Ādamsons Eriks

Stāsti par dzīvniekiem

Eriks Ādamsons

Stāsti par dzīvniekiem

kāda nepabeigta iecere

Savulaik ilustrētajā nedējas žurnālā «Atpūta» aiz romānu turpinājumiem un pasaules raibumu apskatiem reižu reizēm publicēti apraksti par dzīvo un nedzīvo dabu, par zvēriem, putniem vai ūdens dzīvniekiem. Dažkārt tās ir attiecīgu speciālistu populārzinātniskas apceres, citreiz rakstnieku vai dzejnieku poētiski tēlojumi ar ievītām atmiņu epizodēm. Tā arī 1939. gadā. Tur zem dažiem aprakstiem lasāms Ernesta BirzniekaUpīša vārds, par kādu novērotu ežu ģimeni sirsnīgi pastāstījis Jānis Plaudis (parakstīdamies ar pseidonīmu Ints Kursenieks), Jānis Sudrabkalns publicējis tēlainu apceri «Sveiciens pavasara cāļiem» — par pavasari un jauno putnu saimi. Šis raksts arī iespiests vienā no pavasara numuriem.

Bet mēnesi vēlāk gandrīz cits pēc cita parādās deviņi Ērika Ādamsona stāstījumi par Rīgas Zooloģiskā dārza dažādiem iemītniekiem — par lamu un tīģeriem, par lāču ģimeni un bizoņiem, par «jautrajiem palaidņiem» pērtiķēniem, par vairākiem ūdens dzīvniekiem — roņiem, ūdriem, dusmīgo krokodilu, kā arī par dažiem putniem.

Ēriks Ādamsons tai laikā jau pilnā mērā ieguvis talantīga, interesanta un savdabīga dzejnieka un prozaiķa vārdu. Ir iznākuši divi dzejoļu krājumi — «Sudrabs ugunī» (1932) un «Ģerboņi» (1937), viens noveļu krājums «Smalkās kaites» (1937), krājas darbi turpmākajām grāmatām. Cik tagad izdevies noskaidrot, arī šīs deviņas publikācijas ir kādas iecerētas grāmatas sākums.

Gan Ērika Adamsona dzejā, gan arī viņa prozā lielu vietu ieņem dažādi zvēru un putnu tēli, var pat teikt, ka tiem veltīta īpaša vērība un sirsnīga uzmanība. Lielum lielā daļā tie ir dzejnieka domu un pārdzīvojumu tēlaini nesēji un paudēji, bet citreiz tie ir pašas galvenās attiecīgā sacerējuma «personas». Viņa dzejā katrs savu dziesmu dzied: sesks, cauna un žagata, ods un govs, muša un papagailis un vēl citas «tā kunga radības», kā dzejnieks viņas visas apzīmējis. No tiem dzīvniekiem, kas aprakstīti Adamsona novelēs un stāstos, pats galvenais ir spītīgais ēzelītis Pantolilando (novelē «Lielais spītnieks»).

Kā rāda dažādas atzīmes Ērika Adamsona fonda materiālos J. Raiņa Literatūras un mākslas vēstures muzejā, dzīvnieku tēlus bijis iecerēts izmantot vairākos sižetos. Tāpat šeit uzzinām arī dažas dzejnieka domas un uzskatus par dzīvniekiem. Uz kādas lapiņas uzrakstīts: «Pret vecu dzīvnieku man tāda pat (vēl lielāka) cienība kā pret vecu cilvēku» (inv. № 1G8G09).

Aploksnē ar inventāra numuru 168524 atrodam burtnīcu, uz kuras vāka ar Adamsona roku uzrakstīts: «Materiāli dzīvnieku grāmatai.» Turpat uz atsevišķas lapas dots aprakstāmo dzīvnieku uzskaitījums:

«1) lama, 2) ūdri, 3) pīles, zoss, gulbis, 4) krokodils, 5) tīģeris, 6) pērtiķi, 7) ronis, 8) lācis, 9) begemots, 10) zilonis, 11) lauvas, 12) bizonis, 13) žirafe, 14) ķengurā, 15) papagailis, 16) sermulis vai sesks, pingvīns, 17) fazāni, 18) kamielis, 19) vilks, 20) strauss.» Aiz saraksta piezīme: «Tēlojumos mazu fabulu! 8 loksnes.»

Uz citas lapiņas turpat un arī burtnīcā dažu dzīvnieku īpašību raksturojumi, kā arī izraksti par šo tēmu no lasītām grāmatām, piemēram, no G. Flobēra romāna «Salambo» par lauvām (krievu valodā). Burtnīcā ir vēl piezīme: «So un to no Brēma, bet maz!» Diemžēl burtnīcā ir aizpildītas tikai divas lapas. Taču piezīmes par dzīvniekiem un putniem, kā arī par apkārtni, kur tie dažādās vietās uzturas, ir vēl vairākās Adamsona domu uzmetumu lapiņās, kas atrodas viņa fondā muzejā.

Acīmredzot «Atpūtā» iespiestie tēlojumi domāti iecerētajai grāmatai. Apcerēta gandrīz puse no paredzētās tematikas, un tēlojumi iesniegti publicēšanai gandrīz tādā secībā, kā autors tos atzīmējis sarakstā. Diemžēl par pārējiem iecerētajiem tēlojumiem nekādas liecības pagaidām nav izdevies atrast.

Ērika Adamsona daudzās piezīmes un ari jau publicētie darbi ar savu detalizēto vides un dzīvnieku izturēšanās attēlojumu rāda, ka autors grāmatas tapšanai rūpīgi gatavojies, centies visu iepazīt un izzināt sīki un pamatīgi.

Visās deviņas publikācijās izturēts izvēlētais žanrs — tēlojums ar mazu fabulu. Fabulas risinājumu palaikam veido dzīvnieku izturēšanās vai kāds notikums^ ar viņiem šajos nebrīves apstākļos. Ērika Adomsona spēcīgais raksturotāja talants katrā tēlojumā parāda kādu īpašu epizodi, kas atklāj gan dzīvnieku īpašības, gan viņu attieksmi pret zooloģiskā dārza kopējiem, izturēšanos pret publiku atkarībā no situācijas, kā arī citam pret citu. Lūk, skaistais un cēlais lama sadraudzējies ar savu kopēju Ādamu, labprāt ar to nebēdnīgi rotaļājas, pat cīkstas, bet piesardzīgi, lai nenodarītu draudzīgajam cilvēkam ļaunu.

Aizkustinošs ir mazais ronītis, kurš gandrīz nepārtraukti raud, jo arvien ir izsalcis, un apmierinās tikai tad, kad dabū saēsties svaigas reņģes.

Divu ņipru mazuļu piedzimšana un to dzīves pirmie mēneši veido tēlojuma «Laimīgā lāču māte Makdusja» fabulu. Kā skumjš pretstats ir situācija tīģeru mītnē, kur mazais tīģerēns diemžēl nespēj izdzīvot.

Un tā katrā tēlojumā ir kāds īpašs notikums, kuru autors vēl apvij un papildina ar dažādām vēsturiskām ziņām, teikām un nostāstiem. Šeit bagātīgi var izpausties Adamsona zināšanas, kas savāktas gan senos foliantos, gan jaunāku laiku grāmatās par dzīvnieku izturēšanos viņu īstajās dzīvesvietās. Tāpat varam secināt, ka rakstnieka vērojumi zooloģiskajā dārzā nav radušies, tur iegriežoties tikai kādu reizi vien, bet viņš ir vērojis dzīvniekus ilgāku laiku. Viss uzzinātais tiek ar izšķērdīgu tēlošanas prieku sniegts lasītājam un, tāpat kā Ērika Adamsona novelēs un stāstos, ar savu aizrautību aizved līdzi gan tālos senlaikos, gan daždažādās pasaules malās.

Rakstīdams par Aleksandra Čaka prozas grāmatu «Eņģelis aiz letes» (žurnāla «Daugava» 1935. gada 11. numurā), Ēriks Adamsons saka: «.. stāstnieku proza nereti ir cieta un auksta kā tumšpelēks granīts [..], turpretim dziesminieku proza ir kā peršu tepiķis un tur netrūkst krāšņu vārdu, jauku aprakstu, smalku noskaņu un neparastu izjūtu.» Sis vērtējums pilnā mērā attiecināms uz Adamsona paša novelēm un stāstiem un arī uz šīs grāmatas tēlojumiem. Tāds «peršu tepiķis» ir arī eksotiskās dabas tēlojums stāstiņā «Krokodili, kas neraud krokodilu asaras», tāpat arī vairākas citas vietas, kurām katrai ir savs īpatnējs ornaments un krāsu raksts. Tēlainajā vēstījumā autors ielicis diezgan daudz izziņas materiāla un katru reizi ievij to attiecīgajā vietā tik veikli un reizē asprātīgi, ka vēstījums nekur netiek atslābināts^

Ēriks Adamsons neko nav rakstījis, malā stāvēdams, bet gan arvien dziļi iejuzdamies attēlojamā notikumā. Tā arī šajos tēlojumos — šķiet, ka rakstnieks ik reizes pats būtu bijis kopā gan ar palaidnīgajiem pērtiķēniem, gan ar cēlo lamu, ar žiglajiem ūdrīšiem, laimīgo Makdusju un arī ar viņu tuvākiem un tālākiem ciltsbrāļiem ziemeļu tundrās un dienvidu džungļu biezokņos. Šais tēlojumos atklājas arī Ērika Adamsona daiļrades būtiska īpašība — viņa humānisms. Pretstatīdams attiecīgo zvēru un putnu dzīvi brīvībā un iesprostojumos, rakstnieks ik reizi uzsver ikkatrai dzīvai radībai nepieciešamo dabisko dzīves apstākļu priekšrocības.

Šie nedaudzie tēlojumi, kas tagad apvienoti grāmatā, lai būtu vēl viens solis Ērika Adamsona literārā mantojuma apguvē.

Skaidrīte Sirsone

LAMA

Liela aita — mazais kamielis

Vai jūs esat labi apskatījuši mūsu zvēru dārzā lamu? Nepārprotiet, es nedomāju Tibetas priesterus ar viņu augsto valdnieku dalailamu priekšgalā, bet gan to Jaunās Pasaules dīvaino radījumu, kas izskatās pēc lielas aitas un maza kamieļa, kam ir ļoti kupla un mīksta vilna un kas uz savas muguras var panest ne tikai jātnieku, bet arī pat 75 kilogramu smagas nastas. Lūk, viens no tiem kopš 1934. gada mīt arī pie mums, nopirkts no poļiem par 1500 zlotiem, vm, kā citkārt ēzelītis, ilgojas pēc savas kundzenes, kas diemžēl ir pārāk dārga. Tās tad nu arī ir viņa, kaut gan diezgan lielās, bet vienīgās bēdas, jo citādi, labi barots, apmīļots un kopts, viņš apmierināts pastaigājas zem priedēm savā ziemeļzemes varsarnīcas dārzā, ziņkārīgi lūkodamies apmeklētājos, un, kā šķiet, nemaz neilgojas pēc vareno Kordiljeru zāļainiem klajumiem. Bet, kad tuvojas viņa gādīgais kopējs Ādams savā zaļganā uniformā un iesaucas: «Lamuli!» — tas, stalti galvu pacēlis, skriešus tuvojas žogam un gar to priecīgs seko savam kopējam, līdz tas ienāk viņa aplokā. Tad sākas sasveicināšanās. Savu skaisto, melno purna galu lama tuvina kopēja degunam, un nav vairs šaubu, ka lama grib skūpstīties. Viņš loti mīl skūpstīties, bet, ja neizdodas, pāriet uz dažādām nebēdnībām, piemēram, saķer zobiem sava kopēja cepuri un žigli skrej projām, bet, kad kopējs lūdzas,_ cepuri atkal atdod. Dažreiz tomēr kopējs Ādams, ja ir sevišķi labā omā, negrib lūgties un pats grib saķert palaidni. Tad nu sākas ap priedēm traka skriešanās, kurā lama parāda lielu veiklību. Brīžam Ādams ieķeras lamas īsā, brūnā astē, kas izskatās kā vilnas kodeļa, vai biezajā, pelēkbaltajā vilnā, kura ir daudzkārt biezāka kā mūsu kuplākai aitai un kurā ieķērušās skujas, sūnas un čiekuri, bet lama tomēr izsprūk no viņa rokām un, ja beidzot tomēr vairs nevar izbēgt, pamet cepuri, kur pagadās, un nostājas cīņas gatavībā, jo lamam ļoti patīk ar savu kopēju lauzties. Tā ir visai jocīga cīņa — brīžam lama saķer zobiem Ādamu pie bikšu galiem vai svārku pogām, brīžam Ādams satver lamu aiz garajām, kustīgajām ausīm, brīžam abi saķērušies nogāžas augšpēdu, pie kam skatītājam top gluži baisi, ka tikai lielais lama nenospiež mazo Ādamu. Bet viņi viens otru labi pazīst un cīņa turpinājās tā, ka necieš ne viens, ne otrs. Dažreiz gan lamam liekas draudzīgā pretinieka uzbrukums par sīvu un tas mēģina iekost savam kopējam, bet tūliņ apkaunas vai arī saslejas uz pakaļkājām un, kad pavisam noskaišas, atsit atpakaļ galvu, atņirdz virslūpu un tā ērmoti it kā nospļaujas vai nošķaudās.

Lama ir arī ļoti ziņkārīgs un, kad ierodas aplokā kāds svešinieks, droši pienākdams

klāt, to rūpīgi no kājām līdz galvai apož, bet citādi pret ciemiņiem ir laipns un ļauj tiem apskatīt pat savu stalto mītni, kas smaržo pēc siena un ir ļoti tīra, jo pats iemītnieks arī ir liels tīrības ievērotājs.

Lama ir arī smalks gurmans, ēd aveņlapas, salātus, burkānus, bet no apmeklētājiem vēlas saņemt vēl lielākus gardumus, sevišķi biskvītus. Ja tos nedod, tad lama lepni paceļ savu galvu un, neskatīdamies vairs savām melnajām un spožajām, lielajām un izteiksmīgajām acīm apmeklētājos, brūno astes kodeļu papurinādams, pašapzinīgi aizsoļo no žoga projām un labāk laiza zarā iesprausto sāls gabalu kā piegriež vērību tādiem nesaprašiem vai skopuļiem.

Tālumā ierēcas lauva, iespiedzas pērtiķi vai ierunājas papagailis. Te un tur atskan cilvēku balsis, bet lama, gaišs un mierīgs kā neviens starp tiem, kas pār viņu valda, staigā zem priedēm vai kavējas savā mītnē. Un tie, kas kādreiz cilājuši vēstures grāmatas, šajā lamā lūkodamies, atcerēsies senus nostāstus par spāņu Jaunās Pasaules iekarotājiem, kas, sastapuši savos sirojumos milzīgus lamu barus, medījuši tos un izlietojuši tāpat, kā lapi izlieto ziemeļbriežus; tie atcerēsies arī nostāstus par peruāņiem, kas jau sirmā senatnē pieradinājuši lamas pie mājas, cirpuši tos un no vilnas gatavojuši audumus, ēduši viņu gaļu, slaukuši tos un upurējuši saviem bargajiem dieviem. Tie ir nostāsti par lamu dzimteni, par varenajiem Kordiljeriem, par auglīgajām Titikakas augstienēm Peru, teiksmainajā inku zelta un sudraba zemē.

LELAIS RAUDATAJS RONITIS DZIMMIJS

Mazais ronltis Džimmijs ir liels raudātājs, un, kad viņš, smiltis valstīdamies, paceļ galvu un te klusāk, te skaļāk ieraudas «ū-u, ū-u», viņš nebūt neizskatās, kā vecie roņi, pēc ūsainiem ķeizaru laikmeta prūšu majoriem, bet pēc pavisam mīlīga, cilvēku bērnam līdzīga radījuma, kura sirdi nomāc kādas nevienam neizdibināmas, bet grūtas sāpes. Džimmijs aizmiedz savas asarainās, melnās acis, kas tādējādi kļūst vēl mīlīgākas, un žēli skatās te līdzjūtīgajos apmeklētājos, te tuvākās apkārtnes maigi zaļajos lapu kokos, te savā akmens baseinā un raud, bet viņš neraud ne pēc mātes, ne arī pēc dzimtenes tīkamajiem un plašajiem ūdeņiem. Viņš arī nezina, kas ir varenās tālo okeānu straumes ar roņu ceļiem vai ledus kalnu salas ar roņu valstībām, jo viņš ir tikai dažus mēnešus vecs. Nē, viņš raud pēc reņģēm. Viņš varētu tās aprīt bezgala — vairāk, nekā tas viņam pašam nāktu par labu. Tagad viņam dod daiļa, gaišmataina kopēja, ar kuru viņš visai iedraudzējies, 60 reņģu dienā, trīs reizes pa 20, un tad ir tiešām prieks redzēt, ar kādu gardu muti un cik ātri — trim četriem kodieniem — viņš aprij sudrabainās zivtiņas. Protams, vislabāk viņš tās baudītu paša ķertas un dzīvas, bet kur lai tādas ņem, ja jau svaigas beigtas reņģes ne katrreiz vasarā viegli dabūjamas. Bet, kad viņu no Ainažiem, kur to šā gada 30. martā saķēra, atveduši zvēru dārzā, viņš bijis vēl pavisam pūkains un balts un tik nevarīgs, ka neprātis ēst. Tad zivis viņam mutē ieliktas pa gabaliņam un sniegta pavisam maza deva — līdz 10 reņģēm dienā.

Tagad ronltis aug itin brangi un, kad būs izaudzis, tad kļūs divreiz tik liels kā šobrīd un arī ēdīs divreiz vairāk.

Pēc ēšanas mazais, raudulīgais Džimmijs tomēr apmierinājās un, nogulies uz baseina malas, sāk sauļoties. Kaut gan ledu un ziemas sauli viņš mīl vairāk kā smiltis un vasaras sauli, vispirms viņš apsauļo savu melnpogaino muguru, kas pie galvas paliek pavisam melna, un brīžam baseinā pamērcē savas melnās ūsiņas. Tomēr drīz tam iegribas arī vēderu apsauļot. Viņš izstiepj un izpleš astes abas pleznas un laiski apveļas augšpēdu, tā ka nāk redzams apaļais un baltais, bet arī melnām pogām klātais vēders. Viņš pasnauž, klusu ieraudas, ar priekšējām pleznām pakasa galvu vai iesit sev pa sāniem, līdz beidzot to pievilina baseina svaigais, bāli zaļais ūdens. Apvārtījies smiltīs, viņš, kā jau ronis, neveikli, bet tomēr diezgan ātri uz vēdera aizstumj as līdz baseinam un ienirst tajā, parādīdams savu nepārspējamo peldēšanas mākslu. Un, kad nu viņš izbāž savu apaļo, slapjo un ūsaino galvu no

ūdens, tad tas vairs nav mazais gūsteknis, noraudājies Džimmijs, bet priecīgs bezgalīgo jūru pavalstnieks, kas, liekas, grib teikt tos pašus vārdus, kurus teicis angļu jūras klaidonis un apdziedātājs Džons Meisfīlds (Fr. Dziesmas tulkojumā):

— Man jādodas atkal uz jūru,

jo bēgošā paisuma rēka ir skanīgs un alkatains kliedziens,

ko nedzirdēt nava man spēka, un viss, ko es vēlos, ir vējaina diena,

baltu, slīdošu mākoņu paijas, viļņu šļakatu grīstis, dzītas putas un kliedzošas jūras kaijas.

LAIMĪGA LĀČU MĀTE MAKDUSJA

Saltā ziemas naktī uz 6. februāri Rīgas zvēru dārzam bija svarīgs un priecīgs notikums — pelēkajai lācenei Makdusjai piedzima divi dēli. jau laikus viņa no saviem gādniekiem un kopējiem saņēma sienu un pati iekārtoja sev ērtu migu ar iedobumu vidū. Tur viņa, neviena nelaizdama klāt un ne gar vienu nelikdamās zinis, nodevās noslēpumainai radīšanai un pēc dzemdībām ar lielu naidu izdzina no siltās migas ziemas salā pat savu vīru — Oņegas mežu tumšbrūno iemītnieku Mišku, ar kuru viņa līdz tam bija sadzīvojusi mierā un saderībā. Bet no tā laika saticība piesardzīgās mātes Makdusjas dēļ viņu starpā ir zudusi, tā ka tos vajadzēja pat atšķirt ar dzelzs žogu un Miškam celt īpašu mājokli, tik nikna ir Makdusja pret savu vīru. Bet tas ir tikai tādēļ, lai viņš, lielais tūļa un kārumnieks, netraucētu mazo dēlu audzināšanu, jo viņa, varbūt pamatoti, pārliecināta, ka vīrs šajā ziņā pilnīgs nesapraša.

Vienpadsmit nedēļas pēc radībām Makdusja slēpa mazuļus un iznāca no savas migas tikai īsu brīdi, lai paēstu.

Migas dziļumos bija dzirdauia mīlīga rūkoņa — Makdusja zīdīja savus dēlus un dūca šūpļa dziesmas — «lāča bērniem plakanām kājiņām», kā teikts mūsu tautas dziesmās. Arā puteņoja un šņāca priedes.

No tā laika Makdusja ir laimīga, ļoti laimīga.

Rūpēties par pārtiku arī nevajaga, salā viņa saņēma siltu tēju, bet tagad pienu, auzu tumi, pie kuras klāt zivju eļļa, kviešu maizi ar ievārījumu. Un sevišķi viņai garšo «žuļiki» — rupjkviešu maizītes ar rozīnēm. Kas ir brīvie kalni un meži, kas ir Karpati, viņas senču dzimtene, to viņa nezina, jo arī viņa dzimusi zvēru dārzā — Varšavā 1935. gadā.

Mēneši nāk un iet, sniegs zudis no zemes un priežu zariem, un mazie lācēni ātri un dūšīgi aug. Kad tie piedzimst, tad ir jūras cūciņu lielumā, akli un kaili. Bet nu, pēc triju mēnešu zīdīšanas, viņi jau krietni apvēlušies un prot visādus jokus, kad māte tos izlaiž pavasara omulīgā saulītē alas priekšā. To viņa gan dara ļoti uzmanīgi, jo nebūtu tai lielākas bēdas par tām, ja atņemtu dēlus vai tiem tiktu pāri darīts. Visu laiku viņa ari aizdomīgi skatās uz blakus nodalījumu, kur pastaigājas laizīdamies vīrs Miška. Tiklīdz mazuļi piečāpo tam pārāk tuvu, viņa brīdinādama iešņācās, un bērni tūlīt atgriežas pie mātes. Sākas mācības un rotaļas. Galvenais, mazie jāiemāca kāpelēt, un tam nolūkam teicami noder sprostu dzelzs stieņi un siets. Bet dēli, kā jau lāči, kas uz visu ko iedīdāmi, dara katrs savu un labāk plosa mīlīgo māti, kas, tiem iztapdama, gan mīksti noveļas

augšpēdu, gan Jauj kāpelēt pār sevi, gan pati tos ņurca, bet, protams, tik maigi, ka stiprie, garie nagi vairs nemaz nav jūtami. Brīžam abiem vēl tik neveiklajiem dēlēniem izdodas uzsēsties mātei jāteniski mugurā, un viņa lepni staigā ar tiem pa sava mājokļa pagalmu. Bet tad Makdusjai pēkšņi atkal šķiet skatītāju vai vīra izturēšanās aizdomīga. Viņa steidzīgi saņem zobiem vienu, tad otru dēlu aiz spranda un ienes alā. Drīz jau arī nāk kalpotājs ar gardām maizītēm un auzu tumi, salej to traukā un pasniedz Makdusjai. Kad viņa ar dēliem paēd, tā, sekodama vecam paradumam, abām ķepām skārda trauku saloka plakanu, bet, ja tajā ievēlies kāds no dēliem, tad, protams, tas netiek darīts. Alā ir vēl divas dzelzs ēdienu lādes, un dažreiz katrā no tām sēd pa dēlam.

Miškam ir vienkāršāka barība — lieli rupjmaizes gabali, kuriem viņš vispirms izēd mīkstumu un tad tikai ķeras pie garozas. Tas ir varens vīrs, un, kad viņš, izslējies visā dižumā, mēģina it veikli kāpt pāri augstajam dzelzs žogam pie Makdusjas, ierūcas vai staigā šurp un turp pa savu nodalījumu, tad tik kļūst saprotams, kādēļ lāci jau senos laikos daudzas tautas uzskatīja kā spēka un varas iemiesojumu. Tas tiešām ir grieķu meža dievietes Artemīdas stiprākais zvērs vai somu un lapu svētā būtne, kam cilvēku saprašana un divpadsmit vīru spēks. Lāča asinis ir skaitījušās par varoņu dzērienu. Arī mūsu lielais varonis ir cīnījies ar lāci, šo stipro un kāro meduslaizi un auzu lauku nobradātāju, kas vēl pirms astoņdesmit gadiem diezgan bieži bijis sastopams mūsu mežos.

Bet citādi Miška ir gluži labsirdīgs kārumnieks, kas, ieraudzīdams kādu savu apbrīnotāju, nekavēdamies izbāž caur spraugu dzelzs režģī iesmailo purnu un, to plati atvēris, gaida ciemkukuļus. Un tajā nereti tiek iemesti burkāni, biskvīti un cukurgraudi, ko pinkainais kārumnieks žigli sakož un norij. Bet, ja nekas netiek pasniegts, Miška laiza sava sprosta atslēgas, pastaigājas un brīžam paskatās abos dūšīgajos dēlēnos un viņu laimīgajā mātē Makdusjā, savā sievā, ar kuru tam diemžēl iznāk vairs tikai pikti sašņākties.

JAUTRIE PALAIDŅI

Pērtiķu huzāri un morīši

«Tam ķēniņam bija lieli kuģi jūrā, šie kuģi nāca pa trim gadiem vienreiz atpakaļ un pārveda zeltu un sudrabu, elevantu kaulus un ērmus, un pāvus.»

Tā lasām 1. Ķēniņu grāmatā par varenā valdnieka, dziesminieka un gudrības mācītāja Zālamana mīlestību ne tikai uz dārglietām, bet pat uz pērtiķiem.

Nezinu, vai piekrist arābiem, kas uzskata pērtiķi par velna un cilvēka krustojumu, vai misteram Darvinam, kas domāja drusku citādi; nezinu arī, vai piekrist ēģiptiešiem, kas izcirta pērtiķa tēlus porfīrā, vai indiešiem, kas Jauj pērtiķiem — šiem zaglēniem un jokdariem — apmesties pie altāriem un zeltītiem dievu tēliem, vai tiem budistu svētceļotājiem, kas dāvā šiem astainajiem radījumiem balta marmora tempļu mangrovju birzīs dažādus izmeklētus gardumus; nezinu beidzot, vai piekrist tam inženierim, kas uzskata cilvēku par velna un pērtiķa krustojumu, kas visus viņam patīkamos cilvēkus dēvē par pērtiķiem, tā izteikdams tiem savu atzinību, un, ja liek tāda cilvēka sievai pasveicināt vīru, tad saka:

— Pasveiciniet savu pērtiķi mājās!

Bet to varu apgalvot, ka kāda ļoti plaša pērtiķu pasuga — markati (jūras kaķi) — vispilnīgākā veidā izpauž nopietnu bezbēdību un bezbēdīgu nopietnību. Te es gribu runāt īpaši par huzāru pērtiķiem, kuri ar savām Nikolaja 1 laika vaigu bārdām tiešām atgādina huzārus, kādi tie redzami Ļermontova darbu ilustrācijās, un par morīšiem, kas ar savu melno seju un muguru līdzinās moriem, no kuru zemes tie arī nākuši. Jā, viņu dzimtene ir Āfrika, un nāk prātā, ka senajā Kartāgā tie dzīvoja tempļu ciprešu galotnēs un tika ziedoti Lunai. Bet arī ziemeļos, jūrnieku šurp atvesti, dāvināti zvēru dārzam un te pārkristīti jaunos vārdos — Monkijs, Ante, Cirītis —, kā mēs to paši varam pārliecināties, viņi jūtas itin omulīgi un ir piepaturējuši visus tos niķus un stiķus, ar kuriem viņi tik slaveni pie afrikāņiem. Piemēram, veiklību. Diemžēl tā viņiem būrī nav tik vajadzīga kā mūžamežā, kur var uzbrukt tīģeris un čūska, vai afrikāņu plantācijās, kad jāiet laupīt. Bet arī te tā lieti der, proti, apmeklētāju pasniegto gardumu satveršanai. Ir ļoti svarīgi ātrāk par citiem pieskriet pie dzelzs režģa un caur to izstiept labi tālu pretī savu mazo, garpirkstaino roku, kas jau visai ievingrināta šokolādes vai krējuma konfektes — šī jaukā, bet kuņģim tik kaitīgā kāruma — atbrīvošanai no raibā papīrīša, kas dažreiz arī ar ziņkārību apskatāms. Un kur tad vēl graciozā šūpošanās pie jumta pakārtās koka kapenēs, rāpšanās stabā kā Rīgas Umurkumura svētkos un lēkāšana pa dažādā augstumā novietotiem dēļiem! Var iedomāties, kādi savā dzimtenē tie ir meistariski laupītāji, kas bara (viņi arvien turas kopā barā) vectēva, šī pērtiķa konkistadora, vadībā izēd olīvu dārzus un kukurūzas laukus, lai pēc tam tikpat nemanot, kā atnākuši, pazustu. Ne velti sudānieši saka: «Ko mēs sējam, to pērtiķi pļauj.» Kas par to, ja, trakā skrējienā bēgot, kāds mimozas koka dzelonis kā adata ieduras papēdī, gan jau vēlāk pats vai biedri izvilks!

Sevišķu prieku kā tur, dienvidu saulē, tā te šiem pērtiķiem, protams, sagādā ēšana. Viņi ēd vīnogas, banānas, riekstus, tomātus, barankas, saules puķu sēklas. Saules puķu sēklu čaumalas te visnotaļ apklāj dzelzs būra grīdu. Un cik viegli tāds huzārs vai morītis pārkož rieksta cieto čaulu, izņem kodolu, apēd un čaulu nomet zemē! Viens aizrādījums — tas, ko ēd, vispirms jāapož, lai kas tas būtu. Labprāt viņi izdzer arī olas. Un, ja cita nekā nav un ir pārāk garlaicīgi, sāk viens otra spalvu pētīt un no tās rūpīgi izlasīt visu, kas tur nepiederas, kā smilšu graudiņus, maizes drupatas, dažādus netīrumus un atkritumus, lai to visu tūliņ atņirgtiem zobiem apēstu. Tā ir viņiem ļoti patīkama nodarbošanās, un liela, svētlaimīga pacietība piemīt ir tam, kas tīri, ir tam, kuru tīrī. Bet maldīgi domāt, ka tās būtu blusas vai utis, kas tiek meklētas, tādas markatiem nav. Drīzāk tad viņi ēd blaugznas, kurām sāļa piegarša. Tā ir tikai izklaidēšanās.

Te nu jāatzīmē vēl viena markatu īpašība. Viņi gan nav tik perversi kā daudzinātais paviāns, tomēr dažreiz arī tie izturas ar nepiedienīgu rīcību bezkaunīgi pret dāvanu pasniedzējiem. Ko lai dara! Siem palaidnīgajiem afrikāņiem piemīt pat bezkaunībās sava dabas bērna nevainība, un tādēļ apmeklētāji smiedamies tās augstsirdīgi piedod un, liekas, pat priecājas par tām.

Ja ilgāk ieskatās šajos astainajos radījumos, redzama raksturu un nodarbības dažādība. Viens ir mīlīgāks, otrs sirdīgāks, trešs jautrāks, ceturtais vienaldzīgāks; viens visu laiku ēd — gan aizliegtās konfektes, gan barankas, gan augļus, otrs lec nemitīgi uz vienas vietas un, ieraudzīdams savu attēlu ziemas mītnes logā, lec vēl nevaldāmāk uz tās pašas vietas, it kā būtu atradis sev pretdejotāju, trešais silda saulītē vēderu un kasās, tad iekožas savā astē, līdz beidzot sakampj galvu, it kā būtu lielas galvas sāpes, vai arī it kā kaut ko sevišķi gudru pārdomātu, ceturtais kārs uz greznošanos, spoguļojas un tin kādu kabatas lakatiņu ap pleciem, tā atdarinādams cilvēku izturēšanos, tāpat kā papagaiļi atdarina cilvēku valodu. Starp citu, Āfrikā pērtiķi ļoti labi saprotas ar papagaiļiem. Piektais uz rokām pārāk uzmanīgi staigā pa nelielo baseinu, augstu pacēlis asti un pakaļkājas, lai tās nesamērcētu, bet, ja tomēr nevar sevi noturēt līdzsvarā un iekrīt ūdenī, kā dzelts izlec no baseina, nopurinājās un atkal atkārto to pašu; tā ilgu laiku.

Bet visi viņi mīl sabiedrību, kur var izplūkties, patrenkāties, ieķerties viens otram astē un tā izšūpoties, vai arī cieši apkampties, kas viņiem ļoti patīk, un pat sabučoties.

Un, kad tā ieskatās šo pērtiķu sejās, liekas tiešām, ka visas šīs ēverģēlības darītas ar tādu kā nopietnību, tad var saprast, ka, nāvei tuvojoties, tie kļūst arvien maigāki, meklē atbalstu un palīdzību, un, ja cilvēks tam tādā brīdī pasniedz roku, viņš to pateicīgs, asaru pilnu skatu vairs neizlaiž no savām rokām līdz pēdējam elpas vilcienam.

Bet ko nu runāt par pēdējo elpas vilcienu tādā brīdī, kad lielajā būrī, kurā ievietoti arī Jaunās Pasaules zirnekļu un kapucīņu pērtiķi, valda kliegšana, spiegšana, lēkāšana, kāpelēšana, šūpošanās, kā jau pie jautriem palaidņiem — huzāriem un morīšiem.

TIGI, BENGO UN MAZAIS TĪĢERĒNS

Maija mēnesī Bengāles tīģerienei Tigi piedzima bērns, bet nebrīvībā tīģeriem mātes jūtas zūd, un tā arī Tigi neatzina savu bērnu. Dzimtenē — Indijā — viņa to rūpīgi noslēptu nepieietamā vietā starp bambusiem un, ja kāds to gribētu atņemt, cīnītos ar visu savu briesmīgo un vareno spēku. Bet te — dzelzs cietumā — nācās bērnu tai steidzīgi atņemt, lai māte to nesaplosītu un neapēstu. Un tad sākās mazā tīģerēna ciešanas. Vispirms vajadzēja sadabūt aukli. Atveda kādu kaķeni. Mazo tīģerēnu apvārtīja kaķa spalvās un segā, lai pieviltu kaķu māti, un tiešām — viņa, apodusi nabaga skaisti svītroto zvērēnu, pieņēma to un zīdīja līdz ar saviem kaķēniem. Bet tiem vajaga mazāk piena kā tīģerēnam, un pēdējam sāka aptrūkt barības. Nu vajadzēja meklēt jaunu aukli. Tāda drīz radās. Tā bija stalta, pelēksudrabaina dogu kuce Dollija, kas ar lielu maigumu un mātes mīlestību savām saprātīgajām acīm uzlūkoja nevarīgo tīģerēnu, nemaz nebrīnīdamās, ka viņai ir tik neparasts bērns. Jā, tas bija nevarīgs tīģerēns, nevarīgāks par viņas trīs

mēnešus vecajiem kucēniem. Viņam pat trūka spēka pazīst. Vajadzēja barot no pudeles, kā zīdaini. Tā viņš gulēja, rūpīgi apsegts, groziņā silti sakurinātā istabā, un pie viņa novietoja piedzīvojušu, ļoti gādīgu slimo kopēju, kas zvēru dārza direktora un muzeja pārzines uzraudzībā dienu un nakti to uzmanīja, baroja un mērīja tam temperatūru. Bet viņš ar katru stundu kļuva nevarīgāks un tikai šad un tad smalkā balsī žēli iebrēcās, gluži kā slims cilvēku bērns. Tika noturētas daudzas apspriedes, lai visu darītu tīģerēna glābšanai. Daži pat ieteica to atdot tīģeru mātei, bet citi pretojās. Viss velti. Tīģerēns sirds vājuma dēļ nomira.

Tā nu trīs gadus vecā Tigi ar Bengo, kas nopirkti Stokholmā kā gluži jauni tīģeri par 3000 latiem (pieaudzis tīģeris maksātu ap 5000 latu), mīt atkal divi vien savā dzelzs mājoklī. Viņi brīžam ieņurdas un baigi ierēcas, brīžam omulīgi valstās pa akmens grīdu un parotaļājas viens ar otru un brīžam mīkstām ķepām veikli skraida un lēkā pa mākslīgi darinātām klintīm un savām zelta acīm lūkojas pāri skatītājiem, vai nenāk kopējs ar gaļu. Viņi katrs apēd piecus kilogramus zirgu gaļas dienā. Tikai pirmdienās veselības labad tiem nekā nedod.

Kad nu tā uz viņiem noskatās, kā tie skraida, rēc un rij gaļu, aplaizīdami kaulus asām mēlēm, un, kad vēro viņu varenos un lokanos ķermeņus, nāk prātā, cik briesmīgi tie būtu brīvībā, līdzīgi citiem saviem brāļiem. Tā, piemēram, pagājušā gadu simtenī Kutkum-Sandrijas ielejā kādā paslēptuvē reiz mitinājusies tīģeriene, kas aprijusi visus pastniekus, kuri devušies dienesta darīšanās pa lielceļu tai garām. Tā viņa aprijusi piecpadsmit pastniekus, līdz galīgi pārtrūkusi pasta satiksme starp valsts centru un provincēm, un, kaut gan izsolīta augsta godalga, nevienam medniekam nav izdevies nikno zvēru nogalināt.

Izsalcis tīģeris nebīstas ne uguns, ne ūdens, un reiz Javas salā kāds tīģeris ielēcis pa jumtu mājiņā, kurā sēdējuši ap ugunskuru astoņi javāņi, nožņaudzis vienu no tiem un visu pārējo pārbiedēto javāņu acu priekšā savu upuri pa to pašu ceļu, pa kuru ienācis, aiznesis atkal projām. Tīģeris ir ļoti stiprs un spēj aiznest ne tikai cilvēku un briedi, bet arī zirgu un pat vērsi. Ēd viņš neticami daudz, dzerdams asinis un avotu vai upju ūdeni, un pēc bagātīgas maltītes krīt smagā miegā, pavadīdams dažreiz augu dienu it kā nesamaņā.

Visas šīs briesmīgās īpašības iedzimto, piemēram, indiešu, acīs to padarījušas par izcilu būtni, kura jāuzskata par svētu. Siāmieši vēl priekš septiņdesmit astoņdesmit gadiem lika izpildīt tīģerim pat soģa pienākumus. Ja par kādu noziegumu turēja aizdomās vairākas personas, bet pierādījumu trūka, tad šos nelaimīgos piesēja pie koka tādā vietā, kur mājo tīģeri, un tas, kuru tīģeris pirmo aprija, skaitījās par vainīgo, bet pārējos atbrīvoja.

Indiešu maharadžas vēl ne pārāk sen mēdza sarīkot tīģeru un apbruņotu ziloņu cīņas, bet arī šiem lielajiem dzīvniekiem ar saviem spēcīgajiem snuķiem un ilkņiem nācās grūti uzvarēt tīģeri.

Un tomēr šis briesmīgais zvērs var kļūt ļoti draudzīgs cilvēkiem un dzīvniekiem. Reiz kāds jauns tīģeris, kas ticis vests uz Angliju, ceļā tik sirsnīgi iedraudzējies ar kuģa galdnieku, ka pēdējais varējis tīģeri ne tikai glāstīt, bet arī sodīt, ja tas izrādījis kādu nepaklausību. Pēc divu gadu neredzēšanās tīģeris savu draugu tūliņ pazinis un kļuvis tik priecīgs, ka galdnieks nolēmis ieiet pie tā dzelzs būrī. Tīģeris bijis visai laipns un nepavisam negribējis atlaist savu draugu, kad tam vajadzējis doties projām, tā ka viņš pavadījis būrī veselas trīs stundas. Arī ar suni tīģeris kādreiz ļoti iedraudzējas un dalās ar to pat barībā.

Tādas domas nāk prātā, kad uzlūko Tigi un Bengo, šos «lielos kaķus», kā bērni saka — briesmīgos kaķus. Bet viņi savām nopietnajām zelta acīm, lokano ķermeni un dzeltenbrūno, melni svītraino ādu ir tik skaisti, ka nav jābrīnās, ja Heliogabals nereti tīģerus iejūdza savos ratos, kad gribēja tēlot Bakhu.

ŪDRĪŠI — JAUTRIE NIRĒJI

Skaistas ir mūsu dzimtās zemes upes, kas, nesdamas savus zilos vai sidrabainos ūdeņus, aizvijas liku loču pa dziļām, košiem lapu kokiem apaugušām gravām, pa šaurām ielejām, kuras ieslēdz birzīm klāti augstumi, pa kupla āboliņa pļavām, kurās ganās govis ar tādu mieru, it kā būtu ieguvušas debess svētlaimību, gar dažām palielām, bet vairāk gluži mazām un klusām piekrastu dārzu pilsētām! Skaistas ir šīs upes pavasara palos, kad to ūdeņi, cīnīdamies ar ledu, kāpj pār krastiem ar niknu rūkšanu, bet vēl skaistākas tad, kad zied krastu ievas un lazdas un piebārsta upes ziediem, izdvesdamas apskurbinošas smaršas. Un tāpat ne mazāk skaistas ir lielo upju daudzās un krāšņās pietekas — šīs vēžupītes, ziedupītes, dzirnavu upītes! Jauki irties pa šo upju vidu starp ziliem īrisiem, zeltainām purenēm, baltām ezerrozēm gar niedru un kalmju biezokņiem, kas līgojas un čaukst siltā vējā!

Jā, skaistas ir mūsu dzimtās zemes upes!

Cik brīnumlabi pie tām jūtas laivinieki ar ābolu, siena vai kartupeļu kravām un savas

nevainīgās kaislības pārņemtie makšķernieki!

Cik brīnumjauka mītne tajās ir līdakām, forelēm, vēžiem!

Un tur savās jautra nirēja un traka zivju mednieka gaitās dodas arī ūdri, kas mūsu upēs gan vairs nav sastopami tādā vairumā kā senos laikos.

Bet tiem trim ūdrīšiem — Sukām, Mūrim un Zurim, kas atrodas mūsu zvēru dārzā, nav tādu traku mednieku gaitu. Viņu mājoklis gan ir ērts un lepns — tur ir divas ar zāli izklātas sausas alas, ierīkotas tā, lai ūdrīšiem būtu jo patīkamas, un no šīm alām pa ūdeni pildītu iedobumu var ienirt pirmā — mazākā un lēzenākā — baseinā un otrā — lielākā un dziļākā, kas nirējiem par prieku savienoti ar zemūdens tuneli. Jā, nav jau peļami šie baseini ar alām un akmeņiem, pa kuriem var pastaigāt un pasildīties saulē! Bet vai tad te var uzglūnēt laupījumam un tad doties negantajās, bet varenajās zivju medībās, kad mēness spulgo kā jauns dālderis; pār ezeriem un upēm, un uzbrukt forelēm, līdakām, sapaliem un mazām, sidrabainām zivtiņām? Nē, te var nirt, rotaļāties, cik tīkas, bet tikai ne doties varenos sirojumos! Un nirst un rotaļājas Šuks, Žuris un Muris patiešām apbrīnojami!

No alas, piemēram, iznāk Šuks. Viņa brūnais kažoks ir gluži gluds un spīdīgs, jo tas vēl sauss. Tad Šuks savām mazajām, melnajām actiņām sāk vērīgi skatīties pāri baseiniem apmeklētājos, jo daži grib pasniegt burkānus. Veikli uz galvas viņš ielec ūdenī

un, acumirklī pārpeldējis visus sava mājokļa ūdeņus, izlec apmeklētāju acu priekšā no ūdens un mīlīgu skatienu gaida dāvanas. Kad kāds iesviež būrī burkānu, Suks to satver, iemet lielākā baseinā un tad pats ienirst — līdzīgi Ceilonas pērļu nirējiem — uzmeklēt dziļumā burkānu. Drīz tas ir atrasts, un to redz visi klātesošie, jo Šuks atkal parādās virs ūdens ar burkānu mutē un to stipriem zobiem ātri sakošļā ar tādu garšu, ka baltās ūsas kust vien, un pat apmeklētājiem saskrien siekalas mutē. Tad Šuks pateicīgi uzlūko savus smaidīgos apbrīnotājus, līdz tam ienāk prātā vēlreiz ienirt savos ūdeņos. Viņš ienirst un ilgi neparādās virs līmeņa, tik ilgi, ka kāds mazs puisēns žēli iesaucas: «Ūdlītis il notlītis!»

Dzirdēdami Šuķa ūdenī sacelto kņadu, no savām alām spožos, tumšbrūnos kažokos iznāk arī Zuris un Mūris. Brīdi viņi uzmanīgi novēro sava biedra ēverģēlības abos baseinos, tad nevar vairs valdīties un arī metas viens pēc otra uz galvas ūdenī. Nu sākas nevaldāmas ūdens rotaļas trijatā. Tie brīvi grozās, kā vien viņiem patīk, un, airēdami īsajām kājām un stūrēdami ar lunkano asti, peld gan uz priekšu, gan uz labo, gan kreiso pusi, gan uz augšu, gan uz leju un tad atkal uz priekšu, lai pēkšņi apgrieztos un peldētu atpakaļ. Brīžam visi peld uz viena, brīžam uz otra sāna, tad viens pēc otra apsviežas uz muguras ar vēderiem uz augšu. Brīžam Zuris peld zem Mura, bet Šuks virs Mura, brīžam otrādi. Brīžam visi pazūd viena baseina dibenā, lai pēc mirkļa parādītos virs ūdens otrā baseinā. Brīžam visi kūleņodami sajūk vienā jucekli, brīžam tie izšķiras, un viens iepeld vienā, otrs otrā baseinā, bet trešais izkāpj ārā un pastaigājas pa akmeņiem, visai žigli atkārtodams:

«Kur nu, kur nu, kur nu, kur nu, kur nu — kur nu nirt?»

Un tā šīs rotaļas gan vienatnē, gan divatā, gan trijatnē turpinājās tik ilgi, līdz sāk gribēties ēst, un tad ūdrīši uzkāpj uz akmeņiem un klaigā ātri un nepārtraukti:

«Kur nu, kur nu, kur nu, kur nu, kur nu — kur nu paliek reņģes?»

Protams, «kur nu nirt» un «kur nu paliek reņģes» viņi izsaka savā «ūdru valodā».

Reņģes drīz arī tiek atnestas, un, kad tās pasniedz ūdrīšiem, tie viens pēc otra paceļas stāvus un, saņemdami barību, sēd kā mācīti un rātni klēpju sunīši, kad tie izlūdzas konfekti vai citu kārumu.

Jā, gūstniecībā ūdrīšiem jāēd reņģes, ne foreles, vēži, ūdens žurkas, jaunas pīles, kas ir ūdru ēsma brīvībā, kad tie vai nu zilos Alpu ezeros, vai Bavārijas kalnu upēs, vai citu zemju upēs un dīķos nodarbojas ar mežonīgu zveju. Bet, lūkojoties 2urī, Murī un Sukā, grūti iedomāties, ka šie jautrie un žirgtie dzīvnieki ar tik mīlīgu skatienu varētu būt tik plēsīgi ūdens seski, kas iekožas lielajam lasim vēderā un skaistajai forelei mugurā un norij vesela dīķa zivis un pat ūdens putnus, pie tam ne ēšanas, bet uzjautrināšanās un slepkavošanas kāres dēļ.

Un šie trakie zivju bendes un varenie nirēji, kuru samta svārkus tā ciena ķīnieši, mongoļi un bavāri, šie plēsīgie Neptūna radījumi, kas tik brīnišķi redz, dzird un saož un ātrpcldēšanā pārspēj ikvienu zivi, ir arī tik saprātīgi, ka ļauj izmācīt sevi par paklausīgu zvejnieku un uz sava saimnieka rīkojumu lec jebkurā upē vai dīķī, lai no turienes pēc dažiem mirkļiem iznestu tādu zivi, kādu kungs vēlas, un noliktu to pie saimnieka kājām, tā parādīdami suņa uzticību. Bet kas tur par brīnumu! Ja jau cilvēks var izskolot savām vajadzībām par veiklu mednieku pat zebieksti un sesku, kādēļ tad ne par krietnu zvejnieku ūdri?

KROKODILI, KAS NERAUD KROKODILU ASARAS

Vai tās ir ķēniņu palmas? Nē, tās ir priedes. Vai tie ir baltziedainie mimozu krūmi? Nē, jasmīni. Un kas tad tur peld? Ūdens cūkas? Nē, bebri.

Un tomēr, ejot pa mūsu Rīgas zvēru dārzu zem priedēm gar jasmīnu krūmiem un bebru mājokli, nonākam pie baismīgā Dienvidamerikas krokodilu — aligatoru pāra, kas mājo rāpuļu mītnē.

Tā ir neparasta telpa. Tropu sauli tur atvieto liela elektriska spuldze, dienvidus karstumu krietni sakurināta krāsns, eksotiskā meža krāšņo floru divas uz sienas uzgleznotas palmas, Urugvajas upi baseins ar zaļganu ūdeni. Tajā, it kā izžuvušas upes dūņās, rāmi guļ abi bruņu plāksnēm klātie krokodili. Divi reizes nedēļā tie ēd, un ikreiz katrs dabū pa četriem kilogramiem zirgu gaļas vai tādā pašā daudzumā zivis. Tie guļ zem ūdens un tikai brīžam paceļ savas galvas, lai ieelpotu gaisu, iešņācās, pagrozās un pelēkām, it kā nedzīvām acīm paskatās nezināmā virzienā.

Nav labi smieties par gūstekņiem, bet tomēr, uzlūkojot šos abus ūdens nezvērus, pret paša gribu nāk prātā teiciens par «krokodilu asarām». Kā tas radies? Un kur? Kāds sakars šiem bruņotām zemūdens laivām līdzīgiem dieva radījumiem ar asarām, jo ne mūsu zvēru dārzā, ne arī pie Nīlas vai Paranas upes neviens nav redzējis, ka krokodili raudātu. Lūk, kāds.

Kā leģenda stāsta, faraonu Menasu reiz gribējuši saplosīt viņa paša medību suņi, un, lai no tiem izglābtos, valdnieks meties Merisa ezerā. Ezers bijis pārpilns krokodiliem, bet tie neizprotamā kārtā viņu nav aprijuši. Gluži otrādi — viens nezvērs to pat iznesis uz savas muguras otrā krastā. Tur tad, par godu savam glābējam, faraons Menass dibinājis pilsētu Krokodilopoli, tas ir, Krokodilopili.

No tā laika Senā Ēģiptē krokodili tikuši uzskatīti kā svētie un priesteri tos barojuši skaistām verdzenēm, trekniem, dzīviem liellopiem vai viņu cepešiem un dzirdījuši vecākiem vīniem. Tie tā pieraduši pie saviem devīgajiem kopējiem, ka, tiklīdz pēdējie pienākuši pie upes un mīlīgi saukuši viņus vārdā, aicinātie krokodili tūliņ izkāpuši no ūdens vai dūņām un atplestām, izlepušām rīklēm gaidījuši kārumus cilvēka vai lopa veidā. Ausīs šiem svētajiem, brangajiem krokodiliem ievērti zelta gredzeni un uz priekškājām uzkaltas zelta sprādzes, bet, kad kāds krokodils nomiris, tas ticis iebalzamēts pēc visiem augstajiem balzamēšanas likumiem, ievīstīts linu audeklā un guldīts greznās krokodilu kapenēs.

Kad nu šādam krokodilam pasniegts tāds

gauži iztrūcinājies upuris, svētais rāpulis katru reizi savādi ievaidējies. Priesteri apgalvoja, ka krokodils raud sirdssāpēs par savu upuri, ko viņš diemžēl, liedams asaras, tomēr pēc dažiem mirkjiem negausīgi aprija.

Krāšņas ir silto zemju upju piekrastes, kur mīt šie ūdens rīmas, kas seniem ēģiptiešiem bija visa svētā, bet mums drīzāk visa nešķīstā iemiesojums, krāšņas ir īpaši aligatoru dzimtenes — Paragvajas, Argentīnas un Kolumbijas upju piekrastes.

Tur cieši kopā savijas bezstumbru palmas, kuru lapas nāk ārā tieši no celma, savas garās lapas tur izpleš akmensriekstu palma, bet vareno lagūnu krastos, kur pastaigājas rožainie flamingo un baltie gārņi, paceļas taisnās stabu palmas, kas balstās uz gaisa saknēm. Tur aug cedrona koks iegareniem augļiem, lapačo koks, viss apklāts tumšsārtiem ziediem, peteribī koks, no kura gatavo dārgas mēbeles, kvebrači kolorādo koks, kas netrūd ne ūdenī, ne zemes virsū. No kokiem, uz kuriem izplaukst orhidejas un ap kuriem šur un tur apvijas posmainiem zariem kāpējpalmas, nokarājas pelēkas sūnu bārdas un liānu cilpas. Tajās šūpojas sarkanie bļauri un pļāpā sarkani un zaļi papagaiļi. Visapkārt, ziedu sulas nogaršodami, lidinās košie, daudzkrāsainām zvaigznītēm līdzīgie kolibriji. Maigās, bet visai kuplās papardes pašķir puma, kas vēro pelēkmelno bizamcūku un viņas pasarkanos sivēnus. Brīžam var pamanīt kādu zelta zaķi vai nabas cūku, un, lai cik necaurejams ir bezstumbru palmu biezoknis, tajā arvien atradīs ceļu boa un klaburčūska.

Un tur, aprijis kādu neuzmanīgāku kreoli vai metisi, smilšainā sēklī apmierināts atguļas varenais simts gadus vecais aligators un mierīgi ļauj, lai baltais gārnis nostājas tam uz muguras, bet putniņš zobu tīrītājs lai izknābā no viņa zobiem maltītes paliekas. Ilgi tā viņš guļ, tad sāk upes ūdeņos veikli peldēt un nirt un uzglūnēt jauniem upuriem — zivīm, mazākiem rāpuļiem, ūdens cūkām. Un, ja pienāktu pie krasta kamielis vai vērsis, viņš mēģinātu pasist to ar spēcīgo un baismīgo asti, iedzīt ūdenī un aprīt — un kaut ari tas būtu gudrais un viltīgais baltais cilvēks ar uguns ieroci rokā, kas sit viscietākās bruņas, jo krokodils, jau paskatoties tajos divos mūsu zvēru dārza lielajos Dienvidamerikas aligatoros, patiešām ir tas leviatāns, par kuru ījaba grāmatas 41. nodaļā stāv rakstīts:

«Lepni ir viņu bruņu zvīņi, cieti kā ar zieģeli kopā saspiesti.

Viņš šķauda ugunis, un viņa acis ir kā rīta blāzmas stari.

Viņa sirds ir cieta kā akmins un cieta kā apakšējs dzirnu akmins.

Viņa pavēderē asi kasīkļi, un kā ar ecēšiem viņš brauc pa dubļiem.

Viss, kas ir augsts, viņam nav nekas, viņš visu lepnu zvēru ķēniņš.»

ŪDENS PUTNI — LIELIE CEĻOTĀJI

Uz pilēm, uz meža pilēm! Taupāmais laiks beidzies.

Mednieki līksmi aplūko savas greznās bises, iztīri no tām eļļu, cilā skrošu makus un noglāsta uztrauktos zīdspalvainos putnu suņus.

Bet zvēru dārza zaļganajā dīķī, kas atrodas starp milzīgām un sīkākām priedēm un sarkanām ogām piebārstītiem lapu kokiem un kas ir pārdalīts ar drāšu režģi divās daļās, neviena mednieka netraucēti, mājo mūsu paugurgulbji un ziemeļu gulbji, meža pīles un lauči ar papjiem.

Lepni un daiļi ir paugurgulbji ar cēli izliekto, slaido kaklu un melno kupri, un sarkano knābi; tie peld kā baltas senlaiku ķēniņu laivas vasaras svētdienā.

Otrā dīķa nodalījumā mājo ziemeļu gulbji, īsāku kaklu un dzeltenu, bezkuprainu knābi. Viņi gan nav tik daiļi kā kuprainie gulbji, bet tiem balss brīžiem top visai labskanīga, tādēļ tos arī sauc par gulbjiem mūziķiem. Ir mirkļi, kad šī balss lidojuma laikā, kā daži vērīgāki islandieši izsakās, skan augsti pa-

debešos gan kā zvani, gan kā mežragi, gan kā bazūnes. Un, kad tālajos ceļojumos uz Tunisu vai Alžlru dažs ziemeļu gulbis iet bojā, tā žēlabas sniega klajumos atgādina bērinieku dziesmu.

Visskumjāks to liktenis ir spalvu mešanas laikā, kad šie varenie putni vairs nevar pacelties spārnos un viegli krīt par upuri medniekiem, kas kāro ne tikai gulbju cepeti, bet ari dārgās dūnas.

Šie ziemeļu gulbji ir tomēr veikli un droši — tie nebīstas pat ne no lieliem jūras ērgļiem un ar savas cilts radiniekiem ķildojas un kaujas, bet mātītei, kad tā sēž ligzdā, gādīgi nosēžas blakus un pūlas piedalīties perēšanā. Arī savus kopējus tic nereti iemīl, kaut gan diemžēl savu mīlestību izrāda tik skaļiem un spēcīgiem spārnu sitieniem, ka kopēji tiem nemaz nevar tuvoties.

Meža jeb mērca pīlē nav ne puse no tās dižciltības, kad tā — zaļganu galvu, pelēku muguru un platu dzeltenu knābi — ar zināmu mietpilsonisku, bet ļoti labsirdīgu omulību peld blakus gluži melnajiem laučiem pa duļķaino dīķi. Viņas mūžam cieš bezgalīgu izsalkumu un tādēļ to remdē ar visdažādāko barību, kampdamas dažādas lapiņas un saknītes, labības sēklas, ūdens zāles, tārpus, vardes, vai norij rupju smilti, mazus akmentiņus un gliemežus. Tad var iedomāties, cik laimīgas gan bija Senās Romas pīles, kuras romnieki mīlēja tāpat kā ķīnieši vai kā Odiseja uzticīgā sieva Penelope un ķeizars Kārlis Lielais zosis, un, lai tās būtu gardākas, pārbaroja līdzīgi baložiem un vistām.

Bet nelāga daba ir piļu tēviņiem, kas pēc skaļas mīlestības apliecināšanas, dīvaini peldot, spārnus sitot un brēcot, nesēž vis blakus mātītei ligzdā kā gulbis, tāpat nepalīdz perēt, kā to pingvīns mēdz darīt, kas, tiklīdz mātīte uz brīdi aiziet no olām projām, ieņem viņas vietu, bet gan sāk visai bezkaunīgi sekot citām mātītēm. Visnekautrīgāks šajā ziņā ir tā saucamais turku pīļu tēviņš, kas ir vislielākais palaidnieks, kauslis un mīlnieks pīļu sabiedrībā un kas vajā pat vistas un tītarienes, nebaidīdamies cīņas ne ar gaili, ne tītaru.

Pīlēni — dabīgi vai mākslīgi perēti (ir arī «mākslīgas mātes» — inkubatori) — tāpat ir ļoti ēdelīgi un jokaini, bet brīžam tiem no saules dūriena uznāk reibonis, un tad tie krīt augšpēdu. Dažreiz viņi saslimst ar plaušu karsoni un krustu vājumu.

Nabaga pīles, nabaga Babītes ezera, Lubānas klanu, Enguru pīles! Vanagi, lapsas, ūdri tās vajā, mednieks, līksmais mednieks tās vajā gan putnu suņiem, gan koka māņu pilēm, gan piezogoties vieglās laiviņās, un tā dažā veiksmīgā dienā nošauj līdz simts pīļu. Kvekši tās izdzen no niedrēm un kārkliem, no ašķiem un meldriem apaugušiem muklājiem, saķer ievainotās un pienes nošautās, kas mirstot apveļas ūdenī ar vēderu uz augšu.

Uz pīlēm, uz meža pīlēm!

Bet augstu pār šiem zvēru dārza gulbjiem, pīlēm, laučiem traucas pret vasaras sauli balta lidmašīna. Vai tāpat nepametīs savu ziemeļu dzimteni un skarbā rudenī nelidos uz karsto Ēģipti un Etiopiju arī gulbji, zosis un piles, lai pavasarī, kad jau ieradušies cīruļi un strazdi, atkal atgrieztos? Skaists ir brīva mežu gulbja ceļojums agrā pavasarī, kad ezerus vēl klāj ledus un tikai jūra un upes vaļā! Cēlo, balto kaklu gari izstiepis uz priekšu, viņš laižas dienu un gaišākā naktī, lai ātrāk nokļūtu pie mērķa, jo tīkami ir ziemeļu purvu ūdeņi vasarā, bet Nīlupes dūņas ziemā.

Āfrikas ezeru ūdeņi!

Ēģipte!

Kāda tā ir krāšņa putnu zeme!

Tur mirušo faraonu un dievu mājokļos, piramīdās, tempļu pīlāros un obeliskos apmetas melnie un baltie svētie ibisi, Goliāta gārņi, purpura, sidraba, zīda, nakts gārņi, marabū, Jordānas un Jerikas stārķi.

Tur grezni izrakstītās laivās priesteri svētajos ezeros reiz devās Izīdai nolemto zosu medībās.

Tur pār palmu mežiem uz Nīlas papirusu džungļiem lido piešu ķīvītes, bada dzeguzes, palmu dūjas, dzeltenie vanagi, lijas un baltgalvainie grifi, un tur rudeņos sarodas ir Lapzemes meža pīles, ir Zviedrijas purvu zosis, ir krāšņie, ķēnišķīgie gulbji.

BIZOŅI — KĀDREIZĒJIE PRĒRIJU VALDNIEKI

Mierīgi stāv pie paša dzelzs režģa savā zvēru dārza aplokā bizoņu bullis Jepis un govs Trīne — abi kopenhāgenieši — ar nu jau krietni paaugušo teļu, nopietni skatās apmeklētājos un tiem, kas pienāk tuvāk, uzpūš savu silto siena un āboliņa smaršas pārpilno elpu. Baismīgas ir viņu milzīgās, pinkainās galvas un acu skati, tie rūc kā lauvas, bet īstenībā ir rāmi kā avis.

Reiz bija senprūši, reiz bija varenie sumbri, no kuru ragiem darināja dzeramos kausus valdnieku dzīrēm, tā arī reiz bija sarkanādaino ciltis un viņu lepnums — prēriju karaļi bizoņi.

Tautas izmirst mēru laikos vai bada gados, un tās tiek izkautas ilgos karos — tā arī dzīvnieku sugas krīt par upuri sērgām vai nevaldāmiem medniekiem.

Tāds liktenis piemeklējis arī Ziemeļamerikas bizoņus.

16. un 17. gadu simtenī spāņu iekarotāji savos ceļojumu aprakstos stāsta, ka bizoņi apdzīvo milzu apgabalus no Atlantijas okeāna krastiem pār Alegārijas augstienēm līdz Misisipi upes prērijām, tas ir, vairāk kā

Visas Ziemeļamerikas cietzemes trešo daļu. Viņi ganījās, sadalījušies sīkākos pulciņos pa 50 vai 100, prērijās, kas pavasarī bija kā ziedu jūra un kur vasarā pūta tik sausi un karsti vēji, ka zāle un lapas sadega un augļi koku zaros izcepās, bet ziemā bargi puteņoja un gaudoja saltie ziemeļrietumu vēji — melnie blizardi. Tad nu arī bizoņi, gremodami savu bifeļu zāli, devās zosu gājienā ar barvedi priekšgalā jau jūlija mēnesī uz dienvidiem, lai pavasarī atkal atgrieztos ziemeļos, meklēja dzeramos ūdeņus un jaunas ganības. Dažs šajos gājienos pagura un pakrita, un garāmejošie bizoņi, lai atņemtu nevarīgajam biedram ciešanas, to ragiem nodūra. Reiz 2000 bizoņu liels bars nogrima purvā. Citreiz kādu baru pārsteidza ziema — smagie dzīvnieki, pagriezuši galvas pret ziemeļrietumu sniegputeni, devās pār kādu Minesotas ezeru, kuru klāja plāns ledus. Tas ielūza, un 100 bizoņu noslīka. Sarkanādaino ciltīs šis dzīvnieks no laika gala bija lielā godā — bizoņu galvaskausi noderēja vigvamu izrotāšanai, kara svētkos dejoja īpašu bizoņu deju, kāds slavens virsaitis, visu bālģīmju briesmas, saucās «Sēdošais Bizonis». Indiāņi gan medīja bizoņus, bet saprātīgi, un tie arvien vairāk piepildīja zemi, tā ka pagājušā gadu simteņa vidū prērijās mājoja ap 8 miljoni bizoņu. Bet tad sākās viņu izdeldēšana, un tas ir tāds posta un kauna darbs, kādu nepazīst pat baigā cilvēces vēsture.

Jau 19. gadu simteņa pirmā pusē jeņķi piekopa bizoņu medības un no 1820. līdz 1840. gadam nogalināja 6.52 275 bizoņus. Bet īstā

izkaušana sākās ar 1869. gadu, kad pabeidza celt Pacifika ekspreša līniju, kas savienoja Atlantijas okeānu ar Kluso okeānu. Dzelzceļš, pa kuru ieradās neskaitāmi baltie mednieki un dēku meklētāji, sadalīja bizoņus ziemeļniekos un dienvidniekos, un nereti vilcienam vajadzēja apstāties, kad pār sliedēm gāja pāri šo prērijas dzīvnieku bars. 1858. gadā kāda karavāna, kas devās no Misūri uz Meksiku, astoņas dienas brauca cauri nepārredzamiem bizoņu pulkiem.

Un tad tiem uzkrita baltie mednieki.

Viens pats slavenais «Bizoņu Bills» pulkvedis Kodijs 1867. un 1868. gadā 18 mēnešu laikā nogalinājis 4280 bizoņus.

Parasti mednieki, uguns ieročiem apbruņoti, iejāja bizoņu barā, nošāva vispirms bara vadītāju — bulli vai vecu govi — un tad vienu pēc otra pārējos, kas nekustēdamies un nepretodamies it kā apmāti stāv, saspiežas cieši kopā un skatās biszāļu dūmos. Izdevīgi tos bija arī pārsteigt pie dzeramām vietām, kad tie, steigdamies remdēt lielās slāpes, aizmirsa visu apkārtni. Retu reizi tie, īpaši veci, kādreiz jau ievainoti buļļi, pretojas un nodur ragiem savu vajātāju. Bet brīžam, kad mednieku vajāts bars aptver briesmas, to pārņem izbailes un tas sāk aulekšiem bēgt, nekā vairs neredzēdams un neaptverdams, un, ja gadās ceļā upe, tad tā tiek veikli pārpeldēta, bet, ja kāda aiza, tad viss baiļu pārņemtais bars sagāžas tajā un nositas. Neglābjami tāds tiek samīdīts, kas sastop šādu izbailēs auļojošu baru un nevar no tā izvairīties. Šādu gadījumu, kas gan par brīnumu beidzies labi, atstāsta T. Rūzvelts.

Rūzvelta brālis ar brālēnu gājuši pa garu prērijas pakalnu uz augšu, kad pēkšņi tie sadzirdējuši tālu, bet ātri pieaugošu, pērkonam līdzīgu rūkoņu. Kad viņi sasnieguši pakalna virsotni, atklājies baigs skats — pretim auļojuši milzīgi pārbiedētu bizoņu bari, kuriem bēgot pievienojušies citi, tā ka prērija atgādinājusi kara lauku, kam pāri dodas vadoņus un drosmi zaudējusi armija. Ko darīt? Abi ceļinieki sākuši kliegt, cik jaudas, un šaut ar ātro uguni. Kad vairāki bizoņi, ložu ķerti, pakrituši, citi metušies sāņus, un tā drīz vien milzīgajā barā izveidojušās divas ķīļveida spraugas, kuru vidū atradušies abi ceļinieki, kamēr katrā pusē viņiem auļojuši garām putām, putekļiem un sviedriem klātie, pinkainie dzīvnieki. Ceļinieki divkāršojuši uguni un kliedzienus un tā izglābušies, un, kad viss bars, zemei rībot, aizjoņojis, visapkārt palikuši tikai ievainotie un beigtie bizoņi. Vēlāk izrādījies, ka četru vai piecu kilometru atstatumā divi mednieki apšāvuši lielu skaitu bizoņu, kas bijis par cēloni pārējo bēgšanai.

Bet tas, ka bizonis tik viegli nomedījams, nenozīmē, ka viņam nebūtu gaiša saprāta. Kādā 1832. gadā izdotā grāmatā ir šāds nostāsts:

«Starp Prezano un Pestumu lielceļu uz abām Kalabrijām šķērso Seles upe, kas ziemu ļoti plaša un strauja. Priekš jaunā lielceļa dibināšanas pār šo straumi nebija ne tiltu, ne pārceltuves. Pieradināja kādu bizoni, kas pastnieku ar pasta somām katru nedēļu pārceltu pāri. Šis bizonis savu uzdevumu iemācījās tik labi, ka katru nedēļu noteiktā dienā un stundā, kad jāatjāj pastniekam, pameta ganības, ieradās pie upes, mierīgi ļāva uzkraut pasta somas un, ja nasta nebija pārāk smaga, ļāva sev sēsties mugurā arī pašam pastniekam. Bet, ja somas izrādījās pārāk piekrautas, tad pastnieku, kad tas gribēja kāpt mugurā, ar ragiem pagrūda sāņus, pārpeldēja upi, ļāva noņemt nastu un tad atkal atgriezās, lai pārceltu pašu pastnieku. Šo uzdevumu bizonis veica ilgi.»

Bet Kanādas un Savienoto Valstu mednieki šos dzīvniekus apšāva simtiem un tūkstošiem, un reiz no Uniona iorta šauts uz bizoņu baru pat ar lielgabalu. Indiāņi medīja bizoni, lai lietderīgi izlietotu visas dzīvnieka sastāvdaļas: gaļu ēšanai, ādu teltīm un laivām, ādas strēmeles virvēm, ragus dažādiem ikdienā lietojamiem priekšmetiem, sausos mēslus degvielām. Baltie mednieki turpretim bizoni medīja vai nu vienkārši izpriecas, vai tikai ādas dēļ, kamēr gaļu pameta. Kāds ceļotājs Bielonors ziņo, ka viņš saskaitījis uz nepilna četru akru zemes gabala 76 bizoņu maitas. Pulkvedis Dodžs raksta:

«1873. gada rudenī es jāju pa to pašu apgabalu, kuru apmeklēju gadu • iepriekš. Kur toreiz ganījās tūkstošiem bizoņu, tur tagad vāļājās neskaitāmas šī dzīvnieka maitas. Gaiss bija pārsātināts asām smakām, un nepārredzamais līdzenums, kur priekš gada ņudzēja dzīvnieku bari, bija pārvērties nāves tuksnesī.»

Tā neganti, bez kādas sajēgas neaprobežoti medīdami, baltie mednieki pāris desmit gadu laikā galīgi iznīcināja bizoņus, un līdz ar tiem badā apmira daudzas sarkanādaino ciltis. Ir pierādīts, ka no 1872. gada līdz 1874. gadam «bifeļu slakteri», kā paši amerikāņi dēvē bizoņu medniekus, nogalinājuši 3 678 730 bizoņus. Ziemeļos, kur 1870. gadā vēl mājoja pusotra miljona bizoņu, 1883. gadā bija sastopami vairs daži tūkstoši. Kanzas dienvidos, kur mājoja 4 miljoni, 1875. gadā klīda vairs tikai atsevišķi iztrūcināti pulciņi. Tagad Savienotās Valstīs un Kanādā bizoņi ir liels retums, bet prērijās līdz pašiem tumšzaļām eglēm klātiem kalniem, kuru aizās putodami un rūkdami gāžas ūdenskritumi, malu malās vēl ir redzamas dziļi iemītas takas. Pa tām vēl priekš septiņdesmit gadiem viens aiz otra jūdzēm ir gājuši 1000 kilogramu smagie bizoņi, bet nu šīs takas klāj, kā paliekas no seno prēriju valdnieku godības un posta laikiem, saules versmē izbālējuši, bet šakāļu un prēriju vilku neaizskarti bizoņu galvaskausi un ģindeņi.

KOMENTĀRI

Dalailama — libetiešu reliģijas lamaisma virspriesteris; šāds amats izveidojies 14. gadsimtā. 17. gs. dalailama kļūst arī par visas Tibetas laicīgo valdnieku.

Jaunā Pasaule — Amerikas kontinenta tēlains apzīmējums, pazīstams jau kopš 16. gs.

Gurmāns (fr. gourmand) — gardēdis, kārumnieks.

Džons Meisfīlds (John Maselicld, 1878—1967) — angļu dzejnieks, dramaturgs, esejists.

1. Ķēniņu grāmata — nostāstu apkopojums Vecajā derīl>ā. Pavisam tur uzņemtas četras (dažos izdevumos divas) Ķēniņu grāmatas, kas stāsta par Izraēla tautas vēsturi valdnieku Zaula, Dāvida, Zālamana u. c. laikā (no apmēram 1000. g. p. m. ē.) līdz Jeruzalemes izpostīšanai (586. g. p. m. ē.).

Porfīrs — granītam līdzīgs sarkanīgs iezis, kurā redzami dažāda krāsojuma kvarca, laukšpata un vizlas kristāli.

Mangrovi — mūžzaļi īsstumbru koki un krūmi tropisko zemju piekrastēs un upju grīvās, kuras applūdina paisums.

Markati — pērtiķi ar ieapaļu galvu, paīsu purnu, slaidiem locekļiem, garu asti, lieliem nokareniem vaigiem.

Kartāga — ievērojama feniķiešu kolonija, kas no 6. līdz 3. gs. p. m. ē. politiski un ekonomiski valdīja Vidusjūras rietumu daļā. Pilsēta Kartāga atradās nedaudz uz ziemeļieta no tagadējās Tunisas. 698. gadā to nopostīja arābi.

Luna — seno romiešu Mēness dieviete.

Javāņi — E. Adamsons tā nosaucis Javas salas iedzīvotājus.

Siāmieši — Siāmas iedzīvotāji.

Heliogabals — (204-—222) sākuma sīriešu Saules dieva priesteris, vēlāk Romas ķeizars (218—222). Valdījis ļoti varmācīgi. Pretoriāņiem saceļoties, ticis nonāvēts.

Ceilona — valsts Dienvidāzijā, tagadējā Srilanka.

Nīla — upe Āfrikas ziemeļaustrumos, lejastecē plūst cauri Ēģiptei.

Parana — viena no lielākajām upēm pasaulē, šķērso Brazīliju un Argentīnu.

Menass (arī: Menijs) — Ēģiptes faraons, valdījis 6. gs. p. m. ē.

Krokodilopole — Senās Ēģiptes pilsētas Šedctas (tagad Medinet-el-Fajuma) grieķiskais nosaukums. Tajā pielūgtais ūdens dievs tēlots ar kiokodila galvu. Krokodilus senie ēģiptieši uzskatījuši par laimes nesējiem un svētiem, tāpēc tos saudzēja, kopa un pēc nāves pat balzamēja.

Cedrons — mūžzaļš citrusaugu grupas krūms vai pazems koks ar lieliem augļiem.

Kvebrači (pareizi: kebračo) kolorado koks — lapu koks ar ļoti cietu koksni, apmēram 1,30 m diametrā. Pēc koksnes krāsas izšķir balto kebračo (Quebracho bianco) un salkano kebračo (Quebracho Colorado).

Kieoli — eiropiešu kolonizatoru pēcteči Latīņamerikā, galvenokārt cēlušies no spāniešiem.

Metiss — jauktenis, dzimis dažādām rasēm piederīgu cilvēku laulībā.

Leviatāns — bibelē Ijaha grāmatā minēts briesmīgs jūras nezvērs, kas atgādina krokodilu. Viņam dota vara valdīt arī pār cilvēkiem.

Ijaba grāmata — bībeles Vecajā deribā ievietota nostāstu grāmata.

Kārlis Lielais — franku valdnieks (742—814). 800. g. Romā kronēts par imperatoru.

Jordāna — upe Palestmā.

Jerika — seno kanaāniešu valdnieku pilsēta Jordānas upes lejastecē, tagadējā Jordānijā.

Izida — seno ēģiptiešu mīlestības un auglības dieviete.

Alegārijas (pareizi: Alegānijas) augstienes — kalnu grēda starp Atlantijas okeānu un Misisipi upi.

Blizardi — pēkšņas un postošas sniega vētras Kanādā un ASV ziemeļos.

Minesota — štats ASV ziemeļu daļā.

Pacifika ekspreša līnija — dzelzceļa līnija, kas savieno Kluso un Atlantijas okeānu. Par Pacifiku reizēm dēvē Kluso okeānu.

Misūri — upe ASV, rodas Klinšu kalnos, ieplūst Meksikas līcī.

Rūzvelts Teodors — amerikāņu politiķis un publicists (1858—1919), arī ASV prezidents (1901—1904).

Kanza (pareizi: Kanzasa) — štats ASV centrālajā daļā.

Kāda nepabeigta iecere…………………………………….. 3

Lama…………………………………………………………… 9

Lielais raudātājs ronītis Džimmijs . . 13

Laimīgā lāču māte Makdusja . . 17

Jautrie palaidņi……………………………………………. 22

Tigi, Bongo un mazais tīģerēns … 28

ūdrīši — jautrie nirēji……………………………………. 33

Krokodili, kas neraud krokodilu asaras 39

Ūdens putni — lielie ceļotāji … 44

Bizoņi — kādreizējie prēriju valdnieki 49

Komentāri…………………………………………………… 56

Зрикс Адамсоис РАССКАЗЫ О ЖИВОТНЫХ

Серия «Малая библиотека литературного наследия» Рига «Лиесма» 1984 На латышском языке К публикации подготовила С. Сирсоне Художник М. Рикмане

MB № 4202

Ēriks Ādamsons

STĀSTI PAR DZĪVNIEKIEM

Redaktore D. Ru7.a Mākslinieciskā redaktore M. Dragūne Tehniskā redaktore V. Ruskule Korektore L. Smilga

Nodota salikSanai 20.07.83. Parakstīta iespiešanai 16.12.83. JT 0128B. Formāts 70 X 90/32. Ofseta papīrs № 1. Baltikas garnitūra. Augstspiedums. 2,34 uzsk. iespiedi.; 3,73 uzsk. krāsu nov.; 1,80 izdevu. I. Metiens 25 000 eks. Pasut. № I31C-4. Cena 20 kap. Izdevniecība «Liesma», 22G047 Rigā, Padomju bulv. 24. Izdevn. № 28/ 31G67/Klm-336. Iespiesta Latvijas PSK Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Cīna», 220011 Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40.

Adamsons E.

Ad 156 Stāsti par dzīvniekiem / Publ. sagat., priekšv. un koment. sarakst. S. Sirsone; II. M. Rikmane. — R.: Liesma, 1984. — 59 lpp., il. — (Lit. mantojuma mazā b-ka)

Grāmatā pirmn reizi apkopoti periodikā pulilicčtie E. Ādamsona (1007—1946) slasliņi par dažādiem Rīgas Zooloģiskā darza iemītniekiem — roni. ūdri, ziloni un citiem dzīvniekiem.

„ 4702340200—28

A MU01(11)—84 26 84 84 L7

Sērija «LITERĀRĀ MANTOJUMA MAZA BIBLIOTĒKA» tiek Izdota kopš 1076. gada. Tajā iekļauti kultūrvēsturē nozīmīgi darbi, kuri nav publicēti vai ir publicēti Jotl sen.

Sajā sērijā iznākušas grāmatas:

M. Kaudzīte «BROKLENAJS»

V. Jākobsons «TĀLUMU GĀJIENS»

E. Veidenbaums «BRĪVĪBAS CELAJAIS GARS»

Satīras almanahi «DUNDURI»

E. Bārda «ZEMES DĒLS»

A. Caks «DEBESU DĀVANA»

J. Dievkociņš «AK, DIBINĀSIM SEV DZIMTENI!»

A. Aiunāns «ZOBGAĻA SVEICINĀJUMS»

A. Pumpurs «TĒVIJA»

J. Aiunāns «DZIESMIŅAS» I

J. Aiunāns «DZIESMIŅAS» II

E. Roziņš «MILICI»

K. Barons «MAZS AVOTS KALNA CEĻAS»

1984. gadā šajā sērijā vēl Iznāk K. Strāla «VĀLODZES BALSS»

Turpmāk plānotie izdevumi: J. Poruka humoristiska un satīriskā proza, J. Raiņa un P. Stučkas «MAZIE PUNDURI» u. <%

Content

Ādamsons Eriks Stāsti par dzīvniekiem

kāda nepabeigta iecere

LAMA

LELAIS RAUDATAJS RONITIS DZIMMIJS

LAIMĪGA LĀČU MĀTE MAKDUSJA

JAUTRIE PALAIDŅI

TIGI, BENGO UN MAZAIS TĪĢERĒNS

ŪDRĪŠI — JAUTRIE NIRĒJI

KROKODILI, KAS NERAUD KROKODILU ASARAS

ŪDENS PUTNI — LIELIE CEĻOTĀJI

BIZOŅI — KĀDREIZĒJIE PRĒRIJU VALDNIEKI

KOMENTĀRI

Kāda nepabeigta iecere…………………………………….. 3