Plotnieks Uldis

Ūdeņi aicina

Sastādītājs Uldis Plotnieks

Ūdeņi aicina

.

ULDIS PLOTNIEKS. ŪDEŅI AICINA

Stāsti no makšķernieka piezīmju bloknota

Ūdeņi! Tie mani aicinājuši vienmēr — gan pavasara palu laikā, gan vasaras svelmē, gan rudens lietavās, gan ziemas bargajā aukstumā.

Ne lomu dēļ saklausu ūdeņu aicinājumu, nē, tā ir atpūta, iepazīšanās ar dabas krāšņumu, kas vilināt vilina, kā arī tikšanās ar dažādiem ļaudīm.

Ūdeņi aicina! Kas iemīļojis ūdeņus, tas vienmēr saklausīs šo aicinājumu, tas bez ūdeņiem nespēs dzīvot.

ZIEDULĪČA NEZVĒRS

Ar makšķeri un makšķerniekiem iepazinos, kad man apritēja desmit gadu. Tēvs spiningoja. Kaimiņos dzīvoja pavecs labsirdīgs kurpnieks, pie kura gāju ciemos un labprāt klausījos makšķernieku stāstus. Mana skolas biedra krusttēvs katru brīvu brīdi pavadīja pie upes. Un tēva paziņas arī bija makšķernieki.

Man pašam makšķerēšana nelikās saistoša, bet, kad izvilku pirmo raudu, tūlīt «saslimu». Un līdz šai dienai no makšķerēšanas «slimības» mani nav neviens izārstējis. Bērnībā to mēģināja māte, pēc tam sieva un sievasmāte. Taču visi pūliņi izrādījās veltīgi...

Bija man gadu divpadsmit, kad ar makšķeri pār plecu sāku staigāt gar upmalu. Toreiz tā bija pavisam vienkārša makšķere. Upmalā nogriezts un izžāvēts lazdas kāts ar desmitā numura melnā spolīšu diega auklu un paša gatavotiem svariņiem no svina. Vislielākās grūtības bija ar āķiem. Tādiem niekiem māte neparko negribēja dot naudu. Katrs āķis toreiz bija zelta vērts, un, ja vienu pazaudēju, jutos pavisam nelaimīgs.

Manu makšķerēšanas gaitu sākumā dzimtajā pilsētiņā izplatījās nostāsts, ka Ziedulīcī (līča īsto nosaukumu esmu aizmirsis) dzīvojot īsts nezvērs. Daži teica, ka tā esot līdaka, vismaz divdesmit mārciņu smaga (toreiz makšķernieki zivju svaru aprēķināja mārciņās, nevis kilogramos). Citi sprieda, ka nezvērs esot sams vai neparasti liela karpa.

Redzējis zivi nebija neviens, tomēr runāja, ka tai esot trīs plaukstu platas spuras un mute gandrīz vai slaucenes apjomā.

Zināms pamats šiem nostāstiem bija. Līcī patiešām mājoja krietni liela zivs, kas sarāva makšķeru auklas.

Neuzmanīgi iemestu ēsmu zivs pat neaizskāra, tāpat tai nekārojās spininga vizulis.

Kādu ritu, nebildis ne vārda, ar paša gatavoto priedes šķeistu pār plecu steidzos uz Ziedullci un sapņoju, ka izvilkšu lielo zivi.

Austošo sauli aizsedza miglas plēnes. Krastā, pār ūdeni noliekušies, zvilnēja koki, bet dziļajā dzelmē zarotās muguras slēpa melnās siekstas, samirkušas un no-glumējušas. Atvars kā stāva siena sākās pie paša krasta.

Uz brūnā kaltā āķa uzliku vairākus kustīgus tārpus. Pastūmu pludiņu augstāk un tad makšķeri ar kārdinošo ēsmu iemetu ūdeni. Gaidījņ, bet neviena zivs tārpus neaiztika.

Izcēlu makšķeri un iemetu mazliet tālāk. Atkal tas pats — pludiņš nekustīgi gulēja virs ūdens.

Varbūt bija pagājusi stunda, varbūt vairāk. Apnicīgā gaidīšana kaitināja, tomēr es pacietīgi «audzināju» raksturu.

Negaidot pludiņš viegli sašūpojās... Ja nu nezvērs pieķēries? Uztraukumā notirpa rokas. Pludiņš grima dziļāk un dziļāk. Noskaitīju līdz pieci un gribēju zivi celt krastā, bet nekas neiznāca. Zivs bija spēcīga, tā pielieca kātu līdz ūdenim un nepiekāpīgi peldēja dzijumā. Izmisīgi satvēru makšķeri abām rokām un vilku uz savu pusi.

Ar troksni nolūza makšķeres smaile, iekrita ūdenī, un tajā pašā brīdī no dzelmes iznira pludiņš. Aukla pie svariņa bija kā ar nazi nogriezta. Šoreiz par zaudēto āķi nebēdāju. Priecājos, ka tagad ari es varēšu piedalīties makšķernieku sarunās par Ziedulīča nezvēru.

Stāstīju, ka zivs atspruka pie paša krasta un ka tā bija ar milzīgām, atplestām žaunām un platu, zobainu muti.

Drīz vien pats saviem stāstiem sāku ticēt, lai gan zināju, ka tajos patiesības nav.

Vispatīkamākais bija, kad pieaugušie mani uzklausīja un vēl pārjautāja, kāda ēsma lietota, kāda numura āķis bijis. Visi atzina, ka ar diegu neesot makšķerēšana. Tēva draugs uzdāvināja man lietotu «tanku» (tāds tolaik bija makšķeru auklas nosaukums), bet skolas biedra krusttēvs — paša gatavotu trauku dzīvo ēsmas zivtiņu uzglabāšanai. Šī dāvana saglabājusies vēl līdz šodienai, un, kad eju makšķerēt, bieži vien atceros viņa padomus.

Stāsts par Ziedulīča nezvēru beidzās pēc desmit gadiem. Atvaļinājuma laikā nokļuvu dzimtajā pusē. Atcerējos Ziedulīci, atcerējos senos nostāstus un, kad atausa rīts, pa bērnības takām soļoju uz upi.

Kā senāk, līcis gulēja rāms, ziedošo pļavu un krūmu ieskauts. Primitīvās zēnu dienu makšķeres vietā man bija īss, tumši zaļš niedres kāts, tieva, stipra aukla ar pietiekamu rezervi spolē, mazs, melns pludiņš (gaišā laikā nemīlu pludiņus ar sarkani krāsotu virsmu) un ass vienzara āķis.

Aizvēru āķi mailei aiz lūpas. Iemetu ēsmu aiz lēpju puduriem. Ar spēcīgu rāvienu maili paķēra kilogramu smaga līdaka. Izvilku vēl pāris pamatīgu asaru, un tad nevienu vairs neinteresēja kārdinošais kumoss.

Pagāju uz priekšu. Atvars pletās kā plats, garš spogulis ar mākoņu un krastmalas krūmu atblāzmu. Sāka smidzināt sīks lietiņš.

Kur dzelmē ieplūstošā straume kļuva rāmāka, Jāvu ēsmas zivtiņai slīdēt dziļāk un dziļāk, reizēm aizturot tās peldējumu.

Pēkšņi pludiņš stāvus «ieskrēja» dzelmē. No spoles ātri šķetinājās aukla. Piecirtu pēc visiem noteikumiem un liku lietā savu pieredzi.

Ciņa ieilga. Zivs izrādījās spēcīgāka, nekā es domāju. Dažbrīd peldējums bija viegls, elastīga spēka pilns, dažbrīd likās, ka āķis ieķēries siekstā un nekust no vietas. Zivs pretojās īpatnēji, neparasti. Un tad man ienāca prātā senie nostāsti par Ziedulīča nezvēru...

Beidzot zivs padevās. Ūdeni veidojās plati loki. Ieraudzīju tumšu muguru ar pavisam tumšām, šķērseniskām svītrām. Platas, sarkanas spuras. Izliekts kumbrs. Tas bija milzīgs asaris, kādu nekad vairāk neesmu izvilcis.

Zivs spārdījās zālē, izpletusi kaulaino muguras spuru kā vēdekli. Kad asaris nomierinājās, spēcīgajā mutē atradu vairākus norautus āķus.

Darbodamies gar zivi, nemanīju pāri pļavas stūrim nākam vīru ar spieķi vienā un makšķeri otrā rokā. Ieraudzīju viņu tikai tad, kad atskanēja kaut kad dzirdēts bass:

— Vēl viens Ziedulīča nezvērs!

Tas taču bija vecais kurpnieks, pavisam salīcis, baltiem matiem, bet makšķeri pār plecu.

— Tēvoci Robert! — pielēcu kājās.

Bet viņš mani nepazina. Kad nosaucu vārdu, večuks atmaiga un pārsteigts grozīja galvu:

— Kurā laikā tu paspēji tik liels izaugt?

Mēs apsēdāmies zem krūma, un, pasvārstījis rokās izvilkto asari, kurpnieks noteica:

— Būs mārciņas četras piecas.

Un viņam bija taisnība. Asaris svēra apmēram divus kilogramus.

Tajā pašā reizē uzzināju visu par Ziedulīča nezvēru. Izrādās, ka tas nav bijis viens, bet vesela gudru asaru saime, kas slēpusies siekstā jā, barojusies un pratusi piemānīt katru neuzmanīgu makšķernieku. Pērn kurpnieks esot izvilcis vienu makānu — septiņmārciņnieku.

Vēl vienam otram laimējies pa krietnam eksemplāram, bet tad lielie asari pazuduši. Laikam visi esot izvilkti.

— Tavējais varbūt ir pēdējais, — tinot smēķi, teica kurpnieks. — Lai tādu izvilktu, vajag pieredzējuša makšķernieka roku.

Tā laikam ir vislielākā uzslava, kādu esmu saņēmis.

MĒNESS PALĪDZĒJA ...

Pie Vēdzeles nakšņojam trijatā. Virs ugunskura čurkstēdamas cepas uz tieviem iesmiem sadurtās desas šķēlītes. Smarža ir tāda kā labākajam kalniešu šašlikam.

Stāstām vecas, sen dzirdētas anekdotes. Drīz vien mani abi biedri iesnaužas. Man miegs nenāk. Jūnija nakts ir pavisam īsa, šķiet, vakars sadodas rokās ar rītu.

Sabikstu ugunskuru un vēroju apkārtni. Pie bālajām debesīm spīd mēness, apaļš un dzeltens kā siera ritulis. Neierastajā gaismā pļava izskatās zaļāka nekā dienā, bet vientujais bērzs un krūmāji liekas noslēpumu pilni.

Pēkšņi nošļakst ūdens.

Varbūt pīle? Varbūt ūdensžurka dodas nakts medībās? Dzirde kļūst vērīgāka.

Atkal šjakstiens ...

Pieceļos un pa rasoto zāli brienu upes virzienā. Aiz krūmiem mirdz apsudrabots atvars. Nakts klusumu traucē zemesvēža urinēšana un vakarlēpju sasaukšanās tuvējā mežā. Kaut kur klusi burbuļo avotiņš, un straumes skalojas gar meldru kātiem.

Salūst sudrabotais spogulis, ūdens ieviļņojas un noklust. Ikviens makšķernieks pateiks, ka tā dara līdaka medību gaitās. Bet tagad naktī?... Ja mans pieņēmums pareizs, līdaka var paķert arī manu ēsmas zivtiņu.

Apņēmīgi eju atpakaļ pie ugunskura pēc makšķeres. Apmainu tumšo pludiņu pret visgaišāko un nokāpju lēzenajā krastmalā līdz pašam ūdenim.

Nu sākas grūtākais — nav nemaz tik vienkārši mēness gaismā spriganai mailei aizkabināt āķi aiz lūpas. Kad tas paveikts, ēsmas zivtiņa iekūleņo atvara straumē. Tikko samanāms grozās pludiņš. Grozās un grozās. Noslēpumainais trokšņotājs kārtējo reizi ieviļņo ūdeni, bet manu ēsmu neiekāro.

Pārmainu iegrimi. Ēsmas zivtiņa nu peld seklāk. Sāku pukoties par iedomu — makšķerēt naktī, mēness gaismā.

Ar vieglu metienu pievadu maili tuvāk pretējam krastam. Pludiņš nav redzams. Lēnām pavelku auklu. Negaidīti ass rāviens sadrebina makšķeri. No spoles strauji rit aukla.

Tomēr paķēral

Piecērtu. Seko sparīga zivs pretošanās.

Tagad — visgrūtākais. Dienā redzama katra lēpju lapa, katrs zemūdens šķērslis. Bet naktī viss mēness gaismas nolakots, neizdibināms un noslēpumains. Velku zivi tuvāk krastam, bet nu tā parāda savu raksturu. Aukla kā ar nazi šķeļ ūdeni. Uz vienu, uz otru pusi.

Mans pretinieks parāda neiedomājamu spēku. Varbūt tas tikai šķietami? Varbūt te vainojama mēness gaisma?

Lēciens... Vēl viens ... Elastīgā makšķere savalda zivs spēku. Uztraukums līdzīgi karstai šaltij salīst ķermeņa audos. Tik ļoti gribas redzēt un izvilkt to, kas pieķēries āķim.

Negaidot zivs beidz pretoties. Tumša svītra pāršķeļ mēness apsudraboto atvaru un tuvojas krastam. Strādā tinējs, un spolē krājas auklas kārtas. Taču cīņa vēl nav galā. Nereti tieši krasta tuvumā iespējami negaidīti notikumi, tādi, kas bieži beidzas ar zivs zaudēšanu.

Īkšķis, viegli trīcēdams, guļ uz bezinerces spoles baltās pogas. Ja vajadzēs, vienā mirklī atbrīvošu auklu, un cīņa turpināsies.

Skatiens ieurbjas sudrabotajā puskrēslā. Jūtu, ka zivs ir nogurusi. Pievelku to tuvāk, ar ierastu kustību satveru zem žaunām un izceju krastā.

Prāvā līdaka ar asti dod krietnu triecienu pa gumijas zābaku stulmiem. Žaunu asie loki iegriežas pirkstā. Tomēr tas nekas. Esmu uzvarējis. Un par to katram makšķerniekam ir neizsakāms prieks ...

Līdz rītausmai zivju tarba ir krietni smaga. Tajā guļ četras līdakas, no kurām pirmā varētu svērt apmēram četrus kilogramus.

Aizmirsušies sūrstošie, savainotie pirksti; dziļi ieelpoju svaigo, dzestro rīta gaisu, priecājos par lecošo sauli un sapņoju rīta cēlienā izvilkt ne vienu līdaku vien. Taču upe kā izmirusi. Saule kāpj augstāk un augstāk, paliek siltāks, bet mēs nenoķeram nevienu līdaku.

Braucot mājās, draugi brīnās par manu veiksmi. Atbilde pavisam īsa — mēness palīdzēja. Bija tik gaišs, ka līdakas medīja visu nakti. Pēc tam pierijušās tās gulēja slēpņos.

Jūnija gaišo mēness nakti atceros vienmēr. Mēģināju vēl makšķerēt tādās naktīs, taču tik lielu lomu nekad neesmu vairs izvilcis.

MAKŠĶERNIEKS AR RAKSTURU

Eju pa tikko samanāmu taciņu, kas ved no Kārdes uz Augšciemu, eju un priecājos par Lielās Juglas straumju neapnicīgo, jautro pļāpāšanu, eju un nenoguris meklēju labākās zivju vietas. Vai līdakas šodien būs iemīļojušas zālainās straumes vai dziļdomīgās dzelmes?

Apstājos pie kāda atvara, iemetu makšķeri un tikai lad pamanu sev blakus makšķernieku.

— Labdien! — saku. — Kā ķeras?

Virs sakustas. Vispirms kļūst redzama pīpe garā kātā, tad sirma galva ar nenosakāmas krāsas naģeni. Krunku un krunciņu ietvertās zilganpelēkās acis kritiski nopēta manu bambusa niedres makšķerkātu, sudrabpelēko bezinerces spoli, garos gumijas zābakus un melno brezenta somu, kādu mēdz lietot tūristi.

— Mjā, — večuks izņem pīpi no mutes kaktiņa, pašķirsta reto, balto bārdeli un, izlikdamies jautājumu nesadzirdējis, atbild pavisam ko citu. — Zivis Juglā ir. Tikai jāprot izvilkt, jā gan.

Tieši šajā bridi mans pludiņš nodreb, sašūpojas un pazūd zem ūdens. Kad izceļu puskilograma līdaķeli, arī večuks pārbauda savu makšķeri. Ēsma — dzīvā zivtiņa; tātad arī viņš uz līdakām!

— Pabīdiet plukstu augstāk! — ieminos. — Tagad laiks vēsāks. Līdakas vairāk uzturas dziļumā.

— Mjā, — večuks norūc un pašķielē uz mani. — Ja kožas, tad kožas gan seklumā, gan dziļumā, jā gan.

Zālaina sēres mēle iestiepjas krietni tālu atvarā, un katru pavasari tā no sanesām kļūst garāka. Pamazām ritinu auklu un ļauju grundulim peldēt gar zāļu malu. Nav ilgi jāgaida, kad no zālienes kā torpēda izšaujas zaļsvārce un pakampj grunduli.

Pēc īsas cīņas izvelku otru līdaku.

— Jums gan ir laime, — večuks nogroza galvu un skābā smaidā savelk seju. — Jau otrā līdaka! Bet es te sēžu visu rītu un nevienas, jā gan, nevienas.

— Vai redzat? Mans pludiņš nostādīts pusotra metra dziļumā. Pamēģiniet un redzēsiet — līdakas ķers.

— Lai nu paliek, dēls. Visu mūžu tā esmu makšķerējis, jā gan, visu mūžu. Jums ir laime uz līdakām.

Kad izvelku trešo līdaķeli, večuks paliek pavisam jocīgs.

— Te vai trakam jāpaliek, jā gan. Vienam ķeras, otram — ne, — viņš pukojas un grasās pabīdīt pludiņu augstāk, bet apdomājies turpina makšķerēt ar iepriekšējo iegrimi. Tad, pametis uz mani iešķību skatienu, apprasās: — Kas jums uz āķa?

— Grundulis.

— Nūja, bet es uz karūsām. Būtu grunduļi, tad pavisam cita lieta.

Izbrienu krastā un uzdāvāju večukam grunduļus. Viņš sirsnīgi pateicas, bet manu padomu neņem vērā...

Pēcpusdienā satiekamies atkal. Viņš soļo gar upmalu salīcis, pieklibodams, ar neiztrūkstošo pīpi mutes kaktiņā. Soļo un jau pa gabalu labsirdīgi smaida, kā senam paziņam, lai gan nezinām pat viens otra vārdu. Upmalā taču visi makšķernieki jūtas kā viena saime.

Nojaušu, ka večuks grib ko teikt. Viņš mazliet sastomās, pakasa aiz auss un, lēni vārdus uzsvērdams, jautā:

— Cik, dēls, līdaku izvilki?

— Astoņas.

— Vai neteicu, ka laime, jā gan, laime. Bet man nekā. Pietiek, iešu mājās, jā gan.

— Pagaidiet! — ceļu mugursomu no pleciem, izņemu divas līdakas un dodu večukam, sacīdams: — Jums gan ir raksturs.

Večuks paņem zivis, un izbalējušās acis izstaro siltu, siltu smaidu.

— Kā jūs teicāt? Raksturs? Kas par raksturu?

— Es taču sacīju, kā lai makšķerējat, bet jūs ietiepāties.

— Par zivīm, paldies, ja gan. Bet es makšķerēju vienmēr tā, jā gan. Nav man jūsu laimes...

Mēs atvadāmies, un, ejot gar skaistuli Lielo Juglu, es domāju par zivju ķeršanu un laimi.

Makšķerēšanā laimes nav. Ir jāpazīst upe, jāpazīst zivis un to paražas. Zivis makšķernieku nemeklēs, bet makšķerniekam jāmeklē zivis. Tā visa gudrība.

DERĪBAS

Pirms dažiem gadiem, braucot no Tukuma uz Bri-zuli, mežā ieraudzījām nelielu ezeriņu ar aizaugušu krastmalu.

Saskatījāmies ar Edgaru un nolēmām izmēģināt, kā šeit ķeras. Lai gan bijām labi draugi, tomēr mūsu uzskati par līdaku ķeršanu ievērojami atšķīrās. Edgars cienīja spiningu un makšķeri neņēma rokās. Es paliku uzticīgs makšķerei un dzīvās zivtiņas ēsmai. Strīdīgo jautājumu tā arī neatrisinājām, jo makšķernieku gaitās mums veicās abiem.

Iestūmām paēnā motociklus un nokāpām līdz ezera krastmalai. Viegli vilnīši auklēja baltos ūdensrožu ziedus. Rāms vējiņš čaukstināja vilkvālīšu asās lapas un zumēja meldru audzēs.

— Te ar makšķeri nav ko iesākt, — konstatēja Edgars. — Ņem manu rezerves spiningu. Apiesim ezeriņam apkārt. Ēsmas zivtiņu, domāju, pietiks.

Jā, es aizmirsu piebilst, ka vasarā Edgars spiningoja ar nedzīvām, formalīnā sastindzinātām zivtiņām.

— Nu labi, — kārtojot drauga rezerves spiningu, vienaldzīgi piebildu.

Pēc pirmajiem iemetieniem, kad abi izvilkām nelielas līdaciņas, man garastāvoklis ievērojami uzlabojās.

Spinings nemaz nav zemē metama ierīce — nospriedu un āķu sistēmā iestiprināju nākamo zivtiņu.

— Vai negribi saderēt? Uzvarēs tas, kurš vairāk izvilks, — Edgars viltīgi smīnēja. — Sit ķepā!

Azartā iekarsis, neapdomīgi satvēru drauga plaukstu. Es taču arī pratu ķert līdakas. Draugi pat teica, ka līdaku makšķerēšana esot mana specialitāte.

— Esmu ar mieru. Ja izvilksi vairāk, mans loms piederēs tev.

Turpinājām spiningot. Bet man vairs neveicās. Edgars zālainā ielokā izvilka vēl vienu līdaku. Manu ēsmu neiekāroja neviena zaļsvārce, kaut gan metu vislabākajās vietās.

Apgājām ezera galu un pienācām pie meža. Vilkvālītes nomainīja zaļie ašķi. Aiz tiem peldēja retas lēpju lapas; tas liecināja, ka šeit ir padzijš. Taču veiksme bija mani pavisam atstājusi. Metiens pie ūdenī iegrimuša koka — tukšā. Metiens slīpi gar krastu — tukšā.

Tad izvēlējos divus meldru pudurus. Ar vieglu plunkšķi ēsmas zivtiņa iekrita starp tiem. Pēc pirmā spoles apgrieziena sajutu piecirtienu. Kļuvu nedaudz priecīgāks. Tikai bažījos, vai spēšu līdaku izvilkt.

Zivs pretošanās bija īpatnējāka nekā parasti. Retiem, gariem rāvieniem sekoja īsi, cits aiz cita. Likās, ka ēsmas zivtiņu kāds purināt purina. Spole strādāja ar pilnu slodzi.

Pametu skatienu uz meldru puduriem, tad uz auklu un sastingu no brīnumiem. Aukla sāka celties uz augšu.

Līdaka? ... Lido? ...

Biju pavisam pārsteigts, kad ieraudzīju ... kaiju.

Lēnām turpināju uztīt auklu. Putnu vajadzēja atbrīvot no āķa. Jo aukla kļuva īsāka, jo mežonīgāk kaija pretojās. Kad putns atradās kādu metru no manis, tas neprātīgi mētājās, sita ar spārniem un raudzījās ar plati ieplestām acīm.

Tikai pēc krietna brīža man izdevās putnu satvert, lai izņemtu no knābja āķi.

Ar asajiem nagiem kaija pārplēsa man krekla piedurkni, bet īkšķī iecirtās viens no āķiem.

Kad beidzot putns bija atbrīvots, tas, plati vēzējot spārnus, pazuda mežā.

Apsēdies uz ciņa, noslaucīju nosvīdušo pieri un mugursomā sameklēju marli, lai pārsietu ievainoto pirkstu...

Derības es zaudēju. Vēlreiz centos Edgaru pārliecināt, ka līdakas vislabāk ķert ar makšķeri, jo tad nevar rasties nekādi pārsteidzoši starpgadījumi.

Edgars man nepiekrita.

Taču draugi esam vēl šodien un arī līdakas ķeram — Edgars, kā parasti, ar spiningu, es ar makšķeri. Bet uz derībām es nekad vairs neielaižos.

DĪĶA NOSLĒPUMS

Pēdējais autobuss, nesamazinājis ātrumu, pabrauc mums garām, atstādams aiz sevis baltu putekļu mākoni. Līdz vilcienam ir pārāk tālu. Bezcerīgi arī gaidīt, ka sestdienas vakarā kāda garāmbraucoša mašīna uzņems pasažierus.

— Ejam uz skolu! Citas izejas nav. Nevar taču ceļa malā pavadīt nakti. Un autobuss no rīta iet pēc desmitiem.

Ir nepatīkama sajūta, kamēr šķērsojam ceļu un pakalnu. Kad sasveicināmies ar skolas direktoru un uzsākam sarunu, mūsu garastāvoklis manāmi uzlabojas. Mums piedāvā vakariņas, guļas vietu un vēl ieteic no rīta līdz autobusa atiešanai pamakšķerēt.

Direktors pastāsta, ka netālu no skolas ielejā, kur plūstot neliels strautiņš, ierīkojuši zivju dīķi. Pašu priekam. Pirms diviem gadiem tajā ielaiduši karpu mazuļus. Tikai neesot vēl iznācis laika makšķerēt. Lai mēs izmēģinot, varbūt ko izvilkšot. Tāpat bez laivas. Pie dīķa varot viegli piekļūt.

No rīta mazā gaismiņā satraukti, kā jau tas raksturīgs makšķerniekiem, dodamies uz dīķi. Ūdens spogulis pavisam rāms. No meldrāja, skaļi trokšņodamas, paceļas mercenes.

Harijs izveido no rupjmaizes lodīti, iespiež tajā āķi un kārdinošo ēsmu iemet netālu no zālēm. Es daru tāpat.

Paiet krietns laika sprīdis. Pludiņš nekustīgi peld virs ūdens. Kļūst gaišāks, un cauri miglai spraucas pirmie saules stari.

Varbūt šāda ēsma karpām nemaz nepatīk — iedomājos. Paceļu kādu akmeni un zem tā atrodu prāvu slieku. Noņemu no āķa jau izmirkušo maizes mīkstumu un apmainu to pret atrasto tārpu.

Pavelku āķi ar ēsmu tuvāk krastam.

Negaidīti ass tvēriens. Pludiņš nogrimst ūdenī un tad strauji attālinās.

Dīvaini, makšķernieku literatūrā taču stāstīts, ka karpas pavisam savādāk ņem ēsmu.

Piecērtu. Jūtama sparīga pretošanās. Kuru katru brīdi ceru saskatīt zivs sudrabotos sānus. Bet mani prieki ir pāragri. No ūdens izceļu makšķeri bez āķa. Pie svina svariņa aukla nogriezta kā ar nazi.

Karpa?...

Liela zivs auklu pārrautu, bet ne... pārkostu. Karpām nav asu zobu. Kaujos ar domām un klausos Harija zobgalības.

Un tad man ienāk kaut kas prātā. Pametu makšķeri zālē un pāri pakalnam steidzos uz skolu.

— Pēc piecpadsmit minūtēm būšu atpakaļ! — vēl nosaucu.

Skolā no mugursomas paķeru tīkliņu un ēsmas zivtiņu trauku.

Nelielā strautā, kas ieplūst Ogrē, saķeru mailesunpēc nepilnas pusstundas atgriežos dīķa malā.

Harijs smaidot vēro, kā pārmainu auklu, pludiņu, kā uz āķa uzlieku maili un iemetu makšķeri ūdenī.

— He, he! No kura laika tad karpas makšķerē ar dzīvām zivtiņām? — Harija balsī saklausāma ironija.

Nepaspēju atbildēt. Pludiņš ar palēcienu pazūd ūdenī.

— Astotais pasaules brīnums! — nopūšas Harijs un pienāk man blakus. — Karpas ķer dzīvu zivtiņu. Tas nu vēl nav redzēts.

Pēc nelielas cīkstēšanās dīķmalā spārdās prāva ... līdaka.

— Un es domāju — karpa, — nosaka Harijs, taču šoreiz bez zobgalības.

— Makšķerēsim līdakas! Maiļu diezgan! — saku. Bet Harijs ietiepjas. Ja esot uz karpām nācis, tad arī karpas makšķerēšot.

Brokastlaikā līdz dīķim atstaigā direktors. Viņu interesē, kā mums veicas. Es varu palepoties ar četrām skaistām līdakām.

— Līdakas? ... Dīķī ielaidām karpas. Kā gan līdakas te nokļuvušas? — brīnās direktors. — Dīķis nav saistīts ne ar Ogri, ne ezeriem. Tas ir pilnīgi norobežots ūdens-baseins.

... Seklajā dīķa galā no zāļu audzes izpeld mercenes un, ūdeni šļakstinādamas, sāk rīta tualeti.

Un tagad man viss kļūst skaidrs. Pavasaros pīles, lūk, šīs pašas, klejo pa apkārtējiem ūdensbaseiniem.

Iespējams, kādā no tiem nārstojušas līdakas. Ikri pieķeras merceņu spalvām, un pīles tos pārnes uz dīķi...

Mums vairs nav laika. Iesaiņojam makšķeres, atvadāmies un steidzamies uz autobusa pieturu.

... Rudenī vēlreiz satieku direktoru. Viņš pastāsta, kā apzvejojuši dīķi. Izvilkuši trīsdesmit trīs līdakas. Karpu nevienu. Izrādījās, ka līdakas bija aprijušas visas karpas un dīķī saimniekojušas kā valdnieces. Kad karpas bija apēstas, droši vien līdakas neatteicās no vardēm un mazajiem meža pīlēniem.

SALAUZTA MAKŠĶERE

Smilšainā sēklī, kas upē izpleties kā dzeltens viļņu izrakstīts paklājs, saķeru grunduļus. Gaiss, jūlija saules sakarsēts, virmo, un, kad vientuļā taka iegriežas mežā, es atviegloti uzelpoju.

Priedes izplata reibinošu sveķu aromātu. Ieplakā aiz koku stumbriem slēpjas ezers. Bet tas mani nevilina. Dodos uz pļavām, kur caur smaržīgajām vīgriezēm un krūmājiem plūst upes ūdeņi, vietām rāmi, dziļdomīgi, vietām strauji, nebēdnīgi.

Pamazām neciešamo karstumu nomaina patīkams pievakares vēsums. Ar katram makšķerniekam pazīstamo satraukumu iemetu atvariņā makšķeri ar ēsmas zivtiņu. Ūdenszāļu tuvumā jau pēc neilga laika to satver līdaka. Kaut neliela, bet arī par to ir prieks. Izvelku arī pa svītrainajam asarim.

Vakara krēsla atnāk negaidīti ātri. Bet tā jau tas mēdz būt — pie ūdeņiem laiks aizrit nemanot. Nu jāmeklē vieta nakšņošanai. Izvēlos tikko pļauta siena ķirpu, medaini smaržīgu kā upeslīča pļavas ziedu plaukumā.

Seklumā iegremdēju trauku ar ēsmas zivtiņām, bet makšķeri pieslienu pie siena gubiņas. Pats apsēžos tai blakus un notiesāju līdzpaņemtās sviestmaizes.

Ielejā biezē krēsla. Ieraušos sienā, pieveru acis un klausos mazpazīstamos nakts trokšņos. Pavisam nemanot iemiegu.

... Meža ieloks. Kluss, rāms atvars, kur parasti spēlējas ālanti. Negaidot viena no tramīgajām, skaistajām zivīm uzpeld līdz ūdens virsmai un satver... manu pludiņu. Tas kopā ar korķa uzgali pazūd zivs mutē. Pēc visiem makšķernieku likumiem piecērtu un velku. Kad ālants piepeld tuvāk krastam, šķiet, ka viņa apaļās bez-plakstiņu acis smejas ...

Sirds joņo kā negudra.-Ālants izvilkts ar pludiņu! Bez āķa! Neviens man neticēs.

Zivs apaļās acis vēl vienmēr raugās manī. Nu jau loms tikpat kā ar roku aizsniedzams. Un tad... ālants homēriski iesmejas...

Pamostos. Ielūkojos rokas pulkstenī. Pusčetri. Dīvains sapnis. Pavisam dīvains. Kā tad zivi var izvilkt bez āķa? Un vai kādreiz redzēts, ka zivis smejas?

Kā atbilde ielejā atskan savāds troksnis. Caur miglas plīvuriem samanu, ka kaut kas kustas. Un drīz vien jau skaidri sadzirdama spiedzoša urkšķēšana. Mežonīga, mazliet baiga ...

Oho! Meža cūkas! Skrien viena otrai virsū. Iekviecas un kā vilciņi griežas apkārt. Tā vien liekas, ka dzīvnieki grib satvert viens otra asti.

Dīvainie rīta ciemiņi kūleņo arvien tuvāk man. Esmu dzirdējis, ka saniknotas meža cūkas uzbrūkot cilvēkiem. Un ja nu šīs tiešām ir saniknotas?

Pametu skatienu visapkārt. Pļavā nav neviena lielāka koka, atskaitot rīta vējā drebošu apsīti blakus siena ķirpai.

Daudz nedomādams, pielecu kājās un ātri rāpjos šmaugajā apsītē, kas it kā sabijusies pieliec tievo augumu. Uzraušos līdz trešajam zaru pārim. Apmēram metrus divus no zemes. Tālāk nevar. Kociņš nolūzīs. Piespiežos pie stumbra un gaidu, kas notiks.

Drīz vien cūkas kviekdamas uzgrūžas siena ķirpai. Apstājas un lūkojas viena otrā. Lielākā pačāpo dažus soļus sānis un ar strupo purnu baksta manu mugursomu.

Muļķa lopsl Tur taču āķi un pārējie makšķernieku piederumi. Ieķersies kāds trijzarnieks degunā. Tad tik būs tracis!

Mazākā košļā sviestmaižu papīru. Beidzot lielākā liek mieru mugursomai, un — es atviegloti slauku nosvīdušo pieri.

Un tad... abas tuvojas apsei. Raušos augstāk un ar pirkstiem ciešāk satveru zarus. Pašreiz esmu līdzīgs strausam, kas, no ienaidnieka glābdamies, iebāž galvu smiltīs.

Sagriezušas astes gredzenos, cūkas mīņājas gar apsi. Ievelku dziļi plaušās gaisu un brīdi pat neelpoju. Lai zvēri nesadzird.

Pēkšņi lielākā piespiež muguru pie koka stumbra. Varbūt, mani ieraudzījusi, grib apsīti nolauzt. Kokos taču cūkas nekāpj.

Cūka sāk berzēties gar stumbru. Tātad ieniezējušies sāni. Apse kopā ar mani līgojas kā vējā.

Beidzot lielākā noskurinās, un abas aizjoņo upes virzienā.

Pēc brīža nošļakst ūdens, un cūkas, pārbridušas pāri braslam, pazūd viņējā krasta krūmājā.

Vēl brītiņu nogaidījis, rāpjos lejā.

Patiesība ir teicienam — cūka paliek cūka. Ņēmušas un salauzušas manu makšķeri! Viss rīta cēliens paiet, kamēr to saremontēju.

LABAIS ĀĶIS

Komandējumā nejauši satiku jaunības draugu, zvērinātu makšķernieku.

— Sveiks, sveiks! Paskaties, mūsu pusē atkūlies! — Oskars cieši satvēra manu roku un tūlīt iejautājās: — Un kā ar makšķerēšanu?

— Tāpat vien.

— Tev laiks ir?

— Jā, — sacīju, jo darba uzdevumi bija paveikti.

— Paklausies, vecais, aizlaidīsim tepat līdz ezeram... Tu nemaz nezini, kādas zivtiņas te mīt. Mājās man karūsu un makšķerkātu cik uziet.

Kā jau makšķernieks, nespēju pretoties tik vilinošam priekšlikumam.

Tālākais noritēja neticamā ātrumā. Oskars uzrāva man mugurā vismaz divus numurus lielāku kombinezonu, iegrūda padusē makšķerkātus, saķēra vannā ka-rūsiņas un iedarbināja motocikletu.

Pēc minūtēm piecpadsmit jau bijām pie ezera. Tas atradās gleznainā meža nostūrī. Lēpju lapu audzes, vilkvālīšu brūnās ziedgalviņas un kalmes — labāku makšķerēšanas vietu nevarēja vēlēties.

Kad laiva bija noenkurota vajadzīgā vietā, draugs ar svinīgu žestu pasniedza man āķi, kas neizskatījās tāds kā mūsu zemē gatavotie.

— Importa. Ar to ne vienu līdaku vien esmu izvilcis, — viņš pasmaidīja.

— Pats redzi, kas par asumu un izliekumu!

Piesēju dāvāto āķi pavadiņai. Un drīz vien tas ar karūsiņu atradās ūdenī..

Mēs mainījām iegrimi, mēģinājām makšķerēt gan tuvāk krastam, gan tālāk no tā, gan pie ūdenszālēm, bet zivis neķērās. Arī labais āķis nelīdzēja.

— Un tāda dieniņa! Tas nu gan ir brīnums! Kur tie asari palikuši? — nevarēja vien beigt Oskars pukoties, kad pēkšņi mans pludiņš sašūpojās, nodrebēja un kā sabijies kautrīgi paslēpās ūdenī.

Piecirtu. Sākumā viss norisinājās kā parasti. Zivs pretojās, bet aukla spolē liecināja, ka tā tuvojas laivai. Oskars sagatavoja zivju uztveramo tīkliņu.

Un tad — pēkšņs cirtiens sānis. Makšķere kjuva viegla, un es to izcēlu no ūdens bez loma.

— Laikam līdaka. Aizgāja ar visu āķi.

— Labs āķis bija, — novilka Oskars.

Gribēju ko iebilst par labo āķi, bet atzinu, ka prātīgāk klusēt. Un tā arī zivis tajā reizē nedabūjām.

Kad pirmais sals bija pārklājis ūdeņus ar ledu, saņēmu no Oskara pavisam īsu, satraucošu vēstuli.

Līdakas ķeroties kā negudras. Lai nenokavējot lielo «copi». Viss esot sagatavots, un sestdien viņš mani gaidot.

Protams, ka man nebija nekādu iebildumu un es braucu.

— Riktīgā reizē! — priecīgs iesaucās Oskars, kad ierados pie viņa. — Re, sākas atkusnis, un nu tu redzēsi īstu līdaku jakti.

Lieki nekavējāmies un drīz soļojām pa gurkstošo sniegu. Priecājāmies par baltajiem klajumiem. Par egļu zaļumu, kam sniegs bija dāvājis tūkstošiem sirmu pavedienu. Par garauša atstātajām pēdām. Pat ieplaka ar ezeru šķita aizmigusi ziemas klusumā. Taču virs ezera baltā plašuma kūņojās tumši stāvi.

— Paskaties — vai redzi? Šorīt saradušies krietni daudz.

Un mēs, tāpat kā citi, ar vergu asajiem kaltiem kapājām ledu. Kad āliņģi bija izcirsti, uz makšķeru āķiem uzlikām karūsiņas un iepeldinājām tās ūdeni. Mazajā āliņģa actiņā šūpojās pludiņš. Atlika to vērot un gaidīt.

Tomēr vasarā ir skaistāk. Viļņojas ūdeņu plašumi. Nojaušama dzijuma un sekluma robeža. Saskatāmas ūdenszāles. Bet tagad — makšķerē un domā, vai karū-siņa ielaista īstajā vietā. Ja neķeras, jācērt atkal jauns āliņģis.

Sāka sijāt sīks lietus kopā ar miklām sniega pārslām.

Pēkšņi Oskara makšķeres pludiņš iegrima ūdenī un paslīdēja zem ledus...

Vērojot drauga cīņu ar zivi, pavisam aizmirsu savu makšķeri. Kad pavēros atpakaļ, biju pārsteigts, ka āliņģī vairs nav redzams pludiņš. Kavēties nevarēja ne mirkli. Momentāni piecirtu.

Sākās zivs pretošanās. Domās jau iztēlojos, cik liela līdaka būs, kāda tā izskatīsies...

Beidzot lielais satraukums mitējās. Zivs locījās sniegā.

Brīnums! Pirmajā brīdī šķita, ka tai līdakas zajganums. Bet nākamajā — asara svītrainums. Taču biju izvilcis zandartu.

— Būs savi divi kilo, — ar lietpratēja skatienu vērtēja Oskars.

Kad paņēmu zivi rokās, lai atbrīvotu no āķa, pēkšņi ievēroju, ka tai lūpu kaktiņā viens aiz otra atradās divi āķi. Izņēmu pirmo un pēc tam otro, kas bija jau apsūbējis.

— Oskar, paskaties! Tavs labais āķis. Tas, ko rudenī pazaudēju. Še, ņem atpakaļ.

— Ko aušojies! Kas dots, dots...

ATMAKSA

Vecais Salāns nebija makšķernieks, kaut gan sevi par tādu dēvēja. Pavasaros, vasarās un rudeņos viņš ķēra zivis peļņai. Pati makšķerēšana viņam, šķiet, prieku nesagādāja. Ja pie gruntsmakšķerēm pieķērās sīkie asarīši, viņš tos dauzīja pret zābaka stulmu un ar neizprotamu niknumu rāva āķi no mutes.

— Ko? Zivis makšķernieku draugi? He-he-he! Makšķernieks ir viena, zivis — otra fronte. Kurš gudrāks, tas vinnēs, — viņš mēdza klāstīt savas atziņas un citu iebildumos neklausījās.

Kamēr Mazajā strautā mājoja foreles, tikmēr Salāns agri rītos un vēlu vakaros līkņāja krastmalā. Divās vasarās skaistais, krāčainais, pacerēm bagātais strauts bija tukšs.

Kad noskrēja palu ūdeņi, Salāns ieradās Līčupē. At-variņos sakarināja pussimts ūdu un diendienā pārbaudīja savas zivju iznīcināšanas ierīces.

— Paklau, Salān, tā taču nav brīv, — mēģināja aizrādīt ciemata makšķernieki.

— Nav brīv?... Kur tas rakstīts?... Par jūsu likumiem nospļauties! — viņš atbildēja nicīgi un īgni.

Reiz pievakarē divi puišeļi Ojārs un Pēteris viņu satika Lielā atvara malā. Pēteris no āķa noņēma nupat kā izvilktu līdaku.

Salāns apcirtās. Katru zivi viņš uzskatīja par savu īpašumu. Ja kāds cits to izvilka, kļuva žēl un šķauda.

— Marš — mājās! — vecais iesaucās aizsmakušā balsī.

— Kāpēc?

Zēni vaicājoši saskatījās.

— Taisieties, ka tiekat!

Tas bija pateikts nepārprotami, bargi un draudoši.

Puikas izcēla makšķeres un soļoja uz citu atvariņu. Līčupē makšķerēšanas vietu diezgan. Salāns zēnus pavadīja ar nemierīgu, aizdomīgu skatienu. Ja nu resgaļi neklausa? Pa krūmiem slapstīdamies, vecais sekoja...

Kā tad, atkal abi makšķerēja! Velnišķīga skaudība sagrāba Salānu. Vējos nobrūninātā seja ar pasirmiem bārdas rugājiem saviebās. Dzīslainie pirksti kaut ko neapzinīgi meklēja zālē. Sataustīja akmeni. Pēc tam zemes kukurzni.

Niknuma un spīta pārņemts, Salāns atvēzējās un meta. No atvara atskanēja skaļš plunkšķis. Meta otrreiz, trešoreiz ...

Nospeķotajā vatenī svīzdams, viņš sekoja makšķerniekiem un katrā atvarā baidīja zivis.

Zēniem beidzot apnika. Viņi satina makšķeres un devās mājās. Tikai tad vecais steidzās uz savu būdu un, gultā atkritis, smagi elsa:

— Uff, grūta diena! He-he-he, resgaļi tomēr līdakas vairs nedabūja!

Beidzot Salāns iesnaudās. Sapņos rādījās lielās līdakas un ūdas. Gandrīz pie katras bija pa līdakai...

Zēni nebija tik miermīlīgi kā pieaugušie. Vietējie makšķernieki samierinājās ar Salāna bezkaunīgajiem spriedelējumiem un brīvi ļāva Līčupē saimniekot malu zvejniekam. Puikas klusībā izdomāja kaujas plānu, kā cīnīties ar zivju bendi.

Kādu rītu pārskatot ūdas, Salāns apmulsa. Visas ūdas izritinātas! Ēsmas zivtiņas norautas! Bet līdakas? Līdakas nevienas. Pirmo reizi viņa mūžā tāds notikums.

— Velns parāvis, kur tik gudras zivis uzradušās? — pie sevis norūca vecais, un pierē iegūlās vēl viena dziļa šķērseniska rieva.

Nākamajā rītā atkārtojās tas pats. Salāns saprata, ka

te vainojams cilvēks, nevis zivis. Domās viņš pārcilāja savus ienaidniekus, bet nevarēja iedomāties vainīgo.

— Salans nav tāds muļķis, — vecais pats ar sevi sarunājās. — Gan es to blēdi noķeršu. Un tad sadošu pa īstam.

Vakarā Salāns ieradās upmalā, uz krietnas bozes kā uz spieķa atbalstīdamies. Viņš apmetās uzkalniņā, kur smaržīgos ziedu lakatus vēdināja ievas, un vēroja upes līčus.

— Lai tik tas blēdis parādās! Tad redzēs, ko nozīmē ķerties pie svešām ūdām!...

Bet neviens nenāca. No meža izkāpa bālgans mēness. Pogoja lakstīgalas. Ap saplaukušajiem bērziem dūca maijvaboles.

Salāns pacietīgi gaidīja. Stundu... Divas ... Visu nakti... Gaidīja, bet neko nesagaidīja.

No rīta ūdas atkal izritinātas. Kā parasti, ēsmas zivtiņas norautas. Līdakas nevienas. Vāķēšana velta. Salānu kaitināja, ka tas viss noticis viņa acu priekšā.

— Tas blēdis tomēr ir veikls, — Salāns, iegrūdis bozi krūmos, pilns naida un aizvainojuma, steidzās mājās. Ja tagad ceļā kāds patrāpītos un mēģinātu viņam kaut ko aizrādīt... Salāns pār sevi nevaldītu.

Klusā, noslēpumainā cīņa ilga visu nedēļu.

Salāns neizturēja. Sņvāca ūdas un pazuda. Varbūt viņš saimnieko citā pusē, bet pie Līčupes nav vairs manīts. Neviens nesaprata, kas viņam sariebis, bet abi zēni klusēja. Viņi nevienam nestāstīja, kā pievakarēs sekojuši Salānam, kad tas uz āķiem uzlicis svaigas ēsmas zivtiņas, kā slēpušies krūmu ēnā, kamēr Salāns šķērsojis neapaugušos laukumiņus upes krastā, kā dienā veco novērojuši, kā no āķiem noņēmuši karūsiņas un

atlaiduši upē, kā šķetinājuši un pat samudžinājuši auklas.

Tur vajadzēja pacietību, izveicību un drosmi. Abiem zēniem šādas īpašības bija. Par nekrietnībām viņi atmaksāja malu zvejniekam. Vēl vairāk — padzina to no Līčupes. Akmeņus un kukuržņus neviens vairs upe nemeta. Bet līdakas, kad ievām nobira ziedi, ķērās kā negudras.

Un Salāns? Sakiet — vai viņš nav manīts jūsu puse?

BROŅISLAVS LIEPNIEKS.Nakts pie foreļupes

Esmu pēdējo reizi šajā sezonā izbraucis ķert foreles. Makšķerēšu vēl vienīgi rīt, un' tad garā ziema... Taču pašlaik guļu uz pirtsaugšas sienā. Ir tikai mazliet pāri deviņiem. Jasaka, nekur gan citur neesmu redzējis, ka uz pirtsaugšas glabātos siens. Taču šī pirtiņa sen vairs nekalpo savam tiešajam uzdevumam, tajā jau vairākus gadus (vismaz kopš braucu šurp makšķerēt) dzīvo vislas, bet palielajā pirtsaugšā saimnieks ik vasaras novieto apkārtējā pļaviņā sapļauto sienu.

Dažu metru attālumā no pirtiņas līčloču vijas strautiņš.

Šī ir vienīgā foreļupīte, pie kuras nakšņoju ar tādu komfortu. Tikai šoreiz to nemanu. Nelīdz pat tik iedar-liigas miegazāles kā nogurums, smaržīgais siens un lietus labināšanās tepat pie auss uz vecā skaidu jumta.

Acu priekšā nepārtraukti virknējas šodienas un sen aizvadīto dienu notikumi. Vēl un vēlreiz domās izstaigāju upīti no dzirnavu dīķa līdz pat augštecei. Apstājos pie katras paceres, atvariņa, kurā ieplūst straume, sanesuma ar baltām putiņā'm, līkuma ar stāvu krauju. Vēl un vēlreiz pārdomāju katru metienu. Rīkojos taču tāpat kā vienmēr, tad kāpēc gan nejutu pat pieskārienu ēsmai? Kur palikušas foreles?

Upīte man sen pazīstama un labi izpētīta. Visbiežāk šeit makšķerēju kopā ar savu skolotāju. Sākumā vēroju ar apbrīnu un — ko nu tur slēpt — pat skaudību, kā viņš te vilka foreles. Iegaumēju vietas — tepat lejā pie pirtiņas, tad tālāk meldriem aizaugušā līkumā pie til-liņa, pie laipām, pie Starķa mājām... Vēlāk tajās pašās vietās sāka ķerties arī man. Vēl pirms pāris mēnešiem dažas reizes vienā dienā šeit tika izvilktas divdesmit un pat vairāk foreļu.

«Interesanti — vai šodien Imants būtu noķēris kādu foreli?» pēkšņi iedomājos. Taču šī doma ir pārāk sāpīga, l a uzvanda milzum daudz atmiņu un skaudru emociju. Kļūst žēl, ka man nakts jāpavada tumšajā siena sprostā. Ai, kā pašreiz gribētos pasēdēt kopā ar Imantu mežā pie ugunskura! Līst? Lai! Paslēptos zem kuplākas ogles...

Katram makšķerniekam ir savs skolotājs. Šķiet arī liem, kas to neatzīst, kas uzskata, ka visu sasnieguši

paši. Un savu pieredzi viņi tad ari slēpj un glabā vēl cītīgāk nekā naudas maku.

Es makšķerēt sāku, kad man jau bija pāri trīsdes-mitiem. Un turklāt vēl ar forelēm, tā ka man veselu sezonu nācās iztikt bez loma. Vienatnē šo pārbaudījumu nekad nebūtu izturējis. Pat nenoķēris pirmo foreli, būtu makšķerēšanu atmetis un aizmirsis. Taču ik brīdi es jutu skolotāja atbalstu un pamudinājumu. Viņa daudzgadējā pieredze, lielais zināšanu pūrs man tika pasniegts līdzīgi atvērtai grāmatai. Vēro, mācies, izmanto! Tikai ne katrs grib mācīties. Jāatzīstas, arī es sākumā biju kūtrs skolnieks. Un acīmredzot tikai Imanta lielā degsme, viņa apbrīnojamā aizrautība bija tas, kas, līdzīgi ugunskura liesmai, spēja izkausēt jebkuru atturības un vienaldzības ledu.

Mans skolotājs Imants Klepers nenoliedzami bija viens no vislielākajiem un veiksmīgākajiem foreļu makšķerniekiem.

«Foreļu tiesas» sēžu protokolos, kas 1968. gada sākumā tika publicēti žurnālā «Liesma», Mārtiņš Foreļ-mans (Imants Klepers) par sevi stāsta:

«Bērnībā ikvienas zivs noķeršana man likās atklājums. Dzīve tomēr izrādās pārāk skopa ar zvejas sezonām. Eksperimentē nu, cilvēk, ar republikas ūdeņu trīsdesmit un vairāk zivju sugām! (Arī visas pastmarkas nav sakrājis neviens mirstīgais.) Tāpēc ir vajadzīgs viens galvenais pieturas punkts. Savu esmu atradis un to formulēju šādi: forelists ir tas indivīds, kas pēc dažu foreļu noķeršanas nelabojami saslimst ar to makšķerēšanu.

... Atceros, cik jauki tas sākās man. Tajā tālajā maija pēcpusdienā pie Vijas upes. Pēc trīskārtējā «urā!» un saskūpstīšanās ar pirmo foreli es atkritu smaržīgajā pļavas zālē un raudzījos mākoņos. Arī tur šķita peldam gan lielākās, gan mazakas foreles. Tas likās sakāpušas pat koku lapotnē un kustina astes. Visa pasaule pilna foreļu...»

Imants Klepers savu pirmo foreli noķēra pirms divdesmit septiņiem gadiem, kad vēl šādi sapņi maija pēcpusdienā bija pilnīgi reāli. Pašlaik pat grūti aptvert, kāda foreļu bagātība kādreiz bijusi Latvijas upēs un strautiņos. Lūk, ko viņš raksta tālāk:

«Negribas, protams, atzīties, taču sirdsapziņa arī nejauj klusēt, tāpēc stāstu, kā bija. Grūti pat atcerēties visas zvejas reizes, kad ar pirmo makšķeres iemetienu izcēlu foreli...

Kādā 10. augustā dzima mans skolnieks. (Tas nebiju es. Es biju viņa sestais skolnieks. — B. L.) Iesācējs tikko gribēja pavērot, kā zveja īsti norit, bet es jau izcēlu foreli. Vai atkal — jūnija pievakare pie svešas upītes netālu no Igaunijas robežas. Tuvējo māju saimnieks pasmīn par manu īso makšķeri un piebilst: «Ak saulīt, pasaulīt! Nākotnē laikam simts metru auklu sies pie zīmuļa.» Bet es šo neklausos, pārliecos pār aitu aploka žogu un iepludinu ēsmu lejpus neliela ūdenskrituma. «Te tomēr nav izdevīgi, labāk pārkāpšu žogam viņā pusē,» domāju un steigā tinu auklu uz spoles... puskilogram-niece spārdās galā. No tāda pārdzīvojuma pat acis kļūst miklas.

Vai atkal kāds jūnija rīts, kad sāku apgūt Aronu ... Sāule vēl kavējās aiz apvāršņa, bet pamalē jau ducināja pērkons... Pirms ietekas Aiviekstē Aronas plūdums ir mierīgs. Tas neiepriecina. Eju, eju. Pēkšņi tāda kā šalkoņa. Kā tad! Arona te tiešām sazarojusies, ir kritums. Viens divi salieku makšķeri, uzmaucu uz āķa sliekas — un «tfū, tfū, tfū!». Izlienu caur lapu biezokni, virzos pret tecējumu ar ātrumu desmit soļi minūtē. Jātiek līdz pagriezienam, kur straume iedrāžas zem alkšņa saknēm.

Ielaižu ēsmu ūdenī. Acumirklī aukla nodžinkst uz paceres pusi. Pagaidu... nu jau būs nogaršojusi. Patiešām! Tā ir sevišķi spilgtu krāsu forele. Kā viņa šaudās, ka aukla graiza upes līmeni! Opāl... Sver mazliet zem četrsimt gramiem. Vai tu, cilvēk, vari aptvert, ko nozīmē svešā upē izvilkt pirmo foreli? Acu priekšā tā spurosies vēl daudzus gadus...

Cits gadījums bija augusta rītā pie Rauzas. Siekstai un akmeņu pārgāzei priekšā nelielas putiņas. No šejienes sāku. Piepeši gar siekstu pamatīgs belziens, un putiņas pajūk kā spali. Pār muguru man pārjož viegli šermuli, taču tūliņ arī jūtu, kā svilst ausu galiņi un pulss dauzās kā pā}u dzinējs. Sāku uztīt auklu spolei, bet kāta gals lokās visai draudoši. Skaidrs, stāvajā krastā šo lomu celt nedrīkstu. Metos ūdenī un velku uz pretējo pusi. Beidzot!... Kad aizāķēju bezmēnu aiz lūpas, forele uzrādīja astoņsimt gramu.»

Ja es personiski tik labi nepazītu Imantu, šos stāstus noteikti uzskatītu par skaistām pasaciņām. No makšķerniekiem, tāpat kā no medniekiem, šai ziņā visu var sagaidīt. Lūk, šai sakarībā kāda anekdote.

Divi makšķernieki brauc vienā kupejā. Viens no tiem visu laiku kaut ko murmina un pa brīdim iesmejas.

— Atvainojiet, — ierunājas otrs, — jūs laikam atceraties savus lielākos lomus?

— Nē, — atbild ceļabiedrs, — atceros savus stāstus par lomiem.

— Vai tie ir tik smieklīgi?

— Un kā vēl! Bet, kad tos stāstu, es taču nedrīkstu pat pasmaidīt.

...Imants Klopers nebija no tiem cilvēkiem, kas kul tukšus salmus. Viņš bija bezgala godīgs, viens no tiem retajiem, ar kuriem kopā esot pasaule it kā kļūst gaišāka. Taču nenoliedzami, ka viņš bija dzimis makšķer-

nieka laimes krekliņā, gandrīz vienmēr un visur viņu pavadīja veiksme. Bet veiksme nāk kopā ar pieredzi.

Atceros kādu gadījumu pie šīs pašas upītes. Netālu no pirtiņas upes līkumā ir mazs atvars. Upes stāvais krasts apaudzis krūmiem, lēzenais — meldriem. Pašā likuma stūrī pie veca celma, kur ieplūst straume, izveidojies liels sanesums. Grūti pat iedomāties ideālāku foreļu mājokli! Šajā vietā mēs parasti makšķerējām pārmaiņus, vienā braucienā es, otrā Imants vai, teiksim, šodien Imants, rīt es.

Starp citu, šo kārtību ieviesa Imants. Viņš nekad, hūdams pie upes kopā ar biedriem, neizmantoja savas priekšrocības. Imants labprāt dalījās pieredzē ar saviem skolniekiem, kā arī atklāja labākās makšķerēšanas vietas.

Toreiz pie sanesuma atvariņā bija mana kārta. Izstāvējos krietnu pusstundu. Izmētājos krustām šķērsām, gan pludinādams ēsmu pa ūdens virsmu, gan nolaizdams to dziļumā. Nekāl Tad pasaucu Imantu, lai viņš pamēģina. Imants nostājās tieši tajā pašā vietā, kur stāvēju es, un jau pēc otrā metiena izvilka puskilogram-nieci.

Protams, man tas nebija nekas jauns. Līdzīgus gadī-ļumus biju piedzīvojis jau daudzas reizes pie dažādām upēm un dažādās vietās.

Katru makšķerēšanas reizi viņš aprakstīja dienasgrāmatā, kur atzīmēja upi, laika apstākļus, noķerto foreļu skaitu un dažādus interesantus atgadījumus un iespaidus. Ši dienasgrāmata tad arī kļuva par dokumentālu pamatu «Foreļu tiesai».

«Ko es varu darīt, ja man bieži uzsmaida laime,» rakstīts «Foreļu tiesā». «Vai likt tai kāju priekšā? Tāpēc negribu arī noklusēt vēl dažas sevišķi veiksmīgas makšķerēšanas reizes, kam devu apzīmējumu «miljonīgās

dienas». Vienai no tām 1967. gada rudeni nosvinēju 20 gadu jubileju — 1,25 kilogramu foreles izmakšķe-rēšanai Vijā. Tā ir mana lielākā. Abula «pasniedza» gandrīz tikpat lielu. Vēl viena miljonlga diena pieder Rauzai. No 1957. gada 8. jūnijā noķertajām forelēm četras bija nedaudz smagākas par kilogramu.»

Imants Klepers ar savu pieredzi it kā apgāza visas leģendas par foreļu tramīgumu. Viņa makšķerēšanas veids un paņēmieni it kā neko daudz neatšķīrās (vismaz no malas skatoties) no raudu vai asaru makšķerēšanas.

Atmiņā nāk mūsu pirmais redakcijas kolektīva brauciens forelēs. Neviens no mums, izņemot, protams, pašu Imantu, foreli pat nebija redzējis. Tāpēc visi barā devāmies Imantu pavadīt uz upi. Čalas, smiekli, dažādi joki. Mūsu mākslinieks, nolauzis pamatīgu dadža stublāju, iztēlojās to par makšķeri un, kaitinādams Imantu, teicās noķert krietni vairāk foreļu.

Varu iedomāties, kā jutās Imants, taču projām mūs nedzina. Stāvējām viss bars upes krastā un zirgojāmies, bet mākslinieks pat māžojās pa ūdeni ar dadža stublāju. Taču Imants turpat visu acu priekšā makšķerēja, līdz pēc kādām minūtēm piecām izvilka pirmo foreli. Kas tie bija mums visiem par priekiem!

Un tikai pēc tam Imants palūdza mūs atstāt viņu tomēr vienu.

«Lai nu viens saka, ka manas mīlules nav alkatīgas,» bieži vien teica Imants. «Kā var izskaidrot, piemēram, gadījumu, kad no paceres citu pēc citas izvelku vairākas foreles? Kur tad ir to izdaudzinātais tramīgums? It kā foreles savās paslēptuvēs neredzētu, ka priekšgājējas aizlido no ūdens uz makšķernieka somu! No kādas paceres Rauzā tā es izvilināju septiņas, no celma apakšas Raunā — piecas, bet sestā atkrita ūdenī un tikai tad aizbēga nezināmā virzienā. Pie tam tas viss Raunā notika

jūlijā, pusdienlaikā, kad pie debesīm nebija neviena mākonīša. Kā mēdz teikt, pašā forelistu gavēnī. Pēc teorijas, zivis neķeras arī pērkona laikā. ... Raunas upe. Negaisa mākoņi tieši virs galvas. Lietus gāž spaiņiem. Visapkārt rūc un zibeņo. Stāvu klajumā un izvelku prāvu foreli!»

Sai sakarībā man nāk prātā kāds vēlāks notikums. 1966. gada 14. augustā kopā ar Imantu makšķerējām kādā upītē Kurzemes mežos. Tā bija jau tajā laikā reti veiksmīga diena, un mēs nolēmām tai par godu mazo strautiņu nosaukt par «14. augusta upīti». Imants noķēra divdesmit vienu foreli, es (toreiz vēl iesācējs) — divpadsmit! Un kas tā bija par-dienu! No agra rīta līdz pēcpusdienai viens pērkona lietus sekoja otram, tikko viens mākonis bija pazudis pamalē, pie horizonta jau veidojās otrs. Foreles vislabāk ķērās tieši tajos brīžos, kad pērkons dārdināja mums burtiski virs galvas.

Imants Klepers savā dienasgrāmatā par «14. augusta upīti» ierakstījis šādus vārdus: «... upīte ir tik niecīga, ka tādās vēl līdz šim foreles neesmu ķēris. Te ir tikai foreles, pat mailes nedzīvo.»

Mailes, protams, nav forelistu draugi, tad jau drīzāk ienaidnieki. Vienīgi daži forelisti tās izmanto kā ēsmu. Imants Klepers šai ziņā bija ļoti konservatīvs. Viņš kā ēsmu lietoja gandrīz tikai sliekas.

Lūk, ko par to viņš stāsta pats: «Tas bija pie Aronas. Sarunādamies ar mācekli, es eju pie stāva krasta. Kad ielaižu slieku čemuru upē, ūdeni vēl neredzu. Blieziens atvariņa otrā pusē liek pastiepties pirkstgalos. Tur, paša ūdens malā, sagriežas duļķes. 2ēl! No saules vannām esmu izbaidījis atpūtnieci... Tinu ciet auklu, un tās galā ir sešsimtgramniece. Bez tam vēders tai stāvgrūdām pilns ar grunduļiem, upes tārpiem un mušiņām.»

Jāpiebilst, ka bija arī daži izņēmumi, galvenokārt

tādās reizēs, kad aptrūka slieku un gribot negribot kā ēsmu vajadzēja izmantot dundurus, mušas, sienāžus un pat mazās vardltes.

Viņš kategoriski bija pret izņēmumiem tikai attiecībā uz citu zivju makšķerēšanu. Lūk, notikums ar vēdzeli viņa paša stāstījumā:

«Vienreiz Šepkā bija gadījums, ka forele ar savu neapvaldāmo plēsoņas dabu bija samusinājusi citu zivi. Izvilku foreli. Iemetis ēsmu tai pašā vietā vēlreiz, jutu aizdomīgu ķērienu. Nekā! Iesviedu vēl un... izcēlu vairāk nekā 300 gramu smagu vēdzeli. Tas notika 11. augustā. Saulainā, siltā pusdienas laikā, kad vēdzeles tikai ar koku iztrieksi no alām. Foreles samusināto zivtiņu tūliņ ielaidu atpakaļ upē. Lai kārtīgi izčučas un nekad neatkārto muļķības.»

Un, kaut arī nebiju šā atgadījuma aculiecinieks, zinu, ka somā viņš vēdzeli nelika.

Atceros, makšķerējām Lošas augštecē. Foreles tur krietni garā posmā neķērās, bet pēcpusdienā dūšīgi sāka ņemt alatas. Tā kā tai dienā nebijām noķēruši vēl nevienu foreli, izturējos pret alatām ar vislielāko nopietnību. Bet Imants, satinis auklu un noņēmis no āķa slieku, teica: «Ja tu gribi makšķerēt alatas, es pagulēšu; kad beigsi, pamodini!»

Visas citas zivis viņam bija pilnīgi vienaldzīgas, protams, iekams tās «nepinās pa kājām» un netraucēja ķert foreles. Piķis un zēvele, ja asaris, sapals, retāk līdaka vai alata trāpījās tādās vietās, kur pēc visiem likumiem vajadzētu mitināties vienīgi forelēm. Tad nāca vaļā — «nolāpītie», «paklīdenes», «utubungas» utt.

Bet paklausieties, ar kādiem izmeklētiem epitetiem viņš apveltīja foreles — «laukumotās», «olīvzaļās», «1ās-mainās», «dzeltensēniņi», «sarkanās un tumšās lāsītes».

Un ne jau bez pamata. Reti gan kādu citu būtni daba apveltījusi ar tādu krāsu izšķērdību! Taču foreles visā krāšņumā redz vienīgi forelisti. Izvilktas no ūdens, tās zaudē savu košumu. Ja turklāt vēl ņemam vērā mežonīgo foreļupju skaistumu, saprotams, kāpēc forelists ir vienaldzīgs pret pārējām zivīm.

Sī īpašība, varbūt ne tik spilgti izteikta, kāda tā bija Imantam Kleperam, raksturīga visiem forelistiem.

Atceros, pirms dažiem gadiem uzaicināju uz forelēm kādu daudz pieredzējušu plaša profila makšķernieku. Ieraudzījis foreļupīti tās augštecē, mazu strautiņu purvainā pļavā, kuram viegli varēja pārlēkt bez ieskriešanās, mans biedrs bija pilnīgi pārliecināts, ka ir smalki izāzēts. Viņš pat nemēģināja tajā makšķerēt. Pamanījis tuvumā ezeru, tūlīt gribēja doties uz turieni. Tikai ar lielām grūtībām man izdevās viņu atrunāt. Tomēr, kad pēc stundas viņš no «grāvja, kur ja nu vienīgi vardes dzīvo», izvilka pirmo foreli, pat traktors vairs nebūtu viņu aizvilcis uz ezeru.

Atceros pēdējo mūsu kopējo braucienu ar Imantu Kleperu uz Koju un Dzeldu. Trijās dienās mēs nogājām vairāk nekā simt kilometru... Taču Imants bija nenogurdināms un norūdīts forelists. Bez tam jums vajadzēja redzēt viņa mugursomu — tā svēra vismaz 30 kilogramu, jo tajā, rūpīgi iepakots, atradās itin viss pret jebkuru negadījumu gan sev, gan biedriem. Un, lūk, ar šādu mugursomu plecos, garajos gumijas zābakos un makšķeri rokās ne katrs būs ar mieru noiet pat desmit, nemaz nerunājot par simts kilometriem. Bez tam bieži vien jādodas cauri neizbrienamiem džungļiem, kur kritušo koku saguļas un biezo jaunaudžu krūmi mainās ar avotainām slīkšņām, vai arī jāpārvar stāvas kraujas. Un ja nu vēl neķeras, bet tu tomēr ceri un gaidi. No kraujas neiemetīsi, rāpies lejā, taču atkal tukšā; kāp at-

pakaļ krasta, paej gabaliņu uz priekšu un sāc visu no gala. Tā desmit, divdesmit, piecdesmit reižu dienā.

Imants Klepers bija nelabojams optimists, un neveiksmes viņu ietekmēja tikai tādējādi, ka mēs naktīs mazāk gulējām un veicām garākus pārgājienus. Sevišķi viņu interesēja jaunas, vēl neizpētītas upes. Divdesmit, trīsdesmit kilometri kājām tādos gājienos viņam nebija nekāds šķērslis. Imants Klepers makšķerējis foreles piecdesmit Latvijas upēs un strautos. Bet cik vēl bija tādu strautu, upju un tērcīšu, kas pievīla un tiešām izrādījās vienīgi «varžu grāvji» vai meliorācijas notekgrāvji.

Protams, tas nenozīmē, ka šajās piecdesmit upēs arī tagad vēl mājo foreles.

Jau lajā laikā, kad mēs kopīgi ar Imantu Kleperu rakstījām «Foreļu tiesu», mums bija pilnīgi skaidrs, ka nepaies pat desmit gadi un foreļu sezonas ražu vairs nenāksies skaitīt simtos, bet labi ja desmitos. Būtībā mūsu darbs arī tika iecerēts kā izmisuma sauciens — aizsargāt foreles.

Tagad tāds laiks ir pienācis, krietni vien agrāk, nekā bijām domājuši.

Braucot pēc sezonas simtās foreles, Imants Klepers «aizbrida uz tālu upi, no kuras ārā vairs neizkļūt». Pārējo man zināmo forelistu lomi 1969. gadā bija divas un trīs reizes mazāki. Kāds ārsts, pieredzējis un centīgs forclists, stāstīja, ka šajā sezonā katrā izbraucienā labi ja izdevies noķert vienu, augstākais divas foreles.

Kas tad tādā gadījumā forelistus vēl saista pie upēm? Protams, krāšņā daba. Diez vai daudzi no mums — fo-relistiem tik labi pazītu savu dzimto zemi, ja viņi nebūtu forelisti. Vispirms to varu teikt par sevi. Ja Imants Klepers pirms pieciem gadiem nebūtu mani izskolojis

par forelistu, cik gan daudz nabagāka būtu bijusi mana dzīve. Man pat prātā neienāktu, kādas neizmērojamas dabas krāšņuma bagātības slēpj pat viena vienīga foreļ-upe, ja to izstaigā un iepazīst no iztekas līdz ietekai. Ozolu birzis, ievu gravas, puķēm nosētās pļavas, sirmi smilšakmens veči ar zaļām sūnu bārdām, krāces un ūdenskritumi, dižās masta priedes.

Un tomēr, lai forelists rastu sev attaisnojumu, kāpēc viņš ņem līdzi makšķeri, viņam taču jānoķer arī kāda forele. Citādi nav jēga dēvēt sevi par forelistu...

... Aust rīts. Jāceļas, kaut arī tikpat kā neesmu gulējis. Jāiet. Bet kurp? Tepat .uz šo upīti? Varbūt pie slavenā atvariņa? Vakar saimnieks, kura pirtiņā nakšņoju, stāstīja, ka mēnesi atpakaļ melioratori esot salaiduši upītē kaut kādu tur draņķi. Un kopš tās dienas ...

Cik šādu un līdzīgu stāstu jau nav dzirdēts. Nē, forelists vairs nedrīkst būt pasīvs dabas apjūsmotājs. Viņam jākļūst par karojošu dabas draugu, «Likuma par Latvijas PSR dabas aizsardzību» pirmo izpildītāju un sargu, jo citādi pavisam drīz viņš vairs nebūs forelists.

... Izeju laukā. Dzestrs, skaidrs rīts. Drīz lēks saule. No šejienes četru stundu gājiena attālumā dziļi mežos zinu kādu strautu. Kādreiz man to parādīja mans skolotājs Imants Klepers. Ja nu vienīgi vēl tur kaut kas būs palicis. Jāpamēģina. Un atkal ceļu mugursomu plecos...

ARVĪDS GRIGULIS. GADĀS ARĪ TĀ

Patiess stāstījums no raibās makšķernieku dzīves

Šis nebūs «makšķernieku stāsts», jo te patiešām viss ir tīrā patiesība.

Ceturtdien, 21. augustā, pulksten vienpadsmitos uz Mazā Baltezera ūdeņiem norisinājās dīvains gadījums, kam par lieciniekiem bija mani laivas biedri — dēls Mārtiņš, rakstnieks Valdis Grenkovs un vairāki tuvumā esošie makšķernieki. Gadījums gandrīz anekdotisks, tā ka prāts nesas to pastāstīt arī citiem.

Izbraucām no laivu bāzes, kad austrumos tikko sāka svīst neliela gaismiņa. Migla tik bieza, ka izstieptās rokas pirkstus nesaskatīsi. Mērķis patāls — Mazais Baltezers, kas mūsu simpātijas bija piesaistījis jau visu vasaru, dāvājot samērā veiksmīgus brekšu, pliču un raudu lomus. Tiesa, brekši ne visai lieli, septiņsimtgramnieks jau skaitījās labs ieguvums, kaut reizēm gadījās arī pa kilogramniekam,

Pēc pieredzes zinājām, ka zivis sāk kosties kādu pusstundu pēc saules lēkta un ar nelieliem pārtraukumiem ķeras līdz pusdienai. «Naktsdežūras» uz baļķiem un izslavētie saules rieti nebija attaisnojušies. Visprātīgākais — pa nakti drusku pagulēt un saules lēktu sagaidīt iebarotā vietā. Agros izbraucienus bieži vien traucēja biezā migla. Tā tas bija arī toreiz.

— Atkal tas sasodītais debesu ķīselis! — sūrojās mūsu «motorists» Valdis Grenkovs. — Kanālā pat krasta koku siluetus nevarēs saskatīt. Stūrē nu pa tādu elli!

— Bet Napoleons ticēja laimei, — mēs viņu mierinājām. — Kuģītis taču tik agri neiet, un laivu arī droši vien vēl nebūs.

— Bet krasta pāļi? Kas man tos parādīs?

Pukošanās bija tāda iepriekšēja sirds izlādēšana. Mēs

ļoti labi zinājām, ka pat ķieģeļu mūris, kur nu vēl tāds sīkums kā migla, nespētu aizkavēt tik zvērinātu makšķernieku kā Grenkovs ierasties vietā laikus. Kā vienmēr, arī šoreiz pa Bukultu kanālu izkūlāmies laimīgi, vieglāk jau gāja pa Lielo Baltezeru un īso kanālu, kas savieno abus Baltezerus. Te jau varēja kaut ko saskatīt, jo cēlās vējiņš, kas miglu izdzenāja.

Saules lēktu sagaidījām ar sakārtotām makšķerēm. Bija pielikti slīdošie pludiņi, bez kuriem 7 metru dziļumā makšķerēšana nav iespējama, un piesietas pavadiņas ar mūsu praksē iecienītiem Kijevas 5,5 mm āķiem.

Viss ritēja normāli. Brīžiem vienam ķērās labāk, otram sliktāk. Šad tad bija pauzes. Vislabāk veicās Mārtiņam. Viņa «dārziņā» jau spirinājās kilogramnieks.

Ap pulksten desmitiem, kad saule sāka tveicēt, iestājās vispārējs klusums. Bija tikai daži tukši «puspacē-lumi». (Kā zināms, breksis, ņemot ēsmu, ceļ to uz augšu, un reizē ar to sāk nogulties pludiņš. Pilns pacēlums ir tad, kad pludiņš pilnīgi nogulstas uz ūdens. Lielā dziļumā līdzīgi rīkojas arī rauda.)

Tā niekojāmies kādu stundu. Tukšos «puspacēlumus» mēdz dēvēt par nervu rūdīšanu. Pukodamies rūdījām nervus. Te pēkšņi es kādu «puspacēlumu» strauji pie-cirtu. Straujāk, nekā parasts.

— To sauc par lūpu izraušanas tehniku, — Grenkovs sāka ironiski prātot. Bet tad pēkšņi kāts noliecās līdz ūdenim un makšķeraukla nostiepās kā stīga.

— Kad atnāks plostu sējēji, tie tev pateiks paldies, jo viņiem ne visai patīk izcelt nogrimušus baļķus, — turpināja jau citādā tonī Grenkovs.

Nākamajā mirklī viņa miegainā filozofija izgaisa kā rīta migla. Pielēcis kājās, viņš paķēra zivju uztveramo tīkliņu:

— Tikai nepalaid! Tikai nepalaid! Ar to pašu mēs būsim no « jaņiem ārā»!

Arī Mārtiņš pielēca kājās.

«Tīkliņa» vicināšana tomēr bija pāragra. Kāts saliecās līdz ūdenim, izveidojot slaidu loku. Lai kā pūlējos, smagums neparko necēlās uz augšu. Lēni tas slīdēja uz priekšu.

— Tikai nelaid zem baļķiem, nelaid zem baļķiem! — viens caur otru klaigāja mani laivas biedri.

Viegli teikt — nelaid zem baļķiem, ja nezināmais kustošais smagums patvarīgi gāja savu ceļu. Tikai veiksmīgi operējot, izdevās no šīm briesmām pasargāties,

Kad pirmais uztraukums mazliet bija aprimis, sāku pielietot visus garajā makšķernieka mūžā apgūtos kausēšanas paņēmienus. Kļuvu jau samērā drošs, jo uz auklu, kā arī uz pavadiņu varēja paļauties. Auklu pavadiņai man bija uzdāvinājis gleznotājs Pinnis, tā bija 0,17 mm, angļu ražojums, ar dīvainu nosaukumu — «Šekspīrs 777». Lai nu kas, bot Šekspīrs jau nepievils cilvēku, kurš arī ir mēģinājis uzrakstīt pa lugai. Kļūme varēja gadīties vienīgi ar mazo āķīti — tas varēja atliekties, varēja pārlūzt. Bet gods un slava Kijevas meistariem, arī āķītis izturēja.

Kausēšana ieilga. Grenko.vs aizsmēķēja otru cigareti. Pēc divdesmit minūtēm jau sākās minēšana, kas tur apakšā ir par zvēru, kurš nav dabūjams ārā.

— Breksis, ap septiņi kilo, — minēja Mārtiņš.

— Muļķības. Vislielākais breksis jau sen būtu noguris, — minējumu noraidīja Grenkovs.

— Zandarts?

— Pilnīgi izslēgts, tas spēcīgi pretojas tikai sākumā.

— Karpa, savvaļas karpa! — atskanēja sauciens no •blakus laivas, jo arī tur makšķernieks, piecēlies kājās, sekoja dīvainajai cīņai.

— Noteikti karpa, — piekrita abi mani laivas biedri.

Pagāja vairāk nekā pusstunda, līdz jutu, ka zivs pretestība vairs nav tik liela un tā pamazām virzās uz augšu.

Kad pazibēja pirmā ēna, tā likās pavisam dīvaina. Tā kā zutis? Un tomēr ne zutis.

— Un toīpēr zandarts! Bet kāpēc viņš nāk ar asti pa priekšu? — pirmais zivi bija saskatījis Grenkovs. Tas patiešām bija zandarts ... prāvs zandarts, un ... patiešām viņš nāca ar asti pa priekšu.

Grenkovs meistariski uzķēra zivi un iemeta laivā. Zandarta dīvaino peldēšanas tehniku tagad varēja izskaidrot pavisam vienkārši. Izrādījās, ka mazais, 5,5 mm āķītis bija iedūries stiprajā zandarta astes spurā.

Grūti pateikt, kāda traģēdija bija notikusi tur, 7 metru dziļumā. Droši vien rīma līda uz raudām vai breksēniem un mans asais piecirtiens bija to pārsteidzis.

Vispusīgi novērtējot lomu, vienojāmies, ka zandarts sver apmēram 4 kilogramus. Krastā izrādījās, ka nebijām daudz kļūdījušies. Zandarts patiešām svēra 3 kg 780 gramus.

Tā bija vislielākā zivs, ko esmu izvilcis pēdējo triju gadu laikā.

PĒTERIS BAUĢIS. SAPALI

Pirmo reizi ar sapaliem iepazinos Līčupē. Tas bija sen, pirms vairāk nekā četrdesmit gadiem, kad tur vēl mudžēt mudžēja vēži, bet paceres bija pilnas ar forelēm un vēdzelēm. Tolaik, lai tiktu pie šis mantas, man nevajadzēja ne krītiņu, ne līmētu makšķerkātu ar spolēm. Pusdienlaika, kamēr lielie gulēja diendusu, es paņēmu auzu tarbu, novilku kreklu, uzlocīju bikšu staras un gāju uz upi. Mans vienīgais zvejas rīks bija labās rokas

pieci pirksti. Tie strādāja tik veikli, ka pēc pāris stundām, ko saimniece, būdama labā omā, parasti atvēlēja, manā tarbā atradās vairākas prāvas foreles un vēdzeles, bet tām pa virsu čaukstinājās krietni daudz vēžu. Taču, lūk, noķert sapalu izrādījās pavisam sarežģīta problēma.

Ejot gar Līčupi uz leju, kilometrus piecus aiz Kliģenes, atrodas divas mājas: viena kalnā, paslēpusies aiz birztaliņas, — Dreimaņi, bet otra lejā, upes kreisajā krastā — Saulzari. Upe tur rāma, padziļa un atvaraina. Kaut gan es Dreimaņos divas vasaras gāju ganos, tomēr savu universālo zvejas rīku šajā rajonā nekad netiku laidis darbā. Pat gar pacerēm tur bija tik dziļš, ka ar kājām nevarēja aizsniegt upes dibenu. Un tomēr šie atvari mani vilināja. Pirmo reizi mūžā es tajos redzēju sapalus, lielus kā šķilas, veseliem bariem. Kas tas bija par neaizmirstamu skatu, kad viņi diendusas laikā uzpeldēja līdz ūdens virsmai un gandrīz nekustīgi gozējās karstajā pusdienas saulē.

Man liekas — vērīgs lasītājs nojautīs, ka tieši šajā laikā un šajā vietā manī dzima sapalu makšķernieks. Un es nejutu mieru, iekams nebiju nogriezis šmaugu lazdas kātu, novijis smalku kaņepāja auklu, izrāvis bērim no astes dažus astrus, īsi sakot, sagatavojis sev otru zvejas rīku — makšķeri.

Toreiz neviens netika paskaidrojis, ka sapals ir visuzmanīgākā un viltīgākā zivs, kā man to vēlāk izcili makšķernieki ne vienreiz vien apgalvoja. Ja man šo gudrību kāds būtu tad ielicis galvā, es varbūt nepiedzīvotu tik daudzas reizes kaunu, klausoties saimnieces pārmetumos: «Kā tu ar to bada pātagu vari tik ilgi kvernēt upmalā, būtu labāk pavēžojis, iznāktu vismaz kaut kas kārajam zobam.» Un viņai bija taisnība. Ar auzu tarbu kaklā un makšķeri pār plecu es, lepni izslējis degunu, gāju uz upi, bet atpakaļ nācu pazagšus, lavīdamies gar mājas stūri, lai neviens mani neredzētu. Nav taču nekāds gods atgriezties no zvejas bez asakas.

Pēc vairākiem neveiksmīgiem mēģinājumiem noķert tik kāroto sapalu es nospriedu, ka šī zivs laikam ir vai nu pilnīgi akla, vai pārlieku redzīga, vai arī vispār nekādu ēsmu neņem un uz āķa nekožas. Nekā citādi nevarēju izskaidrot to apvainojošo vienaldzību, ar kādu sapali izturējās pret vilinošajiem gardumiem, ko es viņiem uzmācīgi bāzu pie paša deguna. Negaršoja slieka, piedāvāju sienāzi, nederēja tas, spraudu uz āķa spāri, dunduru, maizes bumbiņu, sieru, bet sapali izlikās to visu neredzam. Nelīdzēja arī tas, ka aizslēpos aiz krūma un tikai pa zaru spraugu uzmanīju makšķeri. Viens otrs tad gan pievirzījās tuvāk ēsmai un, kā mani kaitinādams, pat pieskārās tai, taču tūliņ atkal piesardzīgi aizslīdēja gabaliņu nostāk. Tas viss notika manā acu priekšā. Dažbrīd mani sagrāba dusmas, un es, izskrējis no savas paslēptuves, tvēru makšķerkātu un ar to no visa spēka zvetēju pa ūdeni. Reizē ar ūdens šļakatām uz visām pusēm pašķīda arī sapali. Taču ar varu vēl neviens nav spējis likt zivij kosties.

Sapalu makšķerēšanai atmetu ar roku — sak, ja nav kazai piena, lai tad arī nav, un, uzlocījis bikšu staras, nometis kreklu, atkal bradāju pa Līčupes seklākajām vietām, laizdams darbā veco pārbaudīto zvejas rīku — savus piecus pirkstus. Taču ap rudzu pļaujas laiku uznāca spēcīgas lietusgāzes, upē ūdens vietām izkāpa no krastiem un kļuva duļķains. Manas iemīļotās vēžošanas vietas pārvērtās par neizbrienamiem atvariem. Ja es pusdienas laikos nevēlējos atteikties no makšķerēšanas priekiem, tad man atlika tikai viena iespēja — atkal ņemt rokā noniecināto baflapātagu un mēģināt makšķerēt sapalus. Nekādas cerības gan es neloloju, pat auzu tarbu atstāju priekšnamā uz vadža karājoties. Arī ēsma man bija pavisam vienkārša — mīkstas rupjmaizes šķēle. Visi tālākie notikumi upmalā bija tik pārsteidzoši, ka es gandrīz vai apstulbu.

Tikko iemetu makšķeri, pludiņš uzreiz nogrima, vilkdams sev līdzi auklu. Tas notika pārāk pēkšņi — es no izbrīna pat aizmirsu, ka rokās turu makšķerkātu. Taču nu vairs nebija ko gaidīt, un es spēcīgi piecirtu. Zivs gan īsu brītiņu padrebināja makšķerkātu, bet tad padevās un pārlidoja man pār galvu. Jā, tas tik bija sapals, tiesa, ne gluži no pašiem lielajiem, tomēr vismaz divas reizes prāvāks par tām forelēm, ko es ķēru pacerēs.

Dzelzs jāka], kamēr tā karsta, tik gudrs es biju, un, aizsviedis sapalu labi tālu pļavā, lai tas neielēktu atpakaļ ūdenī, ar steigu atkal metu makšķeri upē. Brīnums atkārtojās vēl un vēl.

Tajā dienā izvilku piecus sapalus. Auzu tarbas man līdzi nebija, tāpēc lomu savēru uz kārkla klūdziņas. Mājā ejot, jau pa gabalu visi varēja redzēt, ka es nāku no makšķerēšanas.

Tajā laimīgajā dienā es arī pirmo reizi dzīvē nobaudīju ceptu sapalu. Nē, tik garšīgu zivi gan vēl nekad nebiju ēdis. Gluži to pašu apliecināja arī visi saimes ļaudis, kas ar sapaliem mielojās launagā. To pastāstīju tikai tā — starp citu. Taču galvenais šajā dienā pārliecinājos, ka sapali tomēr ķeras, bet tikai duļķainos ūdeņos.

*

Pāris atvaļinājumu mēs ar sievu pavadījām Gaujas krastā pie Igaunijas robežas. Par to es varu pateikties savam draugam Artūram. Viņš šo Gaujas apvidu mums iztēloja kā īstu makšķernieku paradīzi. Lai nu ar citām zivīm mums vārnās šā vai tā, tomēr par līdaku lomiem sūdzēties nebija ne mazākā iemesla. Turpat pie Artūra mājas atradās atvars, no kura vien mēneša laikā es izvilku divdesmit astoņas līdakas. Bet Gaujā atvaru ir daudz, un vismaz pāris kilometru gan augšup, gan lejup no Rāmniekiem (tā sauc Artūra māju) mēs cītīgi apmakšķerējām. Protams, ne visos atvaros bija tāda bagātība, taču savs pusducis Gaujas skaistuļu vienmēr slēpās katrā dziļākā pastraumē, kur krustām šķērsām gulēja siekstas. Un Gaujas līdakas mani tā izlutināja, ka kopš tam dienām līdaka, mazāka par kilogramu, man vairs nesagādāja nekādu prieku.

Tā mums vareni veicās ar līdakām, bet es sapratu — makšķernieku paradīzē katrā ziņā jābūt arī sapaliem. Citādi taču, garlaicības mākti, no turienes aizmuktu tie makšķernieki, kas vēlas parādīt savu augstākās klases māku. (Te gan jāpiebilst, ka uz augstākās klases titulu ļoti kategoriski pretendē forelisti jeb foreļu makšķernieki, tomēr sapalisti jeb sapalu makšķernieki par to tikai smīkņā: «Pielaist zivij ēsmu pie deguna nav vēl pati lielākā skunste, galvenais ir to iedabūt viņai mutē, bet forele rijīguma ziņā nemaz neatšķiras no līdakas.») Artūra izdaudzinātā makšķernieku paradīzē sapali lēkāja pat atvarā pie viņa mājas loga. To var apliecināt arī mans senais draugs Žanis, kas, atbraucis mūs apciemot, jau pirmajā metienā parādīja, kā ķeramas šīs gudrās un viltīgās zivis. Mums ar sievu tomēr neveicās, un tas, kā man likās, apstiprināja manu pusaudža dienu teoriju, ka sapali vislabāk ķeras saduļķotā ūdenī.

Lai pārbaudītu to praksē, Gauja drīz vien man sagādāja vislabvēlīgākos apstākļus. Vairākas dienas pēc kārtas lija ražens lietus, ūdens upē kļuva pavisam duļķains. Līdakas vairs neķērās. Es sāku makšķerēt sapalus, bet bez panākumiem. Tā beidzot biju spiests pievienoties to uzskatam, kuri apgalvoja, ka sapals esot visgudrākā un viltīgākā zivs.

Lietus atkal norima, ūdens Gaujā pēc dažām dienām kļuva skaidrs, un mēs turpinājām makšķerēt līdakas. Bet, lai dotos līdaku medībās, vispirms vajadzēja savilkt grundujus. Tos mēs parasti ķērām turpat pie Artūra mājas atvara augšgalā, kur bija izveidojusies sēre. Grunduļu tur nekad netrūka — met tikai makšķeri un velc līdz apnikumam.

Ari tajā rītā, gādājot ēsmu līdakām, mēs savā ierastajā vietā vilkām grunduļus. Sapali tobrīd man pat prātā nenāca. Pat iedomāties nevarēju, ka sērē, kur ūdens tikai līdz ceļgaliem, var pieķerties sapals. Taču biju piemirsis, ka atrodos makšķernieku paradīzē, kur iespējami visādi brīnumi. To es atcerējos tikai tajā mirklī, kad sapals jau bija satvēris grunduļu makšķeres āķīti un draudēja to noraut. Piesiet resnāku auklu nu vairs nevarēju, bet pazaudēt negaidīto lomu arī negribējās. Un izrādījās, ka ar pacietību pat matu var pārvērst tērauda stieplē, ja vien zivi, tiklīdz tā piekodusies, nesteidz sviest krastā, turklāt vēl pāri galvai.

Kad izvilku sapalu, sieva ironizēja: — Te tev nu bija — visgudrākā un viltīgākā zivs pieķērās tādā vietā, no kuras pat muļķa asarītis bēg. *

♦

Nemakšķernieki, kas allažiņ visās lietās izliekas gudrāki, mēdz apgalvot, ka makšķerniekiem visprāvākās zivis parasti noraujoties. Daudzi ievērojami makšķerēšanas meistari pret to dedzīgi protestē un saka, ka esot pienācis laiks nemakšķerniekus par šādu ļaunprātīgu baumu izplatīšanu pārmācīt — vismaz administratīvi sodīt.

Man tomēr šķiet, ka taisnība ir nemakšķerniekiem. Par to es pārliecinājos pats personiski. Vislielākā

līdaka, kas uzķērās uz manas makšķeres, izlēca metru virs ūdens, parādīja man garu degunu, pārrāva auklu un projām bija. Ja neticat, pavaicājiet manam draugam Artūram, kas bija šī gaužām bēdīgā notikuma aculiecinieks. Viņš var jums sīkāk pastāstīt, kurā Gaujas atvarā un kāpēc tas atgadījās. Varbūt viņš noklusēs vienīgi to, kādu pamatīgu brāzienu dabūju no viņa par neprasmi nokausēt Gaujas valdnieci.

Neveicās man arī ar pirmo lielāko sapalu. Kāds cits mans draugs — Edgars vienvasar mani aizveda iepazīstināt ar savu dzimto pusi — Pāles apkaimi. Nakti nolēmām pārgulēt teltī Svētupes krastā, bet novakari un rīta cēlienu līdz brokastīm izmantot makšķerēšanai. Trešais ceļabiedrs mums bija mašīnas vadītājs — arī Edgars, kuru es, lai lasītājs nesajauktu ar manu draugu, turpmāk saukšu par Mazo Edgaru.

Izmeklējuši sausāku vietu apmetnei un ieturējuši launagu, mēs ar Edgaru sakārtojām makšķeres un devāmies katrs uz savu pusi — es pa straumi uz leju, bet Edgars pazuda aiz krūmiem upes augšteces virzienā. Mazais Edgars, kā nemakšķernieks, palika «mājā» un ķērās pie naktsguļas iekārtošanas.

Edgars man par Svētupes sapaliem, kurus pālēnieši agrāk dēvējuši par turbām, bija sastāstījis tādas trakas lietas, ka tie manā iztēlē rēgojās baru bariem katrā atvarā un atvērtām mutēm to vien gaidīja, kad tajās metīšu makšķeres ēsmu. Taču sveši ūdeņi mani nekad nav sagaidījuši ar atplestām rokām — tie allaž likuši vispirms pamatīgi pasvīst un krietni palauzīt galvu, bet tikai pēc tam atklājuši savas labākās lomu vietas. Svēt-upe nebija izņēmums. Velti es kā ēna lavījos no viena atvara pie otra — manu lielo, zaļo sienāzi, sapalu delikatesi, tie neaiztika. Un man pie šīs «svētās» upes galvā nāca pavisam grēcīgas domas — droši vien

Edgars pasakas vien ir stāstījis. Bet ar draugu apvainošanu nekad nevajag steigties, citādi var palikt pavisam bez draugiem. To man atgādināja arī Svētupe. Pēkšņi pie kādas paceres ūdens noviļņoja, un sienāzis pazuda kā nebijis. Piecirtu un tūliņ saņēmu tādu pretrāvienu, ka tikko spēju noturēties kājās.

Ciņa ar sapalu ilga vismaz minūtes desmit. Bet līdz uzvarai vēl bija tālu ari tajā brīdī, kad tas galīgi nokusis jau ļāvās sevi pievilkt pie krasta. Svētupes krasts bija stāvs kā siena, mēģināt ar makšķeri izcelt vairākus kilogramus smagu zivi būtu tikpat bezjēdzīgi kā pulksteņa ķēdē siet zirgu. Situācija bija neapskaužama. Raudzījos gan uz sapalu, gan krastu, gan kā vijoles stīgu novilkto auklu, gudrojot, ko iesākt. Tieši šajā brīdī man līdzās nostājās Mazais Edgars. Ieraudzījis sapalu un sapratis, ka es viens to nespēšu pieveikt, viņš tūlīt norāva kurpes, nometa bikses un ielēca upē.

Mazais Edgars to izdarīja tik ātri, ka es pat nepaspēju viņam pateikt šādos gadījumos tik nepieciešamo brīdinājumu un pamācību: neņem aiz pavadiņas, bet gan — grāb aiz žaunām. Kad to izdabūju pār lūpām, izrādījās, bija jau par vēlu — aukla pēkšņi atslāba, un atvarā kaut kas nozibēja. Mazais Edgars vēl brīdi grābstījās pa ūdeni, tad neticīgi paskatījās manī, it kā vaicādams: bija vai nebija sapals?

Un, kaut gan vakariņās bija jāsamierinās ar sviestmaizēm, tomēr vismaz vienu vērtīgu atziņu biju guvis no Svētupes: ar diegiem nav nekāda sapalu makšķerēšana. Jau tajā pašā vakarā uztinu spolei citu auklu, āķiem piesēju resnākas pavadiņas un sakārtoju zivju uztveramo tīkliņu.

Edgars smīnēdams raudzījās manās izdartbās, tad nenocietās un ieminējās:

Tu laikam gatavojies haizivju zvejai. Turbas tādām virvēm met līkumu.

Mazais Edgars sprieda prātīgāk:

— Labāk lai met līkumu nekā noraujas.

Tikko pa telts spraugām varēja manīt svīstot gaismu, klusi rausos kājās un manījos ārā. Abi Edgari palika guļot.

Šoreiz vairs nevajadzēja velti šķiest laiku — es jau zināju atvaru, kurā mājoja sapali. Tāpēc nelīkumoju gar upmalu, bet steidzīgi devos pāri rasotai pļavai uz vakardienas tik laimīgo un reizē arī nelaimīgo vietu. Krēsla vēl bija tik bieza, ka upītes pretējo krastu tik tikko varēja nojaust. Izdevīgāku brīdi sapalu makšķerēšanai nemaz nevarēja vēlēties. Es ne vien cerēju, bet biju pārliecināts, ka līdz saules lēktam man vismaz viens sapals būs rokā.

Bet pamazām ausa gaisma, arvien skaidrāk iezīmējās krasts, arī pludiņš pie paceres, kur vakar sapals satvēra manu sienāzi. Taču šoreiz atvarā neviens nelikās zinis par manas makšķeres ēsmu. Vai tiešām Edgaram taisnība, ka turbas tādām virvēm met līkumu? Varbūt vainīga ēsma? Zaļā sienāža man nebija, makšķerēju ar maizi.

Kad austrumos virs robainajām koku galotnēm parādījās sarkana saules ripa, zuda pēdējās cerības. Nu manas «virves» atvarā kļuva vēl skaidrāk saskatāmas. Jau biju atvadījies no zivju zupas arī brokastīs. Bet tad pēkšņi pludiņš sašūpojās un lēnām ienira ūdenī. Mirkli nogaidījis, piecirtu un sajutu gluži tādu pašu pretošanos kā vakar.

Šoreiz viss noritēja bez starpgadījumiem. Aukla bija izturīga, un es varēju rīkoties bez lieka uztraukuma. Sapalu pakausēju, pievilku malā, nokāpu pie ūdens un ar zivju uztveramo tīkliņu izcēlu krastā.

Brokastis tikko spējam notiesāt manu rīta lomu. Abi Edgari, ēzdami vārīto sapalu un piestrēbdami aromātisko zupu, cildināja manu makšķernieka mākslu, kurš pat pie tauvām spējot pievilināt visgudrāko zivi. Es pret to neko neiebildu. Man allažiņ labāk patīk, ka mani slavē nekā nopaļā.

*

Starp maniem draugiem visaizrautīgākais sapalu makšķernieks ir Ģirts. Vairākas vasaras mēs abi gandrīz katru svētdienu esam nokvernējuši dažādu upju krastos, kopīgi tur priecājušies gan par brangiem lomiem, gan pārrunājuši neveiksmju cēloņus.

Mūsu iemīļotākās makšķerēšanas vietas bija Gaujā pie Murjāņiem vai Daugavas kreisajā krastā, iepretim Ikšķilei. Tur mēs ar Ģirtu makšķerētu arī pagājušajā vasarā, ja pēkšņi viņš smagi nesaslimtu. Zaudējis uzticamu sabiedroto, devos vienīgi uz tādām vietām, kas aizsniedzamas ar elektrisko vilcienu. Tā es pārcēlos Daugavas labajā krastā, kļūstot par pastāvīgu sapalu makšķernieku pie Ikšķiles.

Pirmo reizi tur ierados, nelolojot nekādas izredzes uz panākumiem. Labi zināju, ka šajā rajonā sapalu makšķernieki vilka lomus Ikšķiles salas tuvumā, bet tur nokļūt varēja tikai tie izredzētie, kam bija sava laiva. Es pie šiem laimīgajiem nepiederēju. Apsēdos krastmalā un iemetu makšķeri Daugavā turpat Ikšķiles pakājē, kur līdz šim kaut cik pieredzējušu makšķernieku nekad netiku manījis.

Aizritēja agrīnās rīta stundas, pienāca brokastlaiks, bet neviens sapals nepieskārās makšķeres ēsmai. Protams, tas mani vēl nepārliecināja, ka te tuvumā nav šo zivju, jo viņu maltītes laiks nav tik stingri noteikts, kā tas ir, piemēram, sanatorijās vai atpūtas namos. Sāku uztraukties par kaut ko citu — modās Ikšķile, no pa-krastes reizē ar rīta miglu pazuda ari klusums. Drīz vien Daugavā saradās peldētāju, ka biezs. Troksnis bija tik liels, ka pat lācis izbītos, kur nu vēl tramīgais sapals.

Paņēmu makšķeri un pagāju gabaliņu tālāk no peldētājiem. Taču viņu pulks nemitīgi vairojās — ikšķilnie-kiem pievienojās rīdzinieki, kas bariem vien saradās no vilciena. Vēlreiz mēģināju pamukt tālāk, bet tās izrādījās veltas pūles — ap pusdienas laiku jau atrados pilnīgā ielenkumā.

Man visapkārt nu gāja kā gadatirgū, bet es, lai gan biju zaudējis visas cerības, tomēr nesatinu makšķeri.

Pirmajā mirkli, kad ieraudzīju noraustāmies makšķerkāta galotnīti, prātā iešāvās doma, ka kāds no peldētājiem varbūt sapinies auklā. Bet tūliņ pat pārliecinājos, ka tajā brīdi tuvumā neviens nepeldējās. Tātad zivs!

Sapals bija paprāvs, un, iekams viņu izdabūju krastā, pagāja vairākas minūtes. Pa to laiku bija salasījies vesels bars ziņkārīgo. Un viņi visi man vēlēja tikai labu, cenzdamies dot padomus, kādus nu kurš zināja, — vieni mani mudināja sapalu raut ātrāk no ūdens ārā, otri ieteica nesteigties pat tad, kad sapalam vairs nebija spēka pretoties... Vienīgi puišelis, kas nostājās man līdzās, klusē ja un ar aizturētu elpu vēroja, kā es cīkstējos ar sapalu.

Pūlis, brīdi apbrīnojis lomu, atkal izklīda. Ne vārda nepateicis, nozuda ari zēns. Pat iedomāties nevarēju, ka viņš bija vienīgais starp daudzajiem, kas pa īstam vēlējās man palīdzēt.

Turpināju makšķerēt, kad pēkšņi kāds aizmugurē ierunājās:

— Kaspars stāstīja, ka te sēžot viens īsts sapalu makšķernieks, un uzstāja, lai nākot piedāvāt laivu.

Atskatījos un ieraudzīju labsirdīgi smaidošu drukna auguma pusmūža vīru. Turpat blakus viņam kautrīgi noliektu galvu mīņājās zēns. Nebija šaubu, ka teiktais tika adresēts man. Tā iepazinos ar Kaspariņu un viņa tēvu, kas man sagādāja iespēju aizbēgt no nemierīgā krasta. Un to arī papilnam izmantoju — visu vasaras nogali katru sestdienu vai svētdienu sēdēju Kaspariņa tēva laivā. Tad Kaspariņš ik pa stundai nodrāzās pa taciņu no kraujas lejā, nostājās man iepretim ūdens malā un apvaicājās: «Nu, onkul, vai ir jau kāds?» Ja es teicu, ka nav, viņš bēdīgs soļoja uz māju un tur nopūzdamies tēvam pačukstēja: «Mūsu onkulim vēl neķeras.» Tomēr tās bija retas reizes un tikai priekšpusdienās. Pievakarēs Kaspariņš vienmēr, atgriezies mājā, paziņoja vecākiem priecīgu vēsti.

Sēžot laivā un velkot sapalus Daugavā pie Ikšķiles, klusībā nospriedu, ka viņi nav ne gudri, ne uzmanīgi. Es nenoenkurojos kaut kur Daugavas vidū, bet makšķerēju gandrīz tajā pašā vietā, kur izvilku savu pirmo lomu. Protams, tagad bija divas priekšrocības — pirmkārt, neviens ziņkārīgais man nevarēja piekļūt ar sausām kājām, un, otrkārt, man nevajadzēja pēc katrām desmit minūtēm pārsviest makšķeri, jo straume ēsmu vairs nenesa krastā. Taču peldētāju saceltais troksnis nekļuva mazāks. Bet sapali par to acīmredzot nelikās zinis — viņi ķērās pat tādos brīžos, kad turpat, šķiezdami ūdens" šļakatas uz visām pusēm, peldējās vesels bars vasaras prieku baudītāju.

Un lūk — kā lai tagad pēc visiem šiem notikumiem varu apgalvot, ka sapals ir visgudrākā, visuzmanīgākā un visviltīgākā zivs?

ARNOLDS AUZIŅŠ Rudens rīts pie upes

Rudens rītos sudrabs sabirst zāle. Izklīst migla. Dzidra, dzidra tāle.

Pāri upei sapņains ilgi veros —

Virši nozied violetos ceros.

Un es ieklausos, cik skanīgs klusums, Dabai tikko mostoties no dusas.

Dzirdēt var, kā divi gaiļi rājas Un kā zivis upē sarunājas.

Varbūt tādēļ ir tāds dzidrums rītos,

Lai mēs dziļāk sevī ieskatītos.

Varbūt tādēļ ir tāds klusums rītos,

Lai mēs vairāk citos ieklausītos.

JURIS ROBEŽNIEKS. VIENA EKSPERIMENTU DIENA

Tā. Esam klāt. Jāiziet vēl tikai cauri mežiņam, un lejā jau gaida ezers.

Protams, esam ieradušies tumsiņā. Ar nepacietību gaidījām šo brīdi, lai atkal tiktos ar ūdeņiem, ar dabu, ar spirgto āra gaisu, ar ūdeņu iemītniekiem.

Mums aiz muguras taču ir viens traks laika posms, kad vasaras makšķeres bija noliktas pie malas, bet ziemas sezonu vēl nevarēja sākt. Tad garajos vakaros, kad aiz loga gaudoja vējš un grabinājās rupjas lietus lāses, spuldzes gaismā tika celta visa bjitku un auziņu kolekcija. Mēs vīlējām un spodrinājām bjitkas, uz mazām galodiņām asinājām āķus, uz kātiņiem tinām vasarā sagādātos silonus, trolonus un neilonus. Viss jāpārbauda, jāsakārto tā, lai šoziem vairs nebūtu jāuztraucas, kad pieķeras liela zivs un kaut kādas sīkas paviršības dēj pārrauj auklu un kaut kur dzelmē atvadām pavicina asti. Pat auziņas acs nenogludinātās malas var būt par iemeslu visizturīgākās auklas trūkšanai. Bet to pavisam viegli novērst, ja ar adatu vai īlena smaili noslīpē caurumiņu . ..

... Pelēcīgais sniegs kļūst gaišāks, un mežā jau izdalās egļu stumbru silueti. Ziemas rīta klusumā kā mazi zvaniņi šur tur ietinkšķas zīlītes. Zem mūsu trijotnes kājām gurkst apsniguši taka.

Mani ceļabiedri, kā jau īsti makšķernieki, galvenokārt klusē, izmetot vienīgi pa visnepieciešamākajai frāzei.

Valdis savu vergu uzkāris plecā gluži kā mednieks šauteni. Bet Ēriks tur rokā ledus urbi. Jā, tas nu gan nav prātīgi — iet uz pirmā ledus ar urbi. Arī viņš to labi saprot, bet ko lai dara, ja pērnās ziemas sezonas beigās mazas paviršības dēl bija jāšķiras no vergas. Viņš gan bija piesējis pie roktura auklu, kur iemaukt roku, taču aukla pārdila, un verga pazuda āliņģī. Bet veikalos pārdod tikai tadas konstrukcijas vergas, ar kurām labākajā gadījumā var nokapāt no lieveņa sasalušu sniegu. Tagad nu neveiksminiekam jāgaida, kamēr pazīstams kalējs atcerēsies solījumu izgatavot jaunu zvejas rīku.

...Uz pirmā, tāpat kā uz pēdējā ledus ir bīstami iet pa meldriem vai niedrēm aizaugušām vietām, tāpēc uzmeklējām «gaiteni», pa kuru vasarā braukā vietējo makšķernieku laivas, un laižam Valdi pa priekšu. Viņš ir visvieglākais, un viņam ir visasākā verga.

Solis, uzsitiens ar vergu. Solis, uzsitiens. Verga cauri neduras. Tātad jāapstājas un jāizmērī ledus biezums. Ēriks ātri izurbj āliņģi, novelk cimdu un ielaiž roku ūdenī.

— Apmēram desmit centimetru, — viņš saka.

Protams, tas nenozīmē, ka visa ezera platībā ledus

biezums ir vienāds. Tur, kur dziļāks, ledus sega veidojusies vēlāk, tātad tur būs plānāks ledus. Sevišķi bīstamas ir avotainas vietas. Pat dažkārt dziļā ziemā tur ir nedrošs ledus. Bet toties šajās vietās, it sevišķi ziemas vidū, mīl uzturēties zivis, jo tur vairāk skābekļa. Uz pirmā ledus, protams, labāk neriskēt. Bet arī vēlāk jābūt ļoti uzmanīgiem. Vispirms atkal jālaiž darbā verga, kas uzreiz «pateiks», vai drīkst spert soli vai ne. Parasti makšķerniekiem avotainas vietas jau ir iepriekš izlūkotas un pašdarinātā kartē atzīmētas pēc pašu izvēlētiem krastu orientieriem. Taču visdrošāk noteikt avotus var pēc ledū iesalušiem gaisa burbuļiem, kas atgādina spožus sudraba naudas gabalus. Tādās vietās sevišķi jābrīdina «ap-cirtēji» jeb «sāņglūņi», kuri, pamanījuši, ka jūs izvefkat prāvu zivi, tūlīt drāzīsies klāt, lai turpat līdzās cirstu savu āliņģi. Ne vienu reizi vien tāda karstgalvība beigusies ar izpeldēšanos vai pat vēl traģiskāk. Tāpēc «apcir-tējiem» jau pa gabalu jāsauc, ka ledus ir plāns un draud briesmas.

... Valdis mīl sistēmu. Tāpēc viņš aiziet līdz meldru pudurim, kur izcērt pirmo āliņģi, bet otro cērt metrus divus uz dziļuma pusi, trešo — vēl pāris metru tālāk. Pēc tam iet pie pirmā āliņģa un sāk rīdāt makšķerīti.

— Man ir balta, neliela bļitkiņa, — viņš paziņo. — Bez ēsmas.

Ēriks izvēlas sudrabaini dzeltenīgu auziņu ar diviem trīsuļoda kāpuriem, es — sarkanīgu auziņu ar balto gaļas tārpiņu. Esam izvietojušies tā, lai katrs atrastos citādā situācijā: Ēriks tieši iepretim laivu «gaitenim», es — metrus piecus aiz viņa uz dziļuma pusi.

— Pusotra metra, — Valdis ziņo.

Te ir apmēram tāds pats dziļums, — Ēriks saka.

— Bet man — kādi divarpus metri, — es piebilstu.

Lūk, tā mēs ātri varam konstatēt ezera gultnes reljefu.

Nav taču noslēpums, ka asari visbiežāk uzturas tā saucamās nogāzēs, kur krasta seklums pāriet dziļumā. Un, ja vēl notrāpa īsti stāvu nogāzi, var uzskatīt, ka tūlīt būs ķēriens. Tomēr universālas receptes nav. Pamatīgi «kupraiņi» ir izvilkti no pusmetra dziļuma un mazā pirkstiņa garuma asarīši — no astoņu metru dzelmes. Bet tāpēc jau mēs eksperimentējam, lai atrastu īsto vietu, kur tieši šodien ūdeņu iemītniekiem labpatīk uzturēties.

— Ir! —Valdis klusi iesaucas. Viņam pie bļitkiņas spirinās tāda izmēra asaris, ko makšķernieku aprindās sauc par «zirgazobu». Tūlīt viņš izvelk vēl vienu tādu pašu.

— Sabozies? — Ēriks vaicā.

— Nē, — Valdis atbild. — Bet pēc mazajiem jau neko nevar spriest.

Šai īsajai sarunai ir dziļa jēga. Ja izvilktais asaris božas, saceļ gaisā spuras un atpleš žaunas, īsti laba «cope» nav gaidāma. Bet, ja asaris «izlec» no āliņģa žirgts un intensīvi lēkā, tad tikai meklē, kur sapulcējušies viņa pārējie radi.

Ķēriens ir arī Ērikam, pēc tam man. Taču tie paši mazie asarīši. Bet ne jau viņu dēļ esam mērojuši vairāk nekā 100 kilometru. Jāsameklē tādi asari, kuri makšķer-auklu sastiepj tā, ka trinkšķ.

Valdis pārbauda savus pārējos āliņģus. Mēs vienprātīgi nospriežam, ka te lielie nav gaidāmi, un pārvietojamies tālāk gar krastu, kur izveidojusies tāda kā pussaliņa. Protams, ar vergu pārbaudām ledus biezumu.

Vietumis vējš no ledus nopūtis sniegu, kas tālāk sablīvējies nelielās grēdās. Atkal jāatceras — zem biezāka sniega ir plānāks ledus.

...Apmetamies jaunajā vietā. Valdis apmaina bļitku pret savu «olimpisko» žibuli — paprāvu «sāņpeldi» (sudrabs ar kaparu). Viņš lēni to nolaiž līdz gultnei (uz āķa divi baltie tārpiņi) un tad, pāris reižu strauji paceldams «sāņpeldi» uzaugšu, ļauj tai atsisties pret gultni. To Valdis sauc par «nodimdināšanu», pēc kuras asari nākot skatīties, kas tur trokšņo. Šoreiz mūsu kolēģis ir uztrāpī-jis tikai viena metra dziļumam, tāpēc izcirstajā āliņģī ierauš ledus drumslas, lai svītraiņi tur lejā nekļūtu aizdomīgi.

— Aha... — nosēcas Valdis. Viņš velk lēni un prātīgi. Mēs ar Ēriku skatāmies kā vanagi — patiešām liels asaris. Apmēram divsimt gramu. Valdis nekavējoties iemet auziņu āliņģī un sāk lēni cilāt makšķeri. Bet zivis neķeras. Tad viņš nolaiž auziņu līdz pašai gultnei un pāris sekunžu parausta, pēc tam atkal lēnītiņām ceļ uz augšu. Ķēriens! Asaris — nedaudz lielāks par iepriekšējo — nav spējis pārvarēt kārdinājumu.

— Nāciet, puikas, tuvāk pie krasta! — Valdis saka, likdams kastītē zivi. — Šodien asari laikam vairāk mīl gaismu. Un nebožas arī.

Ir jau labi, ja kolēģis velk zivis. Tomēr katram makšķerniekam ir zināma ētikas izjūta (es te nerunāju par «apcirtējiem»), kas neļauj tā pa galvu pa kaklu drāzties pie veiksminieka, kaut arī viņš pats aicina. Mēs abi aizejam pašā pussaliņas galā un izcērtam pa āliņģim. Ēriks piesien ovālu svina auziņu, kam pie āķa no melna diega izveidota tāda kā kāpura galviņa ar četrām melnām Ūsiņām. Viņš uzliek uz āķa trīsuļoda kāpuru. Viegli sāk trīsēt sardziņš. Tad — tinkš! — Ēriks piecērt un bez jebkādas pretestības izceļ makšķeri no ūdens.

— Raudiņas blēņojas, — viņš noņurd un izņem no kabatas kārbiņu ar trīsuļodu kāpuriem.

Ari es negribu atpalikt eksperimentēšanā. Pie 0,15 mm silona auklas (tādas mēs lietojam visi trīs, jo pārāk liels ir pārdzīvojums, kad tievāku auklu pārrauj prāvs asaris vai rauda, par līdacēniem nemaz nerunājot...) piesienu tā saucamo «Tomes bļitkiņu». Tā ir rudzu grauda lielumā, ar mazu trisžuburu āķīti. Sis īpatnais, ar 4. numura nagu laku nokrāsotais «kukainītis» jākustina pavisam citādi nekā visas pārējās auziņas. Jāizdara pēc iespējas vairāk sīku svārstību (tricinājumu), vienlaikus ceļot auziņu uz augšu. Boz tam «tomenīcu» nepiesien pie auklas perpendikulāri, kā citas auziņas, befgan vertikāli.

Vairāku gadu prakse pierādījusi, ka «Tomes bļitki-ņas» krāsa jāvariē. Upēs zivīm vislabāk patīk sarkanas vai dzelteni sarkanas «tomenīcas» bez ēsmas, bet ezeros var izmēģināt arī vēl melnas, brūnas, zaļas vai pelēcīgas svina auziņas, uz viena āķa uzliekot balto gaļas tārpiņu, dadžu tārpiņu (ziemā atrodami nokaltušu dadžu galviņās) vai mizgrauža kāpuru.

... Es ielaižu «tomenīcu» ūdenī un ļauju tai nogrimt līdz dibenam. Pēc tam sāku tricināšanu. Pēkšņi piecir-tiens — un paprāvs asaris ir arī man. Pēc mirkļa visu atkārtoju no jauna. Lēni, ik pa brīdim pieturēdams auziņu, laižu to atkal lejup. Un tieši šai mirklī aukla it kā atslābst. Kavēties nedrīkst — jāpiecērt momentāni. Un izvelku raudiņu. Jā, tām palaikam ir niķis kampt lejupslīdošu «tomenīcu». Upēs šādi rīkojas arī sapali, ruduļi un ālanti, bet asari kā upēs, tā ezeros vislabprātāk ķer no viņiem bēgošu auziņu.

Ēriku apstājušas raudas. Tās pirmajā brīdī pēc piecir-šanas pretojas sīvāk nekā asari, bet drīz vien aprimst. Viņam daudz jānoņemas ar trīsuļodu kāpuru uzlikšanu uz āķa. Tas nav patīkami pat tādā nieka salā ( — 3°), kāds

ir šodien, tāpēc kolēģis, ilgi nedomādams, liek citu ēsmu — gaļas tārpiņus. Tie ir sīkstāki un izturīgāki pret raudu uzbrukumiem. Tavu brīnumu — nu viņš sāk pārmaiņus vilkt gan asarus, gan raudas!

Bet ko dara Valdis? Viņam vecajā vietā, acīm redzot, vairs nekas prātīgs neķeras, tāpēc viņš izcirtis divus āliņģus, katru savā pusē «laimīgajam», un pie viena kaut ko buras. Kārtējais eksperiments? Nu, kā tad!

Pavisam maziņā, caurspīdīgā polietilēna maisiņā ielējis ezera ūdeni, viņš ieliek lajā paprāvu šķipsniņu trīsuļ-odu kāpuru. Piesējis maisiņu tievā makšķerauklā, Valdis to ielaiž āliņģī un tam blakus iemet makšķeri. Pāris reižu to pakustinājis, viņš izvelk skaistu svītraini.

Valda «iebarošanas» paņēmiens nav jauns. Tā dažkārt rīkojas ezeru dziļākajās vietās, kur bedrēs pulcējas lielie, tramīgie asari. Tad nolaiž ūdenī stikla burciņu, kurā peld piecas sešas mailītes. Asari tādiem gardumiem klūp virsū, bet atduras pret stiklu un nevar saprast, kas par lietu. Kad turpat līdzās sāk «dancot» bļitka vai paprāva auziņa, asari saniknoti uzbrūk tai un nonāk makšķernieka kastītē. Paņēmiens ar trīsuļodu kāpuriem ir ļoti oriģināls. Taču galvenais — gūstami labi rezultāti.

.. .Laiks pie ūdeņiem (šai gadījumā uz ledus) rit neticami ātri. Kad ap pulksten vieniem zivis it kā pazūd un ap ēsmu sāk knibināties ķīši, jūtam, ka laiks ieturēt pusdienas. Ar lomu varam būt pilnīgi mierā — mums ar Ēriku katram ir ap divi kilogrami, bet vecmeistaram Valdim, pateicoties viņa neizsīkstošajai viltībai, vēl kāds kilograms vairāk. Jaunā sezona atklāta lieliski. Ēdam sviestmaizes, piedzerdami karstu kafiju no termosa. Un, protams, pārspriežam mūžam aktuālos makšķernieku tematus.

— Vai varat iedomāties, kā raustījās aukla, kurā

I)iju piesējis trisuļoda kāpurus, — Valdis stāsta.

Asari mēģināja sakampt ēsmu, bet nespēja.

— Tev vajadzēja maisiņam pielikt āķi, — Ēriks smejas. — Tad tik būtu cope!

— Un, ja nu patrāpītos kāds pāris kilogramu smags asaris, — es piebalsoju, — tad norītu tavu polietilēna maisiņu kā dzērveni.

— Man stāstīja, ka viens vīrs ezerā pie Taurenes pirms pāris gadiem noķēris četrus kilogramus smagu asari, — Valdis saka.

— Tas nevar būt! — Ēriks iesaucas.

— Tāpēc jau arī tas laimīgais makšķernieks paņēmis asari padusē un apstaigājis visas tuvējās mājas, lai to milzeni parādītu. Citādi jau viņam neviens neticētu.

— Ek, man šodien pietiktu ar vienu puskilogram-nieku, — es sapņaini saku.

— Droši vien tu tādu dabūtu, ja aizietu līdz ezera vidum. Tur ir viena desmit metrus dziļa bedre. Asari nāk laukā melni kā velni. Uz bjitku. Bet šodien nav ko riskēt. Vidū ledus vēl ir plāns. Pagaidīsim februāri.

Valdis aiztaisa mugursomu, izcērt jaunu āliņģi, ielaiž tajā savu «olimpisko» sāņpeldi, tad noliek makšķerīti uz kastītes vāka, bet pats svilpodams aiziet uz krastu. Tur izraugās šmaugu alksni, nogriež to, apdarina zarus un nāk ar maiksti atpakaļ. Resgalī viņš atstājis trīs palielus zaru galus.

Mēs vēl tiesājam sviestmaizes un ar interesi skatāmies, ko vecmeistars nu būs izdomājis.

— Zēni, nedzeniet jokus! — Valdis saka, piegājis pie savas kastītes. — Kurš no jums paņēma manu makšķerīti?

— To tu paprasi tiem, kas dzīvo zem ledus, — Ēriks atsaucas. — Es dzirdēju tādu kā plunkšķi. Būs lielais asaris ierāvis āliņģī...

\Valdis netic, bet, kad mēs gandrīz vai zvēram, ka neesam neko aiztikuši, viņš saprot, kādu kjūdu izdarījis. Vecs likums — nekad neatstāt āliņģi nekur nepiestipri-nātu makšķerīti. Kāds asaris vai līdaka bieži vien ierauj ūdenī visu «agregātu». Tā tas noticis arī šoreiz.

— Mūžu dzīvo, mūžu mācies! — es norūcu, kaut gan arī pats dažkārt, it sevišķi lielāka sala laikā, esmu darījis tāpat kā Valdis. Tikai man līdz šim laimējies...

Dabiski, ka ziemas makšķerniekam rezervju netrūkst, tāpēc Valdis drīz vien nomierinās un sāk darboties ar savu maiksti. Viņš tās zaroto galu iebāž āliņģī līdz dibenam un tad it kā ieskrūvē gultnē. Pēc tam lēni izcej laukā veselu kumšķi ūdenszāļu un noliek uz ledus. Zālēs mudž dažādi kukainīši, vairāki trīsuļodu kāpuri, spāru kāpuri. . . Valdis tos visus savāc mazā pudelītē, kurā iepriekš ielējis ūdeni.

— Ja negaršo līdzatvestie labumi, jāliek uz āķa zivju ikdienas barība, — viņš saka.

Patiešām Valdim taisnība. Viņam kožas gan asari, gan raudas. Bet mums — nekā. Tad pēc Valda metodes arī mēs sagādājam ēsmu, un rezultāti ir.

... Saule jau paslēpusies aiz tuvējā meža. Kļūst aukstāks — āliņģus drīz vien pārklāj ledus kārtiņa. Arī zivis, šķiet, pa dienu atēdušās, vairs nekožas tā kā iepriekš. Laiks doties uz autobusa pieturu ...

BRUNO SAULĪTIS. LIELĀS RAUDAS

Februāris, kā visiem makšķerniekiem zināms, uz ledus ir visklusākais mēnesis. Brauc, kur gribi, dari, ko gribi, bet zivis kā nekožas, tā nekožas. Traks var palikt.

Un lūk, tieši tādā izmisuma laikā piezvana pa telefonu mans draugs Juris un drebošā balsī pasaka:

— Netūļājies! Pie TEC tilta ir lielās raudas. Auklu sit pušu, es pats vakar trīs mormiškas pazaudēju. Braucam!

— Kad? — nomanu, ka arī man balss sākusi drebēt.

— Tūlīt! Es būšu jau priekšā!

Pēc trim minūtēm telefons zvana atkal. Izrādās, ka par lielajām raudām Juris pastāstījis otram manam draugam Pēterim, un ari viņš gatavojas braukt līdzi. Man vispirms tātad jāaiziet pie viņa.

Ja cilvēks grib ātri sakārtoties, viss padodas apbrīnojami gausi. Kad pēc krietnas pusstundas esmu pie Pētera, viņš vēl pošas.

Zābaki atrodas virtuvē, kartupeļu kastē. Pēteris vispirms atnes uz istabu vienu zābaku; smagi pūzdams, iemoka kāju stulmam!, piesit pēdu trīs reizes pret grīdu, tad iet pakaļ otram. Tad sākas termosa pudeles meklēšana. Nekur to neatradis, Pēteris saaicina ap sevi ģimenes locekļus un sāk viņus pratināt:

— Kur ir sarkanais termoss?

Sarkano termosu neviens nav redzējis.

— Es ar jums parunāšu pa vāciski! — ģimenes galva brīdina. Pēc laba laiciņa dēlēns ieminas, ka sarkano termosu tēvs iepriekšējā svētdienā pie Sudrabsaliņas sasitis un aizmetis projām.

— Neko neesmu sasitis! — Pēteris nodārdina. — Es neko nesviežu projām!

Tad viņš jau mierīgākā toni novelk: Vv- Nobāzuši, velni! Nu nekas... Nav arī kafija jāpļumpē, tā bendē sirdi — un vairāk nekā. Es tagad braukšu, bet mājās lai būtu kārtība! Un sviestu vajag nopirkt! Kad lielās raudas cep eļļā, es nevaru ēst!

Makšķerauklas Pēterim ir briesmīgi sapinušās, bet viņš nolemj tās sakārtot uz ledus — tur būs vairāk laika.

Kad sēžam taksometrā, seko jauns atklājums: — Tā! Cimdu nav. Izvelk, velni, no kabatām. Bet kur mormiš-kas? Tā. Labi, labi! Es ar viņiem parunāšu pa vāciski!

Aizbraucam gandrīz līdz pašam TEC tiltam. Tagad jāpāriet tikai pāri un jāskatās, kur Juris mūs gaida. Uz ezera ledus sēž grupiņa cilvēku, tātad viss skaidrs. Uz turieni sniegā iemīta šaura taciņa. Divi blakus iet nevar, bet kurš ies pa priekšu? Pirmajam vienmēr tiek labākas vietas, tāpēc brienam plecu pie pleca katrs savā pusē taciņai.

— Paskaties! — Pēteris iesaucas. — Juris jau nāk pretī! Droši vien pievilcis pilnu kasti, kur tad šis vairāk liks?

Pieliekam soli. Sniegs vien put, un drīz vien jau tiekamies ar Juri vaigu vaigā.

— Kā ir? — Pēteris izdveš.

— Būs! — Juris piemiedz aci. — Pagaidām vēl nav. Skatieties uz to veci — kad viņš sāks vilkt, taisieties tikai robā.

— Tā! — Pēteris nosaka un pusteciņus dodas uz ledus. Pulkstenis pašlaik rāda pusdivi.

— Ap trijiem! — Juris piegrūž man ar elkoni.

— Diez vai? — es šaubos.

— Nemaz nerunā! Kad sāk ņemt, tad ir kā aiz celma. Spēj tikai celt.

Gaidām, kad pulkstenis būs trīs, un skatāmies uz noradīto makšķernieku. Laiks velkas gausi, aukstums kniebj cauri gumijas zābakiem. Pludiņi āliņģos pat nepakustas, rausti mormišku vai nerausti.

— Sanāk apkārt, iedzers karstu kafiju! — beidzot Pēteris vairs nevar izturēt. Tūlīt, protams, atklājas, ka kafijas nemaz nav līdzi...

Ap četriem ievērojamais makšķernieks, uz kuru mums jāskatās, patiešām strauji velk auklu laukā no āliņģa. Kājās piecēlušies un elpu aizturējuši, raugāmies, kas būs. Uz āķa spirinās raudiņa pirksta garumā.

— Tikai! — Pēteris paskatās Jurī ar dziļu nicinā-j umu...

Ap pieciem starp abiem norisinās šāds dialogs:

— Kur tev ir tās lielās raudas?

— Vēl jau var būt. Gaišs tagad ir līdz sešiem.

Tas mani neinteresē, es tev prasu par raudām.

— Vakar bija ...

— Bet kur ir šodien? Kāpēc zivis ķeras tikai tad, kad tu makšķerē viens pats?

— Ja netici, atnāc apskaties, man mājās vēl ir.

Man nav jāstaigā pa citu dzīvokļiem, es pats protu noķert. Tu taču mani aicināji uz lielajām raudām. „

Juris klusēdams parausta plecus.

Ap sešiem nolemjam doties uz mājām. Tagad soļojam cits aiz cita pa iemīto taciņu, jo nekur vairs nav jāsteidzas.

— Nudien, paliek aukstāks, — es ieminos. — Tāpēc laikam neķeras.

Pēteris neatbild. Patiesību sakot, man arī negribas ne ar vienu runāt. Kad makšķernieks atgriežas tukšā, viņš dziļdomīgi klusē...

Ieradies mājās, uzzinu, ka vairākas reizes zvanījis mans trešais draugs Arnolds un lūdzis, lai es steidzīgi viņam piezvanot.

«Tagad sāksies zobošanās,» es nodomāju un griežu vajadzīgo numuru.

— Tu?

— Es.

— Kā gāja?

— Nu tā ...

— Nekas, — Arnolds pat nemēģina zoboties. — Iekārtojies, ka rīt vari braukt.

— Uz kurieni?

— Kad brauksi, redzēsi. Pussešos ar mašīnu būšu klāt. Pēteris arī brauks. To jūsu šodienas neveiksmi vajag pārspēlēt. Dabūsiet novilkties līdz apnikumam.

— Ko tad?

— Raudas!

Lielās? man pasprūk. Par atbildi telefona klausulē atskan homēriski smiekli.

— Tu saki, lielās? Puskilogramnieces. Daža gandrīz astoņsimt gramu. Piesaki, lai sieva gaļu nepērk, ēdīsiet, pirkstus laizīdami. Zini, kāda tagad ir rauda!

Pussešos Arnolds ar moskviču ir klāt. Kāpjam iekšā un braucam. *

— Uz kurieni? — Pēteris ievaicājas.

— Uz Pļaviņām! — Arnolds pasaka, jo tagad labo raudu vietu vairs nevajag slēpt, — mašīnā sēdēdami, mēs taču nevienam nevaram izpļāpāties.

No Rīgas līdz Pļaviņām ir-tāls ceļš, tāpēc, laiku kavēdami, pārspriežam, ko ar lielajām raudām vislabāk iesākt. Es iesaku malt kotletēm, bet Pēteris paliek pie sava — apvārtīt miltos un uz pannas virsū. Tikai ar sviestu, citādi nevar ēst.

Arnolds klausās, klausās un pie sevis smīn.

— Desmit kilogramu tu izcepsi? — viņš beidzot vaicā.

— Kāpēc ne? — Pēteris brīnās. — Manējie visu apēd.

— Ne jau nu tādu blāķi.

— Ko tad darīt? Kaķiem dot?

'— Mucā iekšā un sāli virsū! — Arnolds pamāca. — Pēc trim mēnešiem būs tāda siļķe, ka turies!

— Nezin vis ...

— Klausi, ko tev saka! Vai es kādreiz runāju to, kas nav?

Pie Pļaviņām piebraucam līdz ar gaismiņu. Atstājam mašīnu pie kāda šķūnīša un, vergas paķēruši, metamies uz Daugavu.

— Viņā krastā, viņā krastā! — Arnolds sauc un lēkšo pa priekšu. Līdz viņam krastam tiekam viens divi, taču tur mūs sagaida pārsteigums — nakti ir bijis zempūtis, un visi vecie āliņģi aizvilkti ar sniegu.

— Nekas, nekas! — Arnolds mūs mierina. — Tādu zivju dēl var pakāpāties. Izkustēšanās svaigā gaisā nāk tikai par labu.

Cērtam dūšīgi, visa Daugava skan, bet ledus ir metra biezumā.

— Vienā āliņģī vajag ar makšķerīti, otrā ar mor-mišku, — Arnolds lietpratīgi pamāca.

Un atkal sākas raudu gaidīšana, tikpat aizrautīga un interesanta kā vakar pie TEC tilta. Ap pusdienas laiku Pēteris ievaicājas, vai Arnolds pats kādreiz jau bijis šajā lielo raudu vietā.

— Man stāstīja, — Arnolds atzīstas, un ar to viss ir izteikts.

— Cik tu jau esi izvilcis? — Pēteris vaicā man. Tas, protams, ir retorisks jautājums, uz kuru nav jāatbild.

— Vajag pagaidīt! — Arnolds aizsvilstas. — Ko tad jūs gribat? Ja raudas ķertos visu dienu, tad lomu nemaz nevarētu aizvest mājās.

— Man maiss ir līdzi, — Pēteris paskaidro.

Cerību stariņš pamirdz, kad pret vakaru uz ledus sarodas pulciņš pļaviņiešu. Viņi taču vietējie, zina, ko dara. Tūlīt, tūlīt vajag sākt ķerties.

Raudu tomēr nav. Ne lielo, ne mazo... Un arī vergu pazaudēju.

Piecos pēc pusdienas mūsu pacietība ir galā. Norunājam braukt mājās. Kad nav, nav!

— Pie viena izņem arī manu makšķeri! — Pēteris uzsauc Arnoldam un pirmais brien uz mašīnu ...

Moskvičā ir silti un labi, tikai mēs nesarunājamies. Vienīgi, kad esam jau pie Skrīveriem, Pēteris pārjautā:

— Makšķeri atnesi?

— Protams, — Arnolds pamāj ar galvu. — Tava makšķere un mugursoma ir bagāžniekā.

— Kāda mugursoma?

— Tava.

— Ko tu mels, man nemaz mugursomas nebija.

— Kā tad nebija, es atnesu!

Apturam mašīnu un izkāpjam. Jā, bagāžniekā ir sveša mugursoma. Arnolds atsien aukliņu un pakravājas: somā atrodas kastīte ar makšķerēšanas piederumiem, sviestmaize avīžu papīrā un trīs tukšas pudeles. Kāds tagad droši vien staigā pa ledu un meklē savu mantību. Klusēdami griežam atpakaļ uz Pļaviņām ...

... Visbriesmīgākais tomēr ir tas brīdis, kad neveiksmīgs makšķernieks atgriežas pie sava ģimenes pavarda. Mājinieki vēlīgi liek galdā uzsildītas pusdienas, palīdz noģērbties un, laipni smaidīdami, mudina:

— Nu parādi, parādi, kas tev tur ir!

Es neesmu atriebīgs un ļauns cilvēks, bet šoreiz man savējos gribas sūtīt uz Pļaviņām vai uz TEC tiltu.

Vēlāk, visu ar vēsu galvu apdomājot, jāatzīst, ka galu galā tomēr taisnība ir vecajai parunai, ka nav ļaunuma bez labuma: zivju nav, tātad nebūs jatira un jāmokās ar asakām; vergas nav, tātad nebūs vairs jāvazājas pa lediem, varēs sēdēt mājās un strādāt godīgu darbu. Šie atzinumi, protams, ar prātu spriežot, ir ļoti gudri, bet ko tu, cilvēk, darīsi ar jūtām?

Jūtas vēl joprojām nav nomierināmas. Vergu es dabūšu, man jau ir sarunāts, un, ja draugi inani aicinās uz mazajiem asarīšiem vai pličienr, es braukšu, bet, ja kāds vēl pieminēs lielās raudas, kuras cērt pušu auklu un ir sālāmas mucā, es varu kļūt rupjš. Nenovediet cilvēku līdz izmisumam, tad no viņa var visu sagaidīt.

HARIJS HEISLERS. KĀ ES JUZI PAR MAKŠĶERNIEKU TAISĪJU

Galvenais visā taja makšķernieku lieta — vesela miesā vesels gars! Un kurš gan no mums negrib tāds būt? Vismaz īsta rutka līmenī.

Mans draugs Juzis, ko citi saukā par Garo Ješku jeb vienkārši par Garo, ir citādās domās un apgalvo, ka makšķerēšana esot tā pati dzeršana, tikai gumijas zābakos. Bet viņam var neticēt, jo tā ir veca anekdote. Tā kā mūsu uzskati bija diametrāli pretēji, nekad arī

viņam neuzbāzos. Lai tup mājā! Bet es, tikko brīvāks brītiņš, — uz ūdeņiem...

Taču, ja reiz esi ar kantora apaļo zīmogu tikpat kā pielaulāts otram, agri vai vēlu tai kaitei ir jāpielīp. Un pielipa! Neticami, bet fakts. Un tagad klausieties, kā tas sākās...

KĀ MĒS PĒC ZUŠIEM BRAUCĀM

Tas notika toreiz, kad arī Lielupē lejpus Slokas bija vēl kāda dzīva asaka sameklējama un zušus ķert netika aizliegts. Kā jau teicu, galvenais tajā lietā — veselā miesā vesels...

— Polšs!...

Nu jā, atkal jau viņš ar savām metamorfozēm. Nē, Juzīt, kūko vien pa māju, bet mēs ar Janku ...

Vārdu sakot, vakars beidzās ar to, ka abi ar Janku, telti, pannu, uzkodas, gruntsmakšķeres, tārpus un miesīgās laulenes pieskaitot, atradāmies Lielupes krastā pie Priedaines. Kā zināms, makšķernieki nekad nemelo, tāpēc arī es godīgi atzīstos — kilometrus trīs uz leju, aiz vecajiem steķiem, tieši zem sarkanās signāluguns.

Par gruntsmakšķeres konstrukciju nestāstīšu — to zina ikviens, tagad pat Juzis. Vārdu sakot, kad visas desmit gruntenes bija iemestas (un, atklāti runājot, vēl šis tas, bet par to — tss! — solīdā makšķernieku grāmatā neērti stāstīt) un saule jau iekritusi jūrā, atskanēja, tieši kā pirmajā septembrī, pirmais zvans...

Droši vien varat iedomāties, ar kādām gavilēm mēs četratā vilkām pirmo lokano un glumo šīvakara zuti!

Lai piedod man zivju aizsardzības inspektori, bet ap pusnakti jau tiesājām ceturto. Desa un konservi palika neskarti, jo mielojāmies ar svaigu, pašceptu delikatesi...

Kad nākamās dienas rītā izstāstīju Garajam, kā mums veicās, viņš bezmaz aizrijās.

— Nu, vai zini... Laižam prom! šovakar pat. Ko vairāk gaidīt?

— Šovakar diez vai varēs, — mēģināju iebilst. — Tārpu nav. Un derētu ar! izgulēties...

_— Sīkums! Bijusi tikai gaļa, gan tārpi atradīsies. Un ļfulēt — kas tev liedz darba laikā?

Protams, man vairāk nebija ko teikt.

... Un lūk, esam atkal tajā pašā vietā Lielupes krastā. Vienīgā starpība kompanjona gabarītos, turklāt vienas panniņas vieta tagad mums bija divas, īsti pamatīgas. Pārskatījām provīziju. Paka sāls, mārciņa kombinēto tauku, klaips rupjmaizes, un ... tas arī viss, ja neskaita dzeramos.

— Ko brīnies? — Juzis bravūrīgi izmeta. — Pats teici, ka zakuska būs atliektiem galiem! Es jau neiešu stiept lieku bagāžu un vēl naudu tērēt, ja šite dabūjamas tādas mantas!

Un, noklakšķinājis ar mēli, vīrs norija siekalas:

— Mjā ... Atklāti sakot, tā makšķerēšana nav nemaz peļama. Goda vārds, es arī sākšu! Tikai tu iemāci, kā ar tām gruntlgajām auklām izdarīties...

Vai man žēl! Es rādīju un mācīju. Metām pa vienam, metām... khm ... divatā.

Ap pusnakti Garais žēli nomurmināja, ka viņam tā mešana tukšā dūšā esot līdz kaklam un derētu arī kaut ko uzkost. Mēģināju citēt no makšķerēšanas pamat-kodeksa, ka galvenais ir — pacietība, tikai pacietība.

Bet taisnības labad jāatzīst, ka man pašam arī tā sāka zust kā tauki uz pannas. Mainīju ēsmu, mainīju attālumu no krasta — nekā! Būtu pieķēries kaut viens zu-tēns zīmuļa lielumā, nu kaut vai pāris ķīšu, no kuriem parasti nezini, kā atkratīties... Taču varētu uz pannas uzmest. Ne velti stāstā, ka velns bada laikā mušas ēdot. Bet nekāl

Rītausmai tuvojoties, zobus sakodis, rāvu nost grunts-makšķeru pavadiņas, piesēju tievākas ar mazākiem āķīšiem un uzliku baltos tārpiņus — varbūt izdosies kādu raudiņu vai plici izmānīt. Bet nekas nelīdzēja...

Piecos, kad saule jau cēlās pāri mežam, Juzis, pliku rupjmaizes garozu grauzdams, noklabināja zobus:

— Tu zini to anekdoti par lielo un mazo runci uz jumta? Tad iegaumē, es arī tāpat — vēl pusstundiņu pa .. . makšķerēšu un tad uzjnājām. Man pietiek!

Nelīdzēja nekādi argumenti — es biju izgāzies...

— Neņem tik traki pie sirds! — es mierināju garo bēdubrāli, kad gluži šļaugani bridām uz stacijas pusi. — Galvenais tomēr ir svaigs gaiss! Pats saproti — veselā miesā vesels...

Garais neatbildēja, tikai novalbīja piesarkušās acis.

— Redzi, — es turpināju, it kā nekas nebūtu noticis. — Ar tiem zušiem jau ir, kā ir ... Laimes spēle! Nākamreiz brauksim uz līdakām, tur nu kā bankā. Spinings — tā tev nav kaut kāda gruntene, bet īsts darba rīks!

— Rīks, rīks ... — Juzis atrūca. — Tu labāk pasaki — vai Priedaines stacijā bufete būs jau vaļā?

Un garais vīrs sāka čamdīt pa kabatām pēdējās kapeikas...

DIVI VĪRI LAIVĀ

Runāts, darīts! Pēc neilgas svārstīšanās devāmies uz Babīti.

.. .Līdz pārceltuvei Spuņņupē airēju es. Te Juzim uznāca kārtējā biedriskuma lēkme.

— Tagad dod man tos grābekļus! — viņš tēvišķīgi norūca un pierausās kājās. — Tev jau mêle balta un mugura putās.

— Ja vēlies, man nav iebildumu. Bet vai kādreiz esi airējis?

— O, un kā vēl!

... Pēc pusstundas atradāmies apmēram turpat, kur bijām sākuši.

— Neņem ļaunā, — es ierunājos pēc iespējas mierīgāk, — bet, ja tā turpināsim, līdz ezeram šovakar netiksim.

— Nekā nevar saprast, — Garais kasīja pakausi. — Te tā straume tāda jocīga. Velk uz visām pusēm. Pie mums Jaunciemā...

— Būs jau labi, — es pārtraucu un nosēdos pie airiem. Pēc nedaudz minūtēm jau īrāmies ezerā pa vidējo kanālu.

... Saule patīkami sildīja, lai gan pulkstenis rādīja pāri četriem. Kad bijām sasnieguši vēlamo vietu, atlaidos uz soliņa, pievēru acis un ar patiku nodevos kaiju koncertam un ūdens šūpām.

— Tu vēl ilgi domā slaistīties? — Garais nepacietīgi ņurdēja, cilādams savu instrumentu kārtīgas ilkss resnumā. — Sāksim ātrāk, lai līdz saulrietam tiekam malā!

Man ilgi nācās pūlēties, kamēr iestāstīju, ka Babītē tikai ap saulrietu, sevišķi gaišā un bezvēja laikā, sākas īstā «cope». Un turpinās līdz tumsai. Pēc tam tepat jāpasnauž, un, tikko svīst gaisma, var turpināt.

— Kur . . . tepat? — Juzis neticīgi pārvaicāja.

— Tepat laivā.

— Ezera vidū?

— Protams. Tev bail?

— Nē ... Bet pie ugunskura ... labāk garšo.

— Nekas. Kad būsi nosalis, garšos ari tepat. Labāk pasaki — kur tu esi izrāvis tādu lielgabalu?

— Ko brīnies? Pie mums Jaunciemā tikai ar tādiem. Citādi, kad baļķi jāvelk krastā, nevar.

Pievakarē sākām «mētāt». Labi vēl, ka laiva bija diezgan gara. Es tikai ierāvu galvu plecos, kad Juža vizulis sardīņu kārbas lielumā ar skaļu troksni iegāzās ūdenī — metrus piecus no laivas. Un spole! Tā viņam dārdēja skaļāk nekā tarkšķis putnu baidīšanai.

— Nu vai zini... — es beidzot nenocietos. — Tu taču apgalvoji, ka esi spiningojis!

— Klārs! Kur tad lai met? Te jau nav ezers, bet skābbarības baļļa!

Es neatbildēju, jo pašam arī neveicās. Un nebija brīnums — kā var veikties, ja- ik minūti jāmetas bezmaz garšļaukus.

Par laimi Garajam beidzot apnika «ravēt» ūdensrozes. Viņš nospļāvās, nometa savu agregātu laivas dibenā un, demonstratīvi apsēdies, raisīja vaļa mugursomu. Šoreiz mēs abi bijām mācīti, ka bez kārtīga ēdamā uz ūdeņiem nav braukšana ...

Kad izcēlu pirmo zaļsvārci, Garais tikai nokrekšķē-jās. Kad otro — viņš nicīgi paraustīja plecus:

— Phē! . .. Svilpīte ...

Trešā patrāpījās jau ap mārciņu.

— Pie mums Jaunciemā tādas laiž atpakaļ, — viņš norūca un iekoda sviestmaizē.

Laiku pa laikam paairējos un metu atkal. Ceturtā, piektā ... Juzis nemierīgi sagrozījās laivas galā, kad viņam pie kājām nosviedu sesto, ap kilogramu smagu skaistuli.

— Kas tev, sēžamvieta notirpa, vai? — es nevainīgi un pēc iespējas vienaldzīgāk pajautāju.

— Nē ... skabargas. Un taisa arī — no neēvelētiem dēļiem! Pie mums, Jaunciemā, tādās silēs pat iekšā nekāpj.

Līdz tumsai dabūju vēl divas «siļķes», tātad šoreiz paraugstundu biju izturējis. Un jāatzīst, izturēja arī Juzis. Varonīgi izturēja. Grozījās gan un knosījās, bet pie sava kaujas rīka neķērās.

— Man jau galvenais nav zivis — tās mēs Jaun-ciemā līdz apnikumam, bet svaigs gaiss! — viņš svētsvinīgi paziņoja, kad gatavojāmies naktsguļai.

Vispirms saplūcām meldrus un salikām tos biezu kārtu laivas vidusdaļā. Tad izcēlām vidējo sēdekli, apklājām meldrus ar teltenes vienu malu, lai ar otru var apsegties, — un guļvieta iznāca labu labā. Noskatījuši biezāku niedru puduri, iedzinām tajā laivu. Un nu varējām doties pie miera.

Nezinu, vai ir vēl kas skaistāks par tādu nakti! Tu guli uz muguras, klausies skaņu simfoniju un skaties zvaigznēs. īsta romantika ...

*

Mūs pamodināja kaijas. Rītausmai tuvojoties, tās allaž kļūst skaļākas un nemierīgākas. Atsviedu teltenes malu un pierausos sēdus. Juzis vēl joprojām šņāca kā pārkarsēts tvaika katls. Bija drēgni. Bet vilcināties nedrīkstēja — īstais laiks!

Paraustīju Garo aiz pleca, bet bez jūtamiem panākumiem. Viņš tikai nosvilpās, kā drošības ventiļus palaidis, un šņāca tālāk.

— Vismaz pudeli atdod! — es iesaucos, drebinādamies dzestrajā rīta miglā.

Trauka pieminēšana līdzēja. Garais pacēla galvu.

— Kā . .. kādu pudeli?! .. .

— Ko naktī atpogāji. Tagad tiešām viens derētu.

— Klārs, ka derētu! Bet redzi. . . —* viņš nožāvājās, — es vēl naktī.. .

— Ko?

— Tas ir... apgāzu. Pie mums Jaunciemā ari tā gadās, bet par otra ķibeli neviens nelamājas ...

Un, atkritis atpakaļ, viņš ar nevainīga bērna smaidu uz lūpām šņāca tālāk.

Tas nu bija par daudz! Labi, putniņ, guli vien ... Bet es tev parādīšul

Un, zobus sakodis, uzsāku pirmo spaili.

Ap sešiem rītā man laivā gulēja vēl deviņas līdakas. Beidzot Juzis pamodās.

— Nu kā? — viņš nokremšļojās un izberzēja acis.

— Skaties pats! Es nezinu, kā pie jums tur Jaunciemā, — es indīgi novīpsnāju, — bet šeit Babītē ...

Nepaguvu pabeigt, jo, ieraudzījis zivis, Garais tik strauji pielēca kājās, ka laiva tikko neapgāzās.

— Ko? Sitās visas ... tu?

— Kas gan cits. Bet tu pampsti vien. Tev jau galvenais — kā tur bij... veselā miesā, tā sakot, vesels ...

— Skaidrs, ka vesels! — viņš nosēcās un sagrāba savu «lielgabalu».

— Paga, paga, bet kas vakar teicās, ka vairs nemētāšot?

— Es jau neko ... Tikai sasildīšos.

Sapratu, ka man no spiningošanas vairs nekas neiznāks. Bet par to neuztraucos, jo loms bija pietiekami liels. Lai jau viņš paākstās, ja ir vēlēšanās.

Un Garais ākstījās arī. Žviukt... plunkš! Pēc tam — tra-ta-tarr ... Žviukt... plunkš! Tra-ta-tarr...

Attīrījis no lēpju lapām un kalmju saknēm savu dzelzs gabalu, viņš atvēzējās atkal. Žviukt... plunkš!...

Vizulis, kā parasti, iekrita ne tālāk par četriem pieciem soļiem no laivas. Garais pāris reižu pavilka, tad sulīgi nolamājās:

— Velns parāvis! Atkal saknēs... Uz kādiem džungļiem tu mani esi atvilcis? Tīrā nervu bendēšana!

Vīrs, abām rokām sažņaudzis spoli, mēģināja izraul vizuli, bet, acīm redzot, āķi bija pamatīgi iecirtušies Nabags atspērās ar kāju pret laivas malu un vilka, cik spēka.

Pēkšņi uzsitās varens mutulis, un garais vīrs nokrita augšpēdus, tarkšķi no rokām neizlaizdams ...

Es visu sapratu.

— Idiots tāds! Palaid auklu, lai velk! Tikai piebremzē. Citādi norausies vai pārcirtīs. Palaid auklu!

— Auklu, auklu! — viņš dusmīgi atcirta, kājās rausdamies. — Te tev nav diegu fabrika! Labi zini, ka man tas ripulis tālāk netinas ...

Es nepaspēju atģisties, kad viņš satvēra auklu un, reizes trīs spēcīgi pavilcis, iecēla laivā... līdaku. īstu līdaku, nevis tādu kā manējās. Pēc skata spriežot, vismaz kilogrami trīs ...

Kā tas viņam izdevās, vēl šodien nesaprotu. Bet Garais pamirkšķināja ar aci un viltīgi nosmīnēja:

— Godīgi runājot, es to pudeli naktī... izdzēru. Kaut kā tak jāsasildās bij. Bet nebrīnies, — viņš nevīžīgi paspēra ar kāju zajsvārcei. — Nezinu, kā te, Babītē, bet pie mums Jaunciemā veči tikai tādas velk . .

OSVALDS MAURIŅŠ. IEGUVUMI UN ZAUDĒJUMI

Pulkstenis rāda divdesmit minūtes pāri septiņiem. Kur gan Tobiānu Reinis tik ilgi var kavēties? Varbūt pēkšņi saslimis vai atgadījusies kāda steidzami kārtojama lieta? Vajadzētu aiziet līdz dzīvoklim un uzzināt, bet Tobiāns dzīvo pilsētas otrajā malā, pusstundas gājiena attālumā, turklāt nav zināms, pa kuru ielu viņš brauks, un cejā iespējams izmainīties.

Tā, stāvot pie savas mājas vārtiem, spriež Tobiana

darbabiedrs Olivers Dzepuks, viens no kombināta lielākajiem «speciem» makšķerēšanas lietās. Vakar tika norunāts uz ezeru izbraukt precīzi septiņos. Faktiski tas ir par vēlu, taču pierunāt, lai mašīnas īpašnieks celtos piecos no rīta, nebija Dzepuka spēkos. «Astoņos būsim pie ezera,» apgalvoja Tobiāns. «Kad tu brauci ar autobusu un piecus kilometrus no pieturas līdz ezeram gāji kājām, tik un tā agrāk par astoņiem galā nenokļuvi.»

Jau pusastoņi. Dzepuks nervozē. No vienas puses, šo Tobiānu vajadzētu kārtīgi izsunīt, bet, no otras puses, tas nebūtu vēlams, jo kopš pavasara viņš ir «Zaporožeca» īpašnieks. Mašīna makšķerniekiem ir tikpat nepieciešama kā laiva. Tiesa gan, Tobiāns ir makšķernieks tikai vārda pēc, pat savu zvejas rīku viņam nav. Taču, ja labi apsver, tie arī nav vajadzīgi. Dzepuks atceras, ka reiz viņam atkūlās līdzi kāds cits darbabiedrs, stiepdams pusmaisu ar ūdām. Un kāds bija rezultāts? Gandrīz visas Dzepuka sagādātās ēsmas karūsiņas tika izniekotas. Zivtiņas uz āķa viņš sasprauda nemākulīgi, arī savus kaprona diegus samudžināja kopā ar Dzepuka auklām, un ilgāku laiku viņi nosēdēja krastā, piņķerē-jot mučkuli. Pievakarē Dzepukam aiz tīras cilvēkmīlestības savu lomu nācās pārdalīt uz pusēm, lai biedram nebūtu kauns rādīties mājās.

«Tādi viņi ir šie zvejas draugi,» domā Dzepuks. «Nemākuļi un sliņķi! Zivis grib dabūt, bet pašiem nav ne karūsiņu, ne laivas, ne kārtīgu rīku. Dalīties lomā ar Tobiānu — tā būtu pavisam cita lieta, vismaz zini, par ko. Pirmkārt, nav jāizdod nauda par biļetēm. Otrkārt, ja brauc ar mašīnu un līdz ar to nav jāsteidzas uz pēdējo autobusu, novakares stundas iespējams pavadīt uz ezera un nozvejas apjomu krietni vien kāpināt. Tātad ērti un bez zaudējumiem.»

Pulkstenis jau astoņi. Ir gan diegabikse šis Tobiāns! Ja zinātu, ka šodien viņš nav braucējs, vajadzētu iet uz autoostu un stāties rindā pie kases — varbūt vēl laimētos dabūt sēdvietas biļeti. Bet iespējams, ka darbabiedrs vienkārši aizgulējies un, tiklīdz pamodīsies, tūdaļ sēdīsies «Zaporožeca» un brauks šurp. Gaidīt ilgāk tomēr nedrīkst. Apmainījis karūsiņu kannā ūdeni, Dzepuks aizsteidzas uz Tobiāna dzīvokli. Garāža, kur novietota viņa mašīna, atrodas citā ielā, tātad, netraucējot mājniekus, nav iespējams uzzināt, vai Dzepuka darbabiedrs pašlaik ir gultā vai ceļā.

Griezīgi atbalsodamies rīta klusumā, dzīvoklī nošķind zvans. Neviens nenāk. Dzepuks zvana vēlreiz. Beidzot dzirdami soļi.

— Kas tur ir? — aiz durvīm noprasa pikta sievietes balss.

— No kombināta.

— Ko vajag?

— Biedru Tobiānu.

— Viņa nav mājās.

— Mums taču bija norunāts braukt uz ezeru ...

— Nekā nezinu.

Soļi aiz durvīm attālinās. Tas nozīmē, ka ar kuru katru te nevēlas runāt. Laikam šis sievišķis sācis ļaudis šķirot divās daļās: tādos, kam ir mašīnas, un tādos, kam to nav. Sajūta Dzepukam ir tikpat nelāga kā tad, ja viņu ciemos būtu aicinājusi brūte, bet ierodoties kāds cits jau būtu priekšā. Ož pēc atmaksas.

Atpakaļ nākot, Dzepuks ierauga, ka pa ielu pretī brauc Tobiāns. «Zaporožecs» apstājas.

— Ā, tas esi tu! Nupat es tevi atcerējos. Sēdies! Braucam!

Mašīnas īpašnieks pavēstī, ka šorīt viņam nācies sievasmāti aizvest mellenēs. Dzepukam iekšā vārās dusmas, jo rīta cēliens tagad ir nokavēts un izredzes uz lomu sarukušas.

Tobiāns stūrē taisnā virzienā ārā no pilsētas. Pulkstenis tieši deviņi, kad «Zaporožecs» nogriežas uz ceļa, kas ved uz Dzepuka izraudzīto ezeru.

— Nu ko? Vai nav eleganta mašīna? — apjautājas Tobiāns. Apstiprinājumu no darbabiedra negaidījis, viņš turpina: — Maza jau ir, bet jumts tomēr uz galvas. Un lielāks ātrums faktiski nav vajadzīgs. Kur gan jāskrien! Es lēnā garā aizbraukšu turpat, kur visi citi.

— Tā jau laikam ir, — domādams par šīsdienas izredzēm makšķerēšanā, piebilst Dzepuks. Drīz vien ceļš ielokās mežā.

— Dzirdi? — jautā Tobiāns.

— Nē, neko nedzirdu.

— Ieklausies! Nu, vēl neko nedzirdi?

— Sit mani nost, bet neķērc ne vārna.

— Stulbenis! Klausies, cik vienmērīgi strādā motors! Tev laikam par mašīnām nav ne mazākās intereses.

Tobiāns tūdaļ sāk apskaidrot, ka pie stūres nevar sēsties kurš katrs, ka par šoferi jāpiedzimst; labam vadītājam jājūt katra novirze no motora normālā darbības ritma. Tai brīdī «Zaporožecs», uzskrējis uz prāva akmens, salecas, un Dzepuka pakausis atsitas pret mašīnas jumtu. No karūsiņu kannas uz sēdekļa pārklāja izšļakst ūdens šalts.

— Brauc taču prātīgāk, — Dzepuks atļaujas aizrādīt, — citādi visas mazās dzīvībiņas būs pagalam.

— Ko tu lej tik pilnu kannu! — rājas Tobiāns. — Paskaties, kāda tagad ir mašīna!

Labu brīdi abi nerunā ne vārda. Drīz arī klāt pagrieziens. Meža ceļš, kas ved uz. ezeru, grantēts pirms gadiem desmit un automašīnu izdangāts. Bez. tam iepriekšējo dienu lietus atmiekšķējis ceļa virskārtu.

«Zaporožeca» motors sak īdēt un sprauslot. Tobiāns rausta ātrumu pārslēdzēja sviru, spiež gāzes pedāli un smagi pūš:

— Tā ir mašīnas bendēšana. Kas man par to samaksās? Pa šitādām dančkām es tālāk nebraucu. Ja gribi, ej kājām.

Dzepuks neatbild. Mašīna tomēr turpina kustēt uz priekšu, līdz. kādā ieplakā sāk buksēt.

— Uz kādiem Kongo džungļiem mēs braucam? — lādas šoferis. — Lielceļa mala ezeri no vietas.

— Bet tie visi ir ērti sasniedzami un izkāsti, — atcērt Dzepuks.

— Nu, skaties, ja desmit līdaku nebūs, tu dubļus no mašīnas ar mēli nolaizīsi. Un tagad fiksi rāpies ārā un atnes skujas, ko pamest zem riteņiem.

Dzepuks izkāpj ar kannu rokā un vispirms dodas uz tuvējo upīti apmainīt ūdeni. Kad viņš atgriežas, Tobiāns jau pārbraucis pāri liekņai un kalna galā gaida pasažieri.

— Ar šito damplti ceļā vis nevar palikt, — lielās tā īpašnieks.

«Zaporožecs» iestieg vēl reizes četras. Un katru reizi abi braucēji izlamājas. Dzepukam nākas gan meklēt skujas, gan pastumt mašīnu; pie tam viņš pats viscaur nošķiedies ar dubļiem.

«Būtu braucis ar agro autobusu, minimums šobrīd atrastos jau laivā, turklāt viss loms piederētu pašam,» domā Dzepuks.

«Nebūtu vakar šim idiotam ļāvis sevi pierunāt, mašīnu šodien nevajadzētu mazgāt,» prāto Tobiāns. «Rīt sieva jāved uz jūrmalu sauļoties, ar tādu dubļu piku taču nevar braukt.»

Meža ielokā cieši blakus cita pie citas izvietojušās četras mežstrādnieku mājas. Vienā no tām par diviem kopā ar saimnieku nodzertiem pusstopiem Dzepuks noīrējis laivu. Tās atslēga tiek glabāta zināmā vietā — malkas šķūni pa kreisi pie trešās sijas. Turpat, sasviestas sijķu mucā, glabājas Dzepuka ūdas.

Kad «Zaporožecs» apstājas pagalmā, mašīnu godbijīgā attālumā ielenc bērnu bars. Lielākie zeperi turpat netālu spēlē «klimpiņas». Ar nūju sistais sprungulis nošņāc gar Tobiāna galvu.

— Te mašīnu nevar atstāt, — viņš konstatē. — Vai nu izdauzīs stiklus, vai ari benzīna bākā sabērs smiltis. Ir bijuši gadījumi. .. Dzepuk, kur te var piebraukt pie ezera?

Uz krastmalu ce]a nav. Vienīgi gar sakņu dārzu ved iestaigāta taka Kamēr Tobiāns apslauka dubļaino mašīnu, Dzepuks ar Odām un airiem jau aizkāto pie laivas.

Nobraucis «Zaporožecu» ezermalā, Tobiāns ņemas pelt ezeru:

— Tāda aizaugusi peļķe vien ir. Lika kā desa. Lielceļa malā bija labākas.

— Nemuldi, labāk smel no laivas ūdeni! — aizrāda Dzepuks. — Tagad komandēšu es.

Pulkstenis rāda vienpadsmit, kad abi darbabiedri pilnā zvejas gatavībā atstumjas no krasta. Dzepuks dod rīkojumu:

— Airē uz viņu galu, jo vējš no pretējā krasta! Es pa to laiku uz āķiem salikšu karūsiņas.

— No šī krasta prom neairēšu. Mašīnu nevar pamest bez uzraudzības.

— Ja negribi zivis, kāp krastā un stūrē mājās! Es aizbraukšu ar autobusu.

— Bet, ja mašīnai kaut kas noliks, tad zini . . .

Airēt pret viļņiem nav viegli, un Tobiāns kuļas uz priekšu pukodamies. Ezera viņā galā Dzepuks sāk laist ūdas. Pavēle seko pavēlei:

— Laivu uz priekšu! Pa kreisi! Atpakaļ! Ar labo airi spēcīgāk! Kurš tā griež laivu? Nebrauc astoņniekus, mujābeli! Te nav motocikletistu eksāmeni!

Kad Dzepuks izsēdina pēdējās ūdas, pirmās aizpeldējušas jau krastā.

— Stūrmani Tagad taisnā virzienā uz malu!

Tobiāns ticis jau līdz ezera vidum, kad kāda no pēdējām ūdām apsviežas ar balto pusi uz augšu.

— Atpakaļ! — nokliedz Dzepuks. — Skaties, viena līdaka jau skaitās!

Airētājs pagaidām vēl valdās — ko var zināt, varbūt patiešām pūles atmaksāsies. Kad laiva tuvojas ūdai, Dzepuks atkal komandē:

— Nešļakstinies ar airiem! Manu galu pa priekšu! Tā, tā — pareizi. Mazliet pa labi! Stop! Par daudz. Atpakaļ pa kreisi! Hop! Tā, lūk, vecie jūras vilki velk zivis! Nelaid auklai virsū laivu! Žigli atpakaļ! Padod ķeseli! Ko tūļājies!

Visu šo izdarību rezultātā tiek izvilkts divsimt gramu smags asarēns. Tobiāns ieceļ airus laivā un nospļaujas:

— Ja es zinātu, ka tu esi gaisagrābslis, no kaimiņa būtu paņēmis tinu.

— Cik tad īsti tu gribi? Pagājusi tikai pusstunda. Pagaidi līdz vakaram! Sitais zēns nav pirmo reizi ar pīpi uz jumta.

— Tātad tagad man atkal jādzenas uz krastu, bet pēc tam ar ūdām atpakaļ? Nežēlo rubli un nopērc motoru! Man pietiek.

Dzepuks piesēžas pie airiem un rāda, kā ūdeņus vago īsts vecmeistars.

— Lūk, tā! Desmit vēzieni — un ezeram pāri.

Pēc brīža airētājs piebilst: — Pie ūdas japiebrauc precīzi. To dara tā... Kāpēc tu neskaties? Tev laikam par airēšanu nav ne mazākās intereses...

Līdz pulksten diviem Dzepuks nozvejo divas līdakas. Katram pa vienai iznāk, tikai lomu sadalīt līdzīgi nav iespējams — kurš tad ņems siļķīti un kurš to, zem divi kilogrami?

Zivis pārtrauc kosties. Cerības tiek atliktas uz pievakari, taču tām nav lemts piepildīties. Tobiāns paskatās pulkstenī un saka:

— Vāc savus liberiņus kopā! Man ilgāk nav laika. Četros jātiek pilsētā.

— Vai tad sievasmāte jāved atpakaļ no ogām? — ieprasās Dzepuks.

— Nē, pēc viņas jābrauc pulksten sešos, bet pirms tam jāpieskrien pie elektriķa. Saproti, akumulators diez kā neuzlādējas. Bils laikam jāapmaina ģenerators.

— Ja jau jābrauc, tad brauc laimīgs. Izlaidīšu tevi krastā. Es sešos iešu uz autobusu.

«Bet varbūt tiešām braukt ar mašīnu, jo tad ceļa nauda paliktu kabatā,» iedomājas Dzepuks. Tobiāns uzpīpē un pēc brīža uzplijas:

— Ja tu paliksi ezerā, kas tad pastums mašīnu? Pats mani iemānīji tādā ellē un nu gribi sabiedroto pamest vienu.

— Galu galā mēs taču braucām zvejot, nevis gaisu paostīt, — pēdējo glābšanas riņķi izmet Dzepuks.

— Pats redzi, ka vairāk neķeras. Stunda pagājusi bez nevienas copes.

Ak, šie mašīnu īpašnieki! Mūždien viņiem kaut kur jāsteidzas. Nabaga mirstīgais nekad nevar paļauties, vai šoferis atbrauks laikā un vai vispār norunu atcerēsies. Te pēkšņi jāizpalīdz priekšniekam, te jāved veterinārārsts pie attālas radinieces govs, te jaunais pāris no kaimiņu mājas uz dzimtsarakstu nodaļu un pēdīgi jālāpa motors. Dzepukam liekas, ka viņš ir pamatīgi iznerrots jau no rīta, bet jo sevišķi tagad, kad visa pēc-

pusdiena vēl priekšā un karūsiņu kannā, ka ņudz. Loms nožēlojams — tikai divas līdakas un asarītis. Ja lielo zivi dod Tobiānam, pašam nepaliek tikpat kā nekas... Rēķinot pēc nopelniem, mazāko daļu nudien vajadzētu dot Tobiānam, bet tādā gadījumā kombinātā sāktos runas, ka Dzepuks ir skopulis un gnīda. Kas zina, varbūt kādu sestdienu autoostā nevar dabūt pat stāvvietas biļeti, un tad Tobiāna «Zaporožecs» var kļūt nepieciešams, lai makšķernieku aizvestu vismaz līdz ezeram.

Kad abi kolēģi izbraukuši krastā, Dzepuks visžēlīgi lielo līdaku atdod Tobiānam. Mašīna par laimi stāv, kur nolikta, un tās īpašnieks pēc rūpīgas pārbaudes atzīst, ka neviens nav tai pieskāries. Kāds brīdis aizrit, kamēr savāc un sakārto mantas. «Nākamo reizi būšu gudrāks,» domā Dzepuks. «Lai Tobiāns mani ar smago karūsiņu kannu atved līdz dūkstīm un brauc atpakaļ. Par to iedošu viņam pāris dūcīšu. Galu galā — airēt viņš negrib, un kāda velna pēc man laivā jāvadā līdzi lieks svars un loms vēl jādala uz pusēm!»

Tobiāns iesēžas «Zaporožecā» un brauc pa priekšu, bet Dzepuks soļo nopakaļus, nesdams airus. Pie sakņu dārza stūra stāv laivas īpašnieka sieva un plātās ar rokām:

— Nekauņas tādi! Pat simt soļu nevīžo noiet kājām. Drāžas pāri dārzam! Paskatait nu — visi mani burkāni pagalam!

Tobiāns, pavēris mašīnas durvis, sievas dusmas uzkurina vēl vairāk.

— Nepuksti nu, tantiņ! Dažu burkānu dēļ nav ko lēkt

uz ecēšām.

— Cietumā tādiem vieta! — viņa kliedz. — Gatavie razbainieki! Tās bumbas, kas stāv mūsu siļķu mucā, vāciet prom un nerādieties vairs manās acīs!

Tobiāns aizcērt mašīnas durvis un piedod gāzi. Tagad sieva dusmas izgāž uz Dzepuku:

— Tādiem vēl dot laivu! Tūdaļ samaksājiet skādi, jeb es zvanīšu miliciml Nekur jūs neaizbēgsiet. Auto numuru es pierakstīju jau ezermalā.

Dzepuks paskatās uz sakņu dārzu. «Zaporožeca» ritenis sašķaidījis visus malējās vagas burkānus. Zaudējumi patiešām nodarīti. Un visa šī jandāliņa dēļ negribētos sabojāt attiecības. Var būt, ka vēl var līdzēt. Nometis no pleca airus, Dzepuks ķer kabatā. Tur kā par nelaimi ir desmit rubli vienā gabalā. Zēl. Pietiktu ar pieciem, varbūt pat ar trijnieku varētu mazināt sievas dusmas, jo burkāni, kaut vēl pamazi, tomēr izlietojami uzturā. Sakņu dārza kopēja arvien turpina draudēt. Pamanījusi naudaszīmi, viņa to izrauj makšķerniekam no rokām un iegrūž priekšauta kabatā. Dzepuks gan grib piebilst, lai vismaz piecnieku izdod atpakaļ, bet mēle neklausa. Pietrūkst arī dūšas noskaidrot, vai tiesības uz malkas šķūni un laivu pēc zaudējumu trīskārtējas atlīdzināšanas paliek spēkā. Sieva veicīgi aizjož uz kaimiņu mājām. Laikam izsūdzēt bēdas. Vai nu akurāt lai skrien pakal?

Kad Dzepuks nokļūst līdz «Zaporožecam» un pavēsta notikušo, Tobiāns smejas kā kutināts:

— Stulbenis tu esi un paliec! Ar šito dampīti — viena vīle, un mūsu te vairs nebūtu ...

VALDIS GRENKOVS. KĀ ES NEKĻUVU PAR BĻITKOTĀJU

Humoreska

Kad Juris Aizupsmaui aicināja svētdien braukt viņam līdzi bļitkot, es gluži uztraucies nomurmināju:

— Kas tad vēl nebūs? Es, mīlīt, gribu dzīvot! Man ir sieva, divi bērni!

— Nu ļoti jauki! — iesmējās Juris. — Vakarā varēsi visus uzcienāt ar paša ķertiem asariem. Nu ko tad tu mājā darīsi?

Mēģināju izdomāt kādu neatliekamu darbu, taču nekas jēdzīgs prātā nenāca.

— Redzi nu! — priecājās Juris. — Ko darīt tev nav, bet centies atrunāties. Nekā nebūs! Tik viegli vaļā vis šoreiz netiksi!

— Nepatikšanas vien iznāks, — redzēdams, ka atru

nāšanās veltīga, norūcu. — Ne man štrumentes, ne arī zinu, kā tāda bjitka jārausta.

— Neuztraucies, viss vajadzīgais man ir. Tātad norunāts? Krietni saģērbies un rīt no rīta pulksten septiņos esi stacijāl Uz redzi!

Neļaudams man attapties, Juris paspieda roku un devās projām.

«Nu gan esmu ķezā!» palicis viens, nodomāju. «Kā lai to pasaku sievai?» Visu pēcpusdienu gudroju gan šā, gan tā, taču pateikt uzdrošinājos tikai pie vakariņu galda.

— Mīļo Emmucīt, — es iesāku, cik mīlīgi vien iespējams, — mēs ar Juri rīt braucam bļitkot.

Sieva no pārsteiguma gandrīz vai aizrijās.

— Ko, pļitkot?! Jucis esi uz vecumdienām, vai? Tas tev nemaz nepiestāv...

Pēc tādas atbildes nevarēju taču sacīt, ka mani pierunāja, tādēļ, savilcis dusmīgu seju, sāku uzbrukumu:

— Vispirms — nevis pļitkot, bet bļitkot. Lasīt vajag vairāk, tad zināsi, ka ziemas zveja ir ļoti veselīgs sporta veids. Man tas ir pat nepieciešams. Skaidrs?!

Nav vērts stāstīt visus sīkumus, varu tikai teikt, ka vārdu divkaujā tomēr uzvarēju es.

Visu nakti murgoju par bļitkošanu. Gan ielūzu ledū un slīku, gan vilku milzīgi lielus asarus. Pamodos galīgi nosvīdis. Steigā saģērbies, paņēmu jau vakarā sagatavotās sviestmaizes un gāju ārā. Laiks bija nejauks. Vējš trieca sejā slapjas sniega pārslas. Pirmajā brīdī gribēju iet atpakaļ, bet tad sadūšojos un iekāpu tramvajā. Juris stacijā jau gaidīja.

— Skaists laiciņš! — viņš sasveicinoties sacīja.

— M-jā! — dziļdomīgi noteicu, jo biju jau dzirdējis, ka makšķerniekiem vienmēr ir «skaists laiks», kaut arī zeme ar debesi grieztos kopā.

Brauksim uz Sloku! Biļetes turp un atpakaļ es jau iegādājos, — sniegdams man kastīti sēdēšanai un vergu, noteica Juris.

Kad izkāpām no vilciena, snigšana bija mitējusies, taču vējš auroja vēl negantāk. Soļojām uz Lielupes pusi. Sevišķi jautrs vis neizskatījos, bet Juris tam nepievērsa uzmanību.

— Te nu ir tā vietiņa! Asari nāk laukā tādi kā cimdi, — viņš sacīja, kad bijām pa upi pagājuši garām kādai fabrikai. Vairāki kažokos ģērbušies vīri, laikam vietējie, jau sēdēja pie āliņģiem. Juris steidzīgi ar vergu izbakstīja kādu vakar cirstu āliņģi un, paņēmis makšķeri ar spožu kapara bļitku, sāka mani apmācīt.

— Nu, tagad saproti, kā to dara? — kādu brīdi raustījis un purinājis makšķeri, viņš apvaicājās.

— Viss skaidrs! — atbildēju un atvēzējies sparīgi cirtu ar vergu kādā vecā āliņģī. Gaisā pašķīda sniega putra, un verga, nesastapusi ledus pretestību, izslīdēja man no rokām un burbuļodama nogrima. Gluži apstulbis paraudzījos uz Juri. Tas rokas vien noplātīja:

— Vareni! Paspēji jau noslīcināt!

— Varbūt var kaut kā izvilkt? — apjucis iejautājos.

— Izvilksi gan no šitā elles dziļuma! — Juris bēdīgi noteica. — Nav ko kavēties, iztiksim ar vienu.

Paņēmis Jura vergu, bailīgi izbakstīju ledū caurumu, apsēdos uz kastītes un ielaidu bļitku ūdenī. Pēkšņi kaut kas spēcīgi parāva roku uz leju. Gluži pārbijies pietrūkos kājās un parāvu makšķeri. Tomēr te bija tik dziļš, ka, pat pacēlies uz pirkstgaliem, zivi izvilkt nevarēju.

«Kā lai tādu velnu dabū ārā?» drudžaini spriedu. Pēkšņi prātā iešāvās laimīga doma. Pakāpos uz kastītes — un, atskanot skaļam brīkšķim, novēlos uz ledus. Skaistā, lakotā kastīte nebija izturējusi manu svaru...

— Nu, vai zini, tas ir par traku! — iesaucās Juris, skatoties, kā es, ceļgalu berzēdams, mēģinu piecelties.

— Kur tu tik neveikls esi gadījies! Vergu nogremdēji jau pašā pirmajā āliņģī. Kastīti salauzi pie otrā. Trešajā droši vien iekritīsi pats, un man vēl būs... Ķer taču! Ķer! — pēkšņi viņš iekliedzās. Paskatījies ieraudzīju, ka makšķeres kātiņš strauji slīd uz āliņģa pusi. Taču ķert jau bija par vēlu. Sekoja vēl viens spēcīgs rāviens — un makšķere pazuda zem ledus.

— Ķēms tāds! — nolamājās Juris un dusmīgi nospļāvās.

Lai gan sacīto varēja attiecināt arī uz asari, es tomēr skaidri jutu, ka īstenībā tas adresēts man.

Brīdi noraudzījies nelaimīgajā āliņģī, es sacīju:

— Juri, dod man biļeti! Braukšu mājās. Šitais sports nav priekš manis!

Juris klusēdams pasniedza biļeti, un es, pat lāgā neatvadījies, devos uz staciju. īsti atguvos tikai pie Zasu-Iauka.

Tagad, kad visas briesmas jau bija garām, notikušaiš likās tik jocīgs, ka, gluži neviļus iesmējies, noteicu:

— Tīrie joki!

— Pilsoni, nav nekādi joki! Uzrādiet biļeti!

Paskatījies ieraudzīju kontrolieri. Laikam viņa pirmo

uzaicinājumu nebiju dzirdējis.

Brīdi pētījis pasniegto biļeti, kontrolieris dusmīgi sacīja:

— Neder!

— Ko? — nesapratis iejautājos.

— Es sacīju, ka biļete neder. Tā ir veca, pagājušās svētdienas biļete. Uzrādiet īsto!

— Kas par muļķībām! — es skaļi iesaucos. — Citas man nav! Vēl šorīt to Rīgā pirku! Kā tad var nederēt?!

— Tādus zaķus jau mēs pazīstam! — drūmi noteica biļešu kontrolieris un izņēma no somas papīru.

— Samaksājiet sodu! Lūdzu jūsu dokumentus!

Tikai tagad sapratu, ka Juris aiz pārskatīšanās ir iedevis man vecu biļeti.

Paskatījies visapkārt, ieraudzīju citu braucēju nosodošās sejas. Taisnoties nebija nozīmes, nosarcis samaksāju soda naudu un, tā kā nākamā stacija bija Rīga, steigšus metos ārā no vagona. Galīgi satriekts lēni gāju uz mājām ...

— Es jau teicu, ka pļitkošana tev nepiestāv! — mani ieraudzījusi, iesaucās sieva.

— Tev taisnība, EmmucītL — atbildēju. Ko gan citu varēju sacīt!

BRUNO SAULĪTIS. LIKUMS PALIEK LIKUMS

Kolhoza grāmatveža Ūdriņa stāsts

Es jums teikšu skaidri un gaiši — kad sešdesmit gadu pasaulē nostaigāts, tad tik daudz nācies dzirdēt un piedzīvot, ka stāstīt varētu trīs dienas, ja tikai būtu kas klausās. Taču kas tevi klausīsies — vecajiem drīz vien uznāk miegs, bet jaunie paši domājas gudrāki par gudriem, mutes visiem līdz ausīm, ņems vēl un noprasīs: — Odriņ, kā tev tā iznāk, ka visas brīnumu lietas notikušas vecajos labajos laikos? Toreiz pat vēži esot bijuši lielāki. ,,

Nu ar vēžiem lai mani nekaitina, vēžiem es vairs neesmu nekāds draugs, bet, kad padomā, nudien senāk brīnumu atgadījās vairāk. Lai gan notiek arī vēl mūsu dienās. Nemaz nav vērts stāstīt, tāpat neviens neticēs. Kā pie mums pat.

Šopavasar ap divdesmit trešo vai divdesmit ceturto aprīli piebrauca pie valdes mājas pelēka «Volga». Man toreiz nebija laika, es rakstīju rēķinus par slāpekli, un algas diena arī nāca virsū. Paskatījos pa logu — izkāpa tāds pagarš cilvēks un iegāja pie priekšsēdētāja. Ko viņi tur runāja, nepateikšu, bet mašīnai numurs beidzās ar 38 vai 83, skaitli man vienmēr paliek prātā.

Vēlāk, kad «Volga» jau bija prom, priekšsēdētājs iesauca mani.

— Udriņ, — viņš saka, — redz, ar dabas aizsardzību sākuši nodarboties, vai nav smalks gabals, ko? Bet valdība vien nekā neizdarīs, rajonam arī rokas par īsām, būs mums jāpiepalīdz. Kā tu uz to skaties?

Es atbildu: — Ja var papīros likumīgi ierakstīt, kādu desmitnieku nebūtu žēl piesviest, kad jau aizsardzība, tad aizsardzība.

— Nē, — priekšsēdētājs paskaidro. — Naudu mums neviens neprasa, tikai sabiedrisku atbalstu. Drātis arī viņi vilkšot paši.

— Kādas drātis?

— Nu ap akmeņiem un veciem kokiem, lai tūristi un citādi ceļabrāji neiegriež savus vārdus un nekurina dobumos uguni.

Es ieteicos, ka mums nekādu vecu koku nav, bet priekšsēdētājs atmeta ar roku, sak, kad vajadzēs, gan koki atradīsies. Kaut vai tā pati liepa, kur pērn iespēra zibens.

— Ap to liepu varētu gan, — es piekritu. — Citādi puikas kāpelē pa zariem, var vēl nokrist zemē un sadauzīties.

— Pareizi, pareizi! — priekšsēdētājs piebalsoja.

— Un tāpēc tu kolhozā noņemsies ar dabas aizsardzību, jo kurš no tām lietām vēl vairāk saprot?

Es biju ar rokām un kājām pretī, sak, nav vairs tie gadi, man tāpat ar papīriem darba līdz acīm, bet tai brīdī ienāca brigadieris, tas pats Auziņu Janka.

— Tu, Udriņ, nemaz nespārdies! — viņš smējās.

— Apliks tev banti ap roku, un būsi liels priekšnieks.

Tad nu es no tiesas noskaitos. Auziņu Janka jau vēl

ir jauns, viņš nezina, bet es labi atceros — kādi laiki tikai nav bijuši un kādi sprukstiņi ar bantēm ap piedurkni nav vazājušies. Es esmu godīgs cilvēks, godīgi savu mūžu esmu nodzīvojis un godīgi gribu arī nomirt, bet savas bantes lai viņi liek, kur grib.

— Labi, labi, — brigadieris piekāpās. — Ka ne, ne — var jau arī bez bantes, tomēr tā sabiedriskā būšana tev jāuzņemas. Esi vecs bitenieks un tā tālāk ...

No šī laika mani ieskaitīja par tādu kā dabas aizsardzības milici vai inspektoru. Drātis, par laimi, nevilka. Rajonā vai kur citur bija nolēmuši vairāk mesties uz ūdeņu aizsargāšanu.

Ezeru mūsu kolhozā nav, bet upes būtu tā kā divas — mazā, kur viņgad ar vēžiem cīkstējāmies, otra — labi paliela, kur senāk dzina pat plostus. Mazo upeli bija sagudrojuši likt mierā, bet lielo izsludināja par saudzējamo zonu. Atsūtīja tādu papīru, vēlāk ielika rakstu avīzē un noskaitīja pa radio, ka nedrīkst ne makšķerēt, ne spiningot, tad pēc pāris gadiem zivju būšot, ka biezs.

Kad jāsaudzē, jāsaudzē. Kādu rītu es aizeju līdz upei paskatīties, vai kāds ncbendē ūdens radību, un kājas man tūlīt kļūst aukstas — līmenis nokritis par trim pēdām vai vairāk, visa mala pilna ar ikriem un mazāiņ zivtelēm. Es teciņus metos uz kantori, zvanu rajonam, sak, lai dod man pašu galveno inspektoru, kādas tur slūžas augšpusē aizturējušas ūdeni un visas mazās zivtiņas tagad pagalam.

Pēc brīža viens atsaucās un teica, lai liekoties mierā, tā neesot mana darīšana un tur nekā nevarot līdzēt, lai es labāk skatoties, ka puikas ar makšķeri nestaigā un neizvelk kādu raudu vai asarīti, tā būšot lielāka nelaime.

Man gandrīz asaras apbira. Bet ko tu iesāksi — likums paliek likums.

Tai pašā dienā apziņoju tuvākos puikas un stingri noteicu, lai paši protas un citiem pasaka — nekādas makšķerēšanas te nebūs, to lai nemaz nedomā.

— Kāpēc? — Bumbierenes Voldiņš ieprasījās.

— Nav brīv!

— Bet kāpēc?

— Te ir taupīšanas zona, — es paskaidroju. — Ja kādu gadu pacietīsies, zivju būs cik uziet.

— Ne nu būs, nekā, — puikas saviebās. — Tagad jau gandrīz vairs nav, bet kad vēl sprādzina nost... Varbūt ielaidis kādu jaunu sugu?

— Tā, redz, nav mūsu darīšana, — es manīju, ka ar zeperiem tāpat netikšu galā. — Ejiet tagad mājās, un lai ar makšķeri pie upes neviens nerēgotos. Es skatīšos pakaļ!

Pats jau nu daudz neko pakaļ netiku skatījies, taču, kolīdz iegriezās siltāks laiks, ūdens sargātāju saradās vai cik. Daži braukāja motorlaivās, citi brida pa zāli un, tiklīdz pamanīja kādu cilvēku, sakliedza, ka pie ūdens nedrīkst rādīties. Trenkāja ļautiņus no vienas vietas uz otru, gan lielus, gan mazus. Redz, Mikucienes skuķis, kas Bebrenē mācās, pa brīvdienām bija atbraucis un aizgājis izpeldēties. Viņu tad bija dzenājuši kādi trīs, bet, kad nevarējuši noķert, draudējuši nosodīt ar divdesmit pieciem rubļiem.

Sievieši vienudien sāka īstu dumpošanos. Pie valdes mājas klaigāja, ka šitāda aizsardzība esot jāizbeidz, nevarot lāgā pat vairs nomazgāties, bet mēs ar priekšsēdētāju pretī, ka likums paliek likums. Noteicām, lai neklausās uz katru, bet tikai uz īstajiem inspektoriem.

Nelaime nu gan bija tā, ka mūsu pusē īstu inspektoru no neīsta neviens nevarēja atšķirt: gar ūdeni viņi visi staigāja un braukāja gluži kā vai no mātes miesām, tikai peldbiksēs. Bet ko tu no plika cilvēka pasacīsi? Visi jau tāpat vienādi vien apmēram ir.

Pēc kāda laika priekšsēdētājs ienāca pie manis aprunāties.

— Ūdriņ, — viņš saka, — vai mums vēl ir kādi līdzekļi kultūras pasākumiem? Puikas prasa, lai noīrējot autobusu, šie braukšot uz Rīgas ezeriem makšķerēt. Makšķerēšana katram cilvēkam esot vislabākā atpūta.

— Uz Rīgu? — es rokas vien noplātīju. — Nez vai tas ies cauri, nez vai papīros tā varēs ierakstīt?

— Ta velns viņu zina! — priekšsēdētājs norūca. — Es arī sākumā nodomāju, ka neies cauri, bet var būt, ka iet. Man pašam sievasbrālis dzīvo aiz Strenčiem, viņi kā sadeguši uz medīšanu, bet savos mežos nav brīv, tie izdoti rīdziniekiem. Tad nu strencenieki ņemot mašīnu un braucot uz Kuldīgu. Kaut kādai kārtībai jau vajag būt.

Līdzekļus atradām, jo kā tu puikām liegsi makšķerēt. Jaunā paaudze tagad brauc katru otro svētdienu simt divdesmit kilometru uz Ķīšezeru. Siles, kur nomazgāties, esam iekārtojuši pie katras fermas; uz rudeni, ja dabūs vadus, laikam būs pat dušas, lai uz upi nav jāiet.

Pie upes mēs neejam, jo zivis ir jāsaudzē. Pat es neeju, kaut gan man būtu tiesības pārbaudīt. Tikai viņ-sestdien klausos — kāds tai pusē kliedz. Ja jau kliedz, tad gadījusies nelaime. Aizskrējām abi ar priekšsēdētāju un skatāmies — vīrišķis ar labām biksēm iebridis ūdenī līdz ceļgaliem un ķer pats savu ēnu.

— Nu tu man esi rokā! Nu es tev parādīšu! — priekšsēdētājs sauc. — Te nav brīv makšķerēt! Te ir saudzējamais rajons.

Palīdzējām cilvēkam tikt malā, bija pārlieku sadzēries. Priekšsēdētājs piebikstīja man, sak, vai nav kāds no pašiem galvenajiem, bet es teicu, ka grēks tā domāt. Tagad tas Jāņu laiks, un tad Jau visādi var gadīties, bet likums tomēr paliek likums.

ARNOLDS AUZIŅŠ BAGĀTAIS LOMS

Vai izvilkšu es šonakt lielu lomu,

To nezinu. Ir cilvēks nepiepildāms.

Bet toties iemantošu labu omu,

Jo būšu tālu prom no sīkām ķildām.

Pēc zvaigznēm un pēc ugunskura dūmiem Man spoku stundā smaržos zivju zupa.

Ar alkšņiem draudzēšos un kārklu krūmiem Un vērīgs klausīšos, ko stāsta upe.

Te naktī mēness nomazgāties gribēs,

Un tieši tad, kad metīsies viņš līcī,

Man zelta zivtiņa pie āķa zibēs,

Bet meldros nosalusi nāra trīcēs.

Es laikam zivi aizlaidīšu upē Un iešu skatīties, kas lēcies nārai.

Man neapniks līdz rītam vienam tupēt,

Kā mūks tup cellē, šņabdegunis bārā.

Rīts atņems debess blūzei spožās saktis,

Es došos mājup, lielu lomu guvis, —

Kas pavada pie upes vienu nakti,

Tam mūžs par gadu garāks kļuvis.

ĒRIKS MAJORS. MAKŠĶERNIEKU KALENDĀRS

Kas gan tevi neatceras, makšķernieku vasara? Rasota zāle, miglas pielijušas palienes kā balti piena ezeri, visās spektra krāsās mirdzošs saullēkts, nebeidzama putnu vīterošana un ūdeņi, ūdeņi... Katrai dienai, katram mēnesim un gadalaikam ir sava neatkārtojama smarža, savs aromāts. Ne jau velti Konstantīns Paustovskis sacījis — «var droši apgalvot, ka ikviens cilvēks, ja viņš pavadīs kaut vienu dienu ar makšķeri pie upes vai ezera, ja viņš ar pilnu krūti ieelpos zāļu aromātu, dzirdēs putnu sasaukšanos un dzērvju klaigāšanu, ieraudzīs

bronzas vai sudraba zivs atspīdumu tumšajā ūdenī, ja viņš, visbeidzot, jutīs tās spraigo skrējienu smalkas, skanošās auklas galā, — pēc tam ilgi atcerēsies šo dienu kā vienu no vislaimīgākajām savas dzīves dienām».

Taču par makšķernieku neviens nepiedzimst, par tādu kļūst, ilgi un neatlaidīgi pūloties, apgūstot makšķernieku iepriekšējo paaudžu uzkrātās atziņas.

Un ikvienam, kas nolēmis ziedot brīvo laiku makšķerēšanai, sākumā (vēlāk tas notiek daudz retāk) jā-pārdzīvo ne viena vien rūgta vilšanās. Tik vienkārši pie zivju zupas, kaut pie visparastākās, nerunājot nemaz par divkāršo vai trīskāršo, netikt! Viens no galvenajiem priekšnoteikumiem, lai gūtu sekmes, ir labi zināt makšķernieku kalendāru.

Janvāris

Ir dzirdēti visdažādākie priekšlikumi, ar kuru mēnesi sākt makšķernieka gadu. Ziemas makšķerēšanas sporta cienītāji ierosina par gada sākumu uzskatīt laiku, kad upes un ezeri pārklājas ar pirmā ledus segu. «Vasarnieki» pret to kategoriski iebilst. īstais gads, viņi saka, sākas tikai tad, kad ūdeņi atbrīvojušies no ledus. Manuprāt, dabā nekas nav nepamatots, un tādēļ likumsakarīgi ir tas, ka jauns gads, tai skaitā arī makšķerniekiem, sākas janvārī.

Un šajā mēnesī makšķerniekiem ir ne mazums pārbaudījumu. Sals dažkārt tāds, ka pat zaķim sprāgst acis no pieres laukā. Makšķernieks nesūdzas. Lai tiktu līdz ledum, bieži vien jārokas cauri sniega kalniem. Un kur tad pats ledus! Jau pēc trešā āliņģa izciršanas mugura sāk kūpēt. Bet makšķernieks nesūdzas. Ja vajag, tiek izcirsts arī ceturtais, septītais vai desmitais āliņģis.

Tikai zivju kā nav, tā nav... Raudas, brekši, pliči nekustīgi guļ bedrēs un par barību pat nedomā. Vienīgā cerība uz plēsīgajām zivīm, bet arī tikai tajā gadījumā, ja izdodas atrast to uzturēšanās vietas, kas nav nemaz tik vienkārši.

Taču galvenā zivs ziemas mēnešos ir asaris. Kas gan būtu makšķerēšana bez šī svītrainā nebēdņa? Tikai viņa dēļ ziemā svētdienas rītos simtiem makšķernieku sturmē piepilsētas vilcienus, tikai viņa dēļ pa visiem ceļiem ripo dažādu mārku automašīnas, jo gandrīz katrā upē un ezerā mīt asaris — žibulētāju sapņu zivs.

Parasti ķeras 15—20 g vasaraudži, retāk 200 g «mēra» asari, pavisam reti — 1 kg eksemplāri. 2 kg smags asaris jau ir ārkārtējs notikums, kas atzīmējams makšķerēšanas sporta vēsturē. Stāsta gan, ka kaut kur kāds it kā esot izvilcis arī 3 kg smagu «kupraini».

Mazāk populārs jau ir visstūrgalvīgākais «aso» zivju ģints pārstāvis zandarts. Parasti zandarta ķēriens atgādina vizuļa ieciršanos celmā vai siekstā.

Janvāris ir pārbaudījumu laiks arī zivīm. Necaur-tckošos ezeros trūdošie ūdensaugi patērē tik daudz skābekļa, ka zivis sāk slāpt, un tās pulcējas avotainās vietās, pie upīšu un strautu ietekām vai makšķernieku āliņģiem. Tāpēc ikvienam apzinīgam makšķerniekam uz laiku jāaizmirst loms un jāsāk domāt par smokošo zivju glābšanu, ja viņš arī nākamajā gadā vēlas makšķerēt «savā» ezerā.

Februāris

Kaut arī februāris dažbrīd prot «parādīt zobus», diena tomēr kļuvusi gandrīz par divām stundām garāka. Taču makšķerēšanas apstākļi apmēram tādi paši kā iepriekšējā mēnesī — zivis tikpat spītīgi turpina ignorēt

makšķernieku. Mēneša beigās upēs tās sāk pārvietoties pa straumi uz leju, bet ezeros, lai izvairītos no slāpšanas, — uz upju un strautu ietekām.

Toties februārim ir vismaz viena īpatnība, ar ko tas atšķiras no visiem pārējiem gada mēnešiem, — makšķernieks var doties uz jūru. Gar līča piekrasti veidojas blīva ledus sega, kur ap mēneša vidu sāk pulcēties žibulētāji.

Taču vispirms maza novirze. Ja esi lasījis Heming-veja lielisko stāstu «Sirmgalvis un jūra» (vai skatījies filmu ar tādu pašu nosaukumu) un alksti tikpat aizraujošu cīņu ar dzelmju nezvēriem, tevi gaida vilšanās: Baltijas jūrā, nemaz jau nerunājot par līci, nav ne haizivju, ne tunču, ne rāju... Baltijas jūra ir viena no jaunākajām pasaules jūrām (tās mūžs ir tikai 20 tūkstoši gadu), un tādi milzeņi tajā, par laimi vai par nelaimi, vēl nav ieviesušies. Tātad neraizējies — tev pietiks ar to pašu parasto 0,2—0,3 mm auklu.

Arī citādi žibulēšana līcī daudz neatšķiras no šīs pašas nodarbības, teiksim, uz kāda palielāka ezera. Uzgājis uz ledus tādā vietā, kur, pēc tavām domām, pašlaik apakšā varētu būt zivju bari, izcērt āliņģi un sāc žibu-lēt līdz tam gaidītajam, bet allaž tik negaidītajam mirklim, kad kā elektriskā dzirkstele... Iri Pirmais lucis jau skaitās! Tam seko otrais, trešais, trīsdesmit trešais..,

Šo glumo, mazliet vēdzelei līdzīgo zivi makšķerē vai nu ar vizuli (arī auziņu), vai ziemas makšķerēm. Vizuļu lielums un krāsa nav svarīga, kaut gan pastāv uzskats, ka lucis dodot priekšroku nelielam, baltam vizulītim. Sakampis vizuli, lucis, samezglojot auklu neatraisāmos mezglos, nepacietībā ātrāk nokļūt makšķernieka kastītē pats lien pa auklu uz augšu. Ja makšķernieks nebūtu tikpat nepacietīgs un necenstos ātrāk izvilkt viņu uz ledus, iespējams arī, ka lucis pats to izdarītu.

Lai nebūtu daudz jānopūlas ar ledus kapāšanu, pamēģini pulcēt lučus ap vienu āliņģi, pievilinot tos ar vārītu kartupeli, tārpiem.

Retāk lomā gadās jūras asaris, tā saucamais jūrnieks. Parasti šīs zivis uzturas tālāk no krasta, uz septītā sēkla, bet makšķernieks bez grūtībām prot atrast tikai pirmos trīs sēk}us.

Butes jeb plekstes makšķerē tāpat kā lučus, tikai tālāk no krasta. Lai vēlāk nebūtu nepatīkamu sarežģījumu, ieteicams jau iepriekš izcirst ledū vismaz divreiz lielāku caurumu nekā parasti.

Mencu pazīst ikviens, pat tāds, kas ne reizi nav paņēmis rokā makšķeri. Menca svaigā vai žāvētā veidā, mencu aknas, menca tomātu mērcē vai ejļā — tā ir gaumes lieta.

Mencas mīt jūrā un bieži vien trešā sēkļa rajonā un arī dzijāk izrāda zināmu interesi par makšķernieka vizuli.

Taču, makšķerējot Rīgas jūras līča iemītniekus, neaizmirsti laiku pa laikam pacelt arī augšup galvu. Vai nav mainījies vēja virziens? Ka ledus neatdalās no krasta. Tāpēc labāk turies tuvāk krastam. Daudz drošāks nav arī tā saucamais jūras vējš, kad viļņošanās kļūst spēcīgāka, un līdz ar to viļņi vietām atlauž ledu. Bez tam jūras vējš sadzen zem ledus gandrīz vai metru biezu vižņu kārtu — un dabū nu tai cauri vizuli!

Marts

Klāt marts — makšķernieka pēdējā ledus svētki. Ledus gan vietām vēl turas krietna pusmetra biezumā, taču tas vairs nav tik ciets kā ziemā, kad reizēm no vergas uzsitiena pat dzirksteles lec, bet trausls, izburbis.

Bez tam ir dienas, kad saule spīd tā, ka makšķernieks gribot, negribot vispirms nomet kažoku, tad žaketi un visbeidzot — arī kreklu. Tas nekas, ka pirmajās dienās āda ir pavisam sārta un nedaudz sūrst. Toties pēc tam būs tāds iedegums, ka visi nemakšķernieki apskaudīs.

Piesaulē sāk mosties pirmās tērces un strautiņi. Svaigais ūdens modina pavasarim arī upju un ezeru dzīļu iemītniekus. Zivis atstāj ziemošanas bedres un pulcējas krastu un zālāju tuvumā, uz sēkļiem un gaidīt gaida makšķernieku. Tikai jāatceras, ka asari un raudas, gatavojoties nārstam, kļuvuši kaprīzāki un uz lielāku izmēru vizuļiem, ko tik kāri tvēra vēl ziemas sākumā, tagad raugās ar neuzticību. Lūk, pienākusi īstā reize likt lietā sīko auziņu. Uz āķa uzsprauž 2 vai 3 baltos gaļas tārpiņus. It sevišķi ieteicama ir kombinētā ēsma: krāšņumam balto tārpu «pušķītim» var pielikt arī sarkano tārpu vai pāris odu kāpuru. Reizēm tas ir pat nepieciešams zivju apetītes ierosināšanai. Nav pie rokas? Nav nekāda nelaime. Izrauj no cimda vai svītera sarkanu dzīpara galiņu. Arī tas der!

Ziemā daudzveidīgās ēsmas izlutināti, tagad asari kā izsalkuši vilki bariem skraida apkārt pa upi vai ezeru, izmisīgi meklēdami, vai tad patiešām neviens vairs viņus neatcerēsies. Marta beigās asari gatavi pat visdraņķīgāko auziņu ar visu kātu izraut no snaudulīgā makšķernieka rokām.

Taču ir dienas, kad nelīdz nekāda tārpu «buķete», — asaris kā neņem, tā neņem. Ko darīt? Pamēģini auziņu nolikt uz pašas grunts! Ļoti bieži asara nervi to neiztur, un kastīte sāk pildīties.

Tāds ir marts — vienīgais mēnesis gadā, kad makšķernieks negaužas par vāju lomu. Vispār martā izvilkt asari nav māksla. Māksla ir to veikli noņemt no āķa un noslēpt kastītē, iekams lomu nav pamanījuši «sāņlūrb

(gadās arī tādi starp makšķerniekiem), kam pašiem slinkums meklēt zivis. Saskrien tev bars apkārt, apcērt «laimīgo vietu» no visām pusēm, un rezultātā... peldas visi. Jā, marta ledus necieš skaudīgos.

...Tas notika tieši pirms gada, marta pēdējās dienās. Makšķernieku aprindās jau labu laiku klīda baumas, ka ledus kļuvis nedrošs, ka kādā tur upītē jau sācis pat kustēties. Bet vai tad visam var ticēt, ko runā! Bez tam — kurš īsts makšķernieks svētdienu spēj pavadīt mājā? Ledus patiešām var sākt kustēties, un tad būs par vēlu nožēlot. Un to mēs ar Voldiņu nevēlējāmies.

Asari ķērās, kā jau tas parasts marta beigās. Mūsu kastītes pildījās neparasti ātri. Čaganais, saulē izčākstējušais ledus šķīda uz visām pusēm, vergai pieskaroties vien. Un kur vien ej — asari, asari... Ap pusdienas laiku Voldiņš jau sāka nožēlot, ka nav paņēmis līdz lielāko mugursomu. Kustīgs, augumā neliels, viņš viegli devās gar pašiem meldriem no cera uz ceru, tur, kur es sava mazliet iespaidīgākā auguma (un attiecīgi arī svara!) dēļ tik tikko iedrošinājos tuvoties, arī tad ik pēc katra sola pārbaudīdams ledus izturību.

«Labi gan maziem cilvēkiem,» es skaudīgi nodomāju, vērodams, kā Voldiņš ceļ laukā asari pēc asara. Tad paspēru neuzmanīgu soli un izdarīju pirmo norūdīšanās procedūru. Pie tam piespiedu kārtā un ne sevišķi precīzi — jo nesāku ar ķermeņa augšdaļu, kā to iesaka mediķi...

Ko darīt? Nekādu kāršu, dēļu un pārējo ieteikto slīcēju glābšanas līdzekļu pie rokas nebija. Voldiņam mugursomā gan atradās parastā veļas virve, bet tai virsū bija sabērti asari... Kamēr Voldiņš, meklēdams sasodīto virvi, drudžaini pārbēra asarus, man tomēr izdevās kaut kā izķepuroties uz nedrošā ledus malas. Tad līšus nokļuvu līdz stingrākai vietai un pēc tam tūlīt devos uz tuvākajām mājām apžāvēties.

Un, sacīšu atklāti, reizēm tāda žāvēšanās nemaz nenāk par ļaunu — tā rosina uz filozofiskām pārdomām. Vismaz mani...

Aprīlis

Savdabīga vieta makšķernieku kalendārā ir aprīlim. Tas ir šaubu un cerību mēnesis, vienīgais mēnesis gadā, kad vilcienos un autobusos vienlaicīgi var sastapt plašās makšķernieku armijas gandrīz vai visu ieroču šķiru pārstāvjus. Zibulētāji, cenzdamies par dažām dienām pagarināt ziemas priekus, riskē ar atvēsinošu peldi (no tās aprīlī izvairās tikai retais!) un meklē ezerus, kur vēl turas kaut pāris prāvāku ledus gabalu. Vīri ar aizdomīgi skanošām mugursomām (kādu zvaniņu tik tur nav!) plecos un teltenēm rokās meklē vēdzeļu atvarus. Par pirmajām raudām un ālanLiem dziļdomīgi spriež vīri un jaunekļi ar prāviem vasaras makšķeru saišķiem padusē. Beigušies taču ziemas pārbaudījumi, un pienācis makšķernieku pavasaris!

Bet cik lēni tas nāca... Garajos ziemas vakaros jau desmitiem reižu pārskatīts viss makšķernieka inventārs, salabotas kāta posmu savienojumu caurulītes, pārsietas pavadiņas, uzasināti āķi. Un cik reižu pašā nakts melnumā nepacietīgākie, riskēdami uzmodināt mājniekus, uz rīta pusi nav zagušies pie loga, ieklausoties, vai nesāk pilēt pirmās lāstekas. Tad tikai uz ūdeņiem!

Tas nekas, ka vēl nav noskrējuši kafijbrūnie palu ūdeņi, ka upe vēl klaiņo tālu pāri zemajām krastu pļavām, nelaizdama klāt pie ierastajiem atvariem. Kālab tad ir sīkās mežu un pļavu upītes? Un to ietekas lielajās upēs? Tieši tur pašlaik ir īstā vieta meklēt flegmatisko raudu, draisko asarēnu vai tramīgo ālantu! Un, ja nu vēl palaimējas iemest ēsmu uz dzidrās ietekošās straumes un duļķainās pamatstraumes robežas, vari būt drošs, ka loms garantēts. Parasto slieku negrib ņemt? Pamēģini uzlikt uz āķa tai lidzās balto tārpu. Tev nav? Arī nekas! Redzi turpat upes krastā ietrunējušo priedes celmu? Atlobi mizu, un tev būs kāds ducis balto miz-grauža kāpuru. Pavasarī rauda un ālants neko citu nevēlas.

Ja tevi nebaida mitrā pļava un staignais krasts, paej gar mazo upīti kādu kilometru uz augšu. Tikai nepieej par tuvu krastam, ja vēlies izvilkt arī kādu zivi! Varbūt tieši tur zem straumē iemērktā kārklu cera baltajās putu vērpetēs slēpjas uzmanīgais ālants vai platpierainais sapals. Bet tajā atvariņā, kur straume nogriežas gar noglumējušo siekstu, tevi gaida pirmā šī gada forele vai alata. Bet vienīgi tad, ja tu iesi klusiem, nedzirdamiem soļiem un pratīsi maskēties. Vairāk par visu alata necieš spilgtu apģērbu, pludiņus un resnas auklas. Neatkarīgi no tā, vai tu savu makšķernieka laimi izmēģini bezvārda meža upītes krastā vai Gaujas krācē, noņem spilgti krāsoto pludiņu (alatas ķērienu, vienalga, neredzēsi!), palaid pa vējam ēsmu smalkas auklas galā — un sudrabaina zivs aizraus to straumes vidū... Ja aukla vai, pareizāk sakot, tavi nervi izturēs, tev ir zināmas cerības turēt rokā straujupju lāsumaino skaistuli ar varavīkšņaino, eksotiskam karogam līdzīgo muguras spuru. Šī mirkļa dēļ ir vērts ziedot dažus gadus no dzīves mušiņu makšķeres tehnikas apgūšanai.

Mēneša beigās sāk kāpt pirmās vimbas .. .

Jā, starp citu, vai tu zini, kā garšo svaiga vimba? Nezini? Es diemžēl arī ne. Bet stāsta, ka cilvēks, kas kaut reizi nogaršojis šo delikatesi, sevišķi vēl paša noķertu, pēc tam citām zivīm ne virsū negribot skatīties.

Stosta arī, ka vimbu noķert neesot tik grūti kā noteikt īsto mirkli, kad tā sāk ņemt. Jāievērojot palu ilgums, straumes ātrums, ūdens skaidrums, vēja stiprums, ievu pumpuru plaukšana un diez kas vēl. Tādēļ man jau pašā sākumā bija skaidrs, ka bez nopietnām speciālās literatūras studijām pie vimbu nogaršošanas netikt.

Maijs

Maijs ir lapu mēnesis, kad visi koki un krūmi tērpjas zaļajā rotā. Maija pirmajā pusē gandrīz reizē ar lapām izplaukst bērza ziedi, bet ap mēneša vidu sāk ziedēt ievas. Kā, tevi tas neinteresē?! Tad tev vēl trūkst viselementārāko makšķerniekam nepieciešamo zināšanu. Arī īsta makšķernieka sirdī, ka mīl izteikties daži autori, ievas vieš savādu nemieru. Un citādi nemaz nevar būt.

Sen jau noskaidrota un neapstrīdami pierādīta zivju neizprotamā vājība uz dažādiem ziediem. Ievu ziedu laikā vimbas beidz pirmsnārsta aktīvo barošanos, kastaņām ziedot — zandarti, bērzus rūpīgi vēro sapali, rudzu ziedēšanu — brekši, bet sami, kā jau lieli īpatņi, gaida mežrozīšu uzplaukšanu. To visu makšķerniekam vajag ievērot un atcerēties.

Maijs ir neierobežotu iespēju un brīžiem arī fantastisku lomu (protams, atļauto 5 kg apjomā!) mēnesis — kožas gandrīz visas zivis, un makšķernieks, nemaz neriskējot ar savu prestižu, var pieņemt mājnieku visdažādākos pasūtījumus. Var rasties pamatots jautājums: ja jau maijā zivis tā ķeras, vai tad jūnijam vairs kāda paliks? Paliks, draugi, un ne mazāk! Pati daba ir parūpējusies, lai makšķernieks, tā teikt, neraugoties uz ideālajiem apstākļiem, pavisam nenocirstu zaru, uz kura pats sēž.

Vispirms — ne jau visi nododas koku un ziedu studijām. Otrkārt un galvenokārt, maijā makšķerniekam vajadzīgi dzelzs nervi un mierīgs, nosvērts raksturs. Pieņemsim, jūs esat pārvedis mājās pavisam labu vimbu lomu, bet jūsu kolēģis paziņo, ka šodien mežonīgi ķērušās līdakas. Nākamajā reizē jūs aizbraucat uz līdakām, bet izrādās, ka tieši tajā dienā kā par spīti sākušas ziedēt kastaņas un vīri neesot varējuši ne atkauties no zandartiem... Un tā vienmēr. Te akmeņaino sēkļu galos «sit» salates, bet jūs krācēs veltīgi mēģināt ar rupjmaizi iekārdināt izvēlīgos sapalus; jūs pārkvalificējaties uz salatēm, bet atvaros sāk kūleņot brekši... Treškārt, spiningotāji bieži vien piemirst, ka maijā līdakas vēl nav iznākušas uz viņu iemīļotajiem sēkļiem, bet lielie asari jau aizgājuši dziļumā. Tātad daļa zivju paliek arī jūnijam. Pat spiningotāju iecienītās līdakas. Laikam gan ne par vienu zivi nav tik daudz nostāstu kā par līdaku. Gan par tām, kas aiz lepnuma, ka viņas apzīmogojuši ķeizari, dzīvojušas vairākus simtus gadu, gan par vēl šodien sastopamajām pīļu un sīkāka kalibra zosu rijējām. Taču ar līdaku iznīdēšanu nevajag pārlieku aizrauties, jo līdaka ir mūsu ūdeņu «sanitārais inspektors». Savai ēdienu kartei līdaka izvēlas vispirms slimās zivtiņas, tā pasargājot pārējos ūdens iemītniekus no inficēšanās briesmām.

Lielākās līdakas parasti ķeras tieši maijā (ar spiningu) un vēlā rudenī (ar dzīvo zivtiņu).

Jūnijs

Cik reižu dzīvē tu esi skatījis saullēktu, priecājies par tā allaž mainīgo un nekad neatkārtojošos krāšņumu? Mazliet padomājis, būsi spiests atzīt, ka šādu rasas lāsēs mirgojošu rītausmu tavā atmiņā nav nemaz tik daudz.

Bet to visu vēl var paspēt. Ir lāču jūnijs ar savām īsa jām un siltajām naktīm. Paņem makšķeres, un dosimies uz upes vai ezera krastu. Par ēsmu nebēdā — kamēr zālē vēl nav sabirusi vakara vēsā rasa, turpat pļavā saķersim sienāžus, zem akmeņiem vai pērnajām lapām mitrajās vietās — sliekas, bet strautā — maksteņu kāpurus. Un, kad no rīta būsim konstatējuši, ka zivīm no visas šīs bagātīgās ēsmas nekas nav garšojis, tad arī būs klāt īstais brīdis pavērot saullēktu...

Kā gan piemirsām, ka jūnija sākumā ruduļi, brekši, vimbas un līņi vēl turpina nārstot un par barošanos sāks domāt tikai mēneša beigās? Bet ja pastaigātu gar strautu, kur lasījām maksteņu kāpurus? Tajā vajadzētu būt forelēm. Tikai tad nu gan jāiet pa vienam...

... Lēni brienu pa krāčaino upīti uz augšu, kāpdams pāri siekstām un egļu stumbriem, kas iesērējuši upītes līkumos vēl no pavasara paliem. Zem katra no tiem varētu būt pa forelei. Taču nav. Veltīgi iemetu ēsmu katrā straumes līkumiņā, kur sakrājušās čaganas putu plēnes.

Saule jau krietni pakāpusies pāri priedulājam un sāk sildīt muguru. Vējš uzvēdī rūgtenu pļavu zāļu smaržu. Kaut kur aiz meža ir šoseja — dzirdama mašīnu dūkoņa, bet te, uz upītes, ir miers un klusums. Urdz un tērgaļo vienīgi krāces, iebrēcas izbiedēts sīlis, un atkal klusums.

Apēdu pāris līdzpaņemto sviestmaižu, nodzeros vēso avota ūdeni un, salicis rokas zem galvas, atlaižos krastmalas zālē. Kas gan cits atliek, ja foreles neķeras? Varētu jau visu vainu novelt uz ziemeļu vēju vai pilno mēnesi, vismaz būtu vieglāk. Tā jau esot darījis arī lielais ūdeņu dziesminieks Jaunsudrabiņš. Un varbūt tieši šīs pašas upītes krastos?

Tepat aiz meža dzīvo ļaudis, kas vēl labi atceras rakstnieku. Tas gan esot pratis makšķerēt. Un, ja arī reizēm ne zebenieks bijis patukšāks, neesot daudz skumis. Kaut kur esot sadabūjis foreļu mazuļus, atvedis un ielaidis. Nevarot jau tikai smelt vien ...

Mēdz runāt galvenokārt par divām foreļu sugām — strauta foreli un varavīksnes foreli. Kā vienu, tā otru kļūst arvien mazāk, jo mūsu republikā diemžēl par foreļu mākslīgu ieaudzēšanu domā visai maz. Varbūt tādēļ foreļu makšķerniekus vasaras atvaļinājumu laikā arvien vairāk saista Karēlija, jo tur neskaitāmi daudzajos ezeros un upēs ir milzums foreļu.

... Nemanot pienācis vakars. Uzmeklēju sausāku kla-jumiņu, kur tuvumā netrūkst vēja nolauztu koku kurināmajam, un gatavojos uz nakts atpūtu. Kamēr katliņā burbuļo ūdens tējai, aizeju tepat līdz tuvējam upītes līkumam. Straume tur izveidojusi sausu zaru un zāļu sanesumu. Un makšķernieks jau nebūtu makšķernieks, ja līdz pēdējam neglabātu sevī kluso cerību uz veiksmi.

Iemetu ēsmu vienreiz, otrreiz... Te pēkšņi, negribas pat ticēt, aukla zibenīgi pazūd pacerē. Tomēr! Tagad tikai mieru... mieru... Noskaitu līdz desmit un pie-cērtu. Un tad sākas! Skrējiens no paceres zem sanesuma, no sanesuma — uz straumē nolīkušajiem ievas zariem . .. spole mežonīgā ātrumā «atdod» metru pēc metra auklas. Forele neatturami dodas uz leju, kur krāčītes akmeņos un siekstās ir viņas glābiņš. Taču beidzot forele pamazām tuvojas krastam. Vēl mirklis, un es jau pieliecos, lai sengaidīto lomu izmestu krastā. Bet tad — rāviens, vēl viens negaidīts lēciens, un makšķerkāta galā pland nožēlojams auklas gals...

Jā, gadās arī tā. Ne jau velti foreļu makšķerniekus pieskāita pie visaugstākās kategorijas. Ļoti bieži pēc pirmajām izvilktajām forelēm par citām zivīm negribas vairs ne domāt... Dažs labs pēc tam visu savu pārējo makšķernieka mūžu veltī tikai forelēm.

Pļavā salijusi pienbalta migla. Urina zemes vēzis. Mežmalā neganti rej stirnu buks. Varbūt dusmojas uz mani, ka esmu iekārtojies viņa valstībā, Nvarbūt tieši šajā upītes likumā tam liekas visgaršīgākais ūdens? Brīdi dusmojies, tas, lēkdams uz visām četrām kā kazlēns, cauri palsajai miglai pazūd eglājā. Vēl iztālēm atskan viņa rējieni, kaut kur mežā dzirdami ūpja saucieni, un atkal apkārt viss ir klusu. Kā mīkstā miglā pamazām iegrimstu snaudā.

*

Bet ja nu miegs lāgā nenāk? Vai arī traucē odi? Arī nekas. Turpini makšķerēt naktī. Un gadās, ka nakts bagātīgi atsver nervu bendēšanu dienā un odu dzēlienus vakarā.

Ja pienākusi jūnija otrā puse un negribas nīkt pie gruntsmakšķerēm upes krastā, pamēģini tepat tuvējā ezeriņā pacīkstēties ar līņiem. Tie iziet baroties, tikai iestājoties vakara krēslai, bet jau pirms saullēkta atkal nozūd savā nepieejamajā dūņu valstībā. Līnis dod priekšroku pludiņa makšķerei un galvenokārt naktstār-pam. Bet kā nakts tumsā saskatīt nelielo pludiņu? Vieni iesaka nokrāsot pludiņu baltā krāsā, otri, gluži pretēji, apgalvo, ka naktī ūdens ir gaišāks, tādēļ daudz labāk saskatāms melns pludiņš. Trešie iesaka pārklāt pludiņu ar luminiscējošu masu, bet ceturtie — pagatavot sarežģītu palīgierīci ar baterijām un relejiem (iedegoties spuldzītei, tiek signalizēts par līņa ķērienu). Es gribu ieteikt vēl piekto (arī gaismas signalizācijas) paņēmienu: uz pludiņa novieto degošu sveces galiņu, un, tikko līnis pavilks pludiņu zem ūdens, svece nodzisīs...

Kurš no šiem paņēmieniem efektīvāks, ikkatrs lai pārliecinās pats. Tikai iepriekš ieteicams nodrošināties ar pietiekami garu, izturīgu auklu un arī pacietību, jo līnis mēdz minūtēm ilgi garšot ēsmu, vazājot pludinu visdažādākajos virzienos pa ūdens virsmu un beigu beigās ļoti bieži pēc tam pametot ēsmu likteņa varā. Kā raksta makšķernieku literatūras klasiķis Mihails Zaborskis, viņam bijis sens draugs, kaislīgs zirgu sporta cienītājs. «Paraduma pēc šis savādnieks nekad nešķīrās no hronometra. Reiz viņš nolēma hronometrēt līņa ķērienu. Precīzi uztvēris, paša vārdiem izsakoties, «starta momentu», draugs, zobus sakodis, cietās, kamēr dzeltenais rādītājs veica pilnus trīs apļus, bet ceturto minūti «normētājs» vairs nespēja izturēt un, pieminējis nelabo, piecirta. Hronometrs pazuda dzelmē, bet līni viņš, protams, neizvilka. Pasteidzās.» Lūk, kāds ir līnis!

Jūlijs

Makšķernieku kalendārā jūliju varētu raksturot pavisam īsi — brekšu jeb plaužu mēnesis. Par makšķernieku sevišķo attieksmi pret breksi liecina jau tas vien, ka neviens nemēģinās to salīdzināt ar «zīmulīti» vai «siļķīti», kā to bez ceremonijām dara ar pārējām zivīm, ieskaitot pat. foreles un lidakas, bet sacīs, ka izvilcis breksi vismaz kā «paplāti» vai «portfeli». Runa, protams, ir par kvalificētiem brekšu makšķerniekiem, par kādu ne katrs var kļūt, jo breksis prot novērtēt kā prasmi maskēties un klusi izturēties, tā smalku auklu un regulāru iebarošanu. Un, protams, spēju atrasties krastmalā jau ilgi pirms saullēkta ... un bezgala lielu pacietību.

Pērējās zivis jūlijā var justies samērā drošas — makšķerniekam rītā, vakarā un bezmiega naktīs prātā galvenokārt brekši. Starp citu, brekši sver no 2 līdz 8 kilogramiem. Šo svaru nesasniegušie platsānaiņi spiesti samierināties ar nicīgo «pliča» apzīmējumu. Nezinu, kā šādu nepelnītu attieksmi izjūt paši apvainotie, bet viņu lielākie brāļi aiz gluži saprotamām solidaritātes jūtām kožas samērā reti. Nelīdz ne visizmeklētākā ēsma, ne dāsna iebarošana.

Bet bez iebarošanas pie kārtīga brekša vispār nav cerību tikt. Ne jau velti makšķernieks vairākas nakts stundas pavadīja virtuvē, sautēdams, briedinādams un dzisinādams brekšiem domātos zirņus vai putraimus, garšodams un smaržodams tikai viņam vienam zināmās esences un piedevas, ar kurām vajadzētu pievilināt dzelmju kārumniekus.

Kulinārija — tas ir tikai viens, kaut arī visai svarīgs priekšnoteikums, lai gūtu panākumus. Pavērojiet īsta brekšu makšķernieka instrumentus. Ar kādu rūpību un ultraprecizitāti noregulēts slaidais spalvas pludiņš, cik niecīga izmēra zeltīts āķītis piesiets smalkās pavadiņas galā... Un cik uzmanīgi viņš izvēlas iebarošanas vietu, precīzi izmērī dziļumu, kā iegremdē mālos iemīcīto pievilinājumu...

Un ja nu pēc visas šīs sagatavošanās viņa lomā ir tikai pāris pliču? Arī tad nebojāsim viņa prieku ar netaktiskiem precizējumiem, dzirdot viņu sakām: «Vakar jau neķērās, bet šodien es šeit pat dabūju divus kārtīgus brekšus!» Vēl jo vairāk tādēļ, ka plicis patiešām ir nedaudz līdzīgs breksim, pareizāk sakot, brekšu pusaudzim.

Kā atšķirt plici no breksēna? Šis jautājums nodarbinājis jau daudzas makšķernieku paaudzes. Teorētiski to mēģina izdarīt pēc izskata — plicis ir kaulaināks, ar plānāku muguru un mazliet iesārtām krūšu spurām; praktiski — pēc ķēriena. Breksis vienīgais no visām zivīm pludiņu vispirms «nogulda» un tikai pēc tam ieslīpi to gremdē, bet plicis vēl nav «izstrādājis» vienu noteiktu pazīšanās zīmi. Viņš pludiņu gan strauji gremdē kā asaris, gan kaprīzi tricina to kā rauda, gan mēģina atdarināt breksi. Tātad — ja jums reizes trīs četras pēc kārtas kāds «noņem» pēc vissarežģītākajiem makšķerēšanas mākslas likumiem uzlikto tārpu, nedodot iespēju zaglēnu izvilkt saules gaismā, varat būt drošs, ka tas ir plicis.

Jūlijā daudz mazāk kaprīzas ir kaut vai tās pašas raudas. Nav vajadzīga arī tik grandioza gatavošanās. Pat pusstundas laikā varam noskaidrot, kas attiecīgajā upē vai ezerā raudām šodien garšo — sienāzis, maize, makstenes kāpurs, slieka vai grauds. Un, ja vēl atceras, ka ezeros un ezeru tipa ūdenskrātuvēs pirmsausmas stundās raudas mīl baroties ūdens virsējos slāņos, tikai pakāpeniski pārejot dziļumā, tad var uzskatīt, ka loms tikpat kā jau rokā.

Gandrīz to pašu var sacīt arī par ruduļiem, par rijīgajiem asariem nemaz nerunājot. Tie kožas vienmēr un visur. Un ar to pašu slieku.

Laikam arī tādēļ ar cieņu runājam par plaužu, foreļu, alatu, līdaku, samu, sapalu un dažu citu zivju makšķerēšanas speciālistiem. Bet kurš gan ir dzirdējis sakām: «Tas nu gan ir raudu, asaru, karūsu speciālists!»

Augusts

Šajā mēnesī makšķernieka dienas kārtībā un ēdienu kartē ir galvenokārt asari.

Makšķerēšanas iespējas atkal strauji uzlabojas. Rudens nojausmas pat tik bezrūpīgiem radījumiem kā zivīm liek nopietni padomāt par nākotni. Beidzoties

tveicīgās vasaras periodam, tās uzsāk aktīvās rudens barošanās sezonu. Baltās zivis — sapali, ālanti, brekši, raudas, retāk arī ruduļi — gan vēl visai labprāt ņem bagātīgā izvēlē piedāvāto graudu (sevišķi auzu) ēsmu, un lielākie lomi parasti ir tiem makšķerniekiem, kas atteikušies no iesīkstējušiem makšķerēšanas paņēmieniem — atsvariņa un pludiņa (zivis taču uzturas ūdens virspusē, stāvu krastu tuvumā, no kurienes vējš dažu labu reizi atpūš arī pa graudam). Taču augustā visinteresantākā ir plēsīgo zivju makšķerēšana.

Vai tev kādreiz ir gadījies redzēt asaru rīkotās medības? Jā, tieši rīkotās, jo tās notiek tik organizēti (pēc vispār pieņemtiem mednieku likumiem, ar dzinējiem un medniekiem mastā), ka dažs labs mednieku kolektīvs varētu no asariem pamācīties. Šo medību laikā asari ķer visu, kas vien nonāk viņu redzeslokā. Loms atkarīgs no izveicības: cik ātri tu spēj iemest makšķeri un izvilkt kārtējo asari. Un ir vienalga, vai uz āķa ir dzīva zivtiņa vai prāvāks tārps.

Arī makšķerējot ar pludiņa makšķeri, ieteicams āķi aizstāt ar ziemas auziņu, it sevišķi tad, ja ir nelieli vilnīši. Mierīgā laikā makšķere brīdi pa brīdim jāpavelk uz savu pusi un biežāk jāpārmet. Auziņas vietā var lietot arī tikko noķertās raudas astes gabaliņu ar visu spuru. Rezultāts būs pārsteidzošs — vai nu nekas, vai prāvs asaris, kas tārpam parasti ne virsū neskatās.

Mēneša otrajā pusē dziļākās vietās var sākt. žibulē-šanu no laivas vai izmēģināt veiksmi velcēšanā. Bez asariem un līdakām jūsu lomā būs arī pa zandartam, retāk ķersies sapali vai ālanti, kuri, tuvojoties rudenim, arī met pie malas veģetāro dzīves veidu.

Galvenā problēma šajā mēnesī ir ēsmas sagādāšana. Optimisti uzskata, ka turpat upes krastā mazliet jāpa-

rakņā zeme, un tārpu ir, cik uziet. Bet zeme izkaltusi tik sausa, ka tārpi salīduši 2—3 metru dziļumā. Turpretī palienēs un ēnainajos alkšņu brikšņos, kur varētu būt tārpi, — slapjš. Tādēj racionālāk ir pāriet uz makšķerēšanu ar ēsmas zivtiņu.

Vismazāk pūļu makšķerniekam sagādā grundulis. Lai to noķertu, nav vajadzīga sevišķa makšķerēšanas prasme un tehnika. Pietiek ar visparastāko kārkla viciņu un āķi, jo grundulis, kā mēdz teikt, ēd no rokas un no makšķernieka nebēg. Nogremdējiet trauku ar noķertu grunduli ūdenī, viņš arī no tā laukā nepeldēs — tik ļoti ūsainais gultnes filozofs mīl makšķernieku.

Neveiksmes gadījumā grundulis ir ar mieru ari aizstāt citas zivis paša makšķernieka ēdienu kartē. Daudzi to uzskata pat par delikatesi.

Otra populārākā ēsmas zivtiņa ir maile, ko ķer ar speciālu mailīšu tīklu. Maile ir ar zeltu neatsverama ēsmas zivtiņa asaru makšķerēšanā.

Reizēm par ēsmas zivtiņu izmanto arī vīķi. Kuram makšķerniekam gan nav sagādājusi galvassāpes šī laupītāja, kas norauj jebkuru tārpu, āķim pat nepieskaroties. Vienīgā izeja — atrast ēsmu, ko vīķes nemīl, ja tāda vispār ir. Ja nu kāda neveiklāka vīķe tomēr uzķeras uz āķa, tad šādu kaunu tā nepārdzīvo un ātri nobeidzas. Tādēļ kā ēsmas zivtiņa ne sevišķi ieteicama.

Septembris

Iestājies rudens arī zemūdens pasaulē. Aprimuši draiskulīgie zivju lēcieni, kas vēl pavisam nesen tā priecēja makšķernieka sirdi. Zivis sāk pulcēties baros un pamazām dodas uz pārziemošanas vietām dziļumā. Taču tas nenozīmē, ka tās nebūtu ar mieru pa ceļam vēl

nogaršot īstā brīdi pamestu makšķeres ēsmu. Priekšā taču garā, kalorijām ne visai bagātā ziemas sezona.

Septembris — vislabākais laiks sapalu makšķerēšanai. Tikai jāatceras, ka labāk par maizes ēsmu šajā laikā sapalam patīk uz āķa uzsprausta neliela vardīte. Vai tad velti tas visu vasaru gaidījis bagāto rudeni, kad arī vardes pulcējas pārziemošanai strautu un upīšu ietekās?

Ar auksto nakšu iestāšanos aktīvākas kļūst arī vēdzeles. Ja vien tavā upītē šīs zivis vispār ir, par lomu nebūs jāsūdzas.

Asari, zandarti un līdakas joprojām nespēj vienaldzīgi paiet garām uz āķa uzliktajai dzīvajai ēsmas zivtiņai, mazajam ziemas vizulītim vai spininga vizulim. Taču spiningotājiem par lieliem sirdēstiem, sākot ar pirmo septembri, Daugavā, Ventā un Gaujā aizliegts spiningot: uz nārsta vietām augšup dodas lašu saimes zivis un ... zivju aizsardzības inspektori.

Tas nenozīmē, ka makšķerniekam liegta iespēja nogaršot paša ķertu lašu sugas pārstāvi. Ir entuziasti, kas Gaujā ar tārpu «pušķīti» prot pievilināt karalisko taimiņu. Protams, lomu bieži vien nākas zaudēt auklas vai kāta neizturības dēļ. Taču galvenais jau nav rezultāts, bet pati skaistā cīņa, kā apgalvo makšķernieki.

Mūsu ūdeņos ir arī iespēja sastapties ar pavisam lielām zivīm — samiem.

Izvilkt krietnu samu, apmēram simt kilogramu smagu tēvaini, protams, ir katra makšķernieka sapnis. Svarīgi ir zināt samu atrašanās vietas. Pati samu makšķerēšana nav visai sarežģīta. To varētu salīdzināt ar vīķu vai mailīšu ķeršanu. Tikai galvenais — pacietība! Vienu otru reizi gan ilgi gaidītā sama vietā var gadīties arī cita zivs. Bet tieši jau tāpēc samu makšķerēšanai piemīt savdabīga romantika.

Oktobris

Pirmie aukstie vēji un garās lltavas, nakts salnas un vēsā rīta rasa, vējainās dienas, kad pirksti jau stingst, pieskaroties vien mitrajai makšķeres auklai, «atsijājušas» visus gadījuma vai tā saucamos svētdienas makšķerniekus, kuru dēļ vasarā īsts sava amata meistars dažu labu reizi ne pie krasta lāgā netiek. Ari loms vairs nav tik bagāts un daudzveidīgs kā vasarā. Mēneša sākumā vēl pagadās pa sapalam vai breksēnam, bet pēc tam makšķerniekam uzticīgas paliek vienīgi līdakas un asari. Un arī tad ne katru dienu.

Izrādās, ka aizvadītie vasaras mēneši bijuši laba skola ne tikai makšķerniekiem, bet arī līdakām. Redzējušas simtiem visdažādāko vizuļu, tās vairs tādam metāla gabalam ne virsū neskatās. Labāk tagad mēģināt pievilināt zaļsvārces ar dzīvo ēsmas zivtiņu vai īpatnēju vizuli.

Asarus var meklēt mežu ieloka aizvējā vai rīta agrumā dziļākā atvarā, kur ūdens mazliet kūp. Un arī, protams, vislabāk ķeras ar dzīvo zivtiņu.

Mierīgāka rakstura zivis — sapali, ālanti, plauži, raudas pulcējas pārziemošanas bedrēs un no turienes nav vairs izvilināmas.

Viss iepriekš sacītais neattiecas uz vēdzelēm un to makšķerniekiem, kuriem oktobris ir svētku mēnesis...

... Piektdienas vakars. Radio ziņo, ka rīt republikā gaidāms mainīgs mākoņu daudzums, vietām neliels lietus... Bet aiz loga līst tā, ka ūdens plūst straumēm.

— Būs īsta vēdzeļu nakts! — nopriecājas makšķernieks un sāk pārcilāt savu inventāru. Skaidrs ir viens — nakts zvejai nepieciešamas gruntsmakšķeres. Vēdzele nav kaprīza — noder visrupjākās auklas; metāla pavadiņas, kas ir obligātas līdaku makšķerēšanai, nav vajadzīgas.

Oktobrī makšķerniekam vajadzīgi dzelzs nervi. Tumsā āķi ķeras krūmu zaros, aukla dažkārt tā samezglojas, ka pat garā rudens nakts ir par īsu, lai to atšķetinātu. Ne jau velti kāds makšķernieku klasiķis sacījis, ka mezgls ir vislabākā mēraukla makšķernieka temperamenta noteikšanai: holēriķis auklu pārrauj nekavējoties; sangviniķis to dara pēc ilgāka laika, kad velti nopūlējies atraisīt; melanholiķis, aizmirsis makšķerēšanu, stundām ilgi mēģina to atraisīt, bet flegmātiķis turpina makšķerēt, it kā tāda mezgla nemaz nebūtu bijis.

Novembris

Makšķernieka gads tuvojas noslēgumam. Tagad jau tu pats no savas pieredzes zināsi, ka ne visas dienas tajā bija vienlīdz bagātas, ne visi mēneši tev atstājuši vienlīdz patīkamas atmiņas. Ja kāds no makšķernieku saimes izdarītu lielo «vistautas» aptauju, cenšoties noskaidrot, kurš no visiem gada divpadsmit mēnešiem ir vissliktākais, laikam gan visvairāk balsu tiktu nodots par novembri. Pie tam ar tādu negaidītu vienprātību, kas, ņemot vērā plašās makšķernieku saimes pārstāvju visai atšķirīgos raksturus un interešu daudzveidību, ir pārsteidzoša. «Vasarnieki», kas skeptiski allaž noraudzījušies uz bļitkotājiem, pāris reižu veltīgi izmēģinājuši laimi novembrī un iedzīvojušies vienīgi krietnās iesnās, vārda vistiešākajā nozīmē satin makšķeres līdz aprīlim. Drīz vien viņiem seko arī spiningotāji. Pat ar dzīvo zivtiņu vairs nekas neķeras. Un bez tam — kur tu tagad to atradīsi.

Savi rēķini ar novembri ir bļitkotājiem. Sen jau garajos rudens vakaros ir pagatavotas daždažādas auziņas

un vizulīši, no viniplasta un putuplasta izslīpēti graciozi kātiņi, tikai ledus joprojām kā nav, tā nav...

Taču visgrūtāk ir tiem (un tādu ir vairums), kam vienlīdz mīļa kā vasaras garā, tā ziemas īsā makšķere. Viņiem novembris patiešam ir īsts pārbaudījums. Aizbrauc no rīta vēl ar vasaras makšķerēm, bet ezers no krasta jau pāris metienu attālumā ir pārklājies ar ledus kārtiņu. Atgriezties mājā rīta pusē arī neērti. Un tā nu makšķernieks sēž pie ūdeņiem un gaida laika pārmaiņu. Asprātīgākie pirms ziemas sezonas sākšanās dodas uz upi, kur vēl ar vasaras makšķeri dažu labu reizi izdodas izvilkt pa zivij.

Decembris

«Tukšais» novembris ir laimīgi pagājis, un atkal klāt decembris ar pirmo īsto, dzidro, izturīgo ledu. Auni kājas, žibulētāj, klāt ir tavas svētku dienas! Izvēlies, kuru ezeru, kuru dzelmi gribi, — viss ir tavā ziņā. Nav vairs nepieejamu vietu, uz kurām vēl pavisam nesen bija skumji jānoraugās no krasta. Kas par to, ka atkal jāpierod pie puskažociņa un velteņiem, ka vienu dienu vaigus dzeldē sausais putenis, bet nākamajā plecus mērcē smalks un neatlaidīgs lietus! Toties ķeras pirmie īstie ziemas asari!

Tādēļ arī tu katru brīvu mirkli esi uz ledus. Lai rausta plecus tie, kam šīs izjūtas ir svešas, lai spriedelē savā pārākuma apziņā par to, «kā nav garlaicīgi augu dienu sēdēt putenī un kalt ledu». Garlaicīgi? No mājā sēdētāju viedokļa varbūt. Protams, nav tādu ērtību kā mājā. Toties ir svaigs gaiss un ledus, decembra ledus, kad zivju meklēšana un atrašana nesagādā nekādas pūles.

Starp citu, decembris ir art vislabākais laiks, kad rīkot bļitkošanas sacensības. Pirmais ledus vēl ir pietiekami dzidrs, un zivis var atšķirt iesācēju no pieredzējuša b]ilkotāja. Tādēļ iespējams pilnīgi nekļūdīgi noteikt čempionu ...

Pēkšņi, rakstot šīs rindas, mani pārņēma šaubas: vai tikai decembris nav pārāk saslavēts? Vai nerodas iespaids, ka šajā mēnesī makšķernieks neko citu nedara kā velk asari pēc asara? Gadās jau arī neveiksmīgākas reizes, kad visu dienu esi cītīgi nokapājies, bet asaru kā nav, tā nav. Tu jau esi sagatavojis pat garu garo attaisnošanās runu, kurā ir pieminēta gan temperatūra, gan atmosfēras spiediens, gan vēja virziens, kad pēkšņi pašā vakarā ... Ir! Lūk, tas laimīgais, gaidītais un reizē tik negaidītais mirklis, kura dēļ makšķernieks upurē nakts miegu, pacieš garo ceļu naksnīgi tukšajā vagonā, samierinās ar salu un sniegu, un paziņu zobgalībām. Nu, un ja arī kādreiz jāatgriežas mājā tukšā? Tas arī nekas. Pats labi zini, ka tādās reizēs jāsaka: «Es jau nebraucu zivju dēļ, man galvenais ir sports, atpūta!» Un pamazām tu arī pats tam notici, bet vieglāk no tā nekļūst. Un neviens tev tādā mirklī nepārmetīs, ja tu, brīdi cīnījies ar savu sirdsapziņu, pēkšņi pateiksi: «Šodien tas vējš bija tik mainīgs, bet pagājušajā reizē es trīs gabalas izrāvu!» Galu galā tavs grēks nav nemaz tik liels — visu dienu cītīgi makšķerēji, un ticu, būtu izvilcis ne tikai trīs vien, ja zivis būtu ķērušās.

Ir vēl viena iespēja, kā, nezaudējot autoritāti, atstāt kaujaslauku: vienaldzīgi paraugies uz kaimiņa lielajām zivīm un nosaki: «Jā, tās lielās jau te var savilkt desmitiem, bet tās ir briesmīgi asakainas. Es parasti mēģinu atrast mazākas.»

Tomēr vēl labāk ir izvairīties no šādas diplomātijas un makšķerēt vienatnē. Tad tev būs vairākas priekšrocības.

Laiku pa laikam (ne tikai gada beigās) ieteicams sakārtot savas makšķernieka gaitu piezīmes (tādas nepieciešamas ikvienam), kurās speciālā ailē der atzīmēt arī lielākās izvilktās zivis.

*

Mūsu makšķernieka gads noslēdzies. Lai nākamreiz, tiekoties kaut kur upes vai ezera krastā, tev nekad nebūtu jāsaka: «Loms smagi nospiež plecu, piedodiet, sirdi. Kā gan visa tajā nav — līdaku nav, asaru nav, sapalu nav ...»

Ne asakas tev, draugs!

GINTS OZOLS. KOMBINĒTĀ MAKŠĶERE

Daudzus makšķerniekus nodarbina problēma, kā padarīt makšķerēšanas rīkus universālākus. Sevišķi tas interesē makšķerniekus tūristus, kuriem grūti līdzi nest makšķerkātu kolekciju. Lai gan praktiski nav iespējams izveidot pilnīgi universālu makšķeri, tomēr daudz ko šajā ziņā var darīt.

Pastāstīšu par savu pieredzi, ko esmu guvis, izveidojot un lietojot kombinēto makšķeri.

Kāli. Kombinētā makšķere sakomplektēta no 1,6— 1,8 m gara divdaļīga spininga kāta un 2,4—2,7 m gara trīsdaļīga makšķeres kāta. Abiem šiem kātiem ir kopēja pamatnes daļa ar rokturi un spoles turētāju. Tātad makšķere sastāv no četriem posmiem. Ja spiningošanai ar vieglajiem vizuļiem 2,4—2,7 m kāts ir par garu, tad izgatavo otru — tievāku galotni.

Kombinētās makšķeres rokturim jābūt ar pārvietojamu spoles turētāju, lai spoli varētu piestiprināt pie jebkuras roktura vietas. Vislabākie materiāli rokturim ir korķis vai putuplasts. Roktura garums aptuveni — 30 cm, diametrs — 22—25 mm. Tā galā ieteicams piestiprināt gumijas amortizatoru. Spoles turētājs sastāv no diviem koniskiem, 2 cm platiem metāla vai plastmasas gredzeniem.

Ja kātu gatavo pats, tas jāizbalansē, jāizvēlas kāta savienojuma vietās pareizais diametrs. Kur beidzas rokturis, kāta pamatnes daļas diametram jābūt 14—16 mm, pie savienojamās caurulītes — 12—13 mm. Pie pamatnes daļas jāpiestiprina viens liels auklas caurlaides gredzens. Spiningā kāta galotnes diametrs pirms pēdējā auklas caurlaides gredzena: resnākajai galotnei — 3,5—4 mm, tievākajai — 2,5—3 mm. Makšķeres kāta otrā posma diametrs pirms savienojamās caurulītes ir 7—9 mm, bet trešā posma diametrs pirms pēdējā auklas caurlaides gredzena — 2,5—3 mm. Auklas caurlaides gredzenu skaits spiningam — 4—5, makšķerei — 7.

Vislabākie ir stikla šķiedras kāti. Taču, gatavojot kātu mājas apstākļos, praktiski pieejama ir tikai bambusa niedre. Jāievēro, ka kāta kopējais svars nedrīkst pārsniegt 200—250 g. Kātu lakojums vai krāsojums atkarīgs no makšķernieka gaumes.

Spoles. Vispiemērotākās ir bezinerces spoles ar vai bez auklas uztvērēja lociņa. Šīs spoles piestiprina zem kāta. Spolei nepieciešami divi auklu komplekti: 0,35— 0,40 mm aukla smagajiem vizuļiem un 0,20—0,25 mm aukla vieglajiem vizuļiem vai makšķerei. Mazākās upēs, kur tālāki metieni nav nepieciešami, var lietot neliela izmēra parasto spoli. Ja paredzēts makšķerēt ar mušiņu makšķeri, vajadzīga vidēja izmēra inerces spole.

KOMBINĒTAS MAKŠĶERES LIETOŠANAS VEIDI

Spiningošana. Par spiningošanu ar smagajiem vizuļiem jau daudz rakstīts, tāpēc pie tās nepakavēšos. Šajā gadījumā jālieto kāts ar resnāko galotnīti.

Daudz saistošāka, manuprāt, ir spiningošana ar mazajiem, galvenokārt rotējošiem vizuļiem (1. att.). Ar tiem var noķert ne tikai līdakas, bet arī asarus, zandartus, sapalus, salates, ālantus, foreles, taimiņus, ala-tas. Tomēr pats galvenais spiningošanas objekts ir asari. Lieto 4—8 g vizuļus, 0,20—0,25 mm auklu, kombinētās makšķeres kātu vai spininga kātu ar tievāko galotnes posmu. No savas pieredzes varu piebilst, ka spiningošanai ar vieglajiem vizuļiem vispiemērotākais ir makšķeres kāts.

Šādus vizuļus veikalos nevar nopirkt, tādēļ mazliet pastāstīšu, kā tie gatavojami. Vizuļiem noderīgs ir 0,3—0,5 mm biezs krāsainā metāla (izņemot alumīnija) skārds. Bez tam vēl nepieciešama nerūsējošā tērauda stieple 0,5—0,8 mm diametrā, svins vai lodalva, trīs-žuburu āķi un stikla, keramikas vai cietas plastmasas pērlītes.

Vispirms no stieples izgatavo vizuļa centrālo daļu ar cilpu vienā galā āķa piestiprināšanai. Pēc tam to ievieto ģipša formā un stieplei apkārt no svina vai lodalvas uzlej ķermenīti. Tad pēc iepriekš izgatavota šablona no

|j

krāsainā metāla skārda izgriež spārniņu, kam vienā galā izurbj caurumu. Katram spārniņam jāizštancē vēlamā forma. Bez tam vēl jāpagatavo cilpa, ar ko piestiprināt spārniņu vizuļa centrālajai daļai. Cilpu izveido no pulētas stieples vai no skārda plāksnītes.

Vizuļa centrālajā daļā virs svina izlietā ķermeņa uzver vienu vai divas pērlītes, pēc tam cilpu ar pagatavoto spārniņu un virs tā atkal vienu pērlīti. Pašā augšējā daļā izveido aplīti, kur piestiprināt auklu.

Spārniņu un vizuļa centrālās daļas ķermeni var pārklāt ar dažādu toņu nitrokrāsām. Galvenais nav vizuļa krāsa, bet gan tā gaita ūdenī. Tam ir strauji jārotē. Šāda vizuļa kopējais garums ir 3—6 cm, spārniņa garums — 2—4 cm, smagums 4—8 g. Mazie vizuļi piemēroti spiningošanai upēs, kur ir neliela straume. Tomēr pieredze rāda, ka tie labi noder ari ezeros asaru spiningošanai.

Ir vēl dažādi citi vizuļi, kurus var izmantot šādam spiningošanas veidam (2. att.). Straujās upēs ieteicams lietot devonu. Tas sastāv no torpēdveida korpusa ar diviem spārniņiem priekšpusē. Devonam ieteicams likt vienu trīsžuburu āķi aizmugurē. Vizuļa garums ir 3— 5 cm, svars — 4—10 g. Parasti to izlej no viegli kūstoša metāla.

Seklos ezeros ļoti piemērots ir A. Kremerta ieteiktais vizulis. Tā ķermenis ir no gumijas.

No 5 mm biezas, samērā mīkstas gumijas loksnes izgriež 5—6 cm garu, vītola lapai līdzīgu vizuļa pamatni. Pēc tam vizuļa ķermenim gareniski izver cauri 1 — 1,5 mm stiepli. Lai vizulis labāk ūdenī kustētos, auklas savienojumam ar stiepli jāatrodas 5—6 mm lejpus vizuļa priekšgala. Otrs stieples gals beidzas vizuļa sānos (2/3 no vizuļa priekšgala). Te vizulim piestiprina trīsžuburu āķi. Pēc tam gumiju notin ar baltiem, dzelteniem, brūniem vai sarkaniem zīda diegiem. Lai vizulis ūdenī labāk kustētos, to saliec burta S veidā.

Līdzīgi gatavo vizuļus, kuru ķermenis ir svaiga vai konservēta zivtiņa. Šāda veida vizuļi ūdenī izdara vir-puļveida kustības. Vizuļi ir nelieli. To svars nepārsniedz 4—6 g. Ūdenī tie peld sekli.

Zāļainās vietās upēs un ezeros noderīgs tā saucamais voblers. Vizuļa ķermenis ir cilindrisks, nedaudz liekts, ar slīpi nošķeltu priekšpusi. Nošķēluma vidū cilpiņa —

auklas piestiprināšanai. Šos vizuļus gatavo no koka vai plastmasas. Kad vizulim izveidota vēlamā forma, to nokrāso. Voblerus parasti gatavo 2—5 cm garus un 2—4 g smagus (var but arī 8—10 cm gari un 10—15 g smagi). Lai ūdeni vobleri labi «spēlētos», tie jāgatavo no viegla

materiāla (metāls neder). Vizuļiem ūdeni jāizdara īpatnējas, straujas kustības.

Skaidrā, mierīgā laikā seklos ezeros ieteicams spiningot laivā sēdus. Šādā reizē vispiemērotākais būs makšķeres kāts, jo ar to vieglāk aizmest pieliekami tālu mazos vizuļus.

MAKŠĶERĒŠANA AR GRUNTSMAKSĶERI

Gruntsmakšķerei var izmantot spininga kātu, kurš domāts smagajiem vizuļiem. Tā makšķerējot, ir zināmas priekšrocības. Pirmkārt, ēsmu var aizmest tālu no krasta un nogremdēt vēlamā vietā. Otrkārt, pakāpeniski uztinot auklu, iespējams apmakšķerēt lielāku ūdensbaseinu. Tāda gruntsmakšķere vispiemērotākā ir pavasarī, kad no laivas makšķerēt aizliegts, bet no krasta atļauts makšķerēt tikai ar vienu makšķeri.

Ja makšķerē ar slīdošo vai stacionāro grunlsmak-šķeri, pagatavo apmēram 30 g smagus plakanas formas gremdētājus (svariņus). Tos var izliet no svina alumīnija ēdamkarotē. Gremdētājam, kas domāts stacionārajai gruntsmakšķerei, abos galos iekausē stieples cilpiņas Slīdošās gruntsmakšķeres gremdētājam izveido tievu, garenisku kanālu. To panāk, iegremdējot vēl šķidrajā svinā tievu salmiņu. Daļēji tas sadegs, bet kanāls izveidosies. Kanālu no oglītēm attīra ar stieples palīdzību

Stacionārās gruntsmakšķeres gremdētāja šaurāko galu piestiprina pie pamatauklas, bet platākajam galam piesien 0,5 m garu pavadiņu ar āķi. Otru pavadiņu ar āķi var piesiet virs svariņa pie pamatauklas. Vairāk pavadiņu nav ieteicams siet, jo tas apgrūtina makšķeres iemešanu. Upēs gruntsmakšķeri met šķērsām straumei. Ja tā spēcīga, svariņš kopā ar ēsmu pārvietojas

pa straumi. Ik pēc brīža spolē uztin nedaudz auklu. Straume satver svariņu un kopā ar ēsmu nes to uz priekšu citā vietā. Tā iespējams apmakšķerēt dažādus upes gultnes rajonus. Pavasarī un vasarā uz gruntsmak-šķeres āķiem var likt sliekas, dažādu kukaiņu kāpurus, maizi, miltu un biezpiena klimpas. Rudenī laba ēsma ir mazās vardītes.

Makšķerējot ar slīdošo gremdētāju, to uzver uz pa-matauklas (3. att.). Pamatauklas galā atrodas virpulītis, pie kura piesien pavadiņu un āķi. Virpulītis noder kā slīdošā svariņa aizturētājs.

Slīdošo gruntsmakšķeri met slīpi pa straumi uz leju (ja makšķernieks iebridis straumē vai sēž laivā). Straume nes ēsmu, kas cauri gremdētāja kanālam velk auklu. Šādā veidā ēsma dabiskāk virzās gar upes gultni uz priekšu. Slīdošajai gruntsmakšķerei var lietot iepriekš nosauktās ēsmas. Šādā veidā sekmīgi var makšķerēt ar ēsmas zivtiņām pie upes gultnes dzīvojošās līdakas. Stāvošos vai lēni tekošos ūdeņos šīs grunts-makšķeres neder.

Soļojošā gruntsmakšķere ir mazliet savādāka (4. att.). Svariņš ir apa)š vai olveida, ar cilpiņu, kur piesiet auklu. Gremdētāja svars — 3—8 grami. Soļojošai

gruntsmakšķerei izmanto trīsdaļīgu virpulīti. Pie vienas cilpiņas piesien pamatauklu, pie otras — pavadiņu ar gremdētāju, pie trešās — pavadiņu ar āķi. Nepieciešamības gadījumā var izmantot arī parasto virpulīti. Tad pavadiņu ar āķi un pamatauklu sien pie vienas cilpiņas, bet pavadiņu ar gremdētāju pie otras. Ēsmas pavadiņas garums ir 40—50 cm, bet. gremdētājas pavadiņas garums — 25—30 cm.

Kā ēsmu soļojošai gruntsmakšķerei izlieto dažādus kukaiņus (sienāžus, siseņus, maijvaboles) un to kāpurus. Soļojošai gruntsmakšķerei der makšķeres kāts (var izmantot arī spininga kātu, kas domāts vieglajiem vizu-līšiem). Makšķerē no laivas vai iebrienot straumē. Ēsmu met pa straumi uz leju vai nedaudz ieslīpi. Padodot vai uztinot auklu vai arī pavēršot kātu pa labi un kreisi, ēsma ar svariņu it kā lēkā un pārvietojas no

vienas vietas uz otru. Ja zivs pieķērusies, sajūtams trieciens pa auklu. Ar soļojošo gruntsmakšķeri lielākajās upēs sekmīgi var makšķerēt sapalus, salates, ālantus, vimbas un citas zivis.

MAKŠĶERĒŠANA AR PLUDIŅA MAKŠĶERI

Makšķerējot nelielās upītēs vai no laivas, kur nav nepieciešami tāli metieni, var iztikt ar makšķeres kātu un nelielu inerces spoli, kas piestiprināta zem kāta. Tā spole mazliet līdzsvaro kāta svaru. Kātu tur labajā rokā, bet ar kreiso roku no spoles izritina vajadzīgo auklas rezervi, tad ar īkšķi un rādītāja pirkstu satver auklu pie caurlaides gredzena, atvēzējas un izdara metienu. Metiena brīdī auklu atbrīvo, un tā viegli slīd pa caurlaides gredzeniem. Ar šādu paņēmienu var ēsmu aizmest apmēram 8 m.

Lai izdarītu tālākus metienus, nepieciešama beziner-ces spole. Ja makšķerē 0,5 m dziļumā, tad pludiņu piestiprina stacionāri. Makšķerējot dziļākās vietās, jālieto slīdošie pludiņi (5. att.). Vienkāršākais slīdošais pludiņš ir ovāls putuplasta gabaliņš ar šauru kanālu vidū. Kanālu izdur ar adatu. Dabiskais korķis šādam pludiņam neder, jo izveidotais kanāls aizvelkas ciet. Ir arī tādi slīdošie pludiņi, kuriem auklas caurlaidējas cilpas ir sānos vai viena cilpa galā. Augšpus pludiņa uz auklas uzsien norobežotā ja mezglu. To sien no parupja diega uz auklas tik tālu, cik dziļi paredzēts makšķerēt.

Pārāk liels un smags pludiņš neder. Jāatceras, ka pludiņa, svariņa, āķa un ēsmas kopējais svars nedrīkst pārsniegt 5—10 g, citādi makšķeri nevar tālu aizmest. Līdaku makšķerēšanai lieto lielākus pludiņus, kā arī

spininga kātu ar resnāko galotnes posmu un stiprāku auklu. Ar slīdošo pludiņu var makšķerēt dažādas zivis kā stāvošos, tā tekošos ūdeņos, pie tam dzijās vietās.

Smago (noslogoto) pludiņu lieto, makšķerējot virsējos ūdens slāņos dzīvojošās zivis. Mešanas brīdī smagais pludiņš kalpo arī kā svariņš. Pludiņam ir noapaļota, koniska forma. Resnākajā galā ievieto tik daudz svina, lai pludiņš peldētu vajadzīgā stāvoklī un dzijumā. Par smago pludiņu var izmantot arī organiskā stikla bumbiņu, kas līdz pusei piepildīta ar ūdeni (6. att.). Pie šāda pludiņa var siet divas pavadiņas ar āķiem: pirmo (ap 30 cm garu) sien 40 cm augšpus pludiņa un otru

(ap 40 cm garu) aiz pludiņa. Makšķere ar smago pludiņu ir analoga stacionārai gruntsmakšķerei. Ēsmai noderīgi dažādi kukaiņi: sienāži, siseņi, maijvaboles, spāres. Ķer sapalus, ālantus, salates un citas zivis, kas dzīvo virsējos ūdens slāņos.

Iemetienu parasti izdara šķērsām straumei un pēc tam ļauj pludiņam ar ēsmu peldēt lejup. Visu laiku uzmanīgi jāseko pludiņa gaitai, lai vajadzības gadījumā varētu nekavējoties piecirst. Ar smago pludiņu var makšķerēt arī ezeros (galvenokārt ruduļus un raudas), tikai pludiņu tad gatavo krietni vien mazāku.

MAKŠĶERĒŠANA ar MUŠIŅU makšķeri

Ķerot zivis ar dabiskajiem kukaiņiem, izmantojams makšķeres kāts ar inerces vai bezinerces spoli. Ja nelieto smago pludiņu, iespējami vēl divi citi varianti.

Pirmais variants pielietojams, makšķerējot lielākās

upēs ar straumi. Makšķernieks no laivas vai iebridis ūdenī pludina ēsmu pa straumi, reizēm to aizturot vai pavelkot sānis. Šādi makšķerējami sapali, salates, ālanti, baltie sapali, alatas un citas zivis.

Otrs variants pielietojams, makšķerējot mazākās upītēs ar apaugušiem krastiem. Makšķeri uzmanīgi izbāž cauri krūmiem un ēsmu nolaiž līdz ūdenim. Pēc tam, tricinot makšķeres kāta galu, ļauj kukainim dancot virs ūdens, kā arī mazliet papeldēt pa ūdens virspusi. Zivis parasti ķer ēsmu ļoti strauji, reizēm pat izlecot no ūdens. Šādi makšķerē Sapalus, baltos sapalus, ālantus, foreles.

Pēdējā laikā izplatīta ir makšķerēšana no abiem krastiem. Divi makšķernieki sasien makšķeru vai spiningu auklas kopā un vidū piesien vienu vai divas pavadiņas, ar dažādiem kukaiņiern uz āķa. Katrs makšķernieks virzās pa savu krastu. Ēsma peld garām zivju uzturēšanās vietām. Šāds makšķerēšanas veids iespējams tur, kur upju krasti nav apauguši un nav stāvu krauju.

Makšķerējot ar mākslīgo mušiņu, nepieciešama vienkārša inerces spole ar konisko auklu un mākslīgo mušiņu krājums. Mākslīgās mušiņas samērā viegli var izgatavot pats makšķernieks. Nepieciešamie materiāli: 5. numura āķis ar vidēji garu kātiņu, dažādu krāsu gaiļa kakla spalvas, tādas pašas krāsas mākslīgie vai dabiskie zīda diegi, BF-6 līme. Uz āķa kātiņa vispirms uztin 1—3 kārtas diega. Tad pie āķa cilpiņas piesien 3—5 cm garu spalvas galotnes daļu. Pēc tam to pietin āķa kātiņam. Izveidojas it kā suseklitis, kura galu notin ar diegu. Pats spalvas galiņš paliek brīvs un veido it kā kukaiņa cerkas (astītes). Ja spalvas gals ir pārāk garš, lieko daļu norauj. Sējuma vietu aplīmē ar BF-5 līmi. Kad līme sakaltusi, mušiņa ir gatava. Parasti gatavo melnas, pelēkas, baltas, brūnas un dzeltenas mušiņas.

Lai līdzsvarotu kātu, mušiņu makšķerei spoli piestiprina pašā roktura galā. Koniskās auklas galā piesien pavadiņu, kas sastāv no četrām dalām: 40 cm 0,35 mm aukla +40 cm 0,30 mm aukla +40 cm 0,25 mm aukla + + 40 cm 0,20 mm aukla = 1,60 m. Resnāko pavadiņas galu piesien koniskai auklai, bet tievākajā galā piesien mušiņu.

Pati makšķerēšana ir diezgan sarežģīta, tāpēc pastāstīšu par visvienkāršāko variantu — par makšķerēšanu ar tā saukto slapjo mušiņu.

Makšķernieks iebrien straumē tā, lai aizmugurē nebūtu krūmi vai citi šķēršļi. Ar roku no spoles notin 6—7 m auklas un ļauj tai .brīvi nostiepties straumē. Tad, strauji vēzējot kātu, auklu izrauj no ūdens un, kad tā aizmugurē iztaisnojusies, met mušiņu vēlamajā virzienā. Parasti met šķērsām straumei un ļauj mušiņai peldēt uz leju. Kad aukla straumē pilnīgi nostiepusies, to vēl dažas reizes pavelk atpakaļ un atkal palaiž. Ja zivs ķēriena nav, metienus atkārto, pakāpeniski virzoties uz leju pa straumi.

Kad zivs paķer ēsmu, seko ass rāviens aiz auklas. Uz zivs ķērienu momentāni jāreaģē ar piecirtienu. Ja tā nedarīs, sajutusi, ka mušiņa nav īsta, zivs to tūlīt palaidīs vaļā.

Pielietojot sarežģītāku tehniku un tā saucamo sauso mušiņu, var makšķerēt arī stāvošos ūdeņos. Ar dabiskajiem kukaiņiem šādā veidā makšķerēt neiespējami, jo iemetiena brīdī tie parasti notrūkst.

Ar mākslīgo mušiņu var makšķerēt visas tās zivis, kas barojas ar kukaiņiem, — sapalus, baltos sapalus, ālantus, salates, raudas, ruduļus, alatas, foreles.

Apskatīju tikai daļu no kombinētās makšķeres lietošanas iespējām. Katrs makšķernieks, kam interesē šāda makšķere, var to vēl papildināt un uzlabot.

GINTS OZOLS. KUKAIŅI — ZIVJU ĒSMA JEBKURĀ GADALAIKĀ

Staigājot vasarā gar upju un ezeru krastiem, pa mežiem un pļavām, ik uz soļa nākas sastapties ar visdažādākajiem kukaiņiem. Redzot visu šo bagātību, makšķerniekiem neviļus rodas jautājums: «Ko gan es no tās varu izmantot savās makšķernieka gaitās?» Izrādās, ka izmantot var daudz ko. Un ne tikai vasarā, bet ari pārējos gadalaikos ir atrodami gan kukaiņi, gan to kāpuri; jāzina tikai, kur Los meklēt. Daudzas kukaiņu sugas ir lauksaimniecības un meža kaitēkļi, dažas uzbrūk arī dzīvniekiem un pat cilvēkam. Izlietodami šos kukaiņus zivju iebarošanai un makšķerēšanai, makšķer-

nieki, paši to reizēm pat neapzinādamies, izdara zināmu labumu tautas saimniecībai. Turpretī dažas kukaiņu su-

§as ir derīgas vai pat skaitās ar likumu aizsargājamas, os kukaiņus izmantot par zivju ēsmu nebūtu vēlams. Pavasarī makšķernieki savas gaitas uzsāk pēc lielo palu ūdeņu nokrišanās. Tas parasti ir aprija otrajā vai maija pirmajā pusē. Sājā laikā zivis uzturas galvenokārt ūdens dziļākajos slāņos. Tātad makšķerējam ar pludiņa makšķeri vai gruntsmakšķeri.

Ja makšķerē ar pludiņa makšķeri, visieteicamākā ēsma ir maksteņu kāpuri. Tie pavasari lielā vairumā sastopami pārplūdušās vietās upju līčos, kur tos viegli var salasīt, bradājot garajos gumijas zābakos. Maksteņu kāpuri, kā jau rāda pats nosaukums, dzīvo no zāļu gabaliņiem, smilšu graudiņiem, zariņiem būvētās makstīs (mājiņās), no kurām laukā ir tikai ķermeņa priekšdaļa — galva un kājas. Kāpuri parasti pieķērušies zemūdens priekšmetiem. Tos uzglabā trauciņā, kurā ieliets ūdens; neilgu laiku var glabāt ari bez ūdens. Pirms spraušanas uz āķa kāpuru izvelk no mājiņas. Lielākos eksemplārus sprauž uz āķa gareniski, pa vienam, mazākos — šķērsām, pa vairākiem. Kāpurus pavasarī izmanto raudu, vimbu, balto sapalu, bet vēlāk vasarā arī daudzu citu tā saucamo balto zivju makšķerēšanai.

Gruntsmakšķerēm maksteņu kāpuri ir par sīkiem un neizturīgiem. Tām vislabāk noder rožu vaboļu kāpuri, kuri dzīvo rūsgano meža skudru pūžņu apmalēs. Rokot kāpurus, jāraugās, lai neizpostītu pašu skudru pūzni, jo rūsganās meža skudras ir derīgi un līdz ar to aizsargājami kukaiņi. Izraktās vietas pēc tam rūpīgi jāaizlīdzina. Kāpurus uzglabā koka, plastmasas vai metāla traukos tajā pašā substrātā, kurā tie atrasti; trauku vākiem jābūt ar nelieliem caurumiņiem. Rožu vaboļu kāpurus uzskata par labāko ēsmu vimbu makšķerēšanai. Taču ne vienmēr šie kāpuri dabūjami pieliekamā daudzumā. Tāpēc var izmantot arī maijvaboļu un citu tām radniecīgo vaboļu kāpurus. Maijvaboļu kāpuri sastopami augsnē pie dažādu augu saknēm. Smilšainās vietās, it īpaši virsājos, ka arī laucēs vecos silos ļoti lielā vairumā sastopami maijvaboļu un jūlijvaboļu kāpuri. Tie ir bīstami meža kaitēkļi, tāpēc to iznīcināšana ir sevišķi ieteicama. Tuvākas ziņas par maijvaboļu kāpuru atrašanās vietām var iegūt no vietējiem mežsaimniecības darbiniekiem. Rožu vaboļu un maijvaboļu kāpurus-kā ēsmu, makšķerējot ar grunlsmakšķerēm, var izmantot arī rudens pusē, līdz pat ūdeņu aizsalšanai. Uz tiem labi ķeras arī sapali, plauži, ālanti, salates un citas zivis.

Maija otrajā pusē un jūnijā jau parādās ļoti daudz kukaiņu, un līdz ar to zivis sāk baroties ūdens virsējos slāņos ar kukaiņiem, kas iekrit ūdenī no gaisa. Vispirms makšķernieku uzmanību saista maijvaboles. Tās salasās bērzu, ozolu u. c. koku vainagos un barojas ar jaunajām lapām. Rīta agrumā maijvaboles sastingušas karājas šo koku zaros un lapās; tad tās var viegli nopurināt un savākt. Lietojamas sapalu, salatu makšķerēšanai ūdens virsējos slāņos, var izmantot arī kā ēsmu soļojošai gruntsmakšķerei. Jūnija pirmajā pusē izlido arī jūnij-vaboles, bet drīz pēc tam jūlijvaboles. Tās nereti salasās tajos pašos kokos, kuros bijušas maijvaboles. Vislabākos rezultātus, makšķerējot ar vabolēm, var gūt tieši to lidošanas laikā. Daži makšķernieki lieto vēlāk vaboles kā ēsmu arī kaltētā veidā.

Jūnijā un jūlijā gar ūdeņiem reizēm lielā vairumā izlido viendienītes — trausli, slaidi kukainīši ar garām cerkām (3 gariem izaugumiem vēderiņa galā). Viendienīšu izlidošanas periodā gandrīz visas zivis, kam vien nav slinkums pacelties līdz ūdens virsmai, barojas ar tām. Šādās reizēs parasti gūstams labs loms. Viendienītes ķer turpat uz vietas makšķerēšanas brīdī un sprauž uz āķa pa vienai vai vairākām. Tā kā to ķermenis ir loti neizturīgs, tās vai nu uzmanīgi pludina pa straumi, vai arī karina ūdenī caur piekrastes krūmiem. Pēc viendienīšu izlidošanas perioda, kas parasti ilgst no dažam stundām līdz 2—3 dienām, zivis ir tā pieēdušās, ka nereti pat vairākas dienas uz lomu nav ko cerēt.

Jūnijā lido arī spāres. Tās ir iecienīta ēsma, makšķerējot sapalus un salates ūdens virsējos slāņos. Spāres ķer īsi pirms makšķerēšanas, it īpaši agri no rīta, kad tas nekustīgi sēž uz niedrēm, meldriem, koku zariem. Vēlāk dienā veiklās lidotājas vairs nevar tik viegli notvert. Sapalu makšķerēšanai labi noder arī lielie dunduri, kuri šajā laikā sāk «uzbrukumus» ganāmpulkiem. Mazāko zivju makšķerēšanai izmanto sīkākos dundurus, garkājus odus un dažādas mušas. Tos Visus ķer īsi pirms makšķerēšanas sākuma un uzglabā plalkakla pudelē vai kādā kārbā ar caurumotu vāku.

Vasaras vidū un otrajā pusē kukaiņu skaits sasniedz maksimumu. Šajā laikā makšķerniekiem ir visplašākās iespējas ēsmas izvēlē. Taču nereti gadās, ka zivis ēsmu pat nemēģina aiztikt, bet tajā pašā laikā nepārtraukti ķer kaut kādus citus virs ūdens lidojošus vai tajā iekritušus kukainīšus. Tāpēc jācenšas novērot, kādus kukaiņus zivis ķer, izmantojot šim nolūkam pat tālskati. Nereti tie ir ļoti sīki kukainīši, kurus pa gabalu grūti saskatīt, un tāpēc liekas, ka zivis lēkā «pa tukšo». Kad nu beidzot šo kukainīšu izskats ir noskaidrots, izrādās, ka tādi lido arī gar pašu krastu un tos noķert nav nemaz tik grūti. Bet kā lai šādas mikroskopiskas būtnes uzsprauž uz āķa? Te nu lasītājam par mierinājumu jāsaka, ka zivij nav tik daudz svarīgi kukaiņu izmēri (protams, zināmās robežās) kā krāsa. Tātad jādabū kāds lielāks līdzīga izskata kukainis. Bet, tā kā tas parasti nav tik viegli sameklējams, var izlīdzēties ar dažādu krāsu mākslīgajām mušiņām. Arī dabā, ja pastaigājam pa upmalas krūmiem, pļavām vai mežiem, atrodami dažādu krāsu divspārņi (mušas, odi, dunduri), vabolītes, tauriņi, makstenes.

Tātad makšķerniekam, kas grib makšķerēšanai izmantot kukaiņus, jābūt labam dabas novērotājam un jāprot rast izeju katrā situācijā.

Vasaras vidū un otrajā pusē ir arī universālas ēsmas, kā, piemēram, dažādi siseņi un sienāži, kas šajā laikā pa lielākai daļai jau pieauguši. Tie visvairāk atrodami pļavās, ganībās, atmatās, krūmājos, arī uz koku lapām. Sīkākie eksemplāri izmantojami balto sapalu, raudu, ruduļu, alatu, foreļu makšķerēšanai, bet lielākie — sapalu, salatu, ālantu makšķerēšanai. Sienāži un siseņi labi turas uz āķa, tāpēc tos var izmantot kā pludināša-nai pa straumi un «tipināšanai» caur krūmiem, tā arī tālākiem iemetieniem ar bezinerces spoli. Var izmantot arī, makšķerējot ar soļojošo gruntsmakšķeri un smago (noslogoto) pludiņu vai parasto pludiņa makšķeri. Makšķerējot sīkākās zivis, siseņus sprauž uz viena 4.—6. nr. āķa, durot to šķērsām krūšu posmam. Lielāko zivju makšķerēšanai izlieto divžuburu vai trīsžuburu āķus (5. nr.) vai arī divus vienu zem otra piesietus vien-žubura āķus, kuru smailēm jābūt vērstām katrai uz savu pusi. Lielos sienāžus uzsprauž uz viena žubura (augšējā āķa), durot cauri krūšu posmam. Pārējos žuburus (apakšējo āķi) paslēpj starp kājām, tas ir, to smailes iedur kāju stilbos. Lielajiem sienāžiem dažreiz ieteicams noraut lēcējkājas.

Makšķerēšanai ar pludiņa makšķeri vai gruntsmakšķeri šajā laikā ļoti piemērota ēsma ir ūsaiņu un sme-cernieku kāpuri, kas lielā skaitā sastopami zem nokaltušo priežu un egļu mizas. Pavasara pusē zem šo koku mizas ir ari daudz mizgiaužu kāpuru, bet tie ir sīki un tāpēc makšķerēšanai mazāk piemēroti. Vislabāk šos kāpurus meklēt iepriekšējā rudens, ziemas vai agra pavasara izcirtumos. Zem celmu virszemes daļas mizas atrodami dažādu ūsaiņu kāpuri, bet zem sakņu mizas — lielā priežu smecernieka kāpuri. Tos vērts meklēt tikai līdz 2 gadi vecos celmos. Kāpurus uzglabā metāla kārbās, kurās ieliek mizas gabaliņus. Jāpiebilst, ka ūsaiņu kāpuri ar saviem spēcīgajiem žokļiem nereti savaino cits citu, kā ari sagrauž kartona vai koka un plastmasas kārbas ar plānām sieniņām. Prāvākie ūsaiņu kāpuri labi noder makšķerēšanai kā ar pludiņa makšķeri, tā grunlsmakšķeri. Lielā priežu smecernieka kāpuri ir ideāla ēsma balto sapalu, ruduļu, raudu u. c. zivju makšķerēšanai ar pludiņa makšķeri.

Rudeni zivis sāk pārvietoties uz dziļumiem — ziemošanas vietām. Makšķerniekam atkal jālieto gruntsmak-šķere vai pludiņa makšķere ar slīdošo pludiņu makšķerēšanai lielākos dziļumos. Līdz pirmajām stiprākajām salnām vai salam kā ēsma vēl izmantojami sienāži, siseņi, spāres un citi kukaiņi. Vēlāk, kad tie vairs nav sastopami, mūsu rīcībā paliek maijvaboļu, rožu vaboļu, ūsaiņu, smecernieku kāpuri. Tos varam vēl samērā labi iegūt līdz augsnes pilnīgai sasalšanai un sniega uzkrišanai. Zem nokaltušo koku mizas kāpurus var salasīt arī ziemā atkušņa laikā.

Ļoti populāras ēsmas, makšķerējot ziemā zem ledus, ir zilo ga)as mušu un trīsujodu kāpuri. Tāpēc nedaudz arī par to iegūšanu un uzglabāšanu.

Zilo gaļas mušu kāpuri attīstās nesālītā, nedaudz bojātā gaļā, bet pirms iekūņošanās savas attīstības vietas parasti atstāj un ielien augsnē vai kādā citā substrātā. Vasarā, kad ir 20—25° C temperatūra, kāpuri no oliņām izšķiļas pēc 2—4 dienām, bet pieaug apmēram 7—10 dienu laikā. Makšķerniekiem, it īpaši laukos, pašiem iespējams viegli izaudzēt kāpurus. Šim nolūkam var izmantot dažādus gaļas atkritumus vai zivis. Tos ieliek kādā traukā, kurā iebērta 1/3 daļa no trauka tilpuma vai nu zāģu skaidas, vai tīras smiltis, vai skaidu un smilšu maisījums. Trauku uz 1—2 dienām novieto pie-saulītē, kur bieži vien lidinās zilās gaļas mušas. Kad uz gaļas sadēts pietiekami daudz oliņu, trauku novieto ēnainā vietā. Izšķīlušies kāpuri gaļu izmanto līdz brīdim, kamēr tā sāk pūt. Kāpurus var arī papildus piebarot, traukā ievietojot vēl nedaudz gaļu. Pieaugušie kāpuri salien zāģu skaidās vai smiltīs. Lai tie tik ātri neiekūņotos, trauku novieto vēsā vietā — pagrabā, akā vai avotā. Glabāt kāpurus ilgāku laiku ledusskapī ir diezgan riskanti — tie zaudē daudz ūdens un aiziet bojā. Kāpuru audzēšanu ziemai parasti veic septembrī un oktobra sākumā. To attīstība šajā laikā, protams, ir lēnāka nekā vasarā. Lai kāpuri labāk uzglabātos, tos ieteicams vispirms ievietot zāģu skaidās vai smiltīs. Lienot tie iztīra barības traktu, kā arī attīra ārpusi no barības vielu atliekām un kļūst pavisam balti. Šādus kāpurus ievieto platkakla traukos ar miklām (ne slapjām!) zāģu skaidām vai smiltīm un noslēdz ar vāku, kurā ir nelieli caurumiņi. Kāpuri glabājami no +1 līdz +6°C temperatūrā. Braucot makšķerēt, no trauka katru reizi paņem tik daudz kāpuru, cik apmēram paredzēts izlietot. Ja makšķerniekam ir pieejama apkurināma siltumnīca, kāpuru audzēšanu var veikt arī ziemā.

Otra ziemā iecienīta ēsma ir sarkanie trīsuļodu kāpuri. Tie dzīvo upju un ezeru dūņās. Pieauguši kāpuri sasniedz 3—20 mm garumu. Makšķernieki, protams, izmanto tikai lielākos kāpurus. Kāpuru iegūšanai ieteicams izmantot tīkliņu, kas sastāv no izturīgas metāla stīpas (0,5 m diametrā) un karkasa. Uz karkasa uzstiepj stiepju sietu, kura acu diametrs — 1—2 mm. Tīkliņu iestiprina izturīgā kātā. Kāta garums atkarīgs no ūdens baseina dziļuma. Kamēr ūdeņi vēl nav aizsaluši, kāpuru ķeršanu veic vai nu no krasta (upēs), vai arī no laivas (ezeros). Kāpuru ķeršanai izmeklē ne pārāk dziļas vietas ar dūņainu gultni. Kad iesmeltas dūņas, paceļ tīkliņa stīpu virs ūdens un pašūpo linumu, lai izskalotu dūņas. Pēc tam trīsuļodu un citus kāpurus iekrātā spaini ar tīru ūdeni. Ziemā atkušņa laikā lidzīgu «operāciju» var veikt no āliņģa. Sala laikā skalojot, tīkliņš ātri apsalst. Tāpēc kāpuru iegūšanai var izmantot arī citu metodi. Ne visai blīvā drēbes maisiņā ievieto nedaudz gaļas atkritumu vai dzīvnieku iekšējo orgānu un visu to nogremdē vietā, kur varētu būt trīsuļodu kāpuri. Pēc pāris dienām maisiņu izvelk un salasa tur salīdušos kāpurus.

Samērā grūta ir trīsuļodu kāpuru uzglabāšana. Visvienkāršāk tos glabāt dabiskajā vidē — ievieto no smalkām stieplēm veidota būrī un to iegremdē strautiņā vai ezerā. Neilgu laiku kāpurus var uzglabāt arī starp mitrām drēbes lupatiņām no +4 līdz +10°C temperatūrā. Kāpuri sistemātiski jāapskata un jāaizvāc visi beigtie. Tāpat ari lupatiņas reizēm jāizmazgā un jādezinficē. Ilgāku laiku kāpurus var uzglabāt traukos, kuros sistemātiski maina ūdeni. Ja ūdensvada ūdens nav hlorēts, kāpurus var labi uzglabāt tualetes ūdens rezervuārā, iepriekš tos ievietojot, piemēram, kaprona zeķē.

Kukaiņu, klase, protams, ir sugām ļoti bagāta, un tāpēc nav iespējams sniegt kaut cik pilnīgu apskatu.

Tomēr ceru, ka makšķernieki, izlasot šo rakstu, gūs dažas ierosmes.

NO ZIVJU PASAULES

VAI LĪDAKAI NEPIECIEŠAMA REDZE?

Akvārijā dzīvoja akla līdaka. Kad akvārijā ielaida mazas zivtiņas, līdaka kļuva uzmanīga, pagriezās pret tuvāko un to noķēra. Neredzēdama mērķi, līdaka tomēr nekļūdījās.

Daudzi makšķernieki pavasarī bieži vien vilkuši krietnus līdaku lomus arī duļķainā ūdenī. Ka līdaka spēj orientēties lādā ūdeni un atrast barību?

Redze te palīdzēt nevar. Izpētot zivs ķermeņa uzbūvi, noskaidrots, ka tai no žaunām līdz astei stiepjas sīku caurumiņu virkne — tā saucamā sānu līnija. Katrs šis caurumiņš nobeidzas ar mikroskopisku iedobumu, kurā atrodas mazs pauguriņš. Nervs to savieno ar smadzenēm. Sanu līnija darbojas kā ūdens viļņu lokators. Tiklīdz tuvumā ūdenī sāk darboties kāds viļņu izraisītājs, mazie pauguriņi uztver ūdens svārstības, bet nervi savukārt dod ziņu smadzenēm. Piemērs ar aklo līdaku rāda, cik precīzi darbojas ūdens viļņu lokators.

Ne tikai līdakām, bet arī citām zivīm ir šādi lokatori, kas palīdz izvairīties no ūdens šķēršļiem. Pat visstraujākā peldējumā neviena zivs neuzskrien ne siekstām, ne akmeņiem.

Vēdzelēm, forelēm un vēl citām zivīm sānu līnija palīdz nakts medību gaitās. Tāpat kā līdakas, arī foreles duļķainā ūdenī sajūt iekritušā kāpura radīto ūdens viļņošanos.

Bieži vien zivis pārlec izstieptiem tīkliem. Ar sānu līnijas palīdzību tās sajūt viļņus, kas radušies, ūdens straumei pieskaroties tikla linuma acīm.

Un tomēr redze līdakai un citām zivīm ir nepieciešama. Tā papildina viļņu lokatoru un dod iespēju saskatīt ienaidnieku, kas atrodas ārpus ūdensbaseina.

GRUNDULIS-DEGUSTATORS

Bieži vien ķerot līdaku ēsmai grunduļus, makšķernieki tiem «piedāvā» slikti uzglabātas, jau mazliet iesmakušas sliekas un paši brīnās, kāpēc grunduļi neķeras. Bet pamēģiniet āķim uzlikt svaigu, kustigu lapu tārpu! Grundulis tūlīt būs klāt.

Sī mazā, lāsumainā zivtiņa ir lielisks degustators. Grundulis ir 250 reižu jutīgāks pret rožu el]as smaržu un 512 reižu jutīgāks pret ūdenī izšķīdinātu cukuru nekā cilvēks.

Vēl vairāk — grundulis spēj atšķirt savas dzimtās upes ūdens smaržu un garšu no cita ūdensbaseina smaržas un garšas. Lūk, piemērs — Viesātes upē pie vecām, izpostītām dzirnavām saglabājusies dziļa bedre, kurā pavasaros sarodas daudz līdaku. Pašas Viesātes grunduli tajā apvidū ir sīki, tādēļ no Bērzes līdzi paņēmu prāvākus. Liels bija mans pārsteigums, kad vienmēr žirgtie Bērzes grunduļi pēc desmit minūtēm kļuva kūtri, sāka peldēt uz sāniem un drīz nobeidzās. Izrādījās, ka Bērzes grunduļiem nepatīk Viesātes ūdens.

LAŠU ATMIŅA

Zivīm piemīt ļoti labas orientēšanās spējas. Laši nopeld tūkstošiem kilometru, pārvar dažādus šķēršļus un tomēr atgriežas nārstot tajās pašās upēs un strautos, kur tie pirms gadiem izšķīlušies no ikriem.

Kā laši spēj atrast dzimtās upes? Visu laiku domāja, ka tiem piemīt kāda iedzimta īpašība. Tomēr pamazām šis jautājums tika atrisināts.

Zivju audzētavās lašu mazuļi no ikriem izšķiļas mākslīgos apstākļos. Pēc zināma laika tos aizved uz upēm un palaiž brīvē. Kārļu zivju audzētavas produkcija nonāk Gaujā un Salacā. Vispirms gan lašu mazuļus iezīmē — astes tuvumā iegriež vai nogriež tauku spuru. Tā noskaidrojās, ka Salacā palaistie lašu mazuļi pieauguši atgriežas nārstot Salacā, bet Gaujā — tie, kas tur pavadījuši bērnību. Tas pierāda, ka nārsta vietu atrašana nav iedzimta īpašība-

Bet kas tad lašiem «rāda» ceļu?

Izdarot pētījumus, tika noskaidrots, ka zivis peld pa noteiktiem ceļiem, nevis kā pagadās. Izrādās, ka ari ūdeņos ir iezīmētas trases.

Pirmajos gados, kad mazie lāsēm draiskojas saldūdeņos, tie iegaumē dzimto strautu vai upju ūdeņu smaržas un garšas īpatnības. To laši saglabā savā atmiņā, kamēr aug un barojas jūrā. Katrs strauts vai upe, kas ietek jūrā, alstāj tur savu smaržu trasi, pēc kuras lad orientējas laši. Ja zivīm aizlīmē nāsis, tas vairs precīzi neorientējas, bet peld uz labu laimi. Tas pierāda, cik liela nozīme ir ožai.

Tomēr par lašu orientāciju ir vēl kāda neskaidrība. Ja zivis aizpeld tālu jūrā, kur vairs nav dzimtās upes smaržas, kā tad tās nenomaldās? Pašreiz uz šo jautājumu vēl nav īstas atbildes, bet zinātnieki cenšas atrisināt arī šo dabas miklu.

ZIVIS UN RADIOVIĻŅI

Nīlas baseinā dzīvo neliela zivtiņa — mormiruss. Tai ir vēl sarežģītāka orientēšanās spēja nekā lašiem.

Jau sen zināja, ka mormiruss rakņājas pa dūnām, kur dzīvo kukaiņu kāpuri — pastāvīgā zivtiņu barība. Meklējot kāpurus, mormiruss sev apkārt uzvanda veselus dūņu mākoņus. Senāk nevarēja saprast, kā zivtiņa spēj ieraudzīt un atrast barību.

Vēlākie pētījumi noskaidroja, ka zivtiņai astes dajā atrodas neliela «elektrostacija», kas ražo seši volti stipru strāvu. Ar tas palīdzību mormiruss ik minūti raida aptuveni simts elektrisko impulsu.

Apkārtējie priekšmeti daļēji atstaro elektromagnētiskās svārstības, un tās kā radioviļņi atgriežas pie mormirusa. Bet kā par to uzzina pats mormiruss?

Pamatīgi izpētot mormirusa uzbūvi, ihtiologi konstatēja, ka nervi savieno galvas smadzenes ar šīs zivs muguras spuras pamatni. Ja pārgrieza šos nervus, mormiruss vairs nespēja orientēties duļķainajā ūdenī. Tā tika noskaidrots, ka radiolokators atrodas zivtiņas muguras spurā.

ELEKTRĪBA PALĪDZ MEDĪT

Dienvidamerikas upēs sastopams elektriskais zutis. Ari tam, tāpat kā mormirušam, ir dzīvais radiolokators. Elektriskais zutis ražo strāvu, kuras spriegums pārsniedz 500 voltu. Nelielas galvas ādas kārpiņas uztver atstarotos radioviļņus. Nervi pārraida impulsus galvas smadzenēm. Slinkā, snaudulīgā zivs lēnām pagriežas pret upuri.

Radiolokators šim zutim ir lik jutīgs, ka galvas smadzenes spēj konstatēt, vai priekšmets, kas nokļuvis lokatora darbības zonā, ir noderīgs ēšanai. Uzbrūkot laupījumam, elektriskais zutis to nonāvē ar spēcīgu elektrisko lādiņu.

ZIVIS RĀPJAS KOKOS

Alfrēds Brēms savā darbā «Dzīvnieku valsts» stāsta par rāpotāju zivīm, kuras sasniedzot 15 cm garumu un esot ar zalganbrūnu muguru un iedzeltenu vēderu. Ķermeni rotājot sarkanigas spuras. Brēms piemin ceļotājus, kas redzējuši, kā šis zivis veseliem bariem rāpojušas pāri laukiem palmu viizienā. Nokļuvušas pie kokiem, zivis veikli rāpušās pa stumbriem, padzērušās palmu sulu un atgriezušās ūdens-baseinos.

Aprakstā ir zināma daļa patiesības. Tropiskajā joslā Indonēzijā un Indijā klusos līčos, diķos, purvos un appludinātajos risa laukos dzīvo mūsu asariem līdzīgas zivtiņas — anabasas. Zivis medi odu kāpurus. Kad saules svelmē ūdens pamazām izžūst, anabasas dodas meklēt citas mājvietas. Ne vienmēr zivis uzreiz atrod ūdeni. Tam nākas ceļot vairākas dienas un pārvarēt dažādus šķēršļus. Parasti dienā, kad saule karsēt karsē, anabasas slēpjas mitrā zālē, bet, kad kļūst vēsāks, tās dodas tālākajā ceļā.

Ja anabasu pārvietošanās trasē gadās koks, zivis to cenšas pārvarēt rāpjoties. Ar asajiem žaunu vāku dzeloņiem tās pieķeras raupjajai mizai un rāpjas arvien augstāk, neapjaušot, ka koku var apiet pavisam vienkārši. Šķiet, no šiem novērojumiem radies ticējums, ka anabasas rāpo padzerties palmu sulu.

Ja zeme ir pietiekami mitra, anabasas bez ūdens izliek piecas sešas dienas. Kā tas iespējams?

Izpētot anabasu uzbūvi, atklājās, ka tām ir divējāda elpošana. Anabasas ir labirinta zivis. Galvā virs žaunām tām atrodas īpašs labirinta orgāns, kuru piepilda gaiss.

Labirinta orgānā sazarojas vissīkākie asinsvadi. Tie stiepjas sūklim līdzīgā veidojuma iekšpusē. Gaiss apskalo to no ārpuses. Labirinta orgānā gaiss iekļūst no zivs mutes, tādēļ dīķos anabasas bieži izbāž galvu virs ūdens, lai ieelpotu gaisu. Ar skābekli, ko organisms saņem no žaunām, anabasām nepietiek. Bez tara vēl jāpiebilst — ja anabasai nav iespējams ieelpot, labirinta orgānā var iekļūt ūdens un zivs noslāpst.

Anabasas ir lieliski piemērojušās tropu dzīves apstākļiem. Makra-podi, kurus bieži tur akvārijos, ir anabasu radinieki, tomēr rāpot pa zemi un uzkāpt kokos tie nespēj.

ZIVJU MAZUĻI ATTĪSTĀS KRASTMALAS SMILTĪS

Klusajā okeānā netālu no Kalifornijas un Meksikas dzīvo interesantas zivis — grinjoni (daži tos dēvē ari par laurestesiem). Katru gadu no marta līdz jūlijam naktīs, kad ir vislielākais paisums, grinjoni lielos baros piepeld pie krasta.

Viļņi, kas šļācas uz krastu, nes sev līdz sudrabotas, siļķēm līdzīgas zivis. Zvīņām vizuļojot, tās rāpo pa smiltīm.

Atradušas izdevīgu vietu, zivis rok aliņas. To dara mātītes. Tās

ierokas smiltīs ar asti uz leju, ta ka galva vien paliek ārā. Alās mātītes izlaiž ikrus, kurus tēviņi apaugļo. Pēc tam ar asti aizbērušas aliņas, zivis rāpo uz okeānu. Visa smilšainā, gludi noskalotā pludmale tad mirguļo kā sudrabs.

Kādē| gan grinjoni nārsto krastmalā? Okeāns taču ir bezgala liels, un tajā ir labu labās nārsta vietas.

Zinātnieki noskaidrojuši, ka pludmalē siltajās smiltīs ir labāki attīstības apstākļi nekā ūdenī. Šeit grinjonu ikri ir pasargāti no ūdens laupītājiem. Tieši pēc četrpadsmit dienām, kad paisums atkal sasniedz vislielāko pakāpi, ūdens no aliņām izskalo grinjonu ikrus, kuru attīstība beigusies. Okeānā no ikriem izšķiļas nākamā grinjonu paaudze.

ZIVJU VALODA

Ihtiologi, kas pēta dziļūdens Iemītniekus, konstatējuši, ka vairākus tūkstošus metru dziļumā kāda noslēpumaina radība raida savādas skaņas. Tā kā vaļi tik dziļi nenirst, bet vēžveidīgiem jūras dzīvniekiem līdzīgas skaņas nav raksturīgas, zinātnieki domāja, ka tās var «piederēt» kādai zivij — dziļūdens iemītniecei. Bezgalīgajā okeāna dzelmes tumsā kaut kā jāorientējas. Nosprieda, ka zivs raida skaņas, lai ar to palīdzību izmērītu ūdens dzijumu, «izpētītu» apkārtni un okeāna reljefu.

Zinātnieki precīzi konstatējuši, ka zivis nav mēmas, kā to domāja senāk. Tās rada visdažādākās skaņas. Dažas šņirkstina zobus, dažas pīkst, dažas ar peld pūšļa palīdzību rada īpašas skaņas. Ļoti bieži zivju valoda skan ultraīso viļņu diapazonā. Šķiet, ka zivīm tā nepieciešama, lai ar skaņas lokatoriem orientētos apkārtējā telpā.

KĀ ORIENTĒJAS NĒĢIS

Arī nēģim ūdenī ir diezgan neparasta orientēšanās. īpašu elektrisko orgānu tam nav, bet pēdējo laiku novērojumi pierāda, ka nēģis kaut kādā veidā rada sev apkārt elektrisko lauku. Domā. ka nēģim ir spēja muskuļos uzkrāt elektrību, kas pietiekama elektriskā lauka radīšanai. Nēģis reaģē uz visiem priekšmetiem, kas atrodas elektriskajā laukā. Atkarībā no priekšmetu elektrības vadīšanas spējas mainās nēģa reakcija.

Ir zināms, ka nēģis uzbrūk saldūdens zivīm, turpretī jūras zivis prot no tā izvairīties. Zinātnieki domā, ka jūras zivis nēģa raidītos elektromagnētiskos impulsus sajūt pa gabalu un spēj aizbēgt. Saldūdenim elektrības vadītspēja ir mazāka, impulsus zivis uztver ar novēlošanos un nespēj no nēģu uzbrukumiem izvairīties. Taču jāpiebilst, ka nēģi vispirms izķer slimās un ievainotās zivis.

SATURS

U. Plotnieks. Ūdeņi aicina.....

B. Liepnieks. Nakts pie foreļupes .

A. Grigulis. Gadās arī tā.....

P. Bauģis. Sapali . ......

A. Auziņš. Rudens rīts pie upes .

J. Robežnieks. Viena eksperimentu diena .

B. Saulītis. Lielās raudas ....

H. Heislers.' Kā es Juzi par makšķernieku taisīju..........

O. Mauriņš. Ieguvumi un zaudējumi .

V. Grenkovs. Kā es nekļuvu par bļitkotāju

B. Saulītis.  Likums paliek likums

A. Auziņš. Bagātais loms.....

E. Majors. Makšķernieku kalendārs .

G. Ozols. Kombinētā makšķere .

G. Ozols. Kukaiņi — zivju ēsma jebkurā gada laikā.........

волы ЗОВУТ Издательство «Лиесма» На латышском языке

Redaktore R. Zariņa. Māksi, redaktors A. Krēsliņš. Tehn. redaktore 1. Soide. Korektore K. Rumbēna*.

Nodota salikšanai 1970. g. 24. augustā. Parakstīta iespiešanai 1970. g. 30. decembrī. Tipogrāfijas papīrs Nr. 2, formāts 70X108/32. 5,00 fiz. iespiedi.; 7,00 uzsk. iespiedi.; 0,92 izdevn. 1. Metiens 25 000 eks. JT 00837. Maksā 22 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 2386 l/Ksp-837. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Preses komitejas 2. tipogrāfijā «Sovetskaja Latvija» Rīga, Dzirnavu ielā 57. Pasūt. Nr. 2360.

Content

Plotnieks Uldis Ūdeņi aicina

ULDIS PLOTNIEKS. ŪDEŅI AICINA

BROŅISLAVS LIEPNIEKS.Nakts pie foreļupes

ARVĪDS GRIGULIS. GADĀS ARĪ TĀ

PĒTERIS BAUĢIS. SAPALI

ARNOLDS AUZIŅŠ Rudens rīts pie upes

JURIS ROBEŽNIEKS. VIENA EKSPERIMENTU DIENA

BRUNO SAULĪTIS. LIELĀS RAUDAS

OSVALDS MAURIŅŠ. IEGUVUMI UN ZAUDĒJUMI

VALDIS GRENKOVS. KĀ ES NEKĻUVU PAR BĻITKOTĀJU

BRUNO SAULĪTIS. LIKUMS PALIEK LIKUMS

ARNOLDS AUZIŅŠ BAGĀTAIS LOMS

ĒRIKS MAJORS. MAKŠĶERNIEKU KALENDĀRS

Janvāris

Februāris

Marts

Aprīlis

Augusts

Oktobris

Decembris

GINTS OZOLS. KOMBINĒTĀ MAKŠĶERE

GINTS OZOLS. KUKAIŅI — ZIVJU ĒSMA JEBKURĀ GADALAIKĀ

NO ZIVJU PASAULES

SATURS