Grāfs Edgars

Veldzējoša pelde ar krokodiliem

Edgars Grāfs

Veldzējoša pelde ar krokodiliem

Safari stāsti

.

Maniem vecākiem un Andreai

Saturs

Karibu, Āfrika!

Apciemojums diendusas laikā

Misters Maiers-Gnu

Afrikāņu viltnieks

Veldzējoša pelde ar krokodiliem

Paula un kamielis

Necli kunga nedienas ar ziloņiem

Viena diena pasaules lielākajā zvēru dārzā

Lauvas vierūgi mums

Kumoss no lauvas medījuma

Leboso lietus dziesma

Gnu peldbaseina malā

Pēcvārds

Karibu, Afrika!

. . A frika, es nāku'.» tā rakstīts manā dienasgrāmatā 1987. gada i 22. augustā, un tālāk seko: «Kas mani sagaida nākamajās tris nedēļas, kas būs mani ceļabiedri, kādi piedzīvojumi man būs godam jāi'/.tur^1?»

Dažus no šiem aizgājušo gadu notikumiem, kurus piedzīvoju savos sešos ceļojumos pa Botsvānu, Zimbabvi, Tanzāniju, Keniju un Tunisiju, esmu aprakstījis īsos stāstos. Āfrikā pulksteņiem ir cita gai-ta. Lēnāka. Austrumāfrikas iedzimtie saka pole-pole. Var gadīties, ka zupa tiek pasniegta galdā ar pāris minošu nokavēšanos. Bet laika ir gana, jo ir taču atvaļinājums. Vismaz ta vajadzētu domāt. Vajadzētu uzticēties afrikāņu pulkstenim. Ne tikai tāpēc, lai labāk un intensīvāk iepazītu zemi un ļaudis, Āfrikas ritms jums var lieti noderēt, kad atkal atgriezīsieties Eiropas drudžainajā ikdienā.

‘Safari’ ir svahilu valodas vārds un nozīmē to pašu, mums zināmo, - ‘ceļojums’. Tomēr manos safari stāstos būs runa ne tikai par safari.

Dzīvnieku te būs papilnam: sākot ar ziloņiem, lauvām un beidzot ar kamieļiem. Taču notikumu centrā būs cilvēki. Tādi paši kā tu un es, afrikāņi un tūristi. Simpātiski ļaudis un ne visai pievilcīgi. Es attēlošu viņus tādus, kādus iepazinu savu safari laikā; daži tiks cauri ar veselu ādu, citi varbūt ne tik veiksmīgi. Tāpēc vārdus lielākoties esmu mainījis.

Lielākā daļa stāstu ir jautri, šur tur varbūt ieskanas pa klusam kritiskam tonim, jo mans mērķis ir lasītāju patīkami izklaidēt, kā arī atvērt Āfrikas ceļotājam acis, lai viņš spētu saskatīt Melnā kontinenta problēmas, kuras nesen atkal parādījās arī Kenijā.

Nemieriem un krīzēm valstis, kuru ekonomika lielā mērā ir atkarīga no tūrisma, parasti ir fatālas sekas. Vispirms parādās negatīvas ziņas masu saziņas līdzekļos, tad seko pasūtināto ceļojumu atsaukšana. Tukšas viesnīcas, pamestas tūristu mājiņas, neskaitāmi cilvēki zaudē darbu. Aizsargājamos apgabalos katastrofāli trūkst naudas, lai organizētu patruļas malumednieku ķeršanai. Dažos Āfrikas apgabalos safari uzskata par bīstamu pasākumu, tūristi nebrauc, jo baidās no uzbrukumiem, - apburtais loks. Ja stāvoklis normalizējas, paiet gadi, līdz zemi atkal sāk apmeklēt tūristi.

Āfrikai vēl ir cerības. Arvien vairāk iedzimto gūst labu izglītību un viņu spēkos ir strauji pagriezt vēstures stūres ratu. Pārmaiņas, kādas piedzīvojusi Dienvidāfrika, mainīs Āfriku uz labo pusi. Trūkst ne tikai naudas, bet ari izpratnes par Melnā kontinenta daudzveidīgajām problēmām. Tas, kurš tur nonāks kā tūrists un iepazīsies ar ļaudīm zemēs, kuras mums, eiropiešiem, šķiet kā neskarta paradīze, nekad vairs neaizmirsis smejošās sejas un laipnos žestus.

Botsvānas dienasgrāmatas beigās 1087. gada 12. septembri ir ieraksts: «Šajā ceļojumā es iepazinos ar mīļiem cilvēkiem un aizraujošu zemi, un savas ceļojuma piezīmes gribu beigt ar vēlēšanos: kaut es spētu paturēt atmiņā visu!»

Es ļoti priecāšos, ja šie stāsti kaut dažas no manām jūtām un noskaņām nodos tālāk lasītājam, ja tie palīdzēs labāk izprast te minētās zemes un cilvēkus.

Un tagad vēlu jums priecīgu ceļojumu no Kalahari priekškalnēm pāri Austrumāfrikas Maras stepei līdz Kenijas piekrastei, laimīgi nokāpt arī Ngorongoro krātera burvju pasaulē, apraudzīt Sahāras smiltājus un uzrāpties Āfrikas baltajā jumtā - Kilimandžāro.

Esiet sveicināti Āfrikā, jeb, kā jūs sveicinātu Austrumāfrikas iedzimtie: Karibu!

Tībingenē, 1097. gada maijā

Apciemojums diendusas laikā

Trīcošu sirdi es vērīgi klausījos naktī.

28. 8. 1987., Botsvānā

Tikai tas, kurš viens pats reiz pavadījis bezmiega nakti Āfrikā mazā divvietīgā teltī, pazīst sajūtu, kas piezogas, kad ara aiz plānas telts sienas kāds klusām skrāpējas un kašņājas, kad tieši blakus guļvietai skan tadi trokšņi, it ka liela daļa Āfrikas nakts faunas būtu apstājusi telti, lai noturētu nakts koncertu. Un te piepeši - rēciens, kas iet līdz kauliem!

Nu viņš ir klāt, tu domā, tuksneša karalis, simba, badā rūcošu vēderu, sajutis tuvumā drošu upuri, zogas pie tavas telts. No viņa zobiem, no nāvējošā kodiena sprandā tevi šķir tikai dažus milimetrus plāns zaļš telts audekls. Piesardzīgi, baidīdamies radīt kaut niecīgāko troksnīti, tu pastaipi kaklu, kas aiz sasprindzinājuma jau gluži stīvs, un izbaudi laimi, ka vispār vēl spēj to pagrozīt.

Vēl pirms maza brītiņa, kad tālumā atskanēja pirmais lauvas rēciens, viņi, pieredzējušie Āfrikas apceļotāji, sēžot pie nometnes ugunskura, tev stāstīja par jaunu sievieti, kuru no vaļējas telts aiz kājām izvilcis lauva. Kur tas bija? - «Ak, tas nemaz nav tik tālu no šejienes, kādā telšu nometnē pie Cobes upes!» Un tu savas telts rāvējslēdzēju drošības pēc vēl nostiprināji ar mazu patentatslēdziņu. Lauva to pārkodis ar vieglu kraukšķi, tu tagad domā.

Un tomēr: vismaz guļammaiss tev sniedz kādu drošības izjūtu, tas ir kas līdzīgs pamatīgi polsterētām piedurknēm suņu dresūras laukumā vai arī zirgu seglu segai bruņinieku turnīrā. Tā nu tu saspringts guli nomodā, pār primitīvo mājokli nolaižas tava pirmā Āfrikas nakts, un sākumā tu gluži kā apburts ieklausies krumu simfonijas skaņās: ar pianissimo smalki un maigi sākas cikāžu sirsināšana, spalgi pieņemas skaļumā, un tad tai pievienojas čerkstošais siseņu vijoļu picikato, viegls aukļkrupju klarnetes trellis no tuvējās upes, kāda tev nepazīstama naktsputna burbuļojošais tremolo, urkšķošs

ostinato no dažus kilometrus attālā nīlzirgu baseina un ziloņu irompetcs.

Un tad - kā vāles sitiens pa bungu maigo ādu - ne ar notīm, ne vārdiem aprakstāma, savādā skaņa atkal ir klāt, tā pati, kas pirms brīža lika tev bailes pielēkt stāvus.

Kaut kur, varbūt tālu prom, kādā no vientuļajiem pakalniem, kuri kā sarkanbrūni un spīdigi milzu sievu augumi atdusas savannas pēdējā vakara blāzmā. Bet varbūt pavisam tuvu, tepat zem akācijas, kur tu vēl pirms dažām minūtēm sēdēji pie nometnes ugunskura: Āfrikas savannas karstais, mežonīgais, visu pārmācošais pirmatnējais kliedziens - lauvas rēciens.

No kurienes tas īsti atskan? Skaidrā, civilizācijas neskartā Āfrikas nakts atnes trokšņus no lielas tālienes. Nīlzirgi, ziloņi - vēl pirms stundas tie bradāja lielajā dumbrājā, līdzenumā, jūdžu jūdzēm talu no šejienes. Lauvu Uir nebija. Tās ierodas cilvēku nometnē no nekurienes un pēkšņi stāv telts priekšā.

Piepeši tev galvā ir vairs tikai viena doma: ātrāk ārā no nelāgās telts šaurības, ātrāk paslēpties apvidus mašīnas drošajos dzelžos! Bet vai vispār izdosies līdz turienei nokļūt? Un vai durvis būs vaļā? Vai ari atslēgas nebūs, un tu raustīsi mašīnas durvis, sajuzdams sev aiz muguras karsto plēsoņas elpu. Varbūt viņš jau uzglūn teltij, dzeltenās acis nenovērsdams no telts ieejas, gatavs labi mērķētam lēcienam, lai spēcīgām ķetnām ieķertos tavā skaustā, līdzko būsi kaut nedaudz izbāzis galvu?

Nē, mans draugs, labāk saraujies kamolā savās bruņās - biezajā guļammaisā, uzvelc vilnas segu pari galvai, aizver acis un turpini cerēt, ka beidzot taču neviens vairs neskrāpēs telts jumtu, nekārpīs zemi un tumsā negaudos. Miegs pie tevis tavā pirmajā Āfrikas naktī tik un tā neatnāks, un tieši tāpēc tu šo nakti nemūžam neaizmirsīsi.

Nākamajā dienā, padevies nogurumam, kuru man šī bezmiega nakts bija devusi līdzi ceļā, es nolēmu karsto pusdienas laiku aizvadīt, mazliet nosnauzdamies zem lielas, ēnainas akācijas, kādus desmit metrus no telšu nometnes. Dienas vidus svelmi nedaudz atvēsi-nāja viegls vējiņš, un es iekritu dziļā un ciešā miegā, kura man tik ļoti bija trūcis nakti.

Te piepeši manos sapņos ielauzās rēciens, pareizāk sakot, kliedziens, kas nāca no cilvēka rīkles. Man bija vajadzīgas vairākas sekundes, lai saprastu, ka kāds skaļi sauc manu vārdu. Es biju gulējis uz vēdera, pielēcu kājās, pametu skatu apkart un tajā pašā brīdī atkritu atpakaļ guļus. Zem koka, kura plašie zari sniedza vēsinošu ēnu, lielās, sasprēgājušās buru ausis saglaudis un acis pievēris, stāvus snauda zilonis.

Šķiet, mani, sīku, zemē nosviestu sainīti, viņš vispār nebija pamanījis, un es neiedrošinājos pakustēties ne par centimetru.

- Paliec mierīgi guļam, viņš tevi vēl nav ieraudzījis! - sauca arī mani safari ceļabiedri, stāvēdami drošā attālumā. Viņi mani bija izrāvuši no saldajiem sapņiem atpakaļ nežēlīgajā īstenībā. Kas viņiem nekaitēja runāt! Nometnē starp teltīm un automašīnām briesmas nedraudēja. Es svīdu baiļu sviedrus, sirds dauzījās kā traka, taisni vai brīnums, ka pelēkais milzis nebija pamodies no maniem sirdspukstiem, arī ceļabiedri bija sacēluši pilnīgi nevajadzīgu troksni.

Es novērtēju attālumu līdz šķietami drošajai nometnei. Būs kādi desmit metri. Varbūt vairāk? Šo īso attālumu zilonis noteikti veiks krietni ātrāk nekā es. Te nu es gulēju, skaidri apzinoties reālās briesmas, nakti manas briesmas bija tikai nojaušamas, fantāzijas iztēlotas. Un tomēr savādā kārtā patlaban jutos daudz drošāk nekā nakti sargājošajā telti.

Viņš stāvēja man iepretī. Vēl nekad man nebija gadījies aplūkot ziloni tik tuvu. Ilkņi bija dzelteni un nodiluši, ne nieku garāki par manu apakšdelmu. Akācijas zari zīmēja melnas ēnas uz ziloņa pelēkās, grumbām izvagotās ādas, smagos krustus viņš berzēdams bija atspiedis pret koka stumbru, un varenā galva ar plato, krunkaino pieri atradās tikai dažus metrus slīpi virs manis. Snuķis ļengani šūpojās līdz pat zemei, un katra izelpa atnesa līdz manim smilšu mākoni.

Es sajutu degunā kņudoņu un mēģināju apspiest šķavas. Par vēlu! Mana šķaudiena troksnis pusdienas klusuma noskanēja tikpat vareni kā viņa sugasbrāļu taures. Zilonis novēdināja ausis un paraudzījās manī gurdenām, ādas krokās iegrimušām acīm. Un šis krokas ļoti līdzinājās smieklu krunciņām, zilonis man uzsmaidīja. Es samocīti pasmaidīju pretī un ciešāk piekļāvos savai lažai. Uzbrukums varēja sākties kuru katru mirkli, dzīvnieks jau sāka draudīgi šūpot augumu.

Lēnītēm šurpu turpu. Šurpu turpu. Šurpu turpu, un zilonis lēni nāca uz manu pusi. Tuvāk. Arvien tuvāk.

Te piepeši gaisā aizlidoja kaut kas dzeltens un nokrita niecīgajā laukumiņā, kas šķira biezādaini no manis. Pelēkajās smiltīs aizripoja ābols. Taisni kā zvēru dārzā, es nodomāju: zvērus barot aizliegts, bet mani ceļabiedri acīmredzot nespēj pretoties vēlmei dzīvnieku pacienāt. Protams, viņi gribēja novērst ziloņa uzmanību, piedāvāt viņam izvēles iespēju: ābols vai es. Ābols bya nokritis satrp ziloni un mani, tātad tieši ceļā pie manis. Viņi nebija pareizi nomērķējuši. Man par nelaimi.

Zilonis bija kaut ko saodis un ar snuķi pārmeklēja zemi. Svaiga augļa skābeni saldā smarža (kur gan te būtu atrodama kāda ābele?) viņam nozīmēja vairāk nekā mana traucējošā klātbūtne. Tad viņš ābolu atrada. Snuķa gals cieši aptvēra augli un cēla pie mutes.

Dzīvnieks pateicībā par baudīto gardumu nosprauslojās, cerību pilns ar kāju pakārpīja zemi un čāpstinādams pakāpās gabaliņu atpakaļ. Es biju ieguvis divdesmit centimetrus. Pārāk maz! Tikai Āfrikas ziloņa pēdas platuma tiesu.

Es iedrošinājos mazliet pacelt galvu un paskatīties uz nometnes pusi. Biedri stāvēja starp teltīm puslokā un uzmanīgi mūs vēroja. Krūmu kino dzīvē! Vienam no viņiem pietika nekaunības mūs nobildēt. Taču, kā vēlāk izrādījās, fotoaparāts bija bojāts, un tieši mūsu dubultportretu zem akācijas šķērsoja plata, dzeltena svītra.

Zilonis no jauna ieslīga letarģijā, es piesardzīgi pakustējos, baidīdamies izraisīt viņā nepatiku. Viņš tikai apmierināti nourkšķēja un, šķiet, pilnībā bija aizņemts ar ābola sagremošanu. Vienīgi snuķis garlaikoti spēlējās ar smiltīm, un droši vien tieši šis rotaļīgums mani modināja mazumiņu uzticības. Man jau likās, ka milzīgais dzīvnieks no cilvēku vidus tieši mani ir izraudzijies par draugu un pieņēmis savā valstībā.

Uzmanīgi sataustīju fotoaparātu, ko pastāvīgi nēsāju līdzi, lai nepalaistu garām iespēju iegūt labu dzīvnieka portretu. Droši vien man nekad mūžā vairs negadīsies iespēja nofotografēt dzīvu ziloni visā augumā no tik maza attāluma un tik īpatnējā rakursā. Es pieliku aparātu pie acs, protams, palikdams guļus, un taustīdamies noņēmu objektīva vāciņu. Mana acs skatīja izplūdušu, pelēku masu. Iestādīju asumu. Labāku kadru vairs nevarēja vēlēties: zilonis fotoaparāta lēcas priekšā stāvēja kā ierāmēts, taču man trūka drosmes nospiest slēdzi.

Kā dzīvnieks reaģēs, kad piepeši noknikšķēs slēdzis un tiks pārvilkta filma? Vai fotogrāfija vispār ir tādu briesmu vērta? Varbūt labāk palikt nekustīgi guļam un izlikties par aizmigušu, līdz zilonis aizies prom?

Kādi iebildumi gan zilonim varētu būt pret mierīgi snaudošu cilvēku? Bet ja nu viņš pārdomā un maršē uz mājām manā virzienā, nevis pa to taku, pa kuru pirmiņ bija atnācis?

Te piepeši jauns troksnis iztraucēja manas domas un ziloņa mieru. Kaut kas aizšalca gaisā, un zem manas zaļās guļvietas paripoja kaut kas dzeltens un apaļš. Nu vienkārši lieliski! Tas jums izdevās, draugi! Zilonis miegaini paskatījās manas lažas virzienā. Tad novēdināja ausis un, kaut ko saodis, pacēla snuķi. Vienā mirklī smagajā ķermenī atkal bija pamodusies dzīvība, atslābušais stāvs saslējās spēcīgā protestā pret nelūgto viesi, kas aizšķērsoja ceļu uz barību. Lēni un apdomīgi, kā jau tas pusdienas svelmē piederas, viņš nāca man virsū. Šķiet, no katra viņa soļa notrīcēja zeme. Tomēr nē, tas biju es pats, kas trīcēja un drebēja.

Te vēl viens ābols nokrita viņam tieši pie labās priekškājas. Snuķis pāris reižu viegli nošūpojās, un sekundes daļiņā ābols pazuda starp trulajiem ilkņiem mutē. Žokli kādu brītiņu mala barību, un tad jau bija atbrīvota vieta nākamajam kumosam. Bet tas atradās tieši zem manas guļvietas. Labu apetīti!

Zilonis atkal mierīgi stāvēja zem akācijas un berzēja pēcpusi pret koka stumbru. Tūlit viņš sakustēsies!

- Bēdz, citādi būs par vēlu! - kāds no nometnes sauca, taču pēc pamudinājuma nebija nekādas vajadzības. Jau sen es biju sataustījis ābolu, izmakšķerējis ārā no lažas apakšas un ar lielu loku aizsviedis zilonim garam pretējā virzienā.

Neizskaidrojamā kārtā es pat saņēmu drosmi un nospiedu fotoaparāta slēdzi mirklī, kad zilonis bija pacēlis snuķi un pielicis to sev pie pieres. Cirkus ziloņa kustībām viņš negaidīti uzgrieza man plato pēcpusi un taustījās pēc cienasta. Kāre pēc svaiga ābola jau otrreiz novērsa viņa uzmanību no manas klātbūtnes viņa teritorijā.

Es pietrūkos kājās un metos uz nometni, gatavs kuru katru mirkli sajust kā kontroliera roku uz pleca viņa miklo, smago snuķi, kas teju teju sagrābs zēna apkakli, kad tas nesamaksājis grib viņam palavīties garām, lai noskatītos kārotu filmu. Taču nekas nenotika. Ne smagu soļu, ne niknas taurēšanas, ne uzbrukuma.

Aizelsies es nokļuvu pie biedriem, kuri atviegloti uzelpoja un mani sirsnīgi sagaidīja. Es pagriezos atpakaļ un vēl paguvu noskatīties, kā milža pelēkais pakaļgals pazuda kailajā pamežā. Divu metru attālumā no manas guļvietas viņš bija atstājis tris kūpošas pankūkas, katru četru ābolu lielumā, bet ar nesalīdzināmi skābāku smaku.

- Rādās, ka vecais zēns šodien nemaz nav izsalcis, - pasmējās mūsu bārdainais safari pavadonis. - Parasti viņš uzrodas nometnēs, lai patukšotu produktu krājumus. Vecs savrupnieks, kurš barojas no safari nometņu atkritumiem. Gadu gaitā šis kļūst arvien nekaunīgāks un uzbāzīgāks.

Vēl nākamajā nakti mēs paši bijām aculiecinieki, kā zilonis izlaupīja alumīnija ēdiena kastes zem kāda holandiešu safari ceļotāja Isu-y.u un lidz nāvei pārbaidīja gulētājus, kuri nakšņoja uz mašīnas jumta. Tikai ar starmešu gaismu un skaņas signāliem beidzot izdevās pārtraukt dzīvnieka ālēšanos un piespiest viņu bēgt. Nākamajā rītā mēs vientuļnieku nokristījām par «slepkavnieku» un arī turpmākajās dienās šad tad dabūjām izbaudu uz savas ādas viņa uzmācību un uzbrukumus. Gadījās, ka viņš, būdams sliktā omā, notrauca no krūmiem tikko žāvēšanai izkārto veļu vai vakarā, skaļi taurēdams un acis bolīdams, nostājās uz celiņa pie tualetes barakas, tādējādi stundām ilgi aizšķērsodams atpakaļceļu uz nometni un likdams cilvēkiem pārdomāt, kā veiksmīgāk pārlaist nakti tualetē. Tik miermīlīgs kā tajā pusdienlaikā zem akācijas vecais zilonis vairs netika redzēts.

Pēc vairākiem mēnešiem, kad mana pirmā Āfrikas ceļojuma piedzīvojumi jau bija pabalojuši un pārvērtušies mīļās atmiņās, es kādā avīzē izlasīju par vecu, vientuļu ziloni, kuru nošāvuši tajā pašā apvidū, jo tas vairākkārt uzbrucis tūristiem un laikam kādu ari ievainojis. Domigi aplūkoju «slepkavnieka» foto, kas karājas virs rakstāmgalda manā darbistabā. Fotogrāfijā redzams spēcīgs zilonis ar platu, masīvu galvai, tas gausi šūpo snuķi virs zemes, smagos krustus berzēdams gar akācijas grumbuļaino stumbru. Koka zari zīmē melnu ēnas rakstu uz pelēkās, izvagotās ādas. Labā acs ir nedaudz pievērta un tāpēc šķiet, ka zilonis man smaidīdams miedz ar aci.

Man, īslaicīgajam viesim viņa teritorijā.

Misters Maiers-Gnu

Simtiem tūkstoši gnu antilopju izraibināja dzeltenīgi zaļo stepi.

12. 9. 1989., Kenija

Heinrihs Maiers pirmo reizi mūžā pavadīs atvaļinājumu ārzemēs. Pirmo reizi kaut kur citur, nevis pie Ziemeļjūras vai Līneburgas tīrelī. Nē, šoreiz viņš dosies uz Āfriku! Maiera kungs ilgi un pamatīgi gatavojās šim ceļojumam. Redzēt Āfrikas zvērus brīvā dabā - tas bija viņa bērnības sapnis. Un tomēr, kaut gan viņš bija bagāts, bagāts mākleris no Ehterdingenes rajona Štutgartē, pagāja vairāki gadi, līdz viņš spēja piepildīt šo vēlēšanos. Viņš labi apzinājās, ka diez vai vēl kādreiz dzīvē tādu ceļojumu atkārtos, tāpēc centās, cik spēja, to pilnībā izbaudīt.

Vairāku gadu ilgajā gatavošanās laikā viņš bija atradis kādu mazu ceļojumu biroju Minhenē, kas īpaši specializējās Āfrikas ceļojumos un izcēlās ar dārdzību, tur ari viņš sev rezervēja četru nedēļu garu ceļojumu pa Keniju.

Saulainajās dienās Maiera kungs lieliski atpūtās Daijani liedagā. Viņš baudīja sava mazā luksusa apartamenta vēsās telpas kluba viesnīcā, palmām apstādīto dārzu, melnās dejotājas peldbaseina malā un vakaros - uz restēm garšīgi saceptu gaļu, kas deva lielisku sāta sajūtu.

Viņš tiešām bija nevainojami sagatavojies. Precīzi noteiktajos intervālos bija ieradies pie ārsta, lai paciestu visas vajadzīgās potes un rūpīgi dienu dienā sekoja līdzi malārijas profilakses pasākumiem, kuru iedarbīgumu regulāri pastiprināja ar džinu un toniku. Viņš nekad nedzēra ūdeni no krāna, neēda saldējumu un krāsainos kokteiļus pasūtināja bez ledus gabaliņiem. Maiera kungam nebija nekādu klimata un gremošanas problēmu un viņš allaž jutās vesels un mundrs. Katru rītu viņš līdzjūtīgi uzlūkoja caurejas nomocīto hoteļa viesu pelēkās sejas vai saulē apdegušo resnvēderaino atpūtnieku ģīmjus, kuri bija apsviluši tik sarkani kā vēži.

Ari Maiera kungs sava auguma lielāko svaru nēsāja sev priekšā starp apkaklītes pogu un bikšu siksnu un allaž centās sevi pasargāt no pārlieku dedzinošiem saules stariem. Galvā viņam pastāvīgi bija viegla salmu platmale platām malām, un pēc katras saskarsmes ar ūdeni viņš pamatīgi ieziedās ar krēmu. Jau nedēļu viņš aizgūtnēm baudīja pludmali un nepacietīgi gaidīja safari sākumu.

Beidzot tas brīdis bija klāt! Ceļojums bija vienkārši fantastisks! Maiera kungs sajūsminājās par visu, ko redzēja. Jā, tieši tādu viņš bija iztēlojies Āfriku: dzīvnieku bari, cik tālu vien acis sniedzas. Dzīvnieki, dzīvnieki, dzīvnieki.

Svītraini, plankumaini, lāsaini. Zebras, hiēnas, gepardi. Spēcīgi masaju karotāji (īsti, nevis tautiskās figūriņas, ko pārdod viesnīcās) ar saviem liellopu ganāmpulkiem, bļaustīgi paviānu bari un augstu gaišajās debesis riņķojošas lijas. Un tam visam pa vidu - viņš, Hein-rihs Maiers, mākleris no Ehterdingenes rajona Štutgartē.

Kad saule debesis svilināja pārlieku spēcīgi, Maiera kungs ar nepatiku secināja, ka arī viņš svīst. Kaut gan savu haki krāsas safari kostīmu viņš bija pasūtinājis pie speciālistiem - firmā Safari Sportswear Unlimited, protams, divos eksemplāros, lai būtu pa rokai, ko pārģērbt. Maiera kungs patiesi izskatījās pēc profesionāla Āfrikas apceļotāja. Katrā ziņā afrikāniskāks nekā pārējie braucēji Toyota auto-busiņā, starp citu, vieni vienīgi vācieši un šveicieši, kas bija ģērbušies isās sporta biksēs un krāsainos krekliņos. Vienīgi šoferim bija mugurā līdzīgs uzvalks. Tiesa gan - zaļš un no plānāka auduma. Droši vien lēts darinājums, nosprieda Maiera kungs un svīda ar prieku.

Mikroautobuss, kurā Maiera kungam vajadzēja dalīties ar sešiem citiem ceļotājiem, bija neērts, bet praktisks. Ja viņš apsēdās, drīz vien sāka sāpēt sēžamvieta, jo smilšu trases, pa kurām autobuss kratījās, bija vienās bedrēs. Bet varēja jau ari stāvēt un pat kāpt ar kājām uz krēmkrāsas sēdekļiem, ja šoferis bija atvēris jumta lūku. Maiera kungs ātri vien izdibināja, kura vieta ir visērtākā, kur ir vislabākā redzamība un kur vismazāk krata. Tā nu viņš katru dienu sēdēja vienīgi savā vietā pie loga. Un katru ritu cītīgi ieradās pirmais, jo bija taču jāuzmana, ka to neieņem cits.

Ja jumts bija atvērts, viņš stāvēja kājās uz sēdekļa un pa lūku raudzījās plašajos līdzenumos un savannās. Līdzko viņam šķita, ka ir pamanījis kādu zvēru, tā sārtā, apaļā seja atplauka un mazie vasaras raibumiņi uz platā deguna priekā lēkāja.

- Pieturiet! - viņš skaļi iesaucās, un šoferis nekavēdamies nospieda bremzes pedāli. Tad Maiera kungs sameklēja fotokameru, kuru pastāvīgi nēsāja zem krekla, sargādams no putekļiem, un nesteigdamies bildēja visu, kas pašam patika. Pārējie tūristi autobusā bija ļoti pretimnākoši un, kad Maiera kungs spieda slēdzi, centās uz brītiņu sastingt - autobuss jau tā nejēdzīgi zvalstījās.

Maiera kungam šāda rīcība likās pašsaprotama. Pateicības vārdiem viņš laiku netērēja. Viņš bija samaksājis. Par Āfriku un piecpadsmit filmām. Brīžiem Maiera kungs kļuva ārkārtīgi nervozs, jo viņam šķita, ka ir pamanījis jaunu dzīvnieku, kura vārdam pretī viņa sarakstā vēl nebija pievilkts ķeksītis. Tādos brīžos viņš tik skaļi izkliedza dzīvnieka vārdu, ka nabadziņš pārbijies metās bēgt, vēl pirms šoferis bija paguvis apstiprināt tā piederību kādai sugai.

Maiera kungs dusmīgi sita plaukstas un klusām lamājās, šūpojās sēdeklī uz priekšu un atpakaļ un izkustināja savu ceļabiedru asi iestādītos fotoaparātus, kuri varbūt mērķēja uz pilnīgi citu objektu. Šāda rīcība katrreiz izsauca vispārējas dusmas un nekādi nevairoja pārējo tūristu simpātijas pret Maiera kungu.

Saīguši viņi noskatīja mazo, apaļīgo vīreli allaž izgludinātajā, tīrajā safari kostīmā (Maiera kungs izmantoja ķīmiskās tīrītavas pakalpojumus katrā naktsmītnē) un lielajā salmu platmalē, kura pasargāja no saules visu seju kopā ar spoguļstikla saulesbrillēm. Ceļabiedri sačukstējās un grozīja galvas. Maiera kungs parasti neko nemanīja, jo bija pārāk nodarbināts ar savu Āfriku, lai vēl liktos zinis par tiem cilvēkiem, kuri nejauši bija gadījušies viņa autobusā.

Reiz, kādā safari pārtraukumā, nakšņošanas vietā, kad visi fotografējās pie mēļas, koši ziedošas bugenvilejas, pie Maiera kunga pienāca kāds jauns cilvēks un piedāvājās nobildēt ari viņu. Taču Maiera kungs to strupi noraidīja. Neviens nepratīšot uzņemt tādu foto, kas viņam būšot pa prātam. Turklāt viņš neizjūtot nekādu nepieciešamību pēc muļķīgām piemiņas bildītēm. Viņš bija rūpīgi saplānojis, kā izmantot savus filmiņu krājumus, un svarīgs bija katrs uzņēmums.

Tā aizritēja pirmās safari dienas. Vakaros naktsmītnēs Maiera kungs viens pats ieturēja maltītes un, kad pienāca nakts, viens pats devās uz savu vienistabas numuru. Rītos agri viņš viens pats iekāpa autobusā, jo vienmēr ieradās pirmais, un viņam vienam pašam bija tiesības visā pilnībā izbaudīt šo ceļojumu. Tā nu viņš brauca pa Aus-trumāfriku, Heinrihs Maiers, mākleris no Ehterdingenes rajona Štut-gartē. Iegūt jaunus draugus ceļojumā - tas viņam nešķita svarīgi. Ceļabiedri piedāvāja uzrunāt viņus ar «tu», kā tas grupā jau bija iegājies, taču Maiera kungs pavisam noteikti pateica «nē». Tā nu viņu gan šoferis, gan citi tūristi uzrunāja uzvārdā, saucot par misteru Maieru.

Bija pienākusi jau otrā ceļojuma nedēļa, tās pirmajā dienā viņi sasniedza Masai-Maru. Rezervējot ceļojumu, Maiera kunga visupirmā vēlēšanās bija redzēt Masai-Maru, jo tur bija daudz lauvu. IJn tas nu diemžēl bija jāatzīst - savā safari viņam vēl nebija izdevies ieraudzīt nevienu pašu zvēru karali. Pat to bez krēpēm ne.

Viņi jau bija pārbraukuši pāri Maras upei, te Maiera kungs pamanīja gnu. « Wildebeest» - tā bija rakstīts viņa safari ceļvedī, tātad Dien-vidāfrikas antilope.

- Pieturiet! - viņš lielā sajūsmā iesaucās - Gnu!

Šoferis strauji nospieda bremzes pedāli. Pasažieri sakrita uz priekšu, tad atpakaļ, un autobuss apstājās. Gnu vientuļi ganījās tieši braucēju acu priekšā kādus trīsdesmit metrus no autobusa. Maiera kungs paķēra kameru un sāka iestādīt asumu.

Autobusā visi bija pielēkuši kājās, jo baidījās palaist garām ko ievērības cienīgu. Pamanījuši vientuļo antilopi, ceļotāji cits pēc cita vīlušies atkrita savos sēdekļos.

- Ak, tas jau tikai gnu, - kāds garlaikoti noteica. Maiera kunga sārtais ģīmis priekā laistījās. - Yes, - viņš triumfēja. - Gnu! Gnu, beautiful gnu'.

Viņa pirksts bija sataustījis fotoaparāta slēdzi un te, dzīvniekiem pārbagātā Masai-Maras rezervāta nomalē Heinrihs Maiers, mākleris no Ehterdingenes rajona Štutgartē nofotografēja savu pirmo vientulīgo gnu.

Taču aiz nākamā ceļa pagrieziena stāvēja tūkstoši gnu! Nē, simtiem tūkstošu, un aptuveni uz pusi mazāk zebru. Plukdami zāli, dzīvnieki lēni kustējās pa zaļo Maras stepi. Daži veda sev līdzi mazuļus.

Zvēru pelēkie un melnbaltie stāvi atdzīvināja savannas ainavu. Un gnu - cik tālu vien acis sniedzas! Maiera kungs nemitējās brīnīties. Antilopēm viņš bija ieplānojis vēl vienu kadru, bet tagad nesaprata, uz kuru pusi vērst objektīvai. Tās bija visur! Priekšā, aiz muguras, pa labi un pa kreisi. Ziemeļos, dienvidos, austrumos un rietumos. Antilopes, antilopes, antilopes. Un viņš jau bija nofotografējis to vientuļo, atstumto dzīvnieku, no trīsdesmit metru attāluma, tādu mazu un noklīdušu! Un te gnu stāv pavisam tuvu - resniem vēderiem, astes vēcinādami un maurodami.

Šķiet, pasaules radīšanas beigās Dievs tās salicis kopā no citu nagaiņu pāri palikušajām daļām: jaunas žirafes tievās, neveiklās kājas un liellopa masīvā krūšu daļa, lielas antilopes slaidā pēcpuse, masīva govs galva ar pusaugu Āfrikas bifeļa ragiem, kazas bārdu un krēpjaitas krēpēm un beidzot - zirga garā aste. Jau vecie angļu mednieki šo dzīvnieku bija iesaukuši par the old fool of the veld^1. Un patiesi, viņa kustības un galvas klanīšana padarīja gnu par savannas klaunu.

Maiera kungs bija gluži vai apjucis. «Gnu,» viņš murmināja, «tie visi taču ir gnu!» Tajā dienā ceļabiedri deva viņam iesauku un no šī brīža nesauca viņu citādi kā tikai par misteru Maieru-Gnu.

Heinrihs Maiers par to īpaši neuztraucās. Ar tādiem jokiem viņu nebija iespējams nokaitināt. Daudz vairāk viņu tracināja fakts, ka viņš vēl nebija redzējis lauvu. Vai tiešām būs jāatgriežas Ehterdinge-nē un jāatzīstas, ka visā Āfrikā nav sastapis nevienu lauvai?

Masai-Mara bija iespaidīga. Kalnu grēda ar samtaini zaļajām nogāzēm veidoja kulisi, kuras priekšā risinājās tādas ainas, par kādām Maiera kungs pat sapņojis nebija. Migrācija - dzīvnieku baru lielais ceļošanas laiks - bija sasniegusi kulmināciju, un tūkstošiem nagaiņu plūda no Tanzānijas Serengeti uz zaļajām Masai-Maras ganībām, kur laida pasaulē savus mazuļus. Lielākais šķērslis, kas viņiem ceļojuma bija jāpārvar, bija brūnā un straujā Maras upe.

Te, kur saulē snauž tonnām smagi nīlzirgi, liktenis piemeklēja simtiem gnu, zebru un antilopju. Tuvo briesmu nojautā dzīvnieki bailīgi metās upes ūdeņos, pāri nāvējošajam šķērslim, paklausīdami sensenam instinktam, kurš jau pirms daudzām paaudzēm dzīvnieku barus bija aizvedis vai nu nāvē vai paradīzē: viņiem bija jānokļūst upes otrā pusē, cita ceļa nebija, citas iespējas nebija.

Dzīvnieki, kas laimīgi bija nonākuši viņā krastā, vilināja pārējos blēdami un zviegdami, zebru ķēves sauca savus gadu vecos kumeļus, gnu buļļi savas govis un zebru ērzeļi savus barus. Otrā krastā gaidīja sulīga zāle, svaigs zaļums, ko viņi dienvidos beidzamajā laikā velti bija meklējuši. Sausuma periods tur bija nokaltējis katru zaļo stiebru. Asā zāle bija nograuzta, plašās stepes klāja vairs vienīgi dzelteni rugāji, gaiss svelmē stāvēja nekustīgs, un tikai ar grūtībām varēja ievilkt elpu.

Tā nu viņi bija devušies prom, sekodami iekšējai dziņai, sajuzdami, ka ziemeļos viņus gaida sulīgas ganības un ūdens, bet arī briesmas, un vārgākos - nāve, bojāeja.

Viņiem pa pēdām, saozdami upuru un asiņu smaržu, sekoja savannas bīstamākie mednieki.

Maiera kungs redzēja, kā netīrais ūdens nes uzpūstus antilopju līķus, veselas peldošu marabu un ērgļu salas - bagātīgi klātu galdu lijām un krokodiliem. Taču ziemeļu krastā dzīve turpinājās, izsalkums un slāpes piederēja pagātnei, un izdzīvojušie dāvāja dzīvību daudziem kumeliņiem un teliņiem. Šī izlase bija dabas griba: tikai izturīgākajiem un stiprākajiem dzīvniekiem bija ļauts vairoties. Savukārt tikko dzimušie mazuļi, vēl lēni un vārgi uz kājām, bija viegls medījums hiēnsuņiem, gepardiem un lauvām. Tātad Masai-Marā noteikti dzīvoja lauvas!

Maiera kungam bija taisnība: jau tajā pašā vakarā šoferis lielīgi pavēstīja, ka drīz vien viņi pavisam droši redzēšot zvēru karali, un, ja paveiksies, varēšot noskatīties tā medības. Viņš bija pamanījis lauvu pēdas, un citi šoferi bija stāstījuši par kādu lauvu bariņu ar mazuļiem.

Maiera kungs priecīgs baudīja afrikānisku maltīti. Piedāvājums bija bagātīgs: kukurūzas un pupiņu sautējums, čapati, marinēta cāļa kebabs, rongongošs, sarkanie pipari, batātes, manioka, prosas biezputra, ananāss, melone un kulfi - safrāna saldējums, kuru Maiera kungs bija ļoti iecienījis.

Nākamajā rītā Maiera kungs tūlīt pēc pamošanās manīja, ka kaut kas nav kārtībā. Kuņģis un zarnas dumpojās, un viņam vajadzēja pasteigties, lai laikus nokļūtu tualetē. Sērga bija piemeklējusi arī viņu, un tieši safari pēdējā dienā!

Maiera kungs iedzēra zāles un cerēja, ka vēdergraizes drīz pāries. Tomēr, kamēr citi jautrā omā ieturēja brokastis, viņš jau atkal sēdēja uz poda un viņa veselības stāvoklis nebija uzlabojies ne par mata tiesu.

Vēders burbuļoja un urkšķēja kā karstie sēravoti Baringo ezera salās. Kuņģi žņaudza vai nost, visas iekšas, šķiet, bija sarāvušās čokurā. Griezīgas sāpes, zarnu konvulsijas un tad atkal ūdeņaina eksplozija, un īsa, pārejoša atvieglojuma sajūta.

Maiera kungs dziļi ievilka elpu un piesardzīgi atgriezās savā istabā, lai pārģērbtos. Bet tad viss sākās no gala.

Viņš apsvēra, vai nevajadzētu šodienas tūri izlaist, tomēr jau nākamajā mirklī šo domu atmeta. Bņa taču solīti lauvas, un tieši to vēl trūka viņa kolekcijai. Šī diena droši solīja vienīgo un pēdējo iespēju vaigu vaigā skatīt tuksneša karali. Tā nu Maiera kungs saņēmās un šļūcošiem soļiem devās uz safari autobusu, nezaudējis cerības, ka zāles kādreiz taču iedarbosies.

Bet jau ceļā viņam no jauna uzbruka neatliekamā vajadzība. Tā nu iznāca, ka Heinrihs Maiers, mākleris no Ehterdingenes rajona Štut-gartē, šajā rītā pirmo reizi autobusā iekāpa pēdējais, ar samocītu smaidu sejā un tualetes papīra rulli kabatā.

Viņš jutās laimīgs, kad bija apsēdies, un nemaz neilgojās tik drīz atkal celties kājās, kur nu vēl rāpties uz sēdekļa, lai labāk pārredzētu apkārtni. Viņš sakoda zobus, kad autobuss zvangojās pa Maru, un stingi vērās ainavā aiz loga. Šoferis ātri vien bija atradis lauvu pēdas, un jau pēc mokošas stundas viņi sasniedza lauvai bariņu. Laiks bija tik krāšņs kā bilžu grāmatā, un brīnišķīgie zvēri, iegrimuši vieglā snaudā, pavērās tūristu skatienam uz savannas fona. Mazuļi rotaļādamies kaitināja vecos lauvas. Autobuss piestāja bariņam tieši blakus, bet zvēri, šķiet, to pat nemanīja.

Maiera kungam nebija nekādas vēlēšanās kustēties. Viņš palika klusi sēžam savā vietā, jo nespēja pat pacelt fotoaparātu, lai piecreiz nospiestu slēdzi, jo tieši tik daudz kadru bija pataupīts lauvām. Arī zāļu iedarbība kavējās, un rezultāts bija pretējs gaidītajam - autobuss lēkādams pa bedrēm un stipri šūpodamies, brauca iekšā līdzenumā (Masai-Marā pat ir atļauts nobraukt no trasēm), tādējādi radīdams Maiera kunga zarnās pamatīgu satraukumu. Kad autobuss, kratīdamies ar ātrumu trīsdesmit kilometri stundā, ar riteni iegrima kārpcūkas alā, kontrole pār saviem gremošanas orgāniem jau prasīja no Maiera kunga pārcilvēciskas pūles. Viņš sēdēja autobusā sāpēs izķēmotu seju un sviedriem norasojušu pieri, ārā snauda viņa karsti ilgotie lauvas, bet fotografēšana viņam nebija ne prātā. Fotokamera bija nolikta blakus uz sēdekļa, un objektīvs raudzījās nevis uz lauvām, bet kaut kur bezgalībā. Kā viņam būtu gribējies iemainīt lauvas pret vienkāršu tualeti!

Te piepeši Maiera kungs saprata, ka vairs ilgāk neizturēs, un bažīgi paraudzījās ārā, ko dara lauvas. Vecais, krāšņām krēpēm noaugušais lauvu tēviņš bija izstiepies zālē visā augumā, arī abas pieaugušās pavadones, šķiet, bija iemigušas. Taču pusaugu lauvēni un mazuļi bija kļuvuši vēl mundrāki un pārgalvīgi dauzījās vecajiem lauvām apkārt. Nezin, vai viņi ir izsalkuši? Maiera kungs mēģināja norit siekalas, mute bija gluži sausa. Viņa stāvoklis bija bezcerīgs. Bet varbūt tomēr ir kāda izeja?

Viņš paliecās uz priekšu un kaut ko čukstēja šoferim pie auss. Tas viegli pamāja, iedarbināja motoru, un autobuss sakustējās. Maiera kunga ceļabiedri bija pārsteigti par tik pēkšņu atvadīšanos no lauvām, kaut gan jau pirms krietna brīža bija pamanījuši, ka ar misteru Maieru-Gnu viss nav kārtībā, un tāpēc klusēja.

Uz kurieni šoferis grasoties braukt, kunkstēdams pajautāja Maiera kungs. Viņš vairs nevarot paciesties ne minūti, vajagot tagad un tepat, citādi būšot par vēlu. Kas Maiera kungam labāk patīkot - lauvas vai bifeļi, apvaicājās šoferis, galvu nepagriezis. Maiera kungs pavērās pa logu un satrūkās.

Lauvu pulciņš bija palicis tālu aiz muguras, taču gabaliņu priekšā autobusam ceļu aizšķērsoja kādi piecdesmit Āfrikas bifeļi. Apbraukt baram apkārt gluži vienkārši nebija iespējams, un Maiera kungs ātri apsvēra: lauvas izskatījās diezgan izsalkuši, bet bifeļi tika uzskatīti par ārkārtīgi neaprēķināmiem un bīstamiem Āfrikas savannas iemītniekiem. Taču lauvas cilvēku apritu vienā mirkli, bet no bifeļiem vēl bija izredzes glābties un ātri iemukt mašīnā, pirms tie uzbrukuši.

Kamēr Maiera kungs domāja, viņa vajadzība pieņēmās spēkā. Laika bija pavisam maz. Lauvas ir plēsoņas, un cik nav dzirdēts stāstu par lauvām cilvēkēdājiem. Turpretī bifeļi patiesībā ir lielas govis ar resniem ragiem. «Buffalo\» viņš steidzīgi izlēma. Ilgāk vilcināties nedrīkstēja. Autobuss piestāja dažus metrus no bifeļu bara, un Maiera kungs piesardzīgi izkāpa. Norūpējušies un mazliet uzjautrināti ceļabiedri noskatījās viņam pakaļ. Misters Maiers-Gnu salicis pazuda aiz autobusa un uzmeklēja zemu krūmu pāris metru attālumā.

Viņš neredzēja ne lauvas, ne bifeļus. Viņš nedomāja ne par čūskām, ne skorpioniem. Tikai veikli nolaida bikses un sajuta atvieglojumu. Bifeļi viņā ziņkāri noraudzījās, lauvas nelikās ne zinis.

Maiera kungs jau jutās daudz labāk un dziļi ievilka plaušās gaisu. Viens no buļļiem kaut ko bija saodis un kārpīja zemi. Maiera kungs juta, ka toreadora lomai nav visai piemērots, un aiz bailēm vajadzība viņu piemeklēja vēlreiz. Tagad viņš redzēja vienīgi bifeļus. To, ka autobusa pasažieri cits pakaļ citam ķēra fotoaparātus un tvēra mirkli, Maiera kungs nemaz nemanīja. Pēc tam misters Maiers-Gnu iekāpa autobusā un jutās divkārt labi.

Nākamajā dienā safari bija galā.

Maiera kungam viena fotogrāfija par atmiņu no viņa pirmā Āfrikas safari tomēr palika. Tajā bija redzams Heinrihs Maiers, saukts misters Maiers-Gnu, mākleris no Ehterdingenes rajona Štutgartē, nolaistām biksēm tupam savannā, un pāris Āfrikas bifeļu, kas šķielē uz viņa pusi. Tālumā, uzņēmuma dibenplānā, saskatāmi izplūduši snaudošu lauvu silueti. Tie bija vienīgie lauvas, kuru foto Maiera kungam bija izdevies iegūt.

Afrikāņu viltnieks

Cilvēki atceras katru tavu vārdu un tavu seju.

11. 3. 1997., Kenija

Neskaitāmās krāsās zaigoja Indijas okeāns, kad es skaidrā marta rītā pirmo reizi pēc daudziem mēnešiem atkal stāvēju spilgti baltajā liedagā uz ziemeļiem no Mombasas. Uz sarkanīgas klints, augstu virs gaišās smilšu strēles slējās mūsu viesnīca, un paisuma laikā jūra atnāca līdz pat akmens kāpnēm, kas veda lejā uz pludmali.

Es raudzījos uz rifu jūrā, kur, balti putodami, lūza viļņi. Aiz rifa okeāns mirdzēja koši gaišzilā krāsā, un tālumā, aiz horizonta bezgalības, saplūda kopā ar dzidro debesu zilumu. Seklajos, smilšainajos kanālos starp krastu un rifu, kuros, kā patlaban, bēguma laikā, ūdens sniedzās tikai līdz ceļiem un vizuļoja maigā, gaišā tirkīza tonī, tur, kur pamatu klāja biezs jūraszāļu paklājs, ūdens pamazām kļuva tumši zaļš.

Es baudīju šo ainavu un vieglās vēja pūsmas, kas šajā gadalaikā nāca no ziemeļaustrumiem. Man virs galvas klusi šalkoja palmu zari. Tālu jūrā vējš piepūta kādas laivas buras, kuru šurp, Austrumāfrikas piekrastē, no Persijas līča droši vien atdzinis kaskazi - tā šo pasātu mēdza dēvēt vietējie.

No sapņiem mani iztraucēja kāda balss. Kāds mani sauca, un balss nāca no lejas, no pludmales. Es biju piegājis pie pašas klints malas, lai varētu pārredzēt visu piekrasti, un tāpēc biju labi saskatāms no apakšas. Tur, preces izlikuši, sēdēja vietējie tirgoņi, sapulcējušies bariņos pa seši vai desmit, - slīpēti veikalnieki, īsti kaulēšanās meistari, to tūristu bieds, kuri uzdrošinājās atstāt drošo viesnīcas apkārtni un nokāpt lejā pludmalē.

Drošības policijas K&K sargi gan rūpējās, lai tirgoņi nespertu kāju viesnīcas teritorijā, taču liedagā viņus piecieta, viņiem pat bija atļauja tur uzturēties un piedāvāt tūristiem kokgriezumus, rotaslietas un lakatus. Kā vanaga acs, kas jau trīssimt metru augstumā pamana pie zemes pieplakušu laupījumu, tā tirgoņi, tikai uzmetot skatienu, pazina katru jauniņo, kurš nebija pietiekami piesardzīgs un uzdrošinājās spert kāju pludmalē vai tās tuvumā.

Droši vien es izskatījos bāls un biju eiropeiski, t. i., pārāk biezi apģērbies, tāpēc biju iekritis viņiem acis un izraudzīts par maiņas darījuma upuri.

- Hey, my friend! - kāds atkal kliedza no pludmales, kad es nebiju atsaucies, un māja man abām rokām. Es noraidoši papurināju galvu un viņam uzsaucu, lai taču saprot, ka ar mani šodien nekāds darījums nesanāks. Nabaga zellis, es nodomāju, jo zināju, ka ar viņiem neielaižas gandrīz neviens tūrists.

Allaž viena un tā pati vecā dziesma: sākumā šiem baltajiem naudas maisiem nebija laika un vēlēšanās kaut ko pirkt, un beigās, kad viņi jau brauca prom, tie apgalvoja, ka visa nauda esot notērēta. Un savus solījumus atnākt kādu citu reizi, lai preces kaut vai tikai apskatītu, viņi neturēja gandrīz, nekad. Baidos, ka šie Beach Boys, kā mēs viņus dēvējam, par mums ir tikpat sliktās domās kā mēs par viņiem.

Šoreiz es izlēmu dot viņiem iespēju man ko pārdot. Tā nu es iegāju istabā, nometu savus biezos kankarus un, ģērbies peldbiksēs un sporta kreklā, nokāpu lejā pludmalē. TūdaJ mani ielenca pieci seši cilvēki un mēģināja sagrābt aiz rokām, lai es tā vienkārši neaizskrietu pāri pludmalei un nepazustu jūrā, kā to parasti darīja tūristi. Viņiem par pārsteigumu, es tiešām apstājos, ar katru laipni sasveicinājos, sacīdams «Jambo habari» un paspiezdams roku. Pārsteigums izdevās lieliski. Šķiet, viņi bija apjukuši un nezināja, ko domāt. Viņu vaibstos pārmaiņus atspoguļojās pārsteigums, izbrīns un prieks.

Tikai viens, viņš bi ja gandrīz galvas tiesu mazāks par mani, nebija izsists no sliedēm. Viņš sāka ierasto jautājumu rituālu:

- No kurienes tu esi, my friend - ak, no Germany - šodien ieradies?

Tad viņš lika lietā visu savu vācu vārdu krājumu, droši vien vācu tūristos tas izraisīja sirsnīgus smieklus:

- Stefija Grāfa, Francis Bekenbauers, Bavārija, Minhene. Labdien, un esi sveicināts Kenijā! Mani sauc kapteinis Easy, un tur ir mans veikals. Tev nekas nebūs jāpērk, mēs tikai parunāsimies. Es tev piedāvāšu good price. Come with me. Ejam!

Viņi bija brīnišķīgi aktieri un savas lomas noslīpējuši perfekti. Viņi labi zināja, ar kādiem izteicieniem pievilināt naivos tūristus un ar kādiem trikiem piespiest viņus kaut ko nopirkt.

Pirmais triks: runāt klienta valodā. Šeit nepieciešams ne vien vārdu krājums, vispirms ir jāuzmin, no kādas zemes atbraucis potenciālais klients. Manās acis pludmalē visi tūristi ir vienādi, bet tirgoņiem arvien izdodas viņus uzrunāt to dzimtajā valodā, kaut iepriekš vietējie viņus nav redzējuši un rūpīgi novērojuši. Kas gan francūzī ir tik tipiski francisks, kad viņš uzvilcis vienīgi peldbikses, kas šveicietē ir tik ļoti šveicisks, kad viņa ieradusies pludmalē bikini? Protams, dažas viesnīcas ir iecienījuši šveicieši, itālieši vai vācieši, un bieži vien gadās izdevība uzminēt tautību no sarunas fragmentiem. Taču Beach Boys gandrīz vienmēr trāpa pareizi, un tas ļauj secināt, ka viņiem piemit fantastiskas novērošanas spējas un viņi ir lieliski cilvēku pazinēji.

Sasveicināšanās frāzes dažādās valodās pieder pie viņu valodas pamatkrājuma. «Commet Ģa va» nāk viņiem pār lūpām tikpat viegli kā «Grüez/.i wohl!». Daijani pludmalē es pirms vairākiem gadiem iepazinos ar kādu laivinieku, kuram krājumā bija pat vairāki izteicieni piecos sešos vācu dialektos, un klientiem no Saksijas viņš veltīja tieši tādu idiomu, kādu lietoja tur, tāpat viņš atrada ko piemērotu bavāriešiem vai švābiem. No viņa mutes atskanējušie vārdi «ei ver-bibbsch» nodrošināja vairāk sakšu klientu nekā īpaši izdevīgs cenas piedāvājums.

Tādējādi viņi lika pamatu sarunai un pēc brīža ņēma talkā otru triku: mēģināja panākt, lai tūrists, kas tirgonim velta tikai īsu brīdi uzmanības, aplūkotu viņa preces. Šo triku viņi visi nepārvalda vienlīdz labi. Tam veikalniekam, kurš tūlīt ķeras vērsim pie ragiem, ir sliktas izredzes kaut ko pārdot, jo pārlieka uzbāzība, protams, atbaida. Reizumis palīdz vienkārša saruna. To parasti ievada jautājumi par ģimeni, sievu un bērniem, tad it kā starp citu tiek izmests aicinājums: «Come to my shop, tur mēs varēsim mierīgi parunāties,» un drošības labad seko piebilde: «Es tev neko negribu pārdot, tikai parunāsimies.»

Ja šādai taktikai nav panākumu, tad triku lādē jāparakņājas dziļāk. Tiek piedāvāts maiņas darījums ar moto: kaut kas nevērtīgs no tava īpašuma pret vērtīgu kokgriezumu pēc tavas izvēles. Un šim piedāvājumam naivais tūrists nespēj pretoties. Kārdinājums pret pavalkātu zeķu pāri iemainīt trīsdesmit centimetru lielu melnkoka ziloni, ko pārvest mājās par piemiņu, ir pārāk liels. Vai arī tikt vaļā no vecām peldčibām, tās iemainot pret kokā izgrieztu masku, visīstāko roku darbu. Līdzko tūrists ir spēris kāju pāri «veikala» slieksnim, tas ir, ienācis teritorijā trīs metru rādiusā no smiltīs izliktajām figūrām, tā abas puses iepazīst dzīves nopietnību.

Ja tūrists nav bijis gana piesardzīgs un jau iepriekš skaidri paziņojis, ka neko negrasās pirkt, tad tagad atzīties jau ir par vēlu. Ja atstāsiet «veikalu» tā arī neko nenopircis, jūs pavadis visbriesmīgāko lamuvārdu straume. Lieta kļūs fatāli nopietna, ja būsiet izrādījis interesi par kādu no mākslas darbiem. Tad sāksies īstā tirgošanās, un te nu skaidri kā uz delnas būs redzams, kurš no jums šajā jomā pārāks. Ja pārkāpsiet pārdevēja iedomāto cenas robežu, tiks šauts ar smago artilēriju: « You kill me - tu mani nogalināsi!» Tas ir viens no visbiežāk lietotajiem izteicieniem, ja esat pārāk nositis cenu.

Te piepeši atklājas, ka konkurentu vidū valda milzīga solidaritāte, un klients atjēdzas pusduča tirgoņu ielenkumā, kuru uzmāciba pamazām klust draudīga. Tagad nepieredzējušais ārzemnieks saprot, ka spēlīte ir aizgājusi pārāk tālu. Ne reizi vien esmu bijis liecinieks šādām sadursmēm, kuras bagātajiem atpūtniekiem beidzās vairāk nekā nepatīkami.

Reiz kāds blonds austrietis, sašutumā sasārtušu seju, skaļi lamāja Āfriku un pludmales «salašņas». Varbūt viņu tiešām apkrāpuši, es sev teicu un apvaicājos, kāds iemesls viņa dusmām. Viņam esot piedāvājuši tīkkoka degunradzi maiņai pret viņa tenisčibām. Bet, kad viņš ieradies, lai norunu īstenotu, nekaunīgais zeņķis pieprasījis vēl papildus piecus dolārus.

- Jā, es saproptu jūsu satraukumu, - es teicu, skatīdamies uz viņa novalkātajām, caurajām tenisčibām, kuru zoles bija nonēsātas pilnīgi gludas. - Tādu naivumu arī es sev nevarētu piedot, - piebildu un devos prom. Patiesībā es brīnījos, kāpēc tirgonis nav prasījis vēl desmit vai pat divdesmit dolārus. Degunradzis noteikti bija tā vērts.

Kāds tur brīnums, ka tamlīdzīgas muļķības dēļ tūristi par pludmales puišiem ir diezgan sliktās domās. Es, turpretī, esmu pārliecinājies, ka nav nekā vienkāršāka kā uzsākt ar šiem cilvēkiem sarunu un sadraudzēties.

Nākamajā rītā, kad, bruņojies ar nirēja masku, devos uz liedagu, atkal satiku kapteini Easy. Protams, viņu nesauca «Easy» un arī kapteiņa dienesta pakāpes viņam nebija. Daudzi no gudrajiem tirgoņiem, kuri katru dienu sastopas ar maksātspējīgiem un uzpūtīgiem tūristiem, ir izdomājuši sev fantastiskus vārdus, lai atšķirtos no pārējiem un tiktu uzskatīti par kaut ko īpašu. Man ir gadījies iepazīties ar Džonu Cash, Justu France (kurš savu uzvārdu tieši tā arī rakstīja), viltus Doku Holideju un Čārliju Braunu.

Kapteinim Easy bija īstam kapteinim pats nepieciešamākais minimums, proti - laiva un balta cepure ar izšūtu zelta enkuru. Cepure, šķiet, bija pat īsta, droši vien viņš bija to izkrāpis kādam vecam jūras vilkam Mombasas ostā. Smieklīgi, bet viņš zem kapteiņa cepures nēsāja vēl bezveidīgu, ar rokām adītu vilnas micīti, kuras krasainie pavedieni nokarājās līdz pat saulesbriļļu malai. Tieši šīs brilles kapteini Easy padarīja par vienu no uzkrītošākajām parādībām Ziemeļu piekrastē. Tās bija lielas alpīnistu brilles ar spoguļstikliem, kuri atstaroja violetu gaismu, un sniegbaltiem, mākslinieciski izliektiem rāmjiem. Gumijas kājiņas bija izliektas apli, un to gali ziņkārīgi raudzījās zem ausu ļipiņām un atgādināja divas mazas pērles. Bija pilnīgi neiespējami aiz šīm brillēm saskatīt kapteiņa Easy acis, un viņš viegli varēja novērot visu pludmali, pats neuzkrītoši palikdams malā.

Kapteinis Easy piešķīra lielu vērību savam izskatam. Nebija nemaz tik viegli izcelties visu šo ķēmīgo pludmales tēlu vidū. Melnais džinsu uzvalks, ko viņš nēsāja, gan bija nedaudz pamazs, toties lieliski izcēla viņa muskuļoto augumu. Spilgtu akcentu piešķīra baltās tenisčības un krāsains pulkstenis ar indīgi zaļu siksniņu. Kapteiņa Easy gaita parasti bija uzsvērti nevērīga, tā sakot, easy, turklāt viena roka stīvi nokarājās, bet otra uzsvērti ritmiski šūpojās uz priekšu un atpakaļ. No malas skatoties, likās, ka viņš kustas pašam vien dzirdamā repa melodijas ritmā, man viņš nedaudz atgādināja aukstasinīgo Leroju Braunu no «Krokodila Dandija».

- Es aizvedīšu tevi uz skaistāko un lielāko lagūnu visā rifā, mans draugs, - viņš lielīgi paziņoja, - to zina vienīgi kapteinis Easy. Tur ārā ir lielas zivis, pavisam, pavisam lielas zivis. Un daudz neprasīšu, lēti, ļoti lēti! Mana laiva, jauna, pavisam, pavisam jauna!

Diemžēl biju šo braucienu jau pirms vairākām dienām apsolījis citam laiviniekam, vārdā Ahmedam, to es viņam ari godigi pateicu un lūdzu mani atvainot, jo gribēju turēt doto vārdu. Savādi, bet viņš nemaz i nemēģināja mani pierunāt. Es brīnījos, jo konkurence par iespēju sniegt tūristiem kādu pakalpojumu bija siva, taču viņš tikai greizi pasmīnēja un noteica:

- Well, bet citā reizē ar mani! - un pievērsās nākamajam upurim.

Ahmeds, kura koši dzeltenais sporta krekls bija redzams jau pa lielu gabalu, māja man. Droši vien viņš bija nobijies, ka kapteinis Easy būs nocēlis klientu, un tagad smaidīja pār visu ģimi, kad viņam tuvojos. Viņš iepazīstināja mani ar savu kompanjonu Hasanu, ar kuru kopā strādājot jau astoņpadsmit gadus.

Divatā viņi apkalpojot vienu no vecajām, godam nosirmojušajām koka laivām, kuras bija sastopamas visur piekrastē. Laiva ar skaisto vārdu «Flamingo», šķiet, bija jau vismaz divdesmit gadus veca, pelēkais koks saplaisājis un ārpusē to klāja zaļas aļģes, vārds laivas priekšgalā bija kritis par upuri vējam un viļņiem, un pāri palikuši vairs bija tikai divi burti - «F» un «g».

Ahmeds man ierādīja vietu «Flamingo» un iecēla akmeni, ko izmantoja enkura vietā. Hasans mūs atstūma no krasta un atvadoties pamāja, bet Ahmeds īrās pa smilšainajiem sēkļiem, uzņemdams kursu uz rifu. Kad bijām nonākuši dziļākos ūdeņos, viņš uzvilka veco, neskaitāmas reizes lāpīto brūno buru, un vējš mūs nesa pretī rifam.

Ahmeds bija runīgs un interesējās par visu, ko es viņam stāstīju -par Eiropu un Vāciju. Kad sākām runāt par ziemu, no kuras es, paldies Dievam, biju aizmucis, un es viņam aprakstīju ledu un sniegu, viņa acis pletās arvien platākas. Visvairāk viņu sajūsmināja stāsts par ziemas riepām, viņš nekādi nespēja iztēloties slidenus ceļus. Tad savukārt stāstīja viņš par savu sievai, trim bērniem, māsām un brāļiem, kuri visi ar savām ģimenēm dzīvo pie viņa un pelna naudu, piekrastē apkalpojot tūristus.

Māsa strādājot par frizieri vienā no pludmales viesnīcām, viens no jaunākajiem brāļiem esot viesmīlis, bet vecākais brālis braucot par šoferi kādā safari aģentūrā. Viņš nopelnot vairāk par visiem, domāja Ahmeds, jo tūristi dodot labas dzeramnaudas. Taču viņš nedēļām un reizēm pat mēnešiem ilgi esot prom no mājām un reti redzot sievu un mazo dēliņu.

Es painteresējos, vai viņš ir apmierināts ar savu darbu. Viss esot okay, viņš atbildēja, viņa darbs esot labs, ērts. Ja sezona padevusies veiksmīga, viņš divas trīs reizes nedēļā izbraucot kopā ar tūristiem. Taču patlaban diezko neveicoties, sūdzējās Ahmeds. Es esot viņa vienīgais klients šajā nedēļā.

Es pajautāju, kā viņi ar Hasanu sadala pelņu. Nu, tas kurš salīgstot klientu, dabūjot simts Kenijas šiliņus, nākamie simts aizejot laivas īpašniekam. Es apjuku.

- Vai tad laiva nepieder Hasanam?

Ahmeds papurināja galvu.

- Mūsu laiva pieder kapteinim Easy, - viņš teica. - Viņam ir licence, kas atļauj vest tūristus no viesnīcām uz rifu. Mēs strādājām viņam. Ja mēs izdiņģējam lielāku samaksu, mums paliek vairāk. Viņš maksā par licenci un apdošināšanu. Bet viņam pieder daudzas laivas.

Es galvā parēķināju. Vidēji 500 šiliņu no personas par vienu braucienu, no tiem 290 aiziet nodokļiem rifa saglabāšanai, ja viss, ko viņš man stāstīja, bija tiesa. Rifs bija jūras nacionālā parka daļa, un katrai laivai vajadzēja, tā sakot, pirkt ieejas biļeti. Simts šiliņu kapteinim Easy. Tātad viņiem ar Hasanu palika 110 šiliņu, tikai nepilnas četras markas par braucienu. Tas man lika gandrīz vai nokaunēties, ka sākotnējo cenu - 1000 šiliņu biju tik ļoti nokaulējis.

Viesmilis hoteļos pelna simts šiliņu dienā, K&K drošības dienesta vīri 3100 šiliņu mēnesi. Pēc maniem aprēķiniem iznāca, ka Hasans un Ahmeds nopelna apmēram pusi no tā, ko mājās pārnes Ahmeda brālis viesmīlis. Protams, tikai tad, ja viņi ved tūristus katru dienu un klienti pārlieku nenosit cenu.

Mēs bijām sasnieguši rifu, un es izkāpu. Ahmeds solījās pēc stundas atbraukt man pakaļ. Pa to laiku viņš pludmalē paraudzīšot pēc jauniem klientiem. Varbūt arī Hasanam vajadzēšot laivu nākamajam braucienam.

Es apņēmos pludmalē viņus krietni izreklamēt. Tā bija smieklīga cena braucienam uz paradīzi. Lagūnā, kur viņš mani bija izsēdinājis,

mudžēja no krāsainām zivīm, jūras ežiem un koraļļu fragmentiem. Vienīgais miera traucētājs šajā priekšpusdienā biju es. Nevienam citam šodien nav bijusi vēlēšanās aizbraukt ar laivu līdz rifam.

Kad es, atgriezies no brauciena, soļoju uz viesnīcu, kapteinis Easy mani jau gaidīja. Viņš sēdēja ēnā zem pārkaru klints un ļāva, lai viļņi, atgriezdamies no krasta, rotaļājas ap viņa pēdām. Viļņi skaloja smilti pāri kapteiņa brūnajiem pirkstiem, ūdens aizplūda, un slapjajās smiltīs kā divi tumši stabi slējās viņa kājas. Mani ieraudzījis, viņš greizi pasmīnēja un nevērīgi pameta ar roku. Tikko viņš bija nopelnījis simt šiliņus, nepakustinājis ne pirkstu.

Viņam bija gadi trīsdesmit, ne vairāk. Viņu varēja saukt par Āfrikas jauno uzņēmēju. Kapteinis Easy mācēja taisīt naudu. Atļaujos apšaubīt viņa darījumu legalitāti, tomēr viņš uz mani bija atstājis visnotaļ labu iespaidu, un arī viņa «līdzstrādnieki», šķiet, bija noskaņoti labvēlīgi. Man tā arī neizdevās uzzināt, kā viņš bija ieguvis virskundzību pludmalē un kāpēc viņam bija tik liela ietekme. Taču ne reizi vien man bija iespēja vērot, kā viņš slēdz darījumus, un es secināju, ka viņš bija galvas tiesu pārāks, viltīgāks un slīpētāks par saviem kolēģiem.

Viņa labā strādāja puse no pludmales zēniem, bet viņš pats turējās ēnā un vēroja burzmu. Ja izcēlās strīds, viņš iejaucās. Demonstratīvi aukstasinīgā izturēšanās maniere viņam lieliski palīdzēja atvēsināt sakarsušus prātus. Kapteinis Easy bija apveltīts ar apbrīnojamām novērošanas spējām un uzreiz pamanīja, ja darījuma sarunas draudēja beigties ar neveiksmi. Tādās reizēs viņš mēdza nostāties baltā tūrista pusē, palīdzēja viņam mazliet nosist cenu un nodrošināja sev peļņu, jo piekrastes «veikali» lielākoties piederēja viņam.

Viņš bija boss, mazs ķeizars ar lielu ietekmi. Ar sardzi un policistiem, kuri pastāvīgi patrulēja pludmalē, viņam bija «tiešais vads», bieži vien es viņu tiku redzējis stāvam paēnā un tērzējam ar formās ģērbtajiem vīriem.

Kapteinis bija mani pierunājis nākamajā rītā doties izbraukumā uz Mombasu. Easy pazina katru senās ostas pilsētas nostūri, jo bija uzaudzis tās vecākajā kvartālā, viņš solījās mani turp aizvest ar savu mašīnu. No rīta astoņos mēs satikāmies pie manas viesnīcas. Easy bija nomainījis balto kapteiņa cepuri pret šofera bereti un lepni prezentēja man savu lielāko dārgumu - baltu Toyota, nospodrinātu, ka spīd un laistās. Es pazinu Mombasu no agrākajiem ceļojumiem un tagad degu nepacietībā uzzināt, ko jaunu viņš man parādīs. Viņš apsolīja pavadīt kopā ar mani visu dienu, un, patiesi, toreiz es Mom-basu iepazinu daudz pamatīgāk nekā parastajās ekskursijās pa pilsētu.

Easy pilsētā bija slavena persona, vismaz man radās tāds priekšstats. Nebija nevienas stāvvietas, kur viņš nebūtu pasaucis vārdā kādu puišeli, lai tas par pāris šiliņiem pieskatītu mašīnu; nebija nevienas ieliņas, kurā viņš nepazītu kaut vienu no veikaliņu īpašniekiem, nevienas kafejnīcas, kurā kāds sasveicinoties nespiestu viņam roku. Krustojumos viņam māja ielu tirgoņi, amatnieki darbnīcu priekšā pārtrauca darbu, lai pārmītu ar viņu pāris teikumu.

Pamazām es sapratu, ka braucienā pa pilsētu viņš būtu devies ari bez manis, jo viņam bija jāizdara šādi tādi pirkumi un jākārto darījumi. Kamēr es apbrīnoju ievērojamākās vietas, viņš nozuda šaurās ieliņās vai tumšos graustos, bet norunātajā laikā atkal smīnēdams stāvēja pie mašīnas - padusē sainis un krūšu kabatiņā par vienu naudaszīmju paciņu vairāk. Es viņam biju tāds neliels papildienākums.

Kafejnīca, kurā viņš mani ieveda, piederēja kapteiņa Easy brālēnam, un es nemaz nešaubos, ka sviestmaizes un kafijas cenā bija ierēķināti arī pāris procentu viltus kapteinim. Tikai vienu manu lūgumu viņš noraidīja: kad vēlējos, lai mani aizved uz Vakambu - kokgriezēju ciemu, viņš papurināja galvu:

- Kāpēc, mans draugs? Skaistākos un lētākos kokgriezumus tu vari dabūt pie manis pludmalē. Un, ja tu tur neatradīsi, ko meklē, es tev lēti sagādāšu.

Protams, es sapratu, ka arī viņš kokgriezumus pārdošanai ņem no šī ciema, kur dzīvo ap četrdesmit tūkstoši amatnieku. Iegravētus daiļamatnieku iniciāļus tiku manījis arī uz viņa koka figūriņām pludmalē.

Toties viņš mani aizveda uz kādu šauru vecpilsētas ieliņu ostas rajonā, kur viņa brālim (bet varbūt arī ne brālim, kāda tam nozīme) piederēja veikaliņš. Drūmā, kailā telpā, kurai nebija pat logu un kuru apgaismoja viena mirguļojoša spuldze, veseliem dučiem karājās sizala somas. Mūs ielūdza uz tēju, un namamāte, glīta mulate, tik ilgi nelikās mierā, kamēr mēs palikām ari uz vakariņām. Ēdām ugali, mannu, ko, saveltu klimpās, katrs ņem ar roku no kopēja katla un bāž mutē. Pēc maltītes sākās darījumu sarunas, pēc kurām es devos mājup ar trim krāsainām sizala somām plecā.

Kad vēlu vakarā biju atvadījies no kapteiņa Easy, pamanīju, ka nekur nav saulesbriļļu un saules cepures ar platajām malām. Laikam biju tās aizmirsis mašinā vai pie kapteiņa Easy brāļa. Tā kā nākamajā rītā agri biju paredzējis doties garākā safari, man vairs nebija iespējas to paziņot Easy.

Nu nekas, gan jau zaudējumu kaut kā pārdzīvošu, man līdzi bija rezerves brilles un cepure.

Atgriezies no safari, es vēl vienu nakti pārgulēju tajā pašā pludmales viesnīcā. Tas bija ļoti praktiski, jo tādējādi es varēju izpildīt pludmales zēniem doto solījumu ierasties uz maiņas darījumu. Te-nisčības, krekliņi un pāris veļas gabalu jau bija atraduši laimīgus noņēmējus, te piepeši es tālumā ieraudzīju kapteini Easy. Pasaucu viņu vārdā un sāku soļot uz viņa pusi. Taču viņš, mani pamanījis, veikli apmetās apkārt un aizdrāzās prom. Nobrīnījos vien par tādu izturēšanos un devos atpakaļ uz viesnīcu, bet, kad jau kāpu augšā pat kāpnēm, kas veda uz dārzu, izdzirdu kādu saucam manu vārdu.

Tas bija kapteinis Easy, kas stāvēja lejā smiltīs. Kad viņš sasveicinādamies kratīja man roku, greizais smīns sniedzās no vienas auss Udz otrai.

- Tu kaut ko aizmirsi, kad mēs bijām Mombasā, - viņš teica un pasniedza man saulesbrilles un platmali. Viņš nevarēja zināt, ka es vēl atgriezīšos, tomēr bija manas mantas paglabājis. Es jau biju ar zaudējumu samierinājies un tagad jutos neērti.

Pēc vairākiem mēnešiem es saņemu vēstuli 110 kāda Lorensa Atu-mana Zullas Mombasā. Nekādi nevarēju atcerēties cilvēku, kuram būtu tāds vārds un ļoti nobrīnījos, kad viņš rakstīja: «Un neaizmirsti, ka tev Kenijā dzīvo labs draugs.»

Tad, mazliet papūlējies, atšifrēju parakstu: «Tavs kapteinis Easy».

Maza piezīme, kuru diktējuši notikumi:

Kādu laiciņu pēc manas atgriešanās no Āfrikas avīzēs parādījās pirmās ziņas par nemieriem Kenijā. Tie norisinājās tieši Mombasas piekrastes rajonā, un tajos dzīvību zaudēja ļoti daudz cilvēku. Viss bija sācies ar to, ka aptuveni simts apbruņoti kenijieši bija ieņēmuši policijas nodaļu Mombasas tuvumā un nogalinājuši sešus policistus.

uturuKumi, dedzināšanas un ielu kaujas. Tuvojās parlamenta vēlēšanas, valdība un opozīcija vainoja viena otru.

Atpūtnieki vairs neuzdrošinājās iziet no viesnīcām, kuras vēl pagaidām tika uzskatītas par drošu patvērumu. «Pilnīgi negaidīti vairāki desmittūkstoši Kenijas tūristu izbauda uz savas ādas, ko nozīmē pavadīt atvaļinājumu uz pulvera mucas,» 1997. gada 18. augustā rakstīja kāda ziņu aģentūra. Atsevišķi uzbrukumi tūristu pulcēšanās vietām beigās atbaidīja arī tos atpūtniekus, kuri vēl tikai bija nodomājuši doties uz Keniju.

Tajā laikā es bieži iedomājos, kā klājas pludmales tirgoņiem. Vai ari viņi iesaistījušies vardarbīgajās akcijās? Varbūt viņi piederēja pie tiem daudzajiem tūkstošiem, kuri no Mombasas aizbēga? Vai varbūt viltība viņus izglāba arī šajā nopietnajā situācijā?

1997. gada oktobra beigās es beidzot saņēmu vēstuli no kapteiņa Easy. Viņam ejot labi, kaut ari viesnīca, kurai viņš strādājis, esot slēgta. Izdzīvošanai viņam lieti noderētu neliels naudas pabalsts, protams, ja es varot atļauties. Bet, ja ne, tad viņš tik un tā ļoti priecājoties, ka Eiropā viņam esot vismaz viens draugs. Man šķiet, ka viņš šo vēstuli nebūs rakstijis veltīgi, vecais viltnieks!

VELDZĒJOŠA PELDE AR KROKODILIEM

Mēs peldējāmies papirusa ieskautās lagūnās.

4. 9. 1987, Botsvāna

Ziemeļbotsvānas izkaltušās Savuti māršas līdzenums bez krūmiem un kokiem virmoja neciešamā svelmē, kas pār zemi valdīja jau labu laiku. Visas dzīvās būtnes bija devušās prom, lai meklētu ēnu tuvīnajos mopānmežos. Tomēr sausie koku zari nespēja aizturēt dedzinošos saules starus. Saule bez žēlastības dzēla pelēko zemi, tās izžuvušajā un sakaltušajā ādā izdedzinādama plaisas un rievas. Augstu virs galvas tā stāvēja debesīs, neļaudama izplesties lielāko koku trūcīgajai ēnai, kur dzīvnieki varētu patverties no tveices. Pat cikāžu čirpstēšana apklusa, tvanigās versmes nomākta, kas kā kupols smagi un spiedīgi klājās pār sen izsusējušo upes ieleju.

Lielā ūdens dobe pārvērtusies stigrā dubļu un dzīvnieku mēslu putra, tikai mazie irbju lieluma frankolini un pusmēnešdūjas vēl pamanījās atrast dažus pilienus ūdens, tomēr par maz, lai pa īstam remdētu slāpes. Ziloņi ar netīrajiem ilkņiem izmisīgi rakņājās dobes malās vai, baurodami un šņākdami, bradāja pa bedri, līdz vēderam iegrimuši biezajā dumbrājā.

Gnu un pundurantilopes vājas un izvārgušas stāvēja sausajos akāciju ceros, un dzeltenās savannas bezgalīgajā plašumā divi strausu tēviņi mēģināja kaut cik atvēsināties, sabožot melnbaltās spalvas. Plašas, iegarenas ieplakas nokaltušajā zālainē, kas šķērsoja apvidu līdzīgi iegrimušai ieliņai, stāvēja vientuļš ziloņu tēviņš. Tā bija leģendārās Savuti upes, dižās mātes Okavango meitas gultne, kas kādreiz deva auglību un dzīvību visai zemei, bet tagad jau sen izžuvusi un pazudusi uz visiem laikiem.

Stāsta, ka tās ūdeņus vienā naktī aprijusi zemestrīce, sasūkdama tos apakšzemes sistēmā, un tās dzīsla izsīkusi uz mūžiem. Sausajā gultnē mētājušies tūkstošiem nīlzirgu un krokodilu līķu. Lauvas, hiēnas un maitu lijas svinējušas dzīres. Tikai daži stiprākie nīlzirgi devušies uz rietumiem un pēc nedēļām ilgiem klejojumiem un mokām, gandrīz izkaltuši, ar sasprēgājušu ādu, sasnieguši lēzenās ganības pie dižās upes Okavango, kuras palu ūdeņi daļu Kalahari ieplakas tuksneša ik gadu pārvērš paradīzē.

Arī mums šajās svelmainajās dienās bija jāizvēlas, vai bez lieliem ūdens krājumiem censties izturēt izžuvušajā Savuti, vai sākt ceļojumu uz «Kalahari dārgakmeni» Okavango deltu. Sūknis, kas no apakšzemes dzīslām deva ūdeni dobei pie mopānkokiem, pirms trim dienām bija izlaidis garu, rezerves daļu sagāde varēja vilkties nedēļām. Sūknis apgādāja ar ūdeni arī mūsu nometni netālu no vecās upes gultnes, un mēs bijām spiesti turpmākajās dienās samazināt ūdens devas līdz četriem litriem uz cilvēku.

Četri litri ūdens visnepieciešamākajam: lai iztīrītu zobus, nomazgātos un varbūt izdzertu tasi tējas vai kafijas. Citus dzērienus mēs vedām līdzi pietiekamā daudzumā, un rezervāta vīri ar lieliem cis-ternautomobiļiem rūpējās par to, lai arī dzīvnieki līdz sūkņa salabo-šanai nenobeigtos aiz. slāpēm.

Vēl tai pašā dienā, kad devāmies prom no Savuti, viens no šiem cisternautomobiļiem ūdens dobes virskārtai pārlēja svaigu ūdeni. Pietiekoši, lai gnu, strausi un pirmām kārtām ziloņi kādu laiku būtu apgādāti ar ūdeni. Bija patīkami apzināties, ka dzīvnieki šeit netiek pamesti likteņa varā. Tāpēc mēs ar mierīgu prātu pa bezgalīgo smilšaino savannu un akācijām aizaugušo krūmāju putekļainajiem ceļiem devāmies ceļā uz dienvidrietumiem, garām lauvu bariem, atsevišķām žirafu grupām, majestātiskām melnajām antilopēm un ziņkārīgām kudu antilopēm ar skrūvgriežu ragiem.

Pēcpusdienā augu sega kļuva zaļāka un spēcīgāka, augsne stingrāka un gaiss mitrāks. Mums pa priekšu aizaulekšoja pirmais ūdensāzis, no tuvējām koku galotnēm aizlaidās baltie gārņi un svētie ibisi. Ceļš veda pār grumbuļainu tiltu no nomizotiem koku stumbriem, starp zaļajiem meldriem metra dziļumā vidēja ūdens. Mēs bijām sasnieguši lielās upes deltu. Drīz. pēc tam iegriezāmies ceļā uz mūsu Moremi rezervāta nometni, kur atbraucējus baisi sveica trīs kaili, saulē izbalojuši pie termītu paugura piesliprināti bifeļa, kudu un impalas galvaskausi.

Kad ieradāmies nometnē, vēl bija vairāk par stundu līdz tumsai, kas kā visur tropos iestājas ļoti ātri. Saule nežēlīgi dzeldēja pie skaidrajām debesīm, un mēs, sasvīduši un vēsuma iztvīkuši, izkāpām no sakarsušā džipa, kurā nebija gaisa kondicionētāja. Mūsu priekšā tuksneša vidū pletās paradīze. Dzidri zila lagūna, ēnaina un dzestra, ko ietvēra līganas niedres un sulīgs papiruss. Nelieli koka steķi veda pie ūdens, kur bija pietauvota veca, zila motorlaiva un divi mokoro, upes bušmeņu vienkoči.

Ūdens!

Gara brauciena laikā vairākkārt dzesējām slāpes, bet las, ko mēs ieraudzījām tagad, bija vairāk, nekā bijām uzdrīkstējušies sapņot: neviens pasaules peldbaseins nevareja līdzināties šai dabiskajai lagūnai! Ūdens tik dzidrs, ka skats sniedzās līdz pat tumšajām dzīlēm, un tik silts, ka mums, tuksneša lapsām, prasīties prasījās pēc peldes. Safari vadītājs šķita lasām mūsu domas, jo teica:

- Peldēties te var droši. (Priecīgs smaids musu sejās.) Bilharciellu nav, tikai pa kādai dēlei. Pāris krokodilu. (Smaids nozuda, mēs norijām kamolu.) Bet, kad mēs piecas minūtes būsim pariņķojuši ar mo-torlaivu, tie noteikti pazudis! (Smaids vilcinādamies atgriežas.)

Neviens no mums par viņa vārdiem nešaubījās. Mēs novilkām haki bikses un kreklus un nepacietīgi gaidījām atskanam motorlaivas rūkoņu. Alans, mūsu melnais vadītājs, apsēdies pakaļgalā, iestūrēja laivu lagūnā. Laiva uzvandīja gludo ūdens virsmu, pamezdama divus baltus viļņu vālus, kas vēlās uz. krastu.

Mēs gaidījām sakustēšanos lagūnas malās. Nekas nenotika. Nekādu aukstu, mūs vērojošu acu. Neviena koka stumbra, kas peldētu uz. krastu un pilošām lūpām izkāptu sausumā. Neviena rāpuļa ķermeņa, kas, steigā bēgdams, ar plunkšķi iegāztos ūdenī un nogrimtu. Tikai vienmērīga motora dūkoņa, kas gabaliņu tālāk izbiedē pulciņu ūdensputnu. Alans turpināja riņķot pa lagūnu un ar mājieniem aicināja mūs ūdenī.

Mums nebija divreiz, jāsaka. Pārgalvīgi un līksmi traucāmies vēsajās bangās, juzdami viļņus pārveļamies pār galvām, un drīz vien jau stāvējām ūdenī krasta tuvumā, kas sniedzās tikai līdz pleciem, un šļakstījāmies. Tad metāmies peldus. Pelde šaja dabiskajā baseinā bija neaprakstāmi jauka, ik kustību pavadīja plati roku vēzieni, un seja

ienira spirdzinošajās putās. Ūdenim bija lieliska garša, tas bija dzerams. Tas atgādināja dzeramo ūdeni no kāda dziļa Švarcvaldes avota, tikai bija siltāks, mīkstāks un pirmatnējāks.

Es atpeldēju piecus, desmit metrus nost no krasta. Te uzreiz - kas notiek ar manu kāju! Spēcīgs kampiens pie ikriem, pēc tam rāviens. Sāpes nejutu, tikai sirds sažņaudzās bailēs. Steidzīgi atrāvu kāju, bet blakus iznira safari vadītāja bārdainā galva. Viņš mani bija sagrābis un pārbiedējis! Atviegloti smiedamies, es kopā ar viņu izkāpu krastā.

Apsēdāmies ērtos salokāmos krēslos, lai Okavango saulainajā krastā daudzmaz atgūtos no karstuma un pēdējo dienu grūtībām. Taču krastā nepalikām ilgi, trijatā nolēmām vēl izbraukt vakarīgajā deltā, lai no laivas baudītu saulrietu un noķertu kādu zivi. Kopā ar Alanu iekāpām laivā un braucām uz purvāju. Mūsu nometnes priekšā lagūna bija visplatākā un pakāpeniski saruka līdz šauram kanālam. Abpus tai kā zaļas gravas sienas pacēlās augsti noaugušais papiruss, atsevišķi stiebri bija pārliekušies pār ūdens virsmu un sitās sejā. Taču Alans brauca nesteidzīgi, un lielākoties mēs paguvām izvairīties. Kanāla galā lagūna pārtapa par plašu, lēzenu ezeru, kurā kā ģindeņi pret vakara debesim slējās nokaltuši koki. Viņā krastā dzidrajā ūdeni spoguļojās vientuļa palma.

Mums lielā ātrumā tuvojās balta motorlaiva, kas gribēja iegriezties lagūnā. Alans sacirta stūri pa labi, un mēs devām trakuļiem ceļu. Tie bija apmeklētāji, kuru nometne atradās vēl gabaliņu augšup pa upi pie «mūsu» lagūnas attekas. Saceltie viļņi draudīgi sašūpoja mūsu laivu. Pēc tam ezers atkal piederēja mums vien. Alans izslēdza dzinēju.

Ezers patiesībā bija tikai plata Okavango atteka, viena no daudziem tūkstošiem, kas te, iekšējā deltā, iegrauzās Kalahari tuksneša smiltīs, tās apūdeņodamas. No stāvošās laivas varēja redzēt lēni plostam ūdeni, meldru un grīšļa stiebri pa straumi meta līganus, gari stieptus lokus. Ūdensrozes ar lielajām lapām pārklāja krietnu daļu no virsmas un šo ezera daļu vērta dzeltcnbaltsarkanā ziedu jūrā. Pa peldošo zaļumu, balansēdams uz saviem neparasti lielajiem kāju pirkstiem, veikli skraidelēja zilpieres jakans.

Purva vigeskokos, kas kā mežainas salas pacēlās no ūdens, uz naktsguļu nolaidās pirmie marabu un čūskgalves. Gārņiem un

stārķiem te bija ligzdošanas vietas, un gaisu pildīja putnu balsu jūklis.

Mūsu lēni peldošās laivas priekšā no Ūdens iznira seši mazi pau-guriņi: nīlzirga nāsis, acis un ausis. Piepeši tie parādījās vēl vairākās citās vietās. Dzīvnieki viltīgi blisināja melnās acis uz mūsu pusi, ar mazajām, sārtajām ausīm cītīgi šļakstinādami ūdens pilienus.

Veltīgi mēs mērcējām ūdeni makšķerkātus, vērodami apsarkušās vakara debesis, kur saule pamazām iegrima dižās Okavango melni zeltītajās vizuļojošajās dzīlēs.

Skarbā skaistuma un ainas maigā dramatisma pārpilni mēs beigu beigās atgriezāmies nometne.

Vakaru aizvadījām pie ugunskura, stāstot dažādus atgadījumus. Par dižo upi un tās iemītniekiem. Teikas par bušmeņiem un plēsīgiem zvēriem. Par kādu francūzieti, kas naktī, neklausīdamās pavadoņu brīdinājumos, viena pati peldējusies Okavango; no rīta krastā atrastas tikai viņas sandales un dvielis, bet no pašas līdz šim brīdim nav ne miņas.

Viegli drebinādamies - bija jau vēls un tāpēc dzestrs - devāmies uz teltīm, kas atradās tieši lagūnas krastā. Zvanu varžu un vakarlēpju šūpļa dziesmas ieaijāts, es pamazām ieslīgu spirdzinošā miegā. Tikai vienreiz uz brītiņu pamodos, kad pār telts saitēm rukšķēdams un čāpstinādams pārgāja zālēdājs nīlzirgs. Nākamajā rītā es pie desas koka savas telts priekšā atradu viņa mēslus. Koka gaišie, gurķveidī-gie augļi smagnējajiem hipopotamiem, kas naktī nāk uz cietzemi ganīties, ļoti garšo.

Nākamās dienas pie Okavango pavadījām ūdeni. Mokoro braucieni ar kārti, makšķerēšanas izbraukumi deltā un galvenokārt veldzējošas peldes lagūnā. Kas par baudu pēc Savuti versmes! Un tomēr es peldēju ar apdomu. Kolīdz motorlaivas troksnis norima, manī modās nemiers un es ar acīm pārlūkoju ūdens virsmu sev apkārt. Tuvumā tomēr bija redzēti paprāvi krokodili, no prāta neizgāja ari atgadījums ar francūzieti.

Šobrīd ūdeni biju viens. Alans bija izslēdzis motoru un ļāva laivai peldēt. Es piesardzīgi plunčājos pa ūdeni, juzdams pamatu zem kājām. Gandrīz jebkurā vietā varēju nostāties uz kājām. Apkārt šaudījās mazas zivtiņas, cik noprotams, asari, un krasta biezokni biju ievērojis ūdens bruņurupučus zaļām bruņām. Žēl, ka manā safari

bagāžā nav ūdenslīdēja briļļu! Niriens šajā tropu saldūdens valstība būtu to vērts. Ne zivis, ne bruņurupučus motorlaivas troksnis acīm redzami netraucē.

Un krokodilus?

Varbūt rāpuļi ir kurli? Varbūt čūsku dīdītāju kobras reaģē tikai uz flautas kustībām un nepavisam ne uz mūziku? Kāpēc tad daži gekoni naktī kliedz? Uz ko reaģē krokodili? Vai viņi jūt motora svārstības ūdenī? Varbūt dažas svārstības signalizē briesmas, bet citas turpretī laupījumu? Ko signalizē izslēgtas motorlaivas plūdenās kustības? Noslīkušu gnu? Laupījumu?

Es nekustos. Ūdens kļūst vēss. Man līdzās kaut kas noplunkšķ. Es apsviežos apkārt. Alans pārsviedis pār malu ābola serdi. Zivis tūlīt ir klāt. Ābols ir pazudis. Aizrauts prom. Zem ūdens. Mazām zivtelēm bagātīgs laupījums. Kādu signālu sūtīja ābols? Es atgrūžos no dibena un peldu uz muguras, raudzīdamies skaidrajās debesīs. Alans iedarbina motoru. Es tomēr peldu piesardzīgi. It kā atrastos jūrā pēc brīdinājuma, ka tuvumā ir ugunsmedūzas, un vēlētos no tām izsargāties. Vēl pieci metri lidz drošībai krastā, četri, trīs, divi... Nelaime pagāja secen! Krokodili palika ar garu degunu. Šodien esmu gana peldējis, tomēr saule karsē bez žēlastības.

Jau tās pašas dienas vakarā vēlreiz šūpojāmies viļņos. Es vēl neko nenojautu par briesmām, kurās biju devies. Briesmām, kurās - kā es šodien zinu - mana dzīvība uz mirkli karājās mata galā.

Mēs sacentāmies peldēšanā. Šķērsām pāri lagūnai un atpakaļ, apmēram simt metru uz katru pusi. Alans bija kopā ar mums, krokodili piemirsušies. Līdzjutēji krastā mūs uzmundrināja. Pārgalvības un cīņas spara pārņemti, mēs peldējām pa brīnišķīgo silto ūdeni. Viņā krastā apgriezāmies un peldējām atpakaļ. Izrāviens pirms finiša. Kraulā mēs šķēlām ūdeni, sejām tikai uz kādu sekundi iznirstot no ūdens, lai ievilktu gaisu.

Vienā no šādiem mirkļiem es redzēju Alana zilās laivas pazīstamo apveidu no sāniem slīdam man pakaļ. Skaļi un skaidri zem ūdens ausis skanēja motora nomierinošie pukšķi. Es biju vadībā un koncentrējos uz mērķi. Peldēju kraulā. Vēl kādi divdesmit metri. Es biju viens, tālu no biedriem. Jau sevi klusībā priecājos par uzvaru. Tomēr nesamazināju tempu. Mani bija sagrābusi godkāre. Bīstama godkāre.

Es nedzirdu neko citu kā tikai savu roku un kāju šļakstus ūdeni un motorlaivu. Motora dūkoņa man piepeši šķiet skaļāka nekā iepriekš. Arī virziens, no kura tā nāk, ir cits. Vai Alans būtu blakus?

Te es dzirdu saucam savu vārdu. Skaļi un skaidri, starp diviem kraula vēzieniem. Izklausās pēc kliedziena. Un piepeši es aptveru: tas ir kliedziens! Nē, vairāki! Sauc manu vārdu! Man izšaujas caur galvu: tas nav uzmundrinājums, tie ir brīdinājuma saucieni! Mani sagrābj izbailes, turpat vai panika. Juzdams, ka tuvumā ir briesmas, piestāju un izceļu galvu no ūdens. Tieši tobrīd tas drāžas man virsū ar tādu ātrumu, ka aizraujas elpa.

Kliedzieni vēršas spiedzienos. Es redzu tikai joņojošo balto sienu un ienirstu! Tas ir reflekss, un es nirstu tik ātri kā vēl nekad mūžā, ar ķermeni atduros pret mīksto pamatu un par mata tiesu izvairos no garām slīdošās motorlaivas maksimālā ātrumā rotējošās dzenskrūves. Redzu virs sevis aizzibam ēnu un sajūtu ķīļūdeni, kas rauj mani augšup. Ar lielām pūlēm noturos zem ūdens un iznirstu tikai tad, kad motora troksnis ir stipri pieklusis.

Biedri mani jau uzskatīja par mirušu, nevērīgā braucēja briesmīgās mašīnas saplosītu un sakapātu. Vispirms es ieraudzīju Alanu. Viņš, šausmās pārvērstu seju, stāvēja savā laivā, dzinējs bija izslēgts. Ieraudzījis mani, viņš izgrūda gaviļu saucienu, kuram pievienojās biedri ūdeni un krastā. Viņi laimīgi māja man ar rokām, bet baltā motorlaiva, ātrumu nesamazinājusi, lagūnas galā nozuda kādā kanālā.

Pārgalvīgu safari tūristu nevērība man gandrīz maksāja dzivību, turpretī draudīgie krokodili mums ļāva mierigi peldēties savā sensenajā teritorijā. Šajā ceļojumā biju ņēmis vērā visādas Āfrikas briesmas, no saniknota ziloņa līdz bīstami spļaujošai kobrai. Bet tas, ka vislielākās briesmas šeit, šajā mežonīgajā apvidū radīs civilizācija ar savu moderno tehniku apvienojumā ar dažu laikabiedru izpriecu kāri, man būs mācība uz visiem laikiem.

Tie tiešām ir aprēķināmāki, šie plēsonīgie nezvēri, nē - dižās Oka-vango piemīlīgie krokodili - aprēķināmāki nekā daži milie, egoistiskie un nevērīgie līdzcilvēki. Un kopš tā laika es dažreiz sev jautāju, kas ir īstie nezvēri uz šīs zemes.

Paula un kamielis

Kamielis turpretī šķiet tīri apmierināts.

10. 9. 1993., Tunisija

Paulu īstenībā nemaz nesauca Paula, bet tam nav nekāda sakara ar kamieli. Kā sauca kamieli, diemžēl ari nav zināms, bet pēc pieredzes mēs to nosauksim par Zuleiku. Pirmkārt, tas tunisiešu kamielim ir labs vārds, un, ja jau Paulu nesauca Paula, kamielim ari nav jānes Zuleikas vārds. Ja tas būtu kamieļu ērzelis, to visādā ziņā sauktu citādi, bet kas to šodien vairs var zināt! Un, otrkārt, - nūja, kaut kāds vārds jau tam mūsu kamielim jādabū, jo, visu laiku pieturoties tikai pie kamieļa, stāstu, kurā galu galā tiek pieminēti daudzi kamieļi, var galīgi saputrot. Varbūt virsrakstā vajadzētu likt «Paula un Zuleika», bet lai nu paliek.

Ikvienam zināms, ka Zuleika ir kamielis un Paula - nu jā, Paula ir Paula. Paula bija atbraukusi no Švābijas Albas un ceļojumu laimējusi konkursā. Tika uzdots jautājums, kurš dzīvnieks tuksnesi tiek izmantots ceļošanai un nastu pārnešanai, dzīvnieks ar deviņiem burtiem, četrām kājām un kupri. Paula uz jautājumu bija atbildējusi bez citu palīdzības un tāpēc - ari bez pavadoņa - varēja doties ceļojuma uz Tunisiju. Kad Paula bija pateikusi, kurp dodas, viņai šo to nācās uzklausīt. «Viņi tevi aizsūtīs uz tuksnesi», teica brālēns Hansjergs, bet kolēģe Monija apjautājās, vai viņai esot spainītis un lāpstiņa lielajai smilšu kastei. Taču vislielākās bailes iedzina skvoša partneris Toms, kas pavaicāja, vai viņa kādreiz jau jājusi ar kamieli.

Tas nu Paulai tiešām nebija ienācis prātā! Jājiens ar kamieli pa tuksnesi nepavisam nebija tas, ko atvaļinājuma laikā gribētos piedzīvot. Tomēr bija gluži loģiski, ka ceļojumā, kas laimēts, uzminot vārdu ‘dromedārs’, tuksnesis būs jāiepazīst ari no tā muguras. «Piedzīvojumi Dienvidtunisijā ar džipu», viņa lasīja ceļojuma programmā.

Tur bija rakstits par ziedošām oāzēm ar dateļu birzim, idilliskiem berberu ciematiem un elpu aizraujošo tuksneša ainavu. Ne vārda par jāšanu ar kamieli! Paula pamatīgi izpētija ari to, kas iespiests šikiem burtiņiem, bet nekā. Tomēr izrādījās, ka Tomam ir taisnība.

To Paula sāka apzināties vēlākais tad, kad trešajā brauciena dienā pa Ziemeļāfrikas zemi kāds viņai centās pārdot turbānu. No tuksneša viņa vēl neko daudz nebija redzējusi. Susā meiča bija pārlaidusi autotauru piedzindzinātu bezmiega nakti, Eldjemā apskatījusi senu romiešu amfiteātri jeb to, kas no tā palicis pāri, Sfaksā apmeklējusi auslrumu tirgu un ar ekipāžu apbraukājusi palmām apaugušo Gabe-sas jūras oāzi. Nekur neviena kamieļa. Tomēr tuksnesis vēl bija priekšā.

Turbāns piestāvēja gluži labi, un viņai par to būtu prieks, taču smaids sejā pēkšņi nodzisa. Ne tāpēc, ka būtu sameties žēl to pāris dināru, ko maksāja auduma driskā, vai ka viņu dzitu izmisumā mezgls, kurā turbāns bija jāsasien virs galvas. Visvairāk viņu satrieca galvassegas izmantojums: turbānam bija jāapved ap stūri kamieļi un jārada iespaids, ka uz viņu kupra nesēž vis Eiropas tūristi, bet gan pašu zemes kamieļu dzinēji! Turbāns kā burvju cepure, kas cilvēku padara neredzamu kamieļiem. Paulai aizrāvās valoda, kas smilšainā ciema apkaimē, kur turbāns bija pirkts, nebija nekāds brīnums. Jau rītvakar, plati smaidīdams, teica viņas gids, turbāns pildīs savu uzdevumu. Viņa varot būt bez raizēm, drēbēm pāri vēl pārvelkot vecu kaf-tānu, tā ka kamielis tūristu nekādi nevarot atšķirt no ista karavānu jātnieka.

Paulai tovakar nebija ēstgribas. Pat slaveno kuskusu viņa atstāja neskartu, ar visu jērgaļu, svaigiem baklažāniem un melonēm. Klusībā viņa nolēma no jājiena pa tuksnesi izvairīties. No Vidusjūras brauciena pieredzes viņa zināja, ka nepanes šūpošanos. Nemaz nerunājot par to, ka neviens taču nevar viņu piespiest kāpt mugurā kamielim. Tā domāja Paula. Bet tobrīd viņa vēl nepazina Zuleiku.

Nākamajā ritā viņi sasniedza tuksneša malu. Sahāra bija tieši tāda, kādu Paula to bija iedomājusies. Smiltis, cik tālu vien sniedzas skats. Džipi čīkstēdami zvalstījās pa nelīdzeniem ceļiem, smiltis, smalkas kā milti, spiedās iekšā pa visām šķirbām un piepeši bija it visur: apģērbā, uz ādas, acis, matos. Košļājot tās čirkstēja zobos. Pat

saule bija ietinusies biezā smilšu plīvurā. Dousas oāzē Paula ieraudzīja pirmo kamieli. Tas bija novārtā pamests dzivnieks, kas nekustēdamies gulēja smiltīs pie pussabrukušas būdas.

Pēcpusdienā saule izlauza ceļu caur miglu, kas klājās pār nabadzīgo apvidu, šur tur pavīdēja pa zilai debesu skrandai, un no kāpu pauguriem pa vienai kā statujas no svešas pasaules pacēlās dateļpal-mas. Tas bija tuksnesis, kādu to aprakstījis Karls Maijs. Netālu atradās Šoteldjerids, Sahāras lielākais sālsezers. Karls Maijs to sauc par Šot al Džeridu un stāstā «Pa tuksnesi» Paula par šo bīstamo apvidu bija lasījusi tīrās šausmas: «.S'of al Džeridsjau bija aprijis tūkstošiem kamieļu un cilvēku.», tā tur bija rakstits, «1826. gadā karavānai, kurā gāja vairāk nekā tūkstoš nastu nesēju kamieļu, bija jāšķērso sāls-purvs. Nelaimīgas sagadīšanās dēļ kamielis, kas gāja priekšgalā, novirzījās no šaurās takas. Tas nogrima sālspurva akaci. Viņam sekoja pārējie dzivnieki, kas neglābjami pazuda valkanajā, glumajā dūksti.»

Paulai pārskrēja šermuļi no domas, ka viņa varētu nonākt tik dumja un stūrgalvīga dzīvnieka varā. Ja nu tas tuksnesī nomaldās? Ja vairs neatrod ceļu uz oāzi, tikai rikšo aizvien tālāk smilšu un posta jūrā? Viņas ceļojuma bagāžā nav pat kompasa, neviens viņai nebija ieminējies par bīstamo jājienu tuksnesi. Kā lai viņa saprotas ar kamieli, kas labākajā gadījumā cik necik saprot arābiski? Ja nu tas viņu nomet un viņai ar lauztām ribām, sāpju un slāpju mocītai, jāguļ tuksnesī? Kopš viņa bija redzējusi Dousas kamieli, drūmās domas vairs neizgāja no prāta. Viņa nomākta sēdēja viesnīcas dārzā, no kurienes pēc maza brīža būs jādodas uz kamieļu novietni.

Pavisam citādā noskaņā bija viņas ceļabiedri. Apkārt valdīja rosība. Tika sieti turbāni, blašķes pildītas ar svaigu minerālūdeni, visi jokoja un smējās, un jau kuro reizi pārrunāja, ar ko tad īsti drome-dārs atšķiras no kamieļa. Didijs no Saksijas apgalvoja, ka tie, kas šajā apkaimē karavānā ejot pa tuksnesi, nemaz neesot kamieļi. Iedalījumu kamieļos un dromedāros nosakot kupri, un viss, kas tuksnesī kustas tikai ar vienu kupri mugurā, no zooloģiskā viedokļa uzskatāms par dromedāru. Ja kupru ir vairāk par vienu, tad varot runāt par kamieļiem, bet to jau te apkārtnē nemaz neesot. Tāpēc apzīmējums «jājiens ar kamieli» esot nevietā un patiesībā jāsakot «jājiens ar dromedāru».

Paula par šādiem spriedelējumiem tikai gurdeni pasmaidīja, un, ja stāvoklis nebūtu tik nopietns, viņa kamieļu jautājuma juceklī labprāt būtu ieviesusi skaidrību. Un kā nu ne, Paula, minot krustvārdu miklu, bija ļoti pamatīgi izpētījusi kamieļu dzimtu radniecību. Tāpēc viņa zināja, ka vārds «kamielis» šejienes tuksneša kuģiem piedien itin labi, turklāt vienkupraino Āfrikas kamieli sauc par dromedāru, bet divkupraino Āzijas kamieli - par baktriānu. Lai gan, kamielis paliek kamielis, ja vien dromedāru nesākt saukt par baktriānu.

Taču šobrīd viņai bija visviens, vai šajā posta jajienā jādodas dro-medāra vai kamieļa mugurā. Tunisiešu pavadoņa balss viņu atsauca Īstenībā. Viss bija sagatavots ceļam. Paula nopūzdamās piecēlās. Ilgi viņa bija prātojusi, vai labāk neatrunāties un nepalikt viesnīcā. Beigu beigās ziņkāre ņēma virsroku. Vajag taču paskatīties uz kamieļiem. Jājiens droši vien ir skaisti iecerēts, karavāna tuksneša malā, varbūt rietošas saules ripa. Un tad izskatīsies, ka viņa tikai nupat nolēmusi nedoties līdzi. Viņa labāk paliks oāzē un gaidīs pārējos atgriežamies. Starp citu, viņa nav vienīgā, kas pret šo izklaidi - jāt ar kamieļiem -izturas skeptiski. Starp ceļotājām noteikti atradīsies vēl daža laba sieviete, kas dos priekšroku omuligai patērzēšanai pie kafijas tases kādā oāzes kafejnīcā. Tādas paļāvības stiprināta, Paula kaftānu mugurā un turbānu galvā devās ceļā pie kamieļiem.

Aizsmakusi sēkšana un šņākšana bija dzirdama jau tad, kad kamieļi paši vēl nemaz nebija redzami. Viņi bija nometināti līdzenumā oāzes dienvidu pusē, apmēram divsimt dzīvnieku un viņu dzinēji, kuru kliedzieni un komandas pārspēja dromedāru urkšķus un aurus. Saule jau laidās uz rietu, mezdama maigu gaismu uz Sahāras malas pasakaino fonu. Kamieļi vienā rindā gulēja cits citam līdzās, daži garlaikoti gremoja, daži uztraukti staipīja kaklus. Paulu pārsteidza dzīvnieku daudzās dažādās krāsas, tur bija visu nokrāsu brūnais, no gaiša okera līdz tumšam šokolādes tonim. Daži no dzīvniekiem bija tikpat kā balti vai vismaz gaiši dzelteni, citi gandrīz melni vai iepelēki. Visiem uz kupra bija statnis, kas laikam bija seglu vietā un sastāvēja no koka paaugstinājuma, kas bija uzsiets uz jērādas, un strīpaina paklāja. Segli bija piestiprināti ar parastām auklām, kas stiepās pa dzīvnieku vēderapakšu, un Paulai ienāca prātā, ka tie nepavisam neatstāj drošu iespaidu. Arī apaušu vietā dzīvniekiem bija parastas auklas, kas vaļīgi karajās par purniem un bija sasietas aiz ausīm.

Katrs kamielis dabūja pa jātniekam (vai drizāk bija otrādi?) un, smiedamies un fotografēdami, drosmīgie Kara Beni Ņemsi kāpa savos tuksneša kuģos, kas, maujot un spiedzot, piecēlās un omulīgā zosu gājienā devās kāpu virzienā. Sasieti kopā, dzīvnieki vilkās cits aiz cita. Katras karavānas pirmo kamieli vadīja dzinējs. Neizskatījās nemaz tik ļoti bīstami, tomēr Paula joprojām vilcinādamās stāvēja malā.

- Nu, kas ir? - vaicāja Didijs un smiedamies uzkāpa savā kamielī. - Es tavā vietā pasteigtos, kamēr vēl var izvēlēties!

Paula pavērās apkārt. Arvien vairāk tūristu kapa ārā no autobusiem un lendroveriem un plūda uz kamieļu novietni. Ikviens žigli noskatīja savu dromedāru. Dzīvnieki ar spožām acīm un paļāvīgu skatienu, kas gulēja sevišķi mierīgi, drīz vien atrada jātnieku. Stūrgalvīgajiem bļauriem, kas nespēja noturēt mierā garos kaklus un kurus dzinēji spēja savaldīt tikai ar skaļām klaigām un nūjas sitieniem, pat lielākie drosminieki meta lielu likumu. Didijam taisnība! Lai dabūtu labu kamieli, Paulai jāizlemj aši.

Skatiens pievērsās gaišbrūnam jaunam lopam ar koptu spalvu un garlaikotu skatienu. Tas atstāja ārkārtīgi rāmu iespaidu, un tā īpašnieks bija nevērīgi atspiedies pret segliem. Paula gāja abiem klāt, un tunisietis viņai uzsmaidīja.

- Zuleiku? - viņš jautāja, un Paula vilcinādamās pamāja. Viņš saņēma tās roku un viņai par lielu pārsteigumu veda prom no jaunā kamieļa pie pieauguša dzīvnieka ar tumšu, gandrīz vai šokolādes brūnu spalvu. Ieraudzījis Paulu, tas urkšķēdams izvalbīja acis un locīja kaklu šurp un turp kā kobra čūsku dīdītāja grozā. Šaurā galva griezās visos virzienos, no gļetajām lūpām tecēja siekalas.

- Zuleika, - teica dzinējs, rādīdams uz zemē gulošo kamieli, kura kupris Paulai sniedzās turpat līdz zodam.

Paula norādīja uz gaišbrūno:

- Tas nav Zuleika?

Tunisietis papurināja galvu.

- Zuleika, - viņš atkārtoja un noglauda tumšā dzīvnieka kaklu. Ar skaņu, kas līdzinājās pērkona dārdam, kamielis roku atgrūda, šķita, ka no šīs kustības viss dzīvnieka ķermenis notrīc. Paula papurināja galvu. Nē, šajā briesmoni viņa neparko nekāps. Neviens viņu nepiespiedis, nemūžam.

Un tomēr: ziņkāre viņu iestūma seglos. Nu viņa ieraudzīja pasauli no kamieļa kupra. Nav nemaz tik augstu, viņa uz brīdi nodomāja, bet kas tur par brīnumu: kamielis vēl gulēja zemē. Kad esi augšā, neba tūliņ jāsi prom. Tā viņa domāja. Bet Paula savus aprēķinus bija izdarījusi bez Zuleikas.

Piepeši pasaule sāka ļodzīties. Kad tuksneša kuģa pakaļgals ar reizi pacēlās un Paula ar meistarīgu kūleni pāri dzīvnieka kaklam tik tikko nenoripoja mātes zemes klēpi, dzinējs viņai kaut ko uzsauca. Un divas stipras rokas viņu noturēja. Paula nepaguva atgūt iekšējo un ārējo līdzsvaru, kad arī kamieļa priekšgals jau pacēlās gaisā un viņa līgojās apmēram divus metrus virs Sahāras līmeņa. Nu kamielis stāvēja, un Paula dziļi uzelpoja. Atpakaļceļa vairs nebija. Zuleika bija viņu pārspējusi viltībā. Paula bija atslīdējusi atpakaļ seglos un mazliet neērtā pozā sēdēja uz raupjā paklāja. Rokas taustījās pēc koka statņa, kas pacēlās virs kamieļa kakla un bija izmantojams par turekli. Bija arī pēdējais bridis atrast balstu, jo tuksneša kuģis sakustējās.

Paula jāja pa tuksnesi, acis plati iepletusi un ar pirkstiem kā tureklī iekrampējusies seglu statnī. Viņa neiedrošinājās pagriezties, tomēr pēc smiekliem aizmugurē nosprieda, ka karavānā nav pēdējā. Zuleika gāja soli solī ar pārējiem kamieļiem. Paula ar atvieglojumu bija konstatējusi, ka dzīvnieki ir saistīti ar virvēm un zosu gājienā seko cits citam. Viņa līgojās maigo šūpu taktī un juta, ka kamieļa aidinieka gaita ir visai tīkama, pat nomierinoša. Ne miņas no juras slimības. Viņa savā nodabā klusi dungoja, sapņaini vērdamās kāpās, kas patlaban dominēja apkārtējā ainavā, un ekskursija sāka likties visai jauka.

Tobrīd, kad Zuleikas virve atraisījās no priekšējā kamieļa astes, viss mainījās. Zuleikai vairs nenāca ne prātā soļot ierindā. Sajutusi brīvību, viņa atdalījās no karavānas un pagāja dažus metrus sāņus. Paula atskatījās. Aiz Zuleikas bija piesiets vēl tikai viens kamielis, kas viņai uzticīgi sekoja. Taču tas bi ja bez jātnieka, tam pat nebija seglu. Droši vien kumeļš, māceklis, kas pašlaik tika skolots karavānas darbā. Palīdzību meklēdama, Paula raudzījās pēc kāda dzinēja, kas kājām pavadīja karavānu. Tagad, kad bija vajadzība, protams, neviena nebija.

Paula enerģiski pavilka pavadu, lai Zuleiku savaldītu. Zuleika nošņācās un izvalbīja acis. Kad Paula pavilka vēlreiz, kamielenes pacietības mērs bija pilns. Galva apsviedās riņķī, un viņa ar sparīgu kodienu darīja zināmu, ko domā par šiem dresūras mēģinājumiem. Paula iekliedzās. Bailes bija lielākas par sāpēm, ko Zuleikas zobi atstāja apakšstilbā.

Ar augošām bažām Paula vēroja, kā Zuleika, citiem nemanot, aizvien vairāk attālinās no karavānas. Zināms, ar turbānu galvā Paula neko daudz neatšķīrās no vietējiem, un jātnieks, kas ar diviem kamieļiem jaj pa tuksnesi, nerada aizdomas. Viņai jāpievērš sev uzmanība! Taču Zuleika skaļo saucienu, kā rādās, pārprata. Vai varbūt «U-ū!» kamieļu valodā nozīmē pamudinājumu kustēties ātrāk? Šķita, ka tā ir, jo Zuleika pārgāja vieglos rikšos, un Paula teju teju nokrita smiltīs.

Neviens cits saucienam nepievērsa uzmanību. Mēģināt vēlreiz? Ja nu kamielis sāk skriet vēl ātrāk? Nē, attālums līdz karavānai jau bija pārāk liels, nez vai kāds sadzirdēs. Vai lai viņa mēģinātu novelties smiltīs? Un, nekāda krišanas meistariene nebūdama, salauž visus kauliņus? Tas Paulai nederēja. Turklāt Zuleika tik pārdrošam lēcienam bija daudz par augstu.

Karavāna nozuda aiz garas kāpas. Nu viņa ir Zuleikas varā. Nez kas kamielim padomā? Kāpēc tas nebija palicis pie pārējiem? Paulai ienāca prātā Kara Bens Ņemsi: «Nelaimīgas sagadīšanās dēļ kamielis, kas gāja priekšgalā, novirzījās no šaurās takas.» Uz kurieni sagadīšanās aizvedīs viņu? Kādu ceļu ies Zuleika? Cik ilgi viņa spēs noftirēties seglos, kamēr aiz pārguruma novelsies lejā? Cik ilgi cilvēks šeit spēj iztikt bez barības un ūdens?

Paula sajuta smiltis uz lūpām un savu sauso mēli. Slāpa. Pie joda, kāpēc viņa nebija paņēmusi līdzi blašķi? Zuleika bija atsākusi agrako mierīgo gaitu un lēni brida pa kāpu jūru. Paula lūkoja saskatīt pēdas, bet nekas nebija redzams. Tikai vienreiz smiltis mētājās pāris vecu, izjukušu cimdu. Kā tie te gadījušies?

Pamazām uzmācās bailes. Par kamieli nebija ko bažīties, Zuleika droši vien dienām ilgi var iztikt bez ūdens. Bet ja nu tā viņu nomet? Sahāras vidū, kājām un bez ūdens!

Kad Zuleika kājoja pāri lēzenas kāpas korei, Paula saklausīja stabules un bungas. Kā ugunssarkana ripa tobrīd smilšu jūrā nogrima

saule, un Paula juta, ka zem drānām sāk lodāt salts vakarvējš. Te uzreiz viņa izdzirdēja cilvēku balsis un atviegloti uzelpoja. Kur ir cilvēki, tur viņai palīdzēs. Neviļus viņa paskubināja Zuleiku, un drome-dārs sāka vieglu riksi. Vai tas viņu aiznesis uz oāzi, kādu beduīnu apmetni? Vai viņa ar šiem cilvēkiem varēs saprasties? Paula saspringti ieklausījās mūzikā, ko šurp nesa tuksneša vējš. Tad viņa ieraudzīja vīrus.

Tas nebija ne ciemats, ne oāze. Te, starp divām kāpām, bi ja apmeties pulciņš viru ar kamieļiem. Viņi pat nebija sakūruši uguni, kaut gan šķita, ka nakts būs ļoti auksta. Samanījusi savus sugas brāļus, Zuleika apmierināta nogrudzinājās. Nepacietīgi viņa norikšoja no kāpas un dažus metrus no vīriešiem palika stāvam. Vīrieši ziņkārīgi noskatījās uz svešo jātnieci, tad viens no viņiem piecēlās un nāca klāt. Viņš kaut ko sauca valodā, ko Paula nesaprata, un māja, lai viņa kāp j lejā. Mirkli vilcinājusies, viņa nolēma, ka būs gudrāk nokāpt no Zu-leikas muguras, iekams kamielis nav patvaļīgi atsācis ceļu. Tāpēc viņa plakaniski uz vēdera pārgūlās pāri segliem un kājas nokāra lejup. Noslīdējusi no kamieļa muguras, Paula iekrita smalkajās smiltīs. Ak-robātiskais triks vīriešos sacēla smieklu vētru. Nu viņi zināja, ka viņiem nav darīšana ar tuksneša meitu, bet tūristi, kas vēl nekad mūžā nav kāpusi nost no kamieļa.

Paula izpurināja no apģērba smiltis un juta, ka neciešami ož pēc kamieļa. Vīriešus tas nemaz netraucēja. Viņi to sveica ar juceklīgu vārdu birumu un piedāvāja vietu savā vidu. Vīrieši bija pieci, bet kamieļi tikai trīs. Smiltīs stāvēja pusducis kastu ar kokakolu un limonādi, un Paula sev vaicāja, kādā sabiedrībā nokļuvusi. Taču neviens no vīriem nerunāja franciski, kur nu vēl vāciski. Tā viņi kādu brīdi klusēdami sēdēja, un Paula sev atzinās, ka bauda tuksneša mieru un vientulību. Viņu pārņēma drošības sajūta. Kas par piedzīvojumu te sēdēt kopā ar tuksneša dēliem, tālu prom no civilizācijas, vienai tuksnesīgā apvidū!

Kad viņi tā kādas piecas minūtes bija sēdējuši, kāpas korē parādījās kamielis ar jātnieku, pēc tam otrs un trešais. Visbeidzot vesela karavāna nāca pār kāpu, skaļi mēļodama un triekdama. Paula vēroja atnācējus un valodu jūkli šķita saklausām vācu valodas drumslas.

Karavāna nāca šurp, kamieļi nometās ceļos, un jātnieki nokāpa zemē. Paula saprata, ka Zuleika saīsinājusi ceļu uz vietu, kur tūristi skatās saulrietu un stiprinās ar dzērieniem. Viņa, tā sakot, bija satikusi pārtikas apgādes vienību.

Kāds vārs, kas karavānu bija pavadījis kājām, norādīja uz dzērieniem, un jātnieki kā izsalkušu suņu bars metās klāt pudelēm un klupa tām virsū. Paula ieraudzīja Didiju un pārējos grupas biedrus, dzirdēja pavadoņu skaļas balsis. Kā siseņu bars viņi bija ielauzušies oāzes mierā un dažos mirkļos izpostījuši visas ilūzijas. Paula, uzspiedusi turbānu dziļi uz acīm, palika sēžam pie vīriem. Viņa negribēja, ka to pazīst, viņai bija sajūta, ka labāk ir piederēt pie beduīniem nekā uzpūtīgajiem ceļotājiem. Tikai bridi viņa bija bijusi tuksneša bērns un šo sajūtu nekad neaizmirsīs.

Beigu beigās viņa piecēlās un gāja pie Zuleikas, kas turējās nomaļus no citiem kamieļiem. Zuleika ošņādama pacēla galvu un klusiņām šņāca. Paula apstājās un vēroja dzīvnieku, kas melnēja pret vakara debesīm. īsu laiku viņas bija gājušas vienu ceļu, Paula un kamielis. Viņa uzmanīgi noglāstīja Zuleikas kaklu, pretī saņemdama maigu grudzinašanu.

Bija pienācis laiks doties atceļā. Viens no dzinējiem piespieda Zu-leiku notupties un palīdzēja Paulai tikt seglos. Tad viņš Zuleiku aizveda pie citiem kamieļiem un tās virvi ar ciešu mezglu piesēja cita dromedāra seglu statnim. Šoreiz aizmukt nebija iespējams. Viņām bija jāiet kopā ar citiem. Un Paula par to bija gandrīz vai bēdīga. Nepagāja ne stunda, kad viņi jau atkal bija sākuma punktā, kur tūristus gaidīja autobusi un lendroveri. Čalodami un trokšņodami viņi nokāpa no kamieļiem, lai dotos atpakaļ uz savām lepnajām viesnīcām un bāriem palielīties ar piedzīvojumiem. Paula atvadījās no Zuleikas un pēdējā iekāpa džipā. Neviens nebija manījis viņas pazušanu, un uz brīdi viņai ienāca prātā, kā būtu, ja viņa nakti pavadītu pie beduīniem tuksnesī, bez pārējiem ceļabiedriem, tālu no civilizācijas, ar Zuleiku, kamieli, kā mīkstu spilvenu pagalvī.

Karla Maija citāts no:

Maijs Karls. Pa tuksnesi. Pēc 1892. gada pirmizdevuma pārstrādājis Pēters Korns. Bertelsmann GmbH, 1963.

Necli kunga nedienas ar ziloņiem

Mums bija diezgan bīstama satikšanās ar lielu ziloņu tēviņu.

2. 9. 1987., Botsvāna

Lielāku postu bija grūti iedomāties. Dārgais aparāts samircis, ne vienkārši mitrs, bet pa īstam slapjš. Tas vārda tiešajā nozīmē bija aizgājis pa burbuli. Un tikai jaunizcepto makšķernieku dēj, kam torīt lagūnā par varēm sagribējās noķert leģendāro tīgerzivi. Buša nometnē baroja pirmšķirīgi, ēdiens bija tik daudzveidīgs, ka ēdienkartes papildinājums itin nemaz nebija vajadzīgs. Turklāt pats Hugo Necli zivis nemaz neēda. Un tomēr viņš bija ļāvis pierunāties un ar ļodzīgo vienkoci, ko viņi te sauca par mokoro, izbraukt, lai iemūžinātu makšķerēšanu. Viss bija kā parasti: Hugo Necli piederēja visprofesionālākā fotokamera visā safari, un viņš bija iecelts grupas fotogrāfa godā. Protams, viņš jutās glaimots un neatteicās, kad vajadzēja parādīt savu meistarību. Un tagad - kod nu pirkstos!

Okavango deltā bija daudz šauru kanālu un seklu lagUnu, kurās šaudījās sami, asari un tīgerzivis. Taču delta bija ari putnu draugu paradīze, un tas bija iemesls, kura dēļ Hugo Necli vispār piedalījās šajā safari. Putni bija viņa dzīve, viņš bija apmeklējis visus ievērojamākos putnu rezervātus Eiropā un aizjūras valstīs, Nestu Ziemeļaus-trumgrieķijā un Volgas deltu pie Kaspijas jūras pazina tikpat labi kā Evergleidsu un Nakuras ezeru. Nu viņš bija atceļojis uz Okavango, lai iepazītu vienu no lielākajām dabas paradīzēm Dienvidāfrikā. Šejienes purvos un papirusa biezokņos putniem bija bagātīgi klāts galds, vispirms jau zivjēdāji, piemēram, jūras kliedzējērgļi vai zivju pūces necieta badu, purva vīgeskokos kuplā skaitā ligzdoja garkājainie stārķi un gārņi.

Hugo Necli jau bija vērojis un fotografējis lidojumā zvejojošo šķē-ruknābi, kā tas zemā lidojumā, ar garo knābi skardams ūdens vir-

/

smu, noķer neuzmanīgu zivi. Viņš ar trissimtnieka objektīvu bija tuvplānā uzņēmis gaišzilos zivju dzeņus un visās krāsās vizuļojošo baltpieres bišu dzeni. Viņš bija ziedojis daudz laika, lai deltā uzietu pelikānus, ibisus, karotes gārņus un čūskgalves, un patiesībā atbraucis pilnīgi pats uz sava rēķina. Viņam bija vēl tikai viena vēlēšanās: nofotografēt tramīgo Āfrikas pundurzosi. Taču šie putni bija veikli, reti sastopami un apbrīnojami labi nira.

Izbraukums kopā ar makšķerniekiem bija laba izdevība mazliet tuvoties mērķim. Stundām ilgi zvālojoties laivā, lai uzmānītu zivi uz āķa, ir gluži labas izredzes atrast ūdensputnus, kas ir tikai pīles lielumā. Tā nu Hugo Necli torit, apkrāvies ar spoguļfotoaparātu, lielo teleobjektīvu, vieglu statīvu un paciņu ar desmit filmām, iekāpa no stumbra taisītā vienkocī, lai Tēba, viņu gids, viņu kopā ar Pēteru un Ginteru ar kārti aizstumtu uz lagūnu. Saule bija tikko uzlēkusi, kad viņi sasniedza brivo, tikai ar ūdensrozēm apaugušo ūdens virsmu uz rietumiem no nometnes. Ūdensrožu ziedi vēl nebija atvērušies, purva varžu nakts dziesma jau apklususi. Mazie baltie gārņi un meža stārķi kokos tirija spalviņas, un pirmie marabu pameta guļvietas, lai sameklētu barību. Lagūnu pārpeldēja mazs krokodilēns, līdz viņu ausīm atskanēja jūras ērgļa balss, un kaut kur bezgalīgajā ūdens klajā apmierināti rukšķēja nīlzirgi.

Mums bija līdzi trekni tārpi un dažas sīkas zivteles ēsmai, laivā atradās abas makšķeres un dukurs. Tēba aizstūma mokoro uz lagūnas vidu, kur ūdensrožu lapas neaizsedza skatu dziļumā. Lielās zivis šeit peldēja pavisam sekli, gausi ienirdamas, kad vienkocis bija jau pavisam tuvu. Abus makšķerniekus bija pārņēmis azarts. Steidzīgi, pat drudžaini uz āķiem tika sprausta ēsma, mirklis, un tie jau ar šņākoņu lidoja pāri galvām, ar īsu plunkšķi iekrizdami ūdenī. Hugo Necli bija apsēdies mokoro priekšgalā, lai nemaisītos pa kājām. Pakaļgalā tupēja Tēba, kas, asu skatienu pētīdams ūdens virsmu, laivai ar īsiem kārts grūdieniem virzīja uz labākām vietām. Patlaban, agrā rītā, zivis lagūnā lēkāt lēkāja. Lielākā tiesa bija sami, gandrīz metru gari, kas bija vietējo iecienīta delikatese.

Trīs viri saspringti uzmanīja abu auklu raustīšanos un stiepšanos, bet ceturtais tālskatī vēroja putnus biezokni. Drīz vien auklas jau stiepās un raustījās, sākumā izskatījās visai daudzsološi, taču tas, ko viņi ievilka laiva, nebija nekas cits kā ūdensaugu mudžeklis, kas saķeries makšķeru āķos.

Makšķerniekiem pacietības netrūka. Hugo Necli tas bija pa prātam, tā viņš vienā mierā varēja vērot, fotografēt un noteikt putnus. Amatieris ornitologs bija īsti savā elementā. Okavango lēnā straume mokoro nemanāmi nesa uz dienvidiem, bet pietika ar vienu vai diviem Tēbas kārts grūdieniem, lai laivu atkal dabūtu vajadzīgajā vietā. Piepeši vienu no makšķerēm sāka vilkt sevišķi stipri. Tai bija jābūt zivij! Pēters uzmanīgi tina, lai nepārrautu auklu.

- Tie nu nav ūdensaugu salāti, - viņš teica, - tā ir zivs, un nekāda mazā!

Viņam bija taisnība. Uzvandītais Ūdens atklāja cīnītāju, saules gaismā zem ūdens pazibēja balts vēders. Pēc dažiem mirkļiem zivs jau gulēja mokoro. Tas bija sams, turpat pusmetru garš. Tēbas acis spīdēja vien, kad viņš Pēteram deva nazi, lai tas zivi nobeidz. Četras rokas tikko spēja saturēt spēcīgo spuraini, laiva draudīgi zvalstījās, un Hugo Necli šo mirkli iemūžināja. Beigtā zivs vēl aizvien raustījās, ar melnajam acīm stingi blenzdama debesīs, kad Pēters iebāza roku tās kaulainajā rīklē, lai izvilktu āķi. Pēkšņi roka atrāvās, un viņš pamāja uz zivs metāliski spīdošo muguru.

No visām ādas porām spiedās ārā neskaitāmi balti tārpiņi, it kā nupat izšķīlušies no neredzamām oliņām. Viņi riebumā novērsās; kāre pēc svaigā sama bija kā ar roku atņemta. Pēters jau gribēja trofeju mest atpakaļ ūdenī, bet Tēba viņu atturēja. Viņam sams bija delikatese, un tārpi netraucēja. Viņš zivi iebāza nātna kulītē, lai vēlāk sagrieztu sloksnēs un izžāvētu. Žāvēta zivs ilgi saglabājas, un ir labs pārtikas krājums.

Pēteram un Ginteram uz samiem vairs nebija patikas, un viņi ierosināja mainīt vietu. Tēba virzīja laivai uz krasta pusi, uz vietu, kur viņam šad tad bija ķērušās tīģerzivis. Ēsma no jauna grima ūdenī, un sasprindzinājums auga augumā. Kaut kas atkal bija piekodies.

- Tā būs tīģerzivs, jūs redzēsiet! - priecīgi sauca Pēters. Zivs bija stipra, makšķere no tās rāvieniem locījās vien.

- Man arī viena ir pieķērusies! - sauca Ginters un, piecēlies kājās, lai var labāk redzēt, tik tikko nezaudēja līdzsvaru. Tēba aizmirsa stumšanu un kā apburts raudzījās uz stingri nostieptajām auklām. Nebija viegli guvumu dabūt laivā, dibenā bija ļoti daudz ūdensaugu,

kuros auklas varēja sapities. Tēba steidzās uz priekšgalu, lai palīdzētu abiem Pētera mācekļiem. Hugo Necli tikām žigli nomainīja objektīvu, lai šo skatu, kā pienākas, iemūžinātu. Ieskatījies skatu meklētājā, viņš ieraudzīja Pēteru cīnāmies ar ūdensaugu mudžeklī sapinušos auklu un Ginteru, kas ar Tēbas palīdzību metru pēc metra ieritināja auklu. Ūdens bangoja un šalca, šķita gandrīz neiespējami, ka divas zivis var sacelt tādus viļņus. Piepeši Hugo Necli meklētājā saskatīja pelēku masu. Viņš iestādīja asumu un ieraudzīja saniknota ziloņa purnu.

Neviens nebija ievērojis, ka vējš aizdzen mokoro un tas pietuvojas krastam. Tāpat neviens nebija redzējis, ka tur ūdenī iekāpis vientuļš zilonis, lai pārbristu lagūnu. Nu viņi tam stāvēja ceļā, un biez-ādainis gatavojās uzbrukt. Hugo Necli iekliedzās, pārējo galvas pagriezās, un Tēba pamanīja briesmas. Zilonis vēl bija apmēram desmit metrus no laivas, bet viļņi, ko viņš stūma pa priekšu, jau bija sasnieguši koka korpusu.

- Visiem sēsties! - sauca Tēba, steigdamies uz pakaļgalu, kur atradās kārts. Bija jāmēģina attālināties no uzbrucēja. Pagaidām uzbrukums vēl bija tikai šķietams, bet, ja mokoro zilonim tuvosies vēl vairāk, tas nevilcinādamies viņus samals miltos. Pelēkais milzenis nikni saslēja ausis un ostīdams pastiepa snuķi uz priekšu. Viņš nu bija apstājies un raudzījās, kā Tēba satver kārti un ar visu spēku iedur mīkstajā pamatā.

- Makšķeres! - sauca Pēters, un Tēba apturēja vēzienu. Makšķer-auklas vēl aizvien karājās ūdenī, neglābjami sapinušās ūdensaugu mudžeklī.

- Cirtīsim nost! - teica Ginters, satverdams nazi.

- Un zivis? - Pēters rāva un vilka savu makšķeri, ietina dažus centimetrus auklas un redzēja nākam zivi. Zilonis taurēja uzbrukuma signālu, tā ka auksts pārskrēja pār kauliem.

- Pasteidzies, viņš uzbrūk! - sauca Tēba, un Pēters pārliecās pār laivas malu, lai satvertu zivi.

Zilonis nāca virsū, un Tēba atgrūda laivu. Vilnis laivu satvēra no sāniem, bet Pēters vēl tvēra pēc zivs, lai to iemestu laivā. Kustība bija tik spēcīga, ka laiva teju teju apgāzās, un Tēba krampjaini turējās pie kārts. Mokoro dažus metrus attālinājās no uzbrucēja. Zilonis vēlreiz piestāja, stumdams pa priekšu tepat metru augstu vilni. Hugo Necli ieraudzīja, ka laivā smeļas ūdens, un piecēlās, lai nogādātu drošibā savu aparatūru. Tai pašā bridi Gintera aukla trūka, un viņš mazajam šveicietim uztriecās virsū. Hugo Necli zaudēja līdzsvaru, sagrīļojās un kopā ar kameru kūleniski iegāzās ūdenī. Lādēdamies un spraus-ladams viņš iznira. Zilonis, snuķi pacēlis, pamāja, šķita, ka viņš ir ļoti apmierināts ar sekmīgo uzbrukumu. Nu viņš bija mainījis virzienu un turpināja ceļu pāri lagūnai. Viņi palīdzēja sēcošajam Hugo Necli tikt atpakaļ laivā un devās atceļā.

Hugo Necli bija drūms kā negaisa mākonis. Un kā nu ne. Visu atlikušo dienu viņš pavadīja, jaukdams ārā izmirkušo fotokameru. Nemaz nerunājot par filmu, kas vairs nebija glābjama. Tēba bija solījies viņu aizvest uz zelta bišķērāju perēšanas koloniju, taču nu par to vairs nebija ko domāt. Slapjās drēbes apmainījis pret sausām un ar krietnu sava neatvairāmā parfīma devu likvidējis degunā ūdensaugu un trūdu smaku, viņš ķērās pie darba. Ja kamera drīz nebūs sausa, zaudētais vairs nebūs atgūstams. Tēba viņam zem lielā desas koka nometnes malā nolika salokāmu galdiņu, tur nu viņš sēdēja ēnā ar pinceti un smalciniem skrūvgriezišiem, sausām lupatām un akumu-latordarbināmu fēnu. Ar gudru ziņu viņš šādiem starpgadījumiem bija sagatavojies, un, kaut arī viens otrs viņu apsmēja lielās bagāžas dēļ, tagad izrādījās, ka tā lieti der.

Drīz vien kamera jau izjaukta gulēja uz baltā galdauta, aizslēgs un plates bija slapjas, ari objektīvos iespiedies ūdens. Kaitējuma lielumu vēl bija grūti apjaust. Nekas cits neatlika, kā žāvēt katru detaļu atsevišķi un gaidīt. Hugo Necli darbu darīja pamatīgi. Neba pirmoreiz viņš izjauc kameru, bet vēl nekad viņš, to darot, nebija uzņēmis tādu viesi.

Ziloni viņš pamanīja, kad tas klajuma viņā pusē iznāca no mopān-meža. Visiem bija zināms, ka ziloņi Moremo rezervātā nav no tramīgajiem un dažkārt mēdz apciemot nometnes. Starpgadījumi vēl nekad nebija notikuši, jo visi bija iemācījušies cits citu respektēt. Nometnes atradās uz ziloņu zemes, un viņiem bija tiesības garāmejot ziņkāri pabāzt snuķus vaļējās teltis. Pārtikas produkti tika gla-bati drošā vietā, un ziloņi parasti devās tālāk, nenodarīdami nekādu postu. Lai nu kā, pelēkā milzeņa apciemojums tomēr allaž bija kas sevišķs.

Ja nometnē bija tūristi, viņi ar atvērtām kamerām stāvēja aiz kokiem un no drošas paslēptuves vēroja šo skatu. Ja ziloņi pienāca par tuvu, visi atkāpās automašīnās. Tā notika ari šodien, kad nometnei tuvojās vientuļais zilonis. Visi pietrūkās kājās, nolūkoja labu vietu un saspringti gaidīja viesi. Tikai Hugo Necli, darbā aizņemts, nelikās traucēties. Un viņam jau nebija kameras, ar ko nofotografēt šo notikumu, tāpēc viņš par ziloni nelikās ne zinis.

Muļķīgā kārtā mazais darba galdiņš stāvēja tieši uz takas, pa kuru, apciemodams nometni, zilonis parasti gāja. Lēnām, snuķi nevērīgi gar zemi vilkdams, zilonis tuvojās. Acis pa pusei aizvēris, viņš klusi dīca un ņurdēja, un šķita nemaz nemanām, kas stāv ceļā. Arī Hugo Necli, pa vienam nosūkdams ūdens pilienus un žāvēdams sīkās skrūvītes, bija pārāk aizņemts, lai pamanītu biezādaiņa tuvošanos. Tikai Pētera brīdinājuma saucieni iztraucēja viņu darbā, viņš iztraucēts pacēla galvu, ieraudzīja ziloni, un darbarīki no pārbīļa izkrita no rokām.

Zilonis lēniem soļiem nāca tuvāk, Hugo Necli piesardzīgi piecēlās no krēsla un atmuguriski taustījās uz akāciju, kuras aizsegā slēpās arī Pēters.

Zilonis bija ticis līdz desas koka ēnai un, snuķi izslējis, ošņādams tuvojās balti klātajam salokāmajam galdiņam. Uzmanīgi ostīdams, viņš saoda cilvēka smaku, pirms dažām sekundēm tas vēl bija šeit sēdējis. Parfīms, ar ko Hugo Necli bija salaistījies pat krūmos, ziloņa smalkajam degunam bija par stipru. Viņš nepatikā nosprauslojās, gaisā uzpūzdams nedaudz smilšu. Pār Necli kameras detaļām pārklājās putekļu kārta, smalka kā milti. Šveicietis klusi lādējās, taču, Pētera atturēts, neskrēja zilonim klāt un nedzina to prom. Ziloņa snuķis ziņkārīgi taustījās pa krēslu, uz. kura bija sēdējis Necli. Kā rotaļādamies, zilonis to apgāza, tad pārbaudīja, vai uz bagātīgi klātā galda nav kas ēdams.

Kad zilonis no galda sāka vilkt zemē galdautu, Necli vai plīsa no uztraukuma. Pēteram tikai ar pūlēm izdevās viņu nomierināt. Šķindēdamas smiltīs nolidoja pirmās kameras detaļas. Kādas pūles vajadzēs, lai tās sameklētu! It kā ar to vēl nepietiktu, zilonim neienāca

prātā nekas labāks, kā visam pāri vēlreiz pārpūst smiltis. Kad tas visbeidzot ar snuķi satvēra lielo trīssimtnieka teleobjektīvu un trakos lokos grieza virs galvas, Hugo Necli mērs bija pilns. Panikā viņš sagrāba tuvāko metamo, kas gadījās pa grābienam, un kliegdams «Vācies prom!», laida zilonim ar akmeni dūres lielumā.

Hugo Necli bija labi nomērķējis. Akmens zilonim trāpīja pa galvai un, iekams kāds paspēja Necli aizkavēt, zilonim trāpīja vēl divi citi akmeņi. Arī tic sasniedza mērķi, un zilonis saniknots iebaurojās. Teleobjektīvs mīksti nokrita smiltīs, zilonis draudoši pamāja ar snuķi uzbrucēja virzienā, taču iemesls laikam šķita par niecīgu, lai ielaistos cīniņā. Viņa acis dusmās dzalkstija, ausis bija saslietas kā buras, un viņš spēcīgi svaidīja galvu ar garajiem ziloņkaula ilkņiem šurp un turp. Izrādījis savu neapmierinātību, zilonis ar snuķi sagrāba salokāmo krēslu un ņurdēdams devās atpakaļ. Klajuma malā viņš nozuda biezajā pamežā.

Nometne atviegloti uzelpoja. Necli, te nu tev varēja noiet greizi! Taču šveicietim rūpēja vienīgi fotokamera. Detaļas bija izbārstītas visapkārt smiltīs, un atlikušo dienas daļu viņš pavadīja, starp smilšu graudiem, ērkšķiem un sprunguļiem cenzdamies sadzīt rokā pašu sīkāko skrūvīti. Tad gaišas gāzes lampas gaismā viņš kameru salika no jauna un pārbaudīja, kā tā darbojas. Tai bija radušās dažas skrambas, kas viņam droši vien vienmēr atgādinās ziloņa interesi par fotografēšanu.

Nākamais rīts atnāca ar zaigojošu saullēktu, un visi nosprieda doties ceļā, lai sekotu bifeļu pēdām, ko Tēba dienu iepriekš bija atklājis austrumos no nometnes. Hugo Necli priecājās par bifeļiem, jo katrā ziņā gribēja nofotografēt kāpurknābātājus putnus, šos derīgos parazītu medniekus, kas pastāvīgi pavada savvaļas ragulopus. Notikums ar ziloni vakarā vēl tika pamatīgi pārrunāts pie dažām džina un tonika glāzēm. Necli piekrita, ka nez vai bijis prātīgi apmētāt ziloni ar akmeņiem, bet ko lai viņš būtu darījis, kad biezādainis ar viņa dārgo teleobjektīvu iedomājās spēlēt badmintonu un kameras detaļas samīdīt zemē. Bet viss ir labs, kas labi beidzies, un neviens tā īsti nedusmojās, ka gadījies būt klāt šajā dēkā. Labā omā viņi no rīta devās ceļā. Pavārs Džons bija sadevis līdzi labu tiesu pārtikas, jo viņi bija nodomājuši neatgriezties pirms tumsas iestāšanās.

Aizbraucošos landkruīzerus no biezā mopānmeža vēroja zilonis. Pie viņa kājām mētājās salokāmais krēsls jeb precīzāk tas, kas no tā bija palicis pāri. Pārvalks saplēsts, alumīnija stieņi nolauzti un salocīti. Visas savas dusmas zilonis bija izgāzis uz krēslu, kam bija viņa mocītāja smaka. Ši smaka mājoja viņa smalkajā degunā, un to viņš nekad neaizmirsīs. Pušums platajā pierē vairs neasiņoja un bija pārklājies ar tumšu kreveli, bet sāpes un dusmas nebija pārgājušas. Zilonis bija gudrs. Pietiekoši ilgi viņš bija klejojis cilvēku nometņu tuvumā un zadzis tiem svaigas salātgalviņas un augļus. Viņš zināja, kādas briesmas to sagaida un ka nometne ir tikpat kā tukša, kad smirdīgie, skaļie nezvēri ir prom.

Smirdīgie, skaļie nezvēri nometnē atgriezās vēlu vakarā. Vai visa diena bija pagājusi, meklējot bifeļu baru. Saulei rietot, ap četrsimt dzīvnieku beidzot devās pie ūdens padzerties. Skats bija neaprakstāmi skaists. Urkšķinādami un grūstīdamies masīvie ķermeņi spiedās pie smilšainā krasta, uzvirmoja putekļi un kā dūmakains plīvurs nogūla pār baru. Līdz pat apvārsnim nebija redzams nekas cits kā viļņojoša un kūpoša bifeļu ķermeņu un ragu gūzma. Padzērušies viņi pa vienam devās prom ziemeļu virzienā, iziedami cauri oranžsarkani kvēlojošām kulisēm, ko pie vakara debesīm uzbūrusi rietošā saule.

Kad viņi krietnu strēķi pēc saulrieta atkal ieradās nometnē, pretī ar degošu lāpu skrēja Džons. Hugo Necli nesaprata ne vārda no tā, ko viņš tur sauca, taču acīmredzot bija atgadījies kas neparasts, kas tā satraucis parasti apdomīgo pavāru. Dažas minūtes viņš bečuanu, Botsvānas vietējā valodā, kaut ko stāstija Tēbam, visu laiku, roku izstiepis, rādīdams uz nometni un tuvējo krūmāju.

Ziņkāres pārņemti, visi izkāpa un mudināja Tēbu pastāstīt, kas noticis.

- Zilonis ir atgriezies, šopēcpusdien. Viņš ielavījies nometnē, kamēr Džons no upes nesis ūdeni.

- Un?

- Šķiet, viņš gribējis atmaksāt par vakardienas slikto apiešanos. Viņš nolūkojis vienu konkrētu telti.

Hugo Necli uzlēca kājās un skrēja uz savu telti, kas atradās nometnes vidū citu telšu vidū. Pārējie sekoja.

Tajā vietā, kur kādreiz bija stāvējusi telts, kabatas lukturīša gaismā parādījās apģērba, telts drisku un auklu murskulis. Zilonis zaļo telti bija nolīdzinājis līdz ar zemi un visu, kas atradās teltī, izmētājis pa malu malām. No gultas rāmja palikusi pāri lūžņu čupiņa, matracis, pagalam saplosīts, mētājās krūmos, un Necli ceļasoma, kurā viņš glabāja apģērbu, tukša un saplēsta karājās kādā kokā. Necli acīs sakāpa asaras. Zilonis dusmās nebija saudzējis neko. Viss posta apmērs kļuva redzams tikai otrā rītā dienas gaismā.

Zilonis no visām teltīm mērķtiecīgi bija izraudzījies tieši Necli telti un lur plosījies. Paldies Dievam, fotoaprīkojumu Necli bifeļu brauciena bija paņēmis līdzi. Nevar ne iedomāties, kas tad būtu par postu!

- Ziloņiem ir lieliska atmiņa un smalka oža, - teica Tēba, galvu grozīdams, kad viņi nākamajā rītā ķērās pie postažas novākšanas. Zem saplēstās telts brezenta viņi saspiestu atrada salokāmo krēslu, ko zilonis bija iestiepis krūmos. No daudziem apģērba gabaliem bija atlikušas tikai skrandas, arī pārējie vairs nebija valkājami. Visnepieciešamāko aizlienējis no ceļabiedriem, Hugo Necli pārcēlās uz citu telti. Viņš priecājās, ka safari pēc divām dienām beigsies.

Laiku pa laikam viņi ar acīm meklēja atriebīgo ziloni, bet viņš nometnes tuvumā vairs nerādījās. Ar laivu braucot uz vienu no deltas neskaitāmajām salām, Hugo Necli nofotografēja arī savai Āfrikas pundurzosi, bet viņam par to nebija īsta prieka.

Pēdējā dienā Tēba krūmos apmēram piecsimt metrus no nometnes atrada neskartu parfīma pudeli. Tā atradās blakus kūpošai ziloņa mēslu kaudzei. Viņš pudeli atnesa uz nometni, kur Necli to atzina par savu īpašumu. Viņš nolēma nodevīgo parfīmu nekad vairs nelietot.

Pēc dažām stundām viņi atstāja nometni, lai brauktu atpakaļ uz Maunu. Mazu gabaliņu no Moremi rezervāta robežas krūmājā stāvēja vientuļš zilonis un sveicinādams pacēla snuķi. Apturējis landkruīze-ru, Tēba padeva tālskati Hugo Necli.

- Tavuprāt, tas ir viņš? - Necli jautāja.

- Kuram citam zilonim būtu iemesls no tevis atvadīties? - atteica Tēba, piedodams gāzi.

Viena diena pasaules lielākajā zvēru dārzā

Es nekad neaizmirsīšu šo aizgrābjošo skatu.

14. 3. 1994., Tanzānija

Mūsu priekšā paceļas Riftvellija, Lielās Āfrikas lauzumzonas stāvterase, kuras iedobē atrodas Manjaras ezers. Mto Va Mbu, mazā ciematiņā pie Moskito upes, kur audzē kukurūzu un cukurniedres, mēs atvelkam elpu. Pēc tam ceļš šauriem līkločiem sāk strauji iet kalnup. Zeme kļūst aizvien sarkanāka, ceļu šķērso pirmie paviāni. Pēc dažiem asiem likumiem sasniedzam uzkalnu, no kura paveras fantastisks skats uz Maņjaras ezeru. Augstu virs mums riņķo ērgļu pāris, līdz pēdīgi nolaižas atpūsties kailā kokā pie Lielās lauzumzonas terases.

Brauciens turpinās uz rietumiem. Te augšā, auglīgajā plakankalnē, Āfrika ir zaļa un lauksaimniecība plaukst. Apbus sarkanajam ceļam stiepjas kukurūzas lauki, sizala agavju un kafijas plantācijas. Ceļš līgani vijas pa pauguraino apvidu, un vienmēr, kad šķiet, ka esi jau pašā augšā, parādās ieplaka, kas otrā pusē uzved vēl augstāk. Saulē gaiši spīd desas koku baltie augļi, saulstari vēl vairāk pastiprina kontrastu starp sarkano un zaļo. Ainava ir neaprakstāmi skaista. Satriecoši.

Vispēdīgi labajā pusē paveras plašs paugurains, mežains apvidus, kas stiepjas tālu uz ziemeļiem un rietumiem. Tā ir Ngorongoro krātera ārmala. Pabraukuši garām dažiem ciemiem un apmetnēm, pie Karatū sasniedzam Ngorongoro rezervāta robežu un līdz ar to milzu krātera lietus mežu joslu. Lielais Ngorongoro rezervāts kopā ar Serengeti, Kenijas Masai-Maru un Maņjaras ezera nacionālo parku veido milzu ekosistēmu un dod dzīves telpu gan savvaļas dzīvniekiem, gan masajiem. Pēc pārbaudes konstatējam, ka līdz naktsmītnei pa tropiskajiem lietus mežiem vēl jābrauc divdesmit seši kilometri.

Ceļš vēlreiz strauji kāpj kalnā, tad paveras skats, ko tikpat kā nav iespējams ietērpt vārdos: mūsu priekšā atrodas 260 kvadrātkilometrus lielā Ngorongoro kaldera. Vakara saulē, kas maigi glauž krātera mežaino malu, palsā pelēkumā spīd Magadi ezera virsma. Neaptverami! Tā ir bauda, ko nevar pārspēt nekas.

Krātera siena pie mūsu kājām veido stāvu, apmēram (>00 metrus dziļu kritumu, stāvterasi šeit, krātera dienvidu malā, klāj mūžam zaļais lietus mežs. Viņā pusē, kur pret apvārsni paceļas Olmoti un Em-pakai kalni, valda atklāta zāles savanna tikpat kā bez kokiem. Hinas akācijas, krotons un albiciju koki lielo mežu Ngorongoro krātera malā daudziem dzīvniekiem padara par ideālu dzīves vietu.

Pa ceļam uz naktsmītni vienu no retākajiem mums brīnumainā kārtā izdodas ieraudzīt: zaļā mūžameža biezoknī mūsu acu priekšā iemetas leopards! Melnajā pamežā skaidri saskatām viņa plankumaino pumu un dzeltenās acis, ar kurām viņš mūsos noraugās. Pēdīgi viņš pazūd krUmos.

Pēc īsa laiciņa apstājamies pie Gržimeka memoriāla. Divas vienkāršas piemiņas plāksnes uz akmens cokola atsauc atmiņā Bernhardu un Mihaelu Gržimckus, kas 50. gados te cīnījās par savvaļas dzīvnieku izdzīvošanu. Frankfurtes lopu ārsts un zoologs man jau bērnībā bija paraugs, «Savvaļas dzīvniekiem nav patvēruma» droši vien ir viens no raidījumiem, kas iekvēlinājuši manu Āfrikas milestī-bu. Kad tika uzņemta filma «Serengeti nedrīkst mirt», savā lidmašīnā pavisam netālu gāja bojā viņa 24 gadus vecais dels Mihaels. 1987. gadā mirušā Bernharda Gržimeka pēdējā vēlēšanās bija, lai viņa pelni tiktu izkaisīti virs Ngorongoro krātera. Tā dabas paradīze kļuva par abu dabas aizsardzības pionieru piemiņas vietu. Gržimeks savā grāmatā Ngorongoro nosaucis par «pasaules lielāko zvēru dārzu». Un patiesi: te sastopami gandrīz visi Austrumāfrikas lielie savvaļas dzīvnieki, izņemot žirafes.

Ngorongoro-Sopas naktsmītne, ko sasniedzam reizē ar tumsas iestāšanos, krātera malā ir uzbūvēta pavisam nesen un atrodas tradicionālo savvaļas dzīvnieku un krātera vērotāju mājiņu pretējā pusē. Izvietota augstu virs kalderas, tā dāvā grandiozu skatu lejup uz krātera zāļainajiem līdzenumiem. Lielo, apaļo būdu istabas ir plašas, logi iziet uz dabas brīnumu Ngorongoro.

Tūkstošiem cikāžu dziesmas pavadīts, es pilniem malkiem baudu Āfrikas nakti zem krāšņajām zvaigžņotajām debesīm. Nevaru vien sagaidīt rītdienas braucienu uz krāteri.

Saulei lecot, atkal esmu ārā un krātera malā piedzīvoju fascinējošu ainu. Pār krātera tumšzaļo malu uz kalderu virzās balti mākoņi, pie manām kājām pasteļzaļā tonī laistās akāciju lapotņu jumti. Tālu pie rietumu apvāršņa matētā sudrabpelēkumā laistās Magadi ezers. Tālskati kā tumši punkti krāterī saskatāmi bifeļi, zebras un gnu. Pa vienam vai savirknējušies kā pērļu virtenē, tie klist pa ganību rasoto zāli, tāpat kā pirms tūkstoš gadiem.

Astoņos mēs lendroverā ar desantnieku Maiku pie stūres dodamies vienas dienas braucienā pa zvēru paradīzi Ngorongoro. Uz grumbuļainā ceļa spīd sarkana zeme, caur plakankalnes meža biezo zaļumu nemitēdamies plūst siltie saules stari, vaļējā automobiļa neaizturēts, sejā sitas dzestrs brauciena vējš. Necaurejamā mūžamežā mēs, garām braucot, ieraugām vairākus ziloņus, bet esam pārliecināti, ka krāterī redzēsim vēl vairāk.

Pēc nepilnu pusstundu ilga brauciena lejup zaļais līdzenums atrodas tieši mūsu priekšā. Brīnišķīgs zāles zaļš paklājs, kurā ieausti zili, sarkani un balti ziedošo puķu raksti. Gnu, zebras un gazeles te ganās milzu pulkos, ir grūti izlemt, uz kuru pusi vispirms vērst skatienu un objektīvu. Vienuviet ceļu šķērso gnu bariņi ar teļiem, citu-viet zālē līdzās mātei guļ mazs zebras kumeliņš. Pa starpām klist ķīvītes, stārķi, Ēģiptes gārņi. Āfrikas dzīvnieku valsts te pārstāvēta tādā daudzumā un daudzveidībā, ka grūti aptvert.

Tad viss sāk risināties ļoti strauji: tāpat bez tālskata ieraugu tālu līdzenumā ganāmies trīs degunradžus. Braucam uz viņu pusi, ceļu pārskrien trīs šakāļi. Pa tam degunradžus pamanījuši arī citi braucēji, pienācīgā attālumā mēs pulkā vērojam smagnējos biezādaiņus. Tie ir melnie Āfrikas degunradži, kuru patlaban Ngorongoro vairs atlicis tikai kāds ducis. To rags dažās Āzijas zemēs māņticīgi tiek uzskatīts par potences paaugstināšanas līdzekli, un tas šiem senajiem dzīvniekiem ir kļuvis liktenīgs arī šeit.

Mūsu nākamais mērķis ir nīlzirgu peldvieta, neliels dīķis, kur nīlzirgi mīt veseliem bariem. Šoreiz paltī rosās vairāk nekā trīsdesmit dzīvnieku, bet netālajā niedrājā apmetusies Ēģiptes gārņu kolonija.

Iepriekšējo dienu lieti peldvietas apkārtni pārvērtuši par muklāju, vairāki lendroveri ar visiem tūristiem iestrēgst, buksē un tikai ar pārējo braucēju palidzlbu ir izdabūjami ārā. Mūsu Maiks auto ir novietojis ar gudru ziņu, un, kamēr citi ņemas pa dubļiem, mēs dodamies vērot atkal ko jaunu.

Līdzenumam pāri iet vientuļa lauvene, bet ilgi viņa nepaliek viena. Drīz arī viņu gandrīz vai ielenkuši daudzi automobiļi, un, tikai pielikusi soli, viņa tiek vaļā no nelūgtajiem viesiem. Labi, ka Ngorongoro nav atļauts nobraukt no ceļiem. Tā dzīvnieki var paglābties no ziņkārīgiem skatieniem un nereti riebīgi uzkrītošās dažu laikabiedru ērmošanās. Ne viens vien tūrists labprāt ielīstu ari dzīvnieku beidzamajā paslēptuvē, ja vien varētu. Kad tāds objektīva priekša beidzot ir dabūjis ilgi kāroto leopardu, saprāts ir vējā, un ne viens vien šoferis par atbilstošu dzeramnaudu uz priekšrakstiem droši vien skatās caur pirkstiem.

Pie Magadi ezera mēs no stāvošas automašīnas vērojam lielo putnu jūkli, kas seklajā ūdenī meklē barību: visvairāk, protams, izceļas flamingo, ko tomēr var sastapt daudz niecīgākā skaitā, nekā cerēts. Pa vidu bradā stārķi un gārņi, ibisi, karotes un sirpja gārņi.

Govju antilopes un Tomsona gazeles, kā ari lielie bifeļu bari ar teļiem un pamatīgiem, savrup stāvošiem buļļiem dodas pie ūdens padzerties. Ret virs zebru galvām, kas mūs modri un ziņkāri vēro, palēnām savelkas pelēku, nē, melnu lietus mākoņu gūzma.

Ceļā atkal un atkal gadās dzīvnieki un to pēdas: hiēnas, lielās sīgas, pīles, vientuļš nīlzirgs, lauvas, kas, šķiet, izkūpējusi gaisā, pēdas un saulē izbalojis bifeļa galvaskauss. Pa savannu aizrikšo pirmie strausi, tur, ieplakā, stāv krāšņs ūdensāzis, un skaista zaļā vārna, kuras spalvas mirdz kā dārgakmeņi, savā novērošanas punktā par mums vispār neliekas ne zinis. Lielu gabalu tālāk pa līdzenumu iet vecs zilonis, varens tēvainis ar metru gariem ilkņiem, viņš ir veiksminieks, jo izmanījies tos paglābt no malumedniekiem. Žēl, ka tādi skati Āfrikā kļuvuši par retumu. Atliek tikai cerēt, ka pelēkie milži pa Ngorongoro ganībām staigās arī vēl nākamajā gadu tūkstotī.

Netālu no krātera malas mes akāciju mežaudzes tuvumā pajoņo-jam zem milzīga vīģeskoka nojumes. Lendroveri zem platajiem zariem izskatās pēc mazām rotaļu automašīnītēm. Kad ķeramies klāt bagatīgajiem pusdienu tīstokļiem, mus apciemo pērļu vistiņas un paviāni, bet augšā galotnē savu tiesu gaida klijas un klijāni.

Pēc pusdienām mums laimējas ieraudzīt vēl četrus ziloņus, šoreiz netālu no ceļa. Viņi gan brikšņos šķin akāciju un ir grūti saredzami. Drīz pēc tam lielais piecnieks ir pilnīgs: Maika modrajām un ievingrinātajām acīm nepaiet secen apmēram 200 metru atstatumā augoša koka zaros guļošais leopards. Tālskatī viņu drīz saskatām arī mēs un tad vērojam, kā tas pa resnu zaru lunkani aizlavās uz citu koku. Tur viņš ērti ieguļas zaru žāklē. Drīz no akāciju lapotnes atdalās vēl viena, mazāka ēna: vecajam leopardam seko jaunais, skaidri redzams plankumu raksts, līgi mēs, neviena netraucēti, vērojam abus lielos, skaistos kaķus.

Piepeši sākas spēcīgs tropu lietus, lielas lāses smagi krīt uz lapām un īsā laikā atmiekšķē sarkano zemi. Mēs steigšus paceļam automašīnas jumtu un pa logu vērojam ūdensāžus un paviānus, kas par lietu, šķiet, no tiesas priecājas. Lijas un marabu, par lietus gāzi nelikdamies ne zinis, turpina ķidāt beigtu nīlzirgu. Drūms un pelēks aizvelkas lietus priekškars, aizklādams skatienam gan Āfrikas ainavu, gan ceļa virzienu.

Taču tropu negaiss neturpinās ilgi. Pērkons aizducina tālumā, arī migla drīz izklīst. Lietus pamazām pierimst. Mēs ieraugām vēl citus degunradžus un visbeidzot arī četras lauvenes, kas pielijušajā līdzenumā starp lāmām un paltīm meklē kaut cik sausāku taku. Viņas paiet cieši garām mūsu motora pārsegam, slapjums viņām netīk. Tikai viena omulīgi nometas applūdušajā pļavā un vārtās slapjajā zālē.

Ceļš lietus straumēs vairs nav saskatāms, un tikai tad, kad straumes noskrien, mēs pamanām, ka Maiks ir nomaldījies no ceļa. Uzmanīgi taustāmies uz priekšu, bet ceļš nav atrodams. Mūsu lauvenes tikmēr iespaidīgi pozē uz flamingo ezera un tumšpelēkiem mākoņiem aizklātās kalderas fona.

Galu galā lietus pārstāj pavisam, un saule no jauna izlauž ceļu starp melnajiem padebešiem. Maiks, atguvis orientēšanās spējas, ātri atrod dubļaino ceļu. Garām bifeļiem, gnu, zebrām un antilopēm nesteidzīgi braucam uz mājām. Rotaļīgie šakāļi un rosīgie Ēģiptes gārņi atkal dod iedvesmu fotogrāfijām, un visupēc mēs vēl uzduramies lauvu pārim, kas siltajos saules staros žave slapjos kažokus un neliekas traucēties.

Krātera viņā malā apciemojam masaju ciemu. Man par pārsteigumu, krālā ir arī daži jauni karavīri, ar atturīgu smaidu viņi mūs apsveic. Es gaidu parādāmies virsaiti, kas par krāla apskati iekasēs parastos desmit dolārus, kā tas aizvien notiek. Tomēr liekas, ka šoferis mūs ir atvedis uz tūristu reti apciemotu ciemu. Cilvēki nav uzbāzīgi, bērni ir bikli un satraukti. Man izdodas pievilināt pāris ziņkāru puišeļu un pierunāt ieskatīties fotokamerā. Kad teleobjektīvā pieburu klāt viņu radiniekus, prieks ir liels, drīz ap mani ir ducis bērnu, visi grib ieskatīties burvju lādē. Lodīšu pildspalvas un sīkie spēļu nieciņi drīz vien ir izdalīti, un mātes man uzsmaida ar savām lielajām, tumšajām acīm. Mana amerikāņu pavadone Kerija man vēlāk atsūtīja šīs tikšanās fotouzņēmumu ar uzrakstu: «Šī tikšanās abām pusēm bija godīga un sirsnīga, tā nelūgtus viesus pārvērta gaidītos.»

Masaju sievas valkā skaistas pērļu rotas, vīri - sarkanus apmetņus un šķēpus. Viens no jaunajiem ģimenes tēviem mūs ielūdz apskatīt viņa būdu. Tāda manijata sastāv no koka karkasa iglu formā, kas apmests ar govs mēsliem un mālu. Tumšs tunelis, kas līdzinās S veida alai, ved iekšienē, kurā āra gaisma iespiežas tikai pa dūres lieluma atveri. Ož pēc liellopu mēsliem, lampas eļļas un sviedriem. Telpā pietiek vietas tieši mums pieciem un masajam. Mūsu priekšā zemē vāri plaiksnās ugunskura liesmiņa, pie sienas strēķī sakrauta malka, maza eļļas pudelīte noder par lampu. Vēl saskatām vecu skārda tējkannu, koka darba plātni un eju uz mātes un abu bērnu guļamistabu. Vīrs guļ pie uguns ar kažokādu izklātā gultā.

Kad izejam ārā, mūs lūdz apgaitā, kuras kulminācija ir dziesmu un deju uzvedums krāla priekšā. Te, Ngorongoro krātera malā, kur Āfrika mums vēl parādās gandrīz neviltota un dabiska, masaji ir spējuši nosargāt savas tradīcijas, kaut ari daudz kas tiek glabāts tikai tūristiem par prieku. Lai nu kā, senais dzīvesveids te ir saglabāts, kaut arī viņi vairs nav senākie biedinošie lauvai nāvētāji. Viņi gan vairs nedrīkst ierīkot savas manijatas tieši Ngorongoro krāterī, taču viņiem ir atļauts krāteri pie flamingo ezera dzīt lopus padzerties. No kāda karotāja nopērku fimbo, spieķi ar cietu rokturi, ar ko viņš dzen lopus.

un pērlēm apšutu adas maisiņu. Smiedamies un mādami, mes atsta-jam krālu.

Brauciens gar krātera malu ar skatu uz kalderu ar sudrabaini mirdzošo ezeru ir neaizmirstami skaists. Caur krātera ārmalā augošo mežu mēs pa sarkani līkumoto ceļu braucam atpakaļ uz apmetni. Te es rietošās saules staros dzeru alu, skatīdamies uz krāteri, kas jau sen guļ ēnā. Tagad dzīvnieki tur lejā atkal var justies netraucēti, un, kamēr cilvēki augšā krātera malā uzbūvētajos namiņos jūsmo par saviem piedzīvojumiem, daba krāterī raksta jaunu nodaļu savā nežēlīgajā, bet vienlaikus brīnišķīgajā un varbūt - es tā ceru - bezgalīgajā stāsta.

Lauvas vienīgi mums

Tēvs simba skaļi ierūcās un paspēra pāris soļu uz mūsu pusi.

5. 9. 1996., Kenija

Patiesībā man bija maz prieka doties safari tikai uz vienu dienu. Tik īsas ekskursijas taču nespēj sniegt patiesu priekšstatu par īsto, pirmatnīgo Āfriku. Nebūs nakšu zem Dienvidu krusta, nebūs melnā tuksneša tūkstošbalsīgās simfonijas, nebūs satraucoša piedzīvojuma lieliskajā dabā, vienīgi īsa vizīte, kas pielīdzināma zooloģiskā dārza apmeklējumam vai braucienam cauri safari parkam, kur atkarībā no veiksmes iespējams aplūkot lielāku vai mazāku skaitu dzīvnieku.

Man prieku sagādā ienirt Āfrikas pirmatnībā, ieelpot šo zemi visā tās skarbumā. Lai to izdarītu, ir jāpasēž pie ugunskura, jāieklausās naktī un jāgaida, jāuzglūn un jāpielavās medījumam, jāsastopas ar iezemiešiem un zvēriem; man svarīga ir izjūta, ka neesmu tikai tūrists, bet gan viesis; plašums, atraisītība, atbrīvošanās no visiem civilizācijas žņaugiem. Nekādu pulksteņu, kas atgādina, kad un kurp man jādodas, nekādu noteiktu stundu otrajām brokastīm, pusdienām un pēcpusdienas tējai.

Un tomēr par prieku draugiem mēs pieteicāmies uz šo īso safari. Kopā Āfrikā mēs nemaz nebijām ilgu laiku, no divām atvaļinājuma nedēļām, ko pavadījām četratā, viena bija nepieciešama uzkāpšanai Kilimandžāro, bet pāris dienas pirms un pēc kalniem atpūtāmies saulainajā piekrastē uz dienvidiem no Mombasas. Pēc manām domām, vispār nav jēgas ceļot uz Austrumāfriku, ja jūs nepiedalāties safari un kaut nedaudz neiepazīstat šī kontinenta fantastisko dabu un dzīvnieku bagātību, un mēs ļoti gribējām, lai arī draugi izjūt kaut mazu daļiņu no safari burvības. Lai izbauda brikšņus, savannu, bezgalīgos mežonīgās Āfrikas plašumus. Un, protams, tikšanos ar ziloņiem, antilopēm un lauvām. Kaut vai tikai vienu vienīgu dienu.

Un tā kādā ceturtdienā jau puspiecos no rīta mēs sēdējām Nissan mikroautobusā, kas pa naksnīgo piekrastes ceļu veda mūs uz Mom-basu. Kļuva vai neomulīgi, redzot, cik daudz ļaužu šajā agrajā stundā traucās pa šoseju, lai nokļūtu uz prāmja, kas veda uz Mombasu. Ceļmalā pelēki un drūmi pret mākoņainajām debesīm slējās palmu silueti, nakti izgaismoja vienīgi pretimbraucošo automašīnu žilbinošās ugunis.

Mombasā mēs turpat vai stundu gaidījām vēl divus safari dalībniekus, kuri brīdi pirms saullēkta beidzot ieradās. Iekāpuši mūsu bu-siņā, tie sveiciena vietā gandrīz nedzirdami noņurdēja: «Brīt!» Acīmredzot viņi bija saīguši par savu kavēšanos. Kā vēlāk uzzinājām, viņi bija ilgi gaidījuši taksometru. Jaunpienācēji izrādījās pilnīgi bezspēcīgi, sastopoties ar omulīgo austrumafrikāņu pole-pole mentalitāti. Jau pirmajā mirkli es ievēroju kliedzoši spilgtos havajiešu kreklus un raibi rakstainos šortus, plastmasas sandales, baltas teniszeķes un lētus fotoaparātus, kurus pēc vienreizējas lietošanas var izmest mēslainē.

Pludmales tūristi - man iešāvās prātā, - kuri reizēm dodas safari ari uz pusi dienas, jo tas piederas pie Āfrikas ceļojuma, kaut parasti viņi mēdz vadīt laiku saules pielietos liedagos, četrzvaigžņu viesni-cās, baudīt maltītes no septiņiem ēdieniem un pēc tam atlaisties ērtos guļamkrēslos, kurus kopā ar raibu raibajiem pelddvieļiem rezervējuši jau pirms amerikāniskajām brokastīm, lai augu dienu varētu zvilnēt ierastajā vietā un izrīkot citus. Pēc tam mājās tika stāstīts, cik «melnādainie» gausi apkalpojuši, kā tie sajaukuši ēdienu secību, zupas vietā pasniegdami suflē, un cik piekrastes tirgoņi uzbāzīgi centušies piedāvāt suvenīrus.

Protams, «no šiem» neko neesot pirkuši. Pārāk dārgi. Viņi taču pie vecajām krosenēm, kuras paņemtas līdzi mainīšanai, tici vai netici, vēlējušies lai vēl piemaksā simt Kenijas šiliņu, tātad apmēram piecas markas par lielajiem, no melna koka izgrieztajiem ziloņiem! Tādēļ vajadzējis no lieliskā afrikāņu kokgriezēju mākslas darinājuma atteikties, un krosenes nācies izmest atkritumos, bet vietā, kur varēja atrasties zilonis, zem biezas putekļu kārtas guļ divas izkaltušas jūras zvaigznes, kuras paslepus uznesuši nirēji no mirušā rifa.

Diemžēl tikai bāli pelēkas, nevis spilgti sarkanas, toties beigtas un cenai atbilstošas.

Ak, laikam taču mana attieksme pret abiem jaunpienācējiem bija pārmērīgi kritiska, biju jau sakārtojis viņus noteiktā plauktiņā, neatstājot tiem nekādu iespēju paradīt sevi no citas puses. Kādi iebildumi man varēja būt pret ērtu apģērbu, kāpēc gan neuzvilkt brivu, raibu tērpu spilgtos toņos, dzīvnieki taču tik un tā redz vienīgi automašīnas? Kāpēc es nievājoši izturos pret cilvēkiem, kuri nevar atļauties dārgu safari? Un šajā vienas dienas izbraucienā, starp citu, piedalos arī es pats. Visi jau nav Āfrikas apsēsti kā es, un droši vien mans haki krāsas uzvalks un dārgā fotospoguļkamera uz viņiem bija atstājuši tikpat komisku iespaidu, kāds man bija radies par viņiem.

Viņi apsēdās autobusa aizmugurē un tūdaļ turpināja iesākto sarunu. Tā, attālinājušies no Mombasas un ierindojušies vecu kravas automobiļu, safari mikroautobusu un apvidus mašīnu plūsmā uz Nairobi ceļa, mēs uzzinājām, ka abi kungi savas dāmas atstājuši piekrastes viesnīcā. Tur šodien tika rīkota masaju rotaslietu izstāde, bet vakarā bija paredzēta «vācu bufete», kuru nekāda gadījumā nedrīkstēja laist garām.

Rūsiņam vienmuļi šūpojoties, mēs ātri iegrimām snauda, jo nakts bija pārāk īsa un vienmuļais ceļa posms no Mombasas līdz Cavo nespēja piedāvāt nekā tāda, lai būtu vērts palikt nomoda. Mūsu līdzbraucēju vārdus es par nožēlu prātā neesmu paturējis, bet abu saruna ievirzījās interesanta gultnē, un es neviļus ar vienu ausi klausījos. Ievērojot abu zīmīgākās īpašības, saukšu viņus turpmāk vienkārši par «Skaļo» un «Drukno», jo šie vārdi ir izteiksmīgāki nekā «Heincs», «Karls» vai «Matiass».

Skaļā runas stils man iesākumā lika domāt, ka viņš jau apceļojis vai visu Āfriku un, iespējams, tikai savam paziņam par prieku piedalās šajā ekskursijā. Dziļā krūšu balsi viņš pārliecinoši izklāstīja parasto safari norisi, masaju sasvecināšanās rituālus, ar kuriem mēs sa-stapšoties «ik uz soļa», pamācīja, kā izturēties, ja uzbrūk zilonis, un kādi noteikumi jāievēro, nonākot saskarsmē ar «lielo piecinieku». Uzskaitot piecus lielākos, viņš nezin kāpēc bifeļa vietā minēja nīlzirgu, un man ar lielām grūtībām izdevās apspiest smīnu, kad Druknais ievaicājās par lauvām un tīģeriem.

Tomēr to, ka Āfrikā tīģeri nedzīvo, zināja arī Skaļais, ja nu vienīgi dažos zooloģiskajos dārzos, kā viņš pats piemetināja. Bel lauvas taču te dzīvo? - Druknais vēlējās zināt. Tad Skaļais ķērās pie viena no saviem iespaidīgajiem monologiem, kurus mums bija lemts noklausīties šajā safari dienā. Viņš izslējās sēdekli un runāja tik varenā balsī, ka pat mūsu šoferim autobusa priekšpusē bija saprotams katrs vārds.

I’arkā, kuru mēs šodien apskatīšot, proti, - Austrumu Cavo, diemžēl visi lauvas jau sen iznīdēti. Kad ticis būvēts leģendārais dzelzceļš no Mombasas uz Nairobi, visi lauvas izšauti, jo tie uzbrukuši cilvēkiem, un līdz pat šai dienai parkā neviens neesot atgriezies. Druknais gaudās, ka viņš par šiem safari lauvām esot jau iepriekš samaksājis, viņš pircis ceļojumu, lauvas ieskaitot. Ja nebūtu bijuši paredzēti lauvas, viņš nemaz nebutu šķiedis tik daudz naudas par braucienu. Skaļais sprieda, ka tam neesot nekādas nozīmes, jo te vairs neesot palicis neviens no šiem karaliskajiem zvēriem, bet, ja kāds viņam stāstījis ko citu, tad tam par Āfriku neesot nekādas sajēgas. Viņa apgalvojumi bija tik pārliecinoši, ka pat es sāku šaubīties un no sirds cerēju, ka spēšu Cavo šim platīzerim pierādīt pretējo.

Dzelzceļa līnijas buvdarbu laikā, kuri iesākās Mombasā 1896. gadā, pie Cavo upes daži veci lauvas tiešām bija uzbrukuši indiešu un iedzimtajiem strādniekiem. Kā tika ziņots, lauvas savus upurus pat bija izvilkuši no vilciena un saplosījuši. Kad šie slepkavas desmit mēnešus visā apkārtnē bi ja viesuši bailes un šausmas, tie tika nošauti, bet tas nebūt nenozīmēja lauvu populācijas galu Cavo.

Kad mēs īsai atelpai piestājām pie kādas no neskaitāmajām suvenīru tirgotavām, pavilku mūsu šoferi Edvardu sāņus un palūdzu tam pievērst īpašu uzmanību lauvu pēdām. Tajā brīdī mums piebiedrojās Druknais un zemā krūšu balsi pārliecinoši paziņoja to, ko viņam bija skaidrojis Skaļais:

- No lions in Tsavo-East.

- No lions? - izbrīnījies pārvaicāja Edvards.

- No lions, - apstiprināja Druknais.

- No lions, - noteica arī Edvards un piemiedza man ar aci. Es sapratu. Nebija jēgas pašlaik sakt diskusiju un kaitināt pārējos. Lai viņi turas pie šīs pārliecības, līdz izdosies pierādīt pretējo. Un to mēs ar Edvardu lielā vienprātībā bijām cieši apņēmušies izdarīt.

Šajā safari dienā Austrumu Cavo mums patiesi ļoti palaimējās. Bija sausuma periods, akācijas nometušas lapas, un retā, brūnpelēkā krūmu savanna bija labi pārskatāma. Tur ganījās dažas impalas, manuprāt, elegantākās no Āfrikas antilopēm, starp baltajiem zariem preti mākoņainajām debesīm kaklus staipīja žirafes. Mums priekšā pāri trasei pārskrēja bariņš kārpcūku, kuras pusizžuvušas ūdens lāmas latenta dubļos bija novārtījušas sarkanas. Zebras, strausi, ūdensāži - visi pulcējās vietās, kur varēja dabūt ūdeni, un Jāva sevi fotografēt. Parādījās pat paviāni, un es neticēju savām ausim, kad Skaļais tos nodēvēja par šimpanzēm. Kad viņš brītiņu vēlāk Tomsona gazeles nosauca par antilopēm, sapratu, ka viņam par Āfriku tiešām nav ne mazākās sajēgas, patiesībā viņš ir tikai uzpūtīgs lielībnieks. Stingri apņēmos sniegt viņam labu mācību. Lauvas viņš dabūs!

Pie pussagruvuša tilta, kas veda pāri izžuvušas upes gultnei, mēs sastapām strādnieku grupu, kuru pavadīja bruņots reindžers. Netālu no viņiem bariņš ziloņu centās apgāzt kādu akāciju, lai piekļūtu pēdējām zaļajām lapām tās galotnē. Todien tie bija mūsu pirmie ziloņi, tomēr nebūt ne pēdējie.

Bet Druknajam ziloņi bija vienaldzīgi, viņš bija samaksājis par lauvām. Mēs par katru cenu gribējām Skaļajam pierādīt, ka tie patiesi te mīt. Katrā pieturvietā es izmisīgi tālskatī pārlūkoju savannu. Koku paēnas, klajumus, kas piemēroti medībām, sīkas klinšu grēdiņas pie ūdens dzeršanas vietām. No lauvām nebija ne vēsts.

Beidzot. Edvarda asais skatiens viņu pamanīja. Tā gan bija tikai mātite, tomēr lauva paliek lauva.

- Mama simba! - viņš lepni čukstēja un, izstiepis roku, norādīja virzienu. Katru reizi no jauna es apbrīnoju afrikāņu izcilo redzi. Dzīvnieku viņš bya saskatījis brauciena laikā ar neapbruņotu aci, bet man bija jānopūlas, lai to ieraudzītu tālskatī, autobusam stāvot.

Taču izrādījās, ar to vien nepietika. Neraugoties uz visiem paskaidrojumiem un aprakstiem, ne Druknais, ne arī Skaļais lauvu saskatīt nespēja. Pat ne tālskatī astoņkārtīgā palielinājumā. Protams, mama simba bija labi noslēpusies, varēja redzēt kustamies vienīgi melnos ausu galus un tikai pēc tam apjaust dzeltenās galvas aprises. Plēsoņa snauda, labi paslēpusies ieplakā, tās kažoka krāsa tikpat kā neatšķiras no sažuvušās zāles.

Minūtes desmit mēs nogaidījām, lauvene palika mierīgi guļam. Pirmais pacietību zaudēja Druknais.

- Dievs vien zina, ko jūs tur saskatāt!

Ari Skaļais mudināja braukt tālāk.

- Tā var būt arī antilope vai kas cits.

Visas pūles bija veltas. Lauvu bijām redzējuši tikai mēs, un tas neskaitījās. Neskaitījās an ziloņi, kas vairākas reizes tieši mazā autobusa priekšā šķērsoja iesarkano ceļu. Tāpat arī karaliskās oriksa antilopes, kuras savus jauna dzīvnieka ragus kā zobenus nesa cauri savannai. Tāpat arī mazā kudu, viena no retākajām un skaistākajām Austrumāfrikas antilopēm.

Svarīgas bija tikai divas lietas: pirmkārt, lai naktsmītnē pusdienu spageti būtu pagatavoti pēc visiem likumiem, un, otrkārt, Austrumu Cavo lauvu nav. No simbas.

Par spīti daudzajiem jaukajiem tās dienas piedzīvojumiem safari šī lieta mani stipri kremta. Ne tik daudz fakts, ka mēs tiešam lauvas tikpat kā neredzējām, bet vairāk tas, ka Skaļajam, vismaz šķietami, izrādījās taisnība.

Pulkstenis jau rādīja pieci pēcpusdienā, kad lēnām tuvojāmies parka izejai. Bijām piebraukuši pie tā paša tilta, vecā Nissan kravas mašīna ar strādniekiem devās prom. Reindžers, kurš kopā ar citiem vīriem atradās kravas kastē, nolēca zemē un skrēja uz mūsu pusi. Satraukts viņš kaut ko stāstīja Edvardam. Centos savirknēt atsevišķus svahilu valodas vārdus, tomēr, izņemot simba, vairāk neko nesapratu. Tad viņš kaut ko uzsauca strādniekiem, un Edvards mums paskaidroja, ka reindžers redzējis lauvas un ir ar mieru to vietu parādīt. Iepriecināti mēs piekritām, neklausoties Skaļajā, kuram prātā bija vienīgi «vācu bufete» piekrastes viesnīcā un kurš ļoti baidījās to nokavēt.

Reindžers veikli uzlēca uz šofera durvju kāpšļa un rādīja Edvardam ceļu cauri krūmājam. Ar reindžera atļauju mēs bez sirdsapziņas pārmetumiem nobraucām no trases. Mēs kūlāmies cauri krūmiem, nobrāžot rokas pret durstīgajām garāmslīdošajām akācijām. Reindžers stāvēja uz pakāpiena ārpusē, veikli izvairoties no asajiem zariem un ērkšķiem. Tad viņš deva zīmi Edvardam braukt lēnāk un norādīja uz krūmiem, kuri atradās mums priekšā pa kreisi.

Atradāmies metrus divdesmit no tās vietas, kad ieraudzīju lauvas. Tie bija pieslējušies kājās, jo acīmredzot bijām piebraukuši pārāk tuvu. Tā bija trīs lauvu ģimene: tētis simba bija atbalstījies uz priekš-ķepām, lai labāk varētu visu pārredzēt, mamma simba izslējusi galvu pāri zālei, bet mazais uzmanīgi raudzījās, paslēpies aiz mātes. Varēja manīt, ka apmeklējums tiem nav pa prātam. Viņi, šķiet, īsti nesaprata, ko iesākt ar nelūgtajiem viesiem. Lauvu izskatā bija jaušamas raizes, bailes, neuzticība un liela ziņkāre.

Edvards mēģināja pievest mūs dzīvniekiem tuvāk, kaut gan apvidus bija grūti izbraucams. Mēs ar savu atrašanās vietu bijām pilnīgi apmierināti un negribējām vēl vairāk traucēt zvērus, taču es Āfrikā vēl neesmu saticis nevienu šoferi, kurš neuzskatītu par goda lietu sagādāt saviem pasažieriem pēc iespējas lielāku pārdzīvojumu, protams, nepārkāpjot atļautā robežas. Acīmredzot pieredze viņus ir iemācījusi, ka teatrālas izdarības krietni palielina dzeramnaudu, un tas bija īpašs kārdinājums, jo dzeramnauda patiesībā ir safari mikroautobusu vadītāju nozīmīgākais ienākumu avots.

Tā nu Edvards tikai piedeva gāzi un pārslēdza ātrumus, te apbraucot kādu krūmu, te termītu pauguru. Reindžers ļāva viņam vaļu. Arī tam nebija nekas iebilstams, jo šī atrakcija vairoja arī viņa niecīgos naudas līdzekļus. Un apmierināti tūristi parasti maksā dāsnāk. Te mašīna devās uz priekšu, te brauca atpakaļgaitā. Motora rēkoņa, riepu buksēšana, putekļi. Taisni vai brīnums, ka lauvas nemuka prom. Tie laikam bija pieraduši pie skaļajiem, smirdīgajiem šausmoņiem un zināja, ka no tiem briesmas nedraud.

Šoferis mēģināja piekļūt lauvām vēl tuvāk un rāvās uz priekšu, bet panāca tikai to, ka mēs pamatīgi iesēdāmies. Labējais pakaļējais ritenis bija dziļi iegrimis smilšu bedrē, iespējams, tā bija kārpcūkas ala. Edvarda centieni mūs no nelāgā stāvokļa izpestīt cieta neveiksmi. Rezultāts bija pretējs: ritenis arvien dziļāk un dziļāk grima smiltīs, lidz Nissan iestiga pavisam un riteņi griezās tukšgaitā. Čuššš!

Edvards trieca ar dūrēm pa stūres ratu un nolamājās. Lauvas mūs ziņkārīgi vēroja. Vecais jau cēlās kājās, kā gatavodamies uzbrukt, un nemierīgi sprauslāja. Reindžers, kas vēl joprojām stāvēja ārpusē, turēdamies pie šofera durvīm, gan tajā pusē, kura nebija pavērsta pret lauvām, lūkojās apkārt pēc glābiņa. Viens bija skaidrs: lauvas vēderā viņš šo dienu beigt nevēlējās. Viņam vajadzēja pacensties iekļūt autobusā, kamēr lauvas vēl bija drošā attālumā. Viņam bija trīs iespējas: ierausties pa jumtu, pa atvērto logu vai apiet busiņam apkārt, lai iekāptu pie mums pa durvīm. Viņš izvēlējās ērtāko ceļu, un mēs piesardzīgi nedaudz pavērām bīdāmās durvis. Troksnis satrauca lauvu tēvu, un tas skaļi ierūcās. Viņš nenovērsa no mums skatu, katrs lauvas auguma muskulis bija kā uzvilkts.

Te par sevi atgādināja Druknais, kurš, tāpat kā Skaļais, vairs nebija bildis ne vārda, kopš sastapām lauvas. Viņš protestēja pret atvērto durvju spraugu un plati ieplestām acīm raudzījās uz lauvām, kuri taču šai apvidū vispār neesot sastopami.

Nevarēja jau droši apgalvot, ka mums izdotos pietiekami veikli aizvērt durvis, ja mēs lauvu būtu izaicinājuši un tas mums uzbruktu. Droši vien arī reindžers trīcēja, iedomājoties vien, ka dažas sekundes neaizsargāts būs pakļauts lauvu skatieniem. Mēs pārdomājām citus risinājumus. Vai tiešām viņš nevarētu ielīst pa šofera logu, pārrāpties pāri Edvardam un nokļūt vietā viņam blakus? Varbūt vienkāršāk būtu uz mirkli atvērt šofera durvis, lai...?

Lauvas rēcieni visiem izskrēja caur kauliem, un mūsu reindžers nobijās ne pa jokam. Pateicoties Edvarda braukšanas prasmei, mūs no lauvu bariņa vairs šķīra nieka desmit metri. Sakampt nelūgto viesi lauvam būtu bērnu spēlīte, tāpat kā toreiz tiem cilvēkēdājiem aprīt strādniekus no Ugandas vilciena. Šī doma stiprināja reindžera apņēmību pēc iespējas ātrāk nokļūt drošībā, un viņš ar lielām pūlēm iespraucās pie mums pa pavērto jumta lūku.

Tagad stāvoklis vismaz bija skaidrs: mēs iekšpusē, lauvas ārpusē. Taču patiesībā ar to mums bija maz līdzēts.

Reindžers ierosināja vispirms lauvas aiztramdīt prom. Pēc viņa domām, nedaudz patrokšņojot, mums tas varētu izdoties. Mēs dauzījām ar dūrēm pa autobusa jumtu, purinājām cepures un skaļi kliedzām «Ooo!» un «Āāā!». Kopējā lietā visniecīgāko ieguldījumu deva Druknais un Skaļais. Tomēr mūsu aurošanai bija panākumi. Rūkdami un sprauslādami visi trīs lauvas atkāpās krūmājā un drīz vien izzuda skatienam. Lieliski.

Tagad bija jāatrisina jautājums, kurš pirmais uzdrošināsies izkāpt? Lauvas mēs bijām aizbiedējuši, tomēr nevarēja zināt, cik tālu tie aizgājuši. Zvēri gan vairs nebija redzami, tomēr vēl joprojām varēja atrasties tepat tuvumā.

Edvards nervozi ielūkojās pulksteni. Boss sados tam sutu, kad uzzinās par šo atgadījumu. Pēc stundas jau rietēs saule. Līdz tam laikam viņam pasažieri jānogādā Mombasā. Arī Skaļais skubināja. Viņu arvien vēl vilināja «vācu bufete». Tomēr atvērt durvis un pirmajam pamest drošo patvērumu, nē, to viņš negribēja. Tad jau labāk iztikt bez bufetes, toties vēlāk viņš uzrakstīs pamatīgu sūdzību. Viņš taču galu galā neuzstāja, lai autobuss novirzās no ierastā maršruta un dodas lauvu medībās.

Beidzot iniciatīvu uzņēmās reindžers. Viņš droši vien jutās par mums atbildīgs. Pa to pašu jumta lūku, kur bija ielīdis, viņš tagad izrāpās ārā un noslīdēja zemē lauvām neredzamajā pusē. Pieliecies, autobusa aizsegā viņš uzmanīgi lavījās prom. Mēs nenovērsām acis no krūmāja, kur bija nozuduši lauvas. Līdz ceļam, kur gaidīja kravas mašīna ar strādniekiem, viņam bija jānoiet aptuveni trīssimt metru.

Viņš veikli lavījās no krūma uz krūmu, arvien lielāks un lielāks attālums viņu šķīra no drošā autobusa un arī no lauvām. Visi mūsu tālskati bija pavērsti pretējā virzienā, taču simbas nerādījās. Beidzot es palūkojos uz mūsu reindžera pusi, žestikulēdams viņš tuvojās kravas mašīnai. Pēc dažām minūtēm zaļā kravas mašīna rībēdama piebrauca, un vīri mums smaidīdami māja no kravas kastes. Kurš izkāps nākamais?

- You see the simba? - iejautājās Edvards un pagriezās pret mums. Nē, lauvas mēs neredzējām. Edvards uzmanīgi atvēra šofera durvis, brīdi nogaidīja un tad lēnām izkāpa. Ari reindžers bija nolēcis no Nissan un nāca uz mūsu pusi. Gan jau troksnis un daudzie ļaudis būs lauvas aizbiedējuši. Jācer.

Strādnieki tuvojās, lai apskatītu notikušo un pilnā balsī apspriestos, kas te būtu darāms. Edvards no autobusa bagāžnieka izzvejoja lāpstu un sāka atrakt iestigušos riteņus. Pārējie palīdzēja ar saviem darbarīkiem, tomēr drīz kļuva redzams, ka tā vien nebūs līdzēts.

Tagad arī mēs, tūristi, izkāpām ārā, lai palīdzētu, vai, pareizāk sakot, maisītos pa kājām. Autobusā bija jāpaliek vienīgi sievietēm, lai vērotu, vai kaut kur apkārtnē nav manāmi lauvas. Teiciens «priekšroka dāmām» te nebija īsti vietā. Skaļais sākumā nevarēja sadūšoties atstāt autobusu, bet, kad mēs, pārējie, jau čalojām svaigā gaisā un lauvas mūs nebija apēduši, arī viņi sadūšojās un izkāpa. Druknais divas trīs reizes, galvu grozīdams, apgāja apkārt busiņam, lai vēlāk dotu gudrus padomus, kuri tomēr izrādījās nederīgi, jo vienkārši nebija īstenojami. Ja mums būtu trose! Taču tas mums nebija. Ja busiņam būtu visu četru riteņu piedziņa! Taču nebija. Skaļais bija kļuvis pavisam kluss un neatgāja no atvērtajām autobusa durvīm tālāk par diviem metriem. Iepriekš piesardzīgi palūkojies visos virzienos, viņš tomēr iedrošinājās vienreiz nospiest sava nožēlojamā fotoaparāta slēdzi, lai notiekošo iemūžinātu.

Mēs, pārējie, kopīgiem spēkiem pūlējāmies izstumt braucamo no bedres. Tomēr riteņi joprojām griezās tukšgaitā, vēl dziļāk iegrima smiltīs, un rakšana sākās no gala. Kravas automobilī atradās vecs, līks, aprūsējis, apmēram tns metrus garš tērauda stienis, to nolēma izmantot tauvas vietā. Spēcīgākie viri stieni abos galos ielieca, lai varētu iekārt abu braucamrīku sakabes piestiprinājuma vietā. Rein-džers deva zīmi, un kāds no strādniekiem iedarbināja kravas mašīnu. Taču saliektie tērauda gali slodzi neizturēja, sakabe izjuka, un kravas automašīna, vilkdama aiz sevis stieni, pēc pāris metriem iedrāzās krūmājā. Arī otrs mēģinājums bija neveiksmīgs, kaut ari mēs visi, izņemot Drukno un Skaļo, kuri stāvēja malā un tikai bolīja acis, autobusu no visa spēka stūmām.

Tā kā lauvas vairs patiesi nekur neredzēja, izkāpa arī sievietes. Provizorisko vilcējstieni vīri šoreiz, nostiprināja ar resnu stiepli, to vairākkārt sasienot mezglos un papildinot visu ar paris resniem zariem, tādējādi iznāca iespaidīga, fantastiska konstrukcija. Mēs vēlreiz ātrākām riteņus un bedres nostiprinājām ar zāli un sīkiem zariem. Edvards, pirms sēdās pie stūres un piedeva gāzi, saspļāva saujās. Riteņi ieķērās pamatā, stienis šoreiz slodzi izturēja, un mēs sajutām, ka busiņš izkustas no vietas.

Visi uzgavilēja. No lauvām, kuri galu galā bija vainojami pie šīs ķibeles, vairs nebija ne miņas. Reindžers un strādnieki atvadījās. Edvards apjucis rakājās bikšu kabatās, un es nopratu, ka viņš grasās tiem dot naudu. Pietika ar pāris vārdiem, lai autobusa pasažieri dāsni piemestu savu dzeramnaudas liesu. Pat Druknais ņurdēdams šķīrās no nieka piecdesmit šiliņiem. Vienīgi Skaļais purināja galvu un iebilda, ka viņš nesaprotot, kāpēc vēl būtu jāpiemaksā par negadījumu ceļā un aizkavēšanos.

- Jauki, ka mēs tomēr redzējām lauvas, - es sacīju Edvardam un atzinīgi uzsitu viņam uz pleca. Iekāpjot autobusā, Skaļais mani nepagodināja ne ar īsu skatienu. Atceļā viņš nebilda ne vārda, tikai nemitīgi skatījās pulkstenī. Klusēja arī Druknais. Man bija tāda sajūta, ka Edvards apzināti brauca mazliet lēnāk nekā parasti. Viņš man bija palūdzis uzrakstīt bosam vienkāršotu notikušā aprakstu, kas liktu noprast, ka šoferis notikumā nav vainojams. Uzrakstīju kaut ko par krūmāja sadurtam riepām un par izpalīdzīgo reindžeru.

Lauvas nepieminēju. Austrumu Cavo taču tās nemaz nedzīvo.

Kumoss no lauvas medījuma

Šodien nometnē gaidām Villiju Cingu un vēl kādu.

6. 9. 1987., Botsvānā

Savannā viņi bija palikuši vieni. Tieši to viņi ari bija vēlējušies. Patiesus, nervus kutinošus piedzīvojumus, pirmatnējas emocijas. Tālab jau bija izvēlējušies tūrisma aģentūru, kura galvenokārt nodarbojās ar safari organizēšanu. Turklāt viņi devās safari nevis ar autobusu, kur varētu justies pilnigā drošībā un nebūtu jābaidās no lauvām, bet gan kājām. Vīrs, kurš viņus pavadīs, bija izslavēts kā viens no labākajiem šājā jomā. Runāja, ka viņš sev gatavojot steiku no svaiga lauvu medījuma un reiz esot viens pats dzinis veselu bifeļu baru. Āfrikas apceļotāji viņu bija gaidījuši trīs dienas un trīs naktis, nu viņi kopā sēdēja pie ugunskura un klausījās pavadoņa stāstos.

Pār nometni bija nolaidusies Āfrikas nakts, un no tuvējās Okavan-go varēja sadzirdēt svītraino meldru varžu, mazu kā īkšķa nags, skanīgo kurkstēšanu. Pār galvām aizplivinājās pirmie sikspārņi, un bija saklausāmas neredzama vakarlēpja skumjās gaudas.

Visā apkārtnē šī bija vienīgā nometne, un divvietīgās teltis neaizsargātas slējās mežonīgajā apvidū. Villijs Cings drošināja tūristus, ka teltīs no zvēriem neesot jābaidās. Pat ja ziloņi un hipopotami (tā šeit dēvēja nīlzirgus) iekļūstot nometnē, tie kā virves dejotāji izbalansē-jot starp auklām un stieņiem, pašām teltīm pat nepieskaroties. Tad viņš ceļotājiem stāstīja par lauvām un hiēnām, kas naktīs reizēm klejojot ap nometnēm.

Pirmais noteikums: naktīs telts rāvējslēdzējam jābūt aizvilktam.

Otrais noteikums: dienā pirmais noteikums nav spēkā. Kad tūristi atstāj nometni, tur mēdz sirot paviānu ordas, meklējot ko ēdamu. Ja paviāna deguns kādā teltī sajutīs kārdinošu smaržu, lai arī tā būtu tikai salvete vai nevērīgi nomesta košļājamā gumija, tas ar saviem kā bārdas nazis asajiem zobiem vienkārši pārgrauzīs telts audeklu.

Tādēļ Villijs ieteica labāk teltis atstāt vaļā, bet visu ēdamo, kā ari tualetes piederumus un medikamentus noglabāt droši noslēdzamā noliktavā.

Tās bija divas pirmās mācības, kuras tovakar saviem jaunajiem klientiem deva safari vadītājs. Viņš prata atstāt iespaidu, un varēja cerēt, ka šis būs īpašs safari jau tādēļ vien, ka viņus pavadīs tāds cilvēks. Villijs Cings bija leģenda. Viņa vārdu ar cieņu izrunāja gan zinātāji, gan skauģi. Tam, kurš bijis safari kopā ar Villiju Cingu, bija ko pastāstīt.

Safari Villija vadība jau vajadzēja sākties, bet dalībnieki pa radio uzzināja, ka viņam vēl veicami svarīgi remontdarbi, un arī otrais pilots, kāds dienvidafrikānis, Maunā ieradīšoties tikai pēc dažām dienām. Tūristi turpināja nepacietīgi un ziņkāri gaidīt, laiku isinādami turpat nometnē vai piedalīdamies «parastos» safari, kur dzīvnieki tiek aplūkoti no automašīnas.

Kādu ritu, kad grupa jau gatavojās doties kārtējā izbraucienā, virs nometnes, spārnus šūpodamas, parādījās abas vienmotora lidmašīnas Cherokee. Protams, doma par izbraucienu ātri vien tika aizmirsta, jo bija jādomā par savannas pilotu pienācīgu sagaidīšanu. Tā nu abas apvidus mašīnas devās uz dažus kilometrus attālo lidlauku.

Četri no safari tūristiem bija Villija tautieši, iepriekšējās dienās viņi bija runājuši tikai par «mūsu» Villiju, stāstījuši par viņu kā par senu paziņu, kaut tikai viens kādreiz bija redzējis to vaigā. Tagad šie tūristi brauca priekšējā mašīnā, lai būtu pirmie apsveicēji. Kā tautieši viņi cerēja uz zināmām privilēģijām un, nav ko slēpt, ļoti lepojās, ka nāk no tās pašas zemes kā Villijs.

Lidmašīnas planēja gaisā, gandrīz skarot primitīvā skrejceļa malā augošo mopānu galotnes. Astes kā antenas izslējis, pāri pelēkajai trasei pārskrēja kārpcūku bars, tad sporta lidmašīnas zvārodamās nolaidās un, bridi paripojušas, apstājās. Pirmais no kabīnes izlēca Villijs Cings un izstaipīja garajā lidojumā notirpušos locekļus. No otras lidmašīnās, neviena neievērots, izkāpa dienvidafrikānis.

Villijs Cings nebija liela auguma, vismaz ne tāds milzis, kādu viņu bija attēlojuši Šveices tautieši. Viņš bija izskatīgs vīrietis labākajos gados. Kā jau varēja iedomāties, viņš valkāja haki krāsas safari uzvalku, kreklu ar īsām piedurknēm un tūrista zābakus līdz potītēm.

Galvā tam bija leģionāra cepure, kādu jau «Hatari» bija nēsājis Džons Veins. Viņa brūnā, vēju appūstā seja bija gludi skūta, un saules gaismā mirdzēja no cepures izspraukušies blondie mati. Viņa acis slēpās aiz lielam saulesbrillēm, un, kad tas sveicienam pasniedza roku katram viesim, lūpas rotājās gaišs, patīkams smaids. Tad viņš visus iepazīstināja ar dienvidafrikāņu pilotu un uzaicināja izmest kādu loku virs Okavango deltas.

Visi šo priekšlikumu uzņēma ar sajūsmu un sadalījās pa abām lidmašīnām. Šveiciešiem šķita ļoti svarīgi savu pirmo lidojumu virs Āfrikas krūmājiem veikt kopā ar tautieti, un pārējiem tūristiem tur nebija nekā, ko iebilst.

Vērojot Āfrikas ainavai no lidmašīnas, skats ir patiesi iespaidīgs. Ar tādu savannas pilotu ka Villijs lidojums izvērtās neaizmirstamā piedzīvojumā. Pieredzējušais virs gaisā jutās kā mājās un Aļaskas plašumus pazina tikpat labi kā Kalahari bezgalīgo tuksnesi. Viņš visā pilnībā pārzināja figūrlidojumus, un nolaišanās uz vientuļas krūmu trases vismelnākajā naktī bez orientieriem lieliskajam profesionālim neradīja nekādas problēmas. Vizinādams tūristus, viņš labprāt demonstrēja dažus no saviem meistarstiķiem.

Zeme šķita apgriezusies ar kājām gaisā. Ne pārāk augstu virs viņu galvām, bet dziļi zem lidmašīnas lokus meta Āfrikas kliedzējērgļi, virs zaļganzilā muklāja slīdēja sudrabaini mirdzoši gārņi, bet lidmašīnas melnā ēna lēkāja pāri bifeļu un ziloņu bariem, kuri, plūkdami zāli, lēnām klīda uz priekšu. Tad piķējošā lidojumā tā laidās pari ganībās izgājušām zebrām, savus garos kaklus drošības labad pielieca žirafes, un, slīdot pāri Okavango lagūnu ūdeņiem, šķita, ka lidmašīnas spārni skar papirusa galotnes. Villijs neizlaida nevienu no saviem trikiem, tomēr pats labākais bija pataupīts vēlākam laikam.

Pēdējā mirklī pirms nolaišanās uz krūmu trases viņš strauji metās augšup, demonstrēdams meistarīgu cilpu, tā ka pasažieriem aizrāvās elpa, tad pagriezās virs pelēkajām mopānu galotnēm un mīksti un nevainojami nosēdās uz skrejceļa no otras puses. Pasažieriem viņš, piemiedzis ar aci, stāstīja, ka ieraudzījis uz trases guļam zeltaino šakāli. Bālām sejām, ar sviedru pērlītēm klātām pierēm šveicieši grīļodamies kāpa ārā no lidmašīnas. Šķiet, iesākumam viņiem Villija lidot prasmes bija diezgan, par šo ekskluzīvo lidojumu viņi bija samaksājuši ar nelāgu sajūtu kuņģī.

Pēc atgriešanās nometnē Villijs izmantoja laiku nepieciešamo remontdarbu veikšani. Villijs bija mācīts elektroinženieris un īsts Āfrikas buša cilvēks, kas prata un darīja visādus darbus, tāpēc viņam bija tīrais sīkums savest kārtībā laivas piekaramo motoru, izjaukt un salikt samirkušu fotoaparātu vai salabot salauztu makšķeri. Septiņdesmito gadu vidū viņš Botsvānā bija nodibinājis savu safari aģentūru. No batavānas cilts virsaišiem viņš bija ieguvis lietošanā zemes gabalu Okavango deltas piekrastē un mežonīgajā apvidū ierīkojis savu nometni. Līdzās lielajām, zaļajām divvietīgajām teltīm stāvēja koka barakas, kuras lietoja kā virtuvi un noliktavu, tur bija dušas ar saules enerģijas sakarsētu ūdeni un, to nekādi nedrīkst piemirst, - stilā ieturēts krUmu bārs tieši ūdens malā, kur saimnieks pats personīgi rūpējās, lai iecienītais džins ar toniku tiktu sajaukts pareizajās proporcijās. Te grupa parasti sēdēja rēnajos vakaros un aukļkrupju kora treļļu pavadījuma klausījās Villija piedzīvojumu stāstus. Savu sirdi viņš bija pazaudējis Āfrikā un mīlēja šo zemi. Ar skumjām balsi viņš runāja par briesmām, kādas Okavango draudēja no alkatīgajiem lopu baroniem un dimantu raktuvju īpašniekiem.

Kad viņš izvilka no kabatas mutes harmonikas un uzsāka savu iemīļoto dziesmu, visus pārņēma melanholija.

Pie ugunskura sēžam Nakts vidū teltspriekšā,

IJn svētsvinīgi klusi Dus zeme naksnīgā;

Bet cauri tumsas vālam Šurp atplūst skaņas tālas Tur sasaucas askari^2:

Heijā, heijā safari!

No rīta visi bija kājās pirms saullēkta, lai ietu pārgājienā. Par lielu izbrīnu tūristiem Villijs gatavojās doties ceļā bez ieroča. Kas gan notiks, ja ceļā stāsies zilonis? Vai arī, ja viņi aiz kāda krūma sastaps lauvu bariņu? Protams, sēžot drošā automašīnā, tas būtu vienreizējs piedzīvojums, par ko sapņo katrs Āfrikas apceļotājs, bet tagad?

Tā droši vien klusībā domāja visi ceļotāji, tomēr neviens neuzdrošinājās to pateikt skaļi. Klusēdami, pēdu pēdā, viņi tam sekoja pa taku, kuru spēja saskatīt tikai viņš viens. No sākumā sastaptajiem dzīvniekiem vērts pieminēt vienīgi kārpcūkas un niedrājantilopes. Viņi jau atradās stundas gājiena attālumā no nometnes, kad Villijs piepeši apstājās un noāva apavus un zeķes. Ko tur jautāt, viņš nolēmis tālāk soļot basām kājām. Pārējie jau smīnēdami gribēja turpināt ceļu, bet Villijs tos ar galvas mājienu atturēja.

«Vai jūs tiešām gribat brist pa ūdeni ar visiem zābakiem?» viņš neticīgi vaicāja. «Tikai vēlāk nebrīnieties par tulznām, kuras būsiet iemantojuši».

Visi sāka negribīgi raisīt vaļā apavu auklas un vilkt nost zeķes. Vai tik šajā apkārtnē pirms divām dienām netika redzēts iespaidīgs krokodils? Vai tad nebija čūsku, kuras prot peldēt? Un droši vien te dzīvo dēles.

- Dēles ir veselīgas! - noteica Villijs, kurš, šķiet, lasīja viņu domas, šķelmīgi pasmaidīja un devās uz priekšu. Ūdens ieplakā sniedzās tikai līdz ceļiem, un bija patīkami iet pa mīksto, zalaino pamatu. Ūdens bija vēss un atspirdzināja nogurušās pēdas. Pārpludinātās ieplakas pretējā krastā viņi apsēdās uz viena no vecajiem šīferpelē-kajiem termītu pauguriem, lai apautu kājas. Tagad, kad pirmās briesmas bija aiz muguras, par šo piedzīvojumu viņi savam pavadonim bija bezgala pateicīgi.

Villijs bija uzkāpis augstākā termītu paugura virsotnē un turēja pie acīm tālskati. Savā leģionāra cepurē, safari uzvalkā, ar kareivja ūdens blašķi pie sāniem viņš atgādināja bronzā lieto Deivida Living-stona pieminekli pie Viktorijas ūdenskrituma Zimbabvē.

- Lauvas, - viņš nočukstēja un nokāpa no sava pjedestāla. - Vesels bars.

- Kur? - vaicāja kāds šveicietis, un viņa balsi bija jaušamas bažas.

- Netālu, - atbildēja Villijs un norādija uz rietumiem. - Vēja virziens ir labvēlīgs, mēs varam piekļūt tuvāk.

- Piekļūt tuvāk? - nedroši pārjautāja kāds cits.

- Viņas mūs nevar saost.

- Bet mums pat nav ieroča.

- Ierocis? - Villijs pasmaidīja. - Kālab? Mēs ejam pie dabas ar bijību, ne ar ieroci. Sastopoties ar lauvu baru, šautene neko nelīdzēs. Bijība gan.

- Vai tas tomēr nav riskanti?

Villijs tikai papurināja galvu. Viņš klejoja pa Āfrikas krūmājiem jau trīsdesmit gadu. Protams, ja brīvi klīst mežonīgā apvidū, risks pastāv vienmēr. Tomēr viņš allaž bija pratis novērtēt draudošās briesmas un likteni nekad nebija izaicinājis. Lauvas vēl atrodoties diezgan tālu. Tie savus vēderus esot piepildījuši ar trekna kudu buka gaļu un snaužot akāciju pudurā. Droši esot iespējams pieiet tik tuvu, lai vismaz varētu tos aplūkot ar neapbruņotu aci. Zvēriem pat neradīšoties doma uzbrukt.

- Bet ja jūs nevēlaties..., - Villijs noteica un paraudzījās apkārt.

- Protams, mēs vēlamies! - kāds atsaucās, un citi klusēdami pamāja. Neviens negribēja izrādīties gļēvulis, kaut arī dažam labam no domas vien, ka nāksies nostāties aci pret aci ar lauvām bez sargājošās apvidus mašīnas, sirds jau sašļuka papēžos. Villijs Cings klusībā smējās. Tas bija vienīgais līdzeklis piedabūt tūristus dzīvniekiem tuvāk; cik smiekligi viņi cenšas izvairīties, kaut šoreiz pielavišanās zvēriem ir pavisam droša.

Viņi devās uz priekšu lēzena termītu paugura aizsegā. Līdz lauvām varēja būt vēl kādi simt piecdesmit metri. Cits droši vien apstātos. Tikai ne Villijs Cings. Viņam padomā bija jauns krūmāju pazinēja meistarības apliecinājums. Iespējas īstenot šo nodomu bija tik labas kā reti kad, un viņš pameta gaisā sauju smilšu, lai pēdējo reizi pārbaudītu vēja virzienu. Pārpalikums no lauvu medījuma gulēja metrus divdesmit atstatus no dzīvnieku bara, ceļotāju pusē.

- Pagaidiet mani šeit. Es drīz atgriezīšos.

- Ko tu esi sadomājis darīt? - jautāja kāds no bailīgākajiem.

- Viņš mums sagādās vakariņas, - paskaidroja zinātājs, kurš jau reizi bija bijis pārgājienā ar Villiju. Tūristi samulsuši vēroja, kā Villijs salīcis lavījās uz priekšu pa savannu. Tad pusceļā viņš izslējās un pa-rādyās lauvām pilnā augumā. Lielie kaķi saausījās, bet tad laiski atkal apgūlās un iegrima snaudā. Lauvas bija pie cilvēkiem pieraduši, kaut ari parasti tie atbrauca automašīnās. Dzīvnieki zināja, ka nekādas briesmas nedraud. Šeit, rezervātā, medības bija aizliegtas.

Villijs palika stāvam un, raudzīdamies tālskati, vēroja lauvas. Tur bija četri dzīvnieki - divi pieauguši un divi mazuļi. Ar izsalkušiem lauvām viņš šādu spēlīti nebūtu atļāvies, bet šie bija paēduši un slinki, tie drīzāk atkāpsies nekā uzbruks. Villijs lēnām tuvojās kudu.

Medījuma pakaļējā daļa vēl bija neskarta, lauvas bija uzšķērduši vēdēru un izēduši iekšas.

Villijs vēroja, kā lauvu medījumam tuvojas šakālis. Ja lauvas par šakāli neliksies ne zinis, tā būs laba zīme. Sīkais laupītājs netraucēti izplēsa no upura treknu kumosu un nozuda krūmos. Lauvas to pat nebija ievērojuši. Villiju no kudu šķīra vairs tikai pāris metri, te viņš virs galvas izdzirda ķērcienu. Tajā pašā brīdī pār viņu pārslīdēja ēna un lauvu maltītes atliekām metās virsū maitu lija. Villijs pacēla rokas un nošņācās. Lija satraukti pacēlās spārnos un meklēja drošāku vietu kādā kokā. Pēc brīža pie horizonta parādījās vēl viens putns. Nebūs nemaz ilgi jāgaida, līdz simtiem liju saplosīs antilopes atliekas, ķīvēdamās par katru gaļas kriksīti.

Villijs notupās līdzās kudu un nogrieza prāvu gurna gabalu. Lauvas laiski žāvājās, kaut kur krūmājā iesmējās hiēna. Ari tā bija sajutusi smaržu un nāca, lai paņemtu savu daļu. Lēnam Villijs atkāpās, atdodot vietu lijām. Viņš vēl nebija nokļuvis atpakaļ pie grupas, kad ausis jau sasniedza badīgo maitasputnu satrauktie ķērcieni. Drīz saulē balti mirdzēs kudu kauli, bet nākamajā rītā hiēnas tos jau būs izvazājušas uz visām debess pusēm.

Villijs, pārmetis gaļas gabalu pār plecu, kopā ar tūristiem atgriezās nometnē. Tur viņš sadalīja kudu gurnu un no sulīgās, sarkanās gaļas izgrieza baltās muskuļu cīpslas. Viņš vēlējās katram pasniegt sātīgu steiku un vēl krietnu porciju siki sagrieztas gaļas. Gaļas atlikumus un kaulus Villijs ietina papīrā un ar resnu auklu piesēja pie kāda neliela koka nometnes nomalē. Tas bija vecs triks, ar kuru mēdza pievilināt nakts slepenos klejotājus.

Pār nometni vēl nebija nolaidusies pilnīga tumsa, kad papīra čaukstēšana jau nodeva pirmo gardēdi. Kabatas lukturīša gaismas stars atklāja medusāpsi, kurš ar asajiem nagiem kārpīja no papīra savu guvumu. Tas sakampa treknu gabalu un pēc mirkļa jau bija nozudis naktī. Nākamais, kurš ieradās pēc savas daļas, bija šakālis. Klusām un slepus, kā to raduši nakts mednieki, tas izlīda no krūmiem, uzmanīgi kā lapsa paošņāja gaisu un, samierinājies ar kumosu cīpslainas gaļas, izslīdēja no gaismas kūļa. Tad iestājās klusums.

Miegainākie ceļinieki bija jau izlēmuši doties pie miera, te piepeši klusumu pārtrauca apdullinošs troksnis. Brakšķēja koki, skaļi čaukstēja papīrs, un bija dzirdami hiēnas ļaunie smiekli. Kabatas lukturītis bija izdzisis, un, vēl pirms bija izdevies to uzlādēt no jauna, para-dība jau bija izgaisusi. Pie sakropļotā koka karājās tikai auklas paliekas, no kudu gaļas vairs nebija ne vēsts. Laupītājs savu bija padarījis, un pēdas liecināja, ka te ar saviem spēcīgajiem žokļiem bija darbojusies hiēna.

Dienas pagāja izbraucienos ar laivu, pārgājienos, ekskursijās uz deltas salām, tūristi redzēja gepardus medībās, piedzīvoja nīlzirga uzbrukumu, kad ar apvidus mašīnu iestiga ūdens ieplakā, un vēroja, kā Āfrikas kliedzējērgļi izceļ lomu. Pēdējā rītā pašā agrumā viņi devās uz Kalahari robežu apciemot Codilo pakalna bušmeņus. Ciemata tuvumā Villijs Cings bija ierīkojis nolaišanās celiņu, kuru izmantoja daudzas citas safari aģentūras. Taču, kad pie bušmeņiem jeb san, kā viņi paši sevi dēvēja, ieradās Villijs ar kādu no grupām, tas bija īpašs notikums. Gadu gaitā viņš bija krietni sadraudzējies ar mazajiem medniekiem, katru sauca vārdā, piegādāja ciematā medikamentus un citas noderīgas lietas. Ikviens grupas tūrists izjuta cilvēcīgu viesmīlību un sirsnību, tā nebija inscenēta ekskursija uz brīvdabas muzeju, bet viesošanās pie draugiem.

Tūristi kopā ar vietējiem sēdēja pie ugunskura un apbrīnoja buš-meņu ieražas. Ciemata nomalē iezemieši demonstrēja prasmi apieties ar bultām un loku. Kāds no medniekiem aizveda grupu uz Codilo pakalniem, kur viņiem vien zināmās vietās atrodas seni san klinšu zīmējumi. Lai apskatītu skaistākos, nācās nedaudz pakāpelēt, tomēr pūles atmaksājās ar uzviju. Uz pelēkās un dzeltenās klints atklājās uzzīmēti sarkani degunradži un žirafes, veselas medību ainas ar garkājainiem medniekiem un lielgalvainām antilopēm, akmens laikmeta mākslas darbi bija parakstīti ar rokas nospiedumu. Nekad vēl viņi nebija pienākuši tik tuvu pirmatnējai Āfrikai, kura kādu dienu droši vien izzudīs uz visiem laikiem.

Atvadoties san dejoja un dziedāja kādu no savām melanholiskajām dziesmām. Nedaudz nomaļus zem koka sēdēja Villijs Cings un domīgi viņus vēroja, «...pland ugunskura liesmas, skan senas, dārgas dziesmas...». Cik ilgi vēl viņi tik brīvi un gaiši dziedās? Cik ilgi vēl tuksnešu plašumos bus dzirdama viņu valododa ar tai raksturīgajām klikšķošajām skaņām? Kad Villijs pirms daudziem gadiem pirmo reizi bija sastapis sarļ, tie vēl nebija nonākuši saskarsmē ar civilizāciju. Tagad ap ciematu jau mētājas plastmasas pudeles un skārda bundžas, bet tradicionālo uguns iegūšanas veidu, berzējot sausus kokus, bija aizstājušas šķiltavas.

Bija pienācis laiks doties prom.

- Vajadzētu san pateikties un nodziedāt kādu dziesmu, - ieminējās Villijs un izvilka no kabatas mutes harmonikas. Viņi dziedāja dziesmu par kalnu klaidoņiem, ļoti iepriecinādami lielā Kalahari pierobežas mazos medniekus.

Lidojot atpakaļ uz Maunu un tās plaši izkaisītajām būdām, bija jāsarod ar apziņu, ka viņi atgriežas civilizācijā. Villija galvenā mītne atradās Tamalakanas krastā uz ziemeļiem no pilsētas centra. No šejienes ceļojums vēl turpinājās - bija paredzēts doties uz Viktorijas ūdenskritumu, dārdošajiem dūmiem, kā to dēvēja iedzimtie.

Grupa atvadījās no Villija, kurš vēl dažus mēnešus vēlējās palikt Āfrikā, bet pēc tam pāris nedēļas paciemoties dzimtajā Šveicē. Ak, cik daudz jauku atmiņu bija sakrāts, cik daudz brīnišķīgu piedzīvojumu, stāstam par lauvu medījumu gan neviens neticēs, toties uzbrūkošo nīlzirgu, paldies Dievam, bija izdevies nofotografēt.

Villijs noskatījās, kā viņa viesi nozuda Air-Zimbabve lidmašīnas vēderā, un vēl ilgi māja tiem pakaļ ar savu leģionāra cepuri. Atkal viņš palika Āfrikā viens. Villija Cherokee viegli pacēlās no zemes un aizlidoja pretī rietošajai saulei. Viņš uzlika saulesbrilles un ieslēdza autopilotu. Kas par dzīvi, kas par zemi! Viņš atkal atcerējās dziesmu, atmiņā atausa trešais pants.

Un, kad mans ceļš būs galā,

Nāks gaita pēdējā,

Lai skan tik šādas dziesmas,

Bet nevis sērīgās,

Lai manas modrās ausis Tur tālā debesmalā Spēj sakļausit: safari!

Heijā, heijā, safari!

Villijs Cings gāja bojā nelaimes gadījumā dzimtenes apmeklējuma laikā pārgājienā Bemes Alpos.

Leboso lietus dziesma

Ja septiņdesmitgadīgais tā izskatās, grūti noticēt, ka viņš gadiem ilgi nav bijis savā apmetnē.

22. 9. 1996., Kenijā

Mūsu priekšā gulēja «Āfrikas zaļie pakalni», tieši tādi, kādus tos savā safari romānā aprakstījis Ernests Hemingvejs. Mēs raudzījāmies uz Sandriveras viļņoto ieleju, kuras krastā atradās mūsu mazā nometne, skatiens aizklīda līdz pat Tanzānijai, kur Serengeti saplūda ar Kenijas Masai-Maru fantastiskā dzīvnieku paradīzē. Kā plankumi leoparda kažokā savannā vidēja tumšie akāciju apveidi, tālskatī varējām manīt ganāmies bifeļus, zebras, ziloņus un žirafes.

Virs mūsu galvām smaidīja zilas debesis, bet tāluma pār zaļajiem pakalniem pelēki un drūmi biezēja lietus mākoņi, lēni aizklājot rietošo sauli. Vai tie atnesīs sen gaidīto lietu? Šeit, pie upes, savanna bija zaļa, bet plašās ielejas viņā pusē stiepās dzelteni, izkaltuši zālaini tuksneši, kas mēnešiem ilgi nebija baudījuši ūdeni. Gnu un zebras, kas tālo ceļu šurp bija mērojušas no Serengeti, alkatīgi gaidīja lietu, kas uzdiedzētu jaunu zāli. Mūs sasniedza nožēlojami teļu māvieni un kumeļu zviedzieni, tomēr tikai neliela daļa dzīvnieku bija atradusi ceļu uz zaļo ieleju.

Sasniedzām nometni, kad saule bija jau norietējusi un sācis līt. Upes krastā vientuļas un pamestas slējās trīs teltis. Kā uzzinājām, bija ieradušies vēl divi viesi, kuri pašlaik bija izgājuši vakara pastaigā. Izmantojām pēdējo dienas gaismu, lai omulīgāk iekārtotos savā teltī. Zaļās dzīvojamās teltis bija ērti ierīkotas, patīkamu un siltu nakti nodrošināja mīksti polsterētas guļvietas ar frotē pārsegiem. Divi mazi naktsskapīši, pāris drēbju pakaramo, kas bija iekārti cilpās pie telts sienām, petrolejas lampa, tvertne ar svaigu ūdeni un dzeramā ūdens kanna, vairāk komforta Āfrikas kempingā nemaz nevarēja vēlēties. Virs mazajām dušas teltīm karājās maisi ar lejkannu uzgaļiem,

maisos pēc vajadzības tika iepildīts silts vai auksts ūdens. Par lo visu atbildēja Ndungo, kurš zaļā darba uzvalkā un sarkanā cepurē, šķiet, dienu un nakti steidzīgi skraidelēja pa nometni.

Bija satraucoši pēc tik ilga laika atkal pavadīt nakti zem Āfrikas skaidrajām, zvaigžņotajām debesim, acis nevarēja vien atdzerties, vērojot Piena ceļu un Dienvidu krustu, nekur citur zvaigžņu nav tik daudz un tās nespīd tik spoži kā pie ekvatora. Bijām labi paēduši un jau dusējām guļvietās, atpūšoties pēc garā ceļa no Nairobi caur Naro-ku līdz Masai-Marai. Ārpusē teltspriekšā kurkstēja krupji, un nakts skaņām pievienojās tāli lauvas rēcieni. Biju jau iemidzis, kad manos sapņos iejaucās klusa, monotona dziedāšana. Pamodos un ieklausījos nakti. Jā, varēju saklausīt pavisam skaidri. Kāda zema, piesmakuši vīrieša balss dziedāja svešā valodā, turklāt nebija uztverama noteikta melodija, tikai vienots ritms. Varbūt tuvumā atradās kads ciemats, vai arī melodija plūda tepat no nometnes? Kļuvu ziņkārīgs, paņēmu savu kabatas lukturīti un izlīdu no telts.

Dziedāšana skanēja no tās puses, kur atradās mūsu ugunskurs, dažus metrus no mūsu telts. Nakts bija skaidra, un acis ātri aprada ar tumsu. Tur pie ugunskura, pie joprojām kvēlojošajām pagalēm, saskatīju kāda vīra siluetu. Viņa augumu sedza plats apmetnis, seju saskatīt nevarēju, jo tas sēdēja ar muguru pret mani. Galvā viņam bija bezveida platmale ar nokarenām malām, bet blakus smiltīs iedurts šķēps, kādu biju redzējis pie masajiem un samburu. Apstājos un ieklausījos. Monotonā, gandrīz drūmā balsī viņš izdziedāja vienas un tās pašas frāzes. Kas bija šis virs? Vai viņš piederēja pie nometnes personāla, vai varbūt viņš bija nomads, kurš tikai sildījās pie mūsu ugunskura? Atgriezos atpakaļ savā telti. Dziesma apklusa, un es dzirdēju vairs tikai skanīgo krupju kurkstēšanu.

Pēc brokastīm satikāmies pie automašīnām, lai dotos izbraucienā. Tā kā mēs bijām tikai četri, apvidus mašīnā vietas bija diezgan, un mēs paši varējām izlemt, kurp braukt. Barbara, nometnes kalpotāja, mūs iepazīstināja ar šoferi Gideonu un katram izsniedza dienas pārtikas devu.

- Vai jūs neiebilstu, - viņa pēdīgi pavaicāja, - ja jums pievienotos vēl kāds?

Kā no zemes izaudzis, piepeši mūsu priekšā stāvēja mazs vīrelis. Mugurā tam bija brūns, netīrs mētelis, bet grumbaino seju aizēnoja gaišas bezveida platmales nokarenās malas. Vīrieša nedabīgi izstieptajās ausu ļipiņās karājās krāsaini lētu plastmasas pērlīšu auskari, savādi šaurās lūpas centās smaidīt, acīm bija pārvilkusies pienaini balta plēve. Vēlāk no Gideona uzzinājām, ka viņš bija gandrīz akls, bet agrāk strādājis nometnē par pēdu meklētāju. Tagad viņš bija kļuvis vecs un vārgs un nometnē rūpējās par uguni un uzkopa teritoriju. Viņa kaulainās plaukstas spiediens bija spēcīgs, un varēja nojaust, ka reiz viņš bijis veikls un izveicīgs mednieks. Viņš bija masajs, un viņu sauca Leboso.

Leboso sēdēja līdzās Gideonam un, tāpat kā mēs, ar interesi vēroja garāmslīdošo ainavu. Diemžēl nesapratām no viņa sacītā ne vārda, un Gideons paskaidroja, ka viņš nerunājot angliski, tikai nedaudz zinot svahilu valodu, viņa valoda esot mā, masaju valoda. Kas gan veco viru pirms daudziem gadiem bija pamudinājis atstāt savu cilti, ganāmpulkus un pievienoties baltajiem? Vai viņš bija no dzimtenes padzits trimdinieks? Vai viņš bija sapratis, ka nākotne pieder balto pilsētām un nevis melnādaino apmetnēm? Vai viņš bija izjutis, ka balto nauda ir vairāk vērta nekā masaju ganāmpulki? Vai viņš bija dzīvojis ciematā, kura iedzīvotāji padzīti, jo ciemats atradies kādas balto saimniecības teritorijā? Afrikāņu ciematā, kas traucējis balto celtniecības iecerēm, ciltī, kas vairs nav varējusi izvadāt savus lopus uz dzirdināšanas vietām, jo ceļš vedis caur nacionālo parku?

Masaji vēl arvien ir nomadi, kas ar visu iedzīvi klejo no viena ūdens avota līdz citam ūdens avotam un kuru sociālās attiecības nosaka stingras tradīcijas un rituāli. Te liela nozīme ir vecuma hierarhijai, un Leboso, kuram jau pāri septiņdesmit, savā ciltī droši vien būtu kļuvis par godājamu vecajo.

Mēs bijām apstājušies, lai pavērotu žirafu baru. Vienam dzīvniekam vairs nebya astes, un tas bija bezspēcīgs pret mušu un odu dzēlieniem, bet knišļi nabaga radījumam uzbruka bariem. Dzīvnieka augšstilbi bija savainoti un notriepti asinīm, tas vēl vairāk pievilināja insektus. Asiņainajās rētās bija iemitinājušies tārpi, lai mielotos pie bagātīgi klātā galda, tas žirafes ciešanas darīja vēl briesmīgākas.

Sākumā Leboso klusēdams sēdēja līdzās šoferim, tad sāka klusi dūkt. Dziesma pieņēmās skaļumā, un varēja saklausīt vienkāršu monotonu melodiju.

- Viņš dzied dziesmu slimajai žirafei, - paskaidroja Gideons.

- Kā viņš zina, ka tā ir slima, - es iejautājos, zinādams, ka Leboso gandrīz neredz.

- Viņš saož asinis un dzied žirafei, jo zina, ka tuvo nakti tā nepārdzīvos.

Man pār muguru pārskrēja vieglas tirpas. Leboso dziedāja rekviē-mu bojāejai nolemtam dzīvniekam. Zināms, ievainota žirafe ir viegls medījums lauvām. Tomēr mani pārsteidza pārliecība, ar kādu Leboso pareģoja nāvi tieši šonakt.

Braucot tālāk, Leboso no sava brūnā mēteļa izvilka melnu dzīvnieka asti, izbāza to pa logu un vēcināja. Ievēroju, ka tā bija gnu aste ar pītu ādas rokturi. Vēlāk pamanīju, ka viņš to izmantoja, lai atgaiņātu no sejas uzmācīgās mušas. Tagad viņš ar to māja sveikas dzīvniekiem. Šo ceremoniju viņš atkārtoja pastāvīgi, kad atsākām braucienu pēc kādas fotografēšanas vai atpūtas pauzes. To darīdams, viņš murmināja nesaprotamus vārdus vai dziedāja klusu dziesmiņu, un es sapratu, ka šīs skaņas veltītas dzīvniekiem.

īpaši vecais masajs priecājās par ziloņiem, kurus lielā vairumā sastapām Masai-Marā. Iespējams tādēļ, ka pelēkos milzeņus viņš spēja saskatīt par spīti aklumam. Mēs bieži apturējām savu apvidus mašīnu blakus ziloņu bariem un tos ilgi vērojām, tad arī Leboso kā apburts raudzījās ārā pa logu, dziedāja kādu no savām dziesmām un māja ar gnu asti.

Pusdienas tveici mēs pārlaidām dažu lielu koku paēnā tieši pie Maras upes. No šejienes pavērās lielisks skats uz upes lenti ar plašām smilšu sērēm, kurās sauļojās krāšņi krokodili. Nemitīgi no straumes iznira sprauslājošu nīlzirgu melnas galvas. Tic plivināja mazās austiņas un viltīgi raudzījās uz mums augšup ar savām cūkas ačtelēm. Piepeši Leboso paņēma mani pie rokas un aizveda dažus metrus lejup gar upi, kur krasts kļuva lēzenāks. Viņš vērsa manu uzmanību uz smilšaino, noblietēto krastu un visu laiku rādīja peldošo nīlzirgu virzienā. Iesākumā es nesapratu, ko viņš ar to gribēja sacīt, bet tad

pamanīju pēdas un dzīvnieku mēsliem nošķiestos kokus. Leboso bija mani atvedis uz nīlzirgu taku, pa kuru dzīvnieki naktīs nāca krastā. Pamāju, ka esmu sapratis, un uzsitu viņam uz pleca.

- Nīlzirgu taka, - es noteicu, un viņš aši pamāja.

- Hakuna Hippo, - viņš atbildēja. Nē, šobrīd ganībās nevienu hipo-potamu nemanīja.

- Hippo mto, - es izmēģināju, jo nojautu, ka viņš saprot atsevišķus vārdus svahilu un angļu valodā.

- Ndyio, - viņš piekrita. Jā, nīlzirgi esot upē. Mēs sasmaidījāmies.

- Asante sana, Leboso, - es pateicos.

Tad mēs devāmies atpakaļ uz savu piknika vietu.

Visskaistākie ir safari vakari. Man patika naktsmītnes, no kuru terasēm visu nakti varēja vērot dzīvniekus - kā tie ieradās padzerties vai laizīt sāli. Aberderā man palaimējās apskatīt krāšņos smailpurnu degunradžus, Samburu - leopardu un Amboseli - reti sastopamās svītrainās hiēnas. Tomēr nevienu no šīm komfortablajām krūmu viesnīcām nevar salīdzināt ar telšu nometni. Ugunskurs, kūpoša tēja, biezokņa baisās skaņas, maigs, glāstošs vējiņš, nakts vientulība. To nespēj piedāvāt neviena viesnīca visā Āfrikā. Taču vidziļāko pirmat-nējības izjūtu šai safari mums sniedza Leboso dziesmas.

Katru vakaru viņš sēdēja pie ugunskura un dziedāja tāpat kā toreiz, kad viņu redzēju pirmoreiz. Kamēr mēs vakariņojām lielajā, zaļajā teltī, viņš sakrāva malku un parūpējās, lai uguns labi kvēlotu. Ar šķēpu viņš izbikstīja pagales, līdz tās gaiši uzliesmoja, piesvieda pa zaram, tad mierīgi aplūkoja savu veikumu un dziedadams apsēdās pie ugunskura. Sākumā viņš klusi nogāja malā, tiklīdz mēs ieradāmies, taču mēs aicinājām viņu palikt, un Leboso ar prieku piekrita.

Klusi viņš uzsāka dziesmu, kas pakāpeniski kļuva skaļāka un ritmiskāka, bet, pamanījis mūsu interesi, sāka pat sist plaukstas. Ritms pielipa arī mums, rokas uztvēra takti, un, sajūsmināts par mūsu interesi, Leboso aizrāvās arvien vairāk. Sākām saprast atsevišķus vārdus un dziedāt līdzi. Arī viņa artikulācija kļuva skaidrāka, un drīz vien mūsu mazais koris dziedāja spīdoši: «Sand - a - River - Sand -a - River - sana - sana». Tā tas vismaz izklausījās mūsu eiropiešu ausīm. Ko tas nozīmēja, vai tā bija dziesma par Sandriveru, kuras krastā atradās mūsu teltis, es nezinu līdz pat šai baltai dienai.

- Leboso dzied lietus dziesmu, - vēlāk mazajā un mērķtiecīgi iekārtotajā krūmu virtuvītē, kur uz pavarda tējkannā karsa ūdens, sacīja Ndungo.

- Bet mēs jau katru vakaru dabūjam pa īsam lietus gāzienam, - es iebildu.

- Jā, jo Leboso dziedāja. Šeit līst tikai tad, kad Leboso dzied lietus dziesmu!

Es neticīgi nogrozīju galvu. Kaut gan lietus periodam vēl bija par agru, tomēr pār pakalniem katru vakaru vilkās tumši lietus mākoņi, un šur tur nolija vājāks vai spēcīgāks lietus. Atgriezos pie ugunskura un vēroju, kā masajs piemet malku. Tad devos pie viņa.

- Jambo, Leboso. Habari gani?

- Nzuri sana.

Mūsu sarunu ievadīja apsveicināšanā frāze, kuru pludmalē katrs tūrists apgūst jau pirmajā dienā. Ja to vispār varēja saukt pat sarunu.

Leboso tūdaļ atsāka savu dziesmu, un es, izmantojot pirmo pauzi, apjautājos par tās saturu:

- Maji? - ar pirkstiem centos atdarināt lietus līšanu.

Leboso smaidot pamāja. Jā, tā bija lietus dziesma.

Vakara sarunas ar Leboso kļuva par rituālu. Bieži jau pirms vakariņām gāju uz ugunskura vietu, lai skatītos, kā viņš darbojas. Blakus ugunskuram smiltis slējās gandrīz divus metrus garais masaju šķēps, parasti Leboso bija apvilcis arī veco, brūno mēteli, kuru pēc uguns iekuršanas tūdaļ nomainīja pret spilgti sarkano apmetni. Ugunskuram uzliesmojot, viņš iesāka dziesmu, allaž vienas un tās pašas vienmuļās melodijas, kuras pavadīja, sitot takti ar kāju vai plaukstām.

Bija pienācis mūsu pēdējais vakars nometnē. Es paņēmu savāžamo kabatas nazi un mazo diktofonu, ko vadāju līdzi, lai ierakstītu dažādas spontānas idejas, un devos ārā pie ugunskura. Leboso jau bija uzsācis savu ikvakara dziedājumu un mani sveicināja. Neuzkrītoši ieslēdzu krekla kabatā ielikto diktofonu un ierakstīju viņa dziesmu.

Kad Leboso apklusa, izvilku aparātu, attinu lenti un atskaņoju ierakstu. Nezinu, vai masajs jau kādreiz bija dzirdējis savu balsi. Viņa blāvās acis dīvaini iemirdzējās, sejā atplauka plats smaids, un viņš sāka dziedāt Ildzi. Viņš piebalsoja pats sev, turēja mazo aparātiņu cieši pie auss, smējās un dziedāja.

- Maji, - viņš skaļi sacīja, rādīdams uz aparātu.

- Leboso dzied lietus dziesmu!

Atkal un atkal no jauna tinās lente, viņš sajūsmā dziedāja līdzi, tad beidzot atdeva diktofonu man.

- Rafiki - draugs, - viņš sacīja, un vecā vīra roka smagi uzgūla manam plecam.

- Rafiki, - sacīju ari es un izņēmu no kabatas saliecamo nazi. Ieliku to viņam plaukstā un sakļāvu viņa pirkstus. Viņš bija sapratis žestu un pateicīgi paspieda man abas rokas. Apsēdāmies pie uguns, un es parādīju, ko darīt ar katru no atvāžamajiem asmeņiem. Visvairāk Leboso pārsteidza nevis asais naža asmens, bet gan pudeļu attaisāmais. Viņš nekādi nesaprata, kas darāms ar šādas formas priekšmetu. Atnesu no ledusskapja pudeli un parādīju, kā jārīkojas. Nekad nebiju redzējis Leboso dzeram alu, tādēļ nedomāju, ka mana labi domātā dāvana tam garšoja.

Leboso bridi kaut ko meklēja zem apmetņa un tad izvilka fimbo, ganu nūju. Viņš sniedza to man, tomēr es liku saprast, ka neko pretī nevēlos.

Leboso piecēlās un piegāja pie šķēpa. Izvilka to no smiltīm un, ieņēmis draudīgu šķēpa metēja pozu, norādīja uz sīku krūmiņu aiz ugunskura.

- Simba! - viņš noteica, izvalbīja acis un ierēcās kā lauva.

- Tu ar šķēpu esi nogalinājis lauvu? - vaicāju, žestikulējot ar rokām un kājām. Bieži biju dzirdējis, ka masaji par īstu karotāju uzskata vienīgi to, kurš reiz ar šķēpu ir stājies pretī lauvam. Kopš lielāko Kenijas daļu aizņem dabas liegumi, šī ieraža zudusi, tomēr Leboso droši vien vēl jaunekļa gados ir piedalījies lauvu medībās.

Viņš pamāja un mēģināja man to pierādit: viņš dziedāja «Simba sana», šūpojās uz vienu un otru pusi, tēmēja ar šķēpu, vairākkārt atvēzējās, bet vēl nesvieda. Iedomātais lauva atradās pārāk tālu. Leboso lavījās arvien tuvāk, tuvāk krūmam, tad beidzot šķēps ielidoja biezoknī.

Ar labās delnas malu Leboso pārvilka sev pār rīkli, un es sapratu. Lauva bija beigts, viņa šķēps zvēru bija nogalinājis. Un tam par godu bija jadzied, svinīgi un skaļi. Mans diktofons bija sagatavots ierakstam.

Kad nākamajā rītā atvadījāmies no nometnes, masajs nekur nebija manāms. Arī safari laikā viņš mēdza pazust stundām ilgi. Labprāt būtu pateicis viņam ardievas un kopā ar viņu nodziedājis beidzamo dziesmu. Vēl jāpiemetina, ka netālu no nometnes atradām mums pazīstamo žirafi bez astes. Kā jau Lcboso bija pareģojis, kādu nakti to bija saplosījuši lauvas.

Pēc kāda laika aizsūtīju Lcboso fotogrāfijas, kurās viņš redzams pie ugunskura, un ceru, ka par spīti vājajām acīm viņš tomēr sevi ir pazinis.

Kad ari Vācijā ir silta nakts un pie skaidrajām debesīm var saskatīt zvaigznes, ielieku magnetofonā kaseti un gaidu, kad pēc Sandrive-ras auklkrupju kurkstēšanas atskanēs Leboso dziesma. Leboso lietus dziesma.

Gnu peldbaseina malā

Vēl bridi ledāji mirdz sarkanīga saules gaismā, tad iestājas nakts.

13. 3. 1997., Kenijā

Esmu atgriezies Baltā kalna otrā pusē. Ir aizritējis jau pusgads, kopš biju tur augšā kopā ar Johenu, Jūliusu un pārējiem. Visas kalnu pārgājiena grūtības ir aizmirsušās, jo nepatīkamās atmiņas no prāta izgaist visātrāk. Retu reizi vēl atceros galvassāpes, kas Horom-bo mani mocīja visu nakti un neļāva aizmigt. Tāpat arī to jukušo tipu, kurš iepriekšējā vakarā pirms kāpšanas kalnos piedzērās un trešajā dienā bija jānes lejā.

Nekad vēl neesmu redzējis Kilimandžāro tik skaistu kā šodien. Toreiz, kad braucām augšup cauri Tavetai, mazajai ligzdiņai uz Ke-nijas un Tanzānijas robežas, visu apkārtni ietina migla. Un kalnu skatienam aizsedza tropiskie lietus meži. Tikai ceturtajā dienā mēs pirmoreiz ieraudzījām virs Horombo būdām mirdzam kalna virsotnes balto cepuri. Tas bija toreiz.

Šodien brīnišķīgais Kilimandžāro ar abām virsotnēm Mavenzi un Kibo mūs pavadīja visā braucienā. Rīta krēslā tas pirmoreiz parādījās visā savā varenībā uz dzidro debesu fona starp milzīgajiem baoba-biem, kas auga gar sarkaniem putekļiem klāto ceļu. Pusdienlaikā, kad braucām cauri mazajiem ciematiņiem Mavenzi pakājē, virsotni jau tina mākoņi.

Esmu ērti iekārtojies naktsmītnes Amboseli Buffalo Lodge peldbaseina malā, ūdens ir patīkami vēss, bet Amboseli dedzinošā saule pēc peldes mani nožāvē ātri un pamatīgi. Apguļos tā, lai cauri zili un dzelteni ziedošajām akācijām varētu saskatīt Kibo konusa siluetu, un ļaujos sapņiem. Man blakus nolikti Hemingveja «Kilimandžāro sniegi», tomēr lasīt man vēl negribas. Lielo zvēru mednieks bieži viesojies šajā apvidū. Sīkā pakalnā aiz naktsmītnes atrodas «Hemingveja bārs». Varbūt iedzeršu tur šovakar kādu glāzi alus.

Pārējie sēž naktsmītnes ēdamzāle un ietur krietnu vakara maltīti. Es baudu vientulību - te esmu tikai es un mans kalns. Ak jā, kopā ar mani ir gnu. Tas atnāca pie peldbaseina, lai padzertos, patlaban dzīvnieks apgūlies ēnā man blakus un snauž. Tā spalva spīd melnām un pelēkām strīpām, bet tur, kur krīt saules stari, tā ir sudrabaina. Tāpat kā mākoņi ap Kilimandžāro...

Pirmā diena. Kilimandžāro pazūd mākoņos. Kalnu neredz. Vecā, zilā džipā mums jānobrauc vēl trīsdesmit divi kilometri, lai no Kenijas un Tanzānijas robežciema Tavetas nokļūtu Marangu. Džipa motors ir vājš, un tā nu mēs pamazām omulīgi kratāmies uz priekšu, ainava kļūst arvien leknāka un pauguraināka.

Pēc smilšainā un putekļainā ceļa, kas mūs atveda šurp no Momba-sas, acis nespēj vien atdzerties sulīgo zaļumu. Viesnīca Capricorn atrodas augšā mežā, tā ir maza, taču izsauc virkni sajūsmas saucienu, jo mūsu istabas atrodas tropu dārza vidū. Esmu devies uz augstāko Āfrikas virsotni kopā ar kolēģi Johenu, esam pavisam četrpadsmit cilvēku, un rit dosimies iekarot kalnu. Vakariņu laikā ierodas mūsu pavadonis Jūliuss un iepazīstas ar grupu, ari mēs paši cits citu mazliet «apošņājam». Beigās vēl pārkārtojam mugursomas un jūrnieku maisus, desmit kilogramus no katra bagāžas nesis nesēji, atlikumu katram atļauts stiept pašam.

Ausīs ieskanas savāda mūzika, aizcērtu sarkanmelnā ūdensnecaurlaidīgā jūrnieku maisa slēdzi un izeju viesnicas dārzā. Zem liela, sarkaniem ziediem ziedoša ugunskoka zālē sēž chagga vīri savos baltajos tērpos, divi sit bungas, zēns ik pēc laiciņa atbilstoši ritmam iepūš vītņainā, dzelteni krāsotā kudu ragā. Pārējie palīdz muzikantiem, sizdami plaukstas un bikli dziedādami. Pamanījuši klausītāju, viņi tūlīt sāk dziedāt skaļāk un ar žestiem aicina mani sēsties blakus. Tad viņi pamazām ceļas kājās un dejodami iet aplī, ap potītēm apsietie zvaniņi ritmiski šķind. Tā skan Āfrika. Mani pārņem vieglas skumjas, te vienatnē, Kilimandžāro pakājē.

Laikam biju kādu brīdi iemidzis. Gnu ir pazudis - nē, tas ir apgūlies otrā baseina pusē krūmu un koku ēnā, to zaros čivina spīdīgie strazdi un audējputni. Līdz safari sākumam, kad mēs dosimies uz Amboseli nacionālo parku, vēl daudz laika. Te ir īstā vieta, lai lasītu Hemingveju. Neesmu pārliecināts, ka koks, zem kura guļu, ir mimoza tāpat kā tas, zem kura «Kilimandžāro sniegu» sākumā gulēja Harijs. Mimoza un li.jas - tā sākas Hemingveja stāsts. Patiesībā tas sākas ar kalnu. «Kilimandžāro ir sniegiem klāts kalns...», un tad notikums ar leopardu. Tas patiesi esot dzīvojis tur augšā, kur tagad dienvidus saulē spid ledāji. 1926. gadā krātera malas iekšpusē esot atraduši leoparda sasalušo ķermeni, turpat vai seštūkstoš metru augstumā. Hemingvejs par to uzrakstīja ģeniālu stāstu. Kad nokļūšu mājās, noteikti vēlreiz noskatīšos filmu ar Gregoriju Peku galvenajā lomā. Bet tagad man ir grāmata. Kilimandžāro sniegi. Šodien tos vairs neredz. Metriem biezas sniega kupenas, kādas 1887. gadā tur sastapa pirmais virsotnes iekarotājs 1 lanss Meijers, jau sen pieder pagātnei. Arī šļūdoņi mazinājušies. Pats savām acīm skatīju kalnu sedlieni starp Mavenzi un Kibo kā brūni pelēku akmens tuksnesi, virsotni - kā skumji izliektu konusu, no kura pastāvīgi ripo akmeņi, un krāteri -kā bruņu, neapsnigušu caurumu. «Ja nokusīs Kilimandžāro sniegi, mirs Āfrikas dvēsele,» reiz teica kāds vecs chagga - nesējs.

Hemingveja stāstā tas vēl bija - sniegs kalna galotnē. Paņemu rokās grāmatu un domīgi raugos augšā uz kalnu. Sniega tur nav. Vai tur patlaban mirst Āfrikas dvēsele? Tur, virs plašajam vareno lietus-sargveida akāciju lapotnēm, kuras spīd jaunu banānstādu intensīvajā zaļumā.

Otrā diena. Košā zaļumā spīd banānstādu lapas starp tumšajiem kafijas krūmiem un slaikajām jukām. Pie ieejas Kilimandžāro nacionālajā parkā divdesmit pieci chagga nesēji paņem viņiem atlikto nesamo, bet mēs ierakstāmies kalnā kāpēju grāmatā.

Cels no Marangu līdz Madaras apgabalam, no 1850 līdz 2750 metru augstumam, ir patīkami īss, tikai divpadsmit kilometri, mēs to paveicam nepilnās četrās stundās. Drīz vien ieejam tropiskajā mežā, pēdējais iet mūsu vadītājs Jūliuss, plats ceļš visu laiku ved augšup, te maz interesanta ko redzēt. Drīz vien mums javelk mugura lietus apmetņi, jo lielais gaisa mitrums ir pārgājis vieglā smidzināšanā. Pēc atpūtas brīža, kad puse ceļa jau noieta, taka kļūst arvien šauraka, slidenāka un stāvāka, jāsargās, lai neaizķertos aiz saknēm un kritušiem kokiem.

Mums apkārt tipiska tropisko lietus mežu flora, takas malā te ieraugu reti sastopamās Kilimandžāro vijolītes, dzeltensārtu orhideju, tik skaistas tās izaug vienīgi šeit. Mūs pavada raguputni un diadēmas pērtiķi. Milzīgo koku zaru žuburos aug bromēlijas un papardes, kā drūmi aizkari spoku filmā nokarājas apsūnojušu zaru pinekļi. Vietumis biezajā pamežā burbuļo strauti, pie kāda koka tiltiņa pirmoreiz ieraugām senēcijas ar krāšņajām ziedlapu rozetēm. Mēs atstājam kalnu mežu un nokļūstam pirmatnējā ainavā: tris metrus gari virši un papardes, taka kļuvusi tik šaura, ka mums jānoiet malā, ja pretī nāk nesēji.

Augšā, pie būdām, spīd saule, un mēs slinki atlaižamies zāle. Katrā koka būdā pietiek vietas četriem cilvēkiem, tur atrodas matrači, bet sienās iedzītas paris naglas, kur pakārt drēbes. Lai pierastu pie augstuma, pēcpusdienā aizsoļojam līdz Maundi krāterim, mūs pavada sarkanspārnu turako un vingrojošu kolobuspērtiķu kliedzieni. Te augšā paveras fantastisks skats - mums pie kājām plešas bezgalīga ainava ar pirmatnējiem purvājiem un mežiem. Zaļi pelēks spīd tropiskā meža lapu jumts, dzelteniem un baltiem ziediem zied salmenes, un koši zaļie malahītnektarputni pulcējas ap dzeltensarkanajiem zāļu ceriem.

Necik tālu vēl neizlasīju. Līdz tai vietai, kur Harija atmiņās snieg sniegs Gauerielejā. Sniegs Eiropā. Es no ta aizbēgu, lai te, Kilimandžā-ro pakājē, meklētu citu sniegu - Hemingveja sniegu. Gnu brīdi pa brīdim novērš manu uzmanību no grāmatas.

Beidzot ir pienācis laiks doties ceļā, un mēs Nissan autobusā braucam uz Amboseli parku. Saule jau noslīdējusi pie horizonta, un kalna krāsas kļuvušas piesātinātas, tā apveids - ass. Ap virsotni savilkušies draudīgi, melni mākoņi, ledāji tikpat kā nav saskatāmi. Divi masaju gani, ietinušies sarkanos apmetņos, dzen lielus lopu barus pāri ceļam, un es atceros jauno masaju, ko priekšpusdienā satiku naktsmītnē.

Melubu Doross ir divdesmit četrus gadus vecs un sarkanajā apmetnī ar šķēpu rokā izskatās patiesi mežonīgs un pirmatnējs. Naktsmītnē viņš strādā par sargu un katru dienu ierodas te no savas apmetnes Loitokitokas tuvumā. Šodien Kenijas dienvidu daļā dzīvo vēl aptuveni 200 000 masaju. Tūristu acīs viņiem piemīt noslēpumaina pievilcība. Varbūt tāpēc, ka viņi mums šķiet kareivīgāki un nepieejamāki par citām Āfrikas ciltīm. Droši vien sava daļa nopelnu tur ir vēl šobaltdien dzīvajām leģendām un nostāstiem, īpaši jau mītam par masajiem - lauvu uzveicējiem.

Kad Āfrikas pētnieks Džozefs Tomsons 1883. gadā nejauši sastapās ar masajiem, ātri vien izplatījās ziņa, ka tie esot «Āfrikas nežēlīgākie un augstprātīgākie mežoņi». Taču, kā piebilda pētnieks, «Āfrikā, pat visā pasaulē, neesot otras tik vienreizējas, neparastas rases». Masaji, kurus es esmu sastapis, izturējās atturīgi, pat ar neuzticibu, taču beigās atklājās, ka viņi ir ļoti draudzīgi un atklāti ļaudis. Viņiem nepatīk būt par eksotiskiem fotoobjektiem, viņos mīt nesalauzts lepnums. Un tūristiem viņu jūtas vajadzētu cienīt, jo mēs viņu zemē esam tikai nelūgti viesi.

Holēra, bakas un liellopu mēris masveidā iznīcināja šo vareno cilti jau 19. gadsimta beigās, baltie ieceļotāji padzina viņus no zemes, kur bija dzīvojuši viņu senči, un vēl šodien viņiem piederošās ganības tiek atņemtas, lai paplašinātu dzīvnieku rezervātus. Konkurence masaju un savvaļas dzīvnieku vidū īpaši jūtama šeit, Amboseli apkārtnē. Kareivīgu strīdu laiki, paldies Dievam, pieder pagātnei, un parka vadība klusēdama piecieš masaju ganāmpulkus dabas parka teritorijā.

Melubo Dorosa kristītais vārds ir Pēters, tomēr pret kristietības likumiem viņš neizturas pārāk nopietni. Viņš ir iecerējis reiz apprecēt četras sievas un šķelmīgi man stāsta, ka dzimtajā ciemā viņam jau pieder sešdesmit lopu. Uz manu jautājumu, cik maksā viena sieva, viņš atbild, ka ar piecpadsmit lopiem vajadzētu pietikt, turklāt viņš jau nedomājot precēt visas četras jaunavas uzreiz. Kad atzīstos, cik sievu ir man, viņš tikai greizi pasmīn. Viņa acis droši vien es tāda niecība vien esmu.

Trešā diena. Rita saule izlauzusi sev ceļu cauri mākoņu segai. Jau sešos esmu izgājis ārā, lai iztīrītu zobus. Ir brīnišķīga, skaidra diena, un ap deviņiem mēs dodamies ceļā. Tālumā mirdz Mavenzi, un saule drīz vien mūs krietni nokausē. Priekšā garākais pārgājiena posms, astoņpadsmit kilometru, taka v\jas kalnup, gaiss klust jūtami retinātāks, un drīz vien mēs apstājamies, lai brīdi atpūstos. Mūsu kalsnējais vadītājs Jūliuss mudina doties tālāk. Virsāja ainava mijas ar klintīm. Arvien biežāk ceļā sastopam nesējus un tūristu grupiņas, viņu sejās lasāms atvieglojums. Kas šiem nekait, viņi kāpj lejā.

Mēs ar Jūliusu noslēdzam gājienu. Pole-pole - tas ir Āfrikas ritms. Jau četrus gadus viņš strādā šai kalnā, sākumā bijis nesējs, tad grupu vadītāja palīgs. Mēs esam otrā grupa, kuru viņš ved patstāvīgi, un viņam šis darbs padodas lieliski. Es baudu ainavu ar pirmajām milzu krustzālēm un sev par lielu prieku gandrīz vai paklupu pār hameleonu. Beidzot esam sasnieguši Restpoint, vējainu laukumiņu, kuru tin bieza migla, te stāv divi koka galdiņi un šķība mazmājiņa, mums virs galvas riņķo daļēji pieradināts bruņukrauklis, kurš, šķiet, iemācījies labi pārtikt no kalnākāpēju ēdiena atliekām.

Taka kļūst arvien stāvāka, vairs retu reizi mums ir iespēja atpūšoties spert kāju uz līdzenas zemes. Tad, pēc sešām stundām, esam nokļuvuši galā: piepeši, gluži negaidīti virs galvas pamanām Horombo būdas. Melnas, uz akmens pamatiem. Bet mums vēl jāšķērso strauta gultne, ar zaļi zaigojošām aļģēm, jāpaiet garām milzu krustzālēm un tad - pēdējais kāpiens. Mēs stāvam 3700 metru augstumā virs mākoņiem. Mums virs galvas, pirmoreiz acīm saskatāma, slejas Kiliman-džāro virsotne.

Govju un ēzeļu baros arvien vairāk un vairāk manāmas zebras un gnu. Kad pēc četrdesmit minūtēm esam nokļuvuši pie parka ieejas, masaju gani jau izzuduši skatienam. Labajā pusē ceļam, cik tālu vien acis sniedzas, plešas savanna, kur vēji griež vērpetēs smiltis. Tālskatī raudzīdamies, pamanu ziloņus, bifeļus un kanu antilopes. Virs Kili-mandžāro virsotnēm pamazām izirst mākoņu sega, nošalc akāciju mežs kalna pakājē, mēs tuvojamies Amboseli ezera zaļajam, purvainajam līdzenumam. Tagad, kad Eiropā ir pavasaris, Āfrika ir lietus periods, ieplaka pilna ar ūdeni un ganāmpulki necieš ne izsalkumu, ne slāpes. Simtiem gnu un zebru ganās līdz pašam horizontam, kurš mirguļodams saplūst ar debesim. Zāle vēl vairāk pieņemas zaļumā un sulīgumā, te, bēgot no neredzamām briesmām, auļo Tomsona gazeles un impalas, gaisā uzšļācas ūdens. Daudziem gnu blakus ganās teļi un pārgalvīgi draiskojas zebru kumeļi.

Mums aiz muguras no kalna atraisās pēdējās pelēkbaltās mākoņu driskās un aizejošās dienas pēdējā vakara blāzmā mūsu acīm paveras Āfrikas dzīvnieku valsts visā savā bagātībā. Purva malā ganās vairāki simti bifeļu, melno, vareno stāvu vidū, meklēdami odu pūļus, virpuļo govju gārņi slaikiem knābjiem. Dzērves koši rotātām galvām un Nīlas zosis ar eleganti izliektām brillēm ap acīm spoguļojas peļķēs, kuras mīkstajā zemē palikušas pēc ziloņu dūņu vannām. Iegrimuši līdz vēderam, biezādaiņi saārda muklāju un, milzīgus, melnus dūņu zābakus apāvuši, dodas uz nākamo dumbrāju.

Piepeši ausis ietriecas skaļi trokšņi, maurošana un urkšķēšana, pa vidu sitieni, pēc to skaļuma var spriest, ka spēkiem mērojas vareni pretinieki. Divi pieauguši'nllzirgi, no kuriem viens, šķiet, sargā savu mazuli, iekarsuši dubļu cīņā par šauru dumbrāja strēli. Klab varenie žokļi, saules gaismā zibsnī dzeltenīgie ilkņi, metriem augstu uzšļakst dūņas un ūdens. Lijas un marabu ķīvējas ap beigtu gnu teļu, bet tālu līdzenumā kāda kūkumu uzmetusi hiēna iztramda pārīti flamingu.

To visu augstu dzidrajās debesīs parrauga Kilimandžāro lēzenā virsotne, un es mazliet apskaužu lauvas, kuri atlaidušies kalna pakājē, lai bridi atpūstos...

Ceturtā diena. Izmantojam atpūtas dienu, lai pierastu pie retinātā gaisa, un aizejam līdz 4000 metru augstajai Zebras klintij, kura atrodas brīnišķīgā senēciju ielejā starp Mavenzi un Kibo virsotnēm. Gandrīz četrus metrus garie palmām līdzīgie augi ar cauru dienu atvērtajām ziedlapu rozetēm klāj nogāzi virs Horombo būdām, šķiet, to ir vairāki simti. Brītiņu atpūtušies Zebras klints aizvējā, uzrāpjamies pa nokalni plakankalnē starp abam virsotnēm. No šis sedlienes, pa kuru ved taka uz Kibo, paveras brīnišķīgs skats uz masīvu, uz balto kalna virsotni un garo ceļu, kas mums rit veicams. Mēģinām binokli ieraudzīt Kibo būdu un zigzaga taku, kura no tās ved uz Gillman’s Point, uz virsotni. Šķiet, taku nesedz sniegs, un tur, kur tikko vēl saulē mirdzēja ledus kaskades, jau savelkas mākoņi, lai, kā katrā dienvidū, uz. pāris stundām skatieniem paslēptu virsotni. Atpakaļceļā uz Horombo man sāp galva, droši vien tāpēc, ka pārāk atri nokāpu lejā. Mēs agri ejam gulēt, jo rīt paredzams grūts posms. Vakarā mākoņi ap Kibo virsotni atkal ir izklīduši un tā parādās mūsu acīm rietošās saules oranžajā krāšņumā, bet naktī mēs raugamies Moši ugunis, vairāk nekā 2000 metru zem mums.

No mūsu naktsmītnes Amboseli Buffalo 1.odge dārza varam apbrīnot Kilimandžāro visā tā krāšņumā. Esam ērti iekārtojušies pie ugunskura, un te ir silti, kvēlojošā ugunskura fonā maigos, oranžos toņos gail debesis, rietošās saules atvadu sveiciens. Vēl īsu brīdi sarkanīga gaismā zaigo Kibo cepures ledāji, tad piepeši vienā mirklī krāsas pārvēršas. Sarkanais atkāpjas un atbrīvo vietu maigam zilumam, kas pamazām kļūst arvien tumšāks un beidzot atkāpjas samtainā nakts melnuma priekšā. Kalna drūmais siluets saplūst ar Āfrikas nakts dziļi melnajām debesīm, kur dažās minūtēs iedegas neskaitāmas zvaigznes.

Cik ačgārna man toreiz likās pasaule, kad mēs trīs dienas dzīvojām Horombo virs mākoņiem un raudzījāmies lejup uz zvaigznēm, kuras patiesībā bija Moši ugunis. Tagad Horombo atrodas kalna otra pusē, ari Moši ugunis ir tur. Varbūt augšā, kādā budā guļ Jūliuss, lai nākamajā rītā kopā ar grupu dotos uz virsotni. Un, kamēr mans skatiens slid augšup pa virsotni līdz Dienvidu krustam, domas aizklīst pagātnē, tajā rītā, kad posāmies ceļā uz Kibo būdu...

Piektā diena. Ceļš uz Kibo būdu sākas ar stāvu kāpienu pa dubļainām un klinšainām takām, bet skats uz kalnu ir brīnišķīgs. Kad sasniedzam sedlieni, spīd saule un mēs atpūšamies Last Water Point. Pēdējā iespēja paņemt līdzi dzeramo ūdeni, taču mūsu nesē jiem jau ir līdzi astoņdesmit litru svaiga avota ūdens. Jūliuss kopā ar vēl diviem grupu pavadoņiem Gabriēlu un Kristoferu, divdesmit pieciem nesējiem un pavaru Huseinu rūpējas, lai krava un jūrnieku maisi visur galā nonāktu vēl pirms mums.

Pole-pole, lēnām tikai uz priekš, pa plato taku, kura, šķiet, taisna linijā ved pretī kalngales cepurei. Te augšā pūš ass vējš, jāvelk mugurā vējjaka ar kapuci, jāsameklē cimdi un alpīnistu brilles. Šim ceļa posmam nav gala, kaut gan tie esot «tikai» trīspadsmit kilometri. Lielu klinšu aizsegā izsaiņojam sviestmaizes un cieti vārītas olas, iedzeram kaut kādu riebīgu maisījumu, un Jūliuss mūs jau atkal skubina pasteigties. Ik pēc laiciņa sastopam pārgurušus kāpējus un nesējus ar smagām kastēm un maisiem uz muguras. Pamazām pārvaram ari pēdējo ceļa gabalu, un esmu gluži vai bez spēka, kad beidzot sasniedzu Kibo būdu - akmens baraku 4700 metru augstumā.

Vispirms atpūšamies, kopējā istabā ir divpadsmit gultas, viena vēl tiek sameklēta, bet viens cilvēks no grupas jau Horombo griezies atpakaļ. Akmens majā ir ļoti auksti un nemājīgi, ta drīzāk atgadina lielu govju kūti, nevis ganu būdu. Pārkravājam mugursomas dienai, kad sasniegsim virsotni, noliekam pa rokai piemērotas drēbes un pārbaudām, vai viss nepieciešamais ir līdzi: silta slēpotāju veļa, alpīnistu zābaki, biezas zeķes, vējjaka ar kapuci, siltas, oderētas bikses, alpīnistu brilles, sniega cepure, cimdi un pieres lampa ar rezerves baterijām. Mugursomā ir vieta tikai litram karstas tējas, fotoaparātam ar visvieglāko objektīvu, jāieliek ari mazliet šokolādes, žāvētu augļu, riekstu batoniņu un medikamentu. Ieēdam «gulašu», ka Jūliuss dēvē dārzeņu sautējumu, taču nevienam nav īstas ēstgribas, un mēs tikai kaut cik ieknibinām. Es mostos ik pēc stundas. Ap vienpadsmitiem būda atdzīvojas, cits pēc cita mani ceļabiedri slienas kājās un meklē siltas drēbes. Noskaņojums nav nekāds labais, tiek pārmiti tikai atsevišķi vārdi, katrs nodarbināts pats ar sevi. Daži mokās ar galvassāpēm, gandrīz visi ir nervozi un satraukti. Huseins atnes karstu tēju un cepumus, bet tikai daži pastiepj roku pēc tiem. Četri grupas dalībnieki ir izlēmuši virsotnē nekāpt.

Mazajā pakalnā pašā naktsmītnes teritorijas nomalē atrodas He-mingveja bārs, kur rakstnieks un lielo zvēru mednieks esot iemetis pa kādam viskijam. Apaļo koka būdu bez kabatas baterijas nemaz nav tik viegli atrast, esmu to paņēmis līdzi un sekoju gaismas staram, naktsmītnes daudzo celiņu mudžekli meklēdams īsto taku, kas mani aizvestu uz nomaļo vietu, kur man varbūt vēl izdosies sajust vēstures valdzinājumu. Lejpus bāra ir uzkārtā hiēnu ēsma, bet skatuve ir gaiši izgaismota. Kad nokļūstu pakalnā, ir ieradušies tikai daži viesi, kuri vēro šakāļus, kā tie plūcas ap niecīgu gaļas gabalu.

Bārs ir tukšs, melnais bārmenis klusēdams man ielej krietnu kausu alus un atkal pievēršas savām glāzēm. Pie vienkāršās, apaļās būdas sienām karājas medibu trofejas, zvērus it kā esot nošāvis Hemin-gvejs. No filmu plakātiem un fotogrāfijām ar autogrāfu man pretī smaida Gregorijs Peks un Klārks Geibls. Atmiņas par «Makombera īso laimes brīdi» un «Kilimandžāro sniegiem», par filmām, kuras šai apkārtnē uzņemtas pēc Hemingveja darbiem. Ārā, kur nolikta barība, kaut kas sakustas. No krūmiem izlien svītrotās hiēnas un metas virsū kazas paliekām, līdz pat bāram atskan kaulu kramšķoņa, kad nakts laupītāju spēcīgie žokļi ķeras klāt barībai. Svītrotās hiēnas pieder pie tiem Āfrikas zvēriem, kurus izdodas ieraudzīt ārkārtīgi reti, jo dienas tās aizvada, paslēpušās alās. Tādēļ es no tiesas priecājos, ka tieši šeit varu pavērot vismaz divas. Šķiet, arī Hemingveja stāstā kaut kur pie beigām parādās hiēnas. Viņu tuvošanos pavada savādas skaņas, kas pāršķeļ nakts klusumu, bet teltī mirst Harijs.

Kad gribu jau doties atpakaļ uz savu būdu, saskrienos ar Melubo Dorosu, viņš mani pavada. Piepeši krūmājā mums blakus kaut kas nočab, mēs satrūkušies apstājamies. Vai tiešām viena no svītrotajām, pie bāra pievilinātajām hiēnām būtu aizmaldījusies līdz šejienei?

Kabatas lukturitis izgaismo krūmāju, šķiet, zaru mudžeklī kaut kas kustas. Te piepeši skaidri saskatām svītraino kažoku, mums pretī raugās dzeltenas acis. Seko skaļš sprauslājiens, un pa akmens plāksnēm izlikto celiņu aizrikšo rāmais gnu. Mēs atviegloti uzelpojam, pasmejamies par sevi un turpinām ceļu.

Kad beidzot palienu zem moskītu tīkla, vēl arvien juzdams mutē Hemingveja bāra alus garšu, ir jau krietni pāri pusnaktij. Tur, kalnā, patlaban sākas kāpiens virsotnē...

Sestā diena. Pusnakti mēs, vairs tikai deviņi kalnā kāpēji, paņēmuši spieķus un lampas, pulcējamies būdas priekšā. Gaiss ir auksts, pāris grādu zem nulles, bet vēja nav. Stipri trīcēdami, stāvam augstumā un gaidām, kad Jūliuss dos zīmi doties ceļā.

Solīti pa solītim dodamies iekšā melnajā nakti. Dzidras debesis zvaigžņu pilnas. Mans skatiens kā pielipis dzeltenajai gaismas takai, ko rada pie pieres piestiprinātā baterija. Ausis skan tikai paša zābaku čirkstoņa pret smilšainajiem iežiem, lēnām, vienmērīga ritmā. Un paša vienmērīgā elpa: divi soļi - ieelpa, divi soļi - izelpa.

Pēc kādas pusstundas apstājamies, un sakņupuši, atbalstījušies uz nūjām, dziļi elpojam. Gaiss ir sasodīti retināts un taka - sasodīti stāva. Pēc divām stundām esam sagaidījuši pirmo kārtīgo atpūtu, pie Me-ijera alas kādu bridi klusēdami sēžam uz klintīm. Iedzeram pāris malku tējas un jautājam paši sev, kāpēc darām sev tik ļoti pāri. Cik vēl tālu? Vai puse ceļa jau ir aiz muguras? Jūliuss mūs drošina, sola, ka tālāk būs vieglāk. Tomēr slidenā nobirumu taka sagādā mums krietnas pūles ari vēlāk. Ik pēc brīža Jūliuss pārlaiž lampas staru takai un klintīm. Es sāku skaitīt pagriezienus. Ticis līdz trīsdesmit, metu mieru. Mugursomā termosā skalojas tēja. Minūte seko minūtei, divi soļi uz priekšu, pussolis atpakaļ, taka ir stāva, un nav kur pieturēties. īsa apstāšanās. Dziļi ievilkt elpu, izelpot. Atbalstīties uz nūjas. Vairs retu reizi apsēžos uz klints, jo tikt augšā pēc tam ir ārkārtīgi grūti. Un atkal tālāk. Viens - divi, viens - divi. Kāds sauc:

- Lūdzu, apstāsimies!

Mums virs galvas - kalns, melna ēna, kas nekur nebeidzas. Vai tā jau būtu virsotne? Simts metru virs mums? Vai varbūt divsimts?

Drīz būs seši, pamale austrumu pusē kļūst gaiša. Vairs tikai viena zvaigzne virs Mavenzi spīd visā spožumā. Tālāk ir jārāpjas. Laika posmi starp atpūtas brīžiem sarūk. Pirmie sekotāji, kuru gaismiņas jau vairākas stundas vērojām zem mums, tagad mūs ir panākuši un aiziet garām. Lidz Gillman’s Point vairs tikai pusstunda! To pašu viņš teica jau pirms pusstundas! Kājas ir šļauganas, elpot grūti. Padzerties? Tikai ne to! Rāpjamies augstāk un atkal slīdam atpakaļ. Par spīti sasalušajai zemei.

Gaiša debesu strēle pavēsti dienas sākumu. Pulkstenis rāda seši. Sešos mēs bijām domājuši būt augšā. Varbūt palikt te un sagaidīt saullēktu? Kas mani dzen tālāk? Spēks, doma, nojauta? Un kas būs pēc tam?

Esam nokļuvuši virsotnē! Priekšā drūmi pelēks vulkāna krāteris, pa labi - ledāja kaskādes. Tur, iepreti, sveicina Mavenzi, man zem kājām mākoņu paklāja aizsegā plešas Āfrika. Es stāvu 5685 metrus virs jūras, kur mani gaida Andrea. Esmu tā aizkustināts un pārguris, ka acis saskrien asaras. Kā kvēlojoša sarkana bumba no mākoņiem izkāpj saule un noskūpsta Mavenzi. Zeltains atmirdz ledus otrā krātera pusē, koši oranžas staro klintis Gillman’s Point. Tas ir tiesa, ko lasīju, -no sniega, ko 1887. gadā aprakstījis Hanss Maiers, nav ne miņas, krāteris atgādina brūnu, tuksnesīgu, skumīgu alu. Bet es esmu noreibis no laimes un lepns, un tas manu prieku nespēj aptumšot. Kaut gan -mazliet tomēr žēl. Kilimandžāro sniegi būtu vainagojums visam. Un tomēr: skats saviļņo līdz sirds dziļumiem. Mēs apskaujamies, apsveicam cits citu. Mēs, visi deviņi, esam pievārējuši šo virsotni!

Jau pusseptiņos atstājam Amboseli Buffalo Lodge, lai cauri Cavo dotos uz piekrasti. Kilimandžāro neaizsedz mākoņi, un tas paveras mums visā savā varenībā. Vel pirms brokastīm - kamēr miermīlīgais gnu ganījās aiz mana loga - pabeidzu lasīt stāsta pēdējās lappuses. Harijs bija miris, aiz loga tumsā smilkstēja hiēna.

«...plaša kā pati pasaule - liela, augsta un neticami balta saules staros slējās Kilimandžāro stūrainā virsotne. Un tad viņš saprata, ka dodas tieši uz turieni...»

Pēdējo reizi paraugos atpakaļ un redzu, kā Mavenzi saskaldītā virsotne pamazām aizslīd priekšā baltajam, cukurotajam Kibo konusam. Izskatās tā, it kā pagājušonakt tur būtu uzsnidzis sniegs. Āfrikas baltā kalna virsotni atkal klāj sniegs.

Citāti ņemti no E. Hemingveja stāsta «Kilimandžāro sniegi» (E. Hemingveja kopoto rakstu I sējums, Rīga, 1971. gads).

Pēcvārds

Paradīze - pašapkalpošanās veikals

Sāds virsraksts bija Dienvidvācijas dienas avīzes intervijai ar kādu Kenijas ekspertu par augošo vardarbību Austrumāfrikā 1997. gada augustā. Saistībā ar šiem nemieriem, kuri parlamenta vēlēšanu priekšvakarā satricināja atpūtas paradīzi, no dažādām pusēm atskanēja pārmetumi valsts politikai. Valdība savu zemi uzskatot par pašapkalpošanās veikalu, kur ejot plašumā korupcija un ekspluatācija.

Līdz pirmajiem nemieriem Kenija daudzu acīs bija lieliska Āfrikas zeme, kur pavadīt atvaļinājumu. Parastais tūrists nelauza galvu par valsts ekonomiskajiem un sociālajiem apstākļiem, viņš bauda tropu silto gaisu, nevainojamo apkalpošanu piekrastes viesnīcās un fantastisko dzīvnieku valsti nacionālajos parkos. Viņu pastāvīgi sargā viesnīcu teritorijas iežogojošie mūri, un safari no vienas luksusa naktsmītnes līdz otrai, tikpat ērtai, neļauj nonākt saskarsmē ar valsts problēmām. Tūristi saņem gaidīto komfortu, ko solījuši ceļojumu prospekti, un, šķiet, pasaule ir kārtībā. Ja neskaita masaju vai sam-buru paraugciematu apmeklējumu, Āfrikas apceļotāji tikpat kā nesastopas ar vietējiem iedzīvotājiem, pareizāk sakot, tūristi pat tiek sargāti no iedzimtajiem, jo Āfrikas viesim pludmales tirgoņi var likties pārlieku uzmācīgi un ļaužu pūļi uz prāmja pārlieku nogurdinoši.

Taču, ja jūs mēģināsiet ar afrikāņiem uzsākt sarunu, nobrīnīsieties vien, cik viņi ir laipni un atvērti, runātīgi un interesanti. Tieši sarunas palīdzēs labot nepareizo priekšstatu, kāds abām pusēm izveidojies vienai par otru. Vai jūs spējat iedomājieties šādu ainu: Vācijas mazpilsētā pietur autobuss, no tā izkāpj melni tūristi, apkrāvušies ar fotoaparātiem, ieklūp jūsu istabās, pļāpā ar jūsu bērniem, fotografē viņus un uzjautrinās par jūsu drudžaino dzīves ritmu.

Tiem ļaudīm, kuri apceļo tālas zemes, vajadzētu iemācīties izturēties pret vietējiem iejūtīgāk. Ceļojums uz tā saucamajām Trešās pasaules valstīm prasa atbildības sajūtu un izpratni. Vērojot, cik

augstprātīgi dažs labs laikabiedrs piekrastes viesnīcās un naktsmītnēs izrīko centīgi smaidošos viesmīļus, nemaz negribas ticēt, ka verdzības laiki jau sen pieder pagātnei.

Āfrika nav pašapkalpošanās veikals, tas jāsaprot gan politiķiem, gan mums. Mēs esam tūristi, viesi. Mēs visi, līdzko speram kāju pāri svešas zemes slieksnim.

Asante sana - liels paldies!

Vispirms es gribētu sacīt lielu paldies saviem vecākiem, Rūdijam un Margotai Grāfiem, kuri uzdāvināja man pirmo Āfrikas ceļojumu, ļaudami īstenot bērnības sapni. Tāpat saku paldies savai sievai Andreai, kurai manas Āfrikas slimības dēļ vajadzējis daudz ko pieciest, kurai piemīt apbrīnojama pacietība un sapratne, jo mājās es bieži vien stundām šķiroju diapozitīvus, apstrādāju dienasgrāmatas un nododos sapņiem. Viņa ir pavadījusi mani trīs ceļojumos, un es ļoti ceru, ka Andrea ari turpmāk iecietīgi izturēsies pret manu kaislību un vienmēr būs kopā ar mani.

Es pateicos arī ļaudīm, kurus iepazinu savos ceļojumos: neaizmirstamajam Villijam Cingam, kam veltīts stāsts «Kumoss no lauvas medījuma»;

viņa sievai Margitai, kura pavadīja mani pirmajā Āfrikas ceļojumā un daudz stāstīja par Villiju un Āfriku;

safari vadītājiem Matiasam Krauzem (Botsvāna) un Francim Lan-gam (Kenija);

šoferiem, kuru redzīgās acis un lieliskā dabas izjūta katru ceļojumu pārvērta neaizmirstamā piedzīvojumā: Tēbam (Botsvāna), Hami-nam (Kenija), Abdulam (Tanzānija), Didi Moktaram (Tunisija), Edvar-dam, Gideonam un Mulvam (Kenija);

Jūliusam C. Hondem, kurš vadīja mūsu grupu kāpienā Kibo virsotnē, kāpiena organizētājam Alfam un chagga - nesējiem;

Āfrikas laipnajiem ļaudīm: mātei Simbai, Niksonam J. Sekītem (Aruša), Bruno Kakai Kitemam, afrikāņu viltnieka prototipam (Mombasa), Barbarai Išebekai (Nairobi) un masajam Leboso, kuru stāstā esmu sīki notēlojis;

ceļabiedriem, pirmām kārtām, Pēteram Līcam, Dr. Ginteram Rupe-lam, Astrīdai Tīpermanei un draugam Rolandam Cingam;

kolēģei Berbelei Šlegelei par kritisku manuskripta izlasīšanu.

Sērija «Tik un ta» iznākušās

Valdis Avotiņš, Ints Lukss N0 BURTNIEKIEM LĪDZ JŪRAI

ISBN 9984-9288-7-X Sērija «Tik un tā. Ceļvedis».

Nav svarīgi, vai nonākat Vidzemes puse ziema vai vasara, ar kajam vai ar laivu, tik un la ši grāmata ir uzticams ceļabiedrs, kas ne vien iepazīstina jūs ar interesantam vietām un cilvēkiem Mazsalaca, Staicelē, Salacgrīvā un pat atsevišķās viensētās, bel ari dod ieskatu par sendienu lieciniekiem, kuri mūsdienas paviršam vērotajam var palikt nepamanīti un nepazīti.

Grāmatā ietverti detalizēti pārgājienu un laivu braucienu maršruti. Tos papildina ģeogrāfa Andra l idriķa fotoattēli. Apvidu orientēties palīdz Salacas un tās baseina upju kartes (mērogs 1 : 50 000), kuras īpaši norādīti ari grāmatā minētie objekti.

Džons Krakauers RETINĀTĀ GAISĀ

ISBN 9984-9288-(i-l Sērija «Tik un ta. Kristāla horizonts».

«Ledainajos augstumos valda haoss. Ši gramata iznāca īstajā laika. Grāmata trapa tieši mērķī un padara niknu. Šī grāmata var izmainīt turpmāko kalnakap-šanu.»

Reinholds Mesners 1996. gada pavasarī Džons Krakauers ir vistraģiskākās sezonas Everesta vēsturē, kad gāja boja daudzi pasaulslaveni alpīnisti, notikumu aculiecinieks. Tos viņš apraksta ar paliesu līdzdalībnieka degsmi un meklē atbildi uz jautājumu - kāpēc lā notika? Aizraujošo vēstījumu papildina Latvijas kalnakapeju Egona Zablovska un Ilgvara Paula komentāri, ka ari grāmatā pieminēto vietu un personu krāsaini un melnbalti attēli.

Tik un ta

Šī grāmatu sērija stāsta par to, kā cilvēki paplašina izzināto pasauli - par aizraujošo sevis un parādību iepazīšanas ceļu, kas nekad nesasniedz horizontu - pilnīgu varu pār apstākļiem un sevi.

Pašlaik jusu rokās ir sērijas «Tik un ta. Ceļojumu klubs» grāmata. Klubs ir atvērts, lai ļautu iepazīt visu pasauli, neizkāpjot no siltajām istabas čībām. Kdgara Grāfa grāmata «Veldzējoša pelde ar krokodiliem» aizved mūs uz Āfriku. Nākamais ceļojums ir kopā ar Pēteri K. Hertlingu grāmata «Antarktika, Antarktika».

«Tik un tā. Kristāla horizonts» stasta par cilvēka centieniem sa-glabāt savu neatkarību dabas varenuma priekšā. Iznākusi Džona Kra-kauera grāmata «Retinātā gaisā», drīzumā - Sebastiāna Jungera «Absolūta vētra» un Džona Tērka «Aukstie okeāni».

«Tik un tā. Ceļvedis» aicina doties pa Valda Avotiņa un Inta Luksa Salacas maršrutiem «No Burtniekiem līdz jūrai». Izbaudiet atklājumu prieku, ceļojot kopa ar uzticamiem un patiesiem biedriem - kartēm un interesantu vietu aprakstiem!

Ceļojot kopa ar grāmatu sēriju «Tik un tā», izzināmā un izprotama robeža turpina attālināties no mums, paplašinot iespējas cīnīties un uzvarēt ikdienas izdzīvošanas cīņā.

Izdevniecība «AGB®», 1999 gada apriti

1

Veldas (Dienvidafrikas stepes) vecais muļķis (angļu vai.).

2

Iedzimto karotājs kādreizējā vācu Austrumāfrikā (arābu vai.).

Content

Grāfs Edgars Veldzējoša pelde ar krokodiliem

Saturs

Karibu, Afrika!

Apciemojums diendusas laikā

Misters Maiers-Gnu

Afrikāņu viltnieks

VELDZĒJOŠA PELDE AR KROKODILIEM

Paula un kamielis

Necli kunga nedienas ar ziloņiem

Viena diena pasaules lielākajā zvēru dārzā

Lauvas vienīgi mums

Kumoss no lauvas medījuma

Leboso lietus dziesma

Gnu peldbaseina malā

Pēcvārds

Sērija «Tik un ta» iznākušās

Tik un ta

1