Sņegirevs Genadijs

Vēstules no malu malām

Genadijs Sņegirevs

Vēstules no malu malām

Stāsti

.

VĒSTULES NO MALU MALĀM

Mēs dzīvojam Iļinoozero stacijā. Mans tēvs strādā par eļļotāju — viņš ieeļļo vilcieniem riteņus. Ne jau nu ar eļļu, kuru lieto ēšanai, bet ar mašīneļļu. Tā viņam ir ielieta kanniņā ar garu un tievu snīpi.

Vienā rokā viņš tur kanniņu, bet otrā viņam ir dzelzs āķis. Ar āķi viņš atver kārbu riteņa vidū un ielej tur eļļu.

Kad pienāk ātrvilciens, tēvs ņem palīgos mani. Es ar āķi skrienu pa priekšu un atveru vāciņus. No dažām kārbām paceļas dūmi, un tēvs'lamā kaimiņu stacijas eļļotāju, ka tas ielējis pārāk maz eļļas. Ass ir stipri sakarsusi, tā varēja pārsprāgt, un būtu notikusi avārija.

Lokomotīve svelpj, vilciens atiet, un tikai pie pēdējā vagona redzama konduktora sarkanā uguntiņa. Pēc tam uguntiņa pazūd. Tātad vilciens jau ir aiz pagrieziena.

Taču sliedes, ja tām pieliksi ausi, joprojām dreb: tuktuk, tuk-tuk …

Mani sauc Nataša. Es dzīvoju Kamišovkas ciemā. Mūsu ciems atrodas uz salas. Visapkārt saauguši augsti meldri, un, ja uzpūš vējš, meldri šalc. Dažreiz pāri meldriem var redzēt kuģa mastu. Tad pa ezeru peld tvaikonis.

Vasarā mēs ar tēvu laivā braucām zvejot zivis. Mēs airējām starp meldriem pa ūdens ceļiem. Meža pīle ar pīlēniem gribēja aizpeldēt gar laivas priekšgalu, taču nepaspēja: iepinās meldros un tur skaļi pēkšķēja, bet pīlēni visi vienā mirklī ienira ūdenī.

Es ieraudzīju vienu pīlēnu zem ūdens. Viņš bija pārklājies ar gaisa pūslīšiem un izskatījās sidrabots. Pūslīši cēla viņu augšup, bet viņš ar knābi cieši turējās pie zāles stiebriņa. Mēs pabraucām krietnu gabalu, un pīlēni kā korķi sāka sprāgt ārā no ūdens.

Es tikko kā biju okeāna krastā. Mēs ar Petjku iztaisījām tīkliņu un ķērām krabjus. Noķērām divus krabīšus, ielikām tos »burkā un gribējām doties mājup, un te Petjka pamanīja astoņkājīti. Tas bija noslēpies jūras ūdens peļķītē.

Es rakstu šo vēstuli, bet astoņkājītis sēž burkā un skatās uz mani. Viņš izskatās kā jau astoņkājis, tikai maziņš. Es ātri šķīru grāmatu, bet astoņkājītis nobijās un pēkšņi kļuva pelēks, pēc tam dzeltens un sarkans.

Pašlaik ir ziema, taču lapas nav nokritušas, tās tikai ir nodzeltējušas un sagriezušās taurītēs, sopkas ap pilsētu tāpēc izskatās zeltainas. Pa pilsētu lido kaijas tieši pāri ielām un nebaidās pat no tramvajiem.

Vakar pienāca kuģis no Kamčatkas, viss apbērts ar pelniem. Pelni sedza gan kuģa klāju, gan skursteni. Bocmanis man sacīja, ka okeānā sācis darboties vulkāns un kuģis iekļuvis pelnu mākonī. Es savācu veselu sērkociņu kārbiņu ar pelniem. Un vēl man ir jūras asara zvīņas tik lielas kā kapeikas. Es tās salasīju, kad izkrāva zivis. Man ļoti patīk skatīties uz zivīm, un, kad izaugšu liels, būšu zvejnieks.

Mēs ar Petjku gribam pieradināt mūsu astoņkājīti pie saldūdens. Pagaidām mēs pieliesim ūdeni no ūdensvada pa glāzei dienā. Vienu glāzi jau pielējām, un astoņkājītis noskuma, bet viņš jau pieradīs.

Sveiciens no okeāna!

Mani sauc Kola, un es dzīvoju Kandalakšā, Baltās jūras krastā.

Ziemā es mācos otrā klasē, vasarā palīdzu tēvam zvejot zivis. Pavasarī tēvs katru dienu sēž krastā un skatās jūrā — viņš gaida, kad līcī parādīsies delfīni. Delfīni ēd siļķes — tātad siļķes ir ienākušas līcī.

Šogad delfīni atnāca vēlu, un visi mūsu klases bērni kļuva par dūnu vācējierrf. Mēs braucām ar kuteri uz pūkpīļu rezervātu vākt dūnas.

Bērni izklīda pa salu, kur dzīvo pūkpīles.Es atradu trīs pūkpīļu ligzdas un savācu pilnu groziņu ar dūnām.

Bet Lida atrada ligzdu, kurā tupēja pūkpīle. Lida gribēja pūkpīli aizdzīt, bet tā ieknāba viņai rokā.

Lida nobijās un atnāca atpakaļ ar tukšu groziņu. Mēs visi viņai iedevām pa kumšķītim dūnu.

Pūkpīles dūnas ir ļoti vieglas un siltas, no tām taisa kažokus polārlidotājiem. Rezervāta direktors teica, ka mūsu savākto dūnu pietikšot saviem simt kažokiem.

Visu vasaru es dzīvoju ar savu vectētiņu pie meža upītēm. Es viņam palīdzu ķert bebrus.

Vectēvs airē, bet es guļu laivā un skatos ūdenī. Upītes dibenā saskatāmas lielas gārņa pēdas, aiz laivas peld zivju bariņi, un ūdenszāles noliecas straumes virzienā.

Vakar klusā līcī mēs noķērām bebru. Laivai pa: priekšu, skaļi kliegdams, laidelējās zils putniņš — zivju dzenis, un es uzreiz iedomājos, ka tuvumā ir bebrs. Zivju: dzeņi vienmēr dzīvo bebru tuvumā. Es noģērbos un ieniru,, un pie paša krasta ar kāju sataustīju tādu kā grāvīti, kā celiņu. To upes dibenā bija ieminis bebrs. Klusi, klusī mēs uzstādījām lamatas, pēc tam krastā es sāku skaļi kliegt un lēkāt. Bebrs nobijās, izskrēja no alas un iekļuva: lamatās.

Tas bija ļoti liels bebrs. Viņš ar ķepām stipri purināja būra dzelzs stieņus un grauza tos ar zobiem. Uz astes viņam bija vecas rētas — kādreiz viņš bija cīnījies ar citiem bebriem.

Mēs pārklājām būri ar maisu. Bebrs pierima, vectētiņš sacīja, ka bebru aizvedīšot uz Sibīriju un tur palaidīšot brīvībā. Taču bebrs visu vakaru izturējās ļoti. mierīgi, un, kad mēs noņēmām maisu, viņš gulēja jau: beigts.

Bebrs bija vecs un nevarēja pārdzīvot nebrīvi.

Vectētiņš sūrojās, ka mēs nesaņemsim naudu, bet man bija zel bebra.

Rudenī es pirmoreiz gāju uz skolu. Sākumā es ļoti baiļojos: visi bērni klasē stāstīs, kur pa vasaru izbraukuši, bet es nekur nebiju izbraucis. Es biju slims.

Kad skolotājs vaicāja, kur kurais bijis, es atbildēju, ka slimoju. Visi bērni uz mani paskatījās, un kāda meitene nopūtās, bet skolotājs teica, ka tas nekas.

Pēc tam visiem iedeva papīru un zīmuļus. Viens zīmēja mājiņu un pie mājiņas cilvēciņu, otrs — ābolu, bet trešais uzzīmēja māmiņu ar pudeli rokā, it kā viņa ietu pēc piena. Es uzzīmēju kļavas lapiņu. Smidzināja lietus, un lapiņa pieplaka pie stikla. Un vēl es uzzīmēju gāzētā ūdens automātu, ka tas naktī spīd.

Kad visi bija uzzīmējuši, skolotājs staigāja pa klasi un apskatīja darbus. Viņš sacīja, ka man lapiņa ir nedaudz līdzīga zābakam, bet zēnam, kas uzzīmējis māmiņu, pudele līdzīga kruķim.

Tad kāds zēns sāka raudāt. Viņam sagribējās ēst.

Stundu vairāk nebija, un skolotājs mūs atlaida mājās.

Skolā nepavisam nebija tik briesmīgi. Uz māju es gāju kopā ar meitenīti, kura nopūtās. Viņa dzīvo netālu no manas mājas.

Mēs dzīvojam uz laukiem. Tētis un māmiņa strādā kolhozā, es ar vecmāmiņu palieku mājās.

Pavasarī mēs sējām burkānus, stādījām kāpostus un kartupeļus.

Burkāni un kartupeļi aug pie pašas mājas, bet kāposti — pie upītes, tāpēc ka tiem vajag ļoti daudz ūdens.

Es visu vasaru kāpostus sargāju no melnās vistas.

Vista nāca tos knābāt. Sākumā vista atnāca viena, tad atveda līdz cālēnus.

Cālēnus es nedzinu prom, knābīši cālēniem nebija spēcīgi, un viņi lasīja tārpiņus un vabolītes, bet lapas neaiztika.

Vistai nemaz nebija pa prātam, ka es viņu nelaidu sakņu dārzā. Viņa staigāja, kladzināja un gribēja man ieknābt, taču es nepavisam no viņas nebaidījos.

Mēs ar tēvu gājām uz taigu pēc ciedru priedes čiekuriem. Tēvs pagatavoja koka āmuru ar garu kātu. Kātu iedur zemē blakus ciedram, atvelk āmuru atpakaļ un pa stumbru — bum! Čiekuri birst zemē, bet, lai netrāpītu mums, mēs uzsienam uz galvām koka dēlīšus. Lielajā ciedrā tupēja burunduks un skaļi svilpa. Viņš sadusmojās, ka mēs viņu iztraucējām riekstu vākšanā.

Es viņu gribēju tā labi aplūkot, bet burunduks noslēpās no manis aiz stumbra, slepus skatījās un pīkstēja. Es sāku iet apkārt ciedram, un ari burunduks riņķoja ap stumbru. Tā arī es viņu nedabūju apskatīt.

Toties es redzēju izdegušu taigu. Melni koki stāv starp zaļiem ciedriem. Tas bija noticis pagājušajā gadā, kad taiga aizdegās no zibens. Atlidoja ugunsdzēsēju helikopters, un arī» mans tēvs palīdzēja dzēst uguni.

Pašlaik degums apaudzis jau ar melleņu mētrām.

Tad mēs ar tēvu devāmies mājup, jo sāka pūst ziemeļu vējš, taiga iegaudojās un sāka snigt.

Augstu gaisā pretī vējam lidoja kaut kādi mazi putniņi un, lai cits citu nepazaudētu, ik pa brīžam sasaucās.

Majas mēs iekūrām krāsni, izbērām čiekurus no maisa un iemetam tos ugunī. Tūlīt sāka smaržot pēc sveķiem,, un čiekuriem atvērās zvīņas.

Aprīlī pie mums Kazahijā ir pavasaris. Nokūst sniegs, un, visa stepe skan: dzied cīruļi! Cekulaini, melni un vēl citādi, es pat nezinu .. „

Par pavasari priecājas visi. Suņi skraida pa stepi, ķer suslikus. Susliks izlec no alas un stāv kā dzeltens stabiņš, sildās saulītē. Tad — švīks! — alā iekšā, otrs susliks tāpat — švīks! — pirmajam pakaļ. Pirmais prasa: «Vai pārziemoji?» Otrais viņam atbild: «Jā pārziemoju!»

Kad pāri stepei lido lidmašīna, susliki sastingst un ilgi noraugās tai pakaļ.

Kamielis met spalvu un vārtās pa sauso zāli, lai noplēstu pērnējās vilnas kumšķus. Tad pēkšņi pielec kājās un sāk dancot, te piecirzdams pie zemes priekškājas, te pakaļkājas. Tādā brīdī viņam labāk netuvoties un netraucēt, vēl iekodīs.

Tā visu dienu stepē zvēri sasaucas, danco un dzied, priecājas, ka izdzīvojuši pa ziemu un atkal var sildīties saulītē.

Es pavisam piemirsu pastāstīt par jēriņu. Tagad viņš jau ir liels un mani pazīst no tālienes, pēc balss, pēc soļiem. Bet toreiz, pavasarī…

Pie mums jau bija pavisam silts, tikai gravās vēl gulēja sniegs, un, ja ieklausītos, varētu dzirdēt, ka zem sniega urdz strautiņi. Cīruļi tekalēja pa apžuvušajiem pauguriem un kaut ko knābāja.

Pēc tam uzpūta auksts vējš, sniga sniegs un cīruļi aizlidoja. Es domāju — atpakaļ uz dienvidiem.

Bet, kad braucām pēc siena un ātrākām ar dakšām siena kaudzi, tur tupēja, cieši cits pie cita piespiedušies, cīruļi.

Viņi nobijās no mums un, smalkā balsī iečiepstēdamies, aizlidoja stepē.

Mēs ar tēvoci Grišu ganījām aitas. Ganāmpulkā bija daudz mazu jēriņu.

Reiz aiz uzkalniņa es ieraudzīju baltu plankumu.

Tēvocis Griša teica, ka tas ir akmens, bet es nodomāju — kāposta lapa. Tikai — kur gan stepē gadījies kāposts?

Es ātri aizskrēju apskatīties. Tas bija balts jēriņš. Viņš gulēja slapjš uz zemes un drebēja no aukstuma.

Aitai bija atskrējis jēriņš, un viņa to bija pametusi. Es aiznesu jēriņu uz aitu kūti. Ja es jēriņu nebūtu paņēmusi, to būtu saplosījuši vilki. Viņi vienmēr iet aiz ganāmpulka, es redzēju viņu pēdas.

Šogad es biju pie Melnās jūras. Ūdens jūrā nepavisam nav tāds kā upītē. Tas ir rūgts un sāļš. Es domāju, ka tādā ūdenī zivis nevar dzīvot, taču zivju šeit ir ļoti daudz, tikai tās ir jūras zivis. Sevišķi skaista zivtiņa ir jūras zirdziņš. Tas peld gar krastu pa jūras zālēm un ar asti ķeras pie zālītēm. Šī zivs izskatās pēc zirdziņa-kuprainīša.

Es zirdziņu gribēju atvest uz skolu, taču viņam ir vajadzīgs jūras ūdens, un, ja pielej ūdeni no ūdensvada, zirdziņš nomirs.

Toties burciņā es atvedu krabjus. Vilcienā viens no krabjiem klusītiņām izlīda no burciņas un ieķērās ar spīli man kājā. Es tomēr nebļāvu, bet ieliku to atpakaļ burciņā.

Mans tētis ir ģeologs, viņš strādā Čukotkā, bet es gribu kļūt par jūrnieku.

Es un māmiņa braucām ar kuģi pie tēva.

Sākumā bija vētra, un māmiņa mani nelaida uz klāja, ka vilnis neiemet jūrā.

Bet, kad vētra noklusa, es pastaigājos pa klāju.

Kuģim pakaļ lidoja kaijas.

Es domāju, ka viņām nogurs spārni un viņas vairs tālāk nelidos, bet viņas joprojām lidoja, lidoja un lidoja līdz pašai Kamčatkai.

Laikam kaijas gribēja pārceļot uz turieni, tikai nezināja, uz kuru pusi jālido, un tāpēc sekoja kuģim.

Es cerēju ieraudzīt vali, taču tā arī neieraudzīju. Toties kuģis peldēja garām salai, uz kuras nelaiž ar galošām kājās. Uz šīs salas dzīvo polārlapsas, un, ja kāds atnāk galošās, polārlapsas no gumijas smakas aizbēg salas dziļumā.

Tāpēc, ja kāds grib izkāpt salā, galošas atstāj ūz kuģa.

Kamčatkas Petropavlovskā ir daudz lielu suņu.

Viņi skraida un ēd zivju galvas.

Vienu suni es gribēju uzmānīt uz kuģa un aizvest mājās.

Taču māte aizdzina suni un sacīja, ja pats būšot kapteinis, tad varēšot vest, ko grib.

Es noteikti būšu kapteinis. Ja ne kapteinis, tad vismaz bocmanis.

Rudeni es lasīju taigā brūklenes un pamanīju sūnas, kas nezin kāpēc auga ar saknēm uz augšu. Kāds bija sanesis svaigu zemi un sūnas tā iestādījis.

«Kas gan sūnas tā iestādījis?» es nodomāju.

Skatos — zem nogāztas priedes izrakta bedre, un ap to daudz pēdu, it kā būtu staigājis cilvēks basām kājām, tikai ar lieliem nagiem.

Es stipri nobijos: tas taču ir lācis, kas no midzeņa izkašņājis zemi un no virsas to noklājis ar sūnām, gribēdams noslēpt zemi, lai neatrastu midzeni. Es ātri1 aizskrēju pie vectētiņa un viņam visu izstāstīju.

Vectēvs kļuva priecīgs:

—   Šitais lācis šurp būs atskrējis, kad aiz upes dega taiga.

Vectētiņš pavēlēja man palikt mājās, bet pats paņēma šauteni un aizgāja uz sādžu pēc ļaudīm. Es viņu ilgi gaidīju. Satumsa.

«Ja nu lācis vectētiņu ir saplosījis!» es domāju.

Man kļuva bail un arī žēl vectētiņa. Gribēju jau apģērbties un iet viņu meklēt. Dzirdu, sētā iebrauc rati un apstājas.

Ienāca vectētiņš un pakāra bisi pie sienas.

—   Nu, — viņš man saka, — ej apskati lāci!

Es izgāju pagalmā, skatos, ratos guļ beigts lācis. Liels, galva nokarājusies, zobi atiezti.

Mednieki lāci nogāza zemē, zirgs iesprauslojās un gribēja jau aizskriet, tikai viņu noturēja.

Es pataustīju lāča ilkņus, tie bija pavisam dzelteni.

Vectēvs man stāsta:

—   Vecs lācis, taču nošāvis greizi, sajaucis saknītes ar galotnēm, tāpēc arī iekrita.

Stāsta — suns esot cilvēka draugs.

Un tā ir taisnība. Cik ilgi vien cilvēki dzīvo zemes virsū, pie viņiem dzīvo suns.

Grūti cilvēkam būtu iztikt bez suņa.

Suns palīdz ganam nosargāt aitas no vilkiem.

Sibīrijas taigā suns laika atrod medniekam vērtīgo sabuli. Ja medniekam uzbruks mežacūka, suns uzklups tai un aizsargās mednieku.

Ziemeļos braucamos suņus iejūdz ragavās un traucas pa tundru.

Karā suņi-sanitāri uzmeklē ievainotos.

Suns nekad nepametīs cilvēku nelaimē.

Mongolijas stepēs ar zirgiem jāj. Mongoļu zirdziņi ir mazi un pinkaini, lai ziemās nenosaltu sniega vētrās.

Pa taigas takām cilvēki pārvietojas uz zirgiem, zirgs iet pa akmeņiem paklupdams, pārlec pāri nokritušiem kokiem un, kad ceļā gadās upe, pārpeld tai pāri.

Karstajā Arābijas tuksnesī kā viesulis aiztraucas arābu rikšotāji. Krēpes plīvo, acis deg, katrs muskulis redzams zem plānās ādas. Tie ir klejotāju kaujas zirgi. Viņi nelaidīs svešu cilvēku sev ne tuvumā. Ja saimnieks pasvilps, zirgs iezviegsies un metīsies šurp. Arābu zirgs nebaidās lodes svilpšanas, ātrāk par gazeli viņš auļo pa tuksnesi.

Visi saukā ēzeli gan par muļķīgu, gan par spītīgu, gan par nepaklausīgu, bet pamēģini iztikt bez ēzeļa Āzijā — nekas neiznāks.

Jauzjāj kalnos, lai atdzītu aitas — jāj uz ēzeļa. Jātiek pilsētā uz tirgu — atkal uz ēzeļa.

Dažreiz ēzelītim tik daudz sakrauj mugurā, ka viņu

pašu vairs nevar redzēt, kājeles vien rēgojas, pie tam saimnieks vēl uzsēžas mugurā un dzen ēzelīti ar asu nūju.

Ēzelis ēd gan zāli, gan zarus ar lapām, gan asus krūmus, tiek daudz nostrādināts, bet tik un tā viņu apsaukā.

Šodien cirkā uzstājās mazi zirdziņi poniji. Viņi vizina ratos pērtiķus, bet pēc tam ar nagu sit bungas.

Poniji nekad neizaug tik lieli kā zirgi, viņi vienmēr ir maziņi.

Savvaļas ponijus cilvēki noķēra un pieradināja Skotijā, tur viņi mitinājās ziedošu viršu ganībās. Skotijā zēni ar ponijiem izvadā kannas ar pienu, un māmiņām nav jāuztraucas: poniji ir mierīgi un maziņi, ja arī nokritīsi — nesasitīsies.

Ziemeļos briedis aizstāj zirgu un govi. Ar briedi brauc, briedis dod treknu pienu, arī gaļa briedim ir ļoti garšīga.

Briedis neiet, bet skrien. Viņam nagi ir tā izveidoti, ka dziļā sniegā viņš nestieg, var skriet pāri gan purviem, gan akmeņiem. Briedim ir četri izvērsti nagi, kas veido platu pēdu.

Briedi barot nevajag, viņš sev atrod barību pat ziemā. Atkašņā dziļo sniegu un plūc briežu ķērpi.

Briedis palīdz cilvēkam dzīvot Galējos Ziemeļos.

Klejotāji saka: vislielākā dāvana cilvēkam ir kamielis.

Bez kamieļa cilvēki nevarētu dzīvot karstajos Turkmēnijas tuksnešos. Kamielis var iztikt vairākas dienas bez ēšanas un dzeršanas. Dzelkšņains krūms viņam ir labu labā pusdiena.

Kamieļi labi panes gan karstumu, gan aukstumu. Pa sakarsušiem smiltājiem, kur smiltīs var ierušināt vistas olu un tā izvārīsies, nepalēninot gaitu, soļo kamieļi.

Ziemeļkezahijā kamieļus ziemā iejūdz ragavās un ved malku. Stindzinošais vējš ar sniegu neļauj ne acu attaisīt. Kamieļi iet balti apsarmojuši.

Pamirā pa kalnu takām jāj uz jakiem. Taka ir šaura — uz tās divi jātnieki viens otram garām nevar tikt, var jāt tikai uz vienu pusi. Takai pārkārušās pāri milzīgas klintis, lejā bezdibenis. Tas ir dziļš — ja

jakam no kāju apakšas izvelsies akmens, tikai pēc brītiņa lejā atskanēs — tuk! Akmens atsitīsies aizas dibenā.

Jakam ir asi nagi, lai tas uz akmeņiem neslīdētu. Gara, pinkaina vilna velkas pa zemi — lai nenosaltu sniega vētrā. Izskats tam dusmīgs, ragi asi — viņš iet un urkšķ vienā urkšķēšanā.

Jaks nepavisam nav bīstams. No jaka piena gatavo sieru, no vilnas ada siltas zeķes, ar jakiem Pamira bērni jāj uz skolu.

Tikai vilkiem jaks ir bīstams. Viņš bada tos ar ragiem un mīda ar nagiem. Jaku vilki nevar sakampt: traucē jaka .garā vilna. Tāpēc kalnos tadžiki gana aitas kopā ar jakiem.

Indonēzija .. .

Smags darbs ir rīsa laukā. Kājas stieg miklajā zemē, no augšas dedzina tropiskā saule, odi un dēles aplipušas

bifelim. Tas atgaiņājas ar asti un iet, iet no viena lauka gala līdz otram, vilkdams ecēšas.

Bifeļa saimnieks iesēs rīsu, tad novāks ražu, no rīsa salmiem bifelim būs jauni pakaiši. Būs kur bifelim atpūsties pēc smagā darba.

Bet darba viņam daudz visu gadu: gan malka jāved, gan dzirnavās dzirnakmeņi jāgriež, bet sausā laikā no upes jāved ūdensmucas..

Dienvidamerikā pa kalnu takām kravas pārvadā uz lamām. Lamas kalnos ir tikpat neaizstājamas kā kamieļi tuksnešos. Lamas ir ļoti paklausīgas, tās iet aiz pavadoņa. Pavadonis lepojas, ka viņam kaklā pakārts zvaniņš. Zvaniņš skan un brīdina pretī nākošo karavānu. Lamas var iet pa tik šaurām takām gar pašu aizas malu, pa kādām nenoies neviens zirgs.

Indijā uz ziloņiem jāj pa ielām. Ziloņi ir tik paklausīgi, ka tie klausa pat mazus zēnus. Zēns ar žagariņu dzen ziloni uz upi peldēties.

Ziloņi strādā mežā, gāž kokus, pārnes baļķus un uzmanīgi tos sakrauj kaudzē.

Mednieki ziloņa mugurā dodas tīģeru medībās. Ja mednieks izšauj un netrāpa, bet tīģeris metas virsū medniekam, zilonis saķer to ar snuķi un saspiež.

Zilonis ir gudrs. Viņš nekad nedarīs ļaunu cilvēkiem. Tikai slikts cilvēks var ziloni sakaitināt — un tad viņam draud briesmas.

Mēdz sacīt: «Neveikls kā lācis!»

Tā nav taisnība. Lācis ir ātrs, veikls un ļoti stiprs, zvērs. Viņš panāks alni, ja vajadzīgs, uzrāpsies kokā, bet, ja lāci ievaino vai sakaitina, viņš ar ķepas zvēlienu var nosist mednieku. Lācis ir gudrs. Ne velti taigas mednieki: saka: «Lācis ir kā cilvēks, tikai viņam nav bises!»

Alnis ir meža dzīvnieks. Aļņi dzīvo Sibīrijas taigā un Piemaskavas mežos. Alnis nebīstas ne purvu, ne dziļu sniegu. Ziemā alnis apgrauž apsēm mizu un zarus, bet vasarā barojas ar purva zāli.

Alnim ir smagi, plati ragi, līdzīgi lāpstām. Alnis ir mierīgas dabas dzīvnieks, taču, ja viņam uzbrūk vilki, viņš aizstāvas gan ar ragiem, gan asajiem nagiem. Tikai izbadējušies vilki uzdrošinās uzbrukt alnim.

Pāri kupenām zaķis skrien kā ar slēpēm. Ķepas viņam ir platas un pūkainas. Suņi sniegā zaķi nevar noķert. Zaķim ir daudz ienaidnieku: gan vilki, gan lapsas, gan plēsīgie putni. Zaķi nevar tik viegli noķert. Ziemā visi zaķi ir balti, vasarā pelēki, lai mežā varētu labāk paslēpties. Taču zaķis nebūt nav bailulis. Ja viņam uzbrūk ērglis, viņš apmetas uz muguras un atkaujas ar pakaļējām ķepām.

Vāvere eglē taisa sev izturīgu ligzdu no zariem un guļ tur pat lielā salā, apsegusies ar pūkaino asti. Rudenī vāvere sev savāc ziemai riekstus, zīles un koku zaros žāvē sēnes. Vasarā vāverei spalva ir ruda un īsa, ziemā tai izaug pūkains, pelēcīgi iezilgans kažoks. Ziemā mednieks dodas taigā pēc vāveru ādiņām. Medību suns laika atrod zvēriņu eglē un rej, kamēr nemanāmi pienāk mednieks un vāveri nošauj.

Bebri dzīvo meža upītēs. Viņi aizsprosto upīti ar zaru aizsprostu un uzdambējuma krastā ceļ mājiņu. Ieeja mājiņā paslēpta zem ūdens, lai neviens cits zvērs nevarētu tur ielīst.

Ziemai bebri nogāž apses un sakrāj apses zarus. Bebri sasprauž zarus dīķa dibenā, un, kad dīķis aizsalst, bebram nav jāiet uz mežu pēc barības. Bebrs tieši no mājiņas ienirst dīķa dibenā, izvelk apses zariņu un atvelk uz mājiņu. Bebri dzīvo ģimenēs, un aizsprostu būvē piedalās visa ģimene.

Āfrikas stepē — savannā ziloņi staigā baros. Katram baram ir savs vadonis — vecais zilonis. Viņu visi paklausa. Ja vadonis sajūt briesmas, bars aizbēg vai sastājas apli. Vidū stāv mazie zilonēni, bet malās — lielie ziloņi ar ilkņiem uz ārpusi.

Kad savannā iestājas nakts, lauvas dodas medībās. Tālu dzirdama lauvas draudīgā rūkšana. Aizbēg zebru bari. Antilopes sastingst augstajā zālē. Lauva ar ķepas zvēlienu nogalina savu laupījumu. Visi zvēri baidās no lauvas, ne velti viņu sauc par zvēru karali.

Gorilla, vislielākais un visstiprākais Āfrikas pērtiķis,, bieži staigā uz divām kājām kā cilvēks. Gorillas dzīvo ģimenēs kalnu mežos. Pat leopards neuzdrošinās uzbrukt gorillam. Viņš to nožņaugs ar savām lielajām, baismīgajām rokām vai saplosīs ar ilkņiem.

Kad gorillu ģimene apmetas uz naktsguļu zem koka, gorillu tēvs sit ar dūrēm pa krūtīm. Šī skaņa sadzirdama tālu mežā. Liekas, kāds sistu pa lielām bungām. Lai visi zvēri zina, ka Āfrikas meža saimnieks ir gorilla.

Dienvidamerikas tropu mežos koku biezajā lapotnē zarā karājas savāds pūkains zvērs — sliņķis. Pie sliņķa ķepām ir divi gari, saliekti nagi, ar tiem viņš turas pie

zariem un karājas ar muguru uz leju. Sliņķu mammai uz vēdera, ieķēries vilnā, karājas mazulis. Sliņķis pārlien no zara uz zaru un ēd zaļās lapas. Sliņķis visu mūžu dzīvo kokos: guļ kokos un ēd lapas, pa visu dienu tik tikko pārlīzdams no viena zara uz otru. Tāpēc viņu arī iesaukuši par sliņķi.

Ķengurs dzīvo Austrālijas tuksnešos. Ķengurs atbalstās uz resnās astes, atgrūžas ar pakaļējām ķepām un ar lēcienu glābjas no ienaidniekiem — savvaļas suņiem — dingo.

Ķengura mazuļi dzīvo somā mātei uz vēdera. Ja dingo dzenas pakaļ ķenguru mātei, viņa noslēpj mazuli zālē, bet pati aizbēg. Kad dingo suns nogurst, ķenguru māte atgriežas pie mazuļa un iesēdina to atkal somā sev uz vēdera.

Gaiši zilais valis ir vislielākais dzīvnieks pasaulē. Sastopami vaļi, kuru garums ir 35 metri. Tāds milzenis sver 160 tonnu.

Gaiši zilais valis panāk okeānā siļķu baru un sāk ap to riņķot. Aizvien ātrāk un ātrāk. . . Valis, ar asti sizdams, sadzen zivju baru cieši kopā, atver rīkli un norij

visas siļķes kopā ar ūdeni. Vaļa rīkle ir bārkstaina. Tur aug īpašas raga plātnītes — vaļa barda. Caur to valis izlaiž ūdeni gluži kā caur sietu, bet zivis norij.

Valzirgi dzīvo Arktikā. Valzirgam ir bieza āda un zem ādas daudz tauku. Tāpēc valzirgs no aukstuma nebaidās.

Lielie ilkņi un ūsas valzirgam ir nepieciešamas, lai sagādātu barību. Valzirgs ienirst jūras dibenā un uzar

ar ilkņiem smiltis, bet ar ūsām viņš satausta ēdamos moluskus un barojas ar tiem.

Ja nepieciešams, ilkņi palīdz valzirgam izrāpties no ūdens uz ledus.

Haizivis dzīvo siltajās jūrās. Nav plēsīgākas zivs par haizivi. Haizivs vienmēr ir izbadējusies. Viņa medī zivis, jūras bruņurupučus un dzenas pakaļ vaļiem. Ja valis ir ievainots, haizivs plēš vaļa gaļu ar zobiem, kas ir asi kā bārdas nazis. Haizivis peld pakaļ kuģiem un rij visu, ko nomet no klāja. Haizivs vēderā atrastas pat tukšas konservu kārbas.

Siltajā Āfrikas upē nekustīgi kā baļķis guļ krokodils. Ja kāds dzīvnieks iet pie upes padzerties, krokodils metas tam virsū, saķer savā milzīgajā, zobainajā rīklē un velk ūdenī. Liels krokodils pat kamieli var ievilkt ūdenī un .aprīt.

Krokodilam ir spēcīga aste. Ar astes sitienu krokodils „apgāž laivu.

Žņaudzējčūskas dzīvo gan Āfrikā, gan Dienvidamerikā, gan Indijas mežos. Žņaudzējčūska ir vislielākā čūska. Sastopamas žņaudzējčūskas, kuru garums sniedzas pāri par desmit metriem, resnumā tās atgādina baļķi. Žņaudzējčūska nav indīga. Tā nekustīgi guļ uz zvēru takas, saritinājusies gredzenā, un gaida. Pa taku pie upes padzerties nāk mežacūka, žņaudzējčūska zibenīgi metas virsū laupījumam, kā gumijas gredzeni aptinas tam ar savu ķermeni apkārt un žņaudz.

Žņaudzējčūska, sākdama no galvas, lēnām norij savu laupījumu un pēc tam uzpūtusies guļ vairākas dienas nekustīgi: sagremo barību.

Tiklīdz bezdelīgas atlidojušas no tālām aizjūras zemēm, tās tūlīt sāk būvēt ligzdiņas.

Bezdelīga savu ligzdiņu lipina no upes māliem vai pat no dubļiem. No gaismas līdz tumsai vidžinādamas lido bezdelīgas, nes knābīšos mālu un lipina un lipina — būvē ligzdiņu. Lūk, zem šķūņa jumta jau gatava māla bumba. Tā ir bezdelīgas ligzda. No iekšpuses bezdelīga to izklāj ar mīkstām zālītēm, zirga astriem, spalviņām. Kad izšķiļas mazie bezdelīdzēni, no rīta līdz vakaram bezdelīga laidelējas virs upes un virs lauka, ķer kukaiņus un baro putnēnus.

Izaugs jaunās bezdelīgas un pametīs ligzdu, drīz klāt laiks doties tālajā ceļā pāri jūrām uz siltajām zemēm.

Virs meža upītes nekustīgi sastindzis nolīkušā zarā zivju dzenis. Upes dibenā pazibēja zivtiņa, zivju dzenis aši ienira, izspurdza un aizlaidās uz savu mājokli ar zivtiņu knābī. Zivju dzeņa mājoklis ir aliņa upes kraujā. Zivju dzenis pārtiek no zivīm. Arī savus putnēnus viņš baro ar tām. Aliņas grīda un sienas no iekšpuses izklātas ar zivju asakām.

Vārna ziemā barojas pilsētas atkritumu izgāztuvēs, viņa labi noskata, kur kas nav kārtīgi nolikts, — aizvelk vai nu kaulu, vai kartupeli no balkona. Kad būs sals, viss noderēs.

Pavasarī, tiklīdz sāk čalot strauti, vārnu pilsētā vairs neredzēt — viņa ir aizlidojusi uz mežu un būvē sev ligzdu.

Ligzdu vārna būvē no rīkstītēm un zariņiem tajā vietā, kur kokam izveidojusies žākle.

Tiklīdz ligzda novīta, olas sadētas, vārna sēž un pat neieķēreas,'lai vanags neizdzirdētu.

Dienā sikspārni neredzēsi. Tas guļ veca ozola dobumā — te ir viņa mājoklis. Viņš ieķēries ar nagiem dobuma sienā un karājas ar galvu uz leju.

Sikspārnim uz vēdera ir mazie sikspārnēni. Viņi ieķērušies sikspārņa vilnā un guļ.

Bet, tiklīdz saule nozūd aiz koku galotnēm, mazie sikspārnēni atpleš mutes un sāk pīkstēt.

Sikspārnis klusi izslīd no dobuma un kopā ar mazajiem sikspārnēniem lido virs mežu klajumiem, pāri upēm, ķer maijvaboles un baro mazos.

Sudrabotā zirnekļa ligzda atrodas mežā lāmas dibenā. Zirneklis no tīmekļiem izveidojis ligzdiņu kā uzpirksteni un ar tīmekļiem to piestiprinājis pie ūdenszāles stiebriņa. Veselu dienu sudrabotais zirneklis nira no augšas uz leju, nesdams uz pūkainā vēderiņa gaisa burbulīšus. Kad ligzda kļuva līdzīga gaisa baloniņam, tur savu dzīvi sāka mazie zirneklīši.

Mazajiem zirneklīšiem nav bīstami putniņi, neviens viņus neapēdīs pusdienās, jo ligzda atrodas zem ūdens.

Baltijas jūrā, Baltajā jūrā, arī Ņevas upē dzīvo stagars, maza zivtiņa puspĻaukstas lielumā. Viņam uz muguras ir deviņi savrupstāvoši, asi dzeloņi, lai ar tiem aizsargātos pret plēsīgajām zivīm.

Pavasarī stagars nelaiž savus ikrus ūdenī, bet būvē tiem ligzdu. Ligzdai noder viss: gan zemūdens zālītes,

gan koka skaidiņa no upes dibena, — visu to stagars iepin apaļajā ligzdā. Stagars peld gan ap ligzdu apkārt, gan berzējas, piespiezdamies tai ar sānu — izmēģina, vai tā pietiekami izturīga. Ieraudzījis lielu zivi, izpleš asās spuras un metas tai virsū.

Lūk, arī ligzda ir gatava, stagaru māmiņa tajā iedēj ap piecdesmit ikriņu. Stagaru tētis tā apsargā ligzdu, lai neviens ikriņš, neviens mazulis neaizietu bojā.

Pie klinšaina krasta jūras dibenā savu mājiņu uzbūvējis astoņkājis. Sākumā astoņkājis ar taustekļiem pavēla vienu akmentiņu, pēc tam otru, virs tiem uzrausa trešo, un — mājiņa gatava.

Astoņkājis ielien iekšā, un viņu neviens nevar redzēt. Akmeņi ir pelēki, arī astoņkājis ir pelēks. Ja saulīte iespīd jūras dibenā, astoņkājis kļūst dzeltens. Zivs aizpeld garām un nevar viņu saskatīt, bet astoņkājis metas tai virsū un saķer, apvij ar saviem taustekļiem, kas klāti ar piesūcekņiem, un aprij.

Baltās jūras klinšainajās salās ligzdo lielas pīles — pūkpīles.

Ziemeļos arī vasarā uzpūš auksts vējš un kļūst auksti — kā ziemā.

Taču pūkpīlēm aukstums nav bīstams. Pūkpīļu dūnas ir vissiltākās un visvieglākās. Nevienu kažokādu nevar ar tām salīdzināt. Par pūkpīļu dūnām nav nekā siltāka uz zemes.

Pūkpīle savu ligzdu ierīko uz zemes bedrītē, izplūc sev no krūtīm dūnas un ar tām izklāj ligzdu. Kad pūkpīle uz neilgu brīdi aizpeld jūrā, lai sameklētu barību, viņa olas pārklāj ar dūnām. Tiklīdz mazuļi izšķīlušies, pūkpīle tos tūlīt aizved jūrā. Tur viņi peld, ķer vēzīšus un zivtiņas, kā pūkainas bumbiņas šūpojas Ziemeļjūras viļņos.

Augstu debesīs, izpletis spārnus, laidelējas klinšu ērglis. Lai arī cik augstu klinšu ērglis lidotu, viņš redz gan zaķi skrienam, gan susliku, gan bruņurupuci. Kā akmens klinšu ērglis metas virsū laupījumam, satver to ar nagiem un knābj ar smago knābi. Bruņurupuci klinšu ērglis uznes augstu gaisā, sviež zemē pret asajiem akmeņiem un pēc tam izknābā gaļu no sasistajām bruņām.

3 — 3497

,,

LENKORĀNĀ

Kaspijas jūras dienvidu krastā Lenkorānas rezervātā koku vardes[1], gaidot pavasari, izmēģina balsis.

Bifeļi salīduši siltajās peļķēs. Uz viņiem kliedz, tos dzen, bet bifeļi gremo un slinki skatās apkārt, negrib nākt ārā: saulīte viņus ir padarījusi gurdenus.

Krūmos svilpo strazdi. Viņi ir atlidojuši no ziemeļiem uz silto jūru. Uz telegrāfa stabiem nometušās klijas: sabozušās gaida, kad strazdi izlidos no krūmiem. Tālāk pļavā zāli knābā meža zosis.

Rīsu laukos dzīvo ūdens bruņurupuči ar mīkstām bruņām un oranžu vēderiņu. Kakls bruņurupučiem ir garš, lai zem ūdens varētu ķert zivju mazuļus.

Jūra ir sekla, var aiziet tālu, ūdens tikko sniedzas pāri ceļiem. Krastā kā siena saaudzis biezs niedrājs, garāks par cilvēka augumu. Niedrājā mežacūkas ieminušas šauras takas.

Ezerā aug lotoss un ragainais ezerrieksts — čilims. Ezerā atspoguļojas dienvidu debesu plankumiņi, zili, zili kā cekulainas vistiņas. Lai cik silts Lenkorānā ir janvāris, cekulainās vistiņas aizlaidušās tālāk uz dienvidiem, kur ir vēl siltāks.

Dažreiz uzpūš ziemeļu vējš, krīt sniegs, putni sāk uztraukties, klaigāt, uz dienvidiem steidzas sārto flamingu bari. No rīta uzspīd saulīte, sniegs nokūst.

Tališa kalnos lazdu birzis melnē zem zilajām debesīm. Naktī lazdu birzīs savas adatas grabina dzeloņcūka, apogs klaigā ozola galotnē.

Apogs pamanījis, ka pa brieža pēdām klusām zogas tīģeris. Viņš ievilcis nagus, un ķepas nu kļuvušas mīkstas kā spilventiņi. Zem tīģera ķepām nelūzīs zariņš, neiečabēsies sausa lapa.

Februāri visi ceļi līkumaini. Sniegputeņi aizvelk ceļu, jābrauc līču loču.

Februāris ir pārmaiņu mēnesis. Saulainās dienās mežmalas kokos dziesmu jau uzsāk rubeņi. Tie rubina: «Burbur-bur! Bur-bur-bur!» Sāk dziedāt lielā zīlīte. Vārnas pamet pilsētas un meža biezokņos meklē vietu, kur vīt ligzdas, tikai ne pašās koku galotnēs, bet kaut kur pazarēs. Vārna šai laikā neķērc, vietu ligzdai meklē klusi, nemanāmi.

Februārī vilki vairs neklīst baros, bet sadalās pa pāriem.

Lāču mātei piedzimst lācēni tik lieli kā dūraiņi, sver kādus četrsimt gramus. Savu midzeni lācene jau rudenī

nodrošinājusi pret aukstumu, no eglēm un apsēm noplēsdama mizu, no virsas pārklājusi vēl ar sūnām.

Mēneša sākumā vēdzeles zem ledus uz sēkļiem, akmentiņiem beidz nārstot un aiziet dziļumā.

Ļaudis uzmana, lai dīķos neaizsaltu āliņģi un sniegs tos neaizputinātu. Februārī sniega ir daudz, ziema aiziedama grib vēl izplosīties, kā ar biezu villaini tā pārklāj dīķus, aizputina meldrus un grīšļus, bet pa tiem taču ūdenī iekļūst gaiss. Ja neuzmanīs āliņģus, zivis noslāps, aizies bojā.

Siltākās dienās dārzā ap ābelēm sniegu nomīda, lai tas lēnāk kustu un saknes saņemtu vairāk mitruma. Dārzā jāatrok sniegā ieputinātie zari, citādi sniegs noplakdams tos aplauzīs.

Saulainu dienu kļūst aizvien vairāk, un no rītiem melnais dzenis dzied: «Trrri-trri!»

Ja kuti jā saule aizvien ilgāk apspīd bezgalīgo taigu un Verhojanskas kalnu grēdu zilās virsotnes. Diena stiepjas garumā.

Ļena, ieskauta ledū, sastingusi un atgādina platu baltu ceļu. Sals vēl pieturas, taču zem ledus savās bedrēs jau pamodušās stores.

No meža tundras uz ziemeļiem klejo brieži, ar nagiem sniegā izkārpīdami bedres — viņi meklē briežu ķērpi.

Viņiem nopakaļ lido baltās irbes, tās meklē bedrēs sasalušās ogas, zālītes.

Briežiem un irbēm uz ziemeļiem, uz Ledus okeānu seko vilku bari. Ja briedis neuzmanās, vilki viņu saplosa, ja irbe nepaspēj pacelties spārnos — to noķer.

Ledus okeāna dreifējošajos ledājos roņi aizvien biežāk izlien no lāsmeņiem uz ledus. Baltie lāči uzglūn roņiem. Lāču mātes vēl, apputinātas ar sniegu, guļ krastā pie klintīm. Viņas nerok alas sasalušajā zemē, viņas apguļas, sniega vētras tās ieputina, un tādā sniega alā piedzimst lācēni.

Saika janvārī un februārī nārsto pie krastiem un, beigusi nārstot, tūlīt pat dodas pa ledus apakšu atklātā okeānā. Saika ir zivs, kas dzīvo visaukstākajā ūdenī. Viņa dzīvo arī Ziemeļpolā, kur nedzīvo ne menca, ne navaga.

Aiz Jaunsibīrijas salām neaizsalstošajā Lielajā Sibīrijas lāsmenī pārziemo valzirgi, ūdens putni — alki, sārtās kaijas. Sārtajām kaijām krūtis atgādina saules rietu sala laikā tundrā.

Valzirgs ienirst līdz piecdesmit metru dziļumā un ar purnu uzar jūras dibenu. Viņš meklē barību. Ūsas valzirgam izskatās kā antenas, ar tām viņš satausta smiltīs molusku gliemežnīcas.

Neaizsalstošajā jūras daļā uzturas vaļi-narvali, kam purns nobeidzas ar garu kaula ilkni.

Uz pavasari lāsmeņi kļūst aizvien plašāki, ledus izklīst, un jūnija beigās valzirgi piepeld pie vasarīgās tundras krastiem.

Aprīlis. Augstu debesis klaigā dzērves. Putnu bari dodas uz ziemeļiem. Sniegs ar katru dienu nokusdams vairāk atkāpjas uz ziemeļiem.

No midzeņa izlīdusi lācene ar lācēniem, lācēni atkašņā skudru pūžņus, pa sūnainajiem ciņiem meklē pērnās dzērvenes. Rītausmā mednis sāk savu riesta dziesmu.

Tiklīdz Angārā parādās lāsmeņi, turp aizlido pirmie gulbji. Ja sāk piesalt, tie lido uz dienvidu pusi, līdz sniega robežai.

Uzkalnos — Podkamennajas Tunguskas augstajos krastos melno zeme, zied māllēpes. Meža zosis apmetas šajos uzkalnos. Tiklīdz saulīte silda stiprāk, uz sniega parādās zirneklīši. Viņi salasās uz tumšajiem zariņiem,, lapiņām, jo šeit viņiem siltāk. Burunduki atmodušies un svilpo, dzenas cits citam pakaļ, plēšas, kūleņiem veļas no lapeglēm.

Kalnu dienvidu nogāzēs uz sausiem pauguriem nodzeltējušā pērnajā zālē briežu mātēm piedzimt briedīši.

Turkmēnijā marta beigās tuksnesī jau noziedējušas tulpes un hiacintes. Dienā ir karsts. Kobras dejo, ilgi šūpojas viena otrai pretī, piepūš savas kapuces, savijas cita ar citu un cīnās.

Tadžiku un uzbeku kišlaku visos pagalmos dzirdami paipalu kliedzieni. Paipalu būrīši pārklāti ar marli, lai tās cita citu neredzētu. Paipalas īpašnieks paslēpj to halāta piedurknē un iet ciemos, kur viņa paipala cīnīsies ar citām — kura kuru uzvarēs … Taču pagaidām būri ar cīņas paipalām pagarināti ziedošajos mandeļu kokos; ja iesi pa kišlaku, no visām malām atskanēs paipalu brēcieni:

«Fat-faļ-vat, fat-faļ-vat, fat-faļ-vat!»

K a z a h i j ā kamieļi aprīlī negrib nest nastas, viņi aizbēg stepē un dejo pavasara deju: viens kamielis sāk lēkāt, spriņģot, tam līdzi spriņģo pārējie, te piecirzdami priekškājas, te pakaļkājas.

Stepē zied magones, visa stepe ir sarkana. Ķad zied magones, stepē dzimst gaišzili kamielēni, viņiem ir tievas kājeles un trīs kuprīši — tiklīdz viņi paaugsies, trešais kuprītis pazudīs.

Astrahaņā ir karsts. Mazās stepju tulpltes zied gan pļavās, gan uz salām, gan stepē un Volgas deltā.

Virs niedru biezokņiem klaigā un dzied putnu bari, uz sēkļiem — gārņi. Pļavās plosās gugatņi. Sācies ligzdošanas laiks. Ligzdā nosēžas pelikāns, pelēkais gārnis. Flamingi ligzdas taisa no māliem, augstas kā torņus. Flдmings tup ligzdā, bet kājas nokarājas ligzdai abās pusēs, līdz zemei nesniedzoties.

Pāri Kaspijai slīd baltas buras. Jūrā ar buru palīdzību izved «letes» un noenkuro tur uz visu zvejas laiku. Uz «letēm» zivis izķīķēs un iesālīs. Te ķer Kaspijas siļķes jeb mazās siļķes un melnmugures — lielās siļķes.

Ūdens deltā ar katru dienu ceļas aizvien augstāk, jo Volgas augštecē kūst sniegs.

Zied meldri. Stiebriņi šūpojas — tas ir jūras sazans, kas gar tiem trinas un dodas nārstot augšup pa Volgu. No jūras Volgā nārstot nāk arī store un vobla.

Bet tālu uz austrumiem, Sahalīnas dienvidu daļā, no jūras upēs milzum lieliem bariem dodas nārstot salakas. Dienvidsahalīnā aprīlis ir «salaku mēnesis».

Zēni brien ūdenī, ķer salakas ar dukuriem un kaltē tās saulē. Salakas karājas, savērtas uz diegiem virtenēs. Gan pilsētās, gan ciemos māju logi un sienas mirdz sudrabā, visur izkārtas sudrabainas virtenes. Salakas smaržo pēc svaigiem gurķiem.

Kotiki aizpeld uz apmetni Tjuļeņijas salā pie Terpeņija līča.

Bet Ziemeļsahalīnā vēl ir sniegs un auksts, taču arī šeit jau riesto mednis.

Uz Kamčatkas krastiem garām Kuriļu grēdai šurp no ekvatora steidzas kašaloti. Kašalotu mātes atpeld vēlāk, maijā. Viņām patīk siltums, bet šeit pašlaik okeānā vēl ir ledus gabali. Kašaloti nikni kaujas, sit cits citu ar saviem purniem kā ar vālēm, kož ar milzīgajiem zobiem; vecajiem kašalotiem purni sakosti vienās rētās no agrākajām kaujām.

Polārajā apgabalā vēl ir ziema, Diksona salā sals ir piecdesmit grādu, taču saule ar katru dienu spīd aizvien ilgāk. Lielajā Sibīrijas lāsmenī pārziemo baltvaļi, vaļi-narvali, sārtās kaijas. Atdzīvojušies arī valzirgi: drīz ledus vāks salūzis un viņi aizpeldēs uz savu apmetni pie Cukotkas krastiem.

,,

BĒRZS

Lauka vidū aug bērziņš. Tas šķiet kā dzīvs, viss trīc vējā ar savām zaļajām lapiņām.

Bērzu birzs pavasarī skan no putnu dziesmām. Pastaigāsi pa saulaino bērzu birzi, pieskarsies baltajiem stumbriem un lipīgajām lapiņām, paraudzīsies, kā vējš nopūš dzeltenus puteklīšus no spurdzēm, paklausīsies, kā svilpo strazds, — un tev kļūs viegli un priecīgi.

Ziemā, tiklīdz virs meža parādās saule, bērziņš iemirdzas, sāk spīguļot ziemas saulē kā sudrabs.

Ziemas rītā bērzu apciemo rubeņi un knābā brūnās spurdzes.

Lapsa zogas pie rubeņiem pa klaju lauku. Rubeņi viņu pamana jau iztālēm. Tie nogaida, kamēr lapsa aizskrien prom tukšā, un krīt no bērza sniegā, salauž ledus garozu, un, pieēduši pilnus vēderus, sildās sniegā.

Bērzs ir jauks gan ziemu, gan vasaru, ne velti par to ir sacerēts tik daudz dziesmu un to bieži sauc par bērziņu.

VĪTOLS

Vītols aug ūdens malā. Tas aug gan aiz Polārā loka» gan Sibīrijas lielo upju krastos, gan karstajā tuksnesī sālsezera krastā.

Meža upītes malā aug sēru vītols. Tas ir pārliecies pāri upei, zarus iemērcis ūdenī.

Vakarā, kad purvā sāk kurkstēt varde — sarkanvēdera krupis1 , zem vītola zariem līdaka gaida zivju mazuļus.

Rītausmā, kad pāri upei paceļas migla, vītols redz, ka upē peld sarkanzvīņaino ālantu bari un atveras sniegbaltās ūdensrozes.

Pavasarī, palu laikā, pāri pārplūdušajām pļavām samanāmas tikai vītolu galotnes. Uz vītoliem, kas rēgojas ārā no ūdens, paglābjas zaķi, lapsas, eži. Sēž visi kopā saspiedušies, tikai savas ķepas mēģina novietot pēc iespējas tālāk no ūdens. Lapsa šai laikā zaķus neaiztiek. Plūdi — tās ir briesmas, un zvēri no šīm briesmām glābjas visi kopā.

1 Uguns krupis, sarkanvēdera krupis — varde, kas līdzīga krupim ar pelēku muguru un oranžu vēderiņu, izdod ūjinošas skaņas.

Pavasarī vītolu sauc par pūpolvītolu. Vītola zaros parādās sudraboti «jēriņi». Bērni atskrien pie vītola, nogriež zarus, ieliek tos mājās pudelē ar ūdeni, un pēc dažām dienām «jēriņi» uzzied.

Uz pūkainajiem kažociņiem parādās sīki, dzelteni vītola ziediņi. Sai laikā pie ziedoša vītola atlido bites pēc pirmā medus.

OZOLS

Mēdz teikt — stiprs kā ozols! Tā ir taisnība, ozols ir ļoti stiprs koks.

Ozols var gulēt pat ūdenī ne vienu vien gadu simteni, un tad ozols kļūst melns un ciets kā dzelzs.

Ozols aug simtiem gadu, un to nevar saliekt ne vējš, ne ziemas nežēlīgais sals. Ja zibens iesper vientuļā ozolā,

to apdedzina, tomēr pavasari uz melnajiem zariem parādīsies zaļas lapiņas.

Ozols salapo vēlāk par citiem kokiem. Mežs jau ir zaļš, bet ozols viens stāv kails klajā laukā. Toties rudenī ozols savu lapu rotu saglabā visilgāk.

Salā ozola lapas sakalst, sačokurojas un nenobirst visu ziemu. Kad krīt sniegs, lauku klusumā var dzirdēt, ka sniegpārsliņas čab uz ozola lapām.

Ozolu birzī ar zīlēm pa nakti barojas mežacūkas, bet ozola dobumā dzīvo apogs un pārziemo sikspārņi. Tie iekaras ozola dobumā ar galvu uz leju un guļ visu ziemu.

Rudenī sīlis salasa zīles un paslēpj krājumus ziemai pa visu mežu.

Dažreiz, skaties, aiz upes aug jauni ozoliņi. Brīnies — vējš taču nevarēja uz turieni aiznest smagās zīles. Izrādās, sīlis aizmirsis, kur paslēpis zīles, un tās uzdīgušas.

PRIEDE

Jauki ir priežu silā. Sēdi zem priedes uz sausām skujām un klausies, kā raibais dzenis kaļ stumbrā, pēc tam iekliedzas un aizlido uz citu koku. Dzenim līdzi aizlido zīlītes.

Dzeņa knābis ir līdzīgs kaltam, izkaļ caurumu, izvelk vaboli-mizgrauzi, bet zīlītēm knābīši ir maziņi, nespēcīgi. Tāpēc arī zīlītes lido pakaļ dzeņiem un pēc viņiem izkaltajos caurumos vēl sameklē vabolītes un tārpiņus.

Aizlidojušas zīlītes, var tikai dzirdēt, kā vējš šalko priežu galotnēs un mizas plēksnes lido lejup, it kā priede lobītos.

Saulrietā priežu stumbri spīd kā sarkans varš. Drīz satumst, un tomēr negribas iet prom no priežu sila.

Egļu mežā klājas migla, bet priežu silā gaiss ir sauss un smaržo pēc sveķiem, tāpēc ka priede aug sausās smiltīs un kalnu nogāzēs.

Priede ir ļoti sens koks. Priedes augušas jau daudzus miljonus gadu atpakaļ. Ziemeļu jūru krastos viļņi izsviež sacietējušus priežu sveķus. Tos sauc par dzintaru. Gadās, ka dzintara gabaliņos atrod mušas, kas pirms miljoniem gadu iekļuvušas priežu sveķos un tur saglabājušās līdz mūsu dienām.

LAPEGLE

Kad vasarā ar lidmašīnu lido pāri kalnainai taigai, kur aug lapegles, kalni no augšas šķiet gaiši zili, tāpēc ka skujas lapeglei ir gaiši zilganas.

Rudenī, kad ziemeļu vējš sāk gaudot koku zaros, lapegļu mīkstās skujas kļūst sārtas un atgādina aizdedzinātus ugunskurus starp mūžzaļajiem ciedriem.

Ziemā lapeglei skujas nobirst tāpat kā bērziem un apsēm lapas, tāpēc arī šo koku sauc par lapegli.

Lapegles aug no Urālu kalniem līdz Klusajam okeānam — šo koku mūsu zemē ir vairāk par citiem.

Lapegles aug arī aiz Polārā loka, tikai tās nīkuļo un izskatās līdzīgas zirnekļu tīkliem sniegā.

Sajānu kalnos, plato un straujo upju krastos, aug milzīgas lapegles, divdesmit metru augsti milzeņi. Šo lapegļu zaru ēnā citi koki neaug. Tālu var saredzēt, kā aizskrien briedis starp sarkanīgajiem stumbriem vai arī kā mednis ieknābā mīkstās skujas un smagi nolaižas taigas upes krastā.

CIEDRS

Ciedrs ir taigas barotājs.

Rudenī pa ciedra koku rāpo burunduki un piebāž savus vaigu maisiņus ar ciedra riekstiem. Sibīrijas riekstroži iekliedzoties lēkā no zara uz zaru un loba čiekurus. Viņi piepilda savas guzas un lēnām laižas vēl augstāk kalnos noslēpt riekstiņus zem akmeņiem — krāj barību ziemai.

Ar ciedra riekstiņiem pirms ziemas guļas uzbarojas arī lācis. Viņš uzkāpj ciedrā, nolauž galotni un zelē čiekurus, kas pilni ar riekstiem.

Ir arī tādi gadi, kad ciedriem nav riekstu. Taigā iestājas bads — taiga izmirst. Var nostaigāt simtiem kilometru un nedzirdēt ne riekstrožu kliedzienu, ne burunduku murkšķēšanu. Tikai zīlītes iečiepstas zaros un žēlabaini kliedz melnais dzenis.

Putni aizlaižas pāri kalnu grēdām meklēt barību. Izbadējušies lāči neliekas vis midzeņos, bet klaiņo pa taigu, apsaldē ķepas, uzglūn medniekiem pie viņu būdiņām taigā. %

MednieKi ciedru neražas gadus uzzina jau iepriekš no burundukiem: ja burunduka alā astoņu kilogramu ciedra riekstu vietā ir desmit — piecpadsmit kilogrami, tad skaidrs, ka nākamajā gadā draud nelaime — ciedriem būs neraža. Burunduks jūt iepriekš, ka būs bads, un tāpēc savāc krājumus.

Labi, ka tāda nelaime taigā gadās reti, dažreiz pat reizi simt gados. Tādos gados mednieki atgriežas no tai

gas bez sabuļu un vāveru ādām — vāveres ir aizskrējušas, putni aizlidojuši, un tiem pakaļ devies ari plēsīgais sabulis.

Savrup augoši ciedri kalnos izskatās ļoti skaisti. Ciedri savus zaļos zarus izstiepuši augstu zilajās debesis pretī saulei. Tiem nav bīstama^ sniega vētras ziemā, jo nekāds vējš nespēj saliekt varenā ciedru.

SAKSAULS

Turkmēņi saka: saksauls necieš ūdeni!

Pašā svelmainākajā tuksnesī, kur dienā ķirzakas un čūskas ierokas dziļi smiltīs, lai neizceptos, aug saksauls.

Saksaulu birzis šķiet izmirušas. Tikai dažreiz šai klusumā atskan saksaula sīļa kliedziens vai ari iepīkstas ķirzaka, glābdamās no čūskām.

Kaili, līki, it kā no akmens cirsti, barhanu virsotnēs aug saksaulu koki. Pat pavasarī, kad tuksnesī uzzied tulpes un savvaļas hiacintes, tikai pavisam mazi sārti un balti ziediņi atveras uz saksaula zariem.

Saksauls nedod ēnu, lapas tam ir šauras. Tas tāpēc, ka platās lapas izgaro daudz mitruma, bet, lai sasniegtu ūdeni, saksaula saknes iesniedzas smiltīs divdesmit metrus un vēl dziļāk. Saknes nostiprina barhanus, neļauj tiem pārvietoties, kad saceļas vējš. ļ

Saksauls neļauj smiltīm aizputināt kišlakus, dārzus un arikus. Saksaula sēklas cilvēki iesēj tuksnesī un tā ļ nostiprina smiltis.

J

PUNDURBĒRZS

Rudenī"tundra izskatās sarkana. Starp sarkanajiem ciņiem saulē_ laistās zili ezeri. Bet tie nemaz nav ciņi, tie ir bērzi. īsti bērziņi, tikai lapas tiem ir tik lielas kā kapeikas un zariņi tik tievi kā zīmuļi, bet paši bērziņi sniedzas tikai nedaudz augstāk par celi, un miza tiem ir melna. j

Pundurbērzs var būt vairākus desmitus gadu vecs, un tomēr tas ir mazs un līks, jo tundrā tam ir ļoti grūti augt. |

Saknes nevar ielaist dziļi zemē: pusmetru — un tad sākas mūžīgais sasalums. Arī zarus neizstiepsi pret sauli — ziemā trako sniega vētras un kniebj sals, bet vasara ir īsa.

Un tomēr pavasarī pundurbērzu klāj zaļu lapu rota..

Visapkārt zied dzeltenās polārās magones, augstu zilajās debesīs lido meža zosis . ..

Zem pundurbērziņa savu ligzdu ierīko polārā pūce — tieši_uz zemes viņa dēj apaļas olas.

Ātri paiet divi vasaras mēneši, atkal sāk pūst no Ledus okeāna auksti vēji, nesdami līdzi sniegu, pundurbērzu lapas kļūst sarkanas. Piesnigušajā tundrā sarkanie pundurbērzi izskatās skaisti.

Ziemā putenis bērziņus ieputina, iestājas polārā nakts. Tikai debesīs mirguļo ziemeļblāzmas zilganie kāvi un polārlapsas skraidelē pa tundru un meklē polārās peles..

Martā tālu pāri tundrai debess kļūst gaišāka un parādās saules maliņa. Ar katru dienu augstāk pār tundru paceļas saule, aizvien ilgāk apspīd sniega tuksnesi ar savu blāvo gaismu.

Drīz arī upēs sāks plaisāt ledus, atlidos polārais zvirbulis — sniedze un iestāsies pavasaris — atnāks svētku laiks pundurbērziņam.

SAJĀNOS

Sajānos ir kāda kalnu grēda. Tuvieši to nosaukuši — Lielā Varenā Taiga.

Saulē laistās sniegotās virsotnes, un taiga no augšas šķiet izmirusi. Klusumā skumji iekliedzas melnais dzenis, un zaļajos ciedros lidinās riekstrozis.

Atjoņo vējš, nopurina lapeglei ieplakā zeltainās skujas uz sniega — un atkal iestājas klusums. Nav dzirdamas putnu balsis, un šķiet, ka nav vairs ne zvēru, ne putnu. Taču tā tikai šķiet.

Aļņi un brieži pašlaik atrodas kalnu dienvidu nogāzēs, piesaulē.

Sniegā saskatāma sabuļa pēdu ķēdīte. Meža klajumā pēdas pēkšņi pārtrūkst, melnē medņa spalvu kaudzīte. Mednis nav paspējis pacelties spārnos, sabulis ieķēries mednim kaklā un. . . sniegā palikušas tikai spalvas un asins plankumi.

Tikko taiga vēl šķita izmirusi, bet, lūk, no desmitiem kilometru liela attāluma salido kraukļi. Kraukļiem ir sava veida sazināšanās un savi likumi. «Ja šodien es atradu laupījumu, es pasaucu citus. Rīt laupījumu atradīs cits — pasauks mani.» Klaidonis lācis ir atradis medījumu, viņš ēd, bet kraukļi tup ciedros un gaida, kamēr viņš būs paēdis un aizies no laupījuma. Viņi ķērkdami uzlido un sāk knābāt atliekas.

Vakarā saulriets bija sarkans, un naktī sāka pūst ziemeļu vējš. Taiga iegaudojās, kalnu virsotnēs sāka putināt. Augstu pie tumšajām debesīm iedegās zvaigznīte.. Atpeldēja mākonis, un zvaigznīte nodzisa.

Tālu taigā deg uguntiņa. Tas ir mednieku būdiņas logs, kas tur spīd. Dzelzs krāsniņā sprakšķ malka. Mednieks sēž pie galda un pilda patronas. Rītausmā sniegputenis būs aizvilcis zvēru vecās pēdas, un agri no rīta sabulis dosies medībās, atstādams svaigas pēdas. Laika uzdzīs sabuli ciedra galotnē. Laika ries sabuli, tas šņāks uz laiku, bet mednieks pieies nemanāmi klāt un sabuli nošaus.

./.

ARALS

Esmu dzirdējis — Arāla jūrā esot tik daudz zivju, ka, iemetot tajā zābaku un pēc tam izvelkot, zābaks esot pilns ar jūras bullīšiem.

Bija maijs. Vilciens traucās pa tuksnesi. Barhani slējās gan pa labi, gan pa kreisi. Uz barhaniem redzami tumši brūni dzeloņaini augi; tie ir gan tik lieli kā lietussargi, gan apaļi kā plīša spilveni, vējā tie šūpojas, lēni kustas uz priekšu …

Tie nav dzeloņainie augi, bet gan kamieļu kupri. Tur ganās kamieļu bars. Ziemā viņi ir novājējuši, kupru gali ir noliekušies uz sāniem un šūpojas. Tuksnesis ir brūns, ari kamielim vilna ir brūna, arī iztālēm tāpat brūns izskatās saksauls.

Starp gulšņiem uz tieviem kātiņiem zied magones. Vilciens traucas tām pāri — magones pieliecas pie zemes. Kad pēdējais vagons aizdrāzies — magones atkal paceļ galviņas.

Tikai ziedlapiņas, virpuļa atrautas, lēnām nolaižas uz sliedēm.

Melns suns apstājās, paostīja ziedlapiņu un… neatvilcis elpu, metās pakaļ vilcienam.

Šis melnais suns ir kurts, tas skrien pakaļ vilcienam, neatpalikdams no tā.

Kāds pa logu izmeta kauliņu. Kurts to saķēra lidojumā un apēda. Pasažieri skatās ārā pa logu un rāda ar pirkstiem uz melno suni:

— Skatieties, kāds izkāmējis suns!

Viņi nezina, ka kurts ar ierauto vēderu un tievām kājām noskries desmitiem kilometru pakaļ stepju antilopei — saigai un nenogurs. •

Starp dzeltenajām smiltīm paspīdēja Arāla jūra, tik zila kā zivju dzeņa spalva.

Stacijā zēni pārdod žāvētu plaužu virtenes. Atvēra logu, un tūlīt sāka smaržot pēc zivīm.

Araļskā pagalmos stāv kamieļi. Pāri māla sētām redzamas tikai kamieļu galvas un kupru gali. Kamielis skatās uz leju un mierīgi gremo. Ja aiz māla sienas atrodas arī kamielēns, kamielis var uzspļaut, labāk neej tuvu. Ar kamieļiem šeit pārvadā saksaulu kurināšanai.

Aiz Araļskas krastā atrodas zvejnieku apmetne. Kamieļi, smagi sperdami soļus, velk vadu. Virs ugunskura katlā vārās ūdens. Drīz būs gatava zivju zupa no milzīgiem jūras sazaniem. Vienu sazanu tik tikko var pacelt, bet vadā to ir simtiem, tikai kamieļi var tik daudz izvilkt.

Kad bija paēsta zivju zupa, kāds zvejnieks pastāstīja, kā viņš Amudarjas deltā niedru džungļos'saticies ar tīģeri.

— … Laiviņa atduras pret krastu, skatos, guļ tīģeris upmalā un skatās uz mani, nekustas, tikai astes galiņu vicina. Man no šausmām mati sacēlās stāvus. Gribēju ar kārtiņu atgrūzt laivu, bet bija bail.

Tā arī sastingu un nekustējos, kamēr laivu aiznesa straume. Pat sami man vairs nebija vajadzīgi — kaut tikai ātrāk tiktu mājās. No tā laika neeju zvejot niedrājos bez ieroča.

Sami Amudarjā ir milzīgi. Zvejnieks to nes uz muguras, bet sama aste velkas pa putekļiem. Tāds briesmonis rij meža pīles.

Krastā zem akmeņiem mīt skorpioni, un vēl smiltīs es atradu pārakmeņojušos gliemežnīcu, kas spīdēja ar zilganu mirdzumu. Šī gliemežnīca ir miljoniem gadu veca. Agrāk, ļoti sen atpakaļ, tuksneša vietā bijusi jūra. Ja pameklē, var atrast haizivs zobus. Katrs zobs ir plaukstas lielumā. Brūns, ass, un arī malas tam uzasinātas kā zāģis.

Vakarā virs tuksneša tai vietā, kur saule izdzisa, aizdegās zaļš stars. Melns virpuļviesulis sagriezis smilšu stabu. Tas nāk arvien tuvāk un tuvāk. Kamieļi, pamanījuši šo smilšu stabu, tūlīt pat apgūlās. Citādi vēl uzbruks, sagriezīs virpulī, pacels un nometīs zemē.

Tuksnesī visādi gadās.

REZERVĀTĀ

Netālu no Voroņežas atrodas bebru rezervāts. Tur meža upītēs dzīvo bebri. Viņi aizsprosto upītes ar dambjiem un šo uzdambējumu krastos būvē mājiņas.

Rezervātā nedrīkst cirst kokus un medīt, lai netraucētu bebrus.

Rezervāts ierīkots bebriem, taču brieži, meža cūkas, un citi zvēri zina, ka šeit viņus mednieki neaiztiks,, un arī dzīvo rezervātā.

Es uz rezervātu atbraucu jūnijā un sāku dzīvot istabiņā pie mežsarga, kura uzdevums bija uzraudzīt bebrus. Kādu reizi es paņemu no viņa divriteni, lai pabrauktos, pa meža celiņiem.

Aizbraucu tālu no mājas, pagriezu atpakaļ, lēnām, braucu un klausos, kā aiz upītes klaigā vālodze …

Pēkšņi no krūmiem izlec āpsis, grib pārskriet pāri taciņai, aizmukt man gar priekšējo riteni, taču notrāpīja tieši zem divriteņa. Es ieripoju krūmos, piecēlos, pacēlu velosipēdu. «Nē,» domāju, «labāk iešu kājām, šeit zvēri nemaz no cilvēkiem nebaidās.»

Un patiešām, tie nepavisam nebaidās. No rīta atskrien pārmijnieks no dzelzceļa.

— Pievāc savu nedarbnieku, — viņš kliedz, — tas rok zem tilta!

Izrādās, jauns bebrs peldējis augšup pa upīti, viņam; iepatikusies vietiņa zem dzelzceļa tilta. Bebrs nolēmis tur izrakt alu.

Viņam pari dard vilcieni, bet viņš tikai rok un rok aizvien dziļāk.

Bebru noķēra un atnesa atpakaļ uz rezervātu maisā. ViņŠ visu ceļu dusmīgi šņākāja, kamēr viņu atkal ielaida upīte ta patalāk no dzelzceļa.

KOMANDORU SALĀS

Ziemā Komandoru salas līdzīgas baltām kupenām okeānā. Bet jūlijā …

Uz stāvajām klintīm — putnu tirgi. Kairas izperējušas mazuļus. Mazie putnēni, viegli kā pieneņu pūkas, lec no klintīm okeana, plivinot spārniņus. Kairas lido baroties talu no krastiem. Viņas nirs un ķers mazās zivtiņas.

Pieēdīsies pašas un atnesīs ari putnēniem: tie vēl nemāk dziļi nirt, ūdens viņus kā pūciņas izgrūž virspusē.

Reizi gadā, vasarā, no dienvidu jūrām un salām atpeld kotiki. Apmetnēs viņi izaudzē savus mazuļus.

Kotiku ir vairāki tūkstoši, un katrai kotiku māmiņai ir mazulītis. Kā gan viņi atrod savas māmiņas? Tiesa, ir gadījumi, kad mazais noklīst klintīs, tad viņš skaļi raud, un māmiņa viņu uzmeklē.

Lūk, arī kotiku mazulis ir paaudzies, un viņam laiks pierast pie aukstas jūras. Viņš baidās, raud. Bet māmiņa viņu dzen ūdenī. Nekas, drīz pieradīs, tad viņam tā iepatiksies peldēt, kūleņot ūdenī, ka krastā ar dzīšanu neizdzīsi.

,,

MEŽSARGS TILANS

Tālu aiz Sirdarjas, tuksneša malā, ir balta mājiņa. Tajā dzīvo mežsargs Tilans.

Augustā katru rītu viņš izved no šķūņa kamieli, uzkrauj tam mugurā maisus ar sēklu un aizjāj tuksnesī. Tamariska sēklas viņš izkaisa barhanu virsotnēs, saksaula sēklas izmētā ieplakās. Kamielis iet ātri, spēj tikai ielaist roku maisos: pa kreisi — tamarisku, pa labi — saksaulu.

No kamieļa kājapakšas uz visām pusēm kā šļakatas bēg apaļgalvu ķirzakas. Kā sudrabaina atspere pazibēja mazā žņaudzējčūska un, būdama jau gabalā, nošņācās uz kamieli.

Tuvojoties pusdienas laikam, ķirzakas un čūskas ierakās smiltīs, lai neizceptos.

Ķirzakas-agamas ielīda tamariska krūmā. Krūma galotnē katrā zariņā nekustīgi tup ķirzaka, pacēlusi galvu, smagi elpo.

Tilans piesien kamieli pie tamariska zariņa; ķirzakas nebēg — viņām nav kur bēgt pa sakarsētajām smiltīm, bet augšā šad tad uzpūš vēss vējiņš.

Tilans atbrīvo kamieli no nastām, smiltīs noklāj tūbu, augšā uz krūma pakar halātu un krūma ēnā atpūšas.

Tuksnesis šķiet izmiris līdz vakaram. Tikai varans parādās barhana virsotnē, ierauga Tilanu un iešņācās. Tilans viņam traucē ķert ķirzakas tamariska krūmā.

Varans metas krūmam virsū, ķirzakas pīkstēdamas lec lejā, un varans tās ķer ciet.

Pret vakaru karstums mazinās. No alām izlien smilšu peles, tās svilpo, sazinās cita ar citu. Tām pakaļ izlien apaļās ērces, līdzīgas svina plombēm, un tuksnesis atdzīvojas.

Vakarā, kad Tilans piebrauc pie baltās mājiņas, pie horizonta kā mirāža pazib stepju antilopes — saigas. Viņas skrien simtiem kilometru, lai tuksnesī nokļūtu pie dziļas akas.

Visu nakti viņas stāvēs ap aku un elpos, elpos valgo gaisu. No rīta, kad gani atdzen aitas uz dzirdinātavu, saigas aizskrien tuksnesī.

Katru dienu mežsargs Tilans dodas apsēt smiltājus.

TANNU TUVA

Tuva — tā ir zilu ezeru un zilganas taigas zeme, tāpēc ka vasarā lapeglēm skujas izskatās zilganas. Tuvā sastopama ne tikai taiga, bet arī svelmaini smilšu tuksneši, kur soļo kamieļu karavānas; kalni ar mūžīgiem sniegiem klātām virsotnēm; stepes, kur aug stepju zāle — čijs, tik augsta, ka tajā nevar saskatīt jātnieku.

Augstu kalnos aug vientuļi ciedri, un rītausmā, kad paceļas migla, lāču māte ved savus lācēnus uz kalnu upi ķert alatas, un šai klusumā dzirdams kraukļa brēciens.

Kad uzlec saule, atmostas arī svītrainie burunduki, tie sēž ciedru galotnēs un sildās saulē. Ezerā milzīgs taimiņš skaļi plīkšķina asti pa ūdeni, un ziemeļbriedis nodreb un bailīgi apskatās visapkārt.

Ja paraudzīsies uz taigu no ērgļa lidojuma, tad ieraudzīsi mednieku ciematus, zvejniekus, kas brauc lejup pa upītēm savās šaurajās, vieglajās laiviņās, tālas mājiņas mežu klajumos un augstu kalnu tundrā ziemeļbriežu barus.

Mednieku ciematam no visām pusēm mācas virsū taiga. Te aizaug celiņi starp mājām ar meža zālēm, te pēkšņi aerodromā sazaļo mazas eglītes, gadās arī, ka saimniece no rīta aiziet uz sakņu dārzu, bet visas dobes izbradājis lācis. Un, kad deg taiga, ciematā sabēg glābties burunduki. Viņi tup uz jumtiem, uz žogiem, vistu kūtī.

Reiz gāja dzīt mājās govis, skatās — govju barā plūc zāli ziemeļbriedis;pamanījis cilvēkus, aizskrēja atpakaļ taigā.

Govis ganās lidlaukā, un, kad virs taigas iedūcās lidmašīna, bērni skrien uz lidlauku un iztrenkā govis, lai lidmašīna var nosēsties. Lidotāji ņem sev līdzi lidojumā

bises, patronas un spiningus. Ja sabojājas motors, lidmašīna jānosēdina kādā taigas klajumā un, kamēr ierodas glābēji, jāpārtiek no medījumiem un zivīm.

Skolēni palīdz izkraut lidmašīnu. Drīz mednieki aizies' taigā pēc sabuļiem un vāverēm. Lidmašīna ir atvedusi ' uz kolhozu maisus ar sausiņiem, miltus, cukuru, ābolus, papirosus un mucas ar benzīnu laivu motoriem. Kajd izkraus preces, lidmašīnā iekraus mucas ar sālītām zivīm, sēnēm, maisus ar ciedru riekstiem, ogas, bet ziemā, kad sākas medības, iekrauj kažokādas: sabuļu, vāveru, lūšu un lāču ādas.

Kalnos laiks strauji mainās. Pašlaik spīd saule, bet uzpūtīs vējš, un kalnu pārejas aizklās mākoņi — tad bīsI tami lidot. .. Tāpēc lidotājs bērnus steidzina. Viņi paši arī steidzas ātrāk izkraut, jo šīs mantas ir atvestas viļ ņiem: oktobrī skolā sākas praktiskās nodarbības; skolēni '

kopā ar skolotāju dosies taigā medīt sabuļus un vāveres; mācīsies iekurt ugunskurus, kad snieg un pūš vējš, un malka ir slapja; mācīsies noteikt pēc suņa riešanas, kādam zvēram tas ir uz pēdām; mācīsies iet pa taigu tik uzmanīgi, lai neviens zariņš zem kājām nesalūztu. Bērni mācās pārcelties pāri straujām kalnu upēm. Laivu tajās var sadauzīt uz zemūdens akmeņiem vai apgāzt apkārt krācēs.

Taigas upe sākas augstu kalnos, starp sniegotajām virsotnēm. Sākumā tā kā auksts strautiņš traucas pa kalnu taigu starp pundurbērziņiem un briežu ķērpjiem. Ūdeni no tās dzer savvaļas ziemeļbrieži un kalnu irbes, bet zem ūdenskritumiem pavasarī nārsto alatas ar tik sarkanām spurām kā ugunsputna spalvas.

Zemāk upe tek dārdēdama pāri akmeņiem starp mūžzaļajiem ciedriem. Upes dibenā zem ūdens starp sīkajiem akmentiņiem blāvi mirdz zelta tīrradnis. Meža irbes un medņi atlido pie upes paknābāt akmentiņus un padzerties ūdeni. Pa vētras nogāzto ciedru stumbriem kā melna ēna aizskrien sabulis.

Vēl zemāk upe krāc, un pār akmeņiem mūžīgi mirdz varavīksne. Krastos aug zeltainās lapegles ar mīkstām skujām, un rītausmā nodzerties šeit atnāk aļņi un lāči.

Daudz neparedzētu briesmu draud medniekam un zvejniekam taigas upē.

Aiz strauja pagrieziena laivu nes virsū akmens sienai, un briesmas cļraud tam medniekam, kurš laivu nespēs

pagriezt tālāk no krasta, vairāk uz upes vidu. Stāvas akmens klintis — «vaigi» sašaurina upi no abām pusēm i un pārkaras tai pāri, un laiva joņo kā no kalna; ja stūrmanis mirkli nav uzmanīgs, laivu pret zemūdens akmeni ] sasitīs drumslās, un ari pats nevarēs izrāpties uz kraujajām klintīm, jo straume aiznesīs. Upe izraujas no «vaigiem» un plašajā plūdumā sadalās daudzās attekās, bet starp tām atrodas garas salas, no kurām pāri ūdenim pār|l liekušās tumšas egles.

Taču p^ti bīstamākā vieta taigas upē ir krāces.

Pa akmeņainiem pakāpieniem rēkdams traucas ūdens, satver laivu un .. . lejā, kā no stāva un gara kalna. Te labajā, te kreisajā pusē garām aizlido asi akmeņi. Laivā visi klusē, jo tikpat jau cilvēka balss šai rēkoņā nav sadzirdama. Krāce.«, Vēl viena krāce! Laivu met lejup, viļņi apšļāc medniekus no galvas līdz kājām ar ledainu ūdeni, bet laiva traucas un traucas! Laivu vada visvecākais, vispieredzējušākais mednieks, viņš šeit pazīst katru akmeni.

Taču arī viņš dažreiz nobāl: vēl mazdrusciņ — un beigas! Taču arī plostus pludina lejup pa upi pāri krācēm, pie tam uz plostiem ir mucas ar zivīm. Gadās, ka lejup nokļūst vienīgi baļķi. Plosts nav laiva, tas viss var paiet zem ūdens, bet plostnieki bīstamajās vietās piesien sevi ar virvēm pie plosta.

Lai kļūtu par taigas mednieku, daudz jāzina, jāmāk un ne no kā nedrīkst baidīties.

Aiz upes līkuma atrodas zvejnieku apmetne. Uz mietiem žāvējas tīkli, saimniecības zvejnieki labo laivas, tās nodarvo un turpat apstrādā zivis un sasāla mucās. Mucas ar zivīm ieliek speciālā mājiņā, pēc tam tās uzkrauj uz plosta vai iekrauj laivā un aizpludina lejup pa upi uz ciematu. Laivas taigā pagatavo no vesela apses stumbra, aptēš mizu un zarus, pēc tam izdobj stumbra vidu — iznāk šaura sile. To sautē virs uguns un starp sienām iesit koka ķīļus — spriešļus, lai laiva būtu platāka.

Pēc tam ar cirvi apstrādā laivas dibenu — un tad gatava ir gara, viegla un šaura zvejas laiva, kā indiāņu piroga. Tāda laiva tiks cauri jebkuriem akmeņiem, neapgāzīsies krācēs, viegli un bez trokšņa slīdēs pa taigas ezeru. Ja vajadzēs, zvejnieks ņems rokās kārtiņu un stums laivu pretstraumi.

Atrās ir kalnu upes, bet zivis, kas tajās dzīvo, izvēlas visstraujākās un akmeņainākās caurteces. Tās stāv ar galvu pret straumi pie ūdenskritumiem un zem krācēm. Tās ir slaidas zivis, un to spuras šķeļ kalnu ledaino straumi. Pašas «galvenās» taigas upju zivis ir taimiņš, ļenoks, alata un sīga.

Taimiņš ir visstiprākā un vislielākā zivs. Taimiņš medī sīkās zivis, ar astes sitienu tās apdullina un tad apēd. Gadās, ka taimiņš sver 80 kilogramu. Taimiņu ķer ar «peli». To taisa no vāveres astes vai no veselas burunduka ādiņas. No «peles» kā enkuri rēgojas ārā stipri trīsžuburu āķi, arī makšķerauklu vajag ļoti resnu. «Peli» iesviež ar spiningu no laivas vai no krasta upes straumē, taimiņš alkatīgi saķer ēsmu — un tad vairs nav ko gaidīt! Tāpat

ar spilgtu un spožu vizuli, līdzīgu raudas zvīņainajam sānam, ķer sarkanspuraino ļenoku. Tas ir daudz mazāks par taimiņu un sver tikai 10—12 kilogramu.

Skaistuli alatu ķer ar «mušiņu». «Mušiņu» taisa no lāča vilnas kumšķīša, kurā iestiprināts āķītis. Zvejnieks stāv laivā, iemet makšķeri, tikko «mušiņa» pieskaras ūdenim, kad alata jau izlec virs ūdens un ķer «mušiņu» lidojumā.

Sīgai patīk taigas ezeru un upju platāko vietu mierīgie ūdeņi. To vislabāk ķert ar tīklu.

Visām šīm zivīm patīk straujš, tīrs un auksts ūdens, akmeņains dibens, un, kad pavasarī sākas nārstošana, tās peld aizvien augstāk un augstāk pa taigas upēm, pāri krācēm un ūdenskritumiem, pārlēkdamas pāri upē sakritušajiem kokiem, lai nārstotu kalnu kūstošo sniegu vistīrākajā ūdenī.

Augstu kalnos zilā ezera krastos dzīvo kolhoza briežkopji. Ziemeļbriežus lejā uz taigu nodzen tikai oktobrī, kad uzkrīt sniegs, jo agrāk ziemeļbriežiem taigā ir karsti; arī kalnos ziemeļbrieži dodas ganīties tundrā tikai vakarā — uz visu nakti, kad katrs zariņš, katrs stiebriņš pārklājas ar baltu sarmu.

Ziemeļbriedis ir ziemeļu iemītnieks, un kalnos pat vasarā ir auksts. Pa nakti sasalst tēja, un no rīta katliņā atrodams dzeltens ledus. Taču ziemeļbriedis it kā būtu speciāli radīts ziemeļu plašumiem: nežēlīgajam, saltajam vējam, dziļajiem sniegiem, garajām naktīm, kad katra zvaigznīte dreb un mirguļo kā ledus gabaliņš pie tumšajām debesīm.

Ziemeļbriedis žigli skrien pa taigu, krūmus viņš zem sevis noliec, pārpeld platas, straujas upes un nekad neslīkst, tāpēc ka ziemas kažoks neļauj viņam noiet dibenā: katrs matiņš — tā ir smalka caurulīte, kas pildīta ar gaisu.

Ziemeļbriedis neslīd uz akmeņiem, tāpēc ka viņam ir četri izplesti nagi, kas veido platu pēdu, un tā aptver katru akmeni, katru cini slīkšņainā purvā.

Purns ziemeļbriedim ir klāts ar sudrabotiem matiņiem, lai ziemā varētu izārdīt dziļo sniegu un zem sniega uz sasalušās zemes atrast balto briežu ķērpi. Ja uz purna ziemeļbriedim neaugtu mati, ziemeļbriedis to apsaldētu.

Ziemeļbrieža māte pavasarī katru dienu dod tikai puslitra bieza piena, toties piens ir tik trekns un garšīgs, ka izdzersi vienu glāzi — un būsi paēdis. Ziemeļbriežu mātes piens ir mazliet rūgtens kā briežu ķērpji, ko brieži ēd.

Ja cilvēks nokrīt no ziemeļbrieža, viņš sadauzās stiprāk, nekā nokrītot no zirga. Ziemeļbriedis ir pavisam zema auguma, un tāpēc, krītot no viņa muguras, nevar paspēt apgriezties un nokrist uz kājām vai sāniem, bet krīt tieši uz galvas.

Taču mednieki tik izmanīgi sēž uz ziemeļbrieža, ka jājot šauj sabuļus un vāveres. Šim nolūkam medniekam ir gara kārts ar āķi galā: nošauj sabuli, aizķer ar āķi, ieliek somā — un jāj tālāk, nenokāpjot no ziemeļbrieža.

Ziemeļbrieži ir ļoti labsirdīgi un gudri dzīvnieki. Kad mednieks jāj ar ziemeļbriedi pa taigu ziemas laikā, tas jūt zem dziļā sniega neaizsalstošus avotus un tos apiet. Ziemeļbriedis nebaidās no cilvēka, ja tas pie viņa iet droši. Taču, ja ziemeļbriedis ieraudzīs, ka cilvēks ir noslēpies aiz koka, tas tūlīt aizbēgs; ja ar ziemeļbriedi jāj mednieks, ziemeļbriedis apstāsies un tālāk neies. Nekad nav noticis, ka ziemeļbriedis būtu saniknojies vai ar ragiem meties virsū medniekam.

Mēdz būt tā: ziemeļbriedis ievainojis kāju pret akmeņiem, nobrāzis ādu līdz kaulam. Tad briežkopji ķer ziemeļbriedi ar garu arkānu, nogāž to gar zemi un pietur, kāds cits briežkopis uzmanīgi nogriež viņam atrauto ādas gabalu un savainoto vietu apkaisa ar zālēm; ziemeļbriedis nemēģina izrauties, guļ kluss, tikai pievēris acis.

Ziemeļbriedi palaiž, tas atiet sāņus, klibodams ar slimo kāju, pastāv mazliet un atkal nāk pie cilvēkiem, izstiepis lūpas, un lūdz sāli.

Mednieki mēdz sacīt: «Ziemeļbriedis strādā par karoti sāls. Pasvilp tik, un tas metas šurp no biezokņa.»

Briežiem"ļoti garšo sāls, un pat savvaļas briedi var pieradināt, dodot tam no rokas pa drusciņai sāli.

Briežkopji dzīvo teltīs, lai pēc iespējas ātrāk varētu apmetni nojaukt un pārvietot uz citu vietu. Ziema kalnos atnāk ātri, un līdz ar ziemu pamazām lejup uz taigu dodas brieži.

Uz mietiem kaltējas lāča āda. Šo lāci nogalināja naktī. Viņš bija atnācis pie teltīm un gribējis uzbrukt ziemeļbriežu mazuļiem. Tie vēl ir vārgi, un viņus nelaiž naktī kopā ar pieaugušajiem ziemeļbriežiem tundrā. Mazuļi dzīvo «bērnudārzā»: uz zemes guļ gari baļķi, pie tiem piesien ziemeļbriežu mazuļus, lai tie neaizbēg.

Daudz briesmu draud ziemeļbrieža mazulim, kamēr viņš vēl nav izaudzis un kļuvis pieaudzis briedis. Ari tad, kad viņš izaug, viņam pa taigu jāskrien uzmanīgi. Lācis noslēpjas ziemeļbriežu takas tuvumā tā, lai vējš pūstu no ziemeļbriežu puses un viņi nesajustu lāča smaku. Lācis pielaiž briedi trīs soļu attālumā un tad rēkdams metas tam virsū.

Ciedrs noliecis zarus pāri takai, bet uz zara noslēpies lūsis un to vien gaida, lai mestos ziemeļbriedim virsū un pārkostu tam rīkli.

Ziemā pat visstiprākajā salā aizā neaizsalst avoti. Avotu ūdens plaši izplūst pār ledu. Applūduma malās noslēpušies, vilki gaida ziemeļbriedi. Ziemeļbriedim slīd kājas katra uz savu pusi, un tas vairs nevar izbēgt no vilku bara.

Bez ziemeļbrieža taigā nevar iztikt. Pa dziļu sniegu vai purvu, kur cauri netiks ne zirgs, ne cilvēks, ziemeļbriedis izskries, nepalēninot soli. Ja ziemeļbriedis apstājas augsta koku sagāzuma priekšā, mednieks nokāpj, atlaiž garo pavadu, apiet sagāzumam apkārt, pēc tam no otras puses velk ziemeļbriedi aiz pavadas un skaļi sauc; «Ho!» — un ziemeļbriedis viegli pārlec pāri kokiem.

Nakti mednieks kurina ugunskuru — nadju. Viņš nogāž divus sausus ciedrus patālāk vienu no otra, aizdedzina'no vienas puses, un visu nakti deg divi ciedru stumbri, bet mednieks guļ starp tiem tieši sniegā, viņam ir silti, jo no abām pusēm silda uguns. Ziemeļbriedim pa nakti sapin priekšējās kājas un palaiž ganīties. Viņš zem sniega atrod briežu ķērpi un neaizklīst tālu no ugunskura.

Sabiedēt ziemeļbriedi var tikai pūces kliedziens tumsā, tad viņš sarauj pinekļus un aizskrien taigā. Taigā viņš piebiedrojas savvaļas briežiem un arī pats kļūst mežonīgs. Tad medniekam jādodas kājām uz ciematu, bet sniegs ir pāri ceļiem un sals nikns.

Ziema laidās taigā aizvien zemāk un zemāk. Kalnos starp baltajiem sniegiem kā ugunskuri deg sarkanās lapegles. Putm jau aizlidojuši uz dienvidiem, tikai naktī dzirdams, kā augstu melnajās debesīs kliedz no bara atpalikusi meža zoss.

Kolhoza ciematā naktīs visās mājās deg gaisma, gatavojas medībām: pielabo no ziemeļbriežu ādām šūtos puszābakus, šuj no aļņa kāju ādām nastu somas — barbas. Sīm somām nekait ne sniegs, ne lietus: ūdens lāses rit pa spalviņām lejup — un sausiņi, tēja, cukurs, patronas ir vienmēr sausi.

Dienā mednieki pulcējas ciemata ielās, raugās uz zeltainajiem mežiem pie apvāršņa un gaida briežus. Kolhoza valdē mednieki pulcējas pie kartes. Brigadieri sadala medību rajonus un apspriež medību plānus.

Reiz naktī sāka pūst ziemeļu vējš, un no rīta saulē iemirdzējās sniegi, un uz ciematu atdzina briežus. Gani iedzina tos aplokā, un katrs mednieks paņēma sev trīs briežus. Vienu — jāšanai un divus — nastām.

Mednieki atveda ziemeļbriedi pie savām mājām un nozāģēja ragus, citādi viņam mugurā neuzkāpsi — vesels biezoknis aug uz galvas.

Visi steidzas pēc iespējas ātrāk aiziet no ciemata taigā, jo ciemata tuvumā sūnas neaug, un ziemeļbrieži ir izsalkuši.

Bērni palīdz medniekiem uzsiet nastu somas briežiem uz mugura^. Abām somām jābūt vienāda smaguma, lai neslīdētu nost no nastu segliem: briedis ātri skries pa taigu, smagā soma aizķersies aiz eglītes, un siksniņas pārtrūks.

Viss ir salikts — katliņš un karote, pie jostas liels mednieku duncis koka makstī. Šajā makstī ir vēl mazāka maksts, kurā atrodas ass nazītis, ar ko dīrāt kažokzvērus. Medniekam pāri plecam pārmesta medību bise «Belka». Viens šīs bises stobrs ir liela kalibra, gadījumā, ja iznāk satikt lāci, bet otrs — mazkalibra, kas domāts vāverēm un sabuļiem, lai nebojātu dārgās ādiņas ar lielām lodēm.

Laikas uztraucas, tām pēc iespējas ātrāk gribas nokļūt taigā, kur mūžam zaļojošajā ciedrā paslēpies sabulis, bet no sniega apakšas trokšņaini izspurdz meža irbes, un rītausmā, kad jau izdzisis ugunskurs un pāri mežam aizdegas sārtā rīta blāzma, lācis zogas pie briežiem.

Mednieks guļ uz briežādas. Viņš noklāj to blakus ugunskuram uz sniega. Briežāda nelaiž cauri ne aukstumu, ne mitrumu. Mednieks atmostas, tikko aust gaisma, uzpūš ugunskuru, uzvāra tēju, sasauc briežus un … dodas tālāk taigā. Pa priekšu skrien laika, tā meklē sabuļus un vāveres. Mednieks uzmanīgi ieklausās tās riešanā. Uz katru zvēru laika rej citādi, un mednieks pēc suņa riešanas nosaka, ko laika atradusi — sabuli vai vāveri, lūsi vai tini; ja laika rej sevišķi nikni — tad ir lācis.

Klusa ir taiga ziemā. Tikai retumis noveļas sniega kamoliņš no zara, iekliedzas riekstrozis vai augstu pāri kalniem pārlido krauklis.

Taiga nekad nav izmirusi. Sniegā krīt zvīņas no ciedru čiekuriem. Tā ir vāverīte, kas tos lupina ciedra galotnē. Nedzirdami aizskrien zaķis. Mednis balteglē knābā skujas un meklē zem sniega sasalušās brūklenes.

Sniegā saredzamas pēdas. Tieva ķēdīte — tās ir sermuļa pēdas; tas zem sniega meklē peles un medī meža irbes.

Zvēri sniegā ieminuši dziļas takas. Brieži iet pa savām takām, zaķi — pa savējām.

Bet, lūk, tur ir medņa pēdas un starp tām sabuļa pēdas.

Te pēdas izzūd — un gabaliņu tālāk sniegā redzama kaudzīte medņa spalvu. Sabulis panācis medni un uzbrucis tam. Mednis pacēlies spārnos, un gaisā sabulis iekodies mednim kaklā.

Pēkšņi saausās un metas bēgt stirnas, no baltegles aizlido medņi.

Meža klajumā izskrien alnis. Viņš smagi elso. Skrien, stigdams sniegā, un glābjas no izsalkuša lāča. Lācis dzenas alnim pakaļ dienu un nakti, nedod atelpu, lai tas nevarētu paēst, atpūsties, uzkrāt spēkus. Alnis savainojis sērsnā — pret ledus garoziņu kājas, sniegā paliek asins traipi. Drīz alnis pavisam zaudēs spēku un lācis to panāks …

Lācis neatstās savu laupījumu, kamēr nebūs apēdis visu gaļu. Lācis pat gulēs netālu no beigtā aļņa.

Kraukļi lido nopakaļ alnim, gaida šim skrējienam beigas.

Rudenī lāči, ēdot ciedru riekstiņus, uzkrāj taukus un

tikai tad liekas midzeni. Dažreiz taigā ir neraža ciedriem, un klaiņotāji lāči klīst izsalkuši pa taigu.

Izbadējies lācis ir briesmīgs. Tas atnāk uz ciematu un uzrāpjas uz zirgstaļļa vai arī noslēpjas pie pašām mājas durvīm un guļ visu nakti nepakustēdamies — gaida, kad iznāks cilvēks.

Izbadējušies lāči iet pa taigu taisni pāri kalniem, iet pa ezera ledu, peld pāri upēm, spalva tiem sasalst, un trāpīga mednieka lode noslīd pa ledus bruņām. Grūti klājas medniekiem tādā gadā. Viņi iekur lielus ugunskurus un visu nakti sēž pie tiem ar pielādētām bisēm rokās. Lācis var nedzirdami pielīst pret vēju tā, ka pat laika to nesaodīs.

Mednieks jāj pa taigu uz ziemeļbrieža, laika skrien tam pa priekšu pavadā. Uzkritis svaigs sniegs — jauna sniega kārtiņa, kuru mednieks tik ilgi gaidījis. Svaigā sniegā zvēri atstāj taču tikai svaigas pēdas.

Laika savelk pavadu — priekšā zem ciedriem manāmas sabuļa pēdas. Sabulis met cilpas, lūk, arī pēdas pazūd vētras gāzē.

Sabulis pamucis zem nogāztajiem kokiem, noskrējis gan baļķim pa apakšu, gan baļķim pa virsu, gan zem saknes, noskrējis pa katru siekstu, pa katru zaru, pēc tam palēcis kādus trīs metrus sānis un nozudis. Suns ilgi mēģinās sadzīt pēdas, bet sabulis pa to laiku paspēs tālu aiziet. Tāpēc mednieks nelaiž laiku vaļā, lai viņai varētu palīdzēt visas sabuļa mestās cilpas atšķetināt. Taču te laika nostiepj pavadu un iesēcas. Sabulis ir tepat tuvumā. Mednieks atlaiž laiku no pavadas, piesien ziemeļbriedi pie koka, noņem šauteni no pleca un iet pa pēdām. Pēc riešanas viņš zina, ka suns sabuli panācis. Sabulis tup ciedrā un ņurd uz suni. Bet laika nenolaiž ne acu no sabuļa, novērš viņa uzmanību no mednieka un rej. Mednieks klusām piezogas un iešauj sabulim galvā mazo lodi, lai nesabojātu vērtīgo ādu. Mednieks ļauj laikai mazliet papurināt sabuli, lai tā justu, ka mednieks tai uzticas. tas vēl vairāk suni satracina.

Taču gadās, ka sabulis iešmauc akmeņu krāvumā, un tur tik viegli viņam klāt netiksi.

Tādā gadījumā mednieks piesien suni, akmeņus iežogo ar tīkliņu, kam piekārti zvaniņi, sniegā iekur ugunskuru un pacietīgi gaida. Naktī iezvanīsies zvaniņš, suns ieriesies, tas nozīmē, ka sabulis izlēcis un sapinies tīkliņā.

Mednieku mājiņas stāv taigas upju un ezeru krastos. Ziemu katrā mājiņā dzīvo divi mednieki. Vasarā augšup pa upi mednieki atved uz mājiņām rezerves: pulveri, skrotis, miltus, sausiņus, petroleju, cukuru, radiouztvērēju baterijas.

Kad mednieks aiziet taigā, viņš vienmēr mājiņā atstāj sērkociņus, saskalda sausu malku un saliek krāsnī, ielej lampā petroleju. Tas domāts gadījumam, ja taigā apmaldās svešs mednieks vai no viņa aizbēg ziemeļbrieži. Viņš ienāk mājiņā, ātri sasildās, uzvāra sev ēdienu. Un pirms aiziešanas viņš noteikti saskaldīs malku un sagatavos visu citam cilvēkam.

Un neviens nebrīnās, ja, atgriezies mājiņā, redz, ka produktu kļuvis mazāk, — tātad te kāds ir bijis.

Tāds ir taigas likums.

Taču gadās, ka atnāk nelūgts viesis — lācis, durvis izgāž, visu salauž. Pēc tam mednieks atrod tukšo cukura maisu aiz upes, visas bļodiņas salauzītas un izmētātas pa taigu, pat radiouztvērēja baterijas apsūkātas, bet no uztvērēja pāri palikuši tikai saliekti gabaliņi. Visu grīdu mājiņā piebārstīs ar miltiem un pielaistīs ar petroleju.

Lai pasargātu produktus no tāda viesa, kā arī no tina, kokā augstu virs zemes no kārtīm taisa glabātavu līdzīgu būrim. Zem tā apakšā lāči visu sniegu nomīdījuši. Čāpojuši apkārt, ostījuši un siekalojušies, bet noglabātajiem produktiem nav varējuši klāt tikt.

Kad uzkrīt dziļš sniegs, mednieks laiku neņem taigā līdz, jo laika stieg sniegā. Mednieks iemin takas ar platām slēpēm, kam apakšā pasista āda no aļņa kājām. Ādas spalvas ļauj slēpēm slīdēt uz priekšu, bet neļauj slīdēt atpakaļ — slienas stāvus.

Mednieks izliek sabuļiem slazdus, apber tos no augšas ar sniegu. Alu tuvumā un uz sermuļu takām uzstāda čirkanus. Cirkans — tas ir patšāvējš loks, tikai bultas vietā tam ir lāpstiņa.

Sermulis uzkāpj uz sprūda — loks iztaisnojas, un lāpstiņa piespiež zvēriņu.

Ēsmu slazdiem — vāveru, putnu gaļu — sagatavo, tiklīdz iestājas sals. Pat medņa spalva noder par ēsmu. Ja sabulis to ieraudzīs, viņš noteikti pieskries paostīt un nokļūs slaidā. Pie slazda piesien smagu bluķi, lai zvēriņš nevarētu tālu aizvilkt lamatas.

Mednieks nes lamatas uz muguras īpašās nestuvēs — uz rāmja nostiepta āda, lai slazdi nepieskartos vatenim un tiem nebūtu cilvēka smakas.

Vakarā nogurušie mednieki ar medījumu atgriežas mājiņā, iekurina krāsni, dzer tēju un tūlīt ķeras pie sabuļu un vāveru dīrāšanas.

Visapkārt nakts, aiz mājiņas sienām gaudo ledains vējš, bet mājiņā ir silti, krāsniņa kuras, zem grīdas skrubinās peles.

Mednieki strādā un viens otram stāsta, kas dienā atgadījies: viens mednieks redzējis, kā ūdris šļūcis uz vēdera pa sniegotu uzkalnu uz upes krauju, kā mošus briedis lupinājis briežu ķērpjus nogāztam kokam …

Otrs mednieks redzējis, ka vilki dzinuši ziemeļbriedi, tikai žēl, ka bijis pārāk tālu, mednieks nav varējis šaut. Un vēl kalna dienvidu nogāzē saulītē sildījies alnis, un meža irbe noslēpusies uz zara tik tuvu, ka ar roku varējis aizsniegt.

Tuvā ir savi paradumi.

Ja mednieki iet pa taigu un pirmais no tiem nomedī sabuli, viņš atdod sabuli tam, kas iet pēdējais, jo tam bija mazākas izredzes sabuli nošaut.

81

Ja mednieks nošauj savvaļas briedi un satiek citu cilvēku, pat pilnīgi svešu, viņš atdod svešajam pusi sava medījuma.

6 — 3497

Tuvietis nekad nemakšķerēs vairāk zivju, nekā var noēst. Un vienmēr palīdzēs otram cilvēkam.

Daudz brīnišķīgu paradumu un likumu valda Tuvas taigā, un tur dzīvo labsirdīgi ļaudis, drosmīgi mednieki: viņi pielaiž lāci piecu soļu attālumā un šauj tad tieši sirdī.

Kurš reizi ir bijis Tuvas taigā, tas Tuvai neteiks «paliec sveika». To vienmēr pie sevis aicinās zilganā, bezgalīgā taiga, naktis pie ugunskura, vientuļie ciedri augstu kalnos.

Uz redzēšanos, Tannu Tuva!

AZASAS EZERS

Azasas ezers Tuvā ir garš un šaurs. Otrā krastā redzama taiga. Lācis un alnis ezeru pārpeld. Alnis uz salām glābjas no knišļiem. Lācis peld aiz aļņa.

Rudenī zvejnieki ķer sīgas ar tik dzelteniem ikriem kā dzintars, mazāk vērtīgās zivis — raudas un asarus. Vislielākie asari atrodami «asaru» līcī. Ūdens tajā tumšs, dibenā sapuvušas siekstas, arī asari ir lieli un melni, spura uz muguras sabozusies kā mežacūkas sari. Virs tumšā ūdens vējš dzenā lapegles zeltainās skujas.

Līdz Azasas ezeram taigā izcirsta taka. Kas pa to ir gājis, zina, ka iesāņis sūnās no zemes urdz ledains avots un blakus eglē karājas tāšu krūzīte.

Ja esi piekusis, apsēdies sūnās, padzeries un ej tālāk. Pa ceļam ieraudzīsi veco ģeologu apmetni. Telšu mietiņi-, saspiesta bļodiņa, un svilums kā melna strīpa stiepjas līdz pašam ezeram. Ja iesi pa taku, taiga atkāpsies un tu iznāksi pie ezera — pie mednieka Mikina mājiņas pašā ezera malā.

Ezerā, tālu no malas, viļņos šūpojas sniegbalti gulbji, tikai tie nav gulbji, bet putas.

Mikina suns uz cilvēkiem nerej, tas ir lāču medību suns. Pēc izskata dīvains: melns, acis dzeltenas, deguns it kā pārdalīts uz pusēm. Mikins viņu sauc par Divstob-

reni. Suns jūt, ka izskatās briesmīgs, un uz ciematu pie citiem suņiem nemaz neskrien — sakodīs.

Reiz medniecības speciālists apsolīja atvest īstas laikas ar stāvām ausīm un gredzenā sagrieztu asti. Naudu gan savāca par kucēniem, bet piemānīja — atveda izdzimteņus — ja gribi, ņem, ja negribi — neņem.

Mikins par savu Divstobreni nesūdzas, tikai, kad suns rej uz sabuli, stāv pārāk tuvu kokam un vērtīgo laupījumu palaiž. Laikai jāstāv septiņi soļi attālumā no koka, lai varētu redzēt, uz kuru pusi sabulis metīsies.

Toties lāču medībās Divstobrene nebaidās iet, ķer lāci no mugurpuses aiz «biksēm» — aiz garās kāju vilnas — un lāci atsēdina …

Rudens šogad vēls. Vienā naktī lapegli apsvilināja sals. Baltastis jūras ērglis aizlidoja uz dienvidiem, labi paēdušie strazdi salasījušies baros, bet lāči taisa migas augstāk kalnos. Tas nozīmē, ka pavasaris būs agrs, applūdīs zemienes. Paēdis lācis ir piesardzīgs. Tikai naktī

viņš atnāk ezermalā pie laivas un notiesā zivju ķidas, bet dienu guļ kalnos. Starp ciedriem zeme nomīdīta, it kā vesels bars zirgu būtu dzīts pa apli. Tas ir lācis, kas sniegā te pastaipās, te pakasa zemi ar nagiem, te uzrok. Tādu guļas vietu lācim ir daudz, neparko neuzminēsi, kur viņš pa dienu guļ. Katru nakti, ejot pret vēju, lācis atnāk pie Mikina mājiņas un ezermalā notiesā dienas lomu. Salauž mucu, nokož zivīm galvas, dubļos izvazā sīgas.

Mēs uzstādījām lielas lamatas lāčiem, lamatas ar zobiem. Uz lamatām salikām zivju galvas un smagumam piesējām veselu baļķi, lai zvērs nevarētu tālu aiziet: baļķis iesprūdīs starp kokiem, tad lāci varēs atrast pēc pēdām un rēkšanas. Tikai tas viss bija veltīgi. Divstobrene naktī rēja. Kamēr mēs uzvilkām zābakus un aizskrējām līdz ezermalai, lācis no apakšas slazdu bija pabakstījis un tas aizcirties. Lācis bija mierīgi zivis apēdis un aizbēdzis.

Mikins kalnos atrada pusi aļņa. Alni bija saplosījis lācis, pusi apēdis, bet šodien atnāks apēst otru pusi. Kamēr lācis visu nebūs apēdis, viņš no šīs vietas neaizies, staigās apkārt un sargās laupījumu.

Piesējātn Divstobreni ķēdē, lai tā neaizbaidītu lāci, bises pielādējām ar apaļām lietām lodēm un aizgājām.

Gājām ilgi pa purviem, apdauzījām kājas pret asajiem akmeņiem, beidzot Mikins satvēra mani aiz pleca un čukstēja:

— Skat, skat, tur aiz kadiķu krūma!

Neko nevar saredzēt, tikai meža vārnas pacēlās spārnos un atkal nosēdās zaros.

«Nu,» nodomāju, «ja jau vārnas mielojas, tad lāča tenav.» Atmetu ar roku, uzliku bisi plecā. Mēs piegājām pie kadiķa, un … virs krūma parādās lāča galva, varena, tik liela kā spilvens. Lācis skatās uz mani, lūpa atkārusies,. bet es — uz lāci. Mēs nepaguvām pacelt bises, lācis iemetās biezoknī.

—   Ak tu, tūļa tāds! — Mikins nosaka.

—   Jā, bet vārnas …

—   «Vārnas, vārnas!» Te tev nu bija Krilova fabulas!

Atpakaļceļš bija garš. Tas vienmēr ir garš, ja atgriezies bez medījuma. Lūk, jau arī ezers pamirdz starp kokiem. Bisi pielādēju ar skrotīm: varbūt krasta tuvumā peld pīles.

Pieeju pie kraujas, skatos pāri krūmiem, un pēkšņi no krūmiem paceļas lācis, ķepas uz krūtīm, un skatās uz mani. Es apstulbstu: tas ir viņš! Viņš, tas pats melnais lācis, viņš… bet bise pielādēta ar skrotīm. Pagriežos atpakaļ un saku Mikinam:

—   Vaņa, re, kur viņš!

Bet pats ar pirkstu rādu uz lāci, un Mikins aiz pārsteiguma un tādas lāča nekaunības stāv kā sastindzis.

Lācis aizbēga. Lai dzīvo, ja viņš ir tāds nekauņa … nē, nevis nekauņa, bet viltnieks. Skriešus skrēja taisni, lai aprītu mūsu sīgas, it kā zinādams, ka Divstobrene piesieta

ķēdē. *

No tā laika Torahema ciematā un visā Todža, ieraugot lāčus, saka: «Vaņa, re, kur viņš!» Tas notika pie Azasas ezera, no kura iztek Lielā Jeņiseja. Un es nemaz nebrīnos, ka tur mīt tik brīnumaini zvēri kā šis lācis, tāpēc ka tas notika pie Azasas ezera . . V

MIHAILS

Uz kāda kuģa dzīvoja pieradināts lācis Mihails. Reiz kuģis pēc ilga brauciena atgriezās Vladivostokā. Visi matroži izkāpa krastā un Mihails tiem līdz. Negribēja lāci laist, ieslēdza mazgātavā, viņš skrāpēja durvis un tik šausmīgi rēca, ka pat krastā varēja dzirdēt.

Mihailu izlaida un iedeva viņam skārda mucu, lai ripina pa klāju, taču viņš to iegrūda ūdenī, negrib spēlēties, grib iet krastā.

Iedeva viņam citronu. Mihails to pārkoda un savilka šausmīgu grimasi, nesaprašanā uz visiem paskatījās un ierēcās — apmānījuši!

Kapteinis Mihailu krastā negribēja laist, jo bijis tāds gadījums: spēlējuši krastā futbolu ar cita kuģa matrožiem. Mihails sākumā mierīgi stāvējis, skatījies, tikai nepacietībā sūkājis ķepu, bet pēc tam neizturējis, kā ierūcies, kā meties laukumā. Iztrenkājis visus spēlētājus un sācis dzenāt bumbu. Ka nu ar ķepu zveļ, tad zveļ! Pēc tam zveļ vēlreiz, bumba tikai — pah! Un pārsprāgst. Kā gan pēc visa tā lai viņu laiž krastā?

Nelaist arī nevar, tāds milzenis, kamēr bija maziņš — izskatījās pēc baloniņa, izaudzis — pēc liela balona. Jāj ar viņu, viņš pat nepietupstas. Spēks milzīgs — ja visi matroži, cik vien to ir, vilks virvi vienā galā un Mihails vilks otrā galā, tad matroži kritīs garšļaukus uz klāja!

Nolēma Mihailu laist krastā tikai ar kakla siksnu un uzmanīgi skatīties, lai kāds suns nepagadās ceļā, citādi Mihails izrausies un metīsies tam pakaļ.

Mihailam ap kaklu aplika ādas siksnu. Bocmanis Kļimenko, visstiprākais vīrs uz kuģa, aptina siksnu ap roku, un Mihails kopā ar matrožiem aizgāja uz novadpētniecības muzeju.

Atnācām uz muzeju, nopirkām biļetes, bet Mihailu piesējām fietālu no ieejas dārziņā pie čuguna lielgabala, to jau nu gan viņš neizkustinās no vietas.

Kad pusi zāles muzejā esam apskatījuši, atskrien direktors:

— Aizvāciet lāci! Viņš nevienu nelaiž iekšā!

Kļimenko izskrien uz ielas un redz, ka Mihails stāv durvīs, kaklā karājas siksnas atliekas, un nevienu nelaiž muzejā. Ļaužu salasījies vesels pūlis.

Mihails uz kuģa pieradis, ka viņu pacienā. Tiklīdz matroži nokāpj krastā, viņš jau no vakara gaida pie trapa. Matroži zina: atgriežoties no krasta, Mihailam katrā ziņā jādod konfekte, tad viņus laidīs uz kuģa. Bez konfektes labāk nerādīties — piežmiegs, nelaidīs.

Kļimenko sadusmojās, sāka Mihailu bārt:

— Kā tev nav kauna, rīma tāds!

Mihails nobijās, pat ausis pieglauda un acis piemiedza. Tikai Kļimenko vienīgo lācis klausīja un no viņa baidījās. Kļimenko paņēma viņu aiz kakla siksnas un ieveda muzejā. Mihails ir pierimis, no matrožiem neatiet ne soli,, apskata portretus pie sienām, zvēru izbāzeņus aiz stikla. No lāča izbāzeņa viņu tikko aizdabūja prom. Stāvēja ilgi, nāsis iepletis. Pēc tam aizgriezās.

Viņš pagāja garām visiem izbāzeņiem, pat tīģeriem nepievērsa nekādu uzmanību, tikai nezin kāpēc Mihailam iepatikās sīlis, viņš no tā ne acu nevarēja atraut un visu laiku laizījās.

Beidzot iegājām zālē, kur izkarināti ieroči un gabals no burukuģa «Laupītājs» borta, un pēkšņi Kļimenko kliedz;

—   Mihails aizbēdzis!

Visi paskatās apkārt — Mihaila nav!

Izskrien uz ielas — Mihaila nekur neredz! Devās meklēt pa pagalmiem; varbūt dzinies pakaļ sunim?

Un pēkšņi redz: pa ielu skrien muzeja direktors, acenes tur rokā, ieraudzījis matrožus, apstājās, sakārtoja kaklasaiti un nu sāka kliegt:

—   Tūlīt pat aizvāciet lāci!

Izrādās, Mihails visattālākajā zālē, kur atrodas visādas vabolītes un kukainīši, nolicies stūrī un aizmidzis. Viņu atmodināja un aizveda uz kuģa. Kļimenko viņam saka:

—    Ak tu viens, tu proti tikai laivās brezentu plēst, nevis iet uz muzeju.

Mihails nozuda līdz vakaram, paslēpās no kauna. Tikai, kad atskanēja signāls, aicinot vakariņās, viņš izlīda no mašīnu telpas. Mihails izskatījās vainīgs.

ĒZELĪTIS

Jau bērnībā kādā grāmatiņā es izlasīju, ka bērniem bijis savs ēzelītis. Bērni paši to barojuši un ar to jājuši, kurp vien paticis. No tā laika es to vien darīju kā sapņoju par savu ēzelīti, pat krāju naudu, lai viņu nopirktu.

Kad pie. mums atbrauca paziņas, dzēra tēju un sarunājās ar māti par pieaugušo lietām, es vienmēr taujāju: cik maksā ēzelītis, ar ko viņu barot, vai viņš var dzīvot pie mums Maskavā, bet ja nu viņam sniegs nepatīk?

Visi smējās, bet māmiņa man lika iet agrāk gulēt.

Tagad jau es esmu pieaudzis un nesen aizbraucu uz Tadžikiju. Es dzīvoju kišlakā. Saimniekam, pie kura es apmetos, bija savs ēzelītis, pelēks un maziņš. Ēzelītis stāvēja pie šķūņa un ar astīti gaiņāja mušas.

Man ļoti gribējās ar to pajāt. Saimnieks man atļāva.

— Jāj, cik vien tīk, tikai paņem nūju.

Nūju es nepaņēmu un to nožēloju. Ezelītis ik pa brīdim, apstājās, bļāva un tālāk negāja. Es viņu gan lūdzu, gan grūdu no mugurpuses — vienalga — stāv kā stāvējis. Pēc tam pēkšņi sāka ātri skriet; es cieši ieķēros krēpēs.

Viņš ienesa mani strauta vidū un apstājās. Strautā ūdens ledains, līdz malai tālu, un te nu es atkal nožēloju,, ka nebiju paņēmis līdz nūju.

Es viņu vairs nesaucu par ēzelīti, bet lamāju, kā pagadās. Labi, ka saimniekam bija apnicis mani gaidīt. Viņš atnāca pie strauta, nolauza rīksti, un atpakaļ mēs. jājām ātri. Saimnieks par mani smējās. Es taču nezināju, ka ēzelis ir tik spītīgs. Grāmatiņā bija stāstīts par paklausīgu ēzelīti, bet šis te bija garausains, spītīgs ēzelis,, nepavisam ne tāds, kādam es bērnībā krāju naudu.

MEŽA ZVĒRS

Verai bija vāverīte. Viņu sauca par Rūsgano. Viņa skraidīja pa istabu, rāpās uz abažūra, ostīja šķīvjus uz galda, staigāja pa muguru, tupās uz pleca un ar nadziņiem taisīja vaļā Veras dūrīti — meklēja riekstus.

Rūsganā bija pieradināta un paklausīga.

Taču reiz — uz Jauno gadu Vera pakāra eglītē mantiņas, riekstus un konfektes; un, tikko viņa izgāja no istabas, lai atnestu sveces, Rūsganā ielēca eglītē, saķēra,

vienu riekstiņu un noslēpa to galošā. Otru riekstu viņa noslēpa zem spilvena. Trešo riekstu nograuza uz vietas.

Vera ienāca istabā, bet eglītē vairs nav neviena rieksta, tikai apsudrabotie papīriņi mētājas uz grīdas.

Vera sāka Rūsgano rāt:

— Ko tu esi pastrādājusi, tu taču neesi meža zvērs, bet pieradināta, mājas dzīvnieks!

Rūsganā vairs neskraidīja pa galdu, nešūpojās uz durvīm, netaisīja Veras dūrīti vaļā. Viņa no rīta līdz vakaram vāca pārtikas krājumus. Ierauga maizes gabalu — paķer, ierauga saulespuķu sēklas — piebāž pilnus vaigus un visu to noslēpa.

Tēvs velk mugurā mēteli — kabatā ābols un sausiņi. Uzliek cepuri — uz grīdas izbirst sēkliņas.

Rūsganā arī viesiem salika kabatā sēklu krājumus.

Neviens nezināja, kāpēc Rūsganā krāj rezerves.

Pēc kāda laika atbrauca tēva paziņa no Sibīrijas taigas un pastāstīja, ka taigā ciedriem ir neraža — nav ciedru riekstu un putni aizlidojuši pāri kalnu grēdām, arī vāveres sapulcējušās milzīgos baros un devušās pakaļ

putniem, pat izsalkušie lāči nav likušies migas uz ziemas guļu.

Vera paskatījas uz Rūsgano un sacīja:

— Tu neesi vis pieradināta vāvere, bet gan meža iemītniece!

Tikai viens nebija skaidrs, kā Rūsganā varēja zināt,, ka taigā ir bads.

KAMČATKAS LĀCĪŠI

Tas notika Kamčatkā, kur kalnu ezeru krastos aug zaļi ciedri un dzirdama vulkānu dunoņa, un naktīs debesīs atblāzmojas krāteru ugunis.

Gāja pa Kamčatkas taigu mednieks un pēkšņi redz: kokā tup divi lācēni. Mednieks noņēma no pleca bisi un domā:

«Lāču māte ir kaut kur tuvumā!»

Taču šie bija ziņkārīgie lācēni. Viņi bija aizbēguši no mātes.

Viens no lācēniem aiz ziņkārības norāpās pa koku lejup pavisam tuvu medniekam!

Taču otrs lācēns bija zaķapastala un skatījās tikai no ■augšas — norāpties zemē viņam bija bail.

Tad mednieks pirmajam lācēnam iedeva cukuru. Te nu lācēni vairs neizturēja, norāpās no koka un sāka diedelēt cukura graudiņus.

Apēda visu cukuru un saprata, ka mednieks nemaz nav tik šausmīgs «zvērs», un lācēni sāka rotaļāties: valstījās pa zāli, rūca, koda viens otram …

Mednieks skatās: jautri lācēni! Viņš paņēma tos sev līdz un atveda uz mednieka mājiņu liela taigas ezera malā.

Lācēni apmetās uz dzīvi pie mednieka un peldējās ezerā.

Vienam no lācēniem — viņu nosauca par Pašku — patika ķert zivis, taču vienīgi gļotas un ūdens zāles, neko citu viņš nevarēja noķert.

Otrs lācēns — to iesauca par Mašku — visu laiku meklēja taigā ogas un saldās saknītes.

Tiklīdz Paška izlien no ūdens, nopurinās un sāk vingrot:

priekšējās ķepas — uz priekšu …

„.. labo ķepu — uz augšu, kreiso — uz leju . … un izstiepjas. Rīta rosme beigusies.

Paška beidza vingrot un sāka staigāt ap mājiņu, ielūkojas visos caurumos, aposta baļķus. *

Uzrāpās uz jumta … bet tur — nepazīstams zvērs! Uzmeta kūkumu un nu sāk uz Pašku šņākt! Paška grib ar viņu iedraudzēties, bet bail.

Lācēni dzīvoja mājiņā, peldējās ezerā, lasīja ogas, atraka skudru pūžņus, bet tas nevilkās ilgi.

Reiz virs ezera ietarkšķējās liels putns.

Paška metās no tā mukt…

Bet Maska no bailēm uzrāpās zarā tieši virs ūdens, skat vien, iekritīs vēl ezerā.

Putns nolaidās taigas klajumā, pārstāja tarkšķēt un sastinga.

Lācēniem gribas pieiet tam tuvāk, to apostīt, bet bail, skatās uz to no tālienes.

Pēc tam lācēni kļuva drošāki un piegāja.

Lidotājs viņiem iedeva cukuru: tagad vairs nevarēja no tiem ne atkauties.

Uz vakara pusi lidotājs viņus iesēdināja kabīnē, un viņi aizlidoja uz okeāna krastu.

Tur viņus pārvietoja uz liela kuģa, kas brauca uz Kamčatkas Petropavlovsku.

Paška visu ceļu skatījās, kā matroži uz klāja strādā.

Kuģis piestāja Kamčatkas Petropavlovskā.

Šeit lācēnus uzdāvināja bērniem, un tie sāka dzīvot Pionieru namā.

Bērni viņus baroja ar cukuru un pienu un nesa tiem no taigas garšīgās saknītes.

Maška tā pārēdās, ka viņai sāka sāpēt vēders.

Bet Paška tik un tā prasa bērniem cukura graudiņus.

»

,,

ŽUĻKA

Ap staciju plešas smiltājs, un tajā aug priedes. Ceļš šeit strauji pagriežas uz ziemeļiem, un lokomotīve vienmēr negaidīti iznirst no pakalniem.

Vilcienus gaida dežurējošie eļļotāji.

Taču par visiem ātrāk tos sagaidīt iznāk suns Zuļka. Tas tup smiltīs un uzmanīgi ieklausās. Lūk, jau sliedes sāk dunēt, tad klaudzēt. Zuļka pabēg sānis.

Dežurants skatās uz Zuļku. Viņš noklepojas un sakārto sarkano dienesta cepuri. Eļļotāji žvadzina eļļas kanniņu vāciņus.

Ja vilciens nāk no ziemeļiem, Zuļka noslēpjas: ar šiem vilcieniem "cilvēki brauc atvaļinājumā. Matroži, skaļi smiedamies, lec ārā no vagoniem un cenšas ievilkt Zuļku pie sevis. Zuļkam tas nav pa prātam: viņš nolaiž asti, pieglauž ausis un klusītiņām rūc.

Zuļkam ļoti gribas ēst. Visi ēd, un visapkārt smaržo. Zuļka uztraucas — lokomotīve jau iesvilpusies, bet viņam vēl neviens neko nav atmetis. Gadījās, ka Zuļku aizveda tik tālu, ka mājup viņš skrēja veselu dienu.

Viņš aizskrēja garām mājiņām, kur dzīvo pārmijnieki. Viņi māja tam uz atvadām ar karodziņiem. Reiz viņam pakaļ dzinās liels melns suns. Mežā meitene ganīja kazu un divus kazlēnus. Kazlēni spēlējās uz sliedēm un meiteni neklausīja. Kazlēnus taču var sabraukt. 2uļka atieza zobus un ierūcās, bet muļķa kaza gribēja viņu badīt.

Taču visbaismīgāk bija pārskriet pāri tiltam. Tilta vidū stāvēja karavīrs ar šauteni. Viņš apsargāja tiltu. 2uļka piegāja karavīram tuvāk un sāka labināties klāt: 2uļka iemiedza asti kājstarpī un uz vēdera līda pie viņa. Karavīrs dusmīgi iespēra viņam ar kāju. Un Zuļka neatskatīdamies aizskrēja līdz savai stacijai.

«Nē,» viņš nodomāja, «nekad vairs neiešu pie vilciena.»

Taču drīz vien 2uļka visu to aizmirsa un atkal sāka diedelēt.

Reiz 2uļku aizveda ļoti tālu, un atpakaļ viņš vairs neatgriezās.

,,

SATURS

Vēstules no malu malām…………………………. 3

Lenkorānā…………………………………………… 34

Bērzs………………………………………………….. 43

Vītols…………………………………………………. 44

Ozols………………………………………………….. 46

Priede…………………………………………………. 47

Lapegle………………………………………………. 49

Ciedrs…………………………………………………. 50

Saksauls……………………………………………… 51

Pundurbērzs………………………………………… 52

Sajānos………………………………………………. 53

Arāls…………………………………………………… 55

Rezervātā……………………………………………. 59

Komandoru salās…………………………………. 60

Mežsargs Tilans…………………………………… 62

Tannu Tuva………………………………………… 63

Azasas ezers………………………………………… 82

Mihails……………………………………………….. 85

Ezelītis……………………………………………….. 88

Meža zvērs………………………………………….. 89

Kamčatkas lācīši…………………………………. 91

Zu ļ ka………………………………………………… 94

Genaclijs Jakovjeva d. Sņegirevs VĒSTULES NO MALU MALĀM Stāsti

Redaktore A. Sprīvule. Mākslinieciskais redaktors H. Purviņš.

Tehniskā redaktore M. Zaumane. Korektore M. Jurķe. Nodota salikšanai 1975. g. 19. oktobri. Parakstīta iespiešanai 1976. g. 11. martā. Tipogrāfijas papīrs Nr. 2, formāts 60X84/16. 6 fiz. iespiedi.; 5,58 jfAsk. iespiedi.; 4,92 izdevn. 1. Metiens 15 000 eks. Maksā Jtf' kap. Izdevniecība «Liesma» Rīga, Padomju bulv. 24. Izaevn. Nr. 143/27710/B-306. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Valsts izdevniecību, poligrāfijas un gramatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Cīna» Rīga, Blaumaņa ielā 38/40. Pašūt. Nr. 3497-D.

[1] koku vardes — vardes, kas dzīvo kokos; uz kajam tām ir piesūcekņi, ar kuru palīdzību tās rāpjas pa kokiem.

Content

Sņegirevs Genadijs Vēstules no malu malām

VĒSTULES NO MALU MALĀM

LENKORĀNĀ

BĒRZS

VĪTOLS

OZOLS

PRIEDE

LAPEGLE

CIEDRS

SAKSAULS

PUNDURBĒRZS

SAJĀNOS

ARALS

REZERVĀTĀ

KOMANDORU SALĀS

MEŽSARGS TILANS

TANNU TUVA

AZASAS EZERS

MIHAILS

ĒZELĪTIS

MEŽA ZVĒRS

KAMČATKAS LĀCĪŠI

ŽUĻKA

SATURS