus cietajai zemei.

Trīsdesmit centimetru!

Un vēlreiz šai pasaulē notiek tāds brīnums, ka alkatīgais akacis pēdējā brīdī zaudē savu upuri, kuram gandrīz vairs nebija nekādu cerību izglābties. Šausmīgs izskatās zēns, kurš beidzot stāv blakus savam draugam, bet kas par to! Ennam tas vismazāk rūp. Viņš strauji metas Mardusa dūņainajos apkampienos un cieši kļaujas tam klāt. Ennu nepavisam netraucē tas, ka viņa plikais vēders un skaistās zaļās peldbiksītes vienā mirklī gūst citu krāsu. Viņam pat neriebjas, ka tās sāk smirdēt.

Enns glāsta un viegli pliķē Mardusu, un šķiet, ka pat klusu šņukst.

Augstu kā dzērves kājas cilādami, divi novārtījušies vīri meklē drošu taku. Viņi tagad ir ļoti uzmanīgi. Viņi ir sevišķi uzmanīgi. Viņi ir tik uzmanīgi, ka uzmanīgāki vairs nevar būt.

Šausmīgā, murdošā bedre joprojām stāv viņiem acu priekšā.

—   Daudz jau netrūka, — vēlreiz nogaužas mazākais netīrelis. Viņa zodiņš trīs.

—   Tas gan, — noelšas otrs.

—   Laime vēl… ka …

—   Jā, laime gan …

Šī pati doma tiek atkārtota vairākās variācijās.

Briesmu melnā ēna vēl plīvo pār purvu.

Bet cik tad ilgi šādai ēnai ir vara pār zēniem, kuri pieraduši dzīves likstas uztvert kā liktens sūtītus pārbaudījumus, vēl jo vairāk vasarā, kad debess ir zila, saule karsta un purvmala pilna putnu balsu.

—   No resna punča arī savs labums, — viszinīgi nosaka puika, kura pārgudrības jau daudzi ņēmuši ļaunā. — Vieglāk turēties, ja iemūk akacī.

Bet pēc brītiņa pavaicā:

Ja nāve zoba galā, tad cilvēkam mēdzot acu priekšā pazibēt visa viņa dzīve. Vai tu to arī paguvi ieraudzīt, kā vakar aizmuki no pulksteņmeistara zosīm?

Bija Mardusam Māverem to zināt, ka skolā skapī ir vēl rezervē viens pāris bikšu ar rāvējslēdzēju, tad topošajam mūziķim tik viegli vis netiktu piedots. Tagad no akača izglābies puika tikai ērtāk pabīdīja pār plecu pārmesto dubļaino grīsti un nošņākājās.

Cik tomēr jauki ir jūlijā! Tu vari biksēs un blūzē ielēkt upē, ūdens tās izmazgās. Neviens nebrīnīsies, ja cauri ciematam izdrāzīsies riteņbraucējs slapjās, augumam cieši piekļāvušās drēbēs. Neviens nebrīnīsies arī par to, ka ļaužu vidū uzradīsies pavisam neapģērbies jaunietis, kura ķermeni sedz vienīgi peldbiksītes. Ir taču vasara.

Klusu kā gars Enns Sītams uzrāpās pa kāpnēm uz skolas bēniņiem, no turienes pa rombveidīgu lodziņu nolaidās mācību līdzekļu telpā, no kuras kāpnes veda lejup Sītamu ģimenes vasaras mītnē.

Uz pēdējā pakāpiena Enns apstājās, lai paklausītos. Viņš zināja, ka divi cilvēki arī jūlijā brīnīsies par apģērbu, kurš sastāv vienīgi no peldbiksītēm.

Viņš atvilka elpu un vērīgi klausījās.

Virtuvē apklusa šujmašīnas klaboņa.

—   Pasaki taču kaut ko, — uzstāja skanīga balss. Zēns to pazina. Tā bija mātes balss. — Kā tev patīk?

—   Labi patīk, — nekavējoties atbildēja tēva baritons.

Pēc papīra čaukstēšanas spriežot, jaunākās avīzes tomēr reiz bija nonākušas kordiriģenta Sītama rokās.

—   Un piegriezums? Un garums?

— Mm, .. m. Arī nav vainas.

—   Redzi nu, cik tas izdevīgi, ja sieva pati sev pašuj kleitas, — rezumēja māte. — Vai tu gribi zināt, cik tas maksātu, ja dotu šūt ateljē? Piecpadsmit rubļu. Tagad es tos esmu ietaupījusi. Padomā, kāds ieguvums! Par to var nopirkt daudz jaunas drēbes…

Puika bija piezadzies pie skapja.

—   Tā droši vien būs bikšu drēbe, — viņš nodomāja, vilkdams kājās tīras bikses. — Tā nudien būs bikšu drēbe.

Uz pirkstgaliem viņš aizlavījās atpakaļ uz kāpnēm. Un bija jau arī pats pēdējais laiks.

… Ja tu arī tā domā, tad es nopirkšu… sev blūzes drēbi, — sarunu beidzot, teica koncertmeistare Sītama un atvēra istabas durvis, lai iemestu skatienu spogulī. — Kad tu man tos piecpadsmit rubļus iedosi?

Kordiriģenta atbildi zēns vairs nesadzirdēja. Viņš jau bija uzrāpies bēniņos.

DAMBRETES KAULIŅI

—   Un tagad, mīļais cilvēk, pasaki man, vai tu jūties brīvs sveša sabiedrībā?

Tas bija Enns Sītams, kas šitādu jautājumu nolika priekša Pekām Lesilo. Un savās prasībās viņš bija konsekvents. Nabaga Pekām bija jāatbild tikai ar «jā» vai «nē».

Apsveicami ir tie žurnāli, kuri savās lappusēs sniedz psiholoģiskos testus. Šos lieliskos laika kavēkļus, kuri piecās minūtēs tev pasaka, vai tu esi pozitīvais varonis vai parasts blēdis, slinks, vāja rakstura tips vai arī neprincipiāls, bet tai pašā laikā enerģisks cilvēks. Protams, šīs spēles nav gluži tik patīkamas kā tās, ko laucinieki pirms gadiem trīsdesmit atrada kalendārā «Meie Mats»*. Tur varēja dabūt zināt pat to, vai tava nākamā sieva būs gaišēja vai tumšēja. «Pāhklipureja»[4], ko lietoja enns, šādu iespēju nedeva. Acīm redzot, to pataupīja priekšdienām. Toties cilvēka dvēselē apslēptos noslēpumus un rakstura neizsakāmos labirintus gan atklāja. Tam nolūkam bija tikai jāuzdod virkne jautājumu, jāuzraksta rinda numuriņu, un tad jau tabula pateica visu, kas tai sakāms.

Divu dienu laikā vairums Lapukilas bērnu bija saņēmuši raksturojumus, kas tos satricināja līdz pēdējai dzīsliņai. Tagad pienāca kārta Pekām Lesilo.

—   Vai tu darbā parādi iniciatīvu?

—   Vai tu viegli maini savu viedokli?

—   Vai tev patīk palīdzēt mājas darbos?

Reizēm Enns Sītams uzdeva kādu jautājumu no savas puses.

—   Vai tu rītos kaklu mazgā? — viņš noprasīja.

Peka Lesilo novaikstījās. Kā vienības padomes priekšsēdētāja vietnieks viņš šādu jautājumu uzskatīja par apvainojumu. Bet, ja tev pēc iespiestas pamācības sastāda raksturojumu, tad tu vis par tādiem sīkumiem neko lielu neliksies zinis.

—   Protams, mazgāju. Kādēļ lai nemazgātu, — atteica Peka. Bet drīz vien to nožēloja.

—   Pārbaudīt! — Lika Mardusam Enns Sītams.

Mardusam Māverem seja bija briesmīgi nopietna, kad viņš piegāja klāt skolas vienības padomes priekšsēdētāja vietniekam, briesmīgi nopietni arī tika izdarīta tīrības pārbaude.

—   Blefs! — ziņoja pārbaudītājs. — Te pūš miglu acīs.

—   Ar to pašu tad ir atbildēts arī uz nākošo jautājumu. — Enns Sītams priecīgi pamāja ar galvu. «Vai melošana sagādā grūtības? — Melošana nesagādā nekādu grūtību.» Un, paņēmis mazu zīmuļa galiņu, Enns lieliem burtiem uzrakstīja vēl vienu «nē».

Peka Lesilo uz šo izrīcību noskatījās ar skumju bezcerīgumu. Cik daudz «nē»! Kāds gan raksturojums iznāks no tādas «nē» pārpilnības! Un, kad upmalā parādījās virsmežziņa palīga ciemiņš ar pleznām, masku un elpošanas cauruli, Peka izmantoja izdevīgu brīdi un nozuda krūmos. Peka Lesilo labprātīgi atteicās no raksturojuma, kurš viņam nebūtu maksājis ne kapeikas. Un, kaut gan karstā vasaras svētdienā viena vienīga jēdzīga vieta ir peldvieta upmalā, Peka atteicās arī no tās. Viņš aizgāja meklēt drošāku vietu un piekāpīgākus biedrus.

Tālā pagātnē ūdeņu tuvumā dzīvojošām indiāņu ciltīm bija māka paslēpties no ienaidniekiem. Tā bija atjautīga slēpšanās: viņi paņēma mutē dobu niedri un ienira ūdenī.

Tagad šī primitīvās tautas viltība ir zināma arī kultūras tautām. Tās, protams, vairs nesāks ņemties ar niedru stiebriem. Pie kultūras tautām rūpes par jebkādu inventāru uzņemas attiecīgas rūpnīcas. Un, tā kā rūpnīcas strādā cītīgi, tad gandrīz katras ūdenskrātuves krastā var redzēt peldētājus ar pleznām, maskām un caurulēm.

Vīrs no mežniecības bija diezgan slinks peldētājs. Pāris reižu aizairējies pāri upei, viņš krasta tuvumā nometās dibenā uz muguras un, uzlicis sev uz vēdera akmeni, palika tur klusu zvilnam.

Kāda gan ir vasaras svētdiena trīspadsmit gadus vecam lauku zēnam? Kad viņam ir vaļas gulšņāt uz zālē izklātām treniņbiksēm, pagriežot vēl vairāk pret sauli jau tā brūno muguru?

Tad, kad mājās siens savākts, kad kūtī maujošā brūnaļa, raibaļa vai mellene nodrošināta ar ziemas barību.

Tā tas parasti mēdz būt. Bet Marduss Māvere neiekļāvās parastajos ietvaros. Viņam bija vēl papildpienākums. Arī jaunais ērglis, kas dzīvoja tālu purvmalā un ko Marduss sauca par mazo Baltspalvi, bija jānodrošina ar ēdamo.

Un droši vien Marduss Māvere šajā jaukajā svētdienā būtu dežurējis ar lāpstu rokā skolas dārzā pie kurmju rakumiem vai Kelmikerestika krācēs makšķerējis jugliņus, ja viņa paša brālis nebūtu kādā kladē ierakstījis, kā rīkojas vecie ērgļi ar pieaugušo mazuli. Viņi — šie dzīves pieredzes bagātie ērglēna vecāki vairs nenes uz ligzdu necik daudz barības. Viņi ļauj savam pēcnācējam krietni vien paciesties ar tukšu vēderu, jo viņi zin: smagam ķermenim grūti pacelties gaisā.

Nu un mazajam Baltspalvim arī bija jau laiks izņemt attaukošanās kūri. Uz to norādīja visas pazīmes.

Jaunais cilvēks no mežniecības joprojām zvilnēja zem ūdens. Viņa gaisa caurulīte glīti slējās stāvus gaisā. Ennam Sītamam gan šitāda rīcība sagādāja vilšanos. Arī Peka Lesilo viņam sagādāja vilšanos. Enns pašās beigās bija nodomājis Pekām jautāt, vai šis vardes arī ēd. Tagad tas palika nejautāts.

Bet, ja saule ir karsta un ūdens silts, un jaunais cilvēks, kas ilgi ar akmeni uz vēdera zvilnējis, beidzot iznāk no ūdens, tad gan nav tiesības runāt par vilšanos. Tad var iepazīties un palūgt uz kādu brītiņu niršanas daiktus. Tad var izmēģināt to pašu triku ar akmeni un darīt arī visu pārējo, ko atļauj pleznas un maska.

—   Paldies, — teica Enns, kad viņš beidzot sprauslādams izlīda krastā. Un, tā kā viņš gribēja savu pateicību parādīt darbos, tad vēl piebilda: — Vai jūs, tēvoc, dambreti spēlējat?

Katru pavasari Lapukilai cauri plūstošās upītes straume sanesa tilta galā daudz sprunguļu, dēļu galu un planku gabalu. Šogad ūdeņi bija atnesuši arī durvju pildiņu, kurš, acīrn redzot, bija lietots par dambretes galdiņu: to rotāja simetrisku rūtiņu tīkls.

Tēvocis labprāt spēlēja dambreti. Viņš salika uz melnajiem lauciņiem trīs mazas gliemežnīcas, divas dadžu ziedu galviņas, pelēku bikšu pogu un sauju baltu akmentiņu.

Enns Sītams salika rindā piecas lielas gliemežnīcas, trīs priežu čiekuriņus un trīs sarkanus akmentiņus. Viens melnais lauciņš vēl bija tukšs. Enns pataustījās pa kabatu un tad nolika uz lauciņa nespodru vara čaulīti.

Atbraucējs uz pēdējo kauliņu skatījās ar omulīgu seju, taču skatiens viņam bija tukšs. Pēkšņi viņa acīs pazibēja dzirkstele — kaut kādu senu atmiņu vājš atspulgs, bet tikpat ātri izzuda. Viņš bija atvaļinājumā. Viņš taču negribēja nekā atcerēties.

—   Kam gājiens?

Enns Sītams vēlreiz pataustījās pa bikšu kabatu. Desmit gadus veca puikas bikšu kabatā vienmēr atradīsies kaut kas, kas noder lozēšanai. Kaut kas tāds, kas, mainot drēbes, tiek pārlikts no vienas kabatas otrā, kas vienmēr un visur pavada savu saimnieku. Divas rokas nozuda aiz muguras. Divas rokas, nu jau dūrēs sažņaugtas, atkal parādījās.

—   No šīs te, — vīrs viegli uzsita ar pirkstiem pa dūrīti.

Nakoša mirklī atvēras sauja un stiepa tam pretī mazu priekš-

metiņu ar strupu galu.

Un zibens ātrumā pazuda jautrais skroderis, kurš vakaros tik labprāt Lapukilas meitenes apveltīja ar komplimentiem. Pazuda omulīgā sejas izteiksme un izklaidīgais skatiens. Pazuda atpūtnieka bezrūpīgā vieglprātība. Pelēkās acis piemiedzās. Tas pievērsās nespodrajai vara čaulītei. Tās satvēra mazo, strupo, bezveida priekšmetiņu un uzmanīgi iebāza čaulītē.

Protams, šie divi priekšmeti saderēja. Tēvocis zināja, ka tie saderēs. Dažos mirkļos pelēkās acis ieraudzīja vairāk nekā pirmīt pusstundas laikā. Tās atrada nevērīgi nomesto kedu pāri. Ieraudzīja zolē īkšķa izdeldēto caurumu. Un nākošajā mirklī šīs novalkātās kedas tika salīdzinātas ar pēdām, kuras kādreiz bija iemītas puķu dobē zem virsmežziņa palīga loga.

Jaunais cilvēks dziļi ievilka elpu. Viņam arī senāk bija bijušas darīšanas ar puikām. Viņš zināja, kā pret tiem jāizturas. Ja prasa uzticēšanos, tad vispirms tā pašam jādāvā. Un viņš aizgāja pie savām drēbēm.

Viņš atgriezās, turēdams saujā mazu apliecību ādas vāciņos.

—   Ieskatieties mirklīti šajā te! — teica jaunais cilvēks, kas tikai nesen ar koferi rokā bija izkāpis no autobusa Lapukilas ciemā. — Un pēc tam runāsim nopietni.

Pēc desmit minūtēm viņš zināja visu, kas viņam bija vajadzīgs. Un droši vien tas būs bijis būtiski svarīgs: steigdamies uz sakaru nodaļu, viņš aizmirsa masku, pleznas un līko caurulīti, ar kuru zem ūdens elpo. Enns Sītams un Marduss Māvere tagad būtu varējuši iznirties vai līdz nāvei, bet diemžēl ne vienam, ne otram uz to nemaz vairs nenesās prāts. Viņi blenza uz dambretes galdiņu, uz kura joprojām starta pozīcijā stāvēja akmentiņi, čiekuriņi un gliemežnīcas.

Vēl nupat kā viņiem bija jārunā par lietām, kuras viņi bija nodomājuši turēt lielā slepenībā.

—   Dažs labs varētu skaidrāk pateikt, kā anonīmas vēstules nokļūst mežniecībā, — Marduss beidzot nopurpināja.

—   Dažs labs varētu pastāstīt, kādā veidā kopīgi atrastas stirnas nokļūst ērgļa ligzdā, — Enns pasteidzās dot pretī.

Abi puikas viens otra priekšā jutās neērti.

Virsmežziņa palīga skolas biedrs tai pašā laikā jau stāvēja mazas sakaru nodaļas telefona kabīnē.

Dodiet man rajonu, — viņš palūdza, taču tas nebija viņa vienīgais pieteikums.

Lūdzu Tallinu, steidzami! — viņš mirkli vēlāk pieteica.

Pec brīža viņš jau sarunājās.

NĀK PRĀTĀ PAGĀTNE

Par ko domā cilvēks, kas, sevi iedziļinājies, soļo pa Lapukilu. Viņš domā par to gadu, kad bija sācis strādāt.

Pirms septiņiem gadiem dienesta mašīna pieveda tikko augstskolas solu atstājušu gara auguma gaišmati pie kioska pilsētas nomalē, no kura divi mazgadīgi pilsoņi bija pa logu iznesuši maisu konfekšu un sešas pudeles zemeņu liķiera.

Tas bija pirmais noziegums, kuru viņš bija patstavīgi izmeklējis.

Laupīšanas, dzīvokļu apzagšanas, izspiešanas — tās nāca vēlāk. Pārdesmit ārēji atšķirīgu, taču saturā līdzīgu gadījumu. Gadījumu, kuri pēc dažiem gadiem ja ne pilnīgi aizmirstas, tad katrā ziņā atmiņā saplūst.

Bet kādu pievakari milicijas mašīna aizveda viņu uz Soidlakennu. Dziļā mežā uz purvainas brikšņu cirsmas un augsta sila robežas bija atrasts Kirlas apgaitā vecs mežsargs — auksts un stings ar lodes brūci.

īstenībā viņam bija divas brūces. Maza, ar drusciņ apsvilušām malām virs kreisā krūšu galiņa un gandrīz plaukstas lielumā plēsta brūce mugurā, zem lāpstiņas. Ārsts konstatēja, ka nāve iestājusies pirms kādām divdesmit stundām.

Mazliet tālāk no mežsarga gulēja otrs līķis. Tur gulēja garkājains briežu teļš. Labajā sānā tam bija maza brūcīte, kreisajā — liela, saplosītām malām. Ikviens, kas kaut cik orientējas ieročos, pat pavirši apskatot, varēja apgalvot, ka tas nošauts ar to pašu šauteni, kurai par upuri bija kritis cilvēks.

Viens no pirmajiem soļiem izmeklētāja darbā ir noteikt slepkavības motīvus. Šeit tas nebija grūti. Kirlas mežsargs bija uzdūries malu medniekam. Arī mežsargam ir bijusi bise, parastā medību divstobrene, taču viņš nebija paguvis izšaut. Malu mednieks aizsteidzies priekšā. Bandīta šautene norībējusi pirmā, un tā piedevām dzīvnieka asinīm sūnu paklāju slacīja cilvēka asinis.

Nozieguma vietu pārmeklēja. Priedes mizā iestrēgusi lode, kas bija izurbusies cauri Kirlas mežsarga krūtīm, bija vienīgais, ko

laimējās atrast. Vakarā ar milicijas pārvaldes specbrigādi atbrauca suns Reksis, bet arī viņa pūles izrādījās veltīgas. Iepriekšējā naktī bija lijis, un lietus iznīcinājis pēdas.

Trīs nedēļas pa Soidlakennas ceļiem un takām staigāja garais gaišmatainais jauneklis, kuram līdz šim dienesta gaitās tiesas priekšā bija jānosūta galvenokārt kabatas zagļi un dzīvokļu aptīrītāji. Viņš sarunājās ar simtiem cilvēku. Ar autobusu konduktoriem. Apciemoja šo rajonu apkalpojošās autobāzes šoferus. Neviens nozieguma dienā nebija saticis cilvēku ar bisi. Neviens nebija arī redzējis cilvēku, kurš varētu modināt aizdomas. Viņš neatrada neviena paša pieturas punkta. Viņš neatklāja nevienas jaunas pēdas, kas varētu kaut ko nemaldīgi pierādīt. Pēc trim nedēļām izmeklētājs Erki Kitners aizbrauca atpakaļ uz Tallinu.

Diemžēl vēl notiek noziegumi, kuri paliek neatklāti. Diemžēl vēl atrodas noziedznieki, kuriem laimējas noslēpties. Paies vēl kāds laiks, un izmeklēšanas materiāli kļūs par biezu mapi. Lietiskie pierādījumi tiks ielikti speciālās kārbās, un kārbas tiks novietotas īpašās glabātavās. Un kaut kur tiks ierakstīts: lieta apturēta.

Tā tiek darīts, bet tas nebūt nenozīmē, ka lieta izbeigta. Lai slepkava būtu cik piesardzīgs, kaut kas reiz tomēr nāk gaismā. Ja arī neizdodas atrast lietiskos pierādījumus, tad vismaz kļūst zināms nozieguma motīvs, tā raksturs. Un nav mazums tādu gadījumu, kur nejauši uzpeldējuši fakti vēl pēc vairākiem gadiem kļūst noziedzniekam liktenīgi.

Soidlakennas lietai bija pievienota lode, kura tika izņemta no priedes mizas.

Tā nebija parasta lode. Izmeklētājs Erki Kitners šādu nāves sējēju redzēja pirmo reizi. Lodes korpusā slēpās sloksnīšu kūlis. Sloksnītes bija izgatavotas no īpaša kausējuma, kas iztur triecienu. Sastopot pretestību, sloksnīšu gali izsprāgst no svina čaulas un šausmīgi sašķaida trāpīto. Tā bija sprāgstošā lode, kas, acīm redzot, paredzēta lielo zvēru medīšanai un pēc eksperta apgalvojuma nekādā ziņā nebija ražota mūsu zemē.

Speciālā kārbā, kura stāv īpašā glabātavā, atradās mazs, atskabargains svina gabaliņš un gaidīja, kad tas būs vajadzīgs. Lai cik piesardzīgs būtu bijis noziedznieks, jaunajam izmeklētājam tomēr vēl bija cerība, ka ar laiku kļūs rāmi visi līdz šim nenotvertie noziedznieki. Un, tā kā cilvēkam grūti atbrīvoties no veciem ieradumiem, tad nav izslēgts, ka reiz atradīsies vēl kāds briežu teļš, māte, vai pat ragains bullis, nogalēts ar lodi, kuras mīkstajā korpusā slēpjas mctala sloksnīšu kūlis.

Tagad šīs cerības bija piepildījušās. Septiņus gadus Erki

Kitners bija gaidījis ziņas par īpatnējo lodi. Nu viņš pats to bija atradis.

Kad virsmežziņa palīgs Lāneste vakarā atgriezās no Hapsalu, viņa draugs beidza otro sarunu ar Tallinu. Uz galda atradās piezīmju grāmatiņa. Atšķirtā lappuse bija pierakstīta ar kaut kādiem vārdiem un datumiem.

—   Paklausies, vecīt! — teica Erki Kitners. — Ja tu jau būsi paguvis kādam pastāstīt par to, ka es esmu skroderis, tad rīt pasaki tam, ka esi pajokojis. Saki, ka es savu mūžu neesmu adatu cilājis. Ka itin viss ir tavs paša izdomājums.

Virsmežziņa palīgs Lāneste samtilsis vēroja draugu. Viņš nekā nesaprata.

—   Un par ko tu pavēlēsi sevi tagad dēvēt?

Erki Kitners skatījās ārā pa logu. Viņa pelēkās acis atkal piemiedzās šaurās spraudziņās.

—   Nu, manuprāt, vienkārši par prokuratūras izmeklētāju.

PIRMAIS LIDOJUMS

Mazais Baltspalvis pamodās drīz pēc saules lēkta. Pār purvu klājās pienbalta migla. Vakarā bija lijis. Vēl tagad pie lazdu lapām karājās dzidras lietus lāses. Tukšais vēders lika sevi just. Mazais Baltspalvis sacēla spārnus un aiztuntuļoja uz ligzdas malu.

Kā tad! Tā jau viņš bija domājis. Šī dzeltenkakla pele atkal bija te. Mazais radījums ar dzeltenu kaklu žigli tekalēja pa vecu, nokaltušu lazdu, turēdams zobos kaut ko melnu un spožu.

Skatoties uz šādu rosīgu radījumu, ērglēns sāka stiprāk sajust izsalkumu. Viņš labprāt peli būtu apēdis. Nav ko runāt! Viņš šo peli būtu notiesājis pat ar baudu. Līdz šim gan viņam tādus mazus dzīvnieciņus atnesa nekustīgus, bet ērglēns zināja, ka izsalkuma apmierināšanai šie dzīvnieciņi der arī kustīgi. Neviens viņam to nebija teicis, bet arī šī zināšana mita viņa iekšienē.

Pēdējās dienās jaunais ērglis bija stipri mainījies. Viņa ķermenis, kuru tagad klāja skaists, tumšs spalvu tērps, necerēti ātri zaudēja savus mīkstos, izplūstošos apveidus. Plecu muskuļu pauguriņi piebrieda, līdz ar to mugura kļuva platāka. Un spalvas — elkoņa lidspalvas, plaukstas lidspalvas un stūres spalvas — tās visas bija izaugušas garākas, kļuvušas biezākas un skaisti spīdēja.

Tie tik bija spārni, ko viņš tagad izpleta! Ne par matu tie nebija mazāk vareni par viņa bojā gājušā tēva spārniem. Bet, ja ņem vērā to, ka ērglēns vēl augs, tad būtu jādomā, ka mazais Baltspalvis izmēru ziņā drīz vien pārspētu savus vecākus. Galvu piešķiebis, ērgļu cietokšņa jaunais saimnieks skatījās lejup.

Pele jau bija izskraidījusies. Tagad tā knibinājās ap pērnējo riekstu. Rieksts lāgā neturējās uz vietas. Pele ar priekšējām ķepiņām atspieda to pret grumbuļainu koka mizas gabalu.

Dzeltenkakla pelei aiz muguras alas ieejā drūzmējās deviņi pelēni. Tie gandrīz bija sasnieguši to vecumu, kad rodas vēlēšanās atstāt vecāku mājas. Laiku pa laikam viens otrs no tiem jau tagad uzdrošinājās iziet mazās pastaigās, lai iepazītos ar plašo pasauli. Tās bija savu metru garas pastaigas, kas parasti beidzās ar mātes brīdinošajiem pīkstieniem.

Tā bija smieklīgi maza un sekla aliņa, kurā mitinājās peļu saime. Parastos apstākļos šāda ala būtu devusi iemeslu namamatei pārmest slinkumu, taču te apstākļi nebija parasti. Namamāte pati to tīri labi zināja. Viņa sevi pat uzskatīja par mazu viltnieci. Ērgļu ligzdas tuvumā nebija jābaidās no pastāvīgiem peļu ienaidniekiem. Tie turējās nostāk no ligzdas. Bet, kas attiecas uz ērgļiem pašjem, tad barības bagātajos laikos viņiem šī mazā garastīte bija parak nožēlojams kumoss. Toties, medījumiem trūkstot, viltīgā dzeltenkakla pele prata noslēpties.

Taisnību sakot, viņai no ērgļu ligzdas ari citādi atlēca savs labums. Kurš gan labāk par mazo, žiglo dzīvnieciņu zināja, cik izšķērdīgi rīkojas ar barību ērgļi. Dažu labu dzīslu, dažu labu smadzenēm pilnu kaulu tie ņēma un vienkārši izmeta pār ligzdas malu.

Zem simtgadīgā ligzdas koka bieži vien bija dāsni klāts galds, un cielavai nebija ko domāt pie tā pamieloties. Dzeltenkakla pele spēkā sen bija pārāka par tik mazu putniņu. Vienreiz viņa to pat bija pierādījusi.

Arī šoreiz viltniece ar gaišo pavēderi jutās pavisam droša. Citas peles šādu apkārt klaiņāšanu gaišā dienas laikā uzskatīja par bezkaunību. Viņas pa dienu gulēja un medībās gāja pa nakti. Viņas uzvedās tā, kā kārtīgām pelēm pieklājas. Taču drošā aizsardzībā pavadītais laiks bija iemidzinājis priecīgās dzeltenkakla peles modrību. Tikai ļoti bezrūpīga ūsaine varēja nepamanīt, ka no augstās zaru kaudzes jau kādas divas trīs dienas modra acs neatlaidīgi vēro viņas rīcību. Tikai ļoti vieglprātīgs meža iemītnieks varēja aizmirst, ka reiz pienāks mirklis, kad astoņas nedēļas vecais ērglēns beidzot uz visiem laikiem atmetīs bailes no dziļuma. Dzeltenkakla pele tieši tobrīd beidza izgrauzt caurumu rieksta čaumalā, kad pār viņu satumsa kaut kāda milzīga ēna. Ja mazais Baltspalvis prastu mesties savam medījumam virsū ar sakļautiem spārniem, tad vieglprātīgā dzeltenkakla pele būtu nopīkstējusies pēdējo reizi. Bet mazais Baltspalvis bija tik jauns un tik satraukts. Lai gan paaudžu paaudzēs mantotā pieredze virzīja viņa straujo nolaišanos, tomēr tai pašā laikā viņu bremzēja bailes no nezināmā. Un, kad lielais putns izpleta nagus tvērienam, dzīvnieciņš ar dzeltenīgi brūno kakliņu jau bija nozudis. Panisku baiļu pārņemtā pelīte pamuka zem milzīgās mizas, pilnīgi aizmirsdama savu seklo aliņu un deviņus pelēnus.

Bet mazais Baltspalvis tos neaizmirsa. Nekā nebija! Ne veltīgi viņš no sava zaru troņa tik ilgi bija vērojis alas izeju un radībiņas, kas no turienes glūnēja. Knābi alā iegrūdis, viņš no tās izvilka pirmo garastīti. Un ātrāk viņš nesāka ēst, līdz visi deviņi nebija izvilkti laukā.

Protams, deviņas gluži maziņas dzeltenkakla pelītes nespēj piepildīt gandrīz pieauguša plēsīga putna vēderu. Bet izsalkuma mokas gan mazināja, tas tiesa. Pirmo reizi mazais Baltspalvis ēda paša saķerto medījumu. Tas garšoja lieliski. Pēc ilga laika viņš atkal saoda svaigu asiņu smaržu. Un droši vien viņš būtu juties pavisam laimīgs, ja kāds apstāklis nedarītu viņu nemierīgu.

Viņš tagad atradās uz zemes. Viņš tagad atradās uz klajumiņa, no kura varēja saredzēt tikai apkārtējos kokus un krūmus. Viņš tagad atradās tur, kur viņam ikviens varēja piekļūt.

Brīnum mazs sašaurinājies apvārsnis iedvesa bailes. Lai gan pa Sirbisāri jau sen vairs neklaiņoja dzīvnieki, kas varētu būt bīstami gandrīz jau pieaugušajam ērglim, tad tomēr šie dzīvnieki bija klaiņojuši pa mazā Baltspalvja tālo senču dzīves vietām. Tālie senči bija šādus dzīvniekus pazinuši, un pēc iedzimtības likumiem viņu aizliegumi un pavēles kļuva zināmi ari jaunajam ērglim.

Uz zemes nedrīkstēja palikt, tas bija skaidrs.

Mazais Baltspalvis mēģināja uzlidot atpakaļ ligzdā. Viņš mēģināja vairākas reizes, bet diemžēl pacelšanās gāja grūtāk nekā nolaišanās. Viņam bija tāda sajūta, it kā kaut kāds neredzams spēks spiestu viņu pie zemes. Pēc vairākiem mēģinājumiem viņš beidza veltīgi pūlēties. Ligzda viņam bija par augstu.

Bet, ja kāds mērķis ir pārāk augsts, tad taču tā vietā var izvēlēties kādu zemāku. Tad var meklēt tādu koku, kuram ir ļoti zemi zari, mazliet augstāki zari un vēl daži tādi zari, uz kuriem viņš varētu justies pavisam drošs.

Tāds koks bija tepat tuvumā. Mazais Baltspalvis vērtējoši aplūkoja pusnokaltušu lazdu, kuras galotnes zaros vēl bija tikai pāris zaļu lapu čemuru. Pirmais lēciens augšup uznesa viņu uz apakšējā zara. Ar nākošo viņš tika uz otra, un pēc brītiņa ērglis sēdēja jau pašā galotnē un elsa aiz apmierinātības.

Ērgļa nagi cieši apkļāva zara stumbēnu.

Neparastie pārdzīvojumi mazo Baltspalvi bija nogurdinājuši. Viņš bija nodomājis palikt turpat un aprast ar visu jauno, ko šī diena viņam bija atnesusi. Viņš to tik tiešām bija nodomājis, bet diemžēl vieglprātīgā dzeltenkakla pele tieši tobrīd izdarīja otro kļūdu. Vieglprātīgā dzeltenkakla pele izmuka no mizas apakšas. Viņa nespēja aizmirst riekstu, ko nebija paguvusi pārgrauzt.

Šoreiz mazais Baltspalvis trāpīja mērķī. Peļu māte sekoja saviem mazuļiem. Un, tā kā viņa tomēr bija ievērojami lielāka par pelēniem, tad garšoja Baltspalvim vēl labāk.

Atpakaļ atpūtas zarā mazais Baltspalvis jau uzlidoja vienā rāvienā.

LAMATAS

Izmeklētājs Erki Kitners sēdēja virsmežziņa palīga Lanestes dzīvojamā istabā un strīdējās pats ar sevi.

Tas bija nikns strīds. Lietas labā Erki Kitners bija sadalījies. Viņā tagad mita divi cilvēki. Viņš domās radīja sev partneri, kura pienākums bija apšaubīt ikvienu Erki Kitnera domu gājienu. Tātad šī apšaubītāja persona veica svarīgu uzdevumu. Tai bija jāatklāj kļūdas, kuras varētu ieviesties minētajos domu gājienos.

Kur tad mēs palikām? — jautāja Erki Kitners. — Ak, jā — ko mums vajag? Uz dažu jau aprakstītu faktu sakrišanas pamata mums jāatrod malu mednieks, kurš 236. kvartālā nošāvis stirnu.

Ne mazāko šaubu. Pilnīgi pareizi.

—   Tā kā malu mednieks medījumu paslēpa zaros, ir skaidrs, ka viņš bija nodomājis tam atnākt pakaļ vēlāk.

Apšaubītāja persona arī šoreiz piekrita. Pagaidām tas bija pareizais ceļš.

—   Vai tā var rīkoties cilvēks, kas medībās atnācis no tālienes? Nekādā ziņā. Malu medniekam vajadzētu dzīvot Lapukilā vai tās apkaimē. Droši vien tas būs kāds no šejienes vīriem …

—   Ja ne no šejienes sievām.

Erki Kitners šo piezīmi atstāja neievērotu. Viņš nekad nebija dzirdējis, ka sievietes būtu klaiņājušas pa meža takām ar bisi plecos.

—   Tagad nu būtu divas iespējas virzīties tālāk.

Pārbaudīt, cik no apkārtnes vīriešiem spēj pierādīt, kur viņi bijuši stirnas nošaušanas dienā ap pulksten diviem vai…

—   Vai?

—   … izpētīt, vai kāds no šejieniešiem pirms septiņiem gadiem nav dzīvojis Soidlakennas pusē. Starp citu, es izvēlējos pēdējo. Nu tad paklausies! Lapukilā tik tiešām dzīvo cilvēks, kurš pirms septiņiem gadiem strādājis Soidlakennā.

Erki Kitners brītiņu klusēja. Tagad apšaubītājai personai bija laiks kaut ko jautāt. Ko tā varētu jautāt?

—   Ko cienījamais izmeklētājs tagad domā ar šo vīru iesākt? — jautāja neuzticīgā persona.

—   Iebāzīšu aiz restēm, — atbildēja Erki.

Šāds nodoms apšaubītājai personai šķita uzjautrinošs. Ta nejauki noirgojās. Cik ilgs laiks tad īsti esot pagājis, kopš cienījamais izmeklētājs pēdējo reizi turējis rokā kriminālkodeksu? — tā gribēja zināt. Un kā tiesu praksē vērtēšot apsūdzību bez faktiskiem vainas pierādījumiem? Vai ar tādu rīcību beidzot vēl nesavārīšot putru, kuru vēlāk neviens vairs negribēšot strēbt?

Bet izmeklētājs Erki Kitners, uzklausot katru šādu jautājumu, novaikstījās. Viņš labi zināja, kā tiesu praksē vērtē apsūdzību bez vainas pierādījumiem. Un vai tādēļ būtu pasīvi jāgaida, ja noziedznieks nav atstājis skaidras pēdas? Vai tādēļ būtu jātur rokas klēpī?

Jaunam cilvēkam tas ir pārāk grūts uzdevums. Jaunam cilvēkam tas ir tik smags uzdevums, ka, par to domādams, viņš nekādi nevar nosēdēt mīkstajā atzveltnes krēslā.

Erki Kitners pāris reižu pagājās pa istabu. Tad apstājās pie loga.

Kada jauna doma saka rosīties viņa smadzeņu krokas. Kada jauna doma, tik jauka un svaiga, ka tā pārsteidza pat pašu izmeklētāju. Vēl mirkli, un tad tā ir izkristalizējusies, guvusi noteiktus apveidus. Vēl daži mirkļi, un viņš jau to var izteikt.

—   Bet kā būtu, ja mēs izdarītu mazu eksperimentu, — Erki Kitners pačukstēja savam atspīdumam loga rūtī. — Nudien! Vienu tādu mazu eksperimentiņu, kas, ņemot vērā šīs rīcības pēkšņumu un noziedznieka garīgo līmeni, varētu dot tīri smuku rezultātu. Ar dažu labu vietējo iedzīvotāju palīdzību tas būtu izdarāms.

Atspīdums rūtī noskatījās izmeklētājā ar neapmierinātu skatienu. Katrā ziņā tas bija mēms. Tas neatvēra muti. Bet tam tomēr vajadzēja būt profesionālam apšaubītājam, kurš gribēja zināt, kas īsti domāts ar «noziedznieka garīgo līmeni».

—   Nu, kaut vai tas, ka viņš savā mūžā varētu būt izlasījis vismaz vienu kriminālromānu, — teica Erki Kitners un sparīgi nometās uz dīvāna.

Kad virsmežziņa palīgs Lāneste pēc brītiņa ienāca istabā, lai kaut ko paņemtu, viņa skolas biedrs joprojām zvilnēja uz dīvāna un dungoja kādas dziesmas melodiju.

Strādīgi cilvēki uz zvilnētājiem allaž noskatās ar nosodījumu. Tie jau netic, ka cilvēks dažkārt, tieši guļus atlaidies, pieņem svarīgus lēmumus.

— Nabaga atsperes! — virsmežziņa palīgs Lāneste dziļi nopūtas.-— Nabaga dīvāna atsperes! Nu gan jums būs suta! Tagad jau te sākuši gulēt gaišā dienas laikā.

Skolas biedrs šos vārdus nelikās dzirdam.

—   Liekas, tu teici, ka šodien maksās algu, — ievaicājās Erki Kitners.

Lāneste pamāja ar galvu.

—   Un visi, kuri skaitās mežniecībā, nāks saņemt?

—   Bet kam tad ir naudas kā spaļu?

—   Tad zini, ko tev teikšu, — Erki Kitners nolaida balsi. — Vajadzētu darīt, lūk, tā … — Un, tā kā nu viņš jau čukstēja, tad tālāko dzirdēja tikai virsmežziņa palīgs.

Algas diena ir jauka diena. Kas gan būtu manījis šos druknos mežiniekus parastā darbdienas rītā iebāžam uzskaitvedes Emmas vāzē jasmīnzaru vai anemoņu pušķi. Tikai mežsargs Moska, kuram pa pēdām ar stīvām kājām klibo medību suns, šad tad atnāk ar ziedu un arī tikai tad, ja iepriekš bijis iegriezies bodē. Turpretim algas dienā! Algas dienā mežniecības vislielākajā istabā jau laikus tiek sakārtoti papildam visādi ķopsīši. Algas dienā tur smaržo necilās bezdelīgactiņas, kuras Tidriku Līza dēvē par «alvas jaunavām», skalbes un madaras.

Vīri no tālākām apgaitām it kā būtu savā starpā vienojušies naudas dalītāju sveikt ar iespējami neparastām buķetēm. Un tā mežniecībā nejauši iegadījies pilsētnieks dabū apbrīnot maijpuķītes un kazrožu maigi iesārtos ziedu ķekarus. Pat zemo, sevišķi reti sastopamo linneju tad, kad taksatoram Kermasam pa ceļam bijušas darīšanas briežu sūnām bagātajā Trīgipalu silā.

Algas dienā mežiniekiem nav nekādas skubas, tādēļ tie, kas nevaļīgi, stipri duras acīs. Viens no tādiem nevaļīgajiem šķiet no pilsētas atbraucis atpūtnieks, tas garais, gaišmatainais, kuru virsmežziņa palīgs dēvēja par skroderi. Joki gan, ho-ho-hoo! Faktiski garā puiša amatam vajagot būt noziedznieku ķeršana un droši vien tas tā arī būšot. Vai nu citādi viņš nāktu Emmai atgādināt, lai viņu tūlīt iesaucot no pagalma gadījumā, ja zvanīšot no milicijas pārvaldes.

Naudas saņēmēji nāk un iet.

—  Tā ja, — turpina sarunu lielajā istabā mežsargs Moska.

—  Ja tu, Emma, pie manis nāktu, kas mums divatā tur briežu silā nekaitētu? Tu tik naudu vien skaitītu, bet es … eh-eh-hē …

Mūžīgais vecpuisis, kas divreiz gadā aizved uz bodi veselu vezumu tukšu pudeļu, katrā algas dienā atkārto vienu un to pašu sarunu un ikreiz arī saņem vienu un to pašu atbildi.

—   Gan jau nākšu, — klusu nosmejas uzskaitvede Emma.

—  Tad, kad tu tos gredzenus un saldos šņabjus nesīsi.

Šoreiz viņi līdz gredzeniem netiek. Atskan vairāki trauksmaini telefona zvani. Tallina izsauc Lapukilu. Tallina izsauc izmeklētāju Erki Kitneru.

Mežniecības darba telpās telefoni ir pārslēdzami. Lielajā istabā uzskaitvede Emma tikmēr tur klausuli rokā, kamēr Kitners ieskrien blakusistabā. Viņa labprāt klausuli pieliktu arī pie auss, bet diemžēl tepat sēž vairāki algas saņēmēji. Mūžīgi jaunavīgā Emma labi zin, ko drīkst un ko nedrīkst. Citiem cilvēkiem redzot, svešu telefona sarunu noklausīties jau nu nekādā ziņā nedrīkst.

Par laimi, blakusistabas durvis pieder pie tām durvīm, kuras labi vada skaņas. īpaši vēl tad, ja runātājam aiz sliktas dzirdamības dažs vārds gandrīz vai jāizkliedz. Emma atspiež vaigu uz rokas un piebīda vāzi sev tuvāk. Ak, ziedi, ziedi! Cik jauki jūs smaržojat! Kas par to, ka Tallinu nedzird. Ko Tallina saka, to jau var piedomāt.

—   Tātad analīze rāda, ka lode ir tāda pati kā tā, kas atrasta Soidlakennā, — kliedz izmeklētājs Kitners un piebilst, ka tas jau bijis domājams. Jāšaubās, ka tik neparastas lodes varētu būt vairākiem cilvēkiem. Tagad viņš varot pavēstīt vēl ko iepriecinošu. Laimējies atrast patronas čaulīti. Tā bijusi tur, kur nošauta stirna.

Tallina, acīm redzot, kaut ko izvaicā.

—  Jā, — apstiprina balss virsmežziņa palīga kabinetā.

—  Jā, — tā vēlreiz apstiprina un tad vēl piebilst:

—   Nav nekādu šaubu. Patronas čaulīte atrodas tepat galdā. Es pats sakombinēju primitīvu spektrālpalielinātāju … Jau ar tā palīdzību uz čaulītes redzamas blāvas svītriņas. Tiem vajadzētu būt pirkstu nospiedumiem. Infrasarkanajos staros tie noteikti būs skaidri saredzami.

Tīrā laime, ka virsmežziņa palīgs, kas pa to laiku ir ienācis lielajā istabā, lai pasauktu mežsargu Mosku, reizē ar to aiziet projām. Tagad Lānestem nav jākaunas par mežniecības telefoniem. Kas par krustu un bēdām! Cik nožēlojami aparāti! Cik draņķīgi vadi! Nav jau pirmā reize, kad normālas balss vietā mežniecības telefonā pēkšņi atskan kaut kāda dīvaina džerkstoņa.

—   Hallo! Hallo! Hallo! — kliedz izmeklētājs Kitners, kuru sākumā lapukilieši bija noturējuši par skroderi.

Par laimi, centrāles meitene ir savu uzdevumu augstumos. Viņa ir cītīgi noklausījusies sarunā. Viņa zin, kas darāms. Tagad viņa sola sarunu pārslēgt uz citu līniju un savienot ar virsmežziņa dzīvokli. Virsmežziņa dzīvesbiedres piekrišanu viņa jau palūgusi. Vat biedrs nevēlētos pāriet turp?

Protams, biedrs to vēlas. Biedrs kā viesulis iebrāžas lielajā istabā, steigā pār plecu izmet dažus paskaidrojumus uzskaitvedei

Emmai un izjoņo pagalmā. Virsmežzinis dzīvo kādreizējā pārvaldnieka mājā. Līdz turienei ir tikai pārsimts metru.

Lielajā kantora telpā paliek viena sašutusi sieviete un viens sašutis vīrietis. Šis sašutušais vīrietis, tāpat kā uzskaitvede Emma, visai vērīgi bija noklausījies, kas tika runāts otrā istabā. Kā viena vienīga milzīga auss viņš bija stāvējis pie loga.

—   Ak, jūs ziedi, ziediņi, — nopūšas sašutusī sieviete un nobīda vāzi atpakaļ savā vietā. Bija tik interesanta saruna, bet nu cauri ir.

—   Krusts un bēdas ar šo mūsdienu tehniku, — nosaka sašutušais vīrietis un izvelk atvilktni, kurā glabājas dažādi darba rīki kopējai lietošanai. — Paskatīsimies, vai tik vadi nebūs atvienojušies? Vai arī klausules kabelis pārtrūcis? Gadās jau arī tas.

Būtu uzskaitvede Emma vērīga, viņa būtu pamanījusi, ka sašutušā vīra balss nebūt neskan dabiski. Šis vīrs izrunā vārdus tā, kā mēdz runāt lugas personāžs uz lauku skatuves. Bet uzskaitvede Emma nepavisam nav vērīga. Sašutušais vīrs ir mežniecībā pazīstamais atslēdznieks, tādēļ uzskaitvede Emma nemaz nebrīnās, ka viņš ar skrūvgriezi un knaiblēm rokā nozūd virsmežziņa palīga kabinetā. Un kas tur arī būtu ko brīnīties? Emma jau neredz, kā atslēdznieks metas pie loga, uzmet pētošu skatienu pagalmam un tad nez kādēļ uz pirkstgaliem piezogas pie galda.

Tur tie ir: maza, nespodra patronas čaulīte ar vati izklātā kārbiņā un kaut kāda jocīga caurule ar sarkanu stiklu. No pilsētas atbraukušais jaunais cilvēks ar tādu skubu skrēja no viena telefona pie otra, ka bija aizmirsis tos paņemt līdzi.

—.Tātad šis te daikts parādījis pirkstu nospiedumus, — prāto telefona labotājs, apskatot cauruli ar sarkano stiklu. — Un kas tad tur ko neparādīt, ja bise tika pielādēta bez jebkādas piesardzības. Cimdiem vajadzēja būt rokā … bet kas tad vasaras laikā nēsās cimdus.

Uzmanīgi viņš izceļ čaulīti no kārbiņas.

Cik nodevīga lietiņa! Cik sātaniski nodevīga lietiņa! Kas to varēja domāt, ka … Un kā gan viņš to varēja pazaudēt?

Viņš nedomā zaudēt laiku čaulītes tuvākai apskatīšanai. Pirkstu nospiedumus var apbrīnot mājās uz kafijas kannas. Neviens nezin labāk par viņu, cik dārga katra sekunde. Ir viena vienīga iespēja glābt savu ādu, un šo iespēju viņš izmantos.

Viņš saņem čaulīti aiz galiem pirkstos un stipri berž to gar svārku stērbeli. Viņš nezin, kas ir spektrālpalielinātājs … vai kā nu to tur sauc … Infrasarkanos starus arī viņš nepazīst. Bet domāt jau tā var: ja vara caurulīte noberzta, tad nekādi aparāti no tās vairs nekā neizdabūs.

Protams, ja vēlāk izrādīsies, ka uz šīs nolādētās patronas čaulītes vispār nav pirkstu nospiedumu, var rasties dažādas aizdomas. Tomēr labāk aizdomas nekā tieša apsūdzība.

Bet nu gan ir pēdējais laiks ķerties pie telefona vadiem. Mazliet pagrabināt un paklaudzināt. Uz ātru roku jāpagrabina un jāpaklaudzina būs. Bet iekāms pie tā ķerties, jānoliek savā vietā šī nolādētā vara caurulīte. Un vēl tā, lai — pasargi dievs — nepaliktu kādas jaunas, svaigākas un nodevīgākas pēdas. Tādas pēdas nedrīkst palikt nekādā gadījumā.

Vīrs satausta krūšu kabatā zīmuli, iebāž to čaulītes vaļējā galā un tad vēlreiz notīra. Turēdams čaulīti zīmuļa galā, viņš grib šo nodevīgo priekšmetu ielikt atpakaļ vatē, bet diemžēl pastieptā roka paliek pusceļā.

Kāds ieklepojas. Kāds ieklepojas tepat tuvumā, un šis smalkjūtīgais mājiens tā nobiedē vīru viņa slepenajā nodarbībā, it kā tam pie auss kāds būtu izšāvis.

Durvju ietvarā stāv jauns gara auguma gaišmatis. Tas ir tas pats jaunais cilvēks, kuram tobrīd vajadzēja runāt pie otra telefona aparāta. Bet viņa sejā ir tāda izteiksme, it kā viņš te būtu stāvējis vismaz minūti.

—   Tā jau es domāju, — klusu saka Erki Kitners. — Es domāju, ka jūs tā darīsiet, un jūs manas cerības nepievīlāt. Varbūt gribēsiet apgalvot, ka iedzimta kārtības sajūta jūs spieda šo mazo priekšmetiņu nospodrināt?

Ko viņš grib? Ko nu var gribēt, ja rokas trīc, plakstiņi raustās, piere kvēlo aiz pēkšņa asiņu pieplūduma. Bet kaut kas tak jāsaka.

—   Kārtības sajuta … tik tiešām … jā, — nostostās vīrs,"kuram roka vēl uz zīmuļa uzmauktā mazā, nespodrā čaulīte. — Kārtības labad, jā .. . lai nospodrinātu.

Un, būdams uzticīgs vecajiem paradumiem, viņš vēl piebilst:

—   Fakts, skaidrs kā diena.

BRĀLIS VALTERS BRAUC UZ MĀJĀM

Daudz pieredzējusi, nobružāta «Pobeda» ripo pa grantēto jūrmalas lielceļu. Ceļš līkumo pa kadiķiem pieaugušām ganībām vai iet gar labības laukiem, un braucējs, kas sēž blakus šoferim, vēro pļavu zaļumu, jūras zilgmi un gurkstošām sūnām klātā sila klusinātos pasteļtoņus ar tik jūsmīgu skatienu, it kā gribētu visu šo krāšņumu apkampt.

Valters Māvere no slimnīcas ir izrakstīts.

Valters Māvere brauc uz mājām.

Ripojiet ātrāk, riteņi! Cilvēks, kas ilgāku laiku bijis atrauts no siena smaržas un putnu balsīm, steidzas atpakaļ pie tām.

Divarpus mēnešus ir būts projām! Pa to laiku citi redzējuši pavasari un vasaru, pārdzīvojuši aizraujošus brīžus.

—   … un, kad Sindlijervē viss tika pārmeklēts un bisi neatrada, tikai sienā buku ādu saini, izmeklētājs sacīja, ka visapkārt ap to vietu, kur nošauta stirna, vajagot vēl labi krietni pārmeklēt, un mēs bijām par ceļvežiem, un Marduss pamanīja, kā dārza susurs nozūd koka dobumā, un gribēja redzēt, vai tur ir arī midzenis, un, iedomājieties, tur tā bise atradās, glīti ielikta brezenta pārvalkā, un citādi — kā jau medību bise, bet vienā stobrā bija vēl paslēpts šautenes stobrs. Itin viss bija vācu ražojums, laikam no okupācijas laikiem …

Tie, protams, ir Enns Sītams un no slimnīcas mājās braucošā jaunekļa brālis Marduss, kas, viens ar otru sacenzdamies, stāsta par saviem piedzīvojumiem. Viņi it nemaz nekļūdās savos pieņēmumos, ka nu gan Sindlijerves Jāgupa mēģinājumiem sevi mazgāt baltu ir jau tikpat kā darīts gals. Tā tas tiešām arī ir. Šautenes atrašana vīru salauza galīgi. Un viņa nemaz vairs Lapukilā nav. Sindlijerves Jāgupam pakaļ atbrauca mašīna. Viņam līdzi aizbrauca arī virsmežziņa palīga skolas biedrs.

—   Tad ir arī cilvēkam sirdsapziņa, — zēnu stāsta nobeigumā saka pie stūres sēdošais Lāneste: — Iznīcināt to, kas uzticēts tavai gādībai… — Un viņš labu brīdi drūmi klusē. Ne viņš, nedz arī pārējie braucēji vēl nezin, ka jēdziens «sirdsapziņa» uz Sindlijerves Jāgupu nekādā gadījumā nav attiecināms. Arī to viņi nezin, ka tur, kur šobrīd Jāgups atrodas, viņu jau pazīst zem cita vārda. Blakus Jāgupa vārdam aktā jau ierakstīts pavisam cits vārds. Okupācijas laikā asinīm aptraipīts vārds, kura īpašnieks, bīdamies no atbildības, to bija mainījis uz citu vārdu.

—   Ir gan pasaulē cilvēki… — saka drūmās domās iegrimis virsmežziņa palīgs Lāneste vairāk sev nekā citiem.

Bet mašīnas riteņi rit un rit tālāk.

Ceļš ienirst varenu ozolu birzī, lai drīz vien atkal iznirtu saulītē un pēc tam virzītos turp, kur šalc niedrājs.

Pavasarī te kūsāja dzīve. Trokšņainais zīriņu bars traucās gar krastu vārnai pa pēdām, klusās lagūnās pa dūņām rakņājās meža pīle un prīkšķe. Bet tilbītes ar savām sarkanajām, stīvajām kājām staigāja pa seklām lāmām, pūzdamas maigo, flautai līdzīgo dziesmu: «Tiu-liu, tiu-liu.»

Dzīve kūsā niedrājā arī tagad, tikai apslēptākā veidā. Ligzdas jau ir tukšas. Jaunie putni sper pirmos patstāvīgos soļus, mācās iepazīt plašo pasauli, taču šai ziņā jābūt piesardzīgiem.

—   Nebrauc tik ātri, — lūdz braucējs, kas izjūt dīvainu vēlēšanos apkampt visu, kas viņam pa labi un pa kreisi, priekšā un aiz muguras.

Telefona staba galā sēž peļu klijāns. Lepns, nekustīgs, balti lāsumoto krūti izriezis pret vēju. Visu redzošs kā tāds …

—  Kas notika ar to ērgli, kuru mežsarga Moskas medību suns uzgāja? — jautāja Valters Māvere.

Virsmežziņa palīgs tieši tobrīd nospiež signāla pogu. Paiet brītiņš, līdz viņš var atbildēt.

—   Nodevām galvenajai pārvaldei. Laikam izbāzīs.

—   Un otrs ērglis?

—   To vētra Vīdunā trieca pret krastu. Nekas pāri nepalika. Knābis un sauja spalvu.

—   Tātad tagad … arī te beigas, — nosaka it kā pats sev jauneklis, kas ilgi skatījies tikai palātas griestos. — Tātad arī te …

— Tā iznāca … ko tu darīsi. Kurš tad to gribēja.

Viņi abi aizņemti — viens ar stūri, otrs ar savām domām. Tādēļ viņi nepamana, ka uz pakaļējā sēdekļa divi puikas sākuši dīdīties. Lielākais, uzspiedis mazākajam uz mutes roku, rāda dūri.

Un, lūk, tepat jau ir muižas laiku kaļķakmens tilts, pienotavas kūpošais skurstenis, salīkusi Tidriku Līza ar vērmeļu saišķi padusē un beidzot mazā, dzeltenā mājiņa.

Skriešiem vien no šķūņa nāk paveca sieviete ar stipri sastrādātām rokām, un smaids, kas pamazām kļūst platāks, noslauka nogurumu no vēja appūstās sejas.

Daudz ko kāro redzēt cilvēks, kura soļus ilgi turējusi pinekļos niķelēta gulta un slimnīcas dārzs ar noputējušiem krūmiem. īpaši mājās, kur pazīstams katrs pagalma stūrītis. Pārpotēta ābele jau dzen gaišzaļas atvases, kāds nokrāsojis akas grodus sarkanus, divu bezdelīgu vietā kūts priekšā zibsnī vesela saime frakotu kāvu.

Paiet labs laiks, līdz Valters Māvere nokļūst mazā namiņa šaurajā dibenistabiņā.

Bet nu viņš ir tur, sēž pie galda un domīgi skatās fotoattēlos» kurus kādreiz bija piestiprinājuši pie sienas šīs mājas humoristi.

Tātad … beigas. Arī Ziemeļrietumigaunijā.

Viņš pabāž roku aiz plauktā saliktām grāmatām. Toreiz, kad viņu no šejienes aizveda, zilā klade atradās tur. Tur tā atrodas arī tagad.

Ne pirmo reizi viņam jāraksta šādas lakoniskas rindas. Ne jau pirmo reizi. Taču tik nomācoši tas senāk nav bijis.

Tātad .. . beigas. Vai kāds jebkad vēl redzēs pār Palutaguzes lielajiem mežiem varenā putna lepno lidojumu? Vai jebkad vēl uz Vīdunas ērgļa akmens apsēdīsies šīs vietas īstais saimnieks?

Švīkt, švīkt, švīkt — aizslīd zem pirkstiem lappuses. Švīkt, švīkt, švīkt.

Un tad Valtera Māveres sirds sāk pukstēt ar pārsitieniem. Tur, kur viņš bija nodomājis ierakstīt skumjo vēsti, kāds cits jau to ierakstījis. Tur ierakstītas vairākas ziņas. Tur atzīmēti datumi un laiks un vēl pielikti daži tādi fotoattēli, kas skatītājam liek vai gaisā lēkt.

Divi soļi — un Valters Māvere ir priekšistabā, kur jaunākais brālis Marduss jau ilgāku laiku izliekas, it kā viņš sakārtotu sabīdījušos grīdsegu.

— Ak, tu, draņķis tāds! Un mašīnā nevarēji muti atvērt! — kliedz vecākais brālis Valters, un tagad Mardusu glābj tikai ātra aizmukšana.

Krāsns mūrītī žāvēties ieliktā galoša nošvīkst bēgošajam Mardusam gar ausi.

Pasaules labākais meistars pārsteigumu sagādāšanā nometas pagalmā atvestajā siena ķirpā un aiz smiekliem rīstās kā negudrs. Ah, ah, ah! Vairāk viņš nespēj! Ka tā varētu reaģēt, par to satriecošu pārsteigumu meistars varēja tikai sapņot. Tas šķiet pārāk jauki, lai tam varētu ticēt.

Marduss negrib pieļaut, ka garastāvokli pacēlis īstenībā kaut kas cits.

Cilvēks, kas atvēzeniski sviež galošu, būs taču laikam pilnīgi vesels!

Kaut cik atžilbis, Marduss iezogas atpakaļ istabā. Ar tādu kā Lapukilas ķestera seju viņš nostājas vecākā brāļa priekšā un svētulīgi nogaužas:

— Mēs šodien iesim pēdējo reizi apraudzīt ērglēnu, bet tu jau gan laikam būsi no autobrauciena noguris …

Šoreiz galoša trāpa Mardusu mugurā, un par to viņš ir pilnīgi .sajūsmā.

ATVADAS

Kad līdz Sirbisārei atlika vēl tikai daži simti metru, ceļvedis atskatījās.

Viņam pa pēdām sekoja trīs ceļa biedri, visiem trim paduse pa mērenam mietam. Viņi nāca, gandrīz ne vārda nebilzdami, un, ja šur tur nebūtu sadzirdami sakaltušu viršu zariņu brikšķi vai arī ļodzīgās zemes virskārtas sēcošā nopūta, tad varētu domāt, ka pa bezgalīgo purvu slīd ēnas

—   Te varētu apstāties, — teica ceļvedis Marduss. — No šejienes var saredzēt ligzdas koku.

Viņi nometās uz ceļiem purva mirtēs.

Binokļa stiklos skaidri iezīmējās no sausiem, resniem zariem sakrautās ligzdas aplis. Bija saredzami arī uz ligzdas malām sanestie rūsganie priežu zari. Mazā Baltspalvja tur nebija.

Bet nu purva bridēju vidū bija vīrs, kas pazina ērgļu paražas. Viņš lēni virzīja binokli pār purva salas koku robotajām galotnēm. Viņš meklēja koku, kas spētu raudzīties pāri citiem kokiem. Šim meža milzim bija vajadzīgs klajš vainags un pašā galotnē kāds nokaltis zars, kuru labi varētu aptvert ar nagiem.

—  Redziet, kur viņš ir, — sacīja Valters Māvere. — No augstā egļu cekula mazliet pa kreisi. Un nedomājiet, ka viņš mūs neredz.

Mazais Baltspalvis tik tiešām viņus redzēja. Viņš sēdēja sava tēva sargposteņa kokā, uz tā paša zara, kurš glabāja daudzu viņa senču dziļās nagu pēdas. Pirms trim dienām viņš izdarīja pirmo lidojumu. Pirms trim dienām viņš izdarīja lidojumu, ko iezīmēja deviņu dzeltenkakla pelēnu nāve. Pēc tam viņš izdarīja vēl daudzus lidojumus. Vairums šo lidojumu gan nebija tik veiksmīgi, taču pamācoši tie bija visi.

Viņš tupēja sava tēva sargposteņa kokā nekustīgs kā akmens tēls un cieši skatījās, kā cilvēki gāja pie viņa ligzdas.

Šoreiz cilvēku bija vairāk, nekā mazais Baltspalvis jebkad bija redzējis. Viņš neprata skaitīt un nezināja, cik īsti to bija, bet katrā ziņā cilvēku bija vairāk, nekā viņš senāk bija redzējis.

Zem ligzdas koka Valters Māvere deva pēdējos rīkojumus:

— Jūs, zēni, iesiet gar purva malu. Noteikti kopā, ta, ka viņš pieradis jūs redzēt. Es mēģināšu taisnā virzienā piezagties, bet vīrs ,ar bisi metīs līkumu un aizslēpsies viņam aiz muguras.

Tad viņi nozuda.

Klajais purvs tagad izstaroja pa visu garo dienu uzsukto karstumu. Siltais gaiss virmodams pacēlās augšup, un jaunais ērglis, kura maigās pakauša spalvas šo kustību tūlīt reģistrēja, sajuta kārdinājumu iekļauties šajos virpuļos.

Viņš it kā nojauta, ka vasaras vidū šādās pirmsnegaisa stundās viņa vecāki mēdza padebešos draiski līksmoties. It kā viņam kāds to čukstētu ausi.

Bet, kā jau visi putni, kas tikko iemācījušies cilāt spārnus, arī mazais Baltspalvis sajuta lielu lepnumu par saviem sasniegumiem. Kaut gan iedzimtā atturība tam pretojās, mazais Baltspalvis savos slēptākajos dvēseles dziļumos tomēr alktin alka, lai viņu ievēro. Viņš no visas sirds vēlējās parādīt, ko tagad prot. Taču tūlīt apspieda vēlēšanos izplest savus milzu spārnus. Gar purva malu tuvojās divi labi pazīstami augumi. Jaunais meistars lidošanas mākslā nolēma pagaidīt, līdz viņi pienāk tuvāk.

Lai gan mazā Baltspalvja vērība galvenokārt bija vērsta turp, kur niedru josla kā ķēde norobežoja purva salu, tomēr viņš prata arī saskatīt, kas notiek citur. Viņš redzēja, kā pameža krūmos lēkājošais ceplītis pēkšņi sāka laisties garākos lidojumos. Čerr, čerr! — viņš izbīlī čerkstināja un pieplaka zemei. Jaunais ērglis redzēja, kā koku čipste slēpdamās piespiedās žākļainajam egles zaram, un gandrīz tai pašā brīdī viņš ieraudzīja nūju, kas griezdamās lidoja pret viņa sardzes koku.

Instinkts pateica priekšā mazajam Baltspalvim daudz ko noderīgu. Instinkts viņam tūlīt pateica, ka šī nūja nesasniegs viņa zaru. Bet instinkts pateica viņam arī citu. Instinkts deva viņam bargu pavēli bēgt, un Palutaguzes gaisa ķēniņu pēcnācējs tūlīt izpleta spārnus.

Bet mazais Baltspalvis vēl nebūt nedomāja aizlidot. Sākumā viņš lidinājās virs sardzes koka. Kavēdamies tikai mazliet augstāk par koka galotni, viņš gaisā iezīmēja spirālveidīgas līknes, tai pašā laikā pētīdams cilvēciskās būtnes, kas ar mietiem dauzīja pa koku stumbriem, mētaja čiekurus un taisīja tādu troksni, kādu viņš vēl nekad nebija dzirdējis.

Jau toreiz, kad no egles, kas auga blakus ligzdai, mazajam Baltspalvim priekšā nometa pirmo gaļas kluci, asins balss brīdinaja ērglēnu no barības nesējiem. Vēlāk šī balss kļuva klusāka. Uzticība, kas bija radusies pret mazā Baltspalvja gribu, atņēma tai skanīgumu un spēku. Tomēr pilnīgi no šīs balss viņš nekad nevarēja atbrīvoties. Tā eksistēja. Tā gaidīja savu stundu.

Tagad šī stunda bija pienākusi.

Baltspalvis netika gudrs, kāpēc cilvēki kliedz. Viņš nesaprata, ko nozīmē viņu kustības. Bet viņš tās uzņēma kā naida izpaudumu. To citādi nevarēja uzņemt. Visi šie saucieni, roku plaukšķināšana, gaisā švīkstošās nūjas bija raidītas pret viņu. Un, tiklīdz ērglis par to bija pilnīgi pārliecinājies, viņš uzņēma augstumu.

Divas" odzes bez galvām, kuras tika iemestas viņa ligzda, bija maldi. Peles bija maldi, žurkas bija maldi. Līdaka ar gļotaino asti bija maldi. Un divi truši bija pats lielākais malds. Uzticības priekškars šņirkstēdams plīsa un juka. Mazais Baltspalvis redzēja savu tēvu, veco Baltspalvi, kurš no liela augstuma neatlaidīgi aicināja viņu. Viņš augstu pār sevi redzēja savu māti Plakannadzi. Viņš tur redzēja visus dzīves gudros jūras ērgļus, kuri Palutaguzes neauglīgās zemes visapslēptākajos nostūros bija cēluši savus zaru cietokšņus, un tie visi aicināja viņu tur — augšup pie sevis. Viņš, pēdējais Baltspalvis, citādi nevarēja. Šim aicinājumam vajadzēja paklausīt.

—   Tagad viņš aizlidos, — teica viens zēns, kas stāvēja purva malā. — Tagad viņš domā, ka mēs … — Un viņa skaistās, meitenīgās skropstas nodevīgi ietrīsējās.

Valters Māvere aplika roku ap Enna kalsenajiem pleciem.

—   Nebēdājies. Par to tev vispār nav ko skumt. Tas jau labi, ka viņš tā domā. — Un viņa apskāviens kļuva vēl ciešāks.

Bet nedaudz tālāk otrs zēns joprojām svieda gaisā lazdu nūjas, un kāds vīrs pacēla pret debesīm bises stobru. Viņiem nebija iespējams mazajam Baltspalvim izstāstīt vistraģiskāko stāstu no zilās klades. Viņi nevarēja tam pastāstīt par bāreni ērglēnu, kurš Puhtulaidas rezervātā uzaudzis kā pieradināts. Viņi nevarēja tam pastāstīt, kā kaimiņciema ganuzēns ar koku nositis putnu, kurš jau bija sācis uzticēties cilvēkiem. Vienīgais, ko viņi varēja, tas bija radīt bailes no visiem cilvēkiem. Un to viņi arī darīja.

Mazais Baltspalvis cēlās arvien augstāk. Viņš cēlās, spārniem gandrīz nemaz nekustoties. Kā planieris, kas uzņem augstumu, viņš, zīmēdams spirāles, viegli svārstījās. Viņš bija 'atradis augšupejošo gaisa plūsmu un ļāvās tai.

Bet dziļi lejā viņam pakaļ noskatījās četri nesenie klaigātāji. Tagad viņi stāvēja pavisam nekustīgi. Ikviens domāja savu domu.

«Varbūt mums visiem dvēseles dziļumos slēpjas alkas pēc piedzīvojumiem, mežu sauciens, kas kā trīsas caurstrāvo mūsu rīcību.» Valters Māvere domāja par vārdiem, kurus viņš nesen bija izlasījis kadā gramatā.

«Un cik labi, ka tas jau agri sāk skanēt.» Vīram ar bisi plecā domu lidojums bija tuvāks zemei.

«Savādi zēni,» domāja vīrs ar bisi. «Dīvaini zeni. Nu ja … tagad putns lido, bet tas viss … negāja jau jums tik viegli. Un kādēļ viņi nenāca uz mežniecību par to pastāstīt…?»

Nez kāpēc virsmežziņa palīgam Lānestem ienāca prātā izspūrusī lapsa, kura dzelzs krātiņā grabinājās ar nagiem. Viņa kreisais lūpu kaktiņš noraustījās. Tā, lūk… tā, lūk, dažkārt notiek . ..

Zēns, kas vel arvien rokas spaidīja egles sakni, turējās no citiem mazliet nostāk. Viņam acīs riesās asaras — tādēļ.

«Ej, ej, ej …» viņš domāja. «Tagad ej un esi piesardzīgs. Es zinu, tu atgriezīsies šurp. Reiz tu noteikti atgriezīsies. Tas citādi nemaz nevar būt. Tas citādi nedrīkst būt.»

' Ceturtais no viņiem domāja skaņās. Tās spējas viņam jau bija sen, taču nekad vēl viņš tās nebija tik skaidri apjautis. Viss ap viņu, viņš pats, pat viņa domas saaudās skaņu audumā, ko viņš dzirdēja tik sāpīgi skaidri.

Tagad viņš dzirdēja bezgalīgā purva nomācošās skumjas, mākoņu klīšanu un saules svelmi. Viņš dzirdēja, kā krīt lietus lāses un kā knirkšķ saulē izkaltusī purva sūna. Viņš dzirdēja dīgstošas zāles daudzbalsīgos čukstus. Atkal un atkal visām šīm skaņām cauri vijās ērgļa spārnu lepnie vēzieni, atvadas un atkalredzēšanās.

Un vēl tur bija apņemšanās, ka reiz viņš to visu, visu, visu uzrakstīs notīs.

Bet mazais Baltspalvis, nu jau liels uzaudzis Baltspalvis, cēlās arvien augstāk un augstāk. Pēc brītiņa viņš jau izskatījās kā svītriņa.

Tad svītriņa kļuva par punktu, līdz izzuda arī tas.

SATURS

Satikšanās ……………..

Vecais Baltspalvis . . . Ciemošanās mežniecībā .

Zilā klade………………

Medības…………………

Enns nodrošina aizmuguri

Pa meža ceļu……………

Pāri purvam…………….

Ērgļu mājoklis …. Ērglēns paliek viens . .

Bada rēgs……………….

Vecā Baltspalvja nāve .

Gaļa, gaļa………………

Jauna diena…………….

Brālis Valters brauc uz majam Atvadas ………………………

2auna dabū galu . . .

Jaunais barības galds . . Svētkus nesvin ilgi . . . Divi zēni un piedevām suns Tallinas skroderis …. Negaidīts atradums . . . Ziņa sasniedz adresātu . . Pa mežu klaiņā kāds vīrs . Ērglēns vingrina spārnus . Cīņa par dzīvību …. Dambretes kauliņi …. Nāk prātā pagātne . . . Pirmais lidojums …. Lamatas

J a a n Rannap. VIIMANE VALGESULG Kirjastus «Eesti Raamat» Tallinn 1967

Ян Раннап. ПОСЛЕДНИЙ ИЗ РОДА БЕЛЫХ ПЕРЬЕВ Издательство «Лиесма». На латышском языке

Redaktore E. Marjutina. Māksi, redaktors H. Purviņš. Tehn. redaktore A. Pelikša. Korektore A. Giptere.

Nodota salikšanai 1969. g. 9. oktobrī. Parakstīta iespiešanai 1969. g. 1. decembrī. Tipogrāfijas krīta papīrs Nr. 1, formāts 60 X 84/16. 10,5 fiz. iespiedi.; 9,77 uzsk. iespiedi.; 10,12 izdevn. 1. Metiens 15 000 eks. Maksā 43 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīga, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 23075/B-2277. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Preses komitejas Poligrāfiskās rūpniecības pārvaldes 1. tipogrāfijā «Cīņa» Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40. Pašūt. Nr. 2102.

[1] domkalns — raksturīga vieta tartu centra. Tur sena klostera ekā atrodas universitātes bibliotēka. (Tulk.)

[2] «rahva hāāl» «tautas balss» (Tulk.).

[3] leni, mierīgi.

[3] meie Mats — mūsu Matss.

[4] pāhklipureja — riekstkodis. (Tulk.)

Content

Rannaps Jans Pēdējais Baltspatvis

SASTAPSANAS

VECAIS BALTSPALVIS

CIEMOŠANĀS M eŽniecĪbĀ

ZILĀ KLADE

MEDĪBAS

ENNS NODROŠINA AIZMUGURI

PA MEŽA CEĻU

PĀRI PURVAM

ĒRGĻU MĀJOKLIS

ĒRGLĒNS PALIEK VIENS

BADA RĒGS

VECĀ BALTSPALVJA nĀve

GAĻA, GAĻA

JAUNA DIENA

JAUNAIS BARĪBAS GALDS

SVĒTKUS NESVIN ILGI

DIVI ZĒNI UN PIEDEVĀM SUNS

TALLINAS SKRODERIS

NEGAIDĪTS ATRADUMS

ZIŅA SASNIEDZ ADRESĀTU

PA MEZU KLAIŅĀ KĀDS VIRS

ĒRGLĒNS VINGRINA SPĀRNUS

CĪŅA PAR DZĪVĪBU

DAMBRETES KAULIŅI

NĀK PRĀTĀ PAGĀTNE

PIRMAIS LIDOJUMS

BRĀLIS VALTERS BRAUC UZ MĀJĀM

ATVADAS

SATURS