Evanss Nikolass

Vilku lokā

NIKOLASS EVANSS

Vilku lokā

Vasara

Pirmā nodaļa

Daži uzskata, ka slaktiņa smaka notikuma vietā var saglabāties gadiem ilgi. Runā, ka šī smaka mīt zemē un savijušās saknes to lēnām uzsūc, tā ka laika gaitā viss šajā vietā augošais, sākot ar vissīkāko ķērpi un beidzot ar visaugstāko milzu koku, liecina par notikušo slaktiņu.

Iespējams, ka, nedzirdami virzīdamies caur mežu tajā vēlajā pēcpusdienā, ar vasaras akotā mirdzošu muguru aizskardams priežu un egļu zemākos zarus, vilks to sajuta. Un varbūt nāsīs ieplūstošajām miņām par to, ka pirms simt gadiem šajā vietā nogalināti tik daudzi viņa cilts piederīgie, vajadzēja piespiest vilku griezties atpakaļ.

Tomēr viņš gāja arvien tālāk uz priekšu.

Vilks bija devies ceļā iepriekšējā vakarā, pametot pārējos augstienē, kur pat vēl tagad, jūlijā, aizkavējušās ziedēja pavasara puķes un ieplakās, kur neiespīdēja saule, slēpās sniegs. Vilks bija gājis uz ziemeļiem gar augstu kalna kori, tad pagriezies pret austrumiem, līkumodams līdzi klinšainiem kanjoniem, pa kuriem izkusušais sniegs no ūdensšķirtnes plūda lejup uz ielejām un līdzenumierm. Viņš gāja pa augšu, izvairīdamies no takām, it īpaši tām, kas veda gar ūdens malu, kur šajā gadalaikā reizēm parādījās cilvēki. Pat naktī, kad vien tas bija iespējams, viņš palika zem mežu robežlīnijas, apliekdams ēnas tik vieglā riksī, ka likās, ķepas nemaz nepieskaras zemei. Šķita, ka viņa ceļojumam ir kāds īpašs mērķis.

Kad uzlēca saule, vilks apstājās, lai padzertos, pēc tam augstu starp klintsbluķiem atrada ēnainu iedobi un nogulēja visu silto dienu.

Tagad, beidzamajā ceļa posmā lejup ielejā, iet bija grūtāk. Pameža virsma bija stāva un pilna ar samudžinātām kritalām, kas līdzinājās kādam aizvēsturiskam neaizdegtam ugunskuram, un vilkam nācās ļoti uzmanīgi lavīties starp sausajiem zariem. Reizēm viņš pagriezās atpakaļ un sameklēja labāku ceļu, lai nenāktos pārtraukt klusumu ar nodevīgu zaru krakšķi. vŠur un tur saule izlauzās cauri kokiem un veidoja spilgti zaļas lapotnes lāmas, un no tām vilks vienmēr vairījās.

Viņš bija bara vadonis pašā spēku plaukumā, četrus gadus vecs. Viņš bija gandrīz pilnīgi melns, tikai viegli iepelēkiem gurniem, kaklu un purnu, kājas viņam bija garas. Brīdi pa brīdim vilks mēdza apstāties un, galvu noliecis, apostīt kādu krūmu vai zāles kušķi, tad pacēla kāju un atstāja savu zīmi, pieteikdams savas tiesības uz šo senzaudēto teritoriju. Citkārt viņš apstājās un pacēla purnu gaisā, un viņa acis tad samiedzās un iemirdzējās dzeltenas, nolasot smaržu vēstis, kas plūda siltajās gaisa strāvās no ielejas.

Reiz, tā darot, vilks saoda kaut ko daudz tuvāk, viņš pagrieza galvu un ieraudzīja divus briežus ar baltām astēm, māti un mazuli, kas atradās ne vairāk par duci jardu no viņa, abi bija sastinguši saules apspīdētā laukumiņā, vērojot vilku. Viņš cieši skatījās tajos, acu skats dzīvniekus vienoja sensenā sapratnē, kas bija skaidra pat mazulim. Un ilgu ilgu laiku vienīgā kustība bija spāru un kukaiņu riņķošana virs briežu galvām. Pēc tam vilks novērsa skatienu un atkal sāka ostīt gaisu, it kā brieži un kukaiņi būtu vienlīdz nenozīmīgi.

No pusotras jūdzes attāluma šurp atplūda ielejas dažādās smaržas. Lopu, suņu un arī skābenā cilvēka un mašīnu dvaka. Un lai gan vilks pat nemācīts noteikti zināja par briesmām, kas slēptas šādās vietās, viņš tomēr atkal devās lejup, un brieži nolūkojās viņam pakaļ ar tumšo acu neizdibināmo skatienu, līdz viņš pazuda starp kokiem.

Ieleja, kurā vilks tagad devās, stiepās aptuveni desmit jūdzes uz austrumiem, ledāja periodā izveidotā paplatinājumā uz Houpas pilsētas pusi. Ieleju norobežoja robaini, biezu priežu mežu apauguši kalni, un, skatoties no augšas, likās, alkstošas rokas tiecas pēc plašajiem saules izbalinātajiem līdzenumiem no pilsētas austrumu malas līdz pat apvārsnim un daudzām daudzām plašām ielejām vēl aiz tā.

Platākajā vietā ieleja no klints līdz klintij bija gandrīz četras jūdzes plata. To diezin vai varēja uzskatīt par ideālām ganībām, lai gan daudzi lopkopji pārtika tikai no tās dotā un daži bija pat kļuvuši bagāti. Tur auga pārāk daudz vērmeļu, tur bija pārāk daudz akmeņu, un, kad vien likās, ka zālainās pļavas izpletīsies visā varenībā, turpat uzradās kāds strauts vai dziļa grava, ko apstāja krūmāji un akmens bluķi, nogriežot ganības kā ar nazi. Ielejas vidū šie strauti saplūda un izveidoja upīti, kas līkumoja starp papeļu skupsnām līdz Houpai un tālāk uz Misūri.

To visu varēja pārredzēt no vietas, kur tagad stāvēja vilks. Viņš atradās uz kaļķakmens radzes, kas slējās augšup starp kokiem kā pārakmeņota kuģa priekšgals. Zem radzes zemes virsma strauji sliecās lejup kā ķīļveida brūce, pilna ar akmens atlūzām, un zem šā ķīļa gan kalni, gan meži negribīgi deva ceļu ganībām. Kalnu ēnā slinki gremoja bariņš melnu govju un teļu, un vēl tālāk, pļavas malā, stāvēja neliela rančo māja.

Māja bija uzcelta uz paaugstinājuma virs strauta līkuma, strautmalā kuploja vītoli un Virdžīnijas ievas. Vienā pusē mājai atradās šķūņi un balti krāsoti aploki. Pati māja bija celta no dēļiem un svaigi krāsota tumši asinssarkana. Gar tās dienvidu sienu stiepās lievenis, kas tagad, saulei grimstot aiz kalniem, gremdējās pēdējo zeltaino staru kūlī. Logs pie lieveņa bija līdz galam atvērts, mežģīņu aizkari viļņojās vēja pūsmā, ja to vispār varēja saukt par vēju.

No kādas telpas iekšpusē skanēja radio murdoņa, un varbūt tieši-tas neļāva jebkuram, kas atradās mājā, skaidri saklausīt bērna raudas. Tumšzilie ratiņi uz lieveņa viegli šūpojās, un pāri to malai snaikstījās uzmanību alkstošas sārtas roķeles. Bet neviens nenāca. Beidzot, aizrāvies ar saules zaķīšu rotaļu uz savām delnām, bērns pārstāja raudāt un pārmaiņas pēc sāka dūdot.

Vienīgais, kas to dzirdēja, bija vilks.

Ketija un Klaids Hiksi bija šaja sarkanaja majā nodzīvojuši jau divus gadus, un, ja Ketijai būtu sev godīgi jāatzīstas (to gan viņa darīja nelabprāt, jo vairākumā gadījumu neko mainīt nebija iespējams, tādēļ — kam sevi velti sāpināt), viņa ienīda šo māju.

Nu labi, tas varbūt bija par stipru sacīts. Vasaras jau likās tīri labas. Tomēr pat tad visu laiku uzmācās doma, ka māja atrodas pārāk tālu no civilizācijas, ir pārāk apdraudēta. Par ziemām gan labāk nemaz nedomāt.

Viņi bija šurp atbraukuši pirms diviem gadiem, tūlīt pēc apprecēšanās. Ketija bija cerējusi, ka līdz ar bērna piedzimšanu viņas jūtas pret šo vietu mainīsies, un savā ziņā tā ari notika. Viņai vismaz bija kāds, ar ko parunāt, kad Klaids strādāja tālu prom rančo, lai gan šīs sarunas pagaidām vēl bija drīzāk monologi.

Ketijai bija divdesmit trīs gadi, un reizēm jaunā sieviete vēlējās, kaut būtu dažus gadus nogaidījusi ar precēšanos, nevis metusies laulībā tūlīt pēc koledžas beigšanas. Viņa bija ieguvusi bakalaura grādu lauksaimniecības zinātnēs Montā- nas štata augstskolā Bouzmenā, bet vienīgā reize, kad zinības tika liktas lietā, bija tās trīs dienas nedēļā, kad Ketija kārtoja tēva dokumentus viņa lielajā rančo.

Ketija joprojām domās dēvēja savu vecāku māju par mājām, un tādēļ viņai bieži nācās paciest Klaida neapmierinātību. Rančo atradās tikai dažas jūdzes tālāk, bet, kad vien Ketija bija pavadījusi dienu tēva mājās un trausās mašīnā, lai brauktu atpakaļ, viņai iekšā kaut kas sagriezās; to nevarēja saukt gluži par sāpēm, drīzāk par tādu kā trulu nožēlas jutoņu. Tad viņa strauji aizdzina šo sajūtu, lalinot ar bērnu mašīnas aizmugurē vai arī, uzmeklējusi radio kantrimūzikas programmu, uzgrieza to pēc iespējas skaļāk un dziedāja līdzi.

Viņai bija sava iemīļotā raidstacija, ko viņa tagad sameklēja, stāvot pie izlietnes un tīrot kukurūzu. Viņa skatījās, kā pie šķūņiem saulē guļ suņi, un sāka jau justies mazliet labāk. Skanēja viņas iemīļotā dziesma, kanādiešu dziedātāja ar asfalta drupinātāja balsi klāstīja savam vīrietim par to, cik forši viņš "iešūpo viņas mehānismu". Tas vienmēr Ketiju sasmīdināja.

Dievs augstais, viņai patiešām nebūtu par ko sūdzēties. Klaids bija tik labs vīrs, par kādu visas sievietes var sapņot.

Viņš gan nebija bagāts (un, atzīsim, ari ne pārāk gudrs), tomēr neapšaubāmi visizskatīgākais puisis koledžā. Kad izlaiduma dienā viņš bildināja Ketiju, draudzenes aiz skaudības kļuva zaļas. Un tagad viņš bija dāvājis sievai brīnišķīgu, veselīgu bērniņu. Un kas par to, ka šī māja atrodas nekurienes pašā tālākajā galā, tā tomēr bija viņu pašu mājoklis. Houpā bija milzums viņas vecuma jauniešu, kas par šādu vietiņu būtu ar mieru atdot savu labo roku. Piedevām vēl Ketija bija gara auguma meitene ar lieliskiem matiem, un, lai gan pēc dzemdībām vēl pilnībā nebija atguvusi slaidumu, viņa labi apzinājās, ka ar savu izskatu var "sašūpot jebkuru mehānismu", ja vien to gribētu.

Ketija nekad nebija cietusi no pašapziņas trūkuma. Viņa bija Baka Koldera meita, un šajā apvidū tas nozīmēja daudz, ja ne visu. Viņas tēva rančo bija viens no lielākajiem zemes īpašumiem šaipus Helēnas pilsētai, un Ketija bija augusi, jūtoties kā vietējā princese. Viens no nedaudzajiem precētas sievietes stāvokļa trūkumiem bija tas, ka nācās atteikties no sava uzvārda. Ketija bija pat ieminējusies Klaidam, ka varētu rīkoties līdzīgi tām mūsdienīgajām veiksmīgajām sabiedrības sievietēm un staigāt apkārt, bruņojusies ar diviem uzvārdiem kā divstobreni, un saukties Ketija Koldera Hiksa. Klaids gan piekrita, lai jau būtu, bet Ketija manīja, ka šī doma viņam nepatīk, tāpēc, lai nesāpinātu vīru, viņa izlēma būt vienkārši vecā labā Ketija Hiksa.

Viņa palūkojās pulkstenī. Drīz jau būs seši. Klaids un tētis strādāja siena pļavās, labodami irigācijas sistēmu, viņi būs mājās ap septiņiem uz vakariņām. Mammai jāierodas kuru katru brīdi un jāatved pašceptais saldais pīrāgs. Ketija iztīrīja izlietni un uzlika vārīties kukurūzu lēzenā traukā. Viņa noslaucīja rokas priekšautā un nogrieza radio pavisam klusu. Vairs tikai jānomizo kartupeļi, un, kad tas būs paveikts, Baks jaunākais uz lieveņa, bez šaubām, brēks, lai viņu pabaro, to viņa izdarīs un pēc tam nomazgās un jauki sasukās, lai vectētiņš redz mazo tīru un glītu.

Augstienes ganībās govis visas kā viena pacēla galvu, kad no koku aizsega iznāca vilks. Viņš apstājās tur, kur sākās zāle, it kā lai dotu govīm izdevību sevi nopētīt. Tās nekad vēl nebija redzējušas tamlīdzīgu radījumu. Iespējams, govis to noturēja par kādu lielāku, melnākas pasugas koijotu. No koijotiem draudēja patiesas briesmas vienīgi tad, kad teliņš bija nesen dzimis. Varbūt šis kustonis govīm likās drīzāk līdzīgs kādam no rančo suņiem, kas reizēm ieklīda ganāmpulkā. Vienīgais brīdis, kad bija jāpievērš uzmanība suņiem, bija tad, kad tic klakšķināja zobus pie pašiem papēžiem, dzīdami lopu turp, kur tas nemaz nevēlējās iet.

Vilks savukārt tik tikko pagodināja govis ar skatienu. Visas maņas viņš bija piesaistījis kam citam, kaut kam lejā mājā, un viņš pielieca galvu un devās lejā pa pļavu uz to pusi. Tagad viņš kustējās lēnāk, piesardzīgāk, nemeta lokus ap lopiem, bet gāja tieši starp tiem. Taču lopi vilku tik acīmredzami neinteresēja, ka neviens pats nesatraucās un nebēga, un itin drīz visi atsāka gremot.

Saulei aizslīdot aiz kalniem, pāri zālienam mājas priekšā lēni sāka zagties ēna, kāpjošam paisuma vilnim līdzīgi tā apklāja lieveni, vispirms sasniedzot bērna ratiņu riteņus, tad ari pašus ratiņus, un aiz tiem esošā asinskrāsas siena, šķita, sabiezē vēl tumšākā vērša asiņu krāsā.

Tagad vilks atradās pļavas malā, te viņš apstājās pie žoga, kur Klaids bija ierīkojis ūdensvadu un nolicis vecu, emaljētu vannu, lai padzirdītu lopus, kad strautā izsusēja ūdens. No strautmalas vītolu skupsnas izlidoja divas žagatas un tuvojās vilkam vairākos zemos pārlidojumos, tās plakšķināja ar spārniem un dusmīgi bārās, it kā zinātu, ko vilks te iecerējis, un būtu ar to nemierā. Vilks nepievērsa tām uzmanību. Bet savu ratiņu patvērumā, kas nu atradās tikai apmēram divdesmit jardu attālu no zvēra, mazais bērns gluži labi atdarināja putnu balsis, tad priekā iespiedzās un, panākumu spārnots, atkārtoja priekšnesumu. Mājā iezvanījās telefons.

Zvanīja Ketijas māte. Viņa teica, ka pīrāgs piededzis, bet lai Ketija neuztraucoties, jo mātei saldētavā esot šis tas, ko varēšot uzsildīt mikroviļņu krāsnī.

— Jā, un Lūks teica, ka viņš arī labprāt atnāktu ciemos.

— Protams, lai nāk.

Lūks, Ketijas brālis, nesen bija kļuvis astoņpadsmit gadus vecs. Lūks bija mīļš pret mazuli, kad vien Ketijai gadījās brāli satikt rančo, bet viņa attiecības ar Klaidu nebija pārāk siltas, un, kopš māsa bija apprecējusies, Lūks bija ciemojies viņu mājā tikai dažas reizes. Bērnībā māsa un brālis nekad nebija jutušies patiesi tuvi viens otram. Taču Lūkam vispār neviens nebija tuvs. Protams, izņemot viņu mammu. Mamma galu galā bija vienīgā, kas prata tikt galā ar Lūka stostīšanos.

Ketija vienmēr bija pārāk nepacietīga. Pat būdama jau pietiekami pieaugusi, lai zinātu, kā jārīkojas, viņa nespēja atturēties un pati nobeidza brāļa iesāktos teikumus, kad viņš to nevarēja. Kopš viņš pirms dažiem mēnešiem beidza vidusskolu, Ketija gandrīz nemaz nebija tikusies ar brāli. Viņš likās bēgam no cilvēkiem vairāk nekā jebkad, tā Ketijai šķita, viņš vienmēr devās tālu mežos, un viņa vienīgais biedrs bija tas jo- kainā paskata zirgs.

Lai nu kā, šovakar brālis ieradīsies uz vakariņām, un tas bija labi.

Māte apjautājās par bērniņa veselību, un Ketija pastāstīja, ka viss ir lieliski, bet viņai būtu labāk beigt sarunu, jo tuvojoties barošanas laiks, bez tam viņai vēl šis tas jāpadara.

Tieši tajā brīdī, kad viņa nolika klausuli, sāka riet suņi.

Parasti viņa tam nebūtu pievērsusi uzmanību. Suņi pastāvīgi trokšņoja un dzinās pakaļ kādam meža zvēram. Bet šoreiz riešana bija tik savāda, ka viņa palūkojās ārā pa logu.

Medija, vecā kolliju kuce, bija iespiedusi asti kājstarpē un lavījās prom gar šķūņa stūri, pār plecu kaut ko murdēdama. Prinss, dzeltenais labradors, kuru Ketijas tēvs bija viņai uzdāvinājis, kad viņi ievācās šinī mājā, staigāja šurp un turp, spalva uz skausta bija sabozta. Ausis viņš te saspicēja, te pieglauda, it kā nebūtu drošs par sevi, un rējieni mijās ar īsiem raižpilniem smilkstiem. Suņa skatiens bija kā piekalts kaut kam mājas aizvēnī, kaut kam pļavas pusē.

Ketija sarauca pieri. Būtu jāiet apskatīties, kas tiem rēgojas. Lēzenais trauks, kurā viņa gatavoja kukurūzu, sāka šņākt, un Ketija piegāja pie plīts, lai noregulētu mazāku liesmu. Kad viņa iznāca pa bīdāmajām virtuves durvīm pagalmā, kol- lijs nekur nebija redzams. Prinss savukārt likās iepriecināts par viņas parādīšanos.

— Ei, kas te notiek?

Suns devās uz saimnieces pusi, tad it kā izlēma darīt ko citu. Iespējams, Ketijas klātbūtne deva sunim to mazumiņu trūkstošās drosmes, kas tam bija nepieciešama, jo nu Prinss pilnā sparā metās ap mājas stūri, saceldams veselu putekļu mākuli.

Tikai tagad Ketijai iešāvās prātā briesmīga doma. Bērns! Kaut kas uz lieveņa apdraudēja bērnu. Viņa metās skriet. Tas droši vien ir lācis. Vai kaguārs. Dieviņ, kā gan viņa varēja būt tik stulba?!

Nogriezušies ap stūri, Ketija tieši pie lieveņa ieraudzīja kādu radījumu, ko iesākumā noturēja par lielu, melnu suni, varbūt vācu aitu suni. Tas pagriezās, lai dotu pretsparu labra- doram.

— Prom no šejienes! Se!

Dzīvnieks paraudzījās Ketijā, viņa sajuta dzelteno acu spīvo mirdzumu un acumirklī saprata, ka tas nav nekāds suns.

Prinss nobremzēja savu skrējienu vilka priekšā, ķepas iepletis tik plati, ka suņa krūtis atradās tikai dažas collas no zemes. Zobi sunim bija atņirgti, tas rūca un rēja, bet bravūra bija tik nepārliecinoša, ka šķita, ka suns kuru katru brīdi var apveltdes uz muguras un padoties. Vilks stāvēja sastindzis, bet nezin kā tajā pašā laikā pamanījās kļūt it kā lielāks, sliedamies pāri sunim kā tornis. Vilka aste bija kupla un augstu pacelta. Zvērs lēni atšiepa lūpas un ierūcās, un balti atsedzās viņa garie ilkņi.

Tad vienā lēcienā tas bija sakļāvis žokļus ap labradora rīkli un nogāzis suni no kājām, aizmetot pretinieku pa gaisu, it kā tas nebūtu smagāks par zaķi. Suns iekaucās, un Ketijas acu priekša nozibēja aina, kā vilks to pašu jau izdarījis ar viņas mazuli, Ketija spalgi iekliedzās un uzlēca uz lieveņa.

Ratiņi atradās lieveņa viņā galā, skrienot viņai likās, tas ir simt jūdžu tālu.

Ak Dievs, lūdzu! Lūdzu, lai viņš nebūtu pagalam. Lūdzu, kaut viņš nebūtu pagalam!

Ketija nevarēja saprast, vai ratiņi tikuši aizskarti, bet, neskatoties uz suņa skaļajiem smilkstiem viņa dzirdēja, ka bērns ratiņos cieš klusu, un doma par to, ko viņa varētu tur ieraudzīt, izraisīja krampjainas elsas.

Nonākusi galā, Ketija gandrīz neuzdrošinājās ielūkoties ratiņos. Bet viņa piespieda sevi paskatīties un ieraudzīja, ka bērns veras augšup viņā, smaidīdams bezzobu smaidu, un viņa iekliedzās, pieliecās un paķēra dēliņu. Viņa to darīja tik pēkšņi un krasi, ka zīdainis sāka raudāt, un viņa tik cieši piespieda bērnu sev klāt, ka tas sāka raudāt vēl skaļāk. Ketija pagriezās, piespiedusi muguru mājas sienai, un palūkojās lejup no lieveņa.

Vilks stāvēja, noliecis purnu pār labradoru. Ketija tūlīt redzēja, ka suns ir miris. Tā pakaļkājas vēl pēdējo reizi noraustījās tieši tāpat, kā tās raustījās pa sapņiem, kad suns gulēja kamīna priekšā. Rīkle Prinsam bija izrauta no kakla, vēders — kā uzšķērstai zivij. Sausajā zālē zem spranda plūda sarkanas straumītes. Ketija atkal spalgi iekliedzās, vilks satrūkās, it kā būtu aizmirsis par viņas klātbūtni. Vilks palūkojās tieši viņai acīs, un Ketija varēja saskatīt asinis spīdam uz plēsoņas purna.

— Prom no šejienes! Prom! Pazūdi!

Ketija palūkojās apkārt, vai neatradīsies kas metams, taču pēc tā vairs nebija vajadzības. Vilks traucās projām, pēc īsa mirkļa tas jau līda zem kārtīm aplokā un palēkdamies skrēja starp lopiem, kas visi kā viens bija pārtraukuši plūkt zāli, lai nolūkotos dīvainajā skatā. Ganību augšā vilks apstājās un paskatījās atpakaļ, kur Ketija, vēl joprojām raudādama, stāvēja pie suņa līķa, piespiedusi bērnu sev pie krūtīm. Tad dzīvnieks pagriezās un izzuda meža ēnā.

Otrā nodaļa

ASV Vides un savvaļas dzīvnieku aizsardzības Vilku uzraudzības nodaļas birojs atradās kādas vienkāršas sarkanu ķieģeļu ēkas trešajā stāvā. Māja bija Helēnas pilsētas nomalē. Ārpusē nebija nekādas norādes par šo nodaļu, un, ja plāksnīte tur būtu, tad, iespējams, tās mūžs izrādītos īss. Šeit dzīvoja ļaudis, kam nepatika valdības iestādes, vismazāk tiem patika tās, kuru vienīgais mērķis bija aizsargāt radījumus, ko šejienieši uzskatīja par visnīstākajiem, kādus Dievs vien spējis radīt. Dens Praiors un viņa grupa no pieredzes zināja, ka attiecībā uz vilkiem vislabāk ir pieliekties zemāk par zāli.

Priekštelpā stāvēja stikla vitrīna, no kuras vairāk vai mazāk labvēlīgi uz grupas pūliņiem noraudzījās izbāzts vilks. Plāksnīte vitrīnas malā norādīja, ka tās iemītnieks ir Canis Lupus Irremotus, Ziemeļu Klinšu kalnu vilks. Bet nezin kāda iemesla dēļ tagad visi par to bija aizmirsuši, vilku pavisam neoficiāli sauca par Fredu.

Denam bija izveidojies paradums sarunāties ar Fredu, it īpaši tajos garajos vakaros, kad visi pārējie bija aizgājuši mājās, atstājot Denu vienu, lai tiktu galā ar kārtējo politisko mudžekli, kurā viņu bija iepinuši Freda dzīvīgākie sugasbrāļi. Šādos vakaros Dens izdomāja savam klusējošajam sarunu biedram citas, daudz spēcīgākas iesaukas.

Šovakar gan tas noteikti nebūs iespējams. Patiesību sakot, pirmo reizi, kopš sācis te strādāt, Dens gāja prom no darba agrāk. Viņam bija satikšanās. Un tikai tādēļ, ka viņš nelaimīgā kārtā bija to pieminējis, visi biroja darbinieki jau vairākas dienas ķircināja viņu. Kad viņš iznāca no sava kabineta, vēl stūķējot portfelī dažus dokumentus, visi darbinieki iepriekš samēģināti un vienbalsīgi noskandēja: "Labu veiksmi, Den!"

— Lielum lielais paldies, — viņš izspieda caur zobiem. Visi iesmējās. —Vai kāds nevarētu man paskaidrot, kas manā personīgajā dzīvē ir tik sasodīti aizraujošs?

Viņa vietniece Donna veltīja Denam platu smaidu. Viņa bija ražena sieviete ar spēcīgu raksturu, tuvu četrdesmitajam dzīves gadam. Biroja darbību viņa vadīja ar labsirdīgu, rāmu humora izjūtu, kas nepameta Donnu pat vissaspringtākajos brīžos. Viņa paraustīja plecus.

Droši vien tas, ka līdz šai dienai tev tās vispār nebija.

— Visi atlaisti!

Viņš pamāja visiem ar roku, pieteica Fredam, lai beidz smīnēt savu vilka smīnu, jau sniedzās satvert durvju kliņķi, bet tad iezvanījās telefons.

— Manis nav, — viņš ar lūpu kustībām paziņoja Donnai un izgāja kāpņu telpā.

Dens nospieda lifta izsaukšanas pogu un gaidīja, aiz nerūsējoša tērauda durvīm dūca un klabēja vadi. Nodzinkstēja zvaniņš, lifta durvis atvērās.

— Den!

Viņš vilcinājās, turēdams pirkstu uz pogas, lai durvis neaizvērtos, kamēr Donna traucās šurp pa gaiteni.

— Vai zini, kas tagad būs ar tavu jauno personīgo dzīvi?

— Vai zini, Donna, ka es gandrīz gribēju paaugstināt tevi amatā?

— Man patiešām žēl, bet liekas, tev to vajadzētu uzzināt. Zvanītājs bija lopkopis no Houpas vārdā Klaids Hikss. Viņš apgalvo, ka tikko kāds vilks mēģinājis nokost viņa mazo dēlēnu.

Pēc divdesmit minūtēm un to laikā izdarītajām divpadsmit telefona sarunām Dens jau sēdēja savā mašīnā ceļā uz Houpu. Četras no telefona sarunām bija ar mežsargiem, mežu dienesta reindžeriein un citiem vides un dabas aizsardzības darbiniekiem, mēģinot noskaidrot, vai kāds no viņiem nav informēts par vilku aktivizēšanos Houpas tuvumā. Neviens neko nezināja. Piektā saruna bija ar Bilu Rimeru, plēsīgo dzīvnieku uzraudzības pilnvaroto. Dens lūdza, lai Bils sagaida viņu Houpā, kur abi kopā veiks bojā gājušā suņa sekciju.

Pēdējā saruna bija ar skaisto un bargo Salliju Pītersu, nesen šķīrušos vietējās lopbarības ražotnes tirgzinības nodaļas vadītāju. Denam bija nepieciešams divu mēnešu ilgs laiks, lai saņemtos un uzaicinātu Salliju uz tikšanos. No sievietes reakcijas uz paziņojumu, ka viņi nevarēs kopā vakariņot, Dens saprata, ka nākamreiz, ja tāda vispār pienāks, viņam būs vajadzīgs vēl ilgāks laiks, lai saņemtu drosmi un norunātu randiņu.

No Helēnas līdz Houpai vajadzēja braukt apmēram stundu, un, nogriežoties uz rietumiem no galvenās šosejas, Dens prātoja par to, kā gan tas nākas, ka ikviens ar vilkiem saistīts darbinieks beigu beigās kļūst kā ķerts uz šiem radījumiem.

Gadu gaitā Dens bija iepazinies ar daudziem biologiem, kas specializējās dzīvnieku pētīšanā, sākot ar mazajiem cirslī- šiem un beidzot ar pingvīniem, un, lai gan ari starp šiem pētniekiem gadījās viena otra zudusi dvēsele, visumā viņi gāja cauri dzīvei, klupdami un krizdami ne biežāk par pārējo cilvēces daļu. Bet biologi — vilku pētnieki — bija visapdraudētākie.

Atbilstoši statistikas datiem gan šķiršanās skaita ziņā, gan nervu sabrukuma gadījumos, gan pašnāvību līmenī vilku pētnieki bija pirmajā vietā. To visu vērā ņemot, Denam nebija par ko skumt vai kautrēties. Viņa laulības dzīve bija ilgusi gandrīz sešpadsmit gadus. Iespējams, ka tas bija pat sava veida rekords. Un kaut arī Mērija, viņa bijusī sieva, vairs nerunāja ar vīru, tomēr Džinija, viņu meita, kam bija četrpadsmit gadu un pēc izskata visi deviņpadsmit, uzskatīja Denu par tīri foršu papuci. Pie velna, viņa Denu pat dievināja; šīs sajūtas bija abpusējas, ja neņem vērā Džiniju, vai patiesībā tagad, četrdesmit viena gada vecumā, viņš bija pa šiem daudzajiem vilku aizsardzībai veltītajiem gadiem uzkrājis kādus labumus?

Lai nevajadzētu atbildēt pašam sev uz šo jautājumu, Dens paliecās uz priekšu un ieslēdza radio. Pārslēdzot vienu staciju pēc otras un dzirdot tikai reklāmas un neiztrūkstošo kantrimūziku (ko vēl pēc daudzajiem Montānā pavadītajiem gadiem tā arī nebija iemācījies mīlēt), viņš beidzot izvēlējās vietējo ziņu pārraidi. Tās gan ne mazākajā mērā neuzlaboja viņa noskaņu.

Ziņoja par "vilka uzbrukumu" kādā rančo Houpas tuvumā, par to, kā ievērojamā sabiedrības pīlāra Baka Koldera mazdēls tik tikko izglābies no drausmas nāves, un tas noticis tikai tādēļ, ka mājas mīlulis, labradoras šķirnes suns, drosmīgi upurējis savu dzīvību.

Dens novaidējās. Masu saziņas līdzekļi jau bija to izdibinājuši. Tā tikai viņam vēl trūka! Taču jo tālāk, jo sliktāk.

Radio jau raidīja telefonisku interviju ar pašu Kolderu. Dens bija par viņu dzirdējis, bet nekad nebija sastapis aci pret aci. Kolderam bija dzimuša politiķa dobjā, pavedinošā balss. Kā duncis, no kura pil medus un piens.

— Valdība palaidusi brīvībā Jeloustounas rezervātā visus tos vilkus, un tagad tie klejo apkārt, apdraudēdami mātes un mazus bērnus. Bet vai mums ir ļauts aizsargāt mūsu lopus un īpašumus? Nē, draugi, nav vis. Un kāpēc tā? Tāpēc, ka valdība apgalvo, ka šie dzīvnieki joprojām ir apdraudēta suga. Es jums teikšu, tas nav nedz taisnīgi, nedz saprātīgi.

Ziņas beidzās, un Dens izslēdza radio.

Sava taisnība tam vecim bija. Līdz nesenai pagātnei vienīgie vilki šajā apvidū bija tie daži, kas atceļojuši lejup pa kontinentālās kalnu grēdas nogāzēm no Kanādas. Pēc tam, vairākus gadus nikni strīdoties vides aizsardzības entuziastiem un fermeriem, valdība izlēma veicināt vilku atgriešanos senajās medību vietās. Iztērējot veselu lērumu naudas, tika sagūstīti kādi sešpadsmit Kanādas savvaļas vilki, tad tos aiztransportēja uz Jeloustounas rezervātu Aidaho un palaida brīvībā.

Pakļaujoties vietējo iedzīvotāju niknajiem protestiem, lopkopjiem, kas mita šajās tā saucamajās eksperimentālajās teritorijās, tika atļauts nošaut jebkuru vilku, kas redzēts uzbrūkam viņu ganāmpulkiem. Taču brīvībā palaistie vilki vairojās, un tāpēc, ka vilki ne pārāk labi orientējās kartēs (vai arī tieši tāpēc, ka tie mācēja orientēties), tie ieceļoja arī tādās vietās, kur par vilka nošaušanu varēja nopelnīt simttūkstoš dolāru lietu naudas sodu un pat kādu gadu cietumsoda.

Houpa bija viena no šādām vietām. Vēl vairāk, tā bija visa vilkus nīstošā apgabala sirds. Ja tas patiešām bijis vilks, kas tur šodien parādījās, šim vilkam noderētu psihiatra palīdzība.

Aptuveni pirms desmit gadiem Savvaļas dzīvnieku aizsardzības biedrība tika organizējusi lekcijas visā štatā, lai cilvēki varētu atklāti izteikt savas domas sakarā ar valdības priekšlikumiem par vilku atvešanu atpakaļ uz dzīvi šajos rajonos. Dažas no šīm sanāksmēm, cik zināms, izvērtās diezgan vētrainas. Taču vienīgā sanāksme, kas notika Houpā, bija situsi pušu visus rekordus.

Grupiņ.a jaunu kovboju un meža cirtēju visu sanāksmes laiku bija stāvējusi ārpusē ar šaujamajiem rokās un skaļi lamājusies. I ii puiši, kas atradās iekšpusē, kur ieročus ienest nebija atļauts, izskatījās biedējoši. Dena priekštecis, leģendārs diplomātijas meistars, bija spējis pūli apvaldīt. Bet pēc sanakstnes divi meža cirtēji bija iespieduši viņu stūrī un piedraudējuši ne pa jokam. Viņš iznāca no ēkas daudz bālāks, neka iegāja tajā, un tad viņš ieraudzīja, ka viņa mašīna aplieta vismaz ar galonu sarkanās krāsas.

Tagad Dens redzēja tālumā pilsētas neskaidrās aprises.

Houpa bija viena no tā pilsētām, kurai cauri izbraucot to varēja arī lāgā nepamanīt. Viena pati taisna iela dažu simtu jardu garumā, no tās atzarojās pāris sānieliņu. Vienā pilsētas malā atradās noplucis motelis, otrā — skola, un pa vidu varēja redzēt benzīna uzpildes staciju, pārtikas veikalu, saimniecības preču veikalu, ēstuvi, veļas mazgātavu un vēl ādmiņa un taksidermista darbnīcu.

Daudzi no aptuveni pieciem simtiem pilsētiņas iedzīvotāju dzīvoja izklaidus visā ielejā, un to dažādās garīgās vajadzības apmierināja divas baznīcas un divi bāri. Pilsētā atradās arī divi dāvanu veikali, kas gan vairāk liecināja par to īpašnieku optimismu nekā par tirgotāja ķērienu: lai arī vasarās tūristi bieži brauca cauri Houpai, tikai daži no tiem uzkavējās te ilgāk.

Mēģinot šo stāvokli labot un ari nākot pretī pieticīgajai, bet arvien pieaugošajai jaunatnācēju armijai, vienā no dāvanu veikaliem (tas neapšaubāmi bija labākais) pagājušajā gadā tika ierīkots arī kapučīno kafijas bāriņš.

Veikalu sauca "Pilnības rags", un tajās retajās reizēs, kad Dens brauca tam garām, viņš vienmēr tur iegriezās, ne tik daudz kafijas dēļ, kas tiešām bija laba, cik tās sievietes dēļ, kurai veikaliņš piederēja.

Viņa bija simpātiska ņujorkiete, Rūta Maiklsa vārdā, un tajās divās vai trijās tikšanās reizēs Dens bija izdibinājis, ka agrāk viņai piederējusi mākslas galerija Manhetenā. Viņa bija atbraukusi uz Montānu atpūsties pēc laulības šķiršanas prāvas, tad iemīlējusi šo vietu un apmetusies uz dzīvi Houpā.

Dens varēja iedomāties, cik patīkami būtu uzzināt par Rūtu ko vairāk.

Vietējiem kapučīno kafija sevišķi negaršoja, viņi labāk dzēra to vāju un katlā vārītu, kādu pasniedza Nellijas ēdnīcā ielas pretējā pusē. Braucot garām Rūtas veikaliņam, Dens ar skumjām ieraudzīja logā izlikto zīmīti TIEK PĀRDOTS, bet īpaši pārsteigts viņš par to nebija.

Mazliet tālāk viņš pamanīja Bila Rimera pikapu vietā, kur viņi bija sarunājuši tikties, tieši pie vienmēr patukšā bāra ar trāpīgo nosaukumu "Pēdējais patvērums". Rimers izkāpa no mašīnas, lai sasveicinātos. Viņš bija dzimis un audzis Mon- tānā, ar kovboja platmali galvā un ar savām gaišajām, garajām ūsām viņš tiešām izskatījās pēc tipiska montānieša. Būdams sešas pēdas un sešas collas garš, Bils vienmēr lika Denam justies kā pundurim. Bils bija dažus gadus jaunāks par Denu, viņš bija arī izskatīgāks; patiesību sakot, Dens tiešām nesaprata, kāpēc viņam tik ļoti patīk šis vīrs.

Dens izkāpa no mašīnas, un Rimers uzsita viņam pa plecu.

— Nu kā, vecais?

— Redzi, Bil, taisnību sakot, man šovakar bija paredzēta patīkamāka satikšanās par to, kuru tu noorganizēji.

— Ak, Den Praior, tu tiešām proti salauzt cilvēkam sirdi. Vai dosimies ceļā?

— Varētu gan. Visi citi jau ir tur. Vai dzirdēji radio ziņas?

— Jā. Un cik noprotu, arī TV komanda ir tur.

— Fantastiski.

— Tas vecais vilks gan pratis izvēlēties vietu, kur sarīkot pirmo uzstāšanos.

— Paga, paga, Bil, mēs vēl pat nezinām, vai tas maz bijis vilks.

Viņi iekāpa Rimera pikapā un sāka braukt pa galveno ielu. Bija gandrīz pusastoņi, un Dens sāka uztraukties par krēslas iestāšanos. Dienasgaismā ir vieglāk pārmeklēt notikuma vietu. Vēl vairāk Dens uztraucās par pūli, kas mīdījās pa tā sauktā vilka uzbrukuma vietu. Ja tur vispār ir bijušas kādas pēdas, šobrīd tās droši vien noslaucītas no zemes virsas.

Dens un Rimers bija sākuši strādāt gandrīz reizē. Abi viņu priekšgājēji galvenokārt bija nodarbojušies ar vilku palaišanu brīvībā un pēc tam aizgājuši no darba viena un tā paša iemesla dēļ. Viņus "aizvilkoja prom", viņi nogura no fermeru bļaušanas, ka viņi nedara pietiekami daudz, lai ierobežotu vilku izplatīšanos, bet vides aizsardzības entuziasti savukārt kliedza, ka viņi nedara visu, lai palīdzētu vilkiem apgūt jaunas teritorijas. Uzvara šajā cīkstiņā vienkārši nebija iespējama.

Rimers strādāja Lauksaimniecības ministrijas Dzīvnieku nodarīto zaudējumu kontroles daļā, parasti viņš bija pirmais, kam fermeris zvanīja, kad plēsīgie dzīvnieki bija sagādājuši kādas nepatikšanas, vienalga, vai šis dzīvnieks bija lācis, koijots, kaguārs vai vilks. Rimers bija tiesnesis, prokurors un, ja nepieciešams, arī bende. Būdams diplomēts biologs, viņš tomēr nevienam neizpauda savu mīlestību pret šiem dzīvniekiem. Tieši tas, tāpat kā viņa prasmīgā rīkošanās ar šaujamo un ar lamatām, palīdzēja viņam iegūt pat to ļaužu cieņu, kuru sirdīs mita iedzimta neuzticība pret visiem valdības ierēdņiem.

Bils ģērbās kovboja stilā, un tas kopā ar viņa vieglo, lakonisko runasveidu bija viņa priekšrocība salīdzinājumā ar Denu, kad vajadzēja nomierināt sadusmotos fermerus, kas bija vilka vainas dēļ zaudējuši (vai domāja, ka zaudējuši) kādu teļu vai aitu. Šādiem cilvēkiem Dens vienmēr bija tipisks svešinieka — Austrumkrasta iemītnieka tēls. Tomēr galvenā atšķirība starp abiem bija tā, ka Rimerā fermeri saskatīja cilvēku, kurš varētu palīdzēt atrisināt viņu grūtības, turpretim Denā — cilvēku, kurš ir šo grūtību cēlonis. Dens vienmēr jutās labāk tad, kad Rimers bija viņam blakus, it īpaši situācijās, kas līdzinājās tagad gaidāmajai. *

Viņi nobrauca atlikušo ceļa gabalu pa šoseju, tad nogriezās pelēkajā, ar granti klātajā, līkumotajā ceļā no ielejas kalnup. Kādu laiciņu viņi brauca klusējot un klausījās, kā skrapst mašīnas riteņi, aiz sevis atstājot putekļu mākuļus. No atvērtā loga puses Dena roku glāstīja siltais vakara gaiss. Kāds vanags meklēja sev vakara uzkodu vērmeļu ceros starp ceļu un tālāk tumstošo papeļu audzes lapotni. Dens pārtrauca klusumu.

— Vai esi kādreiz dzirdējis, ka vilks mēģinātu sakampt bērnu?

— Nē. Šķiet, viņš no paša sākuma gribējis piebeigt to suni.

— Es ari tā domāju. Kā ar to Kolderu? Vai esi viņu redzējis?

— Pāris reižu. Izcils eksemplārs.

— Ko tu ar to gribi teikt?

Rimers pasmīnēja, bet neskatījās uz Denu, tad mazliet pabīdīja uz augšu savas kovboju cepures malu.

— Pats redzēsi.

Kolderu rančo vārti bija masīva, laika zoba sagrauzta baļķu būve, tās šķērskoku greznoja garragaina buļļa galvaskauss. Šie vārti atgādināja Denam ieeju Mežonīgo rietumu karuseļatrakcijā ar nosaukumu "Ļaunā likteņa kanjons". Tur viņš un Džinija pagājušajā vasarā bija paši sevi pārbiedējuši līdz nāvei.

Mašīna pārdārdināja pār aizsarggrāvja tiltu un pabrauca garām koka izkārtnei KOLDERU RANČO. Blakus tai bija mazāks, svaigi krāsots uzraksts ar vienkāršo vārdiņu "Hiksi". Dens nodomāja, ka jociņš par žagām rakstītājam nav bijis ne prātā.

Viņi izbrauca cauri vārtiem ar buļļa galvaskausu, tad vēl jūdzi līkumoja starp nelieliem, krūmāju klātiem pakalniem, līdz priekšā neskaidri iezīmējās Kolderu mājas apveidi. Tā pašpārliecināti stāvēja uz zema klintsbluķa dienvidu nogāzes, kas neapšaubāmi sargāja māju no ziemas puteņiem, kā arī ļāva kārtīgi pārlūkot Kolderu valstības vislabākās ganības. Ēka bija celta no resniem, balsinātiem baļķiem un, lai gan tai bija divi stāvi, ēkas garums padarīja to vizuāli zemāku, nesaraujami savienotu ar zemi.

Aiz mājas pletās liels betonēts pagalms, tam vienā pusē stiepās iespaidīga svaigi krāsotu baltu staļļu virkne, bet otrajā pāri aploku sistēmai kā raķetes slējās trīs sudraboti skābbarības torņi. Ganībās, kas atradās tālāk, sarūsējuša forda karkasa atliekās bija ieaugusi kupla papele. Sarūsējusī virsbūve bija tādā pašā krāsā kā zirgi, kas ganījās tai apkārt. Dzīvnieki pacēla galvu, lai nolūkotos, kā garām pabrauc pikaps un izzūd tā saceltie putekļi.

Viņi nogriezās pa kreisi un brauca augšup vēl divas jūdzes un tad, tikuši pāri otra kalna korei, ātri tumstošajā krēslā ieraudzīja Hiksu mājas tumšos apveidus. Rimers piebremzēja, lai abi varētu kārtīgi apskatīt šo ainu.

Mājas priekšā stāvēja kādas sešas vai septiņas mašīnas, un, kaut arī lieveni daļēji aizsedza mājas stūris, pie tā bija redzams cilvēku pūlītis. Liekas, dega prožektors, šad un tad nozibēja arī fotoaparāta zibspuldze. Dens nopūtās.

— Gribu mājās.

— Jā, skats kā cirkā.

— Kā tad, un mēs esam gaidītie klauni.

— Es domāju drīzāk romiešu cirku, tu jau saproti, to, kur vergus iemeta arēnā pie lauvām.

— Lielais paldies, Bil.

Viņi novietoja mašīnu blakus citām un devās ap mājas stūri, aiz kura bija sapulcējušies visi pārējie. Kāds runāja, un Dens tūlīt pazina šo balsi.

Gaismas jūrā uz lieveņa jauniņa TV reportiere intervēja Baku Kolderu. Žurnālistei mugurā bija sarkans kostīms, kas izskatījās viņai vismaz divus izmērus par mazu. Kolders slējās viņai pāri kā milzis. Viņš bija gara auguma, gandrīz tikpat garš kā Bils Rimers, bet daudz druknāks. Viņa pleci bija gandrīz tikpat plati kā logs viņam aiz muguras.

Kolderam mugurā bija balts spiedpogu krekls, kas izcēla tumšo iedegumu, galvā — gaiša kovboju cepure. Acis starmeša gaismā mirdzēja gaišpelēki zilas, un Dens apjauta, ka spēka iespaidu drīzāk radīja tieši acis, nevis spēcīgā miesas būve. Vīrs ar tādu smaida intensitātes pārmēru uzlūkoja jauno žurnālisti, ka viņa izskatījās kā nohipnotizēta. Dens bija gaidījis, ka ieraudzīs vectētiņu, kas Kolders tiešām bija. Bet veča priekšā šeit stāvēja vīrs pašā spēku plaukumā, vīrs, kas skaidri zināja, kādu iespaidu viņa pašpārliecinātība atstāj uz apkārtējiem.

Bakam Kolderam līdzās atradās Ketija un Klaids Iliksi, abi nebūt nejutās ērti. Ketija turēja klēpī mazuli, kas izbrīnā ieplestām acīm skatījās vectēvā. Viņiem blakus bija galds, uz tā gulēja kaut kas liels un dzeltenīgs, un tikai pēc brīža Dens aptvēra, ka tas ir beigtais sus.

— Vilks ir mehānisms, kas paredzēts slepkavošanai, — runāja Kolders. —Viņš nogalinās visu, kas trāpīsies ceļā. Un, ja nebūtu šā nabaga drosmīgā suņa, vilks būtu sagrābis manu mazo mazdēliņu. Lai gan man šķiet, ka mūsu Baks juniors vispirms būtu iekrāvis plēsoņam pa zobiem…

Pūlis iesmējās. Tur bija apmēram ducis cilvēku. Fotogrāfs un jaunais cilvēks, kas kaut ko skribelēja piezīmju burtnīcā, bija no vietējās avīzes. Dens viņus pazina. Kas ir pārējie, viņam nebija ne jausmas. Iespējams, kaimiņi un ģimenes locekļi. Pie divu cilvēku sejām viņa skatiens kavējās atkal un atkal: tā bija kāda gracioza sieviete (Dens domāja, ka viņai varētu būt apmēram četrdesmit pieci gadi) un viņai blakus — gara auguma jauneklis, kam vēl nebija divdesmit gadu. Abi stāvēja pustumsā, patālāk no citiem. Dens ievēroja, ka neviens no viņiem nepievienojās pārējo smiekliem.

— Koldera sieva un dēls, — pačukstēja Rimers.

Sievietei bija biezi, melni mati ar sirmuma skartām šķipsnām, tie bija brīvi sasprausti augšup, atsedzot slaidu, bālu kaklu. Viņai piemita melanholijas caurausts skaistums, un tāds pats atspoguļojās viņas dēla sejā.

Piepeši uz lieveņa kņada apklusa. Televīzijas reportiere, Koldera skatiena noburta, bija nobālusi. Kolders viņai uzsmaidīja baltzobainu kinoaktiera smaidu.

— Vai tu, mīlīt, uzdosi man vēl kādu jautājumu, vai varbūt esam beiguši?

Tagad apkārtstāvošo smiekli lika viņai nosarkt. Žurnāliste paskatījās atpakaļ uz operatoru, kurš pamāja ar galvu.

— Domāju, ka esam pabeiguši, — viņa teica. — Pateicos, mister Kolder. Liels paldies. Tas bija tiešām… lieliski.

Kolders pamāja, tad pāri visu augumiem palūkojās uz Ri- meru un viegli norādīja ar roku. Visi pagriezās, lai paskatītos uz Rimeru un Denu.

— Redzu tur kādu pārīti, kam arī jūs varbūt vēlētos uzdot dažus jautājumus. Man vismaz kāds ir padomā.

No šķūņa pustumsas Lūks Kolders skatījās ārā turp, kur tika izdarīta sekcija. Jauneklis atradās pie pašām durvīm, viņš tupēja blakus Medijai un glāstīja suņa spalvu. Kuce gulēja, galvu uz priekšķepām uzlikusi, un dažkārt iesmilkstējās un pacēla galvu, paskatījās uz Lūku un nolaizīja iesirmās spalvas ap savām vecajām lūpām, tad Lūks atkal viņu glāstīja, līdz suns nomierinājās.

Rimers bija izklājis pikapa aizmuguri ar tīru plastikātu. Viņš bija arī uzrīkojis apgaismojumu, lai varētu redzēt, ko dara ar savu skalpeli. Otrais vīrs, kas bija atbraucis kopā ar Rimeru, tas vilku eksperts, filmēja visu ar videokameru, kurpretim Lūka tēvs un Klaids stāvēja maliņā un klusēdami visu vēroja. Māte un Ketija bija iegājušas mājā paēst vakariņas. Visi pārējie, paldies Dievam, bija prom.

Tā murgam līdzīgā sieviete no televīzijas vēl tika pajautājusi, vai nevarētu palikt un nofilmēt sekciju, taču Rimers bija to noliedzis. Vilku eksperts, Praiors, bija piekritis atbildēt uz dažiem viņas stulbajiem jautājumiem, faktiski neko tā arī nepasakot, pēc tam viņš pieklājīgi bija licis tam sievišķim aizvākties, jo viņiem jāsākot darbs, kamēr mirstīgās adiekas vēl ir labi saglabājušās.

Viņi dīrāja suni kā briedi, Rimers visu laiku runāja videokameras mikrofonā, skaļi stāstīdams, ko dara un ko redz. Lūks varēja saskatīt, kā Prinsa āda tiek vilkta nost no asiņainajiem, sārtajiem muskuļiem gluži kā plāksteris.

— Izteikta iekšēja asiņošana un vēl kodienu pēdas šeit, kakla pamatnē. Patiešām dziļi dūrienu veida ievainojami. Vai redzi, Den? Lūk, es izmērīšu. Šie ilkņi atstājuši pēdas aptuveni divu collu atstatumā viens no otra. Liels dzīvnieks.

Tas noteikti ir bara vadonis, Lūks nodomāja, tas lielais, melnais.

Lūks jau vairākus mēnešus zināja par vilkiem augstāk kalnos. Pirmo reizi viņš bija tos izdzirdējis ziemā, kad visur bija dziļš sniegs un viņš bija aizslēpojis turp, kur viņam patika vislabāk, jo tālāk no pasaules, jo labāk.

Viņš atrada pēdas un uzreiz saprata, ka neviens koijots nevar atstāt tik lielas pēdas, un viņš bija tām sekojis un atradis tikko nokostu alni.

Tad kādā aprīļa dienā Lūks bija ieraudzījis melno vilku.

Vispirms uz slēpēm, pēc tam — bez tām viņš bija uzrāpies augstas kalnu grēdas virsotnē un apstājies atpūsties. Diena bija skaidra, joprojām ledaini auksta, bet jau ar pavasara dvesmu gaisā. Un, sēdēdams uz klintsbluķa, raugoties lejup nākamajā ielejā, viņš ieraudzīja vilku rikšojam ārā no meža. Vilks šķērsoja nelielu kūstoša sniega klajumu, tā galā sākās nogāzes slīpums, viss vienos akmeņos, kas bija noslīdējuši no virsotnes. Vilks vienkārši nozuda starp akmens bluķiem, un Lūks palika brīnoties, vai tikai nav nosapņojis šo ainu.

Tā bija vieta, kur mātīte ierīkojusi midzeni. Un nākamajās nedēļās Lūks ieraudzīja arī pārējos vilkus. Kad sniegs nokusa, viņš mēdza turp jāt ar Mēnestiņu, vienmēr piesargādamies, lai vējš pūstu pretī. Mēnestiņu viņš piesēja krietni tālu no midzeņa un pats vienmēr uzkāpa tajā pašā virsotnē. Beidzamos jardus viņš rāpoja uz vēdera, turēdams tālskati rokā, virzīdamies pāri akmeņiem ar elkoņu palīdzību, līdz varēja saredzēt zālaino klajumu. Un tur viņš gulēja stundām ilgi, reizēm neredzēdams nevienu vilku, reizēm vērojot visus.

Lūks nebilda nevienam ne vārda.

Tad kādā pēcpusdienā maija sākumā viņš ieraudzīja mazos vilcēnus. Tie vēl bija pūkaini un melni, neviens stingri neturējās uz kājām, visi pieci klupdami krizdami iznāca no midzeņa, saulē acis miegdami. Vilku māte ar nokarenajiem pupiem lepni stāvēja blakus vilcēniem, kamēr tēvs un abi pārējie, jaunākie vilki sveica maziņos lielajā pasaulē, bikstot tos ar purniem.

• Jūnija beigās vilki pazuda, kādu laiciņu Lūks baidījās, vai tikai tos kāds nav nogalinājis. Bet tad viņš tos atkal atrada citā pļavā, tālāk un augstāk kanjonā. Lūkam šī likās drošāka vieta, to no visām pusēm ietvēra koki, pļava lēzeni nolaidās līdz pat upītei, kur mazie mēdza cīkstēties savā starpā un šļakstināties. Un tieši tur kādu rītu Lūks ieraudzīja, kā viens no jaunajiem vilkiem atrikšoja mājup no medībām, viņš bija tik lepns, it kā būtu vinnējis loterijā vai veicis kādu varoņdarbu, un visi pieci mazie vilcēni traucās pāri pļavai, lai apsveiktu mednieku. Tie cīnījās un bikstīja viņu, un laizīja tam purnu, līdz jaunais vilks it kā pasmaidīja un atrija gaļu, lai mazie varētu paēst, tieši tā, kā Lūks bija lasījis grāmatās par vilkiem.

Kad pļavā sāka ziedēt puķes, Lūks vēroja vilcēnus dzenamies pakaļ bitēm un tauriņiem, mācāmies medīt peles, un bieži vien tas bija tik smieklīgi, ka bija grūti palikt klusam. Reizēm, kad vilcēnu māte vai tēvs piesaulē aizsnaudās, mazie centās tiem uzbrukt, līzdami uz vēdera cauri smilgām un do- dekateoniem un cauri leknajai, garajai zālei. Lūks bija pārliecināts, ka vecāki manīja, kas notiek, vilki tikai rotaļājās līdz ar mazajiem, izlikdamies aizmiguši. Kad vilcēni pielavījās pietiekami tuvu, tie lēca, un tad viss sagriezās trakā virpulī, viss bars dzinās cits citam pakaļ pa pļavu, klupa un vēlās, un koda viens otram, spēle turpinājās, līdz visi vilki pārguruši sakrita vienā lielā kaudzē.

Būdams mēms liecinieks tam visam, Lūks mēdza pie sevis skaitīt lūgšanu. Ne jau Dievam, pa kura eksistenci viņam nebija pietiekami daudz pierādījumu, bet tam, kam bija noteikšana līdzīgās lietās, lai kas vai kurš tas būtu. Viņš lūdzās, kaut vilkiem pietiktu prāta palikt tur, kur viņi ir drošībā, un nedoties lejup ielejā.

Bet nu tas bija noticis. Viens no vilkiem bija nācis šurp.

Un nupat, vērodams, kā tēvs starmešu gaismās uz lieveņa gozējas kā uz skatuves, Lūks bija dusmojies uz vilku. Ne jau par to, ka tas nokodis viņa māsas suni, bet gan par to, ka vilks tā riskējis ar pārējo dzīvību. Vai tad tas muļķa dzīvnieks nesaprata, kā šejienieši izturas pret vilkiem?!

Lūka tēvs zināja, cik labi Lūks pazīst kalnus, zināja, ka viņš vienmēr turp dodas viens pats, turklāt tajā laikā, kad vajadzētu palīdzēt lopu kopšanā, kā jādara visiem kārtīgiem fermeru dēliem. Un vēl pirms pārējo ierašanās tēvs bija Lūkam vaicājis, vai viņš kādreiz kalnos nav manījis vilkus.

Lūks bija papurinājis galvu un tā vietā, lai ar to pašu nobeigtu sarunu, nezin kāda stulbuma pēc bija centies pateikt, ka nē, nekad nav redzējis. Šie meli bija sasaistījuši Lūkam mēli, viņš bija stostījies gan pie "nē", gan pie "nekad" vēl trakāk nekā citām reizēm, un tēvs bija pagriezis viņam muguru vēl pirms teikuma beigām.

Lūks ļāva, lai sakāmais beidzas neizteikts, tieši tāpat ka bija nomiruši tūkstoši citu teikumu.

Pagalma pretējā pusē sekcija bija pabeigta, Dens Praiors bija izslēdzis videokameru un palīdzēja Rimeram visu sakopt. Lūka tēvs un Klaids piegāja pie viņiem, visi četri kaut ko runāja, bet tik klusu, ka Lūks nevarēja sadzirdēt. Viņš vēl vienu reizi noglāstīja veco kuci, tad piecēlās, izgāja no šķūņa un apstājās netālu no vīriešiem, cerot, ka neviens viņu neievēros.

— Šaubu nav, tas bijis vilks, — sacīja Rimers.

Lūka tēvs iesmējās. — Vai tad iepriekš jūs šaubījāties? Mana meita redzēja to pati savām acīm. Man domāt, viņa spēj atšķirt vilku no vimbas.

— Jā, ser, tam es ticu.

Lūka tēvs pamanīja dēlu, un Lūks nolādēja sevi par to, ka iznācis no šķūņa.

— Džentlmeņi, iepazīstieties, mans dēls Lūks. Lūk, misters Praiors un misters Rimers.

Pārvarējis instinktīvo vēlmi pagriezties un bēgt, Lūks piegāja pie abiem vīriešiem un spieda tiem roku. Svešie sasveicinājās ar viņu, bet Lūks tikai pamāja ar galvu, neskatīdamies viņiem acīs, lai vīri nesāktu ar viņu runāt. Kā parasti, tēvs strauji turpināja sarunu, reizē gan izglābdams dēlu, gan pierakstīdams viņa kontā vēl vienu neveiksmi. Lūks zināja patieso iemeslu, kādēļ tēvs vienmēr tik strauji iejaucās sarunā — Baks nevēlējās, lai cilvēki uzzinātu, ka viņam ir dēls — stosteklis.

— Kā tas nākas, veči, ka jūs mums nebildāt ne vārda par to, ka mūsu apvidū ir vilki?

Atbildēja Praiors.

— Redziet, mister Kolder, mēs apzināmies, ka vilki reizēm klejo abās pusēs kontinentālajai ūdensšķirtnei. Kā jau jums zināms, mūsu štatā to populācija arvien pieaug…

Tēvs nicīgi iesmējās. — Esmu dzirdējis.

— Un tā kā reizēm vilki ceļo tiešām tālu, tad nav viegli uzreiz pateikt, kurā vietā katrā brīdī tie atrodas vai arī…

— Man likās, jums bija jāuzliek tiem visiem kaklasiksnas ar raidītājiem.

—Jā, ser, dažiem no viņiem, bet ne jau visiem. Jūsu meita skaidri redzējusi, ka šim vilkam ap kaklu nav bijusi siksna. Mums līdz pat šodienai nebija nekādu ziņojumu par vilku darbību šajā apvidū. Iespējams, šis vilks ir noklīdis no bara, tas ir vientuļnieks no pavisam cita apvidus, jūdzēm tālu no šejienes. Iespējams, viņš pievienojies baram, kurā ir vilki ar radioficētām kaklasiksnām. Tieši to mēs mēģināsim noskaidrot. Patiesībā jau rīt no rīta mēs sāksim meklēšanu.

— Nu, es tā ceru gan, mister Praior. Un arī Klaids, kā jūs viegli varat iedomāties. — Baks aplika roku znotam ap pleciem, neizskatījās gan, ka Klaids tā justos ērti, taču viņam izdevās drūmi pamāt ar galvu.

— Ko jūs plānojat iesākt, kad atradīsiet šos vilkus?

— Domāju, mums vēl šis tas jānoskaidro, pirms to izlemjam, — atbildēja Praiors. — Es neapšaubāmi saprotu, cik jums tas nepatīkami, bet, ja tas varētu sniegt kādu mierinājumu, gribu paskaidrot, ka Ziemeļamerikā vēl nav bijis tāda gadījuma, ka veselīgs savvaļas vilks nogalinātu cilvēku.

— Vai tas ir apstiprināts fakts?

—r Jā, ser. Iespējams, ka šis vilks tiešām gribēja nogalināt tikai suni. Tam ir sakars ar savas teritorijas iezīmēšanu.

— Ak tā? Sakiet man, mister Praior, no kurienes jūs nākat?

— Es dzīvoju Helēnā, ser.

— Nē, es sākotnēji gribēju zināt, kur jūs esat dzimis un audzis. Šķiet, kaut kur Austrumos, vai ne?

— Patiesību sakot, jā. Es nāku no Pitsburgas.

— Pitsburga… Pilsētā audzis.

— Jā, ser, tā ir.

— Tātad tā ir jūsu teritorija?

— Nu, zināmā mērā, ja tā var izsacīties, jā.

— Labs ir, tad es jums kaut ko pateikšu, mister Praior.

Baks brīdi klusēja, un Lūks ieraudzīja tēva acīs to izteiksmi, to smaidoša nicinājuma uzliesmojumu, no kura pats bija baidījies visu mūžu, jo tas bija priekšvēstnesis kādai graujošai replikai, kādam asprātīgam, iznīcinošam stila ziedam, vārdiem, no kuriem cilvēkam sagribas aizrāpot prom un paslēpties zem klints.

— Šī te ir mūsu teritorija, — turpināja Lūka tēvs. — Un arī mums ir "kāds sakars ar teritorijas iezīmēšanu".

Iestājās saspringta klusuma brīdis, kura laikā Lūka tēva skatiens turēja Praioru kā spīlēs.

— Mēs negribam, lai šeit dzīvotu vilki, mister Praior.

Trešā nodaļa

Baka Koldera kristītais vārds bija Henrijs Klejs Kolders III, bet viņu nekad nebija sajūsminājusi doma, ka viņš varētu būt trešais vai otrais aiz kāda cita; gan tiem, kuriem viņš patika, gan tiem, kuri viņu ienīda, šis vīrs vienmēr bija drīzāk Baks nekā Henrijs.

Iesauka viņam pielipa četrpadsmit gadu vecumā, kad vidusskolas rodeo sacīkstēs viņš ieguva visas iespējamās balvas, tikai pēc laimīgajām beigām atklādams citiem, ka salauzis divus pirkstus un ka viņam iesprādzis atslēgas kauls. Pat tajos tālajos laikos viņa zinošākajām klases biedrenēm nepaslīdēja garām arī šīs iesaukas slēptā, rupjākā nozīme — aplēkt. Baks jau tad tika čukstus aprunāts, acīm ieplešoties, un reiz, kad viņa vārdu atrada uzrakstītu uz meiteņu tualetes sienas kādā rīmē ar atskaņu "faks", notika pat stingra inkvizīcijas sēde slēgtā sieviešu lokā.

Ja kāda no šīm meitenēm būtu iedomājusies līdzīgus noslēpumus izpaust savai mātei, varbūt mātes nemaz nebūtu jutušās tik ļoti pārsteigtas. Jo iepriekšējā Houpas skolnieču paaudze bija sarkusi no līdzīgām jūtām, tikai pret Baka tēvu. Henrijs II, cik zināms, skūpstījies tik īpaši, ka neviena meitene nemūžam nespēja to aizmirst. Liekas, Kolderu gēnu jūrā peldēja pamatīgas spējas pieveikt sievietes.

Par Baka vectēvu, Henriju I, gan nebija saglabājušās tik intīmas atmiņas un sīkumi. Vēsture glabāja liecības vienīgi par viņa milzīgo izturību. Tieši viņš tūkstoš deviņi simti divpadsmitajā gadā bija iesēdinājis vilcienā savu jauno sieviņu, iekrāvis tur viņas pianīno, pāris govis un vistas, tad devies uz Rietumiem no Akronas pilsētiņas Ohaio štatā.

Nonākuši Rietumos, viņi konstatēja, ka visa labā zeme jau aizņemta, un beigās Henrijs aizpildīja pieprasījuma veidlapu uz zemes gabalu augstu kalnos, kur līdz tam neviens nebija uzdrošinājies kaut ko pasākt. Henrijs uzcēla māju tur, kur tagad stāvēja lielā rančo māja. Un, lai gan neskaitāmi citi padevās, viņus pieveica vēji un ziemas aukstums, kas nogalēja pat izturīgākos lopus, Kolderu ģimene nezin kā izdzīvoja. Tikai pianīno nebija izturējis šo ceļojumu, jo pēc tam vairs nekad neatguva sākotnējo skanīgumu.

Henrijs uzpirka zemi, no kuras viņa kaimiņi nespēja gūt ienākumus, un mazpamazām Kolderu rančo izpletās gan plašumā, gan dziļāk ielejā uz Houpas pusi. Dinastijas dibināšanas godkārē viņš nosauca pirmo dēlu savā vārdā un izlēma, ka ar šā vārda iniciāļiem apzīmētie lopi būs viņa ģimenes lepnums.

Baka tēvs gan nebija mācījies vidusskolā, taču ik mīļu brītiņu, kad nedzinās pakaļ kādiem brunčiem, lasīja itin visu ar lopu audzēšanu saistīto literatūru, kam vien varēja tikt klāt. Viņš pasūtīja no bibliotēkas grāmatas, par kurām bija dzirdējis, un lopkopības žurnālus viņam sūtīja pat no tālās Eiropas. Baka tēvs uzskatīja, ka daži no tiem rakstiem, ko Henrijs jaunākais lasīja viņam priekšā, ir pārāk jaunmodīgi, bet viņš bija pietiekami gudrs, lai vienmēr noklausītos lasītajā. Tieši dēla ieteikumam paklausot, viņš pārveidoja savu ganāmpulku no parastiem gaļaslopiem par tīru Herfordas šķirnes govju audzētavu. Un, jo vairāk viņš uzticējās dēla lēmumiem, jo kuplāks kļuva lopu pulks.

Baks uzauga, iemantojis visu iespējamo pašpārliecinātību, ko šāds augsts stāvoklis var bērnam sniegt, bet viņā nebija nekādas uzpūtības. Neviens rančo tuvumā nebija tik liels kā Kolderu rančo, neviens fermeris nebija tik gudrs kā viņa tētis. Daži gaidīja — un daži slepeni cerēja, ka leģendārās Kolderu asinis trešajā paaudzē būs zaudējušas savu spēku. Taču likās, Henrija III dzīslās tās dubultojušās. Viņam bija divas vecākas māsas un divi jaunāki brāļi, bet jau no paša sākuma bija skaidrs, ka Henrijs ir vienīgais īstais impērijas mantinieks.

Baks mācījās Bouzmenas koledžā, kur uzzināja visu iespējamo par ģenētiku. Atgriezies mājās, viņš spēra soli tālāk rančo saimniecībā. Henrijs sāka pierakstīt datus par audzināmo dzīvnieku, visos sīkumos atzīmējot tā panākumus. Tika rūpīgi pētīta gan dzemdību procesa gaita, gan mātes iemaņas, gan teļa svara pieaugums, un atkarībā no šiem datiem tika veikta nežēlīga selekcija. To govju pēcnācēji, kas atbilda visaugstākajiem standartiem, attīstījās un auga; tie dzīvnieki, kas neatbilda prasībām, ātri vien tika nodoti lopkautuvei.

Vispārējo ideju ziņā šāda pieeja neko daudz neatšķīrās no tās, kādu lopaudzētāji un fermeri lietoja gadiem ilgi. Sliktāko lopu izskaušana nebija nekāda revolūcija. Taču striktums, kādā Kolderu rančo tas viss tika izpildīts, gan likās revolucionārs. Baka ieviestās pārmaiņas satriecoši uzlaboja ikvienu rādītāju, pēc kuriem vērtēja lopus, un itin drīz par to runāja visi apvidus lopkopji. Henrijs Kolders I nomira, būdams pārliecināts par to, ka viņa dzimta uzvaroši un spēcīgi iestiepsies pat nākamajā gadsimtā.

Taču Baks bija tikai sava ceļa sākumā. Kad vectēvs bija nomiris, viņš centās pierādīt tēvam, ka jāpāriet no Herfordas šķirnes uz melno Engusa govju audzēšanu. Viņš apgalvoja, ka engusietes ir labākas mātes, ka visā drīzumā katrs gribēs iegādāties šīs govis. Tēvs teica, ka dēls zaudējis prātu. Tas taču būtu tikpat kā aizmest prom visu, kā dēļ viņi cīnījušies visus šos gadus. Bet Baks pierunāja tēvu, lai ļauj viņam pašam izmēģinājuma pēc uzaudzēt dažas melnās.

Gandrīz tūlīt pat viņa mazais ganāmpulks pārspēja her- fordietes visos punktos. Tēvs piekrita mainīt visu lielā ganāmpulka šķirni, un pēc dažiem gadiem Kolderu reputācija kā tīršķirnes melno Engusa govju audzētājiem bija ārpus jebkādas konkurences. Kolderu audzētie buļļi un to bagātīgā sēkla tika slavēta visos Rietumos un pat vēl tālāk.

Pats ar savu sēklu jaunais Baks Kolders nerīkojās tik bargi. Viņš šķieda savu labvēlību uz visām pusēm, braucot tuvu un tālu, lai aplaimotu sievietes. No Bilingsas līdz Boisai nebija nevienas kaut cik nozīmīgas mauku mājas, ko viņš nebūtu pagodinājis ar saviem apciemojumiem. Viņš mēdza lielīties, ka īstam vīrietim ir trīs nenoliedzamas pamattiesības: tiesības uz dzīvi, brīvi un sieviešu pavešanu.

Baks aplidoja divu veidu sievietes, un tās, ar kurām viņš gāja uz randiņiem, nezināja neko par tām, kurām viņš maksāja. Vispārsteidzošākais bija tas, ka pirmā veida sievietēm bija brāļi vai brālēni, kas zināja vairāk nekā pietiekami par otra veida sievietēm. Daži no šiem jaunekļiem bija paši savām acīm redzējuši, kā Baks pierāda savas iesaukas rupjākās puses patiesumu, viņi tika uzgavilējuši Koldera moto, skurbumā pievienojušies tam, rēcot, ka vienīgais, ko vērts ar sievieti darīt, ir "aplēkt un pamest".

Viņa draugu klusēšana par līdzīgām izdarībām bija radusies drīzāk no bailēm atklāt pašiem savus tikumības pārkāpumus nekā no lojalitātes, un tā ļāva visiem uztvert Baku vecumā no divdesmit līdz trīsdesmit gadiem kā "sieviešu mīluli", savdabīgi izsakoties, bet ne vairāk. Tas netraucēja viņā tajā pašā laikā saskatīt Houpas visiekārojamāko vecpuisi, vienīgi skaudīgie un ārkārtīgi jūtīgi cilvēki tā nedomāja.

Kad Bakam bija jau trīsdesmit, vairākums viņa vecuma sieviešu, arī tās, kuras viņš tā satrauca vidusskolas laikā, bija saprātīgi sameklējušas sev vīru. Daudzām bija gan vīrs, gan bērni, un Baks tagad gāja uz randiņiem ar šo sieviešu jaunākajām māsām. Tāpat kā viņa tēvam, Bakam visbeidzot gadījās ieskatīties sievietē, kas bija desmit gadus par viņu jaunāka.

Eleonora Kolinsa bija saimniecības preču veikala īpašnieka meita un pavisam nesen izmācījusies par terapeiti. Baks bija viens no viņas pirmajiem pacientiem.

Baks Kolders bija izmežģījis plecu, cenšoties izvilkt no strauta salūzušus ratus ar siena vecumu. Iepriekšējo reizi, kad viņš tika apmeklējis ambulanci, viņu staipīja un masēja paveca dāma, par kuru viņš vēlāk zobojās, teikdams, ka dakterei piemītot krievu tanku vada komandieres šarms. Tāpēc, ieraugot jauno dievieti ienākam pa durvīm, Baks noturēja Eleonoru par praktikanti vai māsiņu.

Eleonorai mugurā bija balts halāts, kas bija pietiekami piegulošs, lai Baka pieredzējušais skatiens pamanītu augumu, kāds viņam patika vislabāk — trauslu un slaidu, bet ar apaļām krūtīm. Viņas āda bija kā ziloņkauls, mati — gari un melni, sasprausti uz augšu ar bruņrupuča raga ķemmēm. Viņa neatbildēja ar smaidu uz Baka smaidu, tikai cieši ielūkojās viņā ar savām brīnišķīgajām zaļajām acīm, pajautāja, kas viņam kaiš, tad lika novilkt kreklu. Dievs augstais, nodomāja Baks, pogādams vaļā kreklu, gluži kā "Playboy" žurnālā.

Ja Eleonora Kolinsa būtu pakļāvusies tai pievilcības straumei, ko Baks nekavējoties vērsa pret ārsti, ja būtu piekritusi pusdienas pārtraukumā kopā ar Baku padzert kafiju, ja viņa kaut vienu pašu reizlti būtu pasmaidījusi, viss varētu izvērsties citādi.

Pēc vairākiem mēnešiem Eleonora pastāstīja Bakam, ka todien bijusi pārbijusies kā burunduks; ka, tiklīdz ieraudzījusi Baku, sapratusi, ka viņš ir viņai īstais vīrietis. Pastāstīja, cik grūti bijis noslēpt savas jūtas zem profesionālas atturības maskas. Taču konkrētajā gadījumā Baks izgāja no ambulances ar kvēlojošu plecu un kvēlojošu sirdi. No šā pēdējā fakta vien Baks atjauta, ka šoreiz tā nav kārtējā "aplēkt un pamest" reize, jo parasti kvēlošana ķermenī bija manāma daudz zemāk. Nē. Beidzot viņš bija sastapis sievieti, ko apprecēs.

No visām brīdinājuma zīmēm, kuras Eleonorai būtu vajadzējis ņemt vērā, visvairāk, iespējams, izteica rāmās, rezignētās skumjas Baka mātes acīs. Tām būtu vajadzējis parādīt jaunajai sievietei, cik drūma nasta ir jāmaksā par dzīvi kopā ar Kolderu ģimenes pirmdzimto mantinieku. Bet Eleonora savas nākamās vīramātes sejā saskatīja tikai abām kopēju un pašsaprotamu šā izskatīgā, pievilcīgā, spēku pārpilnībā kūsājošā vīrieša dievināšanu, vīrieša, kurš no visām pasaules sievietēm izvēlējies tieši Eleonoru, lai dalītos ar viņu dzīves priekos un rūpestos, lai viņa būtu šā vīrieša bērnu māte.

Atteikšanās gulēt ar Kolderu pirms laulībām tikai vēl vairāk uzkurināja viņa kaisli. Eleonora līdz pat kāzu naktij palika jaunava, un tad viņa, kā tas pienākas, kļuva grūta. Piedzima zēns. Dēla vārds, bez šaubām, pat netika apspriests. Apmēram pēc diviem gadiem un tad vēl pēc diviem gadiem piedzima abas meitas, Leina un Ketija.

— Savu labāko govi ved pie buļļa tikai katru otro gadu, — Baks pamācīja savus pudeles brāļus "Pēdējā patvēruma" bārā. — Tikai tā var iegūt pirmšķirīgu teļa gaļu.

Šo pašu principu viņš godīgi varēja attiecināt uz trim saviem pirmajiem bērniem. Henrijs Kolders IV bija līdz matu saknēm īsts Kolderu pirmdzimtais, un reizēm, kad viņi kopā devās medīt vai savākt ganāmpulku vienkopus, vai arī izlabot kādu aploku, Baks lepnumā galvu vien nogrozīja par to, kā zēns nedomājot viņu atdarina.

Dievs mīļais, viņš domāja, kāds gan sēklai spēks! Bet tad viņš palūkojās uz Lūku, savu jaunāko, un sāka prātot par ko citu.

Šis otrais dēls nemaz neizskatījās pēc Koldera, Eleonorai bija vajadzīgi četri gadi, lai beidzot dzemdētu šo puisēnu, un, liekas, šajā pārtraukuma laikā ar Kolderu gēniem atgadījies kas nelāgs. Zēns bija atsities mātē: tā pati īriem raksturīgā bālā āda, tie paši tumšie mati, tās pašas vērīgās zaļās acis.

— Jā, tas neapšaubāmi ir savas mātes dēls, — Baks pajokoja slimnīcā, kad pirmo reizi ieraudzīja bērnu. — Taču nav iespējams pateikt, kurš ir viņa tēvs. — Un kopš tā laika, pat zēna paša klātbūtnē, Baks vienmēr sacīja sievai "tavs dēls".

Protams, tas tika teikts pa jokam, Baks bija pārāk lepns, lai varētu iedomāties, ka jebkurš cits vīrietis uzdrošinātos likt viņam ragus vai jebkura no Baka sievietēm to pieļautu. Bet slepenībā viņš juta, ka nezin kā viņa paša gēniem bija liegta pieeja dēlam. Vai, kas vēl sliktāk, gēni gan tikuši tur klāt, bet atzīti par nepiemērotiem. Un to viņš juta vēl pirms tam, kad Lūks sāka stostīties.

— Palūdz to, kā nākas, — Baks mēdza teikt dēlam pie galda. Viņš nekliedza. Viņš teica to klusi, bet stingri. — Saki: "Lūdzu, iedod man pienu." Tik vien tev jāpasaka, Lūk.

Un Lūks, tobrīd tikai trīs gadus vecs, sēdēja un mēģināja, un viņam neizdevās, un viņš atkal mēģināja, un atkal neizdevās, un viņš nedabūja pienu, līdz sāka raudāt, un tad Eleonora mēdza pienākt un apmīļot dēlu, un iedot viņam pienu, un Baks tad sakliedza uz sievu, jo kā gan, piķis un zēvele, puika lai iemācās runāt, ja viņa katru reizi tā izturēsies, pie velna!?

Lūkam pieaugot, pastiprinājās arī viņa stostīšanās. Atstatums starp katru viņa izrunāto vārdu šķita kādā organiskā procesā saistāmies ar atstatumu, kas pamazām parādījās starp ģimenes locekļiem, nostādīdams Lūku un viņa māti vienā bezdibeņa pusē, bet visus citus — otrā. Vairāk nekā jebkad viņš bija Eleonoras dēls, un itin drīz viņš kļuva par vienīgo dēlu.

Kādā sniegotā novembra dienā, kad Lūkam bija septiņi gadi, autoavārijā aizgāja bojā divi Henriji Kolderi — Lūka vecākais brālis un viņa vectēvs.

Jaunais Henrijs, tikko piecpadsmit gadus vecs, mācījās vadīt mašīnu, un tieši viņš bija pie stūres, kad priekšā uz ceļa izskrēja stirnu buks. Ceļš bija slidens kā ietaukots marmors, mašīnai novirzoties no kursa, riteņi sāka buksēt, mašīna slīdēja un iegāzās gravā kā putns bez spārniem. Glābēji pie tās nonāca pēc trim stundām un kabatas lukturu gaismā atrada abus apsnigušos ķermeņus karājamies kokā, sastingušus un kopā saķērušos, it kā tie izpildītu kādu fantastisku lēcienu baleta izrādē.

Vecākā Henrija nāvi septiņdesmit sešu gadu vecumā bija daudz vieglāk pārciest, bet bērna zaudējums ir tāds bezdibenis, no kura dzīvē atgriežas tikai nedaudzas ģimenes. Dažas atkal izrāpo gaismā, varbūt atrodot kādu šauru klints izcilni, uz kura atmiņa ar laiku spēj nomest veco sāpju ādu. Citām ģimenēm jādzīvo mūžīgā tumsā.

Kolderi atrada sava veida puskrēslu, lai gan katrs gāja pa savu ceļu. Zēna nāve, liekas, iedarbojās uz visu ģimeni kā centrbēdzes spēks. Viņi nespēja rast mierinājumu kopējās bēdās un sērās. Kā svešinieki, kas pamet grimstošu kuģi, katrs centās sasniegt krastu paši saviem spēkiem, it kā baidītos, ka, palīdzot otram, paši var tikt ierauti bēdu dzīlēs un noslīkt tajās.

Leinai un Ketijai šī glābšanās izdevās vislabāk, jo viņas, cik vien ilgi iespējams, uzturējās katra pie savām draudzenēm. Tikmēr viņu tēvs kā drosmīgs neskarto zemju pirmatklājējs vīrišķīgā skumju noliegumā soļoja vien uz priekšu. Varbūt Baks neapzināti jutās spiests kompensācijas labad izplatīt savu sēklu citur, bet viņš meklēja seksuālo mierinājumu, kur un kā vien spēja. Brunču medības, ko tikai uz īsu laiciņu bija apvaldījusi laulība, tagad atsākās ar jaunu sparu.

Eleonora atkāpās no visa cita tālāk iekšējā pasaulē. Dienām ilgi viņa ar stingu skatienu vērās TV ekrānā. Itin drīz viņa pazina visus tēlus visos seriālos, un rītos viņa atkal un atkal redzēja to pašu sēriju atkārtojumus, tās pašas sejas. Viņa mēdza skatīties, kā sievas kliedz uz saviem vīriem — krāpniekiem, kā meitas pārmet mātēm to, ka mātes nozagušas viņu kleitas vai viņu puišus. Reizēm Eleonora pārsteidza pati sevi tādējādi, ka pati kliedza vienlaikus ar seriālu varonēm.

Kad viņai tas apnika, Eleonora mēģināja dzert. Taču viņa tā arī neiemācījās to darīt kārtīgi. Ikviens alkoholiskais dzēriens, ko viņa nomēģināja, likās briesmīgi negaršīgs, pat ja to atšķaidīja ar apelsīnu vai tomātu sulu. Jā, tas lika viņai šo to aizmirst, tikai ne to, ko viņa negribēja aizmirst. Eleonora reizēm nobrauca visu garo ceļu līdz Helēnai vai Lielajiem ūdenskritumiem, tad konstatējot, ka viņai nav ne jausmas, kāpēc atrodas šajā vietā. Viņa dzēra tik graciozā diskrētībā, ka nevienam neradās ne mazākās aizdomas, pat ne tad, ja mājās aptrūkās maizes vai piena, ja viens un tas pats ēdiens tika pasniegts divas dienas pēc kārtas vai — vienreiz tā gadījās — vispār nebija pagatavots. Galu galā Eleonora nolēma, ka viņai nav lemts kļūt par alkoholiķi, un vienkārši pārtrauca dzert.

Vissāpīgāk mātes atsvešināšanos izjuta Lūks. Viņš manīja, ka māte bieži aizmirst pateikt viņam ar labunakti un noskūpstīt pirms aizmigšanas, ka viņa arvien retāk apskauj un samīļo dēlu. Eleonora joprojām sargāja dēlu no tēva dusmām, bet gurdi, bez kaismes, it kā pildīdama pienākumu, kura jēgu pati jau aizmirsusi.

Un tā neviens nemanīja, ka zēns uzkrāj sevī vainas apziņu.

Savas liktenīgās nāves dienā Lūka brālis un vecaistēvs bija braukuši, lai atvestu Lūku mājās no Helēnas, no logopēda apmeklējuma. Un septiņus gadus veca bērna nesamaitāti loģiskajā prātā viņam pietika ar šo faktu vien, lai vainotu nelaimes gadījumā tieši sevi. Vienā vēzienā Lūks bija noslepkavojis sava tēva tēvu un vismīļāko bērnu, abus — gan veco Kolderu dzimtas galvu, gan acīmredzamo mantinieku.

Tā nu tiešām bija pārāk smaga nasta mazam zēnam.

Ceturtā nodaļa

Sarkanbaltā Cesna 185 spēji rāvās augšup kobaltzilajā rīta debesu kupolā, pēc tam brīdi šķita karājamies bezsvara stāvoklī virs kalnu ieloka. Pacēlis lidaparāta labo spārnu pret sauli un jau divdesmito reizi virzīdams priekšgalu uz austrumiem, Dens palūkojās tieši lejup uz lidmašīnas ēnu, redzēja, ka tā notrīs un tad krīt līdzīgi spokainam ērglim lejup tūkstoš pēdu dziļajā mūžveca kaļķakmens aizā.

Denam blakus šaurajā kabīnē Bils Rimers bija ielicis klēpī uztvērēju, metodiski vēl un vēlreiz noskaņodams to uz visām frekvencēm, kādās vien raidīja katra iezīmētā vilka kakla- siksna apvidū no Kanādas līdz pat Jeloustounai. Pie katra spārna bija piestiprināta antena, un Rimers pastāvīgi klausījās drīz vienu, drīz otru signālu, tajā pašā laikā abu vīru dzirde bija saspringta, lai uztvertu ne ar ko nesajaucamo kaklasik- snas raidītāja "klak-klak-klak".

Šī vieta nebija pati labākā, lai pamanītu vilkus. Visu rītu viņi bija ar skatienu "ķemmējuši" virsotnes un kanjonus, sasprindzinot gan acis, gan ausis, piemiegtiem plakstiem vēru- šies ēnās starp kokiem, pārlūkojot klinšu kraujas un strautu lejas un leknās zaļās pļavas, cenšoties ieraudzīt ko zīmīgu: kādu vēl neizbalējušu skeletu meža klajumā, kādu kraukļu baru, kādu bēgošu briedi. Briežus viņi redzēja itin bieži — gan baltastainos, gan parastos melnastes briežus, gan vapiti briežus. Reiz, lidojot pāri kādai ielejai, viņi izbiedēja bizoņ- ogu krūm6s maltīti ieturošu grizli lāceni ar mazuli, abi lāči patvērās mežā. Šur un tur augstienēs viņi ieraudzīja lopu barus ganāmies īrētajos ganību iecirkņos, ko lopaudzētāji vasarās nomāja no mežu dienesta. Bet no vilka vai vilku bara — ne ziņas, ne miņas.

Iepriekšējā vakarā Rimers bija aizvedis Denu atpakaļ uz I Ioupu pie viņa mašīnas, un abi bija iegājuši "Pēdējā patvēruma" bārā iedzert alu, ko jutās nopelnījuši. Telpas bija tumšas, izbāzeņiem dekorētām sienām. Zvēru neko neredzošās acis likās sekojam vīriešiem, kamēr viņi nesa glāzes uz galdiņu pašā stūrī. Telpas otrā galā daži kovboji spēlēja pūlu un ik pēc 39

brīža meta monētas mūzikas automātā. Mūzikai nācās sacensties ar biljarda bumbu klakstēšanu un televizoru virs bāra letes, pie kuras vientuļš dzērājs sviedrainā cepurē vienlaikus skatījās sporta pārraidi un centās pastāstīt bāra apkalpotājai itin visu par grūto dienu, kāda tam bijusi. Meiča centās izrādīt interesi, turklāt mazliet pārspīlēti. Dens un Rimers, šo vīru neskaitot, bija vienīgie apmeklētāji. Dens joprojām vārījās dusmās pēc sarunas ar Baku Kolderu.

— Es taču tev teicu, ka tas par eksemplāru, — sacīja Rimers, putas no ūsām slaucīdams.

— Viņš tiešām ir unikāls eksemplārs.

— Nu nu, ar viņu viss būs kārtībā. Manuprāt, viņš rej stiprāk, nekā kož. Viņš ir no tiem večiem, kuri grib pārbaudīt tavu izturību.

— Ak tad to viņš darīja?

— Skaidrs. Un tu gluži labi turējies.

— Jā, paldies, Bil. — Dens iedzēra krietnu malku un ar troksni nolika glāzi. — Kāpēc, velns rāvis, viņš nevarēja drusku pagaidīt, pirms izsauca tos nolāpītos žurnālistus?

— Itin drīz tie visi būs tur vēlreiz.

— Kālabadiņ?

— Viņš man pastāstīja, ka apbedīs to suni, saproties, īstas varoņa bēres ar kapakmeni un tamlīdzīgi.

— Nespēju noticēt.

— Tā viņš teica.

— Interesanti, kas būtu jāraksta uz pieminekļa?

Abi brītiņu apsvēra. Dens izdomāja pirmais.

— Varbūt vienkārši: "Labradors, kuru dzīves laikā pazina kā Prinsu."

Tad viņi iesmējās kā skolaspuikas, smējās daudz ilgāk, nekā bija pelnījis šis apšaubāmas kvalitātes jociņš, bet smiekli noņēma sasprindzinājumu, un drīz alus uzlaboja Dena omu. Viņi iedzēra vēl un palika bārā, līdz beidzās sporta pārraide. Ap to laiku ļaužu bija sanācis jau vairāk. Laiks tīt makšķeres.

Dodamies uz durvju pusi, Dens izdzirdēja televīzijas diktora balsi: "Houpas ielejā zīdainis tik tikko izglābies no ļauna vilka zobiem. Palieciet ar mums līdz ziņu beigām."

To viņi ari darīja, bet stāvēja puskrēslā pie durvīm, katram gadījumam, ja nu viņus kāds pazītu. Un patiešām, pēc rekla mas bloka vietējais ziņu vīrs "laida gaisā" reportāžu, un, redzot Koldera krokodila smaidu, Denam uzmetās zosāda.

— Vilks ir mehānisms, kas paredzēts slepkavošanai. Viņš nogalinās visu, kas trāpīsies ceļā.

— Tam čomam vajadzētu kandidēt uz prezidenta amatu, — Dens klusi noteica.

Pēc tam, rādot Denu un Rimeru, kuri aiz citu mugurām centās palikt nemanāmi, tieši tāpat kā viņi to darīja tagad, diktors paziņoja, ka valdības atbildīgie ierēdņi esot "apjukuši" pēc visa notikušā. TV parādīja mazu fragmentu no īsās intervijas ar Denu. Šis fragments pierādīja iepriekšteikto, pat vēl pirms Dens bija paguvis bilst kādu vārdiņu. Ekrānā viņš bailīgi miedza acis prožektoru gaismā, gluži kā noziedznieks, kuru tiesā par briesmīgām, vārdos neizsakāmām ļaundarībām.

— Vai vilks varētu būt viens no tiem, kurus jūs palaidāt brīvībā Jeloustounā? — žurnāliste sarkanajā kostīmā jautāja Denam, grūžot mikrofonu viņam gandrīz mutē. Vārdiņš "jūs" tika aizvainojoši uzsvērts.

— Pagaidām vēl par agru par to runāt. Mēs nevaram pat droši apgalvot, ka uzbrukumu tiešām izdarījis vilks, pirms neesam apskatījuši suni.

— Vai jūs gribat sacīt, ka domājat — tas nebija vilks?

— Nē, es tā nesaku. Tikai mēs vēl neesam to apstiprinājuši. — Dena mēģinājums atbruņojoši pasmaidīt vienkārši padarīja viņu šķietami izvairīgāku. Pietiek, viņš bija redzējis gana.

— Ejam prom, — Dens teica.

Šorīt, izlidojot no Helēnas lidlauka, saule atstarojās kalnu grēdā, un viss nebūt nelikās tik bezcerīgi. Dens bija optimistiski runājis par iespēju uztvert radiosignālus. Varbūt panikā Ketija Hiksa nebija manījusi kaklasiksnu. Un pat tad, ja vilkam tās nebija, iespējams, viņš pievienojies kādam baram, kurā citiem vilkiem bija kaklasiksnas. Vesela kaudze varbūtību. Dziļi sirdī Dens nojauta, ka izredzes nebija visai spožas.

Nodaļā viņi jau pāris gadus apzināti veicināja arvien mazāka vilku skaita iezīmēšanu. Galvenā doma, lai atjaunotu dzīvotspējīgu vilku populāciju šajā apvidū, bija tāda — dzīvniekiem jābūt patiesi savvaļas dzīvniekiem, jādzīvo, cik vien dabīgi iespējams. Kad būs savairojušies pietiekami daudzi auglīgi vilku pāri, vilkus varēs izsvītrot no apdraudēto dzīvnieku sarakstiem. Dens uzskatīja, ka radioficētās kaklasiksnas nebūt neveicinās šo procesu.

Šo viedokli daļa darbinieku neatbalstīja. Bija pat tādi, kas aizstāvēja kaklasiksnas ar bultām, tas ir, miegazālēm, kuras var ielaist vilkam zem ādas katru brīdi, kad vien vēlaties, lai tas aizmieg. Dens pats tādas bija dažreiz izmantojis, kad strādāja Minesotā, un šīs miegazāļu kaklasiksnas neapšaubāmi atviegloja darbu un dzīvi. Taču katru reizi, kad vilks tika sagūstīts, apstrādāts, iespiežot ausī metāla numuru, kad tika paņemts asiņu paraugs un iešļircinātas kādas zāles, cilvēki padarīja vilku mazāk "īstu", iedragāja viņa savvaļas dzīvnieka dabu. Un beigās cilvēks jautāja pats sev, vai šāda veida kontrole no attāluma nepadara vilku ļod līdzīgu vadāmai rotaļlietai parka dīķī.

Lai nu kā, ja vilks reiz sācis sagādāt cilvēkiem nepatikšanas, nogalinot lopus vai iemīļotos mājkustoņus, tad viņam velnišķīgi ātri jāuzliek radioficēta siksna — gan citu labā, gan arī viņa paša labā. Tu, cilvēks, centies radīt fermeros iespaidu, ka zini ikviena štatā dzīvojošā vilka precīzu adresi kā pastnieks, bet, ja kāds vilks piepeši sāk iet uz nepareizo pusi, tev jāplēšas kā plikam pa nātrēm, lai nokļūtu pie palaidnieka pirmais, kamēr kāds cits nav ticis tam klāt ar šauteni. Ja tev izdodas kustoni apgādāt ar siksnu, tad vismaz ir zināms, kur vilks atrodas. Un ja viņš atkal izdara kādu pārkāpumu, var zvēru atrast vai nošaut.

Pašlaik, saulei stāvot debesīs, abi vīri lidmašīnas neērti šaurajā kabīnē bija tikpat klusi kā Rimera uztvērējs. Ja kāds vilks tur apakšā būtu radioraidītāja nesējs, viņi tagad būtu to jau atraduši. Taču atrast vilku — vai vairākus — bez raidītāja šādā apvidū bija daudzkārt grūtāk. Galvenais jautājums — kurš varētu šo darbu veikt? Vēl vairāk — kurš uzmanīs radiosignālus, ja reiz vilki būs atrasti un siksnas uzliktas?

Šo darbu Dens vislabprātāk uzņemtos pats. Jau krietnu laiku vienīgais vilks, ko viņš redzēja, bija Freds. Dens bija kļuvis par īstu kabineta biologu, itin bieži viņš jokoja, ka savu doktora disertāciju rakstīšot par dokumentu vairošanās problēmām. Dens ilgojās atkal būt pie dabas, kā toreiz, vecajos labajos Minesotas laikos, atrasties tur, kur nav ne telefona, te telefaksa. Bet ar to nevarēja būt ne runas. Viņam bija pārāk daudz darba, vadot biroju, un nebija neviena palīga, uz kura pleciem to novelt, izņemot Donnu. Bils Rimers augstsirdīgi bija pieteicies palīdzēt noķert vilku lamatās, bet, patiesību sakot, viņš jau tā strādāja pāri saviem spēkiem.

Vilku populācijas atveseļošanas jautājums jau krietnu laika sprīdi bija politiska futbolbumba, bet pēdējā laikā visus vārtus šajā spēlē, šķiet, bija ieguvuši politiķi, kas iestājās pret vilku atkalieviešanu štatā. Pieaugot vilku skaitam, pieauga arī strīdi šā jautājuma sakarā. Jo vairāk negadījumu, līdzīgu pēdējam, šeit notika, jo grūtāk kļuva prasīt vairāk naudas no nodokļu maksātāju kabatām, vairāk darbinieku, kas rīkotos ar šiem līdzekļiem. Dena budžets tika apcirpts līdz pēdējam. Nu jau sāka pazust arī gaļa no kauliem. Reizēm, ja gadījās kas ārkārtējs, viņam izdevās pārcelt pie sevis uz vienu vai diviem mēnešiem kādas citas nodaļas darbinieku vai arī aizņemties no augstskolas kādu studentu — pētnieku, varbūt kādu brīvprātīgo, kuru darbu izmantoja Jeloustounā.

Sliktākais bija tas, ka šis darbs nenozīmēja vienkārši noķert vilku un uzlikt tam kaklasiksnu. Houpa varēja kļūt par pagaidām* visgrūtāko pārbaudījumu, par klupšanas akmeni visai vilku populācijas atveseļošanas programmai.

Ņemot vērā to, ka pilsētiņā bija tik dziļš naids pret vilkiem, arī to faktu, ka masu saziņas līdzekļi jau mielojās ar jaunajām ziņām, tam, kuru Dens nosūtītu šeit strādāt, pilnīgi noteikti būtu ne tikai jāmāk izsekot vilkus un iemānīt tos lamatās, bet arī jābūt prasmīgam attiecībās ar cilvēkiem, labi jāizjūt vietējo iedzīvotāju noskaņojums, turklāt vēl jābūt pietiekami stipram, lai stātos pretī tādiem biedēkļiem kā Baks Kolders. Biologus ar šādu talantu amplitūdu atrast nebija nemaz tik viegli.

Mazā lidmašīna bija atkal sasniegusi to vietu, kur jāpagriežas, un Dens to izdarīja. Pagriezienā viņš palūkojās lejup un ieraudzīja IIoupas pilsētu plešamies lejā mazu kā pilsēt- plānojuma modelī. No benzīna uzpildes stacijas izbrauca lopu vāģis ar astoņpadsmit riteņiem, tie izskatījās tik mazi, ka tos varētu noraut ar diviem pirkstiem. Upes loki uzmirdzēja kā hroms starp papeļu audzēm.

Dens palūkojās degvielas līmeņa rādītājā. Benzīna pietika tieši vienam pārlidojumam, un tad viņi beigs.

Šoreiz Dens lidoja tieši pāri Kolderu rančo, kur uz saules izbalinātās zāles kā melnas skudras iezīmējās dažas govis. Pa līkumoto ceļu uz Hiksu mājas pusi brauca kāds auto. Bez šaubām, vēl viens Dieva nepieņemts žurnālists.

Sasnieguši mežu, viņi lidoja zemāk, cik vien zemu Dens iedrošinājās nolaisties, koku galotnes un kanjona virsotnes kā trakas slīdēja zem lidmašīnas ēnas. Tad, tieši tajā mirklī, kad lidmašīnas priekšgals pacēlās augšup pēdējo reizi, Dens uz brīdi ieraudzīja kādu bāli pelēku stāvu nozūdam skatienam aiz klints izciļņa. Viņam salēcās sirds, un viņš paskatījās uz Rimeru, tūlīt aptverot, ka arī līdzbiedrs to redzējis.

Neviens 110 abiem neteica ne vārda, un tās desmit sekundes, ko lidmašīnai vajadzēja, lai sasniegtu klints virsotni, šķita daudz ilgākas par objektīvo laika sprīdi. Pārlidojis pāri korei, Dens sasvēra lidaparātu uz sāniem, pagriezienā vēl zemāk nolaižot iekšējo spārnu, un kopā ar Bilu cieši skatījās lejup nogāzē, kur bija aizbēdzis dzīvnieks.

— Redzu, — teica Rimers.

— Kur?

— Tagad nozūd zem kokiem pie tā garenā klintsbluķa. — Viņš brīdi klusēja. — Tas ir koijots. Taču tiešām liels eksemplārs. — Viņš pagriezās pret Denu un mierinoši uzsmaidīja. Dens paraustīja plecus.

— Laiks doties mājās.

— Liekas, te būs darbiņš lamatu vīram.

Dens beidzamo reizi pagrieza lidaparātu, un saule cauri priekšējam stiklam uz īsu mirkli viņus apžilbināja. Tad lidotājs izlīdzināja abus spārnus un uzņēma kursu uz Helēnu.

Un kaut kur lejā, kādā neskartā vietā, kura joprojām palika viena paša jaunekļa noslēpums, vilki dzirdēja, kā lidmašīnas motora dūkoņa pamazām izgaist tālumā.

Piektā nodaļa

Helēna Rosa ienīda Ņujorku. Vēl vairāk viņa ienīda šo pilsētu, kad karstums sasniedza deviņdesmit četrus grādus pēc Fārenheita un gaiss bija tik mitrs, ka cilvēks jutās līdzīgi krabim, ko cepina satiksmes līdzekļu izplūdes gāzēs.

Savu reto pilsētas braucienu laikā viņa vienmēr apņēmās raudzīties uz visu ar zinātnieka — biologa skatienu, vērot tās dīvainās humanoīdu sugas izturēšanos, kas malās pa ietvēm, censties dedukcijas ceļā izsecināt, kādēļ dažiem no šīs pasugas tiešām varētu patikt pilsētas nerimtīgās gaismas un spalgie trokšņi. Bet viņa katrreiz nožēlojami izgāzās. Un tūlīt pēc jau parastā bērnišķīgas sajūsmas mirkļa tieši ierašanās minūtē, viņa sajuta, ka seja saraucas ciniskā pašaizsardzības grimasē.

Tieši šobrīd grimase bija cieši uzstiepta sejai kā maska. Sēdēdama pie niecīga galdiņa tādu pašu galdiņu drūzmā, vietā, ko zāles pārzinis izsmiekla vērtā vārdā bija nosaucis par terrazzo, apzīmēdams ar to noputējuša dzīvžoga norobežotu laukumiņu uz ietves restorāna priekšā, Helēna ielēja sev vēl vienu glāzi baltvīna, aizsmēķēja vēl vienu cigareti un prātoja, kādēļ gan, pie joda, viņas tēvs vienmēr nokavēja tikšanos.

Helēna pusdienas laika pūlī meklēja tēva seju. Visi te izskatījās neiespējami skaisti un nesakarsuši. Jauni, iedeguši biznesmeņi linaudekla uzvalkos, ar labi iestudētu nevērību pārmetuši žaketes pār vienu plecu, tērzēja ar sievietēm, kurām bija nevainojami zobi, jūdzi garas kājas un, iespējams, katrai no viņām bija vairāki visprestižāko augstskolu diplomi. Helēna ienīda viņas visas.

Restorānu bija izvēlējies tēvs. Tas atradās tā sauktajā SoHo, rajonā, kurā Helēna vēl nebija bijusi un kurš, kā tēvs izteicās, bija īstā, šikākā vieta, kur dzīvot. Te bija papilnam visādu mākslas galeriju un tādu veikalu, kuros vispār pārdeva tikai divas īpaši vienreizējas preces, īpaši vienreizēji apgaismotas milzu milzonīgas telpas vidū, un tās apsargāja pārdevējas, kas šķita nupat no žurnāla Voque lappusēm izkāpušas. Viiias visas kā viena bija slaidas un šķita nicinām visu cilvēku dzimumu. Likās, viņas varētu vienkārši aiz estētiskiem apsvērumiem aizliegt ieiet veikalā, ja kādam pietiktu nekaunības to mēģināt. Helēnai SoHo nepatika nemaz. Pat vārda rakstība likās stulba.

Neba nu ļaimdabība viņai būtu šūpulī ielikta. Gluži otrādi, parasti viņa dzīvoja gandrīz bīstami labdabīgi, būdama gatava pat visšaubīgākajā gadījumā ticēt visam labajam cilvēkā. Taču šodien vairāku faktoru sazvērestības dēļ, piedevām vēl šīs pilsētas un karstuma ietekmē viņa galīgi nebija formā. Pavisam ne mazsvarīgākais no šiem faktoriem bija tas, ka viņai tūlīt paliks divdesmit deviņi gadi, un tas likās milzum liels, nospiedošs vecuma robežstabs. Tas bija tikpat kā būt trīsdesmit gadus vecai, tikai vēl ļaunāk, jo, trīsdesmit gadus sasniedzot, pati katastrofa vismaz jau bija aiz muguras. Ja jau tev reiz ir trīsdesmit, tad tikpat labi tu vari būt četrdesmit vai piecdesmit gadus veca. Vai mirusi. Jo — ja līdz tam brīdim tev vēl nav izveidojusies pašai sava, kārtīga dzīve, tad ir gandrīz garantēts, ka tādas tev nebūs nekad.

Helēnas dzimšanas diena būs rīt, un, ja neiejauksies dievišķā providence, tad, saulei austot, viņa joprojām būs bez darba, bez vīra un… nelaimīga.

Tas, ka tēvs dzimšanas dienā uzaicināja Helēnu uz vieglām pusdienām, bija kļuvis par tradīciju, vienalga, kurā pasaules nostūrī katrs no viņiem atradās todien, un parasti tas bija vairāku simtu jūdžu attālumā vienam no otra. Tieši Helēnai ik reizes nācās braukt pie tēva, jo viņš vienmēr bija tik drausmīgi aizņemts un joprojām uzskatīja, ka, ja reiz meita lielāko daļu dzīves pavada pašā elles kaktā Nekurienē, tad ceļojums uz lielpilsētu sagādās viņai baudu. Katru vasaru, kad pienāca zīmīgā diena, Helēna jau bija aizmirsusi, ka iepriekšējais ceļojums nebija vis nekāda izprieca.

Parasti mēnesi iepriekš pa pastu pienāca lidmašīnas biļete un sīks apraksts, kā nokļūt līdz kādam modīgam restorānam,

un Helēna tad zvanīja draudzenēm, kas dzīvoja šajā pilsētā, un jutās priecīgi satraukta, norunājot tikšanos arī ar draugiem. Viņa mīlēja savu tēvu, un dzimšanas dienas pusdienlaiks katru gadu bija gandrīz vienīgā reize, kad viņa sastapa tēvu.

Vecāki izšķīrās, kad Helēnai bija deviņpadsmit gadu. Sī- lija, viņas par diviem gadiem jaunākā māsa, tikko bija iestājusies augstskolā, un Helēna studēja bioloģiju Minesotas universitātē. Abas meitas bija atbraukušas mājās uz Čikāgu, lai nosvinētu Pateicības dienu ģimenes lokā, un pēc maltītes, pastumjot malā tukšos šķīvjus, vecāki bija vienā mierā paziņojuši, ka nu viņu pienākums uzaudzināt bērnus ir izpildīts un tagad viņu ceļi šķiršoties.

Viņi paziņoja, ka šī laulība jau gadiem ilgi ir bijusi nelaime, ka viņiem abiem ir kāds cits, ar kuru viņi labprātāk dzīvotu kopā. Ģimenes māju viņi pārdošot, bet, protams, abām meitenēm būs paredzētas pašām savas istabas abos jaunajos mājokļos, kam būs jāaizstāj ģimenes kopējā māja. Viss tika izdarīts saprātīgi, bez jebkādas ļaunatminības. I Ielēnai tas likās daudzkārt drausmīgāk.

Visus pasaules pamatus grāva atklājums, ka ģimene, kuru viņa vienmēr uzskatījusi ja ne par gluži laimīgu, tad vismaz tikai viduvēji neveiksmīgu, ka šī ģimene visu laiku slēpusi kaut ko tik nožēlojamu. Vecāki vienmēr strīdējās un runāja viens ar otru īgni, durstīdami ar neskaitāmām, sīkām atriebes adatām. Taču Helēna uzskatīja, ka tā, neapšaubāmi, dara visi vecāki. Un tagad izrādījās, ka visus šos garos gadus viņas vecāki ienīduši viens otru un pacietuši viens otra klātbūtni tikai meitu dēļ.

Sīlija bija izturējusies nevainojami, kā māsa tika darījusi vienmēr un vienmēr arī darīs. Viņa sāka raudāt un apkampa abus vecākus, un tādēļ arī vecāki sāka raudāt, turpretim Helēna vēroja to lielā izbrīnā. Tēvs bija pastiepis roku, lai arī Helēna pievienotos viņiem, lai viņi varētu kopā raudāt kā nezin kādā atbaidošā kopējā grēku izpirkšanas rituālā. Helēna atgrūda tēva roku un iespiedzās: "Nē!" Un, kad tēvs lūdza, lai meita nāk pie vecākiem, viņa kliedza vēl skaļāk: "Nē! Ejiet dirst! Ejiet jūs abi dirst!" — un izskrēja no mājas. 47

Tajā brīdī viņai likās vienīgā saprātīgā atbildes rīcība.

Liekas, vecāki patiešām ticēja, ka tas, ka viņi nav izšķīrušies šies agrāk ir tikpat kā mūžu ilgstoša, nesagraujama dāvana bērniem un ka ilūzija par laimīgu bērnību ir tas pats, kas īsta, laimīgi bērnība. Taču dāvana, ko viņi izrādījās pasnieguši Helēnai, bija vēl absolūtāka, ar ilgāku mūžu.

Kops ta brīža Helēna vairs nespēja atbrīvoties no iedomas, ka tieši viņa vainojama sāpēs, ko vecāki nodarījuši viens otram un izcietuši paši. Tas taču bija tik skaidrs. Ja nebūtu viņas Helēnas (un, protams, Sīlijas, bet, ņemot vērā to, kas Silija nekad nemocījās ar vainas apziņu, Helēnai vajadzēja radu sevi pieliekami daudz vainas apziņas, lai būtu gana viņām alum), vecāki būtu varējuši jau pirms daudziem gadiem iet savus "šķirtos ceļus".

šķiršanās apstiprināja Helēnas sendzimušās aizdomas, ka u/ d/ivniekiem var paļauties daudz vairāk nekā uz cilvēkiem. un, ja t .i padomā, nelikās nemaz tik nejauši, ka tieši tajā laikā attīstījās I lelēnas kaismīgā interese par vilkiem. Tie gandrīz visos aspektos šķita pārspējam cilvēkus — gan savas uzticības un atdt vīguma ziņā, gan veidā, kā vilki rūpējās par saviem mazuļiem.

Desmit pagājušie gadi nebija gluži atmaidzinājuši viņas skarbās ar vecāku šķiršanos saistītās izjūtas, bet tikai samudžinājuši tās kopā ar visām citām šaubām un tām vilšanās pilnajam jūtām, ar kurām Helēnai nezin kā bija izdevies piepildu savu turpmāko dzīvi. Un, izņemot dažas nelabvēlīgas dienas, kad visu pasauli likās pārņēmis savā varā kāds auksts, pārmetumu pilns vējš, Helēna bija priecīga par to, ka viņas tēvs un māte beidzot jūtas laimīgi.

Māte bija apprecējusies otrreiz tūlīt pēc šķiršanās prāvas beigām un tagad dzīvoja golfa, bridža un, cik noprotams, arī elektrizēta seksa pārpilnu dzīvi kopā ar neliela auguma, plikpaurainu un Helēnas mātei milzīgu uzmanību izrādošu nekustamā īpašuma aģentu vārdā Ralfijs.

Izrādījās, Ralfijs bijis mātes Kāds Cits nu jau sešus gadus. Helēnas tēva Kāda Cita nespēja nogaidīt to pusgadu, kamēr ilga prāva, kopš tā laika šo sievieti bija nomainījušas viena pēc otras vairākas Kādas Citas, arvien jaunākas un jaunākas. Finansu konsultanta darbs (ko tieši viņš darīja, Helēna tā ari nespēja saprast) mētāja tēvu no Čikāgas uz Cincinati vai Hjūstonu un pagājušajā gadā aizveda uz Ņujorku, kur viņš šovasar bija iepazinies ar Kortniju da Silvu. /

Šis bija vēl viens faktors, kas tagad nepavisam neveicināja Helēnas entuziasmu. Jo Ziemsvētkos Hovards grasījās precēties ar Kortniju da Silvu. Tūlīt Helēna pirmo reizi satiks šo sievieti.

Viņas nākamā pamāte, kā tēvs pirms nedēļas bija teicis pa telefonu, strādāja vienā no Amerikas lielākajām bankām. Vēl, viņš teica, Kortnija bija specializējusies psiholoģijā Stenfor- das universitātē, un vēl viņa esot vislieliskākā, pilnīgi nepārspējamākā būtne, ko viņš jebkad sastapis.

— Tēti, tas ir brīnišķīgi. Es tā priecājos par tevi, — Helēna teica, cenšoties tā ari domāt.

— Vai ne? Bērniņ, es jūtos tik… ak, tik dzīvsNevaru vien sagaidīt, kad varēšu jūs abas iepazīstināt. Tev Kortnija bezprātīgi patiks.

— Jā. Tas ir, es arī gribu ar viņu iepazīties.

— Vai tev nebūs iebildumu, ja viņa pievienosies mums mūsu mazajās pusdienās?

— Protams! Tas būs… brīnišķīgi.

Pēc īsa klusuma brīža Helēna dzirdēja, ka tēvs iekāsējās.

— Helēna, man tev jāpasaka vēl viens sīkums. — Piepeši viņa balss skanēja kā grēksūdzē, viņš it kā taustījās pa tumsu.

— Kortnijai ir divdesmit pieci gadi.

Un tur jau viņa bija, kvartāla attālumā, kā pieķēdēta Ho- varda elkonim, un viņas kuplās melnmatu krēpes lēkāja augšup un lejup, saulē mirdzēdamas. Viņa vienlaikus runāja un smējās, šāds talants Helēnai nepiemita, tajā pašā laikā tētis tikai staroja karaliskā smaidā un nemanāmi vēroja garāmejošo vīriešu sejas, vai tajās uz brīdi neparādīsies kādas skaudības zīmes. Šķiet, viņš bija zaudējis kādas trīsdesmit mārciņas svara, mati viņam bija īsi apgriezti, Kortnijai mugurā bija neapšaubāmi ļoti dārga melna linaudekla kleita bez piedurknēm, apjozta ar platu, sarkanu jostu. Viņas augstpapēžu sandales arī bija sarkanas, tajās viņa izskatījās pat garāka par Hovardu, kura augums bija piecas pēdas desmit collas. Kortnijas lūpukrāsa bija pieskaņota jostai un kurpēm.

Ari helēnai mugurā bija kleita, patiesību sakot, viņas la- bākais tērps — dubļu pelēka apdrukāta kokvilnas kleitiņa, ko viņa pirms diviem gadiem bija nopirkusi GAP firmas veikalā. I lelēnai uz mirkli ienāca prātā doma paslēpties zem galda.

Helēnas tēvs pamanīja meitu, pamāja viņai un norādīja uz šo pusi arī Kortnijai, un Kortnija arī pamāja viņai. Helēna strauji apdzēsa cigareti un, pārītim nonākot ārpus apputējušā terases dzīvžoga, piecēlās un paliecās pāri, lai apkamptu tēvu. To darot, viņa sagāza galdiņu, vīna pudele apgāzās, iztukšojoties pār viņas kleitas svārku daļu, pēc tam aizripoja un saplīsa sīkās druskās uz grīdas.

— Mī un žē! — teica tēvs.

Kāds viesmīlis šāvās Helēnai palīgā kā torpēda.

— Ak Dievs, atvainojiet, — iekaucās Helēna. — Es esmu tik stulba!

— Nē, nemaz! — Kortnija iejaucās, un Helēna gandrīz atcirta: "Ko tu zini, velns parāvis. Gribēšu būt stulba un būšu tāda!"

Tēvam un Kortnijai vajadzēja apiet apkārt dzīvžogam un ieiet pa restorāna galvenajām durvīm, lai nonāktu uz ter- razzo, tā nu Helēnai bija atvēlēti daži mirkļi, kuros varēja mēģināt nosusināt kleitu, turklāt šajā procesā viņai nedaudz pārspīlēti intīmi palīdzēja viesmīlis — torpēda. Viņš nometās Helēnas priekšā uz ceļiem, ar salveti rīvēdams viņai gurnus.

— Ļoti pateicos, ir jau labi. Viss kārtībā, patiešām. BEIDZIET!

Paldies Dievam, viņš paklausīja un nozuda, un tā nu Helēna palika stāvam kā slapja vista, viņa raustīja plecus un smaidīja idiotisku smaidu visiem vērotājiem no blakusgaldi- ņietn. Tad viņa ieraudzīja tēvu un savieba seju grimasē, kas, cerams, daudzmaz līdzinājās normālam smaidam. Hovards paplēta rokas, un viņa ļāvās tēvišķajam apskāvienam.

— Kā jūtas mana mazā meitiņa?

— Slapji. Karsti un slapji. — Tēvs noskūpstīja Helēnu.

Viņš bija iesmaržojies ar odekolonu. Iesmaržojies! Viņš soli atkāpās, satverdams meitu ciešāk pie pleciem, lai varētu labāk nopētīt viņu.

— Tu izskaties fantastiski labi, — tēvs meloja.

Helēna paraustīja plecus. Viņa tā arī nekad nebija sapratusi, kā vajadzētu reaģēt uz tēva teiktajiem komplimentiem. Vai uz jebkura cita vīrieša teiktajiem, ja jau par to runājam, lai gan pārmēru bieži viņai negadījās tos dzirdēt. Tēvs pievērsās jaukajai Kortnijai, kura rāmi stāvēja maliņā, ieinteresēti skatoties, kas notiek.

— Meitiņ, iepazīsties, lūdzu, ar Kortniju da Silvu.

Helēna prātoja, ka tēvs varbūt gaida, lai viņas saskūpstītos, bet atvieglota redzēja, ka Kortnija eleganti pastiepj viņai slaidu, iedegušu roku.

— Sveika, — teica Helēna, — Tev ir lieliski nagi.

Tie bija nolakoti tādā pašā krāsā kā josta, kurpes, lūpas un, iespējams, arī apakšveļa. Pašas Helēnas nagi bija kā smagās mašīnas šoferim, saplaisājuši un strupi tādēļ, ka visu vasaru viņa bija strādājusi "Mobija Dika" bāra virtuvē.

— O, pā—aldies, — teica Kortnija. — Nabadzīte, tava kleita laikam pagalam. Hovard, dārgumiņ, mums vajadzētu aiziet un nopirkt viņai citu. Tepat aiz stūra ir lielisks…

— Viss kārtībā. Patiešām. Patiesību sakot, es vienmēr tā daru, lai atvēsinātos. Un, ja mums pietrūks vīna, tad es varēšu izgriezt savu kleitu glāzē.

Ilovards—dārgumiņš pasūtīja šampanieti, un pēc dažām glāzēm Helēna jau sāka justies labāk. Viņi runāja par laika apstākļiem, par Ņujorkas karstumu un SoHo, kur Kortnija, protams, gribēšot noīrēt bēniņus. Helēna nespēja pretoties vēlmei ar nevainīgu sejas izteiksmi apjautāties, ko tad viņa tajos bēniņos glabāšot, Ziemsvētku eglīšu rotājumus vai? Kortnija pacietīgi paskaidroja, ka ar bēniņiem viņa šinī gadījumā domājusi milzīgus apartamentus.

Atkal parādījās viesmīlis un aizrādīja Helēnai, ka šeit nav atļauts smēķēt, kas, ņemot vērā to, ka viņi sēdēja zem klajas debess uz terrazzo un elpoja mašīnu izplūdes gāzes, šķita vairāk nekā neloģiski. Helēnai aizliegums turklāt vēl sagādāja vilšanos, jo viņa bija pamanījusi Kortnijas nosodošo attieksmi un vēlējās izbaudīt to vēl. Helēna šo paradumu jau septiņus gadus bija atmetusi, bet nesen atkal atsākusi smēķēt, izjūtot perversu baudu no tā, ka ir vienīgā bioloģe viņas paziņu — biologu lokā, kas smēķē.

Viņi izvēlējās ēdienus. Helēna pasūtīja pirmā, tur bija gan zivju zupa, gan makaronu porcija ar kārtīgām piedevām. Pēc tam Kortnija teica, ka vēloties tikai arugula salātus ar citronu sulu, bez mērces, un pēc tam Helēnas jaunais, slaidais tēvs, kas, lepni uzplikšķinot sev pa vēderu, jau bija paspējis atzīties, ka, tikko uzausis rīts, viņš katru dienu apmeklējot vingrošanas zāli, kur visvisādas slavenības nodzen liekos taukus, šis viņas tēvs pasūtīja parasto asari — grilētu, bez eļļas, bez mērces, nekādu uzkodu. Tagad Helēna jutās ne tikai neaptēsta, bet arī rīma.

Kamēr viesmīlis krāva Helēnai šķīvī nāvējošu daudzumu spagbetti carbonara, tēvs pieliecās viņai tuvāk un teica:

— Uzmini, kur mēs laulāsimies?

Helēnai gribējās pateikt: "Varbūt Lasvegasā?" Vai Reno, kur īsti tas bijis, kur nākamajā dienā varēja automātiski dabūt šķiršanās papīrus, iemaksājot attiecīgo summu.

— Nav ne jausmas, — viņa teica.

— Barbadosā.

Hovards paņēma Kortnijas roku savā, Kortnija pasmaidīja un noskūpstīja viņu uz vaiga. Helēnai gribējās vemt.

— Oho! — viņa tā vietā noteica. — Barbadosā, oho.

— Bet vienīgi tad, ja tu apsoli atbraukt, — sacīja Kortnija, novicinot Helēnai deguna priekšā garu, sarkanu nagu.

— Jā, protams, es visu laiku braucu kruīzos šurp un turp, kādēļ gan ne? — Helēna manīja tēva skatienā uzzibsnam sāpes un pavēlēja pati sev izbeigt rūgtos jokus. Esi jauka, Dieva dēļ, vienkārši esi jauka!

— Samaksājiet, tad es būšu klāt, — viņa starojoši uzsmaidīja tiem abiem un turpināja: — Nē, patiešām, es labprāt. Patiešām priecājos par jums abiem.

Likās, Kortnija ir aizkustināta. Viņa pasmaidīja, un acīs parādījās asaras. Iespējams, viņa nav tas ļaunākais variants,

Helēna nodomāja, lai gan nekādi nespēja aptvert, kādēļ ši jaunā sieviete varētu vēlēties precēties ar vīrieti, kas ir vairāk nekā divas reizes par viņu vecāks. Debesu tētīt, viņš pat nebija īpaši bagāts!

Kortnija sacīja: — Zinu, ka visi domā, pamātes ir tādas kā pasakā par Sniegbaltīti…

— Tā ir, — Helēna viņu pārtrauca, — Taču ar laiku tu varētu iejusties lomā. Es gribēju sacīt, nagi tev jau ir tieši tādi, — un skaļi iesmējās. Kortnija nenoteikti pasmaidīja. Helēna ielēja savā glāzē pārpalikušo šampanieti, jūtot, kā tēvs skatās uz viņu. Viņš pats un Kortnija jau bija pārsviedušies uz minerālūdeni. Neaptēsta, rīma, kāpēc gan lai viņa nebūtu arī apdzērusies govs?

— Tu esi biologs, — ieteicās Kortnija. Ak tu dieniņ, tā meiča patiešām centās, cik varēja.

— Es mazgāju traukus. Patiesību sakot, pagātnes formā. Pagājušajā nedēļā aizgāju no šā darba. Faktiski, kā mēdz teikt, šajā brīdī esmu "brīvlaikā starp diviem darbiem".

— Brīva.

— Tas arī.

— Un tu joprojām dzīvo pie Keipkodas līča?

— Jā gan. Līcī uzskrējusi sēklī. Tā nav sliktāka vieta par citām, kur mazgāt traukus.

— Kāpēc gan tev vienmēr jānolīdzina sevi līdz ar zemi? — iejautājās tēvs. Viņš pagriezās pret Kortniju. — Mana meita ir spīdoša zinātniece — vilku pētniece. Viņas doktora disertācija ir kā zemestrīce, vēl tikai jāpabeidz.

— Zemestrīce! — Helēna izsmejoši noteica.

— Tiesa. Tā teica tavs kurators.

— Viņš neko nesaprot. Lai nu kā, tas bija pirms trim gadiem. Līdz šai dienai visa vilku suga varbūt evolucionējusi un pārvērtusies par augļēdājiem, kas dzīvo kokos.

— Helēna vairākus gadus dzīvoja starp vilkiem Minesotā.

— Dzīvoja staq) vilkiem… Tēt, tad jau es esmu Mauglis, vai.

— Bet tu dzīvoji.

— Ne jau "starp". Tos nolāpītos lopiņus dabūju redzēt tikai reizēm. Es vienkārši strādāju pētniecisku darbu, tas arī viss.

īstenībā tēvs nebija tālu no patiesības. Varētu vēl strīdēties par to, vai Helēnas disertācija bija "zemestrīce" vai ne, bet pētījums neapšaubāmi bija viens no dziļākajiem, kādi jebkad veikti par to, kādēļ daži vilki nogalina mājlopus, bet citi tā nedara. Zinātniskais darbs skāra gadsimtiem apspriesto problēmu — iedzimtība pret vidi jeb dabasdotais vai sabiedriskotais, un šis jautājums Helēnu vienmēr bija interesējis. Pētījums grasījās pierādīt domu, ka mājlopu nogalināšana drīzāk ir tas, ko vilki iemācījušies, nevis tas, kas tiem iedzimts.

Tomēr, nolāpīts, Helēna ne drusciņ nevēlējās uzstāties kā viesību klauns un stāstīt par savu disertāciju Kortnijai, kura tagad bija iespiedusi rokā savu skaisto zodiņu un centās izskatīties ieinteresēta.

— Pastāsti man, kā tas bija. Es domāju, ko tieši tu darīji?

Helēna pirms atbildes nevērīgi izdzēra glāzi tukšu.

— Nu, cilvēks tā kā seko vilkiem. Izpēta pēdas, noķer vilku lamatās, uzliek tam radioficētu kaklasiksnu. Uzzina, ko vilki ēd.

— Kādā veidā?

— Galvenokārt izpētot vilka mēslus.

Kāda pie blakusgaldiņa sēdoša sieviete uzmeta Helēnai skatienu. Helēna mīļi pasmaidīja un turpināja, nu jau skaļāk.

— Jāpaceļ katra atrastā kaka un jāmeklē tajā spalva un kaulu gabaliņi, un tamlīdzīgi, tad jānoskaidro, kādam dzīvniekam tas viss piederējis. Ja vilki medījuši tikai nesen, tad mēsli ir tādi kā melni un šķidri, un tad ar tiem ir grūti strādāt. Un tie ir patiešām, patiešām smirdīgi, vai zinies! Jēziņ, kā gan var smirdēt šādi vilku mēsli! Labāk ir tad, kad zvēri kādu laiciņu nav dabūjuši ēst, saproties, tad sūds ir tā kā stingrāks. Vieglāk to paņemt rokā.

Kortnija visgudri pamāja ar galvu. Gods kam gods, viņa ne reizes nebija novaibstījusies. Helēna juta, ka tēvs sāpinātu skatienu atkal noraugās viņā, un pavēlēja sev pārtraukt bērnišķības. Jā, viņa bija par daudz iedzērusi.

— Labi, beigsim par vilku mēsliem, — Helēna noteica. — Kortnij, varbūt tu pastāstīsi man par savējiem? Tu taču esi baņķiere, vai ne?

—Jā-a.

— Vai naudīga?

Kortnija viegli pasmaidīja. Jā, tai meičai bija augstas klases iemaņas.

— Rīkojos tikai ar citu cilvēku naudu, — Kortnija atbildēja. — Par nelaimi.

— Un tu esi arī psiholoģe, vai ne?

— Nu jā, bet man nav nekādas prakses.

— Runā, ka prakse padara cilvēku perfektu, un man tu liecies tiešām perfekta.

— Helēna… — tēvs uzlika plaukstu viņai uz delma.

— Kas ir, ko? — Helēna absolūtā nevainībā pavērās tēvā.

Viņš jau gribēja kaut ko teikt, tad tikai skumji uzsmaidīja

meitai. — Kurš gribētu saldo ēdienu?

Kortnija teica, ka aiziešot uz dāmu istabu, lai gan, zinot, cik maz viņa apēdusi, Helēna nespēja iedomāties, kādēļ, ja nu vienīgi uzspodrināt nagus. Kad nu Kortnija laimīgi bija aizgājusi, tēvs teica Helēnai:

— Kas ar tevi notiek, meitiņ?

— Kādā ziņā?

— Nekur nav teikts, ka tev obligāti jāienīst viņa, vai saproti?

— Ienīst? Ko tu īsti gribi teikt?

Tēvs nopūtās un novērsās. Piepeši Helēnas acīs sakāpa asaras. Viņa pastiepa roku un uzlika to uz tēva elkoņa.

— Piedod, — viņa teica.

Tēvs saņēma viņas plaukstu abās savējās un ar patiesām bažām ieskatījās viņai tieši acīs.

— Vai tev dzīvē viss kārtībā? — viņš vaicāja.

Helēna nošņaukājās un uzvarēja cīņā ar asarām. Dievs žēlīgais, atļauties vēl vienu izlēcienu šajā restorānā, tas būtu par daudz. Viņu var pat apcietināt.

— Man klājas forši.

— Es uztraucos par tevi.

— Nav par ko uztraukties. Ar mani viss kārtībā.

— Vai Džoels ir devis kādu ziņu?

Helēna bija lūgusi Dievu, kaut tēvs par to nejautātu.

Tagad nu gan viņa noteikti apraudāsies. Helēna pamāja ar galvu, uz bridi nespējot uzticēties savai nodevīgajai balsij, tad dziļi ievilka elpu.

— Jā. Viņš man atrakstīja.

Nē, viņa neraudās. Džoels bija tūkstošiem jūdžu tālumā, un tik un tā starp viņiem viss cauri. Un tur jau nāca vecā labā Kortnija, atjaunojusi savu apņēmību smaidīt un pie viena arī lūpukrāsu. Helēna izlēma ļaut Kortnijai atvilkt elpu. Šī meiča nemaz nebija tik slikta. Patiesībā Helēnai pat sāka patikt Kortnijai piemītošā izturība un vēl šķipsniņa nekaunības.

Kas zina, Helēna nodomāja, varbūt kādu dienu mēs pat sadraudzēsimies.

Sestā nodaļa

Tajā pašā vakarā Helēna aizlidoja atpakaļ uz Bostonu. Viņa gan bija ieplānojusi nedēļas nogali pavadīt pie draugiem Ņujorkā, bet piezvanīja viņiem no lidostas, izgudrojot kaut kādu attaisnojošu iemeslu tik steidzīgai mājās braukšanai. Patiesībā viņa vienkārši vēlējās tikt prom no Manhetenas smacējošā gaisa un dārdoņas.

Pusdienu atlikusī daļa bija nedaudz labāka. Tēvs uzdāvināja meitai skaistu ādas somiņu, ko Kortnija viņam bija palīdzējusi izraudzīties. Arī Kortnijai pašai bija sagatavota dāvana Helēnai — smaržu pudelīte, un vēl viņa Helēnas acīs ar uzviju izpirka iepriekšējo nepatiku, apēzdama milzīgu šokolādes kūkas gabalu.

Tēvam par lielu prieku abas jaunās sievietes atvadoties pat saskūpstījās, un Helēna apsolīja ierasties uz ceremoniju Barbadosā, lai gan kategoriski atteicās būt par līgavas māsu. Helēna teica, ka nebūšot pat ne goda duenja.

Kad Helēna bija nonākusi ārpus Bostonas un iegrieza mašīnu šosejā uz austrumu pusi, pulksteņa rādītāji tuvojās desmitiem. Šoseja novedīs viņu līdz pat Velflītai gar visu Keipkodas līci.

Savā trakajā vēlmē ātrāk izkļūt no Ņujorkas viņa bija piemirsusi, ka ir piektdienas vakars, kad braukšana ar mašīnu vienmēr ir apgrūtināta. Ceļa lielāko daļu viņa veica bamperu pie bampera ar dažādām tūristu un atpūtnieku mašīnām, uz kuru jumtiem bija sakrauti velosipēdi, smailītes un sērfotāju dēļi. Helēna ilgojās pēc rudens, kad te viss kļūst tukšs, bet vēl vairāk — pēc ziemas, kad pāri līcim auro vējš un jūdzēm ilgi var iet gar okeāna malu, un vienīgie dzīvie radījumi redzeslokā būs putni.

Māja, kurā viņa bija dzīvojusi šos divus gadus, bija līča pusē pati pēdējā īrējamā ēka, ap jūdzi uz dienvidiem no paša Velflītas ciemata. Helēna domās joprojām sauca to par Džo- ela māju. Lai ēku sasniegtu, vajadzēja nogriezties no šosejas un izlavierēt pa šaurām, dēļu klātām ejām, pēc tam zemesceļš gandrīz stāvus veda lejup pie ūdens.

Braucot cauri mežiem, beidzot izbēgusi no satiksmes burzmas, Helēna izslēdza gaisa kondicionētāju savā vecajā furgona tipa volvo un nolaida mašīnas logu, lai ieelpotu silto meža smaržu. Varbūt šeit nebija vēsāks kā Ņujorkā, taču šejienes karstums likās citāds, gaiss bija tīrs un gandrīz vienmēr pūta viegls vējiņš.

Mašīna bumsījās lejup pa zemesceļu, un caur kokiem viņa ieraudzīja apakšā melno un šķietami bezgalīgo ūdens plašumu un arī tās trīs mājiņas, kurām jāpabrauc garām pirms pēdējā nobrauciena līdz pašas mājai. Helēna apstādināja mašīnu pie vēstuļu kastītes, bet tajā nekā nebija. Džoels nebija rakstījis jau Vairāk nekā mēnesi.

Tērneru logā vēl bija gaisma. Kaimiņu ģimene pieskatīja Bazu, kamēr Helēna bija prom. Piebraucot pie Tērneru mājas, viņa dzirdēja, kā suns riedams apsveic viņas ierašanos. Bazs stāvēja virtuves bīdāmo durvju otrā pusē, caur stiklu vērodams saimnieci un luncinādams asti. Parādījās misis Tērnere un izlaida suni ārā.

Bazs bija vīrišķo dzimumu zaudējis nezināmu vecāku plušķis, Helēna viņu bija paņēmusi sev suņu patversmē Mi- neapolē tajos Ziemsvētkos, kad vēl nebija sastapusi Džoelu. Tādējādi, ja neņem vērā attiecības ar tēvu un vēl ar kādu niknu kāmi vienu no tiem daudzajiem zvēriņiem, kas Helēnai bija piederējuši bērnībā, — tieši saikne ar Bazu bija visilgstošākās mīlas attiecības Helēnas mūžā. Tagad viņa spalva bija plušķaina, un vārds sunim arī nemaz nepiestāvēja. Kad I lelēna pirmo reizi ieraudzīja Bazu, suns bija noskūts, lai atbrīvotu to no briesmīgās parazītu armijas. Būdams pār- klāts ar violeta dezinficējoša līdzekļa plankumiem, šis suns neapšaubāmi bija visneglītākais visā patversmē, šajā ziņā konkurentu tam nebija. Helēnai pilnīgi noteikti bija viņš jāņem pie sevis.

— Caviņa, nelaimes čupiņa! Kā iet? Nu nu, mierā, mierā.

Bazs ielēca mašīnā un gaidīja uz pasažieru sēdekļa, kamēr Helēna pateica paldies misis Tērnerei un kādas pāris minūtes papļāpāja par šausmām un drausmām, kas jāpārdzīvo pilsētā vasarā. Pēc tam Helēna kopā ar Bazu nobrauca atlikušo ce- turtdaļjūdzi pa rallija cienīgo bedraino trasi līdz mājām.

Māja bija liela un veca, ar izpuvušiem baltiem dēļiem apšūta, dēļi klabēja, kad vējš, kā bieži mēdza notikt, pūta no rietumiem. Ēka stāvēja viena pati ūdens malā kā vētras izmests laineris, lūkodamās pāri purvainam līča ielokam. Iekšpusē kuģa iespaids vēl pastiprinājās, jo visas sienas, grīdas un pat griesti bija klāti šauriem, tumši pernicotiem dēlīšiem un rievaini. Augšstāvā divi vienādi frontona logi lūkojās pāri līcim kā kuģa iluminatori. Kuģa komandtiltiņš bija garš logs viesistabas nišā, kur paisuma laikā varēja stāvēt un iedomāties, ka beidzot kuģis izgājis jūrā un dodas uz kontinentālo Masačūsetu.

Helēna visu dienu laimīga spētu stāvēt pie šā loga, vērot, kā laikapstākļi pārveido līča krāsas un apveidus līdzīgi nepacietīgam gleznotājam — pilnības meklētājam. Viņai patika veids, kādā vējš un mākoņi veidoja mainīgus rakstus purva zālē un kā bēguma laikā gaiss pildījās ar sāļu, pirmatnēju smaržu un purva līdzenajās vietās veselas krabju armijas pārvietodamās dūca un knakstēja.

Automātiski ieregulētā spuldzīte virs aizmugures durvīm jau dega, un ap to savu apsveikuma deju grieza kukaiņu pūlī- tis, metot uz lieveņa ēnas, kas bija piecas reizes lielākas par pašiem dejotājiem. Helēna nometa somu turpat pie durvīm. Viņa gribēja ātri vēl pastaigāt pa krastu, lai Bazs varētu izskrieties. Viņa bija nogurusi, taču tā nogurusi, kā tas iespējams tikai pēc pārāk ilgas sēdēšanas lidmašīnā un automobilī. Tas arī bija iemesls, kāpēc viņa tūlīt nedevās mājā iekšā. Tagad, kad mājā dzīvoja tikai Helēna un suns, tā likās pārāk liela un klusa.

Viņa pa aizlauztu dēļu laipas loku un tad pa kāpnēm nokāpa pie šaurās smilšu strēles, kas stiepās blakus purva zālei līdz pat līča malai.

Brīze tīkami atvēsināja seju, un Helēna dziļi ievilka krūtīs sāļo gaisu. Līča otrā malā kāda maza, apgaismota laiva brauca prom līdz ar bēgumu. Dilstošs mēness meklēja spraugas mākoņos un, kad kādu atrada, iegaismoja taciņu pāri ūdenim. Bazs skrēja viņai pa priekšu, pa brīžam apstādamies, lai paceltu kāju vai paošņātu bēguma atstāto svaigo sanesu strīpu.

Kad te bija Džoels, viņi kopā katru vakaru tā pastaigājās pirms došanās pie miera. Un pašās pirmajās dienās, tajā laikā, kad abi pat piecas minūtes nespēja izciest, nepieskārušies viens otram, viņi mēdza atrast kādu ieplaku kāpās un mīlēties, kamēr Bazs klaiņāja apkārt savās gaitās, kā marodieris ķerdams krabjus purva zālē vai dzīdamies pakaļ putniem, ko bija izbiedējis, un kad pēc tam Bazs pārradās cauri slapjš, suns nopurinājās tā, ka viņiem abiem nācās iespiegties.

Ap pusjūdzi tālāk pie krasta atradās vecas jollas vraks, ko kāds varbūt bija domājis pārbūvēt, bet tagad laiva bija neglābjami satrunējusi. Jollu kāds bija uzvilcis oļos augstāk par paisuma līniju un tā gulēja, ar sūnu bārdu pārklātām virvēm bezjēdzīgi piesieta pie diviem veciem kokiem. Jolla atgādināja kāda mazāk godkārīga Noasa šķirsta skeletu, to bija pametuši visi, izņemot žurkas. Pie tām tad arī Bazs katru nakti paviesojās. Tur viņš bija arī tagad, rūkdams un ķepas tumsā šņirkstinādams. Helēna apsēdās uz kāda jūras izskalota baļķa un aizsmēķēja.

Helēna kopā ar Bazu bija atbraukusi pie līča pavadīt vasaras brīvdienas pirms diviem gadiem jūnija sākumā. Māsa bija noīrējusi tur mājiņu uz visu sezonu, vienu no tām miljons dolāru vērtajām, kas stāvēja kraujā augstu virs ūdens, ar satriecošu skatu pāri līcim uz Lielo salu. Mājai bija pašai savas koka kāpnes, kas veda lejā uz liedagu. Sīlija bija lūgusi I lelēnu paciemoties.

Sīlija bija apprecējusies ar savu augstskolas draudziņu, gudro, bet garlaicīgo Braienu, kura datorfirmu nesen bija pārpircis savā īpašumā kāds Kalifornijas kompjūterkoncerns, turklāt par satriecoši augstu cenu. Taču pat pirms tam pāris dzīvoja iepriekšparedzami laimīgi un bija bez grūtībām radījis divus nevainojamus, gaišmatainus pēcnācējus: dēlu Kailu un meitu Keriju. Viņi dzīvoja Bostonā kādā kvartālā pie ūdens. Protams, šis rajons bija uzvarējis vairākos arhitektūras un dizaina konkursos.

Piecus pēdējos gadus Helēna pārsvarā bija pavadījusi Minesotas mežonīgajos apvidos, un viņai vajadzēja krietnu laika sprīdi, lai pierastu pie īstām ērtībām. Viesu istabas Sīli- jas īrētajā mājā bija apgādātas pat ar atsevišķu džakuzi vannu. Helēna sākumā bija nodomājusi pavadīt pie māsas nedēļu, bet tā izvērtās par divām, pēc tam par mēnesi un divām nedēļām.

Katru nedēļas nogali Braiens brauca šurp no Bostonas. Vienu reizi atbrauca māte un Ralfijs, dažās dienās nezin kā paspējot salauzt vienu no gultām. Pārējā laikā mājā dzīvoja tikai Helēna, Sīlija un bērni. Viņi sapratās ļoti labi, Helēna priecājās par šo iespēju iepazīt māsasbērnus, bet Sīlija viņai palika tāda pati neatminama mīkla kā vienmēr.

Likās, Siliju nebija iespējams izsist no līdzsvara. To nespēja pat Bazs, kas aprija viņas labāko salmu cepurīti. Māsas apģērbs vienmēr bija tīrs un izgludināts, augums — slaiks, mati — izmazgāti un ar kārtīgi apgrieztiem galiņiem. Tajos retajos gadījumos, kad Kails vai Kerija auroja vai niķojās, Sīlija tikai pasmaidīja un apsauca bērnus vai paturēja klēpī, līdz mazie nomierinājās. Māsa nodarbojās ar labdarību, eleganti spēlēja tenisu un ēdienu gatavoja vienkārši pasakaini.

Viņa varēja uzklāt improvizētu banketa galdu desmit personām, uzzinādama par to tikai pusstundu iepriekš. Viņai nekad nesāpēja galva, viņa nepazina bezmiega naktis vai nervozitāti mēnešreizēs un pat vienatnē savā vannas istabā — vismaz tā Helēna iedomājās — reti vai pat nekad nepalaida purkšķi.

Helēna jau pirms daudziem daudziem gadiem bija sapratusi, ka nav vērts mēģināt šokēt māsu. Tas bija neiespējami. Un, lai nu kā, tagad viņas bija pieaugušas, un viens cilvēks parasti necenšas izsist no līdzsvara otru cilvēku, kas mazgā tev veļu un katru rītu pienes pie gultas tasi kafijas. Māsas daudz runāja, galvenokārt gan par neko īpašu, lai arī reizēm Helēna mēģināja uzzināt, ko Sīlija domā par būtiskāko dzīvē, vai vismaz par to, ko Helēna pati uzskatīja par būtisku.

Kādu dienu pēc vakariņām, kad Braiena nebija un bērni jau gulēja, Helēna ierunājās par vecāku šķiršanos. Māsas sēdēja pie galdiņa ārā zem kokiem, malkodamas vīnu — Helēna, kā parasti, bija dzērusi vairāk nekā Sīlija — un vērodamas, kā saule riet aiz salas Masačūsetas krasta tumšajā joslā. Helēna vēlējās uzzināt, vai šī šķiršanās māsai bijusi tikpat liela garīga trauma kā viņai pašai.

Sīlija paraustīja plecus. — Nu, šķiet, es vienmēr esmu domājusi, ka tā viņiem ir labāk.

— Bet vai tas nekad nav tevi saniknojis?

— Nē. Viņi vienkārši bija tā audzināti. Gribēja saglabāt kopdzīvi, līdz mēs būsim pietiekami pieaugušas, lai notiekošais mūs p"ārāk nesatrauktu.

— Un vai tas tevi "pārāk nesatrauca"? — Helēna ar neticību vaicāja.

— Ak, satrauca gan. Kādu laiciņu biju uz viņiem dusmīga. Taču nedrīkst pieļaut, lai kaut kas tāds tevi pārāk ietekmē. Galu galā, tā ir viņu dzīve, nevis mūsējā.

Helēna bija uzstājusi vēl, mēģinot atrast kādu plaisu tajā, ko uzskatīja par iespējamām aizsargbruņām, bet nevarēja atrast šo plaisu. Iespējams, ka tas pats notikums, kurš Helēnai bija rāvis vai iekšas pušu un tad izšāvis viņu uz vairākiem gadiem neizdibināmā kosmosa orbītā vismaz attiecībā uz mīlas dzīvi, šis pats notikums tiešām nebija skāris viņas māsu. Lai nu ka, vairs nebija nozīmes par to runāt. Taču, Helēna domāja, tik dīvaini, ka divi cilvēki ar vienādiem gēniem var būt tik atšķirīgi. Varbūt viena no viņām ir samainīta dzemdību namā.

Pēc mēnesi ilgas peldēšanās, lasīšanas un rotaļāšanās ar Kailu un Keriju Helēna sāka just nemieru. Kāds draugs no Mineapolisas bija iedevis viņai sava drauga Boba telefona numuru. Bobs strādāja Vudsholas Jūras bioloģijas laboratorija. Vudshola atradās netālu, tepat pie Keipkodas līča, un kādu vakaru Helēna piezvanīja šim Bobam.

Viņš likās jauks un uzaicināja Helēnu uz vakariņām draugu lokā nedēļas nogalē. Viņi bija nolēmuši noskatīties kādu "pārsteidzošu videomateriālu", ko Vudsholas biologi uzņēmuši smilšu tīģerhaizivs dzemdē. Tā gan nebija labākā perspektīva trakai nedēļas nogalei, bet viņa nodomāja — pie velna, kāpēc gan ne?

Džoelu Latimeru Helēna pamanīja uzreiz, tikko bija ienākusi pa durvīm.

Viņš izskatījās gluži kā sešdesmitajos gados tik populārie Kalifornijas sērfotāji, garš un slaids, un iededzis, ar gaišu, saules izbalinātu matu ērkuli. Džoels ievēroja, ka Helēna skatās uz viņu, un pasmaidīja tik tieši un atklāti, ka viņa gandrīz apgāza vīna glāzi.

Vakariņas bija no tām, kuras mēdz dēvēt par "Paņemiet paši, viss ir virtuvē". Helēna konstatēja, ka atrodas blakus Džoelam pie veģetārās lazanjas bļodas.

— Tātad tu esi tā sieviete, kas skrien līdzi vilkiem? —viņš teica.

— Patiesībā tās drīzāk ir lēnās dejas plakanās pēdas slimniekam.

Džoels iesmējās. Viņam bija viszilākās acis un visbaltākie zobi pasaulē. Helēna juta, kā viņai saraujas kuņģis, un pavēlēja sev nekļūt smieklīgai. Viņš pat nebija Helēnas gaumē, lai gan viņa pati īsti nezināja savu gaumi. Viņš pasniedza Helēnai salātus.

— Vai esi šeit brīvdienās?

— Jā, esmu apmetusies pie māsas. Velflītā.

— Tad jau mēs dzīvojam kaimiņos.

Džoels bija uzaudzis Ziemeļkarolīnā, un to varēja dzirdēt arī viņa runā. Džoela tēvs darbojās zvejniecībā. Džoels pastāstīja, ka viņš pats strādājot pie disertācijas par zobenastes krabjiem, un paskaidroja, ka patiesībā tie neinaz neesot krabji, bet gan arahnīdas, zirnekļa attāli radinieki. Tie bija kā tādas dzīvas saglabājušās fosilijas, sena suga pat tajos laikos, kad pa zemesvirsu klaiņoja dinozauri. Šie krabji bija saglabājušies nemainīgi apmēram četrsimt miljonus gadu.

— Mana kuratora līdzinieki, — viņa noteica. Džoels smējās. Dieviņ, viņa jutās asprātīga! Parasti izskatīgu jaunu vīriešu klātbūtnē Helēna vai nu zaudēja jebkuras runas spējas, vai arī tarkšķēja kā jukusi. Viņa pajautāja, kādi tad šie zobenastes krabji izskatās.

— Vai vari iedomāties nacista bruņukasku? Nu, tie ir līdzīgi, tikai brūni. Un iekšā tādi kā skorpioni.

— Pilnīgi noteikti līdzīgi manam kuratoram.

— Un aizmugurē aste ar asumiem.

— Manējais savu asti slēpj.

Džoels pastāstīja, ka zobenastes krabjiem asinīs ir daždažādas medicīnā ļoti noderīgas vielas, tās pat izmanto, lai diagnosticētu un ārstētu vēzi. Taču kā suga šie krabji ir apdraudēti, un viens no cēloņiem tieši Keipkodas līcī ir tas, ka zvejnieki izmanto krabjus par ēsmu zušu ķeršanā. Džoela pētījumu mērķis ir noskaidrot, cik nopietnus draudus tas rada vietējām zbbenastes krabju populācijām. Pētnieks dzīvoja lielā, vecā, īrētā mājā uz dienvidiem no Velflītas. Māja izskatoties pēc kuģa, tā viņš teica. Viņai jāatbraucot ciemos.

Ar šķīvjiem rokās viņi pagāja maliņā, un Džoels pastāstīja, kas ir pārējie viesi un kādu videomateriālu viņi vēlāk skatīsies. Helēna pavaicāja, kā iespējams uzņemt filmu haizivs dzemdes iekšienē.

— Tas ir grūti.

— Droši vien jāņem viena īsti milzonīga haizivs…

— Vai arī izcili mazs operators.

— Tiesa. Kam turklāt vēl jābūt ginekologam.

Vēlāk viņi skatījās filmu, un sēžot uz dīvāna, iespiestai starp D/otlii un kādu citu, I lelēnai bija jāprāto, vai Džoels tapai Li viņa izjūt šo augumu saskarsmi. Viņam kājās bija iiplr džinsi, un Helēna gribot negribot zagšus meta skatienu. 11/ ii&gt; icdegušās miesas laukumiņu, kas rēgojās plīsumā.

Puisis, kas bija uzņēmis lilinu (pavisam parasts augumā), visu l.uku runāja, skaidrodams, ka pēc tam, kad sieviešu (l/imt&lt; s smilšu tīģerhaizivs liek apaugļota, viņas dzemdes divos atsevišķos kambaros katra izveidojas vairāki apaugļoti dīgļi Tie ātri attīstās un kļūst par zobainiem haizivju embri- jiciii Katrā no dzemdes kambariem viens no augļiem izrādās visspēcīgākais, un tad tas sāk slepkavot un ēst savus brāļus un masas. Piedzimst tikai šie divi stiprākie augļi, un tie jau ir labi apmācīti nogalināšanas mākslā turpat mātes miesās.

Kamēr zinātnieks stāstīja, mazītiņā endoskopiskā videokamera ceļoja pa lipīgajām sārtajām haizivs-mātes iekšienes alām un tuneļiem, kā to dara kamera lētā šausmu filmā. Varēja saskatīt nogalināto embriju zupas šļakatas, bet ne miņas no pekles izdzimuma — mazuļa, kas bija tos visus noslepkavojis. Tad, pašā tālākajā dzemdes stūrī, samazgu zupā pēkšņi parādījās dzeltena acs, kas skatījās tieši kamerā, un visi rūdītie biologi, to redzot, vienbalsīgi iekliedzās šausmās. Kliedzieniem sekojošajā smieklu vētrā Helēna apjukusi pamanīja, ka ii sagrābusi Džoela roku. Viņa to ātri palaida vaļā.

Pēc tam Bobs paņēma Helēnu pie elkoņa un veda iepazīties ar citiem zinātniekiem, bet šad un tad viņa pāri telpai uzmeta skatienu Džoelam. Un, pat ja Džoels bija dziļi iegrimis sarunās, viņš pamanīja šo skatienu un uzsmaidīja viņai. Atvadoties Džoels pajautāja, vai viņa nevēloties iepazīties ar dažiem zobenastes krabjiem, un — daudz par ātru — viņa teica, ka vēlas. Džoels pajautāja, varbūt rīt, un viņa teica, ka tas būtu jauki.

Pēc nedēļas viņi kļuva par mīļākajiem, un vēl pēc nedēļas Džoels pajautāja, vai Helēna nevēlētos pārnākt uz dzīvi pie viņa. Džoels apgalvoja, ka jūtoties tā, it kā viņi viens otru pazītu jau veselu mūžību, ka viņiem ir "dvēseļu saskaņa", un, ja viņi dzīvotu kopā, tad visu ziemu varētu strādāt blakus viens otram, rakstot katrs savu disertāciju. Helēna visā mūžā nebija dzirdējusi neko tik ļoti romantisku. Taču neklājās tik pārsteidzīgi dāļāt pa labi un pa kreisi šādus saistību piedāvājumus. Tā nu Helēna atteicās, nē, tas esot smieklīgi, par to nevarot būt ne runas; nākamajā rītā viņa bija klāt ar visām somām.

Tas likās pārsteidzam Sīliju vairāk nekā jebkad.

— Vai tu tiešām grasies dzīvot kopā ar viņu? — māsa vaicāja, vērojot Helēnas kravāšanos.

— Jā gan.

— Pazīstot viņu tikai divas nedēļas?

— Paklau, mās, ja meitene nevar tūlīt atrast "īsto" vīrieti, tad reizēm viņai pietiek ar "vīrieti tūlīt pat".

Kopš vecāki izšķīrās, Helēna klupdama krizdama bija gājusi cauri mīlas attiecību labirintam, kurā veiksmju nebija nemaz. Nē, viņa nebija gluži piedzīvojumu meklētāja. Pat ja viņa būtu vēlējusies būt vīriešu medniece, tas varētu izrādīties grūti, jo gada lielāko daļu viņa nodzīvoja pie dabas krūts. Vienkārši viņai šķita piemītam nesaprotama spēja izvēlēties sev visnepiemērotāko vīrieti. Bija arī izņēmumi, bet pa lielākai daļai Helēnas vīrieši bija no tiem, par kuriem citas sievietes jau pa gabalu zināja — "āksts", "krāpnieks" vai "nelietis", tas bija viņiem kā uz pieres uzrakstīts, un Helēnai šie vīrieši nepatika, viņa tos nekāroja, taču beigās nezin kā izrādījās ar viņiem sasaistījusies.

Helēna tā arī nebija sapratusi, kādēļ viņas izvēle bija tik slikta. Iespējams, viņa nostādīja latiņu tik zemu tādēļ, ka bija pārliecināta — neviens labs vīrietis viņā nevar iemīlēties. Faktiski sliktie vīrieši arī neiemīlējās Helēnā, viņa pati reti kad izbeidza attiecības ar šiem vīriešiem, izņemot tos gadījumus, kad viņa juta, ka mīļākais grasās tīt makšķeres, un paspēja to izdarīt pirmā.

Parasti viņa iestrēga šajās attiecībās, cenšoties uzlabot tās pat ar vissliktākajiem no sliktajiem, izmisīgi pūloties iegūt viņu labvēlību, līdz vīrietis attālinājās vai sāka Helēnu krāpt, vai arī kādā lētā restorānā pie draņķīgām pusdienām paziņoja, turklāt cenšoties būt saudzīgs: "Dārgā, mums laikam vajadzētu izbeigt."

Helēna nekad nebija dzīvojusi kopā ar kādu no šiem vīriešiem. Un t.i nu, kad Džoels izteica savu priekšlikumu, Ilelēna krita panika. Nedēļām ilgi viņa uztrūkās no miega nakts vidū, sirds dauzījās un galvā dunēja absolūti pārliecinoša doma, ka rit pat .is maigais, zeltainais vīrietis, kas tik silts un viegli šņācošs gulēja viņai blakus, pateiks, ka viss ir bijis kļūda un vai mi i, lūdzu, nesakravātu savas mantiņas un nesavāktu savu suni, un nevāktos ellē ratā.

1.11 ii tas nenotika. Un pēc kāda laika Helēna nomierinā- j.r. l Iii tad jau šķita, ka viņi nav divi atsevišķi cilvēki, bet ir viens. Par kaut ko tamlīdzīgu viņa bija lasījusi, taču neticēja, ka tā var notikt. Taču tā bija. Viņi bieži vien zināja, ko domā uti ., un vārdi nebija vajadzīgi. Viņi varēja runāt cauru nakti vai citreiz — visu dienu nepārmīt ne vārda.

Kad cilvēki iztaujāja Helēnu par viņas darbu, viņa parasti kaut ko atjokoja, it kā zinātne būtu nenozīmīgs nieks, pēc tam viņa mēdza pati uzdot jautājumu, lai novirzītu sarunu cita gultnē. Kuru gan varētu interesēt viņas darbs? Bet ar Džoelu viss bija savādāk. Džoelu nevarēja aizvirzīt sānis. helēna , atklāja, ka pastāstījusi viņam par saviem pētījumiem daudz vairāk nekā jebkuram citam, un Džoels lika Helēnai saprast, ka viņas kuratoram taisnība — viņa tiešām bija laba pētniece, pie joda, viņa bija izcila!

Pirmajā reizē, kad Džoels atzinās mīlestībā, viņa nezināja, k.i lai reaģē uz to. Helēna kaut ko nomurmināja un noskūpstija vīrieti, un tā šis brīdis bija garām. Viņa nespēja sevi piespiest pateikt, ka mīl Džoelu, lai gan tā bija patiesība. Varbūt viņš ir no tiem vīriešiem, kas atzīstas mīlestībā katrai sievietei, ar kuru pārguļ. Taču ne jau tikai šī doma atturēja helēnu. Likās ārkārtīgi biedējoši atbildēt viņam ar tiem pašiem vārdiem, tas šķita pārāk negrozāmi, tāpat kā sasiet divus auklas galus, lai izveidotu apli; tādējādi viņa kaut ko noslēgs. Nobeigs to.

Bet, rudenim atkāpjoties ziemas priekšā, pēc tam kad līča krastos vairs nebija tūristu un debesīs — milzīgo gājputnu baru, Helēna juta, ka arī pati attīrās. Atbrīvojusies no šaubām un kautrības, viņa spēja samierināties ar to, ko pati kopā ar

Džoelu bija atradusi. Džoels mīlēja viņu, tātad viņa noteikti ir mīlestības vērta. Džoels teica, ka Helēna ir skaista, un pirmo reizi mūžā viņa patiešām tāda jutās. Un, ņemot vērā, ka viņš to jau tāpat zina, kāpēc gan Helēnai nepateikt skaļi, ka mīl viņu? Tā nu otrajā reizē, kad Džoels atzinās mīlestībā, arī Helēna to izdarīja.

Viņi ienesa dzīvojamā istabā garo virtuves galdu un ievietoja to nišā blakus lielajam logam, noliekot tur katrs savu portatīvo datoru, un apkrāva galdu ar lielām aprakstītu papīru kaudzēm. Taču daudz viņi nepadarīja. Abi pārāk ilgi sarunājās viens ar otru vai arī pārāk ilgi vēroja, kā vēja brāzmas pļauj putu galotnes no līča pelēkajiem viļņiem. Mājā bija malkas krāsns, ko viņi kurināja visu dienu, un katru pēcpusdienu viņi kopā ar Bazu devās garās pastaigās gar ūdens malu, vākdami izskalotos koka gabalus.

Džoels patika visiem dzīvniekiem, un līdz šim nepakļāvīgais Bazs itin drīz kļuva Džoela padevīgais vergs, suns iemācījās klausīt komandām un atnest viņam mestos kokus, kaut arī tie tika iesviesti tālu bangotnē. Helēna arvien pieaugošās bailēs skatījās, kā bangas nabaga suni pluina un aprok, un ievelk dzīlē. Viņa bija pārliecināta, ka suns noslīks. Džoels tikai smējās. Un drīz kaut kur putās parādījās pinkains suņa purns, zobus cieši iekodis nūjā, ko tas, kā par brīnumu, vienmēr atrada, un tad suns ar pūlēm izpeldēja krastā un nolika nūju Džoelam pie kājām, lūdzot, lai viņš met vēl.

Džoels tieši tajā laikā bija sev atklājis opermūziku, ko Helēna visu laiku bija teikusies ienīstam. Viņa novaidējās katru reizi, kad Džoels uzlika kompaktdisku, vēl skaļāk viņa vaidēja, kad viņš dziedāja līdzi ārijas. Tad kādu dienu Džoels pieķēra Helēnu vannā dungojam "Toskas" fragmentu, un viņai nācās atzīt, ka šis un tas no opermūzikas ir gluži ciešams. Ne jau nu tik labs kā Serila Krova, bet arī ne īpaši slikts.

Mājas saimnieki grāmatplauktu nezin kādēļ bija pieblīvējuši ar krievu rakstnieku — klasiķu tulkojumiem, Džoels teica, ka vienmēr gribējis izlasīt šīs grāmatas, bet tam nekad nav iznācis laika. Viņš iesāka ar Dostojevski, tad ķērās pie

Pasternaka un lolstoja, un Cehova, par kuru teica, ka, izrādās, viņam šis rakstnieks patīk vislabāk.

Džoels labprāt gatavoja ēdienu, un vakaros, to darīdams, vi 1,1 š mēdza stāstīt Helēnai romānu saturu. Helēna smaidīja un veroļ.i I )žoelu rosāmies. Viņi ēda pie krāsns atvērtās mutes un per tam kopā saritinājās uz dīvāna un lasīja vai arī runāja par t.ilam vietām, kurās viņi bijuši vai tikai vēlējās nokļūt.

džoels pastāstīja, ka bērnībā tēvs reizēm vedis visus bērnus Ķ&lt; 11 krabjus. Viņi mēdza iebraukt ar laivu līcī, izmest krī- tii,iir., tad atairēt laivu krastā un iekurt kāpās ugunskuru. Pēc I.ik iii i visi atkal brauca līci un izcēla krītiņus, tēvs parasti vienkārši izgāza to saturu laivā.

tā bija maza airu laiva, un mēs visi bijām tikai peld- I iiksr., I ūsām kājām. Un tie krabji un omāri rāpoja tumsā pār mušu kājām pa laivas dibenu. Dievs mīļais, kā mēs spiedzām!

Reiz, viņš stāstīja, bērni kopā ar tēvu izvilkuši krītiņu un atraduši tur plastikāta maisiņu ar viskija pudeli un klātpie- liktu zirnīti: "Paldies par omāru!" Droši vien kāda garāmbraucoša jahta nostrādājusi tādu joku.

helēnai patika klausīties viņa stāstos. Vēlāk viņi mēdza mīlēties, mājas apšuvums rībēja un gar pakšiem vaidēja sāļais vējš.

toziem pēc vairāku gadu pārtraukuma pirmo reizi uzsniga biezs sniegs un nenokusa gandrīz mēnesi. Bija tik auksts, ka licis aizsala. Caur aizsarmojušo logu viņi vēroja ledu, kas stiepās līdz pat pelēkajam apvārsnim kā tundrā. Džoels sacīja, ka viņi līdzinoties doktoram Zivago un Larai, kas iemesti savā ledus pilī. Džoels teica, ka vienīgais, kā vēl trūkstot — dažu no viņas Minesotas vilkiem, kas naktīs kauktu.

Tas pavasaris un vasara bija Helēnas mūžā vislaimīgākie. Abi noīrēja buru laiviņu, un Džoels viņai mācīja būrāt. Reizēm viņi naktī kājām devās uz mežezeru un peldējās kaili. Viņu augumi kā bāls muslīns izvijās melnajā ūdenī, kas vēl bija saglabājis saules siltumu. Viņi apskāvušies klausījās varžu kurkstēšanā un attālajā okeāna šalkoņā tālāk aiz kāpām.

Tā vietā, lai strādātu pie savas disertācijas, Helēna palīdzēja Džoelam. Tagad vilki šķita atkāpjamies tāltālos laikos, kādā tuksnešainā vietā viņas pagātnē. Tagad un šeit bija viņas dzīve, šajā vietā ar bagātīgajiem krastiem un spilgti dzīvajām debesīm, un gaisu, kas tik pārpilns ar ozonu, ka gluži vai smadzenes raujas čokurā.

Tajā otrajā rudenī viņa beidzot sāka rakstīt savu disertāciju. Tieši tā, kā viņš pirms gada bija solījis, viņi strādāja blakus viens otram pie lielā loga telpas nišā. Reizēm viņi veltīja veselu dienu kāda sarežģīta jautājuma apspriešanai, vienalga, kura darbā tobrīd bija radušās grūtības. Bija dienas, kad viņi nerunāja gandrīz nemaz. Džoels mēdza aiziet uz virtuvi, atnest viņai tēju un noskūpstīt Helēnas pakausi, kamēr viņa turpināja strādāt, Helēna tad uzspieda lūpas viņa rokai, pasmaidīja un turpināja darbu, un netika izteikts ne vārds.

Pēc tam, sākumā gandrīz nemanāmi, viss sāka mainīties. Džoels kļuva rāmāks, reizēm viņš ar kritiskām piezīmēm pārtrauca Helēnu, kad viņa runāja. Tās viņš izteica arī par dažādiem sīkumiem — izlietnē atstātu nenomazgātu šķīvi vai kādā telpā neizslēgtu spuldzīti. Helēnu tas pārāk nesatrauca, bet viņa ievēroja šīs piezīmes un centās divreiz neatkārtot vienu un to pašu kļūdu.

Viņi jau sākumā nebija vienisprātis par jautājumu, kas bija Helēnas pētījumu pamatā: dabas dotais vai sabiedriskotais. Džoels ticēja, ka jebkuras dzīvas radības darbības gandrīz pilnībā nosaka tās gēni, kurpretim Helēna uzskatīja, ka iemācītais un apstākļu ietekme bieži vien ir tikpat svarīgi. Viņi bez mitas bija gluži mīlīgi par to debatējuši. Taču tagad, kad vien šis jautājums tika skarts, Džoels kļuva nepacietīgs, un kādu vakaru viņš uzkliedza Helēnai, ka viņa ir stulba. Vēlāk viņš atvainojās, un Helēna izlikās, it kā nekas liels nebūtu noticis. Bet viņa bija satriekta, jutās sāpināta un dienām ilgi nespēja to aizmirst.

Ziemsvētkos viņi apciemoja Sīliju, un viņas mājās Džoels un Braiens sastrīdējās par kādu jaunu katastrofu, kas brieda Centrālāfrikā. Visas ziņu programmas rādīja materiālus par simtiem tūkstošiem badā mirstošu bēgļu, kas brida pa dubļiem un mēsliem līdz ceļiem, bēgot no cilšu savstarpējās asinsizliešanas. Vesela kravas mašīna, kurā brauca amerikāņu humānās palīdzības darbinieki, bija aplenkta, un amerikāņi nogalēti ar mačetēm. Braiens skatījās šo reportāžu, sēžot ādas atpūtas krēslā, un nevērīgi izmeta, ka nesaprot, kāpēc mūsu valsti) tur jājaucas iekšā.

Ka tu to domā? — pajautāja Džoels.

helēna pat priekšnamā sadzirdēja Džoela balsi un pazina šo toni. Pirms tam viņa bija lasījusi bērniem pasaku un novē- lejusi .u labunakti. Kerija Helēnai pajautāja, vai viņa un džoels. precēšoties un vai viņiem būšot bērni, un Helēna bija izvairījusies no atbildes ar kādu joku.

braiens teica: — Nu, tā taču nav mūsu darīšana, vai ne?

Vai tad vienkārši vajadzētu ļaut viņiem visiem nomirt?

Ak, tur viņi slaktē viens otru gadsimtiem ilgi, Džoel.

Vai tad tas ir attaisnojums?

Ne. Bet tam visam nav nekāda sakara ar mums. Patiesību sakot, es domāju, ka tā ir tāda kā rietumnieku pārākuma izrādīšana, ja mēs vispār tur kaut ko sūtām. Saproti, it kā vienīgi mēs būtu tie civilizētie. Pirmkārt, mēs pat nesaprotam, kāpēc ļaudis nogalina viens otru. Un, ja reiz nesaprotam, tad galu galā tikai padarām visu ļaunāku.

- Kā tā?

helēna modri stāvēja uz sliekšņa. No virtuves iznāca Sīlija un, ejot masai garām istabā, savilka seju grimasē. Sīlija moži apvai- i ajās, vai kāds nevēlas kafiju, un tas nozīmēja: Labs ir veči, priecīgus zcmussvetkus, pietiek] Abi vīrieši noraidīja iespēju beigt strīdu.

Beigās vienmēr izrādās, ka mēs esam atbalstījuši nepareizo pusi šajās ķildās, — teica Braiens.

helēna redzēja, ka Džoels pamāj ar galvu, it kā apdomādams Braiena vārdus. Džoels klusēja, un viņa acu skatiens bija tik ledains, kādu Helēna līdz šim vēl nebija redzējusi. TV ziņas tagad stāstīja par piecpadsmit pēdas garu pitonu, kas atrasts zem kāda paveca pāra mājas Džordžijas štatā. Pitons tur laimīgi dzīvojis gadiem ilgi, čūskas patvērumu atraduši tikai tāpēc, ka dažiem cilvēkiem licies dīvaini, cik daudzi apkaimes suņi pazūd bez pēdām.

Likās, Džoela klusēšana Braienu dara mazliet nervozu.

— Nu, ko tu par to domā? — viņš jautāja.

Džoels bridi raudzījās Braienā, tad klusi noteica:

— Domāju, ka tu esi idiots.

Tā nu šis vakars bija sabojāts.

Viņi atbrauca atpakaļ pie Keipkodas līča, un kādu laiku šķita, ka viss daudzmaz nostabilizējies. Bet pēc Jaunā gada Helēna sāka just, ka Džoelā arvien pieaug kāds iekšējs nemiers. Reizēm viņa pacēla skatienu no datora un pieķēra Džoelu raugāmies tukšumā. Helēna nojauta, ka daži viņas ieradumi krīt Džoelam uz nerviem — piemēram, tas, ka viņa ar pirkstu galiem bungo pa tastatūru, pārdomādama nākamo teikumu.

Itin drīz viņa juta, ka viss, ko viņa dara, tiek vērtēts un atzīts par nepietiekami labu. Reizēm Džoels klusēdams pagrāba mēteli un teica, ka dodas pastaigā, un tad Helēna palika sēžam un prātojam, ko viņa izdarījusi aplam, un vainoja visā sevi. Helēna mēdza noraudzīties, kā viņš aiziet prom gar krastu, uzrāvis plecus un cīnīdamies ar vēju, nepievērsdams nekādu uzmanību kokiem, ko Bazs nometa viņam priekšā, līdz suns aptvēra, ka nūjas mešanas un atnešanas spēle beigusies.

Kādu nakti, vērdamies tumšajos griestos, Džoels noteica, ka vēlas savā dzīvē paveikt ko vērtīgu.

— Vai tad tu nedomā, ka tas, ko tu pašlaik dari, būtu kas vērtīgs? — Helēna pajautāja. Džoels paraudzījās viņā, un Helēna strauji piemetināja: — Saproti, es jau nedomāju mūs abus, es domāju — tavs darbs.

Faktiski viņa domāja abas lietas, taču Džoels atbildēja tikai uz vārdos izteikto un teica, jā, savā ziņā viņa darītajam ir vērtība.

— Tomēr tas, ka tiks izglābta dzīvība dažiem krabjiem, nemainīs pasauli. Es gribu teikt, okeānos iznīkst dzīvība, mirst visa planēta, iet bojā. Helēna, visā pasaulē cilvēki mirst badā un slaktē viens otru, un īstenībā, ja tā padomā, ko tad, velns un elle, es daru? Ko, pie joda, salīdzinājumā ar to visu nozīmē daži krabji? Tas ir tas pats, kas spēlēt vijoli, Romai degot.

Piepeši viņai kļuva ļoti auksti. Viņš samīlēja Helēnu, taču viss bija mainījies, it kā Džoels garā jau būtu aizgājis prom.

Kailu dienu aprīļa beigās viņš vakariņu laikā paziņoja, ka ir pieteicies labdarības organizācijā palīdzībai ārvalstīm un grib doties darbā uz Āfriku. Organizācija vēlas izsaukt viņu uz p.u runām. Helēna mēģināja slēpt savu aizvainojumu un sāpes,

A, - viņa teica, — jauki.

Ja. Nu, saproti, tās jau būs tikai pārrunas.

Viņs iebāza mutē kādu kumosu. Viņš neskatījās viņai acīs. iestājās. klusuma brīdis, kurā Helēna bez skaņas izkliedza savu ickšup vērsto apsūdzību. Viņa centās atrast tādu balss toni, kurā šis kliedziens nebūtu manāms.

tātad Āfrikā ir badā mirstoši krabji? — Šie vārdi vienkārši izlauzās ārā, viņa tur neko nevarēja līdzēt. Džoels palūkojas uz viņu. Tā bija pirmā pretīgā replika, ko viņa jeb- k.ul bija veltījusi Džoelam. helēna turpināja, mēģinot pārvel st indigo repliku par patiesi domātu jautājumu. — Es gribēju teikt, ka viņiem tur ir vajadzīgi augstskolas beidzēji — biologi, ja?

kā man liekas, viņus vairāk ietekmēs fakts, ka divus ļ-adus esmu studējis medicīnu, — Džoels vēsi atteica.

Vel viens ilgs klusuma brīdis. Džoels sāka novākt traukus.

tu man neteici, ka esi viņiem aizrakstījis.

es pats nezināju, vai gribu pie viņiem strādāt.

— Skaidrs.

- gribēju teikt, pat vēl tagad neesmu par to pārliecināts.

taču Helēna juta, ka viņš ir gan. Nākamnedēļ Džoels aizlidoja uz Vašingtonu uz pārrunām ar palīdzības organizāciju, un jau nākamajā dienā viņiem piezvanīja, paziņojot, ka darbs jāsāk jūnijā. Džoels pajautāja Helēnai, ko lai viņš atbild, un 1 lelēna teica to, ko viņš vēlējās dzirdēt. Jā, viņam jābrauc. Protams, viņam jāpiekrīt.

Vēl ilgu laiku viņi nespēja par to izrunāties, viņi vispār nespēja ne par ko runāt. Ārā kļuva siltāks. Varēja dzirdēt pīpinām tārtiņus un atkal redzēt ūdensputnus pie krasta spēlējam savu mūžīgo nenogurstošo skriešanos ar viļņiem. Bet mājā valdīja ziema. Tagad viņi viens otra sabiedrībā jutās neērti, turpretim agrāk paredzēja viens otra kustības bez pūlēm, kā dejotāju pāris. Bija iestājusies vēsas pieklājības ēra, ai/ tas Džoels slēpa un smacēja savu vainas apziņu, bet viņa — savas dusmas.

Saprāts teica, ka dusmām nav iemesla. Dievs mīļais, viņi nebija precējušies un pat netika runājuši par šādu iespēju! Kādēļ gan lai viņš nebrauktu prom un nedarītu kaut ko vērtīgu? Tas taču bija labi. Tas bija slavējami. Džoels bija viens no tiem vīriešiem, kas mēdz "pazust", un viss. Tas bija rakstīts "viņa gēnos".

Pēc tam dusmas izgaisa un to vietā zaglīgi atlīda vecā, pazīstamā sajūta, ka viņa atkal kaut ko nav izdarījusi pareizi. Helēna saprata, ka tagad tas ir daudz ļaunāk, jo šoreiz viņa ne tikai gribējusi vīrietim izdabāt, bet atvērusi tam sirdi un dvēseli, katru poru. Viņā nebija nekā tāda, kas būtu slēpts Džoela acīm, nekā tāda, par ko domājot, viņa varētu mierināt sevi, sakot: ja vien viņš to būtu zinājis, viņš noteikti nedz varētu aiziet, nedz spētu aiziet no manis.

Viņa bija atdevusi sevi visu, un tomēr ar to nepietika. Maijā, kad līcī ūdens sasilst, zobenastes krabji atgriežas no savām dziļās ziemas mītnēm. Un, kad mēness debesīs nostājas vienā līnijā ar sauli un sākas gadā lielākie paisuma uzplūdi, krabji pulcējas baros ap sēkļiem, kur vairojas.

Pēdējos divus gadus Džoels ap šo laiku bija iezīmējis vairākus simtus krabju, iespiežot numurētas nerūsējošā tērauda skavas krabju čaulu aizmugurē. Galvenais uzdevums bija — noskaidrot, cik daudzi no krabjiem atgriežas šajā vietā. Tagad, tikai divas nedēļas pirms izbraukšanas uz Āfriku, Džoels bija nolēmis iezīmēt krabjus vēl pēdējo reizi.

Kā taustoties pa tumsu, jo tieši tā viss tagad starp viņiem notika, Džoels pavaicāja, vai Helēna gribētu nākt viņam līdzi kā pagājušajā gadā un mazliet palīdzēt. Viņa bija iestājusies darbā par izpalīdzi virtuvē "Mobijā Dikā", zivju restorānā pie lielās šosejas, lai parādītu, cik maz (vai cik ļoti) Džoela aizbraukšana ietekmēs viņas dzīvi. Bet tovakar viņai bija brīvs vakars. Jauki, Helēna teica, ja vajadzīga viņas palīdzība, viņa ies.

Nakts bija vēsa un skaidra, pilns mēness ar savu spilgtumu bija izdzēsis gandrīz visas zvaigznes, izņemot pašas spožāka-., un ap mēnesi pletās tāds kā miglains ēnu aplis. Vēlai. he-lēna dzirdēja, ka daži cilvēki šādu apli uzskata par nelaimes priekšvēstnesi.

Vi iii salika iezīmēšanai nepieciešamos piederumus divās lielas somas un, Bazu mājā ieslēguši, gariem zvejnieku zābakiem kaļas i Ievas prom pa smilšu strēli, kas iezīmēja ūdens malu. Smiltis mirdzēja bālas kā miroņu kauli, un, lai gan viņi negāja viens otram blakus, mēness gaismā viņu ēnas saplūda vienā.

I mi ļia gabalu bija redzams, ka ir īstais laiks, krabji bija k lai l Uens gar krastu vārījās, tuvāk pienākot, seklumā varēja redzēt simtiem izliektu un knaibļotu čaulu cīnāmies savā staipa Ap tiem kā fosforizētu putu galaktikas virpuļoja ūdens.

helena jau no iepriekšējā gada pieredzes zināja, kas jā- daia ( iandrīz nepārmijot ne vārda, viņi paņēma vajadzīgo kali s no savas somas un stājās pie darba. Džoels uzvilka rokās biezus gumijas cimdus un iebrida starp krabjiem. Viņš uzmanīgi pat ela tos pa vienam tuvāk kabatas lukturītim, kas karā- jas aukla viņam ap kaklu. Krabji viņa rokās spirinājās un raus- tijas, čaulu aizmugures daļa virinājās kā uz eņģēm, zobenvei- diga aste mētājās uz visām pusēm, cenšoties iedurt viņam. Atiadis iezīmētu krabi, Džoels nosauca numuru, un blakus- stavosa Helēna pierakstīja to blociņā. Ja krabis nebija iezīmēts, Džoels nosauca tā dzimumu un aptuveno lielumu, un iii to Helēna cītīgi pierakstīja, tad pasniedza Džoelam skava., ko iestiprināja krabja čaulā.

Sad un tad darba gaitā Džoels mēdza uz kaut ko norādīt un paskaidrot, kas notiek. To, kā tēviņi, reizēm pat vesels ducis, cīnās par to, lai varētu tikt virsū vienai pašai mātītei, bet kā tikai vienam tēviņam tas beigās izdodas. Viņš pavērsa gaismas staru pret mātīti, lai Helēna visu redzētu. Krabis bija izracis sev seklu ligzdiņu smiltīs, tik tuvu ūdens malai, cik vien iespējams. Bija redzams, kā no viņas straumītē plūst olas, spīdīgi pelēkzaļi ķekari, un tēviņš, kas bija ieāķējies mātītē, plūdināja pār olām spermu, kamēr pārējie tēviņi cīnījās savā starpā, lai varētu darīt to pašu. Krabji savā ekstāzē nemaz nemanīja cilvēkveidīgos, kas stāvēja un vēroja dzīvniekus.

Helēna sāka viņam kaut ko jautāt, bet piepeši dzirdēja, ka balss viņai aizlūst, viņa apklusa teikuma vidū un aptvēra, ka pār vaigiem līst asaras. Pagājušajā gadā viņa šo pašu ainu bija vērojusi kā brīnumu. Bet tagad šis drudzis, aklā, pirmatnējā un niknā kaisme, ko radīja mūžsenā radījuma dzīvotalkas, šī tieksme izgrūzt savus gēnus pāri gadsimtiem, uz miljonu miljoniem gadu, šīs tieksmes milzīgais, neaptveramais spēks satrieca Helēnu un pārsteidza ar baiļpilnām skumjām.

Džoels redzēja, kā elsās noraustās viņas seja, un, šļakatām šķīstot, metās pie viņas un apskāva. Un Helēna piespiedās pie vīrieša un elsoja pie viņa krūtīm kā pamests bērns.

— Ko tu? — viņš teica, atglauzdams matu šķipsnu viņai no sejas. — Kas noticis?

— Nezinu.

— Pasaki man.

— Es nezinu.

— Tas būs tikai uz gadu, Helēna. Gads paies ātri. Es atgriezīšos, un nākamgad ap šo laiku mēs atkal varēsim būt šeit. Kopā iezīmēt krabjus.

— Nejoko.

— Es nejokoju. Nopietni. Es apsolu.

Helēna palūkojās Džoelā, un viņai likās, ka saredz asaras arī viņa acīs.

— Es mīlu tevi, — viņa teica.

— Es arī tevi mīlu.

Helēna nemūžam neaizmirsīs, kāds viņš izskatījās tajā brīdī. Kā trausls spoks un nezin kāpēc pēkšņi arī kā pilnīgs svešinieks. Tad viņš pasmaidīja, un rēgs pagaisa. Un viņš noskūpstīja Helēnu, krabjiem visapkārt bezbailīgi virpuļojot un klabot, to melnajām čaulām mēness gaišām vizot.

Nu viņš bija prom jau gandrīz divus mēnešus.

Helēna izsmēķēja cigareti un pasauca Bazu. Suns nu jau pietiekami ilgi bija ošņājies pa Noasa šķirstu, un Helēnai kļuva vēsi. Viņa piesauca suni klāt un sāka iet atpakaļ gar krastu. Vil s viņas, augstu mežos, kāda pūce atkal un atkal izdvesa vienu un to pašu skumīgo vēstījumu.

pie pagalma puses durvīm Helēna paņēma ceļasomu. Kukaiņu halle ap spuldzi turpinājās joprojām. Bazs pāris reižu uzi i lidoņiem, un Helēna lika tam apklust, iebīdīdama t nu i durvīm virtuvē.

(iaismu viņa neiededza. Visur, kur vien krita skats, bija p.n ak daudz no Džoela. Veltīgā mēģinājumā pārliecināt Heku u p.ir to, ka viņš atgriezīsies, Džoels bija šeit atstājis daudzas savas mantas. Grāmatas, zābaku pāri, Discman atskaņoņotāju ai tam pievienojamām skandām, visus savus kompaktdiskus ar operu ierakstiem. Kopš Džoela aizbraukšanas Helēna nebija uzdrošinājusies klausīties mūziku.

telefona automātiskā atbildētāja sarkanā actiņa rādīja, ka saņemtas trīs ziņas. Viņa tumsā noklausījās ierakstus, skatoties ara uz mēness taciņu pāri līcim. Viena vēsts bija no tēva, kas cerēja, ka Helēna laimīgi nokļuvusi mājās, un bija pārliecināts, ka viņa un Kortnija sadraudzēšoties. Otrā vēsts bija no Sīlijas, vienkārši sveiciens. Un trešais zvanītājs bija Denspraiors, viņas seno laiku vilku taku biedrs.

Kādā vasarā, kad abi kopā bija gājuši pa pēdām Mine- soias vilkiem, viņiem bija pavisam īss mīlas sakars. Dens liiļa viens no tiem retajiem izņēmumiem viņas vīriešu — ākstu virknē, kas nebija nekāds ķēms, tomēr viņu sakars bija kļūda. Abiem vajadzēja palikt tikai labiem draugiem, viņiem nebija lemts būt mīļākajiem. Un, kā jau visi labākie vīrieši, Dens bija precējies, turklāt laimīgs laulībā. Vēl ļaunāk — Helēna pazina gan viņa sievu, gan meitu, un abas viņai patika.

I lelēna un Dens gandrīz trīs gadus nebija ne tikušies, ne runājuši pa telefonu, un tagad viņa ar prieku dzirdēja Dena balsi ierakstā. Viņš teica, ka Montānā viņam ir padomā kāds darbs. Vii viņa nepiezvanītu Denam?

Helēna palūkojās pulkstenī. Ceturksnis pāri pusnaktij. Un tad Helēna atcerējās, ka šodien ir viņas dzimšanas diena.

Septītā nodaļa

Dens Praiors dzēra jau trešo kafijas tasi, kā liekas, nemaz nemanīdams milzonīgo Aļaskas brūno lāci, kas slējās augšup tieši viņam aiz muguras. Gan cilvēks, gan lācis bija pavērsuši acis turp, kur ejā parādījās pirmie neapmierinātie no Soltleiksitijas ielidojošie pasažieri. Reiss bija aizkavējies, un Dens gaidīja šeit jau stundu, un lācis gaidīja vēl ilgāk — tas bija nošauts tūkstoš deviņi simti septiņdesmit septītā gada trīspadsmitajā maijā, piektdienā, pēc tam izbāzts un nostādīts šeit uz pakaļkājām, lai biedētu Lielā ūdenskrituma viesus.

Gandrīz visu nedēļas nogali Dens bija pavadījis, tīrot nelielo būdiņu, kurā Helēnai būs jādzīvo, un mēģinot salabot veco toijotas pikapu, ko bija atradis Helēnas vajadzībām. Dens cerēja, ka Helēna nebūs pārāk nepatīkami pārsteigta nedz par vienu, nedz otru. Būdiņa piederēja mežniecībai, tā atradās neliela mežezera mežonīgajos kalnos, kas slējās aiz Houpas. Tajā vairākus gadus neviens nebija pavadījis ilgāk par vienu vai divām naktīm un, cik varēja spriest, putni, kukaiņi un daždažādi sīki grauzēji būdiņā regulāri rīkojuši nakts ballītes.

Pikaps savukārt piederēja Bila Rimera brālim, kurš savā pagalmā bija izmitinājis uz nāvi slimus braucamos. Pat ar jaunu karburatoru ribās šīs mašīnas izredzes izdzīvot līdz pavasarim bija apšaubāmas. Denam nāksies atrast arī snieg- mobili Helēnai.

Dens "pētīja pa gaiteni šurpnākošo cilvēku sejas, prātodams, vai Helēna joprojām izskatās kā toreiz. Iepriekšējā vakarā viņš bija sameklējis Helēnas fotogrāfiju, ko bija uzņēmis pirms pieciem gadiem Ziemeļminesotā, kad abi strādāja kopā. Viņa sēdēja smailītes priekšējā sēdeklī, atskatīdamās pāri plecam uz viņu, smaidīdama savu kārtējo lēnīgi nerātno smaidu. Helēnas acis bija skaidrā zeltīti brūnā krāsā, mazliet iešķības, tā, ka viņa gandrīz līdzinājās elfai. Viņai mugurā bija pazīstamais, vecais sporta krekliņš ar nogrieztajām piedurknēm, tas, kam uz mugurpuses ar sarkaniem burtiem uzdrukāts "Piesargies: bara vadone". Viņas garie, gaišbrūnie mati bija saule i/,balējuši un sasieti augstā zirgastē, kas Denam vieninei bija paticis, tāpēc ka tad viņš varēja redzēt iedegušo kaklu .11 bedrīti aizmugurē. Dens bija paspējis aizmirst, cik san iet msi i, .kaujās Helēna, un viņš ilgi nosēdēja, skatīdamies šaja fotogrāfijā.

l i kas starp viņiem noticis, nebūtu saucams gluži par mīlas sakaru. Vienkārši kādu nakti pēc garā vasaras darba dabas klēpī gadījās tas, kas reizēm var notikt, ja divi cilvēki sti ada kopā brīvā dabā un dzīvo tik ciešā tuvībā, ka šķiet gan- ili i, pei vērsi nespert pēdējo soli līdz pilnīgai tuvībai.

Denam Helēna vienmēr bija likusies pievilcīga, viņš pats up/,lllrtļas, ka nebūt nešķiet viņai tikpat pievilcīgs vīrietis. Ne lati tikai viņas izskats. Dens bija iemīlējies viņas asajā prātā, viņas paskarbajā humora izjūtā, ar kuras palīdzību sieviete p.u asti novērsa uzmanību no savas neaizsargātības, no viegli icvaiiuiļamas vietas. Parasti viņa izmantoja humoru, lai pasmietos pati par sevi. Vēl viņa bija visgudrākā speciālisti vilku bioloģijas jomā, ar kādu vien viņam nācies kopā strādāt.

I :; laikā Dens vadīja vilku pētniecības programmu uni- versiiaie un Helēna bija viena no brīvprātīgajiem palīgiem. I )eir. iemācīja viņai, kā izlikt lamatas, un nepagāja ilgs laiks, k.ul viņa jau darīja to labāk par Denu pašu.

laja vienīgajā naktī, apmetnē pie kāda ezera zem zvaig- ■/•i.iti piebērtām dbesīm, Dens pirmo reizi kopš kāzām kļuva neuzticīgs Mērijai. Nākamajā rītā Dens pieļāva kļūdu, pastāstīdams par to Helēnai, un tad arī viss bija beidzies. Pār-

…… ajot notikušo vēlāk, viņš nosprieda, ka varbūt vajadzēja it

ka starp citu pavēstīt Helēnai, ka viņš ir radis tā rīkoties. Jā, pagāja krietns laiciņš, pirms Dens aizmirsa savas jūtas pret I Iclēnu, bet galu galā viņš tika tam pāri, viņi bija palikuši labi draugi un kolēģi līdz pat brīdim, kad Denu aizsūtīja citā darbā.

lāgad, meklēdams Helēnas seju pūlī, viņš nodomāja, vai būtu iespējams atjaunot senās liesmas, bet tajā pašā laikā piekodināja sev nemuļķoties.

Tad viņš ieraudzīja Helēnu.

Viņa nāca ārā no aizžogojuma, pirms Helēnas ceļu aiz sprostoja pārmocījusies sieviete ar diviem maziem bērniem, bērni raudāja pilnā balsī. Helēna tūlīt pamanīja Denu un pamāja ar roku. Viņai mugurā bija zili džinsi un izstaipīts bēškrā- sas militāra piegriezuma krekls. Vienīgā pārmaiņa bija tā, ka tagad Helēnas mati bija apgriezti īsi kā zēnam. Viņa gāja aiz brēcošajiem bērniem visu ceļu līdz pat vietai, kur stāvēja Dens.

— Ko tu tiem sīkajiem nodarīji? — viņš jautāja.

Helēna paraustīja plecus. — Es teicu, lai paskatās uz to

vīru, kas gaida tur pie lielā lāča, un viņi uzreiz sāka brēkt.

Dens paplēta rokas, un abi apskāvās.

— Laipni lūdzu Montānā.

— Pateicos, ser. — Helēna paliecās atpakaļ, neizlaižot Denu no rokām, un nopētīja viņu.

— Tu izskaties labi, Praior. Šķiet, ka panākumi un vara nav tevi sabojājuši. Man jau likās, tu būsi uzcirties uzvalkā.

— Šim gadījumam par godu es tieši nolēmu nevilkt uzvalku.

— Taču kovboju cepures vēl trūkst.

— Saproties, man mājās ir divas gabalas, un šad un tad es vienu vai otru uzlieku, tad paskatos spogulī un ieraugu īstu jokupēteri.

Viņa skaļi iesmējās. — Cik jauki tevi atkal redzēt.

— Patīkami redzēt arī tevi, Helēna. Kas noticis ar taviem matiem?

— Nerunā. Izdarīju to pagājušajā nedēļā. Baigā kļūda. Bet tev bija jāsaka, cik skaista ir mana jaunā frizūra, Praior.

— Tie mati varētu augt uz manas galvas.

— Kaut nu ātrāk augtu uz manējās.

Viņi ar eskalatoru nobrauca bagāžas nodalījumā un, gaidīdami somas, tērzēja. Praiors pajautāja, vai Helēnai jau kādreiz bijusi Montānā, un viņa atbildēja, ka tikai vienreiz, bērnībā. Visa ģimene atbraukusi brīvdienās uz Šļūdoņu parku, abas meitenes saindējušās ar pārtiku, pēc tam nācies visu nedēļu pavadīt gultā.

Uz slīdošās lentes parādījās Helēnas somas, divas lielas tūristu somas un vēl noskrambāts koferis, kas svēra apmēram tonnu, I lelēna paskaidroja, ka tas reiz piederējis viņas vectēvam. Viņi sakrāva bagāžu ratiņos.

- Vai nu ir viss? — Dens pajautāja. Helēna vainīgi pasmaidīja.

Nu jā, gandrīz.

Pie viņiem spraucās kāds aviosabiedrības pārstāvis ar skaļi ie|MŠu krātiņu. Helēna noliecās un atvēra krātiņa durvis, pa i.iiii i/naea viens no visdīvainākā paskata suņiem pasaulē un ■.ak.1 laizīt I lelēnas seju.

Iepazīsties, Bazs.

Sveiks, Baz. Dīvaini, bet es neatceros, ka mūsu tele- l&lt; &gt;n .ai unas laikā tu būtu pieminējusi Bazu, Helēna.

Zinu. Piedod. Paklau, es likšu viņu tūlīt pat nomaitāt.

Jauki. Iesim un izdarīsim to.

It.i/s jautājoši skatījās uz Denu.

Nu, atzīsties taču! — sacīja Helēna. — Vai viņš nav

foršs?

I abs ir. Cerēsim, ka tā domās arī vilks.

Iznākot no lidostas ēkas, Helēnai spēcīgā vilnī uzplūda karstums. Termometrs Dena mašīnā rādīja deviņdesmit grādus pe&lt; Fārenheita, bet gaisā nebija mitruma, siltums bija kā apskāviens. Viņa sēdēja pie atvērta loga, kamēr mašīna uzbrauca uz lielās autostrādes un pagriezās uz dienvidiem, dodamas uz Helēnas pilsētu. Viņa līdz izmisumam vēlējās uzsmēķēt, bet pārāk kautrējās, lai darītu to Dena klātbūtnē. Tā vieta viņa nolēma, ka pietiks ar saules sakarsētās zāles smaržu, ko vējš nesa no līdzenuma. Bazs sēdēja, acis mirkšķinādams un laizīdamies, izbāzis galvu pa logu Helēnai aiz muguras.

— Redzi, viņi te pat pilsētu nosaukuši tavā vārdā, — sacīja Dens.

— Tu domā Houpas pilsētu, kas nozīmē cerību?

— Mēs visi dzīvojam cerībās, Helēna.

— Dīvaini, kāpēc nav pilsētas ar nosaukumu Izmisums vai Bēdas?

— Mans tētis uzrauga Rietumpensilvānijā, vietā, kas saucās Panika.

— Tu joko.

— Goda vārds. Un tieši blakus bija vietiņa vārdā Ilgas.

— Ahā, no turienes nāk "Ilgu tramvajs".

Viņš iesmējās. Dens kā senāk smējās par viņas dumjajiem jokiem.

— Mana mamma vienmēr teica, ka nedrīkst precēties ar cilvēku no Panikas panikas dēļ. Bet mans vecais apgalvoja, ka baznīca, kurā viņus uzsauca, faktiski ir tuvāk otrai pilsētelei, tātad viņi esot apprecējušies Ilgās.

— Vai viņi joprojām dzīvo kopā?

— Kā tad. Ar katru gadu iemīlas viens otrā arvien vairāk.

— Vareni.

— Jā, tā ir.

— Un kā klājas Mērijai?

— Labi. Mēs izšķīrāmies pirms diviem gadiem.

— Ak, Den, man ļoti žēl.

— Labi, labi. Man gan nav žēl, un esmu pārliecināts, ka Mērijai arī ne. Un, paldies Dievam, Džinijai viss kārtībā. Tagad viņai jau četrpadsmit. Viņas māte joprojām dzīvo Helēnā, tā nu ir iegadījies, saproti, ka Džinija var pavadīt laiku gan pie viena, gan pie otra.

— Tas labi. -Jā.

Iestājās klusuma brīdis, un Helēna jau juta, kas tam sekos.

— Kā tad ar tevi? Es gribu teikt, vai tu…

— Nekautrējies, Praior. Tu gribi vaicāt, kā man iet mīlas frontē?

— Nē. Labi, patiesībā — jā.

— Nu, padomāsim. Mēs esam kopā, jā, nu jau vairāk nekā divus gadus.

— Patiešām? Tas ir lieliski. Pastāsti man par viņu.

— Labi, viņam ir gari mati smilšu krāsā, brūnas acis, viņš ir nerunīgs. Un vēl viņam ir tāds niķis automašīnā bāzt galvu ārā pa logu un plakšķināt man pa kājām ar asti.

Dens pasmaidīja.

Ne, patiesībā es apmēram divus gadus dzīvoju kopā ar kādu puiM pie Keipkodas līča. Bet viņš, kā to lai pasaka, ir aizbrauci. Šķiet, to var nosaukt par variantu, kas "karājas gaisā".

Viņa norija siekalas un palūkojās ārā pa sānlogu. Tālumā pat adīja , kalni. Dens, lai svētīts viņa vārds, laikam nojauta, ka iet pa plānu ledu, un mainīja sarunas tēmu. Viņš sāka stāstīt pat visiem notikumiem kopš tās dienas, kad gandrīz pirms mēneša vilks pirmo reizi bija parādījies Houpā. Drīz Helēna jau smejas par viņa stāstu, kā Baks Kolders noorganizējis pa- nmgbcrcs Prinsam, visu labradoras šķirnes suņu varonim.

Kolders bija atsaucis no Lielā ūdenskrituma sludinātāju, kas vadīja ceremoniju ģimenes, draugu un, protams, preses paistavļu un TV kameru priekšā. Kapakmens bija no melna marmora un, visticamāk, maksājis kādus piecus simtus. Dena iedomātā uzraksta vietā, kas Helēnai ļoti patika, Kolderi bija i/domājuši kaut ko skanīgāku: "Šeit atdusas Prinss, Kas aizdzina vilku no namdurvīm un atdeva savu dzīvību, sargādams bērniņu. ! abs suns!"

Kopš tā laika, stāstīja Dens, viss bijis daudzmaz mierīgi. N.ul un tad viņam piezvanīja kāds žurnālists, jautājot, vai viņš jau ii noteicis vilka atrašanās vietu, un Dens tad mēģināja visu pieklusināt, radot iespaidu, ka situācija tiek pastāvīgi kontrolēta, un tas fakts, ka vilku vairs neviens nav redzējis, gandrīz noteikti nozīmēja, ka vilks ir no bara aizklīdis vientuli., tagad jau, iespējams, simtiem jūdžu tālumā. Tam visam I )ens neticēja, lai kā vēlētos. Tikai pirms divām dienām kāds mežzinis, apsekodams neskartos mežus uz rietumiem no I loupas, ziņoja par atrastām vilka pēdām.

Savā birojā Dens iepazīstināja Helēnu ar Donnu, kura sirsnīgi apsveica viņu un teica, ka beidzot Denam pieticis prāta nolīgt darbā sievieti.

— Un šis ir Freds, — sacīja Dens, paplikšķinādams pa stikla vitrīnu. — Vienīgais, kurš te kaut ko arī dara.

Pēc pāris minūtēm Helēna atpūtas istabā uzskrēja virsū Donnai, kas mierīgi smēķēja cigareti, tad viņa ar atvieglojumu aizsmēķēja pati. Donna atklāja viņai vienu no dzīves patiesi bām, kas citiem ir slēptas: smēķējošās sievietes ir visforšākās, bet smēķējošie vīrieši — gluži otrādi.

Dens lika atsūtīt no veikala sviestmaizes, un abas sievietes pievienojās viņam kabinetā, kur pavadīja pāris stundas, skatīdamies kartes un tabulas, un fotogrāfijas un plānodami, kas Helēnai būs jāveic Houpā.

Dens sacīja, ka viņi jau trīs reizes pārlidojuši attiecīgo rajonu krustu šķērsu, bet nav uztvēruši ne miņas no kāda radiosignāla. Lai nu kas tur klīstu pa mežiem, tas dzīvnieks nav radioficēts, tā nu Helēnas uzdevums bija noķert vilku lamatās un pēc tam izsekot, kas īsti notiek. Bils Rimers, kuram tūlīt vajadzēja atgriezties no atvaļinājuma, esot pieteicies palīdzēt Helēnai izlikt lamatas.

Ja izrādītos, ka mežā ir vesels vilku bars, I lelēnai jāuzzina, cik tie veci, cik daudz vilku tur ir, ko viņi medī un viss pārējais, kā parasti, sacīja Dens. Tieši tikpat svarīgi, protams, vēl bez darba ar vilkiem, bija pacensties nodibināt draudzīgas attiecības ar vietējiem lopkopjiem.

Visbeidzot Dens izslējās taisni un sāka runāt oficiāli, nolasīdams darba līgumu. Vienīgais veids, kādā viņam tika atļauts nolīgt Helēnu darbā, viņš skaidroja, bija — kā palīgu "uz laiku". Tas nozīmēja, ka viņa nolīgta uz simts astoņdesmit dienām, bet ir iespēja šo termiņu pēc tam pagarināt. Viņas alga būs tūkstoš dolāru mēnesī, nekādu prēmiju.

— Nekādas veselības apdrošināšanas, pensijas vai darba nespējas lapas, nekādu piemaksu par stāžu. Pamaatā "uz laiku" nozīmē to, ka valdības uzskaites sistēmā tu neeksistē. Tu esi neredzama. Mums te ir palīgi "uz laiku", kas strādā jau gadiem ilgi.

— Vai man uz pieres būs asinssarkani burti "uz laiku"?

— Tas pilnībā atkarīgs no jūsu pašas izvēles, misis Rosa.

— Vai manā rīcībā būs kravas mašīna vai tikai velosipēds?

Viņš iesmējās. — Es tev parādīšu. Vai gribi izbraukt līkumiņu?

— Līdz Floupai?

— Jā. Ne gluži augšā kalnos, līdz būdiņai. To mēs varam izdarīt rīt. Man likās, ka šodien tu varētu vēlēties apskatīt pilsētiņu, pēc tam mēs varētu kaut ko iekost. Ja tu neesi pārāk nogurusi.

Nu vienkārši lieliski.

Izejot autostāvvietā, Dens teica, ka viņa varēšot Houpā paņemt numuru viesnīcā, bet varot arī palikt pie viņa mājās. Viņš stāstīja, Džinija ir pie mātes, tādēļ Helēna var dabūt meitas istabu.

patiešām? Tas būtu lieliski. Paldies.

Un te nu ir tas, ko tu gribēji redzēt.

Viņš apstājās pie vecās toijotas. Saules gaismā pikaps nemaz neizskatījās tik slikti. Dens bija licis mašīnu nomazgāt, tad ait atklājās, ka tās sākotnējā krāsa vairāk vai mazāk atgādina riīsu, un tas bija parocīgi. Hromētās vietas pat centās mirdzēt. Dens mīlīgi uzplikšķināja pa motora pārsegu, nokrita sānskata spogulis. Helēna iesmējās.

— Vai tas ir mans?

Dens noliecās, pacēla spogulīti un pasniedza to Helēnai.

— Ikkatrs šā auto gabaliņš. Patiesībā tam tā jābūt. Visām valdības rīcībā esošajām mašīnām ir jābūt ražotām ASV, un tādu es nevaru sadabūt. Varu tev dot vienīgi benzīna naudu. Trīsdesmit vienu centu par katru nobraukto jūdzi.

Praior, tu tiešām māki palutināt meičas!

Viņa apsēdās pie stūres. Braukšana bija līdzīga dejošanai uz skrituļslidām, jo katrs pagrieziens bija jāieplāno krietnu laiciņu iepriekš, lai tas vispār izdotos. Bet drīz Helēna apguva šis iemaņas un sekoja Dena norādījumiem, kā izbraukt no pilsētas. Līdz ar sauli viņi virzījās uz kalnu pusi.

Visu pēcpusdienu viņi bija runājuši, tagad bija labi mazliet arī paklusēt. Gaiss kļuva vēsāks, vējš pierima. Abpus ceļam stiepās nopļautas bāli zeltainas pļavas, nokaisītas ar apaļām siena ķīpām kā milzu ruletēm.

Gan debesu, gan zemes pusloki Helēnai likās milzīgi, katra līnija bija kā ar melnu krāsu iezīmēta. Ceļi taisni un mērķtiecīgi veda uz rančo ēkām, kas bija novietotas īstajās vietās. Helēna juta gan aizkustinājumu, gan tādu kā apdullumu, viņa šeit likās lieka, nenozīmīga. Un viņa domāja par Džoelu, kā tas joprojām nodka dienā vai desmit reizes, prātodama, vai viņš savā jaunajā pasaulē jūtas piesaistīts vai varbūt tikpat atsvešināts no tās, kā Helēna jutās pašlaik, līdzīga skatītājam, kas grib piedalīties notikumos, bet tie nezin kāpēc vienmēr plūst garām.

Kad kalni viņu priekšā bija izauguši līdz milzīgiem apveidiem, zeme it kā sakrokojās, pārvēršoties neapstrādājamos klintsbluķu pilnos laukos, ko uz labu laimi šur un tur pēkšņi pāršķēla krūmiem aizaugušas strautu ieplakas. Pārbraukusi kādam pakalnam, Helēna ieraudzīja papeļu rindu, kas stiepās no dienvidiem, un cauri lapotnei viņa redzēja spīdam ūdeni.

— Houpas upe, — sacīja Dens.

Automašīnas signāls lika abiem salēkties. Skatoties upē, Helēna bija ļāvusi pikapam brīvi šļūkt no vienas ceļa puses uz otru un tagad aizmugures spogulī ieraudzīja tieši aiz sevis melnu kravas mašīnu. Viņa sagrieza stūri pa labi tik strauji, ka mašīna īsu mirkli balansēja uz pašas uzbēruma malas. Viņa ātri atkal atguva pār to varu. Helēna samiedza acis šaurās spraudziņās un neskatījās uz Denu.

— Ja izteiksi kādu joku par sievietēm — autobraucējām, tad tev ir beigas.

— Nekad neesmu redzējis kādu sievieti braucam tik labi, kā brauc tu.

— Tev ir beigas.

Melnā kravas mašīna brauca viņiem garām. Kad abu mašīnu logi bija līdzās, Helēna pagrieza galvu un starojoši uzsmaidīja, mīļi, cik vien spēdama, atvainojoties diviem neizdibināma paskata kovbojiem, kas viņu vēroja. Iespējams, puišiem bija gadu divdesmit, bet viņu izturēšanās darīja tos vecākus. Dens draudzīgi pamāja. Pasažieru sēdeklī sēdošais pieskārās pie cepures atloka un gandrīz vai pasmaidīja, turpretim šoferis tikai pakratīja galvu un brauca garām, viņa neapmierinātību atdarināja arī suns, kurš tupēja kravas kastē lielā vējā. Tiklīdz viņi bija pabraukuši garām, pasažieris uz mirkli pagriezās, lai palūkotos uz viņiem cauri šauteņu statīvam, kas atradās mašīnas aizmugures lodziņa priekšā.

— Vai pazīsti viņus?

I)ens pamāja ar galvu. — Eiba Iiārdinga dēli. Viņu rančo atrodas augstāk kalnos aiz Kolderu mājas. Jūs būsiet kaimiņi I lelēna paskatījās uz Denu un ieraudzīja, ka viņš smīn.

Vai tu runā nopietni?

liistos, ka jā.

Skaists sākums.

Neuztraucies, viņi tevi ienīdīs ne jau tavas braukšanas ļn a .nirs dēļ. Vai redzi uzlīmīti uz bampera?

I lelēnai nācās paliekties uz priekšu un samiegt acis, jo kravas mašīna pilnā gaitā traucās uz priekšu, bet tik un tā viņa |a saskatīt ar sarkanām svītrām pārkrustotu vilka galvas siluetu un blakus tam uzrakstu: "Nekādu vilku, nekad, nekur."

— Vareni.

Nu nekas, drīz viņi ēdīs tev no rokas.

( e|š vijās līdzi upes līkumiem vēl kādas četras jūdzes, līdz I lek na ieraudzīja uz neliela pakalna baltu baznīcu, pēc tam virs kokiem sāka slieties arī citas ēkas. Tālāk šaurs tilts ar niargam gar malu veda pāri upei un parādījās uzraksts (519 iedz.), un kāds mīklains svešinieks bija nevainojami līdzeni izšāvis plāksnītē trīs apaļus ložu caurumus, tā- dejadi likdams saprast, ka gan pilsētiņas, gan tās iedzīvotāju stāvoklis ir pakļauts mūžīgai nenoteiktībai.

— Man vienmēr bijusi bērnišķīga vēlme pierakstīt tur klāt "Atmetiet cerības".

Den, tu patiešām ļoti centies rekomendēt man šo pilsētiņu.

— Kā jau teicu, tai ir sava vēsture.

Viņi brauca pāri tiltam, un Dens norādīja uz priekšu.

— Nogriezies pa to ieliņu.

Viņa nogriezās no šosejas un apstājās nelielā grantētā stāvvietā upes malā. Tur atradās vēl dažas mašīnas, un Helēna izslēdza motoru.

— Nāc, — Dens teica, — es tev kaut ko parādīšu.

Viņi atstāja Bazu pikapā un iegāja nelielā parkā, kas stiepās gar upi. šī bija tīkama vietiņa, zālainie krasti tika veldzināti ar ūdens smidzinātājiem un augi kuploja. Smidzinātāju ūdens strūklās laistījās mazas varavīksnes, kas radās, saulei izspraucoties cauri dažu augstu vītolu mestajai ēnai. Bērniem šeit bija ierīkotas šūpoles un rāpšanās režģis, bet patlaban bērni dzenāja cits citu cauri ūdens strūklām. Mātes sēdēja pie kāda no nedaudzajiem piknika galdiem un bez īsta entuziasma mēģināja apsaukt savas atvases.

Zemāk pie ūdens, iezīmējoties kā tumšs apveids starp atspulgā izkusušajām debesīm un divām papelēm, kāds vecs vīrs baroja gulbju ģimeni ar maizes druskām. Vīram bija sarkani bikšturi un putekļiem klāta zila cepure galvā. Helēna saskatīja ūdenī kuļamies gulbju pleznas, putni centās turēties pretī straumei.

Dens gāja uz priekšu gar nelielo uzbērumu, pa kuru vijās taka no stāvvietas uz balto koka baznīcu parka viņā galā. Šķita, viņš kaut ko meklē zemē. Tad viņš apstājās un norādīja:

— Skaties.

Helēna apstājās viņam blakus. Viņa neredzēja, uz ko Dens rāda.

— Kas tur ir?

Viņš noliecās un pacēla kaut ko mazu un baltu no takas malas. Viņš iedeva to Helēnai, viņa pētoši skatījās.

— Izskatās pēc kāda čaumalas gabala vai kā tamlīdzīga.

Dens papurināja galvu un atkal norādīja lejup.

— Vai redzi? Tur ir vēl.

Gar takas malu šie baltumiņi izskatījās kā atliekas no izkusušā sniega, sporta kurpes un velosipēdu riteņi tos bija nogrūduši malā un vēl vairāk sasmalcinājuši.

— Reizēm var atrast arī lielākus gabaliņus, — Dens teica. — Dziļāk augsne ir pilna ar tiem. Liekas, tieši tāpēc zāle te aug tik kupla.

— Kas tas īsti ir?

— Atliekas no sena ceļa, kas reiz šeit vedis.

Helēna sarauca pieri.

— Vilku kauli. Šis ceļš bija bruģēts ar vilku galvaskausiem.

Helēna palūkojās Denā, domādama, ka viņš joko.

— Tā ir taisnība. Tūkstošiem galvaskausu.

Un, kamēr parka otrā malā bērni spēlējās zem ūdens strūklām un viņu smiekli lidinājās smaržīgi vēsajā vakara gaisa, n ka pasaulē tā vienmēr būtu bijis, Dens apsēdās pie galdiņa vītolu paēnā un pastāstīja, kā šis ceļš kļuvis par galvaskausiem bruģētu ceļu.

Astotā nodaļa

Baltie mednieki un slazdu licēji-traperi šajā iele|a daudzmaz vērā ņemamā skaitā parādījās pirms simt ļnei desmit gadiem. Pirmie ieradās bebru meklētāji, kad zemes uz austrumiem no Helēnas bija izķēruši gandrīz visus sus dzīvniekus. Tie piesardzīgi brauca pa Misūri upi ma- kino [1] laivas, kas līdz pēdējai iespējai bija piekrautas ar visu vajadzīgo — tā mednieki cerēja, — lai pārciestu šeit ziemu. Airējot 11/ rietumiem un tad uz dienvidiem, viņi atrada šauru bezvārdā pieteku, kuras nosaukumu zināja tikai "mežoņi", pieteka veda kalnup, mednieki brauca pa to un ierīkoja te nometni.

(par tā pakalna malu, uz kura tagad stāv baznīca, mednieki izraka alām līdzīgus dobumus, apjumdami tos ar koku un skujām un pārklādami pelniem, tā ka saredzami bija tikai strupie, no akmeņiem sakrautie dūmeņi. Nākamajā pavasarī, kad viņi devās atpakaļ uz Bentonas fortu ar zvērādām, paklīda baumas par šīs puses bagātīgajiem medījumiem. Un turpmākajos gados pirmajiem medniekiem sekoja citi, jau ar zirgiem un ratiem, līdz itin drīz šajā vietā radās neliels mednieku un traperu ciemats, īsta slaktētāju kolonija, kam tika dots Houpas vārds ne jau lielo cerību dēļ, bet gan par godu kāda upē noslīkuša bērna piemiņai.

Dažu medību sezonu laikā visi bebri jau bija izķerti, ienākumi par ādām notriekti indiāņu viskijā un miesīgās izpriecās, bet pašas ādas aizsūtītas uz austrumiem, lai tur

sildītu pilsētnieku galvas un kaklus. Tikai tad, kad bebru dīķi kļuva klusi, Houpas pirmiedzīvotāji pievērsa uzmanību vilkiem.

Šī ieleja kopš senseniem laikiem bija kā radīta vilkiem. Vilki, ko šeit arī izsenis dzīvojošā Melnās Pēdas indiāņu cilts turēja lielā godā kā izcilus medniekus, pazina ieleju kā ziemas patvēruma vietu stirnām un briežiem. Tā bija arī ceļš no kalniem uz līdzenumu, kurā vilki lielos baros dzina pēdas vēl daudz lielākiem bizoņu bariem. Apmēram tūkstoš astoņi simti piecdesmitajā gadā baltie cilvēki bija sākuši šo baru masu slepkavošanu. Nākamo trīsdesmit gadu laikā cilvēki nogalināja septiņdesmit miljonus bizoņu.

To var uzskatīt par likteņa ironiju, bet iesākumā bizoņu iznīcināšana atviegloja vilkiem dzīvi, jo vienīgais, ko mednieki vēlējās no bizoņiem, bija āda un varbūt mēle un nedaudz pašas labākās gaļas. No pāri palikušā vilki varēja ieturēt karaliskas maltītes. Pēc tam pāri austrumu okeānam līdz Amerikai izplatījās vēsts par milzīgo pieprasījumu pēc vilkādas kažokiem. Nevajadzēja nemaz būt ģēnijam, lai atrastu veidu, kā apmierināt šo pieprasījumu. Tāpat kā daudzi tūkstoši citu visos Rietumos, gan labie, gan sliktie, gan pilnīgi prāta spējas zaudējušie mednieki un traperi arī šeit, Houpā, pievērsās vilku ķeršanai.

Tas bija vieglāk nekā nogalēt bebrus, ja vien medniekam bija tie divsimt dolāri, ar ko uzsākt darbošanos. Pudelīte strihnīna maksāja septiņdesmit piecus centus, un ar to pietika, lai ierīvētu divus bizoņu kautķermeņus. Bet, ja bizoņa atliekas bija noliktas pareizajā vietā, tad vienā naktī no šā mielasta varēja nobeigties piecdesmit vilku un pāri vēl palika pietiekami ēsmas otrai naktij. Tā kā labas vilku ādas maksāja divus dolārus gabalā, tad viena ziema indētāja amatā varēja cilvēku padarīt par divtūkstoš dolāriem bagātāku. Tāda nauda lika aizmirst jebkuru risku. Cilvēki nosala līdz nāvei, pavisam viegli varēja ari zaudēt skalpu, jo no visiem baltajiem iebrucējiem Melnās Pēdas indiāņi visvairāk nolādēja vilku medniekus, nogalinot viņus, kad vien varēja.

Katru dienu Houpas vilku ķērāji izjāja medīt dzīvniekus ēsmai. Bizoņus varēja sastapt arvien retāk, un mednieki sāka gc;

likt lieta visu;, radījumus, ko vien atrada pa rokai, pat vis- ma/akus dziedātājputnus, kuru krūtiņas tika smalki uzšķērstas nu piebāztas ar saindētu ziedi. Ēsmas šņores stiepās pat vauakas jūdzes un tika izvietotas aplī. Nākamajā rītā, jājot apkalt nu lokam, indētāji atrada visapkārt mētājamies mirstošos un mirušos dzīvniekus vai putnus, visu dzīvo radību, kas vien bija te spēruši kāju. Tur bija gan vilki, gan koijoti un lapsas, gan lāči un lūši, daži dzīvnieki joprojām konvulsīvi vēma Vēmekļi un siekalas saindēja apkārtējo zāli uz vairā- i ii iii gadiem, bojā gāja katra radība, kas ēda šo zāli.

Varēja paiet kāda stunda, līdz saindētais vilks nomira, bet i-.ļ .11 ..lī dzīgākie no vilkiem, kas bija tikai paostījuši un viegli palaizījusi ēsmu, kamēr ciltsbrāļi rija to negausīgi, šie piesardzīgie mira daudz ilgāk. Strihnīns lēni darbojās viņu iekšās, līdz vilkiem izkrita spalva, un kaili kā spoki tie klīda pa līdzenumu, kauca un aizgāja bojā no aukstuma.

Kad ziemas sals satvēra zemi vēl stingrāk un dienišķā līķu i.iza sastinga pārāk ātri, lai visus nodīrātu, vilku mednieki sakiava kritušos dzīvniekus sniegā kā malku. Tādējādi vakari kļuva imvāki, bet tas nozīmēja arī to, ka pēkšņs atkusnis va- leiu adas sabojāt. Un tieši šāds atkusnis radīja galvaskausiem bruģēto ceļu.

I ukstoš astoņi simti septiņdesmit septītā gada ziemā I li uipa bija iestājies tik ilgs sals kā nekad. Līdz martam vairāk neka divi tūkstoši nenodīrātu vilku bija sakrauti augstos torņus ap vilku ķērāju zemnīcām un būdiņu rindu, kurās tolaik dzīvoja jau lielais vairums mednieku.

Tad kādu rītu gaisā parādījās siltas vēsmas. No kokiem pilēja lāses, upmalā plaisāja ledus, itin drīz no kalniem pilnā sparā pūta karstais činuka vējš. Izcēlās liels satraukums, vilku ķērāji, kas baidījās zaudēt visu medību sezonas laikā iegūto, drudžaini ķērās pie darba, naži sņirkstēja vien, viņi trakoja kā dēmoni taisnās tiesas dienā.

Līdz saules rietam ikviens kaudzē sakrautais vilks bija nodīrāts, ne ādiņa negāja zudumā, un Houpas vilku ķērāji bija kā apreibuši no uzvaras, viņi dejoja, līdz ceļiem stigdami kūstoša sniega un asins dubļos.

Gadiem ilgi viņi bija pametuši nodīrātos ķermeņus upes malā, kur tos līdz kaulam noknābāja kraukļi un maitasputni, daudzi no tiem visai ātri nosprāga no strihnīna, ko bija saēdušies vilki. Šoreiz, kā celdami pieminekli savam dienas darbam, vilku ķērāji sagrāba visas bez galvām palikušās tikko nodīrāto vilku atliekas kopā ar kauliem un iezīmēja ceļa pamatu. Pēc tam viņi paņēma vilku galvas un tās novārīja, vēl pēc tam, parādot īstu amatnieku izveicību, noklāja ceļu ar tīriem, baltiem galvaskausiem. Un kopš tās dienas ceļam pievienojās ikkatra nogalinātā vilka galvaskauss.

Skaidrās naktīs, kad zeme nebija apsnigusi, šo ceļu varēja saskatīt no kalniem daudzu jūdžu attālumā, tas balti spīdēja mēness gaismā.

Ar laiku galvaskausi veidoja ceļu vairāk nekā pusjūdzes garumā uz to pusi, kur — varbūt svaigāka gaisa, bet varbūt arī svaigāk smaržojošas sabiedrības meklējumos — sev dzīvesvietu bija izvēlējušies tie cilvēki, kas gāja vilku ķērājiem nopakaļ.

Ap to laiku ieleja pildījās ar lopu māvieniem, un pilsēta proporcionāli katram jaunam govju baram pieauga apmēros, nodrošinādama vai jebkuras lopkopja iegribas apmierināšanu. Katrs savā veidā uzplauka gan kalēji, gan bārddziņi, gan viesnīcnieki, gan prostitūtas.

Tā plauka arī Houpas vilku ķērāji, tikai otrā galvaskausu ceļa galā, un skaisti balta baznīca kalpoja viņu dienišķajām vajadzībām, pārraugot tās pati no sava Golgātas kalna. ("Pārraudzīt" vai "lūkoties pāri" var uztvert gan tiešā, gan pārnestā nozīmē, jo vilkiem, protams, tāpat kā citiem dzīvniekiem nevarēja būt dvēseles un tātad arī dvēseles vajadzību.)

Arī pirms baznīcas uzcelšanas vilku ķērāji nejuta garīgās svētības trūkumu, un tas bija galvenokārt pateicoties pašiz- ceptam savdabīgam sludinātājam, vilku ķērājam un izbijušam cīkstonim indiāņu cīņās vārdā Džozaija Kings. Viņa avju ganāmpulks gan to labāk pazina kā cienīgtēvu Lobo.

Svētdienās no rīta — tas gan bija atkarīgs no laika apstākļiem un iepriekšējā naktī patērētā viskija daudzuma — Džozaija mēdza klātesošajiem paziņot, ka vilks ir ne tikai liekēdis plēsoņa, liet ari staigājoša visa ļaunuma apoteoze. Un viņš ar tik iedarbīgu dedzību sludināja vilkiem iznīcību, ka Houpas vilku ķei aji saka saskatīt sevī mūsdienu krustnešus, kas atkaro fronte, liniju šim ķecerīgajam zvēram, krustnešus, kas veic svētas atriebes aktu.

Darbs, darīts Dieva vārdā, nes taisnīgus augļus. Vilku ķeršana tika apmaksāta labāk nekā jebkad. Valsts maksāja do- l.it n prēmijā par katru nogalināto vilku, un tam savu artavu pievienoja vēl arī lopkopji, kuri bez visas sludinātāja priekšā- teiksanas ienīda šo plēsoņu sugu. Tagad, kad bizoņu vairs nebija un stirnas un brieži arī sāka iznīkt, vilkiem bija iegaršojusies liellopu gaļa. Turklāt govis bija lēnākas un dumjākas, un vieglāk pieveicamas.

Patiesībā mežonīgā daba un laika apstākļi vienmēr bija daudz veiksmīgāki un pieredzējušāki lopu galētāji nekā vilki. Tūkstoš astoņi simti astoņdesmit astotā gada gluži arktiskā ziema iznīcināja gandrīz visus ielejas ganāmpulkus. Zaudējumus pārdzīvoja tikai Houpas paši izturīgākie lopkopji, taču viņu sirdīs ledū bija iekaltas bēdas.

lāču — ko gan cilvēks varēja vainot par lielo salu? Vai par ganāmpulku apsēdušo slimību, vai par sausumu, vai par zemo cenu, kādu maksāja uzpircēji par liellopiem? Un kādēļ gan l.ulet valdību, laika apstākļus vai Dievu, ja tepat blakus ir pats ļaunuma iemiesojums? Katru nakti to varēja dzirdēt kaucam vai zvaigznes no debesīm nost un ložņājam ap ganībām.

Tā nu vilks kļuva par Houpas grēkāzi.

Un reizēm, lai sodītu vilku par noziegumiem, Houpas iedzīvotāji saķēra kādu dzīvnieku un veda kaunpilnā gājienā cauri pilsētai. Bērni meta viņam ar akmeņiem, drosmīgākie bikstīja to ar nūjām. Tad visu vecumu iedzīvotāji sapulcējās pie upes un skatījās, kā cienīgtēva Lobo viscītīgākie inkvizi- tori sadedzināja vilku sārtā kā raganu.

Līdz ar gadsimtu miju lielākais vairums vilku ķērāju aizklīda tālāk. Šeit vairs nevarēja pārtikt no senā amata. Daži pievērsās citai nodarbei, daži aizceļoja tālāk uz ziemeļiem un rietumiem, kur vēl kādu laiku saglabājās vieglu medību iespējas. Lopkopībai radās savs spēcīgs politisko aizstāvju klans, un, prezidenta — rančo īpašnieka mudināta, krusta karagājienam pievērsās pati federālā valdība. Prezidents apgalvoja, ka "vilks ir zvērs, kas rada postu".

Visos valdībai piederošajos mežos reindžeriem bija pavēlēts nošaut katru tur atrodamo vilku, un tūkstoš deviņi simti piecpadsmitajā gadā ASV Bioloģiskās uzskaites aģentūra, kam bija uzticēta nacionālā savvaļas dabas aizsardzības programma, sāka metodiski strādāt pie finansiāli labi atbalstīta "pilnīgas iznīcināšanas" plāna izpildes.

Houpā, aiz kuras bija lieli neskarto mežu masīvi, tomēr palika daži vilki. Tie paslēpās augstu kalnu mežos, dzīvnieki bija pārāk gudri un piesardzīgi, lai tos varētu nogalināt ar kautķermeni, kas tīši saindēts. Izliktās lamatas viņi saoda pus- versts attālumā, reizēm vilki tās izraka un palaida atsperi vaļā, tādējādi izrādīdami savu nicinājumu. Lai notvertu šos dzīvniekus, medniekam bija jābūt viltīgākam; viņam pašam bija jādomā kā vilkam, jāpazīst katra dabā sastopamā smaka un tās tik tikko uztveramās nianses.

Un Houpā bija tikai viens tāds vīrs.

Džošua Lavleiss bija atbraucis uz šo ieleju no Oregonas tūkstoš deviņi simti vienpadsmitajā gadā, uz Montānu viņu bija atvilinājis jaunais likums, kas palielināja prēmiju par katru nogalināto vilku līdz piecpadsmit dolāriem. Džošua bija tik ļoti pārāks par saviem sāncenšiem, ka itin drīz vietējo lopkopju biedrība nolīga viņu darbā uz pilnu slodzi. Viņš uzcēla sev māju piecu jūdžu attālumā no pilsētas, Houpas upes ziemeļu krastā.

Džošua bija nerunīgs vīrs, kam nepatika sabiedrība, un viņš cieši glabāja noslēpumā savus amata paņēmienus. Taču bija zināms, ka viņam piemīt divi pavisam īpaši knifi. Pirmais (kura dēļ daudzi viņu uzskatīja vai nu par ekscentrisku, vai arī pārāk principiālu) bija tas, ka Džošua nekad nelietoja indi. Ja viņam par to jautāja, mednieks skaidri izpauda savu nicinājumu pret indēm, sakot, ka tās domātas tikai idiotiem, kuriem vienalga, kādus dzīvniekus nogalināt. Vilku medības viņam nozīmēja mākslu, apvienotu ar vislielāko precizitāti.

Otrā Džošua īpatnība bija šā principa iedarbīga ilustrācija, ierīce, ko viņš pats bija izgudrojis un uz kuru bija centies izņemt patentu, taču neveiksmīgi. Viņš stāstīja, ka doma par šo ierīci viņam radusies jau zēnībā, kad viņš Oregonā vērojis, kā lašu zvejnieki izliek naktsšņores upes ietekā.

Džošua bija nosaucis savu izgudrojumu par "Lavleisa cilpu".

I&lt;&gt; viņš lietoja vienīgi pavasaros, kad vilkiem dzima mazuļi. Tā bija smalkas tērauda stieples cilpa, ap piecdesmit prdu gara, kurai ar vēl tievāku stiepli bija piestiprināti kādi divpadsmit atsperāķi. Uz katra āķa viņš uzdūra nelielu kumo- mi.hi gaļas (varēja ņemt jebkādu gaļu, kaut gan Džošua pašam vislabāk patika vistas gaļa). Pēc tam cilpu rūpīgi novietoja ap vilku midzeņa ieeju un nostiprināja ar dzelzs mietu.

Vissvarīgāk bija izvēlēties pareizo brīdi. Lai gūtu vislabākos panakumus, cilpu vajadzēja izlikt trīs vai četras nedēļas pci vilcēnu piedzimšanas. īstā brīža izraudzīšanās, slepus vērojot midzeni, bija daļa no viņa prasmes. Cilpa nebija paredzēta pieaugušo vilku ķeršanai.

Divas nedēļas vecam vilcēnam jau bija atvērušās actiņas, un vel pēc nedēļas viņam izšķīlās piena zobi, viņš sāka arī d/iidet Tieši tad vilcēni mēdza pirmo reizi doties pasaulē un varēja est nelielus gaļas gabaliņus, ko pieaugušie vilki, pārnākusi 110 medībām, atvēma īpaši mazajiem. Džošua lepojās ar to, ka zināja tieši īsto brīdi, kad jāizliek cilpa. Viņš gribēja, lai uz āķiem saspraustie vistas gaļas gabali būtu pirmā īstas gaļas garša vilcēna mutē. Un pēdējā.

I )žošua izlika cilpu, saulei rietot, pēc tam paslēpās augstāk kalnos un, kamēr vēl bija kaut cik gaismas, vēroja midzeņa ieeju ar spožu armijas tālskati, ko kādreiz bija iemainījis no veca indiāņa, kurš dievojās, ka pašrocīgi to nočiepis mirušajam ģenerālim Kasteram pie Litlbighornas.

Reizēm, ja Lavleisam paveicās, viņš vēl tajā pašā vakarā ieraudzīja no migas iznākam vienu vai divus vilcēnus, kurus bija pievilinājusi gaļas smarža. Reiz Vaiomingā viņš pirms nakts iestāšanās bija notvēris visus metiena vilcēnus, sešus gabalus. Tomēr parasti vilcēni iznāca no midzeņa tad, kad bija jau pārāk tumšs, un tikai no smilkstiem varēja nojaust, ka viens no trijzaru āķiem, atsperei atlecot vaļā, ir pāršķēlis zvēra rīkli.

Rītausmā visapkārt midzenim viņš parasti atrada piecus vai sešus vilcēnus kā zivis uz āķiem, un tie vēl bija dzīvi, lai gan pārāk noguruši, lai izdvestu ko vairāk par smilkstu. Parasti tur atradās arī māte, kas laizīja un bikstīja mazuļus ar purnu, aiz bēdām vilcene bija zaudējusi jebkuru piesardzību.

Un te, lūk, bija cilpas skaistums. Ja tu biji gudrs mednieks, tev tikai bija jāatrod laba slēptuve un nevajadzēja skriet ārā no tās pirmajā gaismas svīdumā, tad varēja nogalēt visu baru, pa vienam nošaut visus pieaugušos, kad tie nāca mājās pēc nakts medībām. Tikai tad, kad bija skaidrs, ka visi vilki pagalam, varēja iet un piebeigt mazos ar cirvi vai šautenes laidi.

Pēc laiciņa Lavleiss apprecējās ar kādu daudz jaunāku sievieti, sieviete dzemdēja vienu vienīgu dēlu un pati nomira radībās. Zēnu nokristīja par Džozefu Džošua, bet viņa tēvs jau no pirmajām dienām sauca zēnu vienkārši par Dž. Dž.

Ap dēla piedzimšanas laiku Lavleiss Houpas apkaimē faktiski jau bija iznīcinājis visus vilkus. Rančo īpašnieki tomēr maksāja viņam zināmu summu par īpašiem pakalpojumiem, lai viņš izķertu šad un tad nejauši iemaldījušos vilkus un mazākus plēsoņas, kas bojāja lopkopjiem dzīvi. Lavleisa slava bija izplatījusies tālu, viņu aicināja darbā uz daudzām vietām, kur vilki vēl spītīgi turējās pretī iznīcināšanai. Dž. Dž. tikko mācēja staigāt, kad Džošua jau ņēma viņu līdzi savos ceļojumos un mācīja nogalināt.

Zēns bija cītīgs un dedzīgs skolēns un itin drīz jau papildināja tēva tehniskos paņēmienus ar dažādiem izsmalcināju- miem. Viņš bija mantojis no tēva naidu pret indēm. Turpmākos septiņpadsmit gadus viņi abi pavadīja pusi gada Houpā, bet otrā pusgadā ceļoja apkārt pa Ameriku no Aļaskas līdz iVlinesotai, no Albertas līdz Mehiko, dodamies vienalga kur, ja vien tur bija kāds citiem nenotverams vilks.

Kopš piecdesmitajiem gadiem, kad tēvam ceļošana jau kļuva par grūtu, Dž. Dž. strādāja viens un, tā kā vilkus jau aizsargāja likums, vēl lielākā slepenībā.

Veco laiku vilku ķērāju apmetnes vieta Houpā joprojām bija tā saindēta, ka apgabala padome to uz vairākiem gadiem iežogoja. Galvaskausiem bruģētais ceļš padevās un sabirza zem vesela krūmu meža. Krūmos augošās ogas bija tik indīgas, ka jau vairākās paaudzēs mātes aizliedza bērniem tur ogot.

tād, ilgu laiku pēc pēdējā skumjā kauciena atbalss ielejā, atbiaui i buldozeri un nolīdzināja zemi, lai iekārtotu parku. |)ail»a gaitā noslēpumainos apstākļos nomira vairāki suņi, kas liiļa grauzuši šeit atrastos kaulus.

I aču tikai visvecākie pilsētiņas iedzīvotāji varēja uzminēt, kAp6c tā.

Indiāņu folklora vēstīja, ka Amerikā noslaktēto vilku spēeles turpina dzīvot. Leģendā teikts, ka tās visas pulcējas I ada attalā kalnā, kur baltais cilvēks nespēj tikt šīm dvēselēm klftt.

un tas gaida laiku, kad varēs atkal droši staigāt pa šo zemi.

Devītā nodaļa

Lūks Kolders atzvēlās pret krēsla atzveltni un gaidīja, kamēr ārste attīs atpakaļ videoierakstu. Logopēde nupat bija ierakstījusi, kā viņš izlasa veselu lappusi no "Šā zēna d/ives", un tas viņam bija izdevies, sākot stostīties tikai vien- 111/ Lai gan tā bija ilga stostīšanās, Lūks bija apmierināts.

pa logu varēja redzēt kravas mašīnu un tās piekabi, abas bija pilnas ar govīm, ar iedarbinātu motoru mašīna nepacietīgi stāvēja pie sarkanās gaismas signāla. Cauri koka režģiem piekabes sānos mitri spīdēja sārtu purnu rinda. Bija tikai mazliet pāri deviņiem rītā, bet Helēnas pilsētas ielas karstumā jau virmoja. Nākdams iekšā kabinetā, Lūks bija dzirdējis, kā radio meteorologs sola lietu. Visu vasaru nebija lijis ne pilītes. Iedegās zaļā gaisma, un lopu vedējs dārdēdams aizbrauca.

— Labi, puis, paskatīsimies, kas mums te ir.

Džoana Vilsone nu jau apmēram divus gadus palīdzēja Lūkam atbrīvoties no stostīšanās. Lūks pie viņas jutās brīvi. Terapeite bija liela auguma labsirdīga sieviete, dažus gadus vecāka par Lūka māti, viņai bija sārti vaigi, un tie aizsedza acis, kad ārste smaidīja. Likās, viņai ir neizsmeļams krājums eksotisku auskaru, un tas Lūkam šķita dīvaini, jo visā pārējā ietērpā viņa drīzāk līdzinājās svētdienas skolas skolotājai.

Džoana strādāja medicīnas kooperatīvā, kas apkalpoja visnomaļākās skolas šajā apvidū. Lūks vienmēr ar prieku bija gaidījis viņas iknedēļas apciemojumus. Iesākumā viņš nodarbojās kopā ar kādu jaunāku zēnu, Kevinu Leidekeru, taču Lūkam bija grūti, jo Kevins stostījās daudz mazāk nekā viņš.

Viņam Kevins gluži labi patika, līdz kādu dienu ģērbtuvē Lūks izdzirdēja, kā viņš atdarina "ko-ko" Kolderu, stostoties skaitām Hamleta monologu. Imitēšana Kevinam izdevās pavisam labi: pārējie puikas gandrīz pieslapināja bikses no smiekliem. Lūka iesauka (daži teica "koko Kolders", citiem labāk patika — "kukū Kolders") bija radusies no drausmīgās stostīšanās, kāda viņam vienmēr uznāca, ja kāds pajautāja, kā viņu sauc.

Pirms gada Leidekeru ģimene bija pārcēlusies uz Aidaho, un kopš tā laika Džoana nodarbojās ar Lūku vienu pašu. Skolas brīvlaikā nevis Džoana brauca šurp, bet gan Lūks katru trešdienu ieradās viņas privātajā klīnikā.

Jau agrāk viņi dažas reizes bija izmantojuši videoierakstus, parasti, lai trenētos kāda jauna tehniska paņēmiena apgūšanā vai arī lai Lūks pats redzētu, kas tīri fiziski notiek ar viņa ķermeni, kad sākas stostīšanās. Šodien viņi izmantoja video tādēļ, ka beidzamajā laikā tam saspringumam, ko viņš parasti juta ap muti, pirms sāka stostīties, bija pievienojusies bieža acu mirkšķināšana un vēl kāda nekontrolējama galvas sagriešana uz kreiso pusi. Džoana teica, ka tas neesot nekas neparasts. "Sekundārās pazīmes", tā dakteri to saucot. Viņa uzfilmēja Lūku, lai abi kopā varētu izpētīt, kas īsti notiek, lai mēģinātu kaut ko darīt un uzlabotu stāvokli.

Pirmajā reizē, kad Džoana lietoja videokameru, viņa bažījās, vai tikai Lūku nesāpinās tas, ko viņš redzēs uz ekrāna, bet tā nenotika. Likās, viņš skatās uz kādu citu cilvēku. Balss izklausījās dīvaina, it īpaši brīžos, kad viņš tuvojās kādam "bīstamam" vārdam un sāka nervozi un raustlgi smaidīt. Džoana vienmēr bija Lūkam teikusi, cik viņš izskatās pievilcīgs, tas, protams, bija mīļi, bet noteikti tādas ārstu runātas muļķības vien. Lūks pats redzēja sevi kā nobiedētu putnu, kas nalv imajā sekundē var savicināt spārnus un būt jau prom.

I l i ana redzamais Lūks tika galā gluži labi. Viņš kā uz vēja nu in nesās pāri vārdiem, kas dzīvē bieži nogāza Lūku garcmi, vārdiem ar "m" un vārdiem ar "p", tādiem kā mūzika un iri r. Kkrāna Lūks tika galā arī ar Hohnerapūtēju orķestri, bet las bija tikai tāpēc, ka tālāk nāca pats grūtākais.

Viņš to bija pamanījis pašas lappuses beigās un, vārdiem tuvojoties, aptvēra, ka netiks ar tiem galā. Lūks dzirdēja, kā i Li ana Lūka balss pati sevi it kā saņem grožos, kā mašīna, ļi.ii .Icdzot ātrumu, kad sākas uzbrauciens kalnā. Un tad, nonākot pie "Moulin Rouge" pirmā burta, viņš skaļi ievilka elpu un mute aizvērās, lūpas pastiepās uz priekšu, un viņš sāka mirkšķināt acis. Lūks izturējās kā atdūries pret nesa- j• t aujamu sienu, un tā viņš palika, iespiedis seju šajā sienā, piecas, sešas, septiņas sekundes.

I es izskatos pēc zivs.

— Nebūt ne. Labi, apstādināsim attēlu.

I )žoana nospieda taustiņu, un ekrāna Lūks sastinga puspievērtiem plakstiņiem, it kā apstiprinot paša teikto.

Paskaties, tiešām zivs!

Tu redzēji, ka tie vārdi tuvojas. -Jā.

Vai tam ir kāds sakars ar franču valodu?

— Nezinu. Nedomāju vis. Tas patiesībā ir sīkums. Es tikai vēlētos, kaut man nebūtu tā jām-mirkšķina acis.

Džoana attina lenti un parādīja ierakstu vēlreiz, tagad norādot vietu, kur Lūks sāka saspringt. Varēja redzēt, kā saraujas viņa sejas un kakla muskuļi. Viņa lika vairākas reizes atkārtot attiecīgo frāzi, domāt par to, ko dara viņa mēle un žokļi frāzes izrunāšanas laikā. Tad ārste lika Lūkam visu izlasīt vēlreiz, un tagad, lai gan pāris reizes atgadījās neliela aizkavēšanās un burtu atkārtošana, viņš ne reizi nesāka mirkšķināt plakstus vai saspringti griezt galvu uz kreiso pusi.

— Vai redzi? — sacīja Džoana. — Tev taisnība, las ir sīkums.

Viņš paraustīja plecus un pasmaidīja. Abi zināja, ka viena lieta ir — gūt panākumus šeit, kabinetā, bet pavisam kas cits — runāt tekoši īstajā dzīvē. Reizēm viņš varēja veselu stundu runāt ar Džoanu un ne reizes pat nesastomīties. Pēc tam — aiziet mājās un, kad tēvs uzdeva kādu pavisam vienkāršu jautājumu, pilnīgi zaudēt runasspējas, pat ja atbilde būtu tikai "jā" vai "nē".

Runāšanu ar Džoanu varēja neņemt vērā. Tieši tāpat kā vērā ņemama nebija sarunāšanās ar dzīvniekiem. Lūks varēja caurām dienām runāt ar Mēnestiņu vai suņiem, it kā nemūžam nebūtu stostījies. Bet tas neskaitījās. Jo tas nebija kā reālajā pasaulē, kur vārdiem ir tik ārkārtīgi, biedējoši liela nozīme. Izņemot Džoanu, pasaulē bija tikai viens cilvēks, ar kuru Lūks varēja runāt bez grūtībām (nu, labi, divi cilvēki, ja pieskaita Baku junioru, kurš neko vēl nesaprata, un varbūt tāpēc viss bija kārtībā), un šis cilvēks bija Lūka māte.

Viņa bija vienīgā, kas nenovērsa acis, kad Lūkam radās grūtības ar izteikšanos. Un, ja viņš sāka stostīties īpaši stipri, māte vienkārši pacietīgi gaidīja, un tad spriedze aizslīdēja prom, tāpat kā ūdens iztek no vannas. Tā vienmēr bija noticis.

Lūks atcerējās, kā māte paķērusi viņu rokās un nesusi prom no vakariņu galda, kad tēvs neatlaidīgi pieprasīja, lai viņš palūdz, kā pieklājas, nesusi prom drošībā. Lūks bija sēdējis piegaida, sarkdams arvien stiprāk, kamēr tā siena, kas izauga priekšā iecerētajam vārdam, auga augstāka un augstāka, un pēc tam viņš parasti sāka raudāt, un tad māte pielēca kājās un aizveda viņu uz citu mājas spārnu, kur abi sēdēja tumsā un ieklausījās, kā tēvs trakodams izverd skaļas dusmu tirādes, līdz noblīkšķēja ārdurvis un mašīna rēkdama aiz- trauca projām naktī.

Tāda bija reālā pasaule. Tajā viens mazs vārdiņš "piens" vai "sviests", vai "maize" varēja izraisīt viesuļvētru, kas pēc tam nolīdzināja visu māju līdz ar zemi, liekot visiem tās iemītniekiem elsot vai brēkt, vai šausmās trīsēt.

Pēc darba ar videokameru Džoana lika Lūkam stostīties speciāli, darīt to apzināti, lai viņš pierastu pastāvīgi un vien- mei pārvaldīt savu runu. Viņa teica, ka tas varētu palīdzēt arī pret acu biežo mirkšķināšanu un to viņš varētu trenēties darīt iii vien., tāpat kā viņš mājās atkārtoja citus vingrinājumus. Pcdcļ.i laikā viņš trenējās izrunāt visdažādākās beznozīmes ■.kaņas un to sakopojumus, iedomādamies, ka viņa balss plūst ka upe, un tad vienkārši ļāva, lai pa šo upi peld vārdi.

Pcc tam viņi spēlēja "lomu" spēles, kas drīzāk bija izklaidēšanās, parasti abi beigās bija līki aiz smiekliem. Džoana bi|.i neveiksmīga aktrise, kas vienmēr no visas sirds centās nci/krist no lomas. Pagājušajā nedēļā viņa tēloja dusmīgu kinskuieci stadionā sporta mača laikā, un Lūkam vajadzēja pah r/ct ar viņu par spēli un pasūtīt popkornu un divas koka- kolas I ,uks vienmēr spēja izsist Džoanu no sliedēm, iepinot kadu neiederīgu repliku, piemēram, pagājušo reizi viņš bija lūdzis pārdevējas roku. Šodien ārste bija iejutusies ļaunvēlīga ceļu policista tēlā, viņa bija apturējusi Lūku par atļautā ātruma pārsniegšanu. Ārste pārbaudīja autovadītāja dokumentu . ai deva tos atpakaļ un tad paliecās uz priekšu, ošņādama gaisu.

— Vai jūs esat dzēris?

Neko daudz, kundze.

— Neko daudz? Cik daudz?

— Tikai piecus vai sešus aliņus.

Piecus vai sešus alus!

— Jā, kundze. Un vienu p-pudeli viskija.

Lūks redzēja, ka Džoanai noraustās lūpas.

— Tā, tas nu ir viss. Jums jāmaksā sods.

Džoana nekad neskatījās viņam acīs, kad smiekli grasījās izlauzties uz āru, un tagad viņa purināja galvu un izlikās, ka raksta kvīti blociņa lapā. Tad viņa izplēsa lapiņu un pasniedza to Lūkam. Viņš izpētīja dokumentu. Tas bija iepirkumu saraksts.

— Kundze, es neko nesaprotu.

— Ko?

—Jūs liekat man maksāt par eklerkūkām un par zeķbiksēm.

Ar to bija diezgan. Ārste sāka raustīties smieklos, un, kad abi bija izsmējušies, pulkstenis rādīja desmit, vizīte bija beigusies. Abi piecēlās, un Džoana uzlika roku Lūkam uz pleca.

— Tev ir labi panākumi, puis.

Lūks pasmaidīja un pamāja ar galvu, bet Džoana pakāpās soli atpakaļ un zīmīgi palūkojās Lūkā. Pamāšana ar galvu bija stingri aizliegta tāpat kā jebkurš cits līdzeklis, ar kura palīdzību atbrīvoties no nepieciešamības runāt.

— Man ir tīri labi panākumi, — Lūks teica. — Vai tā?

— Tā gan.

Viņa pavadīja Lūku pa gaiteni līdz priekštelpai.

— Kā klājas mātei?

— Viss kārtībā. Viņa lika pasveicināt.

— Vai tu joprojām domā šogad vēl nestāties augstskolā?

— Jā-a. Tēvs domā, ka tas nebūtu slikti.

— Un ko domā tu pats?

Viņa cieši raudzījās Lūkā, it kā censtos kaut ko izlasīt viņa sejā. Lūks pasmaidīja.

— Es patiešām domāju, ka tas būtu labi, — viņš atbildēja.

Džoana zināja visu par Lūku un viņa tēvu. Jau no paša

sākuma viņi bija par to izrunājušies, un, lai gan Lūks vēl šo to bija noslēpis ārstei kādas mulsinošas lojalitātes izjūtas vārdā, Džoana neapšaubāmi bija pārliecināta, ka pie stostīšanās lielā mērā vainojams tieši tēvs. Tomēr Lūkam bieži radās sajūta, ka viņas nepatikai pret Baku Kolderu ir vēl kāds dziļāks pamats, iespējams, saistīts ar to, kas notika ar viņas priekšgājēju, daudz jaunāku ārsti, kuru Lūka tēvs bija izvēlējies par savas iekāres objektu. Šo ārsti sauca Lorna Drūita, un viņa bija ārstējusi Lūku jau kādu gadu, pirms puisis atklāja, kas notiek.

Bija Ziemassvētku brīvlaiks, Lūks bija divpadsmit gadus vecs. Tēvs bija atbraucis viņam pretim uz klīniku un licis gaidīt mašīnā, kamēr pats "nokārtošot darīšanas" ar mis Drūitu. Lūks sēdēja tumšajā stāvvietā jau desmit minūtes, un tad pie lodziņa pieklauvēja kāds vīrs, apgalvodams, ka viņu mašīna aizšķērsojot izbraukšanas ceļu, un lūgdams pabraukt to sānis.

Lūk*, skrēja atpakaļ uz kabinetu, lai pateiktu to tēvam, vii,iš pat neiedomājās, ka vajadzētu pieklauvēt pie durvīm. Vi tis ka pilnīgs idiots vienkārši tās atvēra un tajā sekundē, pii iii . pārītis atrāvās viens no otra, redzēja, cik cieši viņi kopā piespiedušies pie kartotēkas skapja, skaidri saskatīja tēva roku /ein n stes augšupsavilktā džempera taustām viņas krūtis.

lorna ātri sakārtoja apģērbu un izlikās kaut ko meklējam kartotēkā, bet Lūks stāvēja un juta, kā nosarkst pār visu ģīmi, viņš mēģināja pateikt, ka ārā viens cilvēks vēlas, lai viņi no- hiauc malā savu mašīnu. Taču jau pie pirmā "m" burta zēns c ieta katastrofu un palika tur kā krastā izmests valis, līdz tēvs pienaca viņam klāt un klusi pateica:

- Viss kārtībā, dēls. Es jau eju.

Mājupceļā viņi klusēja un nekad vairs netika pieminēts tas, ko I ūks redzējis, un tēvs zināja, ka Lūks redzējis. Tā bija ari pēdēja reize, kad zēns tikās ar Lornu Drūitu, vēlāk viņš uzzinaja, ka ārste pārcēlusies uz Bilingsu, un šajā pilsētiņā Bakam joprojām bija dažādas darīšanas.

I iiks nebija pārliecināts par to, vai Džoana bija ko dzirdēju.; tieši par šo incidentu vai par kādu līdzīgu. Iespējams, aiste zināja tikai par Baka izslavētajiem varoņdarbiem siržu ! nīšanas jomā. Vēlāk skolā Lūks bija uzzinājis, ka tēvs ir visparzināms brunču mednieks. Lai nu kāds būtu iemesls, Džoana nemaz nemēģināja slēpt savu attieksmi, kad Lūks pirmo reizi pastāstīja viņai, ka toruden vēl nestāšoties augstskolā. Viņa bija krietni satraukusies un teica — jo ātrāk viņš aizbrauks no tēva mājām, jo mazāk stostīsies.

Viņi atvadījās vestibilā, Lūks uzlika cepuri un izgāja spilgti baltajā saules versmē, dodamies pāri stāvvietai pie mašīnas.

Braucot ārā no Helēnas pilsētas, viņš pārdomāja Džoanas vārdus par to, ka jābrauc prom. Iespējams, ārstei taisnība. Lūks ļoti labi saprata, kāpēc tēvs gribēja, lai viņš vienu gadu pastrādā rančo, pirms stājas augstskolā.

Lūks bija cieši nolēmis studēt savvaļas dzīvnieku bioloģiju Mizūlā, Montānas universitātē, bet Baks uzskatīja, ka šī augstskola ir pilna ar kaitīgiem liberāļiem un "plīša zaķu bučotājiem". Viņš vēlējās, lai dēls dara tāpat kā Ketija un studē agronomiju un tās vadības metodes lopkopjiem draudzīgajā Montānas štata universitātē Bouzmenā. Baks cerēja, ka viens gads praktiska darba rančo varētu izdzīt dullumu dēlam no galvas.

Lūks nemaz neskuma par to, ka viņam jāpakļaujas tēva gribai, lai gan pavisam cita iemesla pēc.

Gads tēva mājās nozīmēja to, ka viņš arī turpmāk varēs novērot vilkus. Un, ja notiks kas ārkārtējs, no kā viņš baidījās, varbūt viņš spētu vilkus aizsargāt.

Mājās Lūks nevienu nesastapa. Mammas mašīnas nebija, un viņš nodomāja, ka māte varbūt ir aizbraukusi pie Ketijas vai pat uz pilsētu. Toties pie mājas stāvēja cita mašīna, Lūks to pazina, mašīna piederēja vietējam veterinārārstam, Netam Tomasam. Lūks novietoja veco džipu blakus veterināra automobilim un izkāpa ārā. Abi austrāliešu ganu suņi steigšus skrēja ar viņu apsveicināties, tie lēkāja Lūkam gar sāniem, kamēr viņš kāpa augšup noputējušajā pakalnā.

Ienākdams pa bīdāmajām durvīm virtuvē, Lūks uzsauca "Sveiki!", bet nesaņēma atbildi. Māte bija atstājusi kaut ko sildāmies cepeškrāsnī. Smaržoja labi. Drīz visi nāks ieturēt otrās brokastis. Trešdienās, atbraucis no vizītes pie Džoanas, Lūks ēda kopā ar ģimeni. Visas pārējās dienas, kopš tēvs bija viņam uzdevis ganīt lopus augstkalnu iecirknī, viņš vienkārši paņēma līclzi sviestmaizes un apēda tās vienatnē. Lūks nemaz nevarēja neko labāku iedomāties.

Viņš devās uz savu istabu pārģērbties, lai tūlīt pēc ēšanas varētu doties kalnos.

Lūka istaba atradās otrajā stāvā, mājas dienvidrietumu pusē. Pa rietumpuses logu varēja redzēt ielejas galu, tur sākās meži un aiz tiem — kalni, kuru virsotnes bieži vien grima mākoņos.

Patiesībā tās bija divas istabas, pārbūvētas kā viena divdaļīga istaba. Otrā puse, kurā varēja iekļūt caur vaļēju arku, reiz bija brāļa istaba. Un lai gan daudzajos gados, kas pagājuši kopš katastrofas, Lūks mazpamazām bija kolonizējis daļu no telpas, tajā joprojām bija jūtama Henrija klātbūtne, pat ļoti.

Brāļa drčbes joprojām karājās skapī. Tad vēl bija plaukti, 11/ kurieni bija sakrautas viņa vidusskolas laika fotogrāfijas, sporta pasākumos izcīnītās godalgas un mednieku žurnāli. Apakšējā plauktā īpaši šim nolūkam iedzītā āķī karājās Hen- i iļ i lielakais dārgums: beisbola cimds, ko aprakstījis kāds jau sen no modes izgājis sporta elks, arī tinte laika gaitā bija i/.balējusi. "Uz priekšu, Henrij," tur bija teikts, "sadod!"

laiks reizēm prātoja, vai vecāki nekad nav apspriedušies par to, ka vajadzētu novākt Henrija mantas kur tālāk. Droši vien nav viegli izlemt, ko darīt ar miruša bērna lietām. Ic .pčjams, noslēpt tās bēniņos būtu tikpat sāpīgi kā atstāt neaiztiktas.

I uka pusē plaukti bija piekrauti ar grāmatām un tādiem ka juceklīga muzeja eksponātiem, ko viņš bija savācis kalnos. Tur bija dīvainu krāsu, formu un rakstu akmeņi, vecu koku izaugumi, kas līdzinājās troļļu sejām, dinozaura kaulu fosilijas liii bija lāča nagi un ērgļa un pūces spalvas un bebra un lus galvaskausi.

tur bija grāmatu kaudzes, dažas grāmatas tika pārlasītas atkal un atkal — Džeks Londons, Kormaks Makartijs un Aldo Leopolds, un vēl grāmatas par visdažādākajiem dzīvniekiem. Starp tām bija noslēptas grāmatas par vilkiem, gandri/ tā, kā citi puiši mēdz slēpt vecus seksžurnālus. Lūkam piederēja vairāk nekā ducis grāmatu par vilkiem, dažas bija sarakstījuši seno laiku autori, tādi kā Stenlijs P. Jangs, bet vairākums grāmatu bija mūsdienīgākas, piemēram, Berija I .opeza, Rika Besa un arī izcilā vilku pētnieka Deivida Meka darbi.

Lūks palūkojās pulkstenī. Līdz brīdim, kad visi nāks ēst, bija apmēram stunda laika, tā nu viņš nolēma to aizpildīt ar dažiem balss vingrinājumiem. Lūks apgūlās, aizvēra acis un sāka tā saucamo "ķermeņa pārbaudi". Dziļi un lēni elpojot, viņš apzināti atslābināja katru muskuli. Katru izelpu pavadīja kluss, vaidam līdzīgs "apskaņojums", kā to sauca Džoana. Pamazām spriedze atslāba.

Pēc tam viņš gara acīm redzēja — tieši, kā bija teikusi ārste, — ka viņa balss kļūst par upi, tā attecēja no mutes, viņš varēja palaist pasaulē vārdus kā kuģīšus upē, lai kādas muļķības nāktu prātā, vārdi maigi peldēja prom.

— Ak tu dies, kā man patīk piens. Peldēties pienā. Lai tas piens peld.

Upe izplūda caur istabas puspievērtajām durvīm gaitenī, kur saulstaru strīpā mirdzēja smalki puteklīši, pēc tam plūda tālāk, lejā, kur klausījās klusā māja.

— Piens uz debesīm plūst viens.

Pēc laiciņa viņa balss kļuva miegaini lēna, it kā upe veidotu ezeru un straume lēni mestu lokus, piepildot visu māju, līdz beidzot Lūks aizmiga un klusums mājā atkal pieteica savas tiesības, to pārtrauca vienīgi tālīni teļu māvieni.

Tāda nu šī māja tagad bija dienas lielāko daļu: tukša un klusa, tikai atmiņu apdzīvota. Tik tukša māja bija kopš tā brīža, kad aizbrauca Lūka māsas, vispirms Leina, kas apprecējās ar nekustamā īpašuma aģentu no Bouzmenas, pēc tam arī Ketija.

Visvairāk to juta dzīvojamā istabā, no kuras uz visām pusēm veda durvis uz pārējām apakšstāva istabām. Telpa bija liela, ar platu ciedra dēļu grīdu un baltām reljefa rigipsa sienām, rigipsa plāksnes kopā saturēja priežkoka rāmji. Istabas tālākajā galā atradās akmens kamīns, ziemas naktīs tur krak- šķēdami un rūkdami dega resni malkas bluķi, kas pat rītausmā vēl kvēloja sarkani. Virs kamīna pret smagajām griestu sijām no dumtvera kupola slējās melns dzelzs dūmvads. Sijas vairāku gadu desmitu laikā bija nokvēpušas sīrupa krāsā.

Dzīvojamās istabas sienas bija nosegtas ar izšuvumiem un gobelēniem, ko mistiskā pacietībā bija darinājušas Lūka vecāsmātes un vecvecmātes rokas. Arī šeit līdzās visu paaudžu Henriju Kolderu fotogrāfijām pie sienām karājās seni pulksteņi, ko savulaik krāja Lūka māte.

Pulksteņu korpusi bija ovāli, darināti no kļavas. Katram pulkstenim zem ciparnīcas bija aizstiklota, īpaši šim pulkstenim darināta glezniņa, lielākoties dzīvnieku vai putnu, vai puķu attēli. Tagad te bija četri sienas pulksteņi, kādreiz bija pieci. Lūka brālis bija pamanījies vienu no tiem sadauzīt, demonstrēdams meitenēm, cik veikli viņš met laso, pēc tam izpelnoties par to pērienu no Koldera - vecākā.

Agi ak māte bija regulāri uzvilkusi pulksteņus un likusi tos labot. Katru svētdienu viņa mēdza saskaņot pulksteņus tā, lai tie visi vienlaikus iezvanītu katru stundu. Bieži viesi brīnījās, ka i ilveks var dzīvot šādā troksnī, bet Eleonora tikai pasmējās un atbildēja, ka ģimenes locekļi nemaz nedzird pulksteņus zvanam, un tā gandrīz bija patiesība, lai gan Lūkam reiz bērnība gadījās redzēt murgainu sapni par visiem šiem pulksteņiem. Tas notika tajā laikā, kad Lūks kārtējo reizi slimoja ai angīnu, un drudzī viņš murgoja, ka tikšķēšana patiesībā ir abi &gt;i dažas ķekšu švīksti un ka pa mājas kāpnēm pie viņa zogas asinskaru pirātu bars.

laļud visi pulksteņi bija apklusuši. Tā bija nu jau vairāk neka desmit gadus. Vai nu tas būtu apzināti simbolisks žests, vai vienkārši nevērība, to neviens neuzdrošinājās pajautāt, bet kops I Ienrija nāves māte nekad vairs nebija uzvilkusi šos pulksteņus. Un tādēļ, ka šie pulksteņi piederēja tikai mātei vien .1 pašai un varbūt kalpoja kādam slēptam sēru rituālam, neviens cits netika pulksteņiem piedūris pirkstu. Tie nopulējusi atzīmēja paši savas mūža miega sakritību stundas.

Iie sienām bija arī citi greznojumi, gan šajā, gan citās istabas. Vismaz Lūkam tie nozīmēja daudz vairāk. Tās bija i/bāztas daudzo dzīvnieku galvas, kurus četras kaislīgu mednieku — Kolderu — paaudzes bija nogalējušas. Brālis savu pirmo vapiti briedi bija nošāvis desmit gadu vecumā, tas bija nelikumīgi, bet sagādāja tēvam milzīgu lepnumu. Sī galva karājās virs virtuves durvīm, un viens no Henrija iemīļotajiem jociņiem bija uzmest savu cepuri uz brieža ragiem pāri visai istabai no divdesmit pēdu attāluma. Galva joprojām karājās savā vietā.

Bērnībā Lūku šīs medību trofejas vienmēr darīja nervozu. Kad viņam bija četri gadi, Henrijs kā lielu noslēpumu pastāstīja brālim, ka dzīvnieki patiesībā neesot nomiruši, ka to smadzenes joprojām darbojas un acis ir redzīgas, kaut arī pakustēties tie nespēj.

Gandrīz veselu gadu Lūks domāja, ka dzīvās galvas vēro ikkatru viņa kustību, vērtē katru darbību. Vissvarīgākā, brāļa vārdiem runājot, bija milzīgā aļņa galva. Viņu vecaistēvs bija nošāvis alni un nolicis galvu goda vietā pie kāpņu lejasgala.

— Ja kāda no pārējām galvām redz tevi darām kaut ko sliktu, tad viņa pastāsta visu vecajam alnim, — čukstēja Henrijs. Lūks manīja, ka abas māsas nopietni ieklausās viņu sarunā, bet savu skatienu viņš bija pievērsis tikai brālim. — Un alnis pieraksta visus tavus ļaunos darbus, un, ja tu būsi sagrēkojies par daudz, tad viņš nāks un tevi sodīs.

— C-c-cik…

— Cik daudz palaidnību tev jāizdara?

Lūks pamāja ar galvu.

— Vai zini, mīļo Lūk, es pats neesmu par to drošs. Bet vienu es tev teikšu, tad, kad es sadauzīju to mammas veco pulksteni, alnis naktī ienāca manā istabā, un, vellos, vecīt, kā viņš man sadeva!

— A-ar k-k-ko?

— Ar tiem saviem lielajiem, milzonīgajiem ragiem. Viņš rīkojas ar tiem kā ar airiem. Un vēl es tev pateikšu, ka tas ir daudz sāpīgāk nekā pēriens ar tēta siksnu. Es veselu nedēļu nespēju pat apsēsties.

Katru nakti, pirms kāpa augšā savā guļamistabā, Lūks klusi izsūdzēja grēkus alnim un teica tam, ka nožēlo visu, ko tajā dienā darījis nepareizi, un šajā sarakstā visbiežāk parādījās tieši stostīšanās, atbildot uz tēva prasībām ēdienreižu laikā, un visas no tā izrietošās sekas. Un pat vēl pēc tam, kad kādu vakaru māte bija atklājusi, ko viņš dara pirms gulētiešanas, kaut arī viņa bija pārliecinājusi Lūku par to, ka brāļa teiktais ir meli, un pēc tam Henrijs vēlreiz bija dabūjis pērienu no tēva, pagāja vēl ilgs laiks, pirms Lūks atkal spēja bez lielām bailēm paiet garām aļņa purnam vai arī sēdēt jebkurā no istabām izbāzto galvu acu priekšā un nejust, ka viņš tiek pastāvīgi novērots.

Lūkam nebūt nebija bail no tām dzīvnieku galvām. Viņš nekad nebija baidījies ne no viena dzīvnieka. Jau tajā vecumā Lūks bija atklājis, ka ir vieglāk iedraudzēties dzīvniekiem neka ar cilvēkiem. Visi rančo suņi, kaķi un zirgi, pat teliņi vienmēr vislabprātāk nāca tieši pie Lūka. Kad viņš sāka stostīties, tad mēdza pārvarēt šo kaiti, runājot it kā ar Mo muti. Mo bija veca, rokā uzmaucama lelle, kas reiz izskatījās pēc lapsas, bet itin drīz kļuva tik novalkāta un salāpīta, ka neizskatījās ne pēc kā. Ar Mo muti Lūks varēja runāt ar citiem tik|&gt;ai brīvi, kā sarunājās ar paša mīluļiem. Beidzot tēvam tas tik |i»ti krita uz nerviem, ka viņš ieslēdza Mo skapī uz visiem laikiem.

I&lt; spējams, ka vainīgs bija Henrija jociņš par medību tro- leļ.im, bet varbūt Lūka spītīgie gēni, kas tik ļoti atšķīrās no Kolderu gēniem, bet vienīgais, no kā Lūks baidījās attiecībā 11/ dzīvniekiem, bija viņu vērtējums, taisnā tiesa. Ne jau tikai tiesa par viņu vienu, bet pār visu cilvēku cilti. Lūks redzēja, kādu netaisnību cilvēki nodara citiem dzīviem radījumiem, un viņš saprata, pats savas sasaistītās mēles dēļ, kā tas ir, ja tu nevari lulst ne vārdiņa pret savu apspiedēju.

Rančo nebija viegli dzīvot ar tik jūtīgu dvēseli, lai gan laiks vienmēr ļoti centās noslēpt savu jūtīgumu. Viņš palīdze,., tādos darbos, ko viņa sirdsapziņa baiļpilni ienīda, pie- mēram, pieturēja bullēnus īpašuma zīmes iededzināšanas laika, kad tie tika arī kastrēti, kad apdegušās miesas smaka (elas pret Lūka nāsīm, līdz viņam kļuva nelabi. Lūks ēda gaļu, lai gan tās garša un šķiedrainība bieži vien lika viņam rīstīties.

ViņŠ bija pat devies medībās, lai tikai pielabinātu tēvu, bet panācis gluži pretēju efektu.

Sešus gadus pēc brāļa nāves tēvs pajautāja Lūkam, vai viņš grib nošaut savu pirmo vapiti briedi. Lūkam bija trīspadsmit gadu, un viņš jau labu laiku bija baidījies no šā uzaicinājuma, tajā pašā laikā jūtoties sāpināts par to, ka tas nācis tik vēlu.

Abi izjāja vēl pirms rītausmas, spīdēja plankumains novembra mēness, tas atstarojās zirgu izelpotajos garaiņos un rādīja viņu ēnas zvīņainajā sniegā. Pēc stundas tēvs un dēls bija mežā, klusi stāvēja blakus zirgiem augstā klints korē, skatījās atpakaļ uz lecošo sauli, kas parādījās pašā pasaules malā un pārvērta sniegotās ielejas asinssarkanā jūrā.

Tēvs vienmēr zināja, kur atrodami vapiti brieži. Šī bija vieta, kur Henrijs nošāva savu pirmo briedi, kalnos noslēpies kanjons, kur briežu bars dziļā sniega laikā bieži mēdza paslēpties un baroties. Lūks daudzkārt bija nācis šurp viens un vērojis briežus. Bet līdz pat šai dienai nekad nebija nācis nogalināt.

Viņi atstāja zirgus korē un beidzamo jūdzi nogāja kājām, piesargoties, lai turētos pret vēju, lai gan nebija gandrīz ne pūsmiņas. Sniegs bija svaigs, pūkains, ne pārāk dziļš, lai gan šad un tad viens vai otrs iegrima līdz gurniem kādā iedobē sadzītā kupenā. Viņi gandrīz nemaz nesarunājās, pārmīdami tikai pa čukstam. Mežā valdīja klusums, tikai palaikam iekurkstējās sniegs vai iečīkstējās viņu zābaki. Lūkam skaļi sitās sirds, un viņš, lai cik neprātīgi tas būtu, lūdza Dievu, kaut tēvs to nedzirdētu, bet brieži lai dzirdētu un lai tie mestos bēgt un glābtu sev dzīvību.

Tēvs nesa šauteni. Parasti viņš medīja ar sprinfīldu vai magnumu, ko bija nopircis pagājušajā rudenī. Bet šodien viņš bija paņēmis tikai vinčesteru 270, to pašu ieroci, ar kuru Henrijs pirms sešiem gadiem bija nogāzis no kājām savu pirmo briedi. Šim ierocim bija mazāks atsitiens nekā pārējiem, un treniņā pirms dažām dienām Lūks bija ar to sašāvis visus mērķus. Tēvs bija sajūsmināts.

— Tu šauj gandrīz tikpat ellišķīgi trāpīgi kā brālis, — tēvs teica.

Vajadzēja iet vairāk nekā stundu, lai sasniegtu kanjona malu. Viņi ielīda vecas priedes aizsegtā zemes iedobē un pa- lūrēja pa spraugu starp zemajiem zariem un roboto kupenas malu. Tēvs pasniedza Lūkam tālskati.

Briedis nebija dzirdējis zēna sirdspukstus. Kanjona otrā pusē ganījās kādas divdesmit briežumātes. Mazliet atstatu viens pats tēviņš ar pieežuburu ragiem trīcošo apšu jaunaudzē grauza kociņu mizu. Tas atradās mazāk nekā divsimt pēdu attālumā. Lūks atdeva tālskati tēvam un nodomāja, vai gan viņš uzdrošinātos pateikt, ka nevēlas turpināt medības. Bet Lūks zināja: pat ja viņš mēģinātu, tad nemūžam šos vārdus neizteiktu; sekas būtu pārāk smagas, tā būtu katastrofa.

— Nav jau sešžuburu kā Henrijam, bet būs labs diezgan, tēvs nočukstēja.

V varbūt m-m-mums p-p-pagaidīt līdz gadīsies s-s- sešž žuburu?

Vai tu traks? Tāds labs medījums. Ņem.

I cvs uzmanīgi pasniedza viņam šauteni. Lūks zināja, ka atliek tikai pieskarties zaru vijumam virs viņiem, kad nokritīs vesela kaudze sniega un varbūt aizbiedēs briedi. Viņš domās pat 1/mēģināja šādu joku.

Lēnām, dēls. Tagad tikai lēnām.

I cvs palīdzēja Lūkam izbāzt stobru cauri zariem. Iedobē /cm koka spēcīgi vilnīja sveķu smarža, un Lūks nobrīnījās, kadeļ gan viņam no tās kļūst nelabi, lai gan parasti tā nebija. Vii,is atbalstīja laidi pret plecu.

I agad iekārtojies ērti. Atrodi labu atbalsta vietu elkoņiem. Kā ir? Vai labi?

I aik . pamāja un pielika aci pie tēmēkļa. Ada it kā pielipa pie mci ala ietvara. Brīdi viņš redzēja vienīgi kustīgus apsnigušu . koku galus un rievaino pelēko kanjona klinšu sienu virs tiem.

— N-n-nevaru to atrast.

— Vai redzi to nogāzto koku skupsnu? Mātītes atrodas tieši zem tās. Vai tad neredzi?

— Nē.

— Nesteidzies, ir jau labi. Viņš ir apmēram sešdesmit gnīdu leņķī no tās vietas, kur ganās mātītes.

Nu Lūks ieraudzīja briežus. Mātītes plēsa nost sūnas no kritušajiem koku stumbriem. Viņš skaidri varēja saskatīt briežu govju acis, kad tās pacēla galvu un stāvēja gremodamas. Tēmēkļa krustiņš slīdēja no viena dzīvnieka pie otra, parādot arī grūsno mātīšu bālos vēderus, kuros jau sāka attīstīties jaunie briedēni.

— Dabūji rokā?

-Jā-

Tēviņš plēsa no kādas atvases mizas sloksni, un, kad tā atdalījās, jaunais kociņš nodrebēja, apbārstot brieža galvu un ragus ar sniegu. Tuvums, kādā tēmēklis ļāva apskatīt dzīvnieku, bija satriecošs. Lūks varēja saskatīt pat atsevišķas spalviņas uz tumšā kakla. Viņš redzēja, kā, briedim gremojot, kustas žokļi, redzēja bālos lokus ap spoži melnajām acīm, kuras bezkaislīgi vēroja mātītes, viņš redzēja izkusušā sniega lāsītes uz brieža purna.

— Viņš izskatās p-p-par jaunu, lai viņam būtu pašam s-s- savs bars. V-v-varbūt kaut kur b-blakus ir kāds lielāks tēviņš.

— Pie velna, Lūk, ja tu viņu neņemsi, tad es to izdarīšu!

Daļa Lūka apziņas kliedza, lai viņš atdod tēvam šauteni

tūlīt pat. Bet otra viņa personības daļa pareizi novērtēja šo mirkli: tā bija pēdējā izdevība kaut ko nozīmēt sava tēva acīs. Lūkam vajadzēja atņemt šai radībai dzīvību, lai viņa paša dzīvei būtu kāda vērtība.

Tagad viņš strauji elpoja tikai ar plaušu augšdaļu, it kā tās būtu par trim ceturtdaļām slēgtas. Sirds dunēja tik ātri, likās, tā pārplīsīs, un Lūks kādu īsu brīdi pat cerēja, ka tā notiks. Viņš juta, kā atbalsojas pulss tajā vietā, kur miesai pieskārās tēmēkļa ietvars. Krustiņš kā Jo-jo lēkāja pa brieža galvu un augumu.

— Mieru, dēls, mieru. Ievelc elpu labi dziļi.

Lūks juta tēva vērtējošo skatienu. Bez šaubām, tēvs salīdzināja viņu ar Henriju, atcerējās, kāds brālis bijis pirmo medību dienā.

— Vai gribi, lai es viņu nošauju?

— Nē, — Lūks atcirta. - Es t-t-to p-pats varu izdarīt.

— Tu vēl neesi noņēmis drošinātāju, Lūk.

Nedrošiem pirkstiem Lūks sataustīja to un noklikšķināja.

Briedis atkal bija noliecis galvu pie koka un grasījās turpināt mizas plēšanu, bet nezin kāpēc vilcinājās. Tas pacēla galvu un ostīja gaisu. Pēc tam, pēkšņi sasprindzinājis visus jutekļus, briedis pagriezās un šķita ieskatāmies tieši tēmēkļa linzā.

— Vai viņš mūs ieraudzīja?

Tēvs skatījās tālskatī un brīdi klusēja.

— Viņš noteikti kaut ko nojauš. Ja tu šausi, tad dari to tagad, Lūk.

Lūks norija siekalas.

Tēvs turpināja čukstēt, tagad jau kaismīgi ātri: — Ierocis iestādīts uz divsimt pēdām, un tieši tāds attālums jūs šķir.

Vēja nav, ta ka šauj tiešā tēmējumā.

— Zinu.

Tieši zem lāpstiņas.

— Zinu!

Briedis joprojām raudzījās viņā. Asinis šalca ausīs. Bija tā, ii ka visa pasaule veidotu tuneli, kura galos atradās tikai divas dzīvus radības, cita neviena nebija, tikai viņš un briedis, kas skalas laikā, Lūka smadzenēs un vēl dziļāk, pašos slēptākajos dries nostūros. Un, varbūt saredzējis tur slēpjamies nāves ai iiinirkli, dzīvnieks tramīgi satrūkās un devās prom.

tieši šajā mirklī Lūks nospieda sprūdu.

Hiiedis palēcās un paklupa. Mātītes, kas ganījās mazliet zemāk, izklīda un visas kā viena devās patverties mežā.

Tu trāpīji!

icdis bija nokritis ceļos, bet tad atkal pieslējās kājās un nenoteikta, neritmiskā riksī traucās prom cauri apšu jaunaudzei I evs jau ar galvu pa priekšu līda ārā no iedobes zem priedes zariem.

Vai esi par to pārliecināts?

- Skaidrs, ka esmu! Nāc!

I iiks sekoja tēvam, lienot cauri kupenai tieši nežēlīgajā saules mirdzumā. Tēvs jau stāvēja kājās.

Tā, es paņemšu šaujamo. Ejam. Viņš tālu netiks.

Un tēvs devās lejup pa nogāzi, nikni brienot pa sniegu, šauteni augstu virs galvas turēdams. Lūks gāja pa viņa atstātajam pēdām, gandrīz akls no saules, krizdams tik bieži, ka di 1/ viss bija novārtījies balts, un visu laiku viņš vai nu klusēdams, vai čukstēdams pie sevis atkārtoja, nezinot, vai dara to skaļi, nebēdādams par to, vai tēvs dzirdēs: "Ak Dievs, kaut es nebūtu to izdarījis, un, ja esmu to izdarījis, lūdzu, Dievs, ļauj viņam aizbēgt! Lūdzu."

Nonākuši pie apses, viņi ieraudzīja sniegā asinis, tad sekoja asins pēdām augšup otrā nogāzē līdz pat priežu joslai, kas ieskāva kanjona sienu pamatni.

Briedi viņi vispirms izdzirda, tikai tad ieraudzīja. Šādas skaņas Lūks vēl nekad nebija dzirdējis un nemūžam neaizmirsīs, tādu kā zemu rīkles skaņu, kliedzienu, kas atgādināja vecu durvju kaukšanu vējā kādā sabrukušā spoku mājā. Raugoties pēdās, likās, briedis ir klupis un pazudis aiz kāda klintsbluķa malas. Tēvs uzmanīgi aizgāja garām piesnigušajiem krūmiem līdz klintsmalai un paskatījās lejup.

— Te ir tavs medījums, Lūk. Esi trāpījis kaklā.

Lūkam sažņaudzās sirds. Tagad briedis brēca bez apstājas, un atbalss kanjona sienās bija tik šausmīga, ka gribējās aizspiest ausis.

— Nu, Lūk, tev jāpabeidz darbs. Nāc uzmanīgi, te ir stāva krauja.

Lūks gāja pa kraujas malu, viņam bija pilnīgi vienalga, vai viņš nokritīs vai ne, ar katru soli vairāk viņš baidījās no tā, ko drīz ieraudzīs. Viņš nostājās blakus tēvam un paskatījās lejup. Zeme pilna ar noslīdējušiem akmens bluķiem stāvi sliecās lejup. Apmēram pusceļā uz nogāzes atradās nokaltis koks, kas bija apturējis brieža kritienu, un tur nu dzīvnieks gulēja, spiests skatīties vajātājos, kamēr tā pakaļkājas bezpalīdzīgi raustījās gaisā. Brieža kaklā bija melns caurums. Pāri plecam un krūtīm tecēja asinis. Tēvs ielika šautenē vēl vienu patronu un pasniedza ieroci Lūkam.

— Te būs, dēls. Tu zini, kas jādara.

Lūks paņēma šauteni un juta, ka lūpas sāk trīcēt un asaras saskrien acīs, viņš ļoti centās savaldīties, bet nespēja, un viss augums sāka raustīties elsās.

— Es n-n-nevaru.

Tēvs apskāva viņa plecus.

— Labi*labi, dēls. Zinu, kā tu jūties.

Lūks papurināja galvu. Tas bija visstulbākais izteiciens, ko viņš jebkad bija dzirdējis. Kā gan jebkurš cits varētu zināt, kā viņš jūtas? Vismazāk jau nu tēvs, kas noteikti kaut ko tamlīdzīgu redzējis vismaz duci reižu.

— Tik un tā tev tas jāizdara. Tas nebūs tavs medījums, ja tu to neizdarīsi.

— Es t-to n-negribu!

— Nu nu, Lūk. Tas mokās sāpēs…

— V-vai t-tu domā, ka es to nezinu?

— Tad pabeidz darbu!

— Es n-nevaru!

Protams, vari!

l)-d-d-dari to pats. - Lūks pasniedza šauteni tēvam.

Mednieks vienmēr pabeidz iesākto.

Ks n-neesmu n-nekāds n-nolāpīts mednieks!

Tēvs ilgi skatījās lejup uz dēlu. Šī bija pirmā reize, kad I aiks viņa klātbūtnē bija lādējies. Tad, likdamies drīzāk skumjš nekā dusmīgs, tēvs nogrozīja galvu un paņēma šauteni.

- Jā, Lūk. Nedomāju vis, ka tu būtu mednieks.

Tēvs atkal iešāva briedim kaklā, un abi skatījās, kā dzīvnieks noraustījās un spēra ar kājām pa gaisu, it kā tā dvēsele lidotu uz kādu tāli. Tad, ne uz brīdi nenolaižot acis no cilvēkiem, briedis sastinga un izdvesa garu, gārdzošu nopūtu un visbeidzot palika mierīgs un kluss.

I u u tās vēl nebija beigas.

Viņi uzmeta stingstošajām miesām virvi un izvilka tās no spi augas starp koku un krauju. Un tad tēvs lika, lai Lūks palīdz viņam nodīrāt briedi un sadalīt to gabalos. Tā jādara, tevs skaidroja, uzšķērzdams briedim vēderu un taustīdams ar roku dziļāk, lai atdalītu elpvadu un izvilktu brieža kūpošo sudi, aknas un plaušas. Ja tu dodies medīt, tad tieši tas ir tavs pienākums. Tas ir svēts brīdis, teica tēvs. Un viņi atdalīja brieža galvu, pārzāģējot sprandu, un pēc tam sagrieza ķermeni gabalos, lai varētu ērti pārnest gaļu. Un Lūks klusēdams visu laiku raudāja, raudāja par brieža silto asiņu smaržu un to, kā tās lipa viņam pie rokām, raudāja pats par sevi un savu kaunu.

To, ko nevarēja panest, viņi piekāra augstā zarā, lai koijoti vai kāds vēlu ziemas miegā ielicies lācis netiktu klāt gaļai. Un tad viņi gāja prom, ragainā galva nejēdzīgi šūpojās virs gaļas saiņa, ko tēvs nesa pār plecu, vēl viena gaļas nasta karājās Lūka plecos, zēns pagriezās atpakaļ un ieraudzīja kaudzi ar brieža zarnām, un sniegs bija piesūcies ar asinīm, un Lūkam šķita — ja patiešām eksistē elle, tad tā izskatās tieši šādi un tagad viņš noteikti nokļūs ellē.

Šā brieža galva nekad netika izlikta apskatei līdz ar pārē- 114 jām medību trofejām. Iespējams, to bija aizliegusi māte, kad tēvs pastāstīja, kas noticis medībās; to Lūks nekad neuzzi nāja. Bet pat tagad, pēc pieciem gadiem, viņš joprojām uzbūra šo galvu savos sapņos, kad tā pēkšņi metās viņam virsū no pavisam negaidītas vietas. Tad Lūks pamodās, kliegdams smalkā balsī un cauri slapjš no sviedriem, un palagi bija vienā mudžeklī.

Desmitā nodaļa

Tajā trešdienas rītā Houpa izskatījās pēc haotiska kinostudijas uzņemšanas laukuma. Visa galvenā iela bija pilna ar govīm, mašīnām un bērniem, kas grasījās cits citu apdullināt ar dažādiem mūzikas instrumentiem. Virs tā visa divi jaunekļi, uzrāpušies bīstami augstu pa pieslienamajām trepēm, centās uzkārt šķērsām pāri ielai krāsainu karodziņu virteni. Pilsētiņa gatavojās gadskārtējam tirgum un rodeo sacīkstēm.

Eleonora Koldera stāvēja pie Aiversona pārtikas veikala durvīm un skatījās pūlī. Gar visu ielas malu citi darīja to pašu.

Vidusskolas orķestris visu rītu bija mēģinājis soļot un spēlēt, un tagad, maršējot pa ielu pusdienas saules versmē, nervi vairs neturēja. Orķestrim bija jāspēlē "Septiņdesmit seši tromboni", tas laikam bija kāda neveiksmīga jokotāja ierosinājums, jo šajā orķestrī bija viens pats trombonists, un pat šā zēna dzīvība nu bija briesmās, jo kornetiste, kas bija par puiku divreiz garāka, nupat tika piedraudējusi, ka iznīcinās trombonistu, ja viņš vēl kaut reizi iebikstīs viņai mugurā. Pilnīgi ignorējot spalgos Nensijas Šeferes, nomocītās mūzikas skolotājas, lūgumus, orķestranti bija sadalījušies vairākās karojošās grupās un lamāja cits citu, un tajā pašā laikā lopi kā filistieši plūda cauri šim haosam.

Liekas, neviens īsti nesaprata, kas lopiem te meklējams. Vai nu kāds bija sajaucis dienas un dzina lopus uz tirgu vai arī kāds bija izvēlējies īsto brīdi un iedvesmojies vest ganāmpulku uz pļavām otrpus pilsētas. Lai nu kā, vīri, kas izkāra karogu virtenes, nelikās par lopiem ne zinis. Pieslienamās kāpnes tika grūstītas un tricinātas, līdz beidzot viens no viņiem ar galvu pa priekšu gāzās lejā un bija spiests drošības labad uzlēkt uz Nellijas ēstūža lieveņa. Tieši laikā, lai paspētu ieraudzīt, kā visa karogu virtene noplivinās lejā, izgreznojot govju ragus, un tad jautri pazūd tālumā.

Vecais misters Aiversons ieklukstējās un nogrozīja galvu.

Ar katru gadu arvien ļaunāk, — viņš teica. — Orķestris vau •) nespēj nospēlēt pat puslīdz jēdzīgu meldiņu.

Nu, viņiem vēl ir pāris nedēļu laika visu samēģināt, — sacīja Kleonora. — Lopi nebūt neuzlaboja viņu priekšnesumu.

Tik un tā — govju māvieni noteikti izklausījās muzikālāk.

Kleonora pasmaidīja. — Labs ir, man jābrauc mājās. Daži izsalkuši vīri gaida otrās brokastis.

I leonora atvadījās un nesa abus lielos iepirkumu maisus pa ieplaisājušo ietvi uz mašīnu. Gandrīz viss ganāmpulks bija prom, )a neskaita dažus atpalikušos govslopus. Divi jauni kovboji, kurus Eleonora nepazina, jāja visas varzas noslēguma uzklausīdami visus veikalnieku un arī nepacietīgāko aizkavēto šoferu izkliegtos lamuvārdus. Šķiet, orķestra mēģinājums arī bija beidzies, un tā strīdīgās frakcijas jau sāka iz- kllst katra uz savu pusi.

k leonora iesvieda produktu maisus mašīnas aizmugurē un aiztaisīja bagāžnieku, pati sevi rādama par to, ka sapir- kusies tik daudz. Tāpat kā vairākums kaimiņu, viņa parasti reizi nedēļā brauca uz lielo universālveikalu Helēnā un pie Aiversoniem gāja tikai tad, ja bija aizmirsusi kaut ko pierakstīt lielo pirkumu sarakstā. Šajās retajās pārtikas veikala apmeklējumu reizēs, tāpat kā šodien, viņu vienmēr pārmāca vainas sajūta, un tad viņa beigās sapirkās ari dažādas nevajadzīgas lietas. Eleonora bija pārliecināta, ka Aiversoni, sērīgais pāris, kam šis veikals piederēja kopš senseniem laikiem, apzinājās šādu sindromu un vienmēr uzlika sejai skumīgu masku, kad iegriezās kāds pircējs. Iespējams, tad, kad bija palikuši atkal divi vien, Aiversoni gavilēja un dziedāja.

Eleonora iekāpa mašīnā, saviebdamās, kad pārkarsušais sēdekļa apvalks cauri kokvilnas kleitai pieskārās mugurai.

Viņa jau grasījās iedarbināt motoru, kad pamanīja, ka pie Rūtas Maiklsas dāvanu veikala ielas pretēja pusē joprojām piestiprināta zīme TIEK PĀRDOTS. Viņa atkal atcerējās, ko Ketija bija teikusi.

Tas notika apmēram pirms mēneša, kad abas kopā mainīja autiņus mazajam Bakam. Ketija ieminējās, ka "Pilnības rags" tiek pārdots un ka mātei jāpamēģina to nopirkt. Kopš Ketija bija apprecējusies, viens no viņas vaļaspriekiem bija dažādu projektu izdomāšana, kuros varētu iesaistīt Kleonoru. Mātei vairākkārt tika dots padoms iestāties augstskolā, atvērt restorānu, sākt piegādāt preces pa pastu, vingrot pēc jogas metodes, varbūt pat mēģināt visu to darīt vienlaikus, lāgad priekšlikums bija — Rūtas Maiklsas dāvanu veikals.

— Nemuļķojies, — bija atbildējusi Eleonora. — Man taču nav ne jausmas, kā saimniekot veikalā, nemaz nerunājot par to, ka es neprotu pagatavot kapučīno kafiju.

— Tu taču palīdzēji vectēvam veikalā. Tik un tā — tev nemaz nebūs jādara viss. Rūta nemaz negrib aizbraukt no šejienes. Viņa vienkārši ir aizņēmusies pārāk daudz naudas, tagad viņa nevar atļauties veikalu paturēt sev. Tu varētu kļūt par līdzīpašnieci un ļaut Rūtai pašai visu vadīt . Tu vari iesaistīties vairāk vai mazāk, cik vien pati vēlēsies.

Ketija atvairīja ikvienu iebildumu, ko vien Kleonora spēja izdomāt, un, lai gan šis plāns vairs netika cilāts, Eleonora kopš tā brīža bija daudz par to domājusi. Varbūt tieši tas viņai vajadzīgs. Tagad, kad abas meitas bija apprecējušās un Lūks drīz dosies studēt, viņai tieši noderētu kāds darbs tukšuma aizpildīšanai.

Senajos laikos, pirms LIenrija nāves, Eleonora mēdza palīdzēt rančo rēķinvedībā, par ko tagad rūpējās Ketija. Un, ja neņem vērā ēdiena gatavošanu (Eleonora tagad bija pat pārsteigta par to, ka šī nodarbošanās viņai reiz patikusi), viņa gandrīz nekur citur neiesaistījās. Reizēm Eleonora jutās tik vientuļa un garlaikota, ka sāka uztraukties par savu veselo saprātu.

Viņa pazina Rūtu Maiklsu tikai garāmejot, bet vienmēr bija uzskatījusi viņu par asprātīgu un jauku sievieti. Pilsētiņas iedzīvotāji bija gan nedaudz saintriģēti, gan mazliet aizdomu pilni, kad Rūta pirms pieciem gadiem bija ieradusies šeit. Prec īzāk, vīrieši sajuta interesi, bet sievietes — aizdomas, un tas bija vienu un to pašu iemeslu dēļ: pirmkārt, Rūta izskatījās eksotiska, būdama tik melnmataina tumšace, un, otrkārt, viņa bija neprecējusies. Tagad pilsētiņa viņu jau bija atzinusi p.n savējo (cik nu par savējo var atzīt kaut kādu ņujorkieti) un visuma iemīļojusi.

lajās reizēs, kad Eleonora tika iegājusi veikaliņā, viņu tas vienmēr bija apbūris. Tur netika pārdoti parastie nieki, ko Rietumi piedāvā tūristiem — no plastmasas darināti "sapņu Ijeraji" pēc indiāņu paraugiem, stikla bumbas ar "sniedziņu" vai kovboju krekli. Rūtai bija laba gaume. To varēja just dārglietu vitrīnas iekārtojumā, grāmatu un mākslas priekšmetu izvēli.

Pati vēl neko neizlēmusi, Eleonora jau virzījās pāri ielai, rūpīgi izvairoties no tā, ko aiz sevis bija atstājušas govis, un vel pēdējiem uz kašķi kārajiem orķestrantiem.

Veikala logā pie īpaša dēļa Rūta ļāva citiem arī piestiprināt sludinājumus, kas reklamēja pirkšanu — pārdošanu, atdalāmus kucēnus vai tādus gaidāmus notikumus kā groziņ- vakarus vai kāzas, uz kuriem tika ielūgti visi iedzīvotāji. Pašlaik vairums sludinājumu attiecās uz gadatirgu un rodeo, un nu bija arī viens, par kuru Eleonorai gribot negribot nācās pasmaidīt. Steidzami vajadzīgi trombonisti! tur bija rakstīts. Zvanīt Nensijai Seferei — TŪLĪT! Zem šā sludinājuma izkliedētajā saulesgaismā gozējās melns kaķis.

Pie durvīm, kad tās atvērās un aizvērās, džinkstēja zvaniņi. Pēc spilgtās āra gaismas Eleonora uzreiz nevarēja pierast pie veikaliņa daudzo plauktu radītās krēslas. Te bija vēsi un mierīgi, gaisā vēdīja stipras kafijas smarža un maigas mūzikas skaņas. Nevienu neredzēja.

Eleonora piesardzīgi nostājās starp augstiem skapjiem, kuros bija sakrauti keramikas izstrādājumi, amatnieku darinātas lelles un rotaļlietas un indiāņu spilgtās pašaustās segas, viņa negribēja aizskart nevienu no kustīgajiem objektiem vai zvaniem, kas nokarājās no griestiem un ieskanējās, kad vien pagriezās vai saskārās cits ar citu. Tepat bija ari grozi ar rokassprādzēm, kas bija pītas no krāsotiem zirgu astriem, stikla vitrīnas, pilnas ar sudraba rotaslietām.

No veikaliņa dzīlēm šurp atplūda šņākšana un klunkstē- šana, tur atradās kafijas bārs, un, tuvāk piegājusi, Eleonora dzirdēja Rūtas balsi.

— Izdari to, stulbais neģēlis tāds! Nu, ka tev saka!

Nevienas dvēseles. Eleonora brīdi vilcinājās. Viņa nevēlējās uzskriet virsū diviem strīdā iegrimušiem cilvēkiem.

— Vēl tikai pēdējo reizi pamēģināšu, bet tad nu gan izsi- tīšu tev visas iekšas, mēsls tāds!

Uz letes atradās milzīgs, hromēts kafijas automāts, un piepeši tas izvirda šausminošu tvaika mākoni.

— Sūdbambālis! Pretīgais, nekam nederīgais tnērglis!

— Hallo? — Eleonora piesardzīgi sauca. Vai Rūta?

Iestājās klusums.

— Nē, ja jūs esat no bankas vai ienākumu dienesta.

Virs automāta lēni parādījās Rūtas seja. Uz vaiga rēgojās

tumšs eļļas traips. Ieraudzījusi Eleonoru, viņa uz mirkli šķietami nobijās. Tad starojoši pasmaidīja.

— Misis Koldera! Sveiki! Es nedzirdēju jūs ienākam. Si- tais automāts mani nobeigs, varbūt pat burtiskā nozīmē. Kā varu pakalpot? Vai kafiju?

— Ne jau tādā gadījumā, kad šis tūlīt uzsprāgs.

— Ak nē, viņš uzvedas slikti vienīgi tad, kad domā, ka neviena te nav.

— Jums kaut kas ir… — Eleonora norādīja uz netīro vaigu.

— A, pateicos.

Rūta atrada salveti un, izmantojot kafijas automātu spoguļa vietā, noslaucīja netīrumus.

— Vai jūs ticat spokiem?

— Jā, liekas, ticu. Kādēļ jūs tā jautājat?

— Varu apzvērēt, ka šis krāms ir spoku apsēsts. Es to nopirku Sietlā, patiešām lēti, no kādas iestādes, kas grasījās bankrotēt. Tagad es zinu, kāpēc. Nu kā tad paliek ar kafiju?

— Vai bez kofeīna jums ir?

— Skaidrs. Un vājpienu vai parasto?

— Attaukotu.

A, pēc "Kādēļ tad vispār" receptes.

Nu, redziet…

Nē, es gribēju teikt, ka es tā to saucu. Bez kofeīna, bez taukvielām, kādēļ tad vispār? — Rūta iesmējās. Tie bija lipīgi dobji smiekli, gandrīz vai nepieklājīgi, un Eleonorai nekavējot ies bija jāsāk smieties līdzi.

— Vai nepakļuvāt zem auļotāju kājām?

— Gandrīz vai. Nabaga bērni.

Lūdzu, sēdieties.

Kleonora apsēdās uz mazā bāra soliņa, kamēr Rūta i/iminija no automāta divas kapučīno kafijas. Viņai mugurā biju izbalējuši džinsi un izstaipīts sarkans sporta krekls ar veikala nosaukumu. Melnie mati ap pieri sasieti ar sarkanu pretsviedru lakatu. Eleonorai likās, Rūtai varētu būt starp trīsdesmit pieciem un četrdesmit gadiem, un viņa piepeši atskai ia, cik ļoti pievilcīga ir šī sieviete.

I su brīdi Eleonora ar izbrīnu atcerējās baiļu izteiksmi Rūtas .. ja, kad viņas sastapās. Varbūt veikala īpašniece tiešām gaidīja ienākumu dienesta ierēdņu apciemojumu. Rūta pasniedza viņai kafiju.

— Kā tad ir, vai esat jau atradusi veikalam pircēju? — Kleonora pajautāja. — Ketija sacīja, ka jūs cerot, varbūt atradīsies kāds ieguldītājs un līdzīpašnieks.

- Vai redzējāt, ka viņi ārpusē stāv rindā? Nē, nevienu tas neinteresē.

Kleonora iemalkoja kafiju. Tā bija garšīga. Uz priekšu, viņa sev teica, pasaki! Eleonora nolika tasīti.

— Nu, — viņa teica, — varbūt mani tas interesē.

Baks prātoja, ka teļam vajadzētu būt nogalinātam vismaz pirms vairākām dienām. Daudz kas no tā vairs nebija palicis pāri. Izņemot dažus kaulus un apkošļātas ādas strēmeles, teļa pakaļgals bija pilnībā pazudis. Atliekas gulēja labi saredzamā 120 vietā stāvas kraujas augšpusē, un saule bija sakaltējusi to, kas

maitasputniem un citiem kaitniekiem licies neēdams. Netam Tomasam nācās grūti pūlēties, lai izdibinātu, kas noticis. Viņš bija nometies uz ceļiem un rakņājās pa mušu kūniņām, dzīvu mušu ielenkts, ņemdams palīgā nazi un pinceti. Visapkārt veterināram zāle bija pilna ar sienāžiem. Nets un pirms viņa ari Neta tēvs bija Kolderu rančo veterināri jau gadiem ilgi, un Baks bija tūlīt pat piezvanījis viņam. Pirms ļāva valdības ierēdņiem piedurt savus niezošos nagus teļa atliekām, Baks gribēja dzirdēt neatkarīga speciālista viedokli. Federāļi bija atzinuši, ka Prinsu tiešām nokodis vilks, bet viņiem, velns un elle, nebija nekādas citas iespējas, ņemot vēra to, ka vilku Ketija redzējusi pati savām acīm.

Bakam nemaz nepatika tas vīrs no dabas aizsardzības, Praiors vai kā nu viņu tur sauca. Tādam viņš neuzticētos itin nemaz. Tas otrais, Rimers, vecis no plēsoņu kontroles, likās jēdzīgs, bet, ja nonāk līdz konfliktam, tad valdības veči visi ir vienādi, visi tādi plīša zaķīšu bučotāji un vilku mīļotāji vien ir.

Baks stāvēja blakus Klaidam un lūkojās Netam pār plecu. Bija pusdienas laiks, un no akmens bluķiem, kas šur un tur slējās zālē, cēlās sakarsis gaiss. Vienīgās skaņas bija sienāžu cizināšana, palaikam attālāk meža pusē iemāvās kāda govs. Baks vēl bija nosvīdis no stāvā kāpiena klints kraujā. Neta mašīnu viņi bija atstājuši pie mājas, šurp viņi, cik vien tālu varēja, atbrauca ar Klaida kravas mašīnu, nācās atstāt apmēram pusjūdzi lejpus stāvā, akmeņainā kāpuma. Būtu bijis gudrāk doties uz ganībām jāšus.

Tieši znots bija šorīt atradis teļu, un tagad Baku tracināja tas, ka Lūks nebija to uzgājis jau agrāk. Baks bija uzticējis dēlam uzdevumu — ganīt lopus šajā augstienē — tūlīt pēc Prinsa bojāejas. Ja apkaimē bija vilki, tad kādam vajadzēja lopus uzraudzīt, un, tā kā Lūks šo vietu pazina un citos darbos nebija īpaši noderīgs, tad šo darbu varēja viņam uzdot.

Baks bija pieteicis sargāt lopus tieši no šādām nelaimēm, bet puika tomēr nebija ieraudzījis beigto teļu. Iespējams, tāpēc, ka viņš visu laiku dzīvo kā pa mākoņiem, sapņo vai lasa, vai klejo apkārt, meklēdams visādus kaulus un nezin ko vēl. Pilnīgi neiespējami izveidot no šā zēna kaut cik jēdzīgu lopkopi.

— Tad nu tā, Net, ko vari secināt?

— li- nav pārāk daudz ko pētīt.

Cik sen iestājusies nāve?

l i is vai varbūt četras dienas būs pagājušas.

Vai domā, tas ir vilka darbs?

Redzi, viņš ir patiešām krietni apkrimsts. Vai redzi šīs zobu pēdas uz kakla? Plēsoņa ar lielu žokli, un pēc lāča ne- maz neizskatās. Varētu būt gan vilks, gan koijots. Vai pamek- leji te apkārt pēdas?

Pārāk sauss, — Klaids noteica. — Un sienāžu tik daudz, ka zemi nemaz nevar saredzēt.

Iespējams, teļš jau bija miris, un tas plēsoņa, lai nu kas tas Initu bijis, vienkārši paēdis.

Manas govis nav no tām, kas pašas sprāgst nost, Net. Ib taču tu zini.

Protams, bet no tā, kas palicis pāri, es tikpat labi varu secināt, ka teļam iespēris zibens

Zibens, kā tad! Izbeidz, Net!

Labs ir.

.!.-. paskatījās uz skeletu. Tad viņš kaut ko pamanīja un pielie» .1%. Tā bija ādas strēmele, ko saule sakaltējusi cietu. Uz tas bija Kolderu rančo izvītā zīme: HK. Baks nopūta sienāzi no adas sloksnes un pavirpināja to pirkstos.

Skaidrs, ka šad un tad nācās augstkalnu iecirknī zaudēt pa teļam. Reizēm kāds saslima, reizēm iesprūda kādā šaurā zemes plaisā. Pirms dažiem gadiem Baks bija zaudējis divus teļus, tos bija nogalējis vecs grizli lācis, pēc tam plēsoņu kontroles aģentūras darbinieks bija lāci novācis. Ja cilvēkam pieder rančo šādā apkārtnē, tad palaikam zaudēt pa lopam ir gluži normāli.

Bet beidzamajos divos rudeņos ikviens lopiņš, kas vasaru pavadījis augstajās ganībās, tika pārdzīts mājās sveiks un vesels. Un, redzot savu piederības zīmi iededzinātu šajā ādas sloksnē, Baks piepeši sajuta spēcīgu dusmu uzplūdu.

Viņš instinktīvi juta, ka par to atbildīgs ir vilks, un viņš to pierādīs, velns un elle. Iespējams, tas pats vilks nogalinājis arī Ketijas suni, viens no tiem kaitniekiem, kurus šie valdības ķēmi palaiduši brīvībā Jeloustounā. Un šie vēl grib, lai tu stāvi rāms un pasniedz tam plēsoņam piecsimts dolāru vēi tus teļus pusdienās! Tas var cilvēku padarīt traku! Baks to necietīs.

Viņš aizmeta sakaltušo ādu un nolūkojās, kā tā līdzīgi lēkājošam akmenim pazūd aizā.

— Tātad, Net, vai tu būsi manā pusē un teiksi, ka tas bijis vilks?

Veterinārs pieslējās kājās un pakasīja pakausi. Baks redzēja, cik neērti viņš jūtas, dzirdot tik tieši uzdotu jautājumu. Abi pazina viens otru kopš zēna gadiem. Abi saprata, ka Nets un viņa tēvs ir nopelnījuši daudz naudas, strādādami Kolderu rančo.

— Vai zinies, Bak, tas tā uzreiz nav pasakāms.

— Nu, tas teļš tomēr nav nomiris aiz vecuma.

— Iespējams, bet…

— Un tu pats teici, ka lācis tas nav bijis.

— Pilnīgi noteikti es to nevaru apgalvot.

Baks aplika roku veterināram ap pleciem. Nets bija maza auguma, un Baks kā tāds lielais tēvocis slējās viņam pāri.

— Tu esi labs draugs, Net, un es negribu piespiest tevi sacīt kaut ko pretēju tavai pārliecībai. Bet tu taču zini, kādi ir tie zaķu bučotāji. Viņi darīs visu iespējamo, lai izliktos, ka tas nav bijis viens no viņu iemīļotajiem vilciņiem. Vienīgais, ko es vēlos, ir tavs speciālista spriedums, lai man būtu kāda kārts, ko likt viņiem pretī.

— Nū jā, varbūt.

— Ar "varbūt" pie tiem čomiem neko nepanāksi. Saki, vai tu dod deviņdesmit procentus par to, ka tas bijis vilks? Astoņdesmit? Nu, saki.

— Tas būtu aiz matiem pievilkts, Bak.

— Nu tad — septiņdesmit piecus.

— īsti nezinu. Varbūtās.

— Tātad septiņdesmit piecus. Labi. — Baks noņēma roku no veterināra pleciem. Viņš bija panācis savu. — Labs ir, paldies, Net. Es protu to novērtēt, vecīt. Tagad vari pārklāt ar brezentu, Klaid.

Viņi bija atveduši kravas kastē vecu, zaļu brezenta gabalu, Klaids to pārmeta skeletam, izbiedēdams veselu mākoni sienāžu. Nets Tomass palūkojas pulkstenī un teica, ka jau kavējot vairākus citus izsaukumus, ka viņam jāsteidzas. Baks saprata, ka nabags vienkārši nevēlējās būt klāt, kad valdības viri te ieradīsies. Baks uzsita veterināram pa muguru, un visi devas lejup.

Es novedīšu tevi zemē. Nāc, Klaid, mums vēl jāpiezvana tiem pilsētas tūtiņdreijeriem.

Lūk, vai tu ēst nāksi?

I ,uks atvēra acis un ieraudzīja, ka pie gultas stāv māte un skalas uz viņu.

Vai kas atgadījies?

Ja, es vingrinājos, droši vien iesnaudos.

Viņa atglauda matus dēlam no pieres un pasmaidīja, bet mātes acis viņš redzēja, ka noticis kas nepatīkams. Viņš piecēlās sēdus, pārmeta kājas pār gultas malu un sāka vilkt kājās kurpes.

Kas par lietu?

Viņa novērsās un nopūtās.

Mammu?

Klaids atradis beigtu teļu. Tavs tēvs izpūš no mušas

ziloni.

— K-kur?

Kaut kur, es nezinu.

— Vai augšā iecirknī?

Māte paskatījās uz Lūku un pamāja.

— Un viņš d-domā, k-ka tas ir vilks?

— Jā. Tā domā arī Nets Tomass. Nāc, visi ir lejā. Lai tas būtu pāri un garām, jo ātrāk, jo labāk.

Lūks gāja mātei nopakaļ pa gaiteni uz kāpņu pusi. Ko lai viņš saka? Lūks zināja, ka tēvs visā vainos viņu. Kā gan Klaids varēja to teļu atrast? Un, galu galā, kāpēc viņam būtu jāpārbauda Lūka darbs?

Lūks bija atradis teļu jau pirms divām dienām. Uz sausās zemes bija vilku pēdas* un arī izkārnījumi. Lūks bija ievilcis līķi dzijā aizā un apbēris ar akmeņiem. Tad viņš bija nolauzis lokanu priedes zaru un iznīcinājis gan pēdas, gan vilku mēslus. Lūks bija domājis, ka neviens neko neuzzinās līdz rudenim, kad lopi tiks pārdzīti mājās un saskaitīti.

Iedams uz virtuves durvju pusi, Lūks dzirdēja visus runājam. Klaids smējās un stāstīja diviem strādniekiem, kas palīdzēja siena darbos, Rejam un Džesam, ko esot sacījis Nets Tomass. Taču viņš pārtrauca teikumu pusvārdā, ieraudzījis ienākam Lūku.

Visi tagad skatījās uz Lūku. Tēvs sēdēja galda galā.

— Sveiks, Lūk, — viņš teica. — Vai labi pagulēji?

— Es v-v-v…

— Nāc un ēd. Atdzisīs.

Lūks apsēdās blakus Rejam, kurš vienkārši pamāja viņam ar galvu.

— Kā klājas, Lūk?

— L-l-labi.

Māte nogrieza viņam gabalu maltās gaļas ruletes — vienu no nedaudzajiem gaļas ēdieniem, kuri Lūkam garšoja, lai gan pašlaik viņš nemaz nejuta izsalkumu. Pārējie bija gandrīz beiguši pusdienot.

— Lai nu kā, — turpināja Klaids, — viņš sāka pukstēt un kasīt pakausi, un teikt, ka tas būtu aiz matiem pievilkts un tā tālāk, līdz mūsu Baks nepateica: "Nu, Net, tas teļš noteikti nenomira no vecuma!"

Klaids ierēcās smieklos, un arī strādnieki iesmējās. Lūks zināja, kā tēvs skatās uz viņu, bet pats nenovērsa acis no šķīvja, uz kura māte krāva kartupeļus un salātus. Viņa nolika šķīvi Lūkam priekšā un sāka piedāvāt palīgstrādniekiem papildporciju.

— Tātad, Lūk, — sacīja tēvs. — Tu jau zini, mēs atradām beigtu teļu.

Lūkam bija pilna mute, tāpēc viņš tikai pamāja. Tēvs gaidīja atbildi.

— Jā, ser. K-k-kur jūs t-to atradāt?

— Pie Burbuļstrautiņa. - atbildēja Klaids. — Tu taču zini to dziļo plaisu, kas iet tieši gar pļavas malu?

— Aha.

— Tieši tur…

Palīgstrādnieki pievērsa uzmanību tikai ēdienam, nojaušot, ka ši ir tīri ģimenes iekšējā lieta. Tēva acis ne brīdi nenovērsās no Lūka.

Manuprāt, tu teici, ka katru dienu apraugot ganības, tēvs noteica.

Ne jau aizā iekšā. E-es p-parasti jāju gar augšmalu.

Tieši tur tas gulēja. Pie pašas malas, labi saskatāms.

Kāds zvērs būs atradis teļu un atkal uzvilcis augšā pa Li auju. Kas gan? Varbūt vilki paši atgriezušies?

K-k-kas n-no-no…

Kas to nogalinājis?

- Jā.

— Nets Ibmass uzskata, ka tas bijis vilks. Tas čoms Praiors grib dabūt rokā Bilu Rimeru un pēcpusdienā būt šeit. Bet mani uztrauc tas, cik daudz beigtu teļu vēl ir tur augšā ganības.

N-n-n-nedomāju v-vis…

I ii gribēji darīt to darbu, Lūk. Ja tu vēl gribi to darīt, tev tas jadara kārtīgi, skaidrs?

I uks pamāja: —J-jā, ser.

— Vai arī mēs liksim, lai Džess to padara tavā vietā.

— Fū, — sacīja Rejs, smīnēdams un pieri slaucīdams, — vismaz es tad nebūšu tas, kuru saplosīs vilki.

Visi iesmējās, spriedze mazliet atslāba. Tēvs piecēlās, un Klaids darīja to pašu, it kā būtu neredzamām saitēm sasaistīts ar Baku.

— Varbūt vainīgs nemaz nav vilks, — sacīja māte.

— Nets lomass teica ko citu, — atbildēja Baks, likdams galvā cepuri. Māte pie izlietnes berza pannu un neskatījās uz vīru.

— Nets Tomass apzvērētu, ka vainīgs Lieldienu zaķis, ja tu viņam par to dotu desmit dolārus.

Kad māte pasacīja ko tamlīdzīgu, Lūks vienmēr nodomāja, cik ļoti gan mīl savu māti.

Dens bija stāstījis Helēnai par Baku Kolderu, bet nebija īsti sagatavojis tam pārsteigumam, kas atklājās, tiekoties aei pret aci. Šā vīrieša tīri dzīvnieciskais pārākums bija gandrīz nomācošs. Viņš padarīja apkārtējos par sīkām mailītēm salīdzinājumā ar haizivi.

Dens iepazīstināja viņus rančo mājā, pastāstot, ka Helēna viņu komandā iekļauta, lai atrastu vilku, turklāt īpaši uzmanījās, lai nepateiktu "vilkus" daudzskaitlī. Viņa pasniedza Bakam roku. Baka ķetna bija milzīga un savādi vēsa, un viņš bija mazu brīsniņu par ilgu turējis viņas plaukstu savējā, urbdamies Helēnā ar savām gaišajām acīm. Skatiens bija tik tiešs, tik intīms, ka Helēna nosarka. Kolders lūdza, vai viņa negribētu uzbraukt kalnos ar viņa mašīnu, un I lelēna atteica, varbūt pārāk strauji, nē, viņa došoties turp kopā ar Denu un Bilu Rimeru. Dens pa ceļam ķircināja Helēnu par šo lēmumu.

— Tu nu gan palaidi garām labu izdevību, Helēna.

— Mamma šādas acis sauca par "guļamistabas acīm".

— Par guļamistabas acīm?

— Jā. Pirmo reizi, kad dzirdēju mammu tā izsakāmies, es biju vēl maza meitene un nodomāju, ka viņa domā miegainas acis. Tad kādu dienu mamma dzirdēja, ka es teicu Edijam Horovicam, kaimiņu zēnam, ka viņam esot guļamistabas acis, un tad viņa man sadeva pa muti.

Bils Rimers skaļi iesmējās. Likās, Bils būs labs palīgs.

Koldera znots bija piezvanījis uz biroju tieši tad, kad viņa kopā ar Denu grasījās braukt uz būdiņu kalnos un jau kravāja mantas tofjotā. Tur bija Helēnas ekipējums un vēl kāda tonna pārtikas produktu, ko abi nupat bija nopirkuši universālveikalā. Tas viss joprojām atradās mašīnas bagāžas nodalījumā.

Tagad viņi stāvēja pie šķietamā vilka upura atliekām, un pāri viņu zābakiem lēkāja sienāži.

Bils Rimers bija nometies uz ceļiem, lēni un rūpīgi visu aplūkojot. Helēna stāvēja blakus Denam, kurš filmēja visu ar videokameru. Otrpus skeleta Kolders un viņa znots gaidīja lēmumu.

Tas bija farss. Dens neapšaubāmi tā uzskatīja. Helēna uz brīdi bija saskatījusies ar Denu, kad Klaids novāca brezentu un mušas atbrīvoja līķi pietiekami, lai cilvēki saskatītu to, kas bija palicis pāri no teļa. Ta atliekas bija tik sabojātas, ka neviens nevarētu droši pateikt, kādā veidā lopiņš ticies ar nāvi. Tas varētu būt pat nošauts vai miris no sirdstriekas.

Kaut kur lejāk nogāzē nosprauslājās zirgs, tad Helēna ielūkojās aizā un ieraudzīja, ka pa tās dibenu starp akmeņiem pie viņiem jāj Koldera dēls. I lelēna bija redzējusi Lūku mājā, bet nevienam nebija ienācis prātā abus iepazīstināt. Viņa uzreiz bija jutusies pārsteigta par to, cik izskatīgs ir jauneklis, un brīnījusies par viņa atturību, par to, ka viņš neteica ne vārda, ļaudams runāt tēvam un Klaidam.

Vienu mirkli Helēna bija uztvērusi jaunekļa zaļo acu ciešo skatienu, viņa pasmaidīja, bet Lūks tūlīt pat bija novērsies. Šurpbraucot viņi bija pabraukuši garām jātniekam, un Dens bija pateicis Helēnai, kas viņš ir.

Lūks nokāpa no zirga patālāk no visiem un palika pie lopiņa, glāstot tam kaklu. I lelēna atkal uzsmaidīja viņam, un šoreiz jauneklis viegli pielieca galvu, tikai pēc tam palūkojoties turp, kur visi pārējie bija sastājušies ap skeletu.

I agad Rimers piecēlās.

— Nu? — ierunājās Kolders.

Rimers pirms atbildes dziļi ievilka elpu.

—Jūs teicāt, ka Nets Tomass to aplūkojis tikai šorīt, vai ne?

— Pirms trim stundām.

— Nu, es nesaprotu, kā viņš konstatējis, ka lopiņu nogalinājis vilks.

Kolders paraustīja plecus. - Manuprāt, viņam ir

pieredze.

Rimers nepievērsa uzmanību šim slēptajam apvainojumam. — Redziet, vienkārši te nav palicis nekādu pierādījumu. Mēs varētu aizvest līķi uz laboratoriju un…

— Šķiet, ka to labāk izdarītu Nets, — Kolders viņu pārtrauca.

— Lēmumu pieņemsiet jūs, ser. Bet, godīgi runājot, es nedomāju, ka jebkādas analīzes mums kaut ko dos. Dens un Helēna abi ir redzējuši krietni daudz plēsīgu zvēru upuru. Ko teiksi, Den?

— Man jāpiekrīt.

— Skat, kāds pārsteigums, — Kolders ironiski novilka.

— Mis Rosa? Vai jums arī būtu savs viedoklis?

Helēna atkal juta, cik daudz spēka izstaro Koldera skatiens, viņa nokāsējās, cerot, ka balsī nebūs dzirdams viņas satraukums.

— Nav iespējams noteikti apgalvot, ka tas nav bijis vilks, taču nav palikušas arī nekādas pēdas, kas norādītu tieši uz vilku. Vai kāds pameklēja pēdas, pirms augsne te tika nomīdīta?

— Protams, es meklēju, — Klaids aizstāvējās. Viņš pameta skatienu uz sievastēvu. - Zeme te pārāk cieta. Tīrās klintis un akmeņi.

— Varbūt bija mēsli. Tas ir, izkārnījumi…

— Es zinu, kas ir mēsli, — viņš iesmējās, bet ne jautri.

— Nekā tamlīdzīga te nebija.

Dens ieteicās: — Mister Kolder, ja jūs būtu mūs izsaukuši pirmos, mēs varētu…

— Tā ir tikai mana darīšana, kuru es izsaucu pirmo, mister Praior, — atcirta Kolders. - Nenoliedzot jūsu autoritāti, es tomēr domāju, ka Neta Tomasa viedoklis ir nedaudz objektīvāks par visu citu klātesošo viedokli.

— Es gribēju pateikt, ka saprotu, kādēļ jūs vēlējāties, lai Nets atbrauc un arī apskata līķi, bet, ja…

— Ak tad saprotat gan?

— Jā, ser.

— Man*šķiet, ka jūs, valdības ielikteņi, neko nesaprotat. Jūs palaižat brīvībā vilkus, ļaujat, lai viņi nogalina mūsu mājdzīvniekus un tagad arī lopus, un pēc tam mēģināt izlikties, ka vilki nav vainīgi.

— Ser, es…

— Netaisiet no manis ienaidnieka tēlu, Praior. Tā nav gudra doma.

Kolders paskatījās tālumā, ielejā, un kādu pailgu brīdi visi klusēja. Augstu virs viņiem atskanēja ērgļa brēciens. Kolders papurināja galvu un paskatījās lejup, ar zābaka purnu paurbinot zāles ceru. Sienāži aizlēca uz visām pusēm.

Helēnai tas likās pārsteidzoši. Te nu viņi stāv, pieauguši cilvēki, un šis Kolders liek visiem ieklausīties katrā vārdā, ko pasaka, it kā viņi būtu nogrēkojušies skolēni, kas atvilkti pie direktora. Taču visi joprojām skatījās uz Baku un gaidīja, ko viņš teiks. Beidzot Kolders šķita pieņēmis lēmumu.

Labi, —viņš teica, un vēl pēc mirkļa paraudzījās Denā.

I -abi. Jūs apgalvojat, ka šī jaunā lēdija ar pilnu tvaiku strādās pie šīs lietas. — To sacīdams, viņš neskatījās uz Helēnu, likai saslēja zodu uz viņas pusi.

— Jā, ser.

— Tādā gadījumā, lai viņa paveic savu darāmo ātri. Jo, es jums saku, mister Praior, ja zaudēšu vēl kaut vienu teļu, tad mēs varam arī paši ķerties pie šīs lietas.

— Nu, esmu pārliecināts, ka man nav jums jāatgādina par likumu…

Nē, ser, tas jums pilnīgi droši nav jādara, velns un elle.

Viņi nikni raudzījās viens otrā, neviens no abiem negribēja pirmais novērst skatienu. Helēna juta, ka Denā verd dusmas. Nekad vēl viņa nebija kolēģi redzējusi tik niknu. Nemaz nebūtu brīnums, ja Dens mestos pāri teļa līķim un ieblieztu fermerim pa žokli. Tad Kolders piepeši nozibināja balto zobu rindu un pievērsās Helēnai, atkal izstarodams šarmu, it kā nekas nebūtu noticis.

— Tātad jūs dzīvosiet pie Ergļezera?

— Jā gan. Tieši uz turieni mēs braucam.

— Jā, tur augšā cilvēkam reizēm uzmācas vientulība.

— O, esmu pieradusi pie tās.

Kolders uzmeta viņai tādu skatienu, kas runāja daudz skaidrāk par vārdiem un nozīmēja: " Kā tas var būt? Tāda skaistulīte." Šis skatiens bija tāds, it kā baudkārs tēvocis uzliktu plaukstu uz meitenes ceļgala.

— Labi, Helēna, jums noteikti kādreiz jāatnāk mūsmājās uz pusdienām, jāpastāsta, kā jums veicas.

Helēna nedroši pasmaidīja.

— Labi, paldies, — viņa teica. - Tas būtu jauki.

Vienpadsmitā nodaļa

Visa atlikusī diena un vēl arī lielākā nākamās dienas daļa Helēnai pagāja, izkravājot mantas un savedot būdiņu kaut cik pieņemamā kārtībā. Un tas būtu aizņēmis daudz vairāk laika, ja Dens nebūtu viņai palīdzējis.

Ja salīdzina ar dažām citām vietām, kur viņai nācies pavadīt naktis, tad šī nebija tā sliktākā. Būdiņa bija divpadsmit reiz divpadsmit pēdu liela, no baļķiem celta, katrā sienā bija slēģots logs, bet jumtam itin drīz būs nepieciešams krietns remonts. Vienā stūrī stāvēja podiņu plīts. Dens pie tās bija nolicis kasti ar malkas krājumu veselam mēnesim, bez tam viņš iedeva Helēnai motorzāģi, lai viņa pati varētu papildināt malkas krājumus.Tur bija arī pārnēsājamā gāzes plītiņa ar diviem degļiem.

— Oho, es taču varu te rīkot viesības! — I lelēna teica.

— Jā gan, savam jaunajam draugam Bakam Kolderam.

— Lūdzu, beidz!

Blakus plītij uz ļodzīgiem plauktiņiem bija sakrautas dažāda lieluma tasītes, šķīvji un bļodiņas, visi trauki bija apdauzīti un apzīmogoti ar Mežu uzraudzības pārvaldes zīmogu, ja nu kāds būtu tik izmisis, ka vēlētos tos nozagt. Ja neņem vērā zirnekļu tīkliem klātos aizkarus, kas, likās, sabirzis pie pirmā pieskāriena, telpas vienīgais košums bija lami- nēta Houpas karte un dažas nomelnējušas čuguna pannas, pakarinātas uz naglām virs saplaisājušas emaljētas izlietnes. Pati izlietne bija aprīkota ar elegantu ūdenstvertni — krūzi ar puļķīti, un netīrais ūdens iztecēja ne mazāk elegantā samazgu spainī zem izlietnes.

Pretējā stūrī atradās divas atvāžamas gultas, apakšējo Dens iejūtīgi bija apgādājis ar jaunu matraci, segām un spilveniem. Vienīgās stacionārās mēbeles bija vecs skapis un vienkāršs koka galds ar diviem krēsliem.

Dēļu grīdā rēgojās lūka.

— Kas ir tur lejā?

— A, trepes uz pagrabstāvu. Kā vari iedomāties, tur ir veļas mazgātava, sauna un tamlīdzīgi.

— Bet vannas ar karstu ūdeni noteikti nav.

— Nākamnedēļ ierīkos.

Helēna atvēra lūku un ieraudzīja kailas, cementētas sakņu pagraba sienas, apmēram trīs reiz trīs pēdas laukumā un četru pēdu dziļumā. Pagrabs bija domāts, lai ziemā pārtika nesasaltu un vasarā nepārkarstu.

Vienīgā greznība bija nelielais japāņu ražojuma elektrības ģenerators, ko Dens bija piestiprinājis pie durvīm, lai Helēna varētu uzlādēt portatīvo datoru, stereoatskaņotāju un mobilo telefonu, ar kuru Dens arī bija viņu apgādājis. Teorētiski, viš skaidroja, viņai vajadzētu varēt pieslēgt telefonu portatīva).un datoram un saņemt elektronisko pastu. Vienīgā bēda, mobilie šeit kalnos diezin cik labi nedarbojās, bieži vien signāls nepienāca. Helēnu šādas izolētības izredzes nebūt nesa- trieca. Bez tam, Dens solīja ierīkot viņai arī personisko telefoniska pasta numuru.

Būdiņas aizmugurē bija piebūvīte — tualete, un tai blakus — improvizēta dušas kabīne. Metāla spainis, kam lejas- da|a izbakstīti caurumi. Putni gan bija ligzdojuši šajā ierīcē, bet, )a to sakoptu, Helēnai būtu arī duša.

Es te mēģināju drusku satīrīt, — sacīja Dens. le ir burvīgi, paldies.

— Un, lai ko teiktu tavs draugs Baks Kolders, varu garantēt, ka viena tu nebūsi.

— Kā tu to domā?

Viņš norādīja uz peļu slazdiem, ko bija nolicis aiz plīts un zem divstāvu gultas. Slazdi bija aizkrituši, bet tajos nebija ne ēsmas, ne peļu.

— Redzu, tu neesi uzlabojis slazdu izlikšanas metodes, Praior.

— Tieši tāpēc jau strādāju pie rakstāmgalda.

— Kādu ēsmu lietoji?

— Sieru. Vai tad ir kas labāks?

— Tā jau nu es, vecīt, iešu tev atklāt savus trapera noslēpumus!

Pirmajā naktī Helēna bija pārāk nogurusi, lai ķertu peles, bet viņa to nožēloja gandrīz nākamajā mirklī, tikko aizvēra acis. Bazs visu nakti skrāpējās un ķēra peles, tas bija tik skaļš pasākums, ka Helēna neizturēja, izveda suni ārā un ieslēdza mašīnā. Palikušas vienas, peles skraidīja turp un šurp viņas sapņos un caurajā miegā. Nākamajā rītā vēl pirms Dena atbraukšanas Helēna bija ierīkojusi izsmalcinātas peļu lamatas, kuras ieraugot, Dens gandrīz dabūja krampjus no smiekliem.

Šo metodi Džoels bija Helēnai iemācījis viņu kopdzīves pirmajā gadā, Keipkodas līča malā, kad māju-kuģi piepeši bija apsēduši apkārtklīstošie grauzēji. Vienīgais nepieciešamais priekšmets bija spainis, bez tam vēl nedaudz stieples un konservu bundža, kam abās pusēs izurbti caurumiņi. Vajadzēja tikai izvērt stiepli cauri bundžai un piekarināt to virs spaiņa, kurā ielietas pāris collas ūdens. Vēl atlika vienīgi piesliet koka dēlīti pie spaiņa ārmalas un apsmērēt konservu bundžu ar zemesriekstu sviestu. Pēc tam jaiesloga suns un jādodas pie miera. Pele uzrāpās pa dēlīti, pa stiepli pielīda pie bundžas, kas apgāzās otrādi, tikko pele spēra soli uz tās. Tad pelīte iekrita ūdenī.

— Šis slazds nekad nepieviļ, — sacīja Helēna.

— Nevar būt.

— Varu saderēt uz labām pusdienām.

— Turēšu tevi pie vārda.

Tajā naktī Helēna noķēra trīs peles, kuras lepni noguldīja rindiņā, kad pēcpusdienā Dens uzradās kopā ar radioficētām kakla siksnām, slazdiem un vēl dažām disketēm ar kartogrāfiskiem materiāliem. Dens jautri apsūdzēja Helēnu krāpšanā, bet vārdu turēja. Vēl pēc vienas būdiņas iekārtošanai veltītas dienas viņš vakarā aizveda Helēnu uz Nellijas ēdnīcu.

Tagad Helēnai bija jācenšas apēst vislielāko ceptas gaļas gabalu, kādu vien viņai bija nācies redzēt. Ēdienkartē tas bija nosaukts par "Dinozaura kaulu", un pat šis nosaukums pilnībā neatbilda steika milzīgajiem izmēriem.

Ēstuves sienas bija aplīmētas no augšas līdz apakšai ar milzīgiem Klinšu kalnu fotopanorāmas skatiem, pret kuriem īstajai ainavai, kas pavērās no mazajiem lodziņiem, vajadzēja izskatīties kā vājam viltojumam. Tomēr gadu gaitā krāsas bija piesūkušās ar dūmiem un nomelnējušas, līmējumu vietas no karstuma bija atlupušas, tagad uz fototapetēm redzamās ainas likās iegrimušas ēnā, bīstamām seismiskām plaisām izvagotas. Uz šā neizbēgamās pastardienas fona galdiņi ar vienreiz lietojamiem sarkanbalti rūtotajiem galdautiem, kā arī mazās, sarkanās glāzēs peldošās sveču liesmiņas varonīgi pūlējās padarīt telpu tīkami jautru.

Aizņemti bija tikai divi galdiņi: pie viena sēdēja vācu tūristu ģimene, kuru milzonīgā "VVinnebago" mašīna aizsedza skatu no loga. Pie otra galdiņa divi veci vīri vienādām baltām kovboju cepurām galvā apsprieda, kurš dzirdes aparāts ir tas labākais.

Vienīgais viesu apkalpotajs šajā iestādē bija draudzīgi noskaņots milzis zilganās lidotāja brillēs, ar gariem, iesirmiem, zirgastē sasietiem matiem. Aizkulisēs paslēpusies balss (varbūt Nellijas) ziņoja, ka apkalpotāju sauc par Elmeru. Tetovējumi un melnais sporta krekls, uz kura krūtīm bija uzdrukāts "Rokeri — par Jēzu", lika domāt, ka Elmers ir spoži mirdzošā, ārpusē stāvošā "Harley" moča īpašnieks. Kad Helēna un Dens nāca iekšā, Elmers viņus apsveica ar vārdiem "Lai eņģeļi klāj tavu miesu". Tikai pēc brītiņa abi bija aptvēruši, ka tas domāts sveiciena vietā. Dens un Helēna pēc tam brīdi izvairījās skatīties viens uz otru, lai nesāktu smieties.

Helēna atbīdīja šķīvi un atgāzās krēslā.

— Den, šis steiks mani ir pieveicis.

Helēna brīdi prātoja, vai nezaudēs visu Dena uzticību, ja tagad aizsmēķēs. Viņa izlēma neriskēt.

Maltītes laikā viņi atcerējās vecos labos laikus Minesotā. Helēna atgādināja Denam to reizi, kad viņam misējies, mēģinot iemidzināt slazdā iekritušu vilku, un kā viņš visu šļirces saturu iegrūdis sev stilbā un pēc tam momentā "atslēdzies". Abi tā smējās, ka vācu pāra mazie bērni lielām acīm neno- vērsdamies skatījās uz viņiem.

Nedz Dens, nedz Helēna nepieminēja to vienu vienīgo reizi, kad viņi bija kas vairāk nekā draugi, un Helēna bija Denam par to pateicīga. Tas, ka Dens tagad ir šķīries, nedaudz nomāca Helēnu. Viņa nezināja, vai Dena dzīvē tagad ienākusi cita sieviete, bet no sirds cerēja, ka tā ir.

Arī Dens nespēja pievārēt savu šķīvi. Viņš iedzēra alu un atzvēlās sēdeklī, brīdi klusēdams un smaidīdams.

— Par ko tu smaidi? — viņa pajautāja.

— Tāpat vien, domāju.

— Par ko?

— Ir tik labi, ka tu esi te.

— Klau, es tak ietu jebkur, ja par brīvu dabūtu tādas pusdienas.

Helēna no Dena skatiena jauta, ka ne jau par to vien viņš domājis. Helēna cerēja, ka Dens neizteiks to skaļi un tādējādi visu sabojās.

— Paklau, Helēna, pēc tam kad mēs ar Mēriju izšķīrāmies, es gandrīz tev piezvanīju.

-Jā?

—Jā. Es daudz par tevi domāju. Un par to, ka tajā vasarā, saproti, ja es nebūtu…

— Den, izbeidz.

— Piedod.

— Nevajag atvainoties.

Viņa pastiepa roku pāri galdam, saņēma Dena plaukstu un uzsmaidīja viņam. Dens bija tik jauks cilvēks.

— Mēs esam draugi, — viņa maigi teica. — Un patiesībā vienmēr esam bijuši draugi.

— Droši vien.

— Un tieši pašlaik man vajadzīgs draugs, vairāk nekā, nu, vairāk nekā jebkas cits.

— Piedod.

— Ja tu vēlreiz tā pateiksi, tad es tev vairs nestāstīšu par saviem peļu slazdiem.

Viņš iesmējās, palaizdams vaļā Helēnas roku, Elmers kā glābējs izslējās aiz viņiem un pajautāja, vai viņi esot paēduši un vai saldajā vēlēšoties putukrējuma torti vai arī šokolādi — no tās draudot nāve. Viņi vienojās par melnu kafiju.

— Jūs esat jaunā vilku dāmīte, ko? — Elmers apjautājās, atnesis kafiju.

— Tā ir. Kā jūs to zinājāt?

Viņš paraustīja plecus. — Visa pilsētiņa jau zina.

Baks vēlreiz uzmanīgi nopētīja ceļu aizmugures spogulītī, tad — sev priekšā, lai būtu pilnīgi pārliecināts, ka ne no vienas puses neviens nebrauc. Ja, tuvojoties mājas piebraucamajam ceļam, viņš reiz redzēja kādu mašīnu, tad vienkārši turpināja braukt tālāk pa šoseju.

lās bija patiešām ērti, ka viņa dzīvoja pašā pilsētas malā, kur netraucēja ziņkārīgi kaimiņi un kur viņš varēja nolikt savu mašīnu aiz mājas, lai no šosejas to neredzētu. Skaidrs, ka tas bija daudz labāk nekā darīt to kādā otršķirīgā motelī pie lielās šosejas vai arī meža biezoknī brīvā dabā ar pliku pakaļu, vai arī ziemā — kravas mašīnā; tas jaunībā gan nebija viņam kaitējis, jo koks tad cēlās tik ātri, ka tupi un turies. Bet, cilvēkam vecākam kļūstot, mīlestībai, tāpat kā citām nodarbēm, vajadzēja noritēt ērtos un komfortablos apstākļos.

Jau pirms krietna laika viņi bija izstrādājuši savu sistēmu. Ja viņa aizvilka aizkarus mazajam lodziņam, kas bija vistuvāk pie ceļa, tas nozīmēja, ka pie viņas kāds viesojas, un tad vajadzēja braukt mājai garām. Baks priecājās, ka šovakar aizkari bija vaļā. Viņš redzēja iekšā gaismu un iedomājās, kāda viņa tur ir, nomazgājusies dušā, tīra, smaržojoša, gatava viņa atnākšanai. Šī doma lika viņa bikšu vīlēm nedaudz saspringt.

Bakam nekad nebija grūti atrast iemeslu, lai aizbrauktu no mājām. Vienmēr bija jāapmeklē kāda sanāksme vai kāds kaimiņš vai jānokārto kāds darījums pilsētā. Tajos retajos gadījumos, kad radās grūtības, vienmēr bija draugi, uz kuriem varēja paļauties, ka tie Baku nenodos. Šovakar viņš it kā apmeklēja — un kādu laiciņu tiešām tur bija — lopaudzētāju sanāksmi Helēnā. Vairumā gadījumu Bakam pat nevajadzēja melot, jo Eleonora nekad nejautāja, kurp viņš brauc un kad atgriezīsies, un viņa vienmēr jau bija gultā, kad Baks pārbrauca.

Ceļš bija brīvs, un Baks iegrieza mašīnu piebraucamajā ceļā, tad apstājās aiz veca furgona. Ārā kāpjot, viņš redzēja, ka sieviete savā melnajā rītakleitā atbalstās ar plecu pret stenderi, smaidot savu viszinošo smaidu un gaidot Baku. Viņa vēroja, kā Baks tuvojas, neviens no abiem neteica ne vārda, un, pienācis pavisam klāt, Baks ieslidināja plaukstas viņas

rītakleitā un turēja tās uz sievietes kailajiem gurniem, skūpstīdams viņas kaklu.

— Vai zini, Rūta Maildsa, — teica Baks, — tu esi visseksīgākā sieviete šaipus Misūri, nolādēts.

— Ak tā? Un ar kuru tad tu satiecies viņpus Misūri?

Vēlāk, mājās, vilkdams nost drēbes jau otro reizi šajā vakarā, Baks domāja par ko mierīgāku. No šaurās ģērbtuvītes, kas savienoja guļamistabu ar vannasistabu, viņš vēroja guļošās Eleonoras apveidu lielajā misiņa laulības gultā, prātodams, ko gan sieva domājusi, piedāvājot Rūtai naudu un līdzdalību veikala vadīšanā. Pie velna.

Rūtai tas bija licies uzjautrinoši. Jaunumu Kūta bija paziņojusi Bakam apmēram pusstundu pēc viņa ierašanās, kad viņi gulēja blakus, apmierināti un vēl lipīgi, un Baks nezin kāpēc iedomājās par to smuko jauno biologi, kas dzīvo viena pati tur mežos, apsvērdams, vai šajā virzienā viņam varētu būt kādas iespējas vai ne.

Un, it kā lai sodītu Baku par šādām domam, Rūta gandrīz lietišķā tonī bija noteikusi, ka Eleonora izpalīdzēšot viņai ar naudu, kļūstot par līdzīpašnieci veikalam.

— Viņa būs tava partnere!!!

Rūta iesmējās. — Vai zini, kad viņa te ieradās, es tā uztraucos! Nodomāju, ahā, te nu tas ir, viņa visu uzzinājusi. Bet tad viņa tur sēdēja un dzēra kafiju, un piedāvāja man naudu. *

— Nē, to viņa nedrīkst. Dieva dēļ, Rūta, es taču sen teicu, ka iedošu tev to naudu! Nolāpīts.

— Es nevaru pieņemt naudu no tevis.

— Bet viņas naudai nekas nekait, ja?

-Jā.

— Nu, to es nespēju saprast.

— Labi, mīļais, tad padomā vēl.

Tad Rūta bija iesmējusies, un viņas krūtis sašūpojās gluži nepiemēroti brīdim, kad vīrietis cenšas aptvert kādu svarīgu ziņu. Baks bija pajautājis Rūtai, kas tur tik ļoti smieklīgs, un 137

Rūta atbildēja, ka viņa sieva teikusi — viņa vēloties būt kas vairāk, ne tikai "pasīvais partneris".

Bakam tas nemaz nelikās smieklīgi.

Viņš iegāja dušā, lai noskalotu mīlēšanās smaržas no ķermeņa, kamēr pūlēsies visu apdomāt. Protams, viņš nedrīkst bilst ne vārda, līdz Eleonora pati nepateiks viņam visu. Un, galu galā, velns un elle, tā bija viņas pašas nauda. Tētiņš bija viņai to atstājis mantojumā, un Eleonorai ir tiesības to kaut vai aizskalot renstelē, ja viņai tā iepatiktos. Bet, ja viņas plāns īstenosies, tas neapšaubāmi vēl vairāk sarežģīs Baka dzīvi. Viens no sievas krāpšanas pamatnoteikumiem skanēja: sieva un mīļākā jātur cik vien iespējams tālu viena no otras. Bakam par lielu brīnumu Rūta nesaskatīja tajā nekādu problēmu.

Baks noslaucījās pie spoguļa, ierasti nopriecādamies par savu augumu un pārbaudot, vai uz tā nav palikušas kādas pēdas. Viņš bija tīrs un balts. Pēc tam viņš iztīrīja zobus, bez prieka uzsmaidīja savam attēlam un iegāja atpakaļ guļamistabā, izvairīdamies no tiem grīdas dēļiem, kas čīkstēja. Baks izslēdza gaismu savā gultas pusē, ko Eleonora vienmēr atstāja degam, kad vīra nebija mājās, pēc tam lēni ieslīdēja gultā viņai blakus.

Kā vienmēr, Eleonora bija aizgriezusies uz sienas pusi, viņa pat nepakustējās. Viņš nespēja sadzirdēt sievas elpu. Reizēm Bakam likās — viņa tikai izliekas, ka ir aizmigusi.

— Ar labu nakti, — viņš klusi noteica. Atbildes nebija.

Ak, šīs sievietes, Baks nodomāja, vērdamies, kā tumsā virs viņiem rēgaini iezīmējas griesti. Pat pēc tik daudziem gadiem, kuros viņš tik ļoti bija centies uzzināt par sievietēm visu iespējamo un neiespējamo, tās galu galā tomēr bija un palika viens no Radītāja neizdibināmajiem noslēpumiem.

Eleonora ieklausījās, kā viņš elš un iegrozās gultā, un zināja, ka vīrs guļ ar seju pret viņu, varbūt pat vēro viņu, cenšoties noteikt, vai viņa nav nomodā. Eleonora gulēja pavisam rāmi. Drīz viņš atkal nopūtīsies un pagriezīsies uz otru pusi, pēc tam, apmēram pēc piecām minūtēm, apvelsies uz mugu ras, kaklā kaut kas noknakšķēs, un vīrs sāks krākt.

Eleonora apskauda to vieglumu, ar kādu vīrs varēja aizslīdēt prom no reālās pasaules. Sen sen, tajos laikos, kad Eleonora vēl ticēja, ka miega iespējamība nav pilnībā viņai liegta, viņa pati bija izmēģinājusi Baka metodi: kreisie sāni, labie sāni, uz muguras. Bet tā nepalīdzēja.

Baks nekrāca skaļi, izņemot tās reizes, kad bija dzēris. Drīzāk tas izklausījās pēc lapu čaboņas, troksnis bija līdzīgs tām plēšām, ar kurām ziemā tika uzpūstas liesmas dzīvojamās istabas kamīnā. Viņas pašas elpas ritms bija daudz ātrāks, un katru vakaru viņa centās paturēt pati savu ritinu. Bet vienmēr padevās. Tur nu viņa gulēja, izelpojamais gaiss netīkami spieda plaušas, un ar katru no saviem paātrinātajiem sirdspukstiem Eleonora nožēloja to faktu, ka pat miegā vīra griba ir spēcīgāka par viņas vārgumu.

Reizēm, kad viņa bija pārliecināta par to, ka Baks ir aizmidzis, viņa pagriezās, mierīgi un klusi, lai neizkustinātu gultas matraci, un vēroja vīru. Eleonora skatījās, kā Baka lielais krūškurvis ceļas un grimst, kā viņa pavērtās lūpas izelpā notrīs. Miegā atbrīvota, viņa seja bija savādi bērnišķīga, gandrīz aizkustinoša. Viņa pieri ietvēra gaišas ādas pusaplis kā nimbs, tas bija tur, kur cepure sargāja galvu no saules stariem. Eleonora tad mēģināja sameklēt savā sirdī vēl kādu mīlestības oglīti, pacensties atcerēties, kā gan tas bija toreiz, kad viņa juta pret vīru ko vairāk, ne tikai žēlumu un nicinājumu.

Baka "brunču mednieka slava Eleonorai bija zināma jau pirms apprecēšanās, lai gan ne jau pilnībā. Kādai viņas draudzenes draudzenei bij gadījies visu izbaudīt uz savas ādas, un viņa brīdināja Eleonoru, bet to varēja uzskatīt arī par "skābo vīnogu" gadījumu. Kad Eleonora vaicāja Bakam pašam, viņš atbruņoja līgavu ar šķietami pilnīgu atzīšanos, pēc tam turpināja apgalvot, ka visos neceļos viņu novedis tikai vientuļa vīrieša ceļš un ka meklējumi beidzot noveduši tieši pie viņas.

Pat tad, ja Eleonora nebūtu Bakam noticējusi, viņa, iespējams, tik un tā būtu šo vīrieti apprecējusi. Viņa tieksme

iekarot sievietes bija vājība, un, ņemot vērā, cik spēcīgs visās pārējās jomās bija Baks, jebkura vājība varēja kļūt sirdi aizkustinoša. Tā saviļņoja Eleonoras katoliskajās asinīs kādu dziļu tieksmi, tieksmi glābt un pestīt. Viņa jau nebija pirmā sieviete un noteikti arī ne pēdējā, kas apprec vīrieti, ticot, ka var viņu izglābt.

Tas fakts, ka Baks Kolders vai nu nebija vēl gatavs pestīšanai, vai arī nebija spējīgs atteikties no grēka, atklājās jau pēc pāris gadiem, lai gan Eleonorai vajadzēja vēl dažus gadus, lai atzītu šo faktu un samierinātos ar to.

Viņa nodarbošanās gan kā štata likumdevējam, gan kā lopaudzēšanas autoritātei deva Bakam neierobežotas iespējas būt ārpus mājas, un, ko acs neredz, no tā sirds var mierīgi izvairīties. Viņš bija prasmīgs un izdomas bagāts krāpnieks, sievietes viņš izvēlējās rūpīgi — vairīdamies no tādām, kas pēc tam varētu traucēt viņa naktsmieru ar savu atriebības kāri. Tās, ar kurām Baks gulēja, šķita zinām visus noteikumus. Viņas nekad nezvanīja Bakam uz mājām, viņas pat vismežonīgāko orģiju laikā nesaskrāpēja vīrieša ādu nedz ar nagiem, nedz zobiem.

Noliegšana ir kā dzīva būtne ar bezgalīgām iespējām, tā spēj iesūkties vissmalkākajos prāta labirintos un apvīt savu kūniņu zīdu ap bailēm un aizdomām. Un Eleonora, kurai tika aiztaupīta lielākā daļa no parastas apkrāptas sievas kauna, labprāt uzņēma noliegšanu kā viesi savā namā.

Pat vēl tad, kad vietējā žurnālā, ko nejauši bija pārlapojusi frizētavā, Eleonora ieraudzīja fotogrāfiju, kurā Baks bija redzams apskāvies ar jauniņu rodeo karalieni lopkopjiem sarīkotā banketā, viņa nedomāja par vīru to sliktāko. Dieva dēļ, viņš taču bija pievilcīgs vīrietis! Viņš patika sievietēm, un tā nav viņa vaina. Un šis vīrietis piederēja viņai, bija viņas bērnu tēvs. Un vīrs mīlēja viņu, to viņa zināja, jo viņš to gan teica, gan bija pierādījis.

Ketijas piedzimšana visu mainīja.

Eleonorai nogāja augļa ūdens divas nedēļas pirms paredzētā dzemdību laika, Baks toreiz bija lopaudzētāju kon- 140 ferencē Iljūstonā. Viss notika tādā ātrumā, ka tikai vēlu

vakarā, kad bērns jau, droši autiņos satīts, gulēja viņai klēpi, Eleonora no slimnīcas piezvanīja uz viesnīcu un tika savienota ar vīra apartamentiem. Klausuli pacēla kāda sieviete, kurai viņš acīmredzot vēl nebija paspējis izskaidrot spēles noteikumus.

— Mistera Koldera gulta, — sieviete nomurrāja, pirms Baks paspēja izraut klausuli viņai no rokām.

Baks atgriezās un atzinās. Un bērnu dēļ, taču arī tādēļ, ka vīrs bija tikpat prasmīgs grēku nožēlotājs, cik prasmīgs krāpnieks, Eleonora bija gatava piedot viņam to, kas, pēc paša vārdiem, bija patiešām vienīgais sānsolis. Nevar būt piedošanas viņa nodarījumam, tā teica Baks. Taču tā nu tas noticis — viņš bijis viens pats svešā pilsētā, iedzēris mazliet par daudz, un tad jau vīrieši reizēm mēdz novirzīties no taisnā ceļa. Eleonora bijusi stāvoklī, un bijis pagājis krietns laiks kopš pēdējās reizes un tā tālāk, tas jāsaprot.

Eleonora sarīkoja viņam sešu mēnešu ilgu šķīstītavu, pa- dzenot vīru no gultas. Viņa mēģināja apspiest līdzjūtību, kamēr Baks tēloja grēkus nožēlojošu vīru, tiešam vīrišķīgi izciešot sodu. Viņš gan apkopa bērnus, gan uzraudzīja rančo, Eleonora rūpējās tikai par zīdaini.

Rūpīgi cenšoties nezaudēt atturību un akmenscietu sejas izteiksmi, Eleonora slepus izjuta godbijību pret to, cik prasmīgi viņš rīkojās valstībā, kas agrāk bija tikai sievas ziņā. Viņš tika ar visu galā, vēl vairāk. Viņš no rītiem modināja Henriju un Leinu, pabaroja bērnus un vakarā tos nomazgāja un apguldīja. Vīņš atveda pārtikas produktus, pat nevaicājot sievai, kas jānopērk. Viņš dāvināja sievai ziedus un gatavoja īpašas vakariņas, ēdienus, ko viņa notiesāja klusējot. Viņš bija bruņinieks, viņš bija iejūtīgs, viņš kautrīgi tikli uzsmaidīja sievai katru reizi, kad viņai labpatikās paskatīties uz vīra pusi.

Eleonora nezināja, cik reižu vīriem, kas krāpuši sievu, būtu jāskaita "Ave Marija", bet jau sāka prātot, vai Baks to nebūs darījis pietiekami ilgi, bet tieši tad divas līdzjūtīgas draudzenes kļūdaini nosprieda, ka Eleonorai jāuzzina tas, par ko vienmēr ticis klusēts, kas ticis slēpts. Kādu rītu, kafiju malkodamas, draudzenes sniedza pilnu pārskatu par

visām sievietēm, ar kuram baks beidzamo gadu laikā gulējis, un dažas no viņam Eleonora bija uzskatījusi par savām draudzenēm.

Tagad viņa saprata, ka toreiz viņai vajadzēja paklausīt šo abu sieviešu padomam 1111 pamest Baku. Bet kādā savas dvēseles stūrītī, kas gan sarāvās arvien mazāks un mazāks, Eleonora ticēja, ka Baku vēl var glābt. Reizēm viņa mēdza lūkoties pa virtuves logu uz sniegā iegrimušajām pļavām un uz papeli, kas bija ieaugusi vecajā, rūsas izēstajā forda karkasā, un tad viņa teica sev, ka pasaulē itin viss ir iespējams, ka mīļajam Dievam nav tāda vraka, kurā nebūtu iesēta vismaz cerību sēkliņa.

Pienāca brīdis, kad viņa atļāva Bakam atkal gulties sev blakus, lai gan bija jāpaiet vel trim gadiem, pirms viņa ļāva Bakam atkal mīlēties ar viņu. Ne jau tādēļ, ka Eleonora nebulu viru gribējusi. Reizēm viņa naktī atmodās mikla un griboša, tik ļoti griboša, ka vajadzēja sasprindzināt visus spēkus, lai neapskautu vīru, nemodinātu viņu un nesniegtu viņam baudpiluu grēku atlaidi.

I iesi šādā grēku atlaišanas brīdī tika ieņemts Lūks. Un nakamo mēnešu laikā, pēdējam viņu mīlestības auglim attīs- toties viņas klēpī, Eleonora 1111 Baks atklāja savos mīlas aktos 1 adu kaislību, kas likās pārsteidzam un satraucam gan sievu, gan ari vīru. Baks bija Eleonorai pirmais un vienīgais vīrietis tniižā, bet līdz pat šim laikam viņas miesa nebija pilnīgi atmodusies.

Pat vēl tagad, atceroties šo laiku pēc tik daudziem gadiem, Eleonora gandrīz vai fiziski juta mīlēšanās izraisītās sūrstošās sāpes, kaunēdamās par to, ka ļāvusi sev būt tik pilnīgi miesaskāres pārņemtai. Ja vien viņa pati būtu "turējusies rāmjos", tad varbūt pēc tam sekojušie krāpšanas gadījumi viņai liktos vieglāk paciešami. Labāk būtu neiepazīt vīru kā baudas devēju. Jo līdz ar Lūka — viņas dēla, tik atšķirīga no tēva, cik vien atšķirīgs dēls var būt — ierašanos pasaulē viņu kaislībai pienāca gals.

Vēlāk Eleonora nosprieda, ka Bakam tas bija tikai vēl vienas mīlas dēkas nobeigums.

To, ka Baks nievāja Lūku, viņa uztvēra kā nievas pret sevi, jo puisēns patiešām bija līdzīgs viņai, un tātad arī viņa traus- lums, visi viņa trūkumi bija viņas trūkumi.

Pārējie bērni jau agri bija iemācījušies naktī gulēt un neraudāt. Tikai tad, kad bērni bija slimi, viņi reizēm gulēja vecāku gultā. Bet Lūks raudāja un raudāja, un vienīgais veids, kā viņu apklusināt, bija paņemt viņu pie sevis gultā un aijāt, līdz bērns aizmiga.

Sākumā Baks lika, lai Eleonora aiznes zēnu atpakaļ uz gultiņu, bet Lūks vienmēr pamodās un atkal raudāja, un drīz, neskatoties uz Baka protestiem, viņa ļāva bērnam palikt lielajā gultā visu nakti.

Tādējādi savu apstiprinājumu ieguva viņu laulības dzīves ģeometriskā forma: Eleonora bija nogurusi nu vienmēr gatava aizstāvēties; viņas vīrs — izstumts un nikns iii n drīz atgriezās pie vecajiem brunču mednieka ceļiem (kurus kopš šā brīža Eleonora no visa spēka centīsies nemanīt un mēģinās, ak, cik izmisīgi mēģinās, izjust pret vīru žēlumu par šiem grēkiem); un viņiem burtiskā nozīmē pa vidu — jaunais bērns, dēls.

Tā iesākās viņu laulības garā ziema. Jau bez iekāres un drīz arī bez draudzīgām jūtām, un pat savstarpēja siltuma pēc jaunā Henrija nāves starp vīru un sievu nebija pietiekami, lai mierinātu viens otru. Vistuvāk savās kopējās bēdās viņi pienāca brīdī, kad sastrīdējās dienu pēc Henrija bērēm. Baks ieraudzīja, ka sieva gludina mirušā dēla drēbes, un nosauca viņu par muļķa sievišķi. Eleonora atcirta, vai tad viņš gribot, lai dēla drēbes tiek aizmestas prom.

Tagad viņa dzirdēja, kā vīrs pagriežas un ērtāk sakārto spilvenu.

Drīz viņš jau šņākuļoja, un Eleonora gulēja, ieklausīdamās un prātodama, kuras sievietes gultā vīrs bijis pirms tam. Un vēl pat pēc tik daudziem gadiem no sirds pūlēdamās, lai viņai tas būtu vienalga.

Dens pavadīja Helēnu līdz viņas pikapam. Tas bija "Pēdējais patvērums", kurā viņi bija iegājuši, lai pēc kopējām pusdienām iedzertu alu. 1 lelēna pateicās par jauki pavadīto vakaru un noskūpstīja Denu uz vaiga.

— Lai eņģeļi klāj tavu miesu, — viņa teica pirms braukšanas.

— Un tavu arī.

Tuvojās pusnakts, un pilsētiņa likās pamesta. Viņa brauca turp, kur beidzās ietves, tad nogriezās ar granti klātajā ceļā augšup pa ieleju. Bazs, kas visu laiku bija gulējis mašīnā, tagad modri sēdēja priekšēja sēdeklī.

Šī bija pirmā reize, kad viņa pa šo ceļu brauca tumsā, un pēc tam, kad ielejas augšmala viņa nogriezās no galvenā ceļa, braukšana kļuva sarežģīta. Ceļa zīmju nebija, Helēna zināja tikai to, ka viņai divas reizes jānogriežas pa labi un vienu — pa kreisi, bet vienam pagriezienam viņa pabrauca garām un nonāca pie kāda rančo. Kāds siluets, dzeltenas gaismas ieskauts, palūkojās ārā pa otra stāva logu. Helēna pamāja ar roku un apgrieza mašīnu, pēc tam apstājās nelielu gabaliņu tālāk uz ceļa, lai varētu kabatas lukturīša gaismā aplūkot karti.

Beidzot pašā meža malā viņa atrada pastkastīšu rindu, starp tām bija arī Helēnas pastkastīte. Kastītes iezīmēja koku gandrīz pilnīgi aizsegto ceļa pagriezienu. Grantētais ceļš pārvērtas par zemesceļu, tas līkumoja cauri mežam stāvs un grambains vēl četras jūdzes līdz Ērgļezeram. Pastkastītes bija dažādās krāsās. Viņas kastīte bija balta. Pārējās, viņa domāja, piederēja būdiņām un mājām, kuras viņai vēl nāksies atklāt. Pagaidām vienīgie civilizācijas pārstāvji, ko Helēna šeit tika redzējusi, bija kāds vientuļš tūrists un vēl milzīga baļķu vedēja šoferis, kas tajā pēcpusdienā ar savu mašīnu gandrīz bija notriecis viņu no ceļa.

Kamēr vecais pikaps krakstēdams lēkāja un raustījās cauri kokiem, Helēna domāja par to, ko Dens bija mēģinājis viņai pateikt pusdienu laikā. Jēziņ, sievietei varēja būt daudz sliktāki varianti nekā Dens Praiors. Helēna to pati sev jau vairākkārt bija pierādījusi. Viņa tagad jutās aizkustināta un uz brīdi pat — glaimota, ka Denam joprojām ir kaut kādas jūtas pret viņu, tikai pēc tam iejaucās Helēnas otrais "es", tas, kas vienmēr nogrieza katru prieka asniņu, kad vien Helēna sāka pati

sev patikt, kaut vai tikai mazliet. Šis "es" tad iejaucās un teica, lai nu viņa nekļūstot smieklīga; tas nabaga puisis taču ir šķi ries, vientuļš un varbūt vienkārši novests līdz izmisumam.

Ergļezers gulēja izcirtumā, tādā kā seklā pļavu bļodā apmēram pusjūdzi diametrā. Pļava agrā vasarā uzplauka apžilbinošu kalnu puķu krāšņumā. Būdiņa atradās pļavas rietumu malā kādas trīsdesmit pēdas no ūdens, tā stāvēja lēzenas nogāzes galā. Nogāzi divās daļās sadalīja strauts, pie kura rītausmā un vakara krēslā nāca dzert brieži.

Šobrīd Helēnas mašīnas starmešu gaisma, izbraucot no meža, tieši krita uz kādiem astoņiem vai deviņiem briežiem. Visi kā viens pacēla galvu, bet neizrādīja nekādas bailes, un Helēna apstādināja mašīnu. Kādu laiciņu viņi vēroja viens otru, un Bazs, arī modri vērodams briežus, trīsēja un klusi smilkstēja. Pēc tam brieži pagriezās un gāja prom, astes pamatnes baltumiem saplūstot ar koku stumbriem un pazūdot starp tiem.

Helēna novietoja mašīnu blakus būdiņai un, palaidusi Bazu izlūkgājienā, atbalstīja muguru pret pikapa kabīni un skatījās augšup debesīs. Mēness nebija redzams, un ikviena vistālākā visuma zvaigzne nu centās, ko mācēja, lai ieņemtu mēness vietu. Tik mirdzošas debesis viņa nekad vēl nebija redzējusi. Gaiss bija rāms un smaržoja pēc priežu skujām.

Helēna dziļi ievilka elpu un ieklepojās. Viņa noteikti atmetīs smēķēšanu. Uz visiem laikiem. Tikai vēl izsmēķēs pēdējo cigareti, un tad — viss. Pilnīgi noteikti.

Viņa a-izsmēķēja un devās lejup gar strauta malu, pārsteigta par to, ka ēnu var redzēt tikai zvaigžņu gaismā vien. Pašā ūdens malā pie ezera grantī stāvēja dēļu laiva, sen sen izmantota makšķerēšanai, bet tagad pieaugusi niedrēm un satrunējusi. Helēna pamēģināja, vai laivas sāns izturēs viņas svaru, tas izrādījās labs sēdeklis, un viņa sēdēja un smēķēja pēdējo cigareti un domīgi vēroja debesu atspīdumu ezera spogulī.

Brīdi pa brīdim no augšas, no mežmalas atskanēja Baza čabināšanās, vienu reizi viņa it kā saklausīja arī kāda lielāka dzīvnieka soļus. Bet citādi apkārt valdīja klusums, pat ne vardes kurksta, ne kukaiņa spārnu sanoņas, it kā šonakt pasaule 145

godbijīgi, gaidoši izrādītu savu cieņu debesīm. Skatīdamās ūdenī, viņa redzēja tajā krītoša meteora atspulgu un iedomās pat dzirdēja no tāla visuma krasta traucošā debess ķermeņa rēkoņu.

Krītošu zvaigzni Helēna nebija redzējusi kopš tās pēdējās nakts pie Keipkodas līča, un tagad viņa aizvēra acis un vēlējās tieši to pašu melīgi sagriezto trīskāršo vēlmi — lai Džoels būtu sveiks un vesels, lai atgrieztos, kā bija solījis, un lai Džoels gribētu (to Helēna apšaubīja visvairāk) būt kopā ar viņu.

Helēna piecēlās un saspieda pirkstos cigaretes nodeguli. Tad viņa ielika filtru kabatā, prātodama par to, kādam gan kretīnam cilvēkam jābūt, lai rūpētos par planētas veselību vairak nekā par pašas apkūpinātajām plaušām.

Rīt viņa sāks jaunu dzīvi un dosies meklēt vilku. Interesanti, kur šis dzīvnieks atrodas tieši šobrīd. Bez šaubām, tncdl, ar miklu purnu osta melnajā tumsā, gaida un vēro ar dzeltenām acīm vai arī slīd kā ēna cauri mežam.

Vajadzētu iekaukties, viņa nodomāja, varbūt vilks atbilde. I :, ns bija apgalvojis, ka viņa protot iekaukties labāk par jebkuru citu vilku paziņēju, ka neviens vilks visā Minesotā nespēj klusējot pretoties šim kaucienam. Taču viņa nebija kaukusi nu jau vairākus gadus, un, lai gan vienīgais klausītājs vai eja būt Bazs, Helēna mazliet kautrējās. Tad nodomāja, pie velna, kāpēc ne, nokāsējās un pacēla seju pret debesīm.

Treniņa trūkums bija jūtams, pirmais kauciens nesanāca. Izklausījās, it kā brēktu aizsmacis ēzelis, arī otrs kauciens nebija daudz labāks. Tad, mēģinot trešo reizi, viņa atrada pareizo veidu: zems sākuma tonis, kas pacēlās augstāk lēnā, sērīgā, plašā lokā un izgaisa naktī.

Ja arī kāds vilks dzirdēja, tas neatbildēja.

Kauciens sasniedza vienīgi pats savu atbalsi kādā attālā kalnu ielokā. Bet šī atbalss uzdzina Helēnai drebuļus. Jo tajā viņa sadzirdēja pati savas bārenīgās dvēseles balsi.

Rudens

Divpadsmitā nodaļa

Viņi sasniedza kraujas malu un stāvēja tur starp apsūnojušiem klintsbluķiem, aizsegdami acis no saules un lūkodamies lejup kanjonā, kas līdzīgi elkoni saliektai rokai aizstiepās tālu lejā. Helēna dzirdēja strautiņa čalas un redzēja putu uzplaiksnījumus vietās, kur ūdens spraucās starp vītolu un alkšņu biezokņiem gar strauta gultnes malām. Viņa novēla mugursomu uz pleca un izņēma ūdens blašķi.

Beidzamais kāpiens bija stāvs, pusdienas saulē pārkarsis, bet šeit, augšā, viņi vismaz atrada vējiņu. I lelēna juta, kā tas vēsi pieskaras mitrajam sviedru plankumam, ko uz sporta krekliņa bija atstājusi mugursoma, vēroja, kā vējiņš drebina apšu lapas zem viņiem. Helēna padzērās, tad pasniedza blašķi Bilam Rimeram. Paņēmis to, viņš pamāja uz kanjona pretējo sienu, un tur Helēna ieraudzīja stāvam Kanādas lielragu aunu baru, kas stingi kā skulptūras nolūkojās viņos.

Bija pagājušas trīs nedēļas kopš slazdu izlikšanas. Dens bija paņēmis viņu līdzi mazajā lidmašīnā, lai parādītu šo apvidu. Ne miņas no radio signāliem. Nākamajā dienā Helēna un Rimers bija izlūkojuši, kur būtu vislabāk likt slazdus.

Rimers bija ieradies viņas būdiņā, nesot līdzi tādas dāvanas kā vilku mēslus un urīna paraugus un savu izslavēto lamatu ēsmu, par kuru Dens bija jau brīdinājis. Rimers sauca to par "kaķu konfektēm". Viņš attaisīja bundžu un pastiepa Helēnai zem deguna. Viņa gandrīz noģība no šīs smakas.

— Dievs mīļais! Kas tas ir?

Rimers pasmīnēja. — Vai tiešām tu gribi, lai es to atklāju?

— Nezinu. Vai gribu?

— Putrā samalts lūsis un uzrūguši koijotu dzimumdziedzeri.

— Paldies tev, ka dalījies ar mani šajā noslēpumā, Bil.

Bazs, kurš arī bija saodis smaku, bija kā neprātīgs no prieka un kopš tā brīža, ieinteresēti trīcot, nenolaida acis no bundžas, kas, paldies Dievam, bija hermētiski noslēgta.

Šajā mežonīgajā, attālajā kanjonā viņi bija atraduši vilku pēdas un mēslus, lai gan nedz viens, nedz otrs nebija svaigi. Šī tomēr bija viscerīgākā vieta, tāda klinšaina eja, kuru izvēlētos katrs vilks, kas dotos pāri grēdai, un viņi nolēma šeit izvietot pusi no visiem divdesmit slazdiem. Pārējos, turēdami prātā Baku Kolderu, viņi izlika gar diviem vispiemērotākajiem maršrutiem, kas no meža veda lejup uz Kolderam un viņa kaimiņiem atvēlētajiem kalnu ganību iecirkņiem, kur lopi ganījās vasarā.

Zinādama, ka Rimers ir izslavēts slazdu licējs, Helēna sākumā jutās satraukta, ka Bils vēros viņas darbu. Taču ar viņu bija viegli, viņš bija labvēlīgs un pat izteica Helēnai komplimentus par viņas slazdu izlikšanas metodēm un ķeršanas vietu izvēli. Pēc tam kad bija redzējis, kā Helēna iekārto pirmo lamatu bedri, Bils pajokoja, ka tikpat labi viņš varot doties mājās.

I lelēna priecājās par Bila sabiedrību. Viņš labi pazina apkarini un, nekādi neizrādīdams aizbildniecisku pārākumu, pastāstīja, kā vilki izturas šādos kalnainos apvidos, ko vislabprātāk medī, kur varētu izvēlēties vietu midzenim. Viņš bija lēnīgas dabas, daudz stāstīja par savu sievu un bērniem. Viņam bija divi dēli, piecus un sešus gadus veci, un astoņus gadus veca meita, kura, tēva vārdiem runājot, bija valdniece inājās. Meita lasot viņam stingras notācijas par to, cik slikti ir nogalināt dzīvniekus, jo zināja, ka tēva darba pienākumos ietilpst arī nogalināšana.

Viņi lietoja modificētos četrpadsmitā numura slazdus, kas ļoti līdzinājās vecajiem Ņūhauzas slazdiem, ko Helēna izmantoja Minesotā. Tiem bija ļoti maza riska pakāpe, tie nevarēja savainot iesprūdušu kāju. Rimers nedaudz rauca degunu, apgalvodams, ka šie slazdi ir pārāk maigi un dod vilkam iespēju izbēgt. Pats viņš labprātāk lietoja stingrākus, tādus izgatavoja leģendārais Teksasas trapers Rojs Makbraids.

Pie katra slazda ar auklu bija piestiprināts radioraidi tājs — kaklasiksna, noslēpta kaut kur tuvumā, ja iespējams — kokā. Tikko slazds tika izvilkts no bedres, aukla atrāva no raidītāja nelielu magnētiņu, un tad raidītājs sāka darboties. Helēna izlika pusi no visiem slazdiem, Rimers — otru pusi, un viņi saderēja uz vienu aliņu — kurš pirmais noķers vilku.

Rezultātā pēc trim nedēļām neviens nebija uzvarējis.

Katru dienu Helēna noklausījās visas frekvenču joslas, bet nebija dzirdējusi nevienu signālu. Gan rītos, gan vakaros viņa gāja pārbaudīt visas trīs slazdu virknes. Divas mežā izliktās bija viegli pārlūkot, jo varēja izmantot baļķu vešanai domātās stigas un piebraukt ar pikapu iespējami tuvu. Kanjona slazdu virkni pārbaudīt bija grūtāk. Vecā toijota gandrīz izkratīja viņai visas iekšas, līdz beidzās arī pēdējais ceļš kalnup un bija vēl krietnas stundas gājiens līdz slazdiem.

Katru reizi, kad Helēna uzkāpa kraujā, kurā tagad stāvēja kopā ar Rimeru, viņa centās sevi pārliecināt, ka šī reize nu būs īstā. Un, iedama zem koku zariem, viņa klausījās, vai nedzirdēs izteiksmīgo ķēdes iežvadzēšanos, varbūt kādu čaboņu krūmos, kur varētu būt paslēpies lamatās iekritušais vilks. Bet— katru reizi viens un tas pats.

Nekā. Nedz vilka, nedz jaunu pēdu vai mēslu, pat ne vilnas kumšķīša kādā ērkšķu krūmā.

Helēna jau sāka apsvērt, vai nav zaudējusi iemaņas un varbūt kaut ko nedara tā, kā vajag. Tā nu apmēram pēc desmit dienām viņa pārlika slazdu komplektus, uzstādīja tos savādāk, izmēģināja citas vietas, ne tikai gar iemītajām pēdām, kur parasti varētu gaidīt vilkus. Viņa novietoja slazdus augstu uz kraujas un arī lejā pie strauta, gan atklātās vietās, gan dziļi krūmu biežņā.

Nekāda labuma.

Pēc tam viņa domāja, ka varbūt slazdi ir pārāk svaigi vai pārāk ož pēc metāla, tā nu viņa tos vienu pēc otra nesa atpakaļ uz būdu, norīvēja ar drāšu suku, novārīja strauta ūdenī un kampečes koka sulā. Viņa rūpīgi ievaskoja slazdus ar bišu vasku un izkāra kokā apžūt, sargādamās tiem pieskarties ar kailu roku.

Nekādas starpības.

Pēc tam Helēna iedomājās, ka grūtības rada Baza klātbūtne. Parasti suns gāja viņai līdzi un reizēm pat apčurāja vietas, kur viņa ap slazdiem izšļakstīja vilku urīnu. Tā likās laba doma, arī Rimers to atbalstīja. Citos gadījumos jebkura suņveidīgā robež- pārkāpēja urīns, vai nu tas būtu svešs vilks, vai arī kastrēts suns, palīdzēja piesaistīt vilka uzmanību. Bet varbūt Baza darbība tieši atbaidīja vilkus. Tādēļ tagad, sunim par lielu nepatiku, Helēna viņu atstāja mašīnā vai mājās. Viņa pāris dienas pat nesmēķēja, domājot, ka vilkus varbūt uztrauc nikotīna smaka.

Un tomēr slazdi joprojām palika izaicinoši tukši.

Protams, viņai bija arī citi darbi darāmi. Helēna bija paspējusi ievadīt datorā visas ģeogrāfiskās informācijas disketes, kuras Dens bija pagādājis, tagad viņa varēja pēc izvēles aplūkot visa apvidus kartes. Te bija atsevišķas ūdeņu kartes, ceļu kartes, augu un veģetācijas kartes, tās varēja pārklāt vienu pāri otrai jebkurā kombinācijā. Uz šīm kartēm Helēna iezīmēja ne tikai ikviena slazda precīzu atrašanās vietu, bet arī visu pārējo informāciju, kas varētu izrādīties noderīga: vizī- rus un aļņu un briežu uzturēšanās vietas, visu to dzīvnieku iecienītās vietas, kurus varētu medīt vilki, augstkalnu pļavās izdzīto govju ganāmpulkus ieskaitot.

Viņa zināja, cik svarīgi ir būt visu laiku nodarbinātai. Jo, kad vien viņa salika rokas klēpī, pat tikai uz dažām minūtēm, no aizmugures varēja piezagties kāda nomaldījusies doma par Džoelu un sagrābt viņu aiz rīkles.

Visgrūtākās bija naktis. Parasti, kad viņa atgriezās no ierastajiem pārbaudes gājieniem, ārā krēsloja, un viņa vienmēr darīja apmēram vienu un to pašu. Ja mobilais telefons bija uzlādēts (bieži vien tas negribēja darboties) un signāls skanēja, viņa pārbaudīja savu telefoniskā pasta numuru, kā arī zvanīja pati. No elektroniskā pasta Helēna neko daudz vairs necerēja, jo mobilā telefona analogās sistēmas transmisija no Interneta bija mokoši lēna; vienai pašai lappusei reizēm bija nepieciešamas piecas minūtes.

Katru reizi, noklausoties telefoniski ierakstītos vēstījumus, viņa muļķīgi cerēja, ka izdzirdēs Džoela balsi. Bet vienmēr tas bija tikai Dens vai Bils Rimers, kas apjautājās, vai šoreiz nav laimējies noķert vilku. Beidzamajā laikā nezvanīja pat šie abi, varbūt viņiem bija neērti katru reizi dzirdēt vienu un to pašu atbildi. Šad un tad kādu ziņu atstāja arī māsa Sīlija vai māte, un tad Helēna pēc labākās sirdsapziņas centās pati viņām piezvanīt.

Pēc tam viņa mēdza pabarot Bazu, nomazgāties "dušā", pagatavoja vakariņas un atlikušo vakara daļu pavadīja pie datora, rakstot piezīmes vai lasot. Kad iestājas pilnīga tumsa un pāri mežam kā slepkavnieka smacējošais spilvens nolaidās smags klusums, ko pārtrauca tikai pūces vai kāda mirstoša dzīvnieka brēciens, kļuva arvien grūtāk un grūtāk atturēt uzmācīgās domas par Džoelu.

Helēna bija mēģinājusi klausīties mūziku, lai novirzītu domas no Džoela, bet jebkura mūzika tikai pievilināja tās. Viņa sadzirdēja Džoelu nākam pat gāzes pavarda liesmu sīkšanā vai kāda kukaiņa spārnu pieskāriena pretinsektu tīklam. Un, pat ja viņai izdevās kādu brīdi atturēt Džoelu no ienākšanas viņas domu pasaulē, viņš ielavījās I Ielēnas ķermenī un kā smags slogs karājās viņas krūšu dobumā, izspiežot asaras acīs, līdz viņa nespēja to vairs izturēt, pietrūkās kājās un skrēja ārā pie ezera, pēc tam sēdēja tur, šņukstot un smēķējot, un ienīstot pati sevi un Džoelu, un visu sāpīgi iekaisušo pasauli.

Un, kad atkal tieši tāpat kā vienmēr uzausa rīta saule, Helēna neizbēgami juta, kāda muļķe viņa ir, kaunoties no savas uzvedības, it kā pašas bēdas būtu kāds pretīgs vīrietis, ar kuru kopā viņa nezin kāpēc būtu likusies gultā. Tā Helēnas būtības daļa, kas piederēja profesionālai bioloģei, sacīja, ka šāda kļūmīga izturēšanās var kļūt ierasta un ka izeja meklējama ikdienas rutīnas laušanā.

Tā nu viņa izmēģināja pievilināt zvērus ar kaukšanu, uzkāpa līdz pat augstajam kanjonam un kauca tur. Taču bezcerīgi, kaucieni bija vēl sliktāki par to, kas viņai izdevās pie ezera tajā naktī. Helēna pēc pāris mēģinājumiem apraudājās, jo atbildes, protams, nebija.

Veiksmīgāki bija viņas braucieni uz pilsētiņu, kur viņa pamazām iepazinās ar cilvēkiem. Viņa mēdza paēst Nellijas

ēdnīcā, parasti ar kādu patērzēdama, bet viņai vēl nebija drosmes vienai pašai iet uz "Pēdējo patvērumu".

Ap šo laiku Helēna bija apmeklējusi lielāko daļu vietējo rančo un darījusi visu, kas viņas spēkos, lai savaldzinātu lopkopjus. Viņa bija skaidrojusi savu uzdevumu un lūgusi, lai rančo īpašnieki paziņo par jebkuru redzētu vilka pēdu. Viņa mēdza piezvanīt rančo īpašniekiem un sarunāt tikšanos viņiem izdevīgā laikā, parasti tas bija pusdienlaiks. Gandrīz visi šejienieši bija pieklājīgi un laipni, lai gan sievietes nez kāpēc laipnākas par vīriešiem.

Milvordu ģimene, kas audzēja tīršķirnes Sarolē buļļus, bija ļoti laipna pret Helēnu un uzstāja, lai viņa paliek uz pusdienām. Pat Baka Koldera meita, Ketija Hiksa, izturējās diezgan draudzīgi, ņemot vērā, kas noticis ar viņas sunīti. Vairākums rančo īpašnieku, lai gan ne visi, atļāva Helēnai brīvi staigāt pa savu zemes īpašumu, ja viņai vajadzētu, tikai lai uzvedoties, kā pieklājas, un neatstājot vaļā lopu aploku vārtus.

I lelena bija tikusies gandrīz ar visiem, izņemot Eibu Ilārdingu.

Viņa bija mēģinājusi piezvanīt uz rančo, bet nesekmīgi. Tad viņa kādu dienu satika Eibu pie pārtikas veikala, uzsmaidīja un sveicināja viņu, bet ITārdings pagāja garām, it kā tādas I Ielēnas vispār nebūtu pasaulē. Helēna bija satriekta, bet ne pārāk. Hārdinga dēli, tie paši, kuru priekšā viņa bija izgāzusies pašā pirmajā dienā Houpā, tagad krāva kaut ko mašīnas bagāžas nodalījumā. Viņa redzēja, ka abi smīn.

— Ak, neuztraucies par Eibu Hārdingu, — sacīja Rūta Maiklsa, kad Helēna pastāstīja viņai par notikušo. — Viņš tā izturas pret visiem. Tas vecis ir ķēms. Patiesībā nē, viņš vienkārši ir skumjš, vīlies un varbūt mazliet nojūdzies. Bet kurš gan tāds nekļūtu, ja viņam būtu tik nepadevušies dēli?

Helēnai Rūta patika, un, ierodoties pilsētā, viņa vienmēr iegriezās dāvanu veikaliņā un iedzēra kafiju. Rūtas kodīgie jociņi viņu ikreiz sasmīdināja, un tas bija tikpat tonizējoši kā tase kafijas. Helēnai noderēja arī cilvēku raksturojumi un vie- 152 tējās baumas, ko Rūta pastāstīja.

Nedēļām ritot, Helēnas neveiksmes vilka sagūstīšanā kļuva viņai arvien nepatīkamākas. Ļaudis jau sāka zoboties. Pirms divām dienām viņa benzīna uzpildes stacijā bija saskrē- jusies ar Klaidu Hiksu, viņš bija izliecies pa mašīnas logu un pajautājis, kā viņai iet, vai tad vilks jau noķerts, lai gan labi zināja, ka nav. Nē, atbildēja Helēna, vēl ne.

— Vai zināt, kāds ir vislabākais veids? — viņš teica, netīkami smīnēdams.

Helēna papurināja galvu.

— Nē, bet varbūt jūs man to ieteiksiet.

— Paņemiet lielu akmeni, uzbārstiet uz la piparus, vilks iet garām, paosta piparus, sāk šķaudīt un sasit galvu pret akmeni. Bams.

Helēna smaidīja, cieši sakodusi zobus.

— Vai tiešām?

— Jā-a. Izmēģiniet. Es par to maksu neprasīšu. — Un gudrinieks aizbrauca.

Naktīs Helēna nevarēja aizmigt, prātodama, kāpēc gan viņai neveicas. Iespējams, vainīgi šejienes ļaudis, viņa domāja. Varbūt mežos klaiņoja kādi cilvēki, kuri nezin kā atturēja vilku no iekrišanas lamatās? Ne jau ar nolūku, bet vienkārši ar savu klātbūtni. Helēna ne reizi nebija nevienu redzējusi kalnos, bet viņa zināja, ka tūristi apmeklē kanjonu, un bija vēl arī mežacirtēji, viņi zāģēja kokus telefona stabu firmai, kas atradās tālāk ielejā.

Reizēm Helēna smiltīs vai dubļos pie strauta atrada pēdu nospiedumus, bet tas nebija tik bieži, lai viņa sāktu satraukties, vai cilvēks nevarētu iekrist vilku lamatās. Beidzamajā laikā viņa bija redzējusi ari pakavu nospiedumus un zirgābo- lus. Bet parasti vilki nebaidījās nedz no tūristiem, nedz no zirgiem. Neapšaubāmi, vilki bija piesardzīgi, bet ne piesardzīgāki par kaguāriem vai grizli lāčiem, kuru pēdas Helēna bija redzējusi, un tas bija dīvaini.

Vēl dīvaināk bija tas, ka beidzamajā laikā daži slazdi šķietami bija aizcirtušies paši, vismaz nebija nekādu norādījumu par to, kas aizcirtis slazdus. Izskatījās, ka tas noticis pats no sevis, jo slazdi nebija izvilkti no zemes, jo tad būtu iedarbojušies radioraidītāji. Helēna bija noregulējusi spriegumu tā, lai slazdi nebūtu tik jutīgi, bet tie tik un tā aizcirtās. Vakar viņa bija atradusi trīs šādus slazdus, un tad nu viņa piezvanīja Bilam Rimeram un uzaicināja viņu šorīt kopā iziet apgaitā.

Tā jau notiek — viņi vēl nebija atraduši nevienu aizcirstu slazdu. Tie, kas bija lejā mežā, nebija aiztikti.

— Tagad tu domāsi, ka man tas tikai rādījies, — Helēna teica, kad viņi sāka kāpt lejup pa kanjonu.

— Tieši tāpat es rīkojos, ja dzirdu mašīnas motorā kādu klabēšanu. Aizvedu salabot, un tad tas nelietis to vairs nedara.

— Ar manējo darbnīcā nezinātu, no kuras vietas sākt.

Pirmie divi pārbaudītie slazdi bija tieši tādā kārtībā, kā

11ciena vakarā tos bija atstājusi. Trešais un pēdējais bija aiz- cirties.

To I lelēna bija novietojusi šauras zemes takas malā, likās, šo taku izmanto galvenokārt brieži. Rimers apgāja slazdam apkārt, aplūkodams zemi pirms katra nākamā soļa. Slazds at- klati .tavēja savā bedrē, tā žokļi bija aizcirtušies tukšā gaisā. Bils uzmanīgi pacēla to uz nūjas un apskatīja, pirms paņēma rokas un pārbaudīja mehānismu.

Slazdam nav ne vainas.

Viņš to nolika zemē un pagāja kādus divdesmit jardus tālāk pa taku, visu laiku lūkodamies zemē. Tad viņš atnāca atpakaļ un nosoļoja divdesmit jardus otrā virzienā. Helēna stāvēja un vēroja Bilu.

— Nāc, paskaties, — viņš beigās teica.

Viņa piegāja pie Rimera un skatījās, kurp viņš norādīja.

— Vai redzi brieža pēdas, redzi, kā tās vienkārši pazūd?

— Varbūt viņš pagriezies atpakaļ.

— Nedomāju vis. Paskaties tur.

Abi kopā pagāja garām slazdam uz to vietu, kur Rimers bija apstājies pirmoreiz.

—Vai redzi, kā pēdas te atkal atsākas? Tas ir tas pats dzīvnieks un iet tajā pašā virzienā.

— Vai esi par to pārliecināts?

— Jā. Tas, kurš aizcirta slazdu, pēc tam noslaucīja taku. Esmu redzējis daudzus gudrus vilkus, bet tik gudrs nav bijis neviens.

Viņi mēģināja saskatīt pēdas arī abpus takai, bet tur bija pārāk daudz akmeņu un krūmāju. Tas pats skats gaidīja viņus pie nākamā slazda: tas bija aizcirsts ciet, un zeme ap to — pilnīgi neskarta.

Tad, pie trešā slazda, viņi atrada vilka pēdas un izkārnījumus tieši uz aizcirstā slazda. Helēna izgrūda kaujas saucienu.

— Nu, tas vilks vismaz palicis tepat tuvumā.

Rimers sarauca pieri.

— Jā, bet man neliekas, ka šo slazdu aizcirtis vilks. Vai redzi šīs pēdas? Nav ne miņas no tā, ka vilks būtu sitis slazdam ar ķepām vai lēcis tam virsū. Liekas, vilks vienkārši uzgājis aizcirstu slazdu, paostījis un tam uzkakājis, pēc tam aiziedams savu ceļu.

— Vai tu domā, ka slazds aizcirties pirms vilka ierašanās?

— Šķiet, ka tā. Liekas, zeme te uzslaucita pirms tam. Tieši tāpēc pēdas ir tik labi redzamas.

Viņš izvilka no kabatas polietilēna maisiņu un uzvilka to rokā, lai savāktu mēslus maisiņā. Tad izgrieza maisiņu uz otru pusi un pasniedza Helēnai.

— Viņš vismaz atstājis tev dāvaniņu.

Viņi pārmeklēja visu slazda apkārtni. Rimers nometās rāpus un paostīja kādu zāles kumšķi.

— Nevar noliegt, šeit krietni smird. Kaut kas līdzīgs amonjakaTn.

Bils noplūca zāli un pabāza Helēnai zem deguna.

—Jā. Tas un vēl kaut kas cits. Varbūt petroleja vai benzīns?

Viņi meklēja tālāk. Tad Rimers atrada nesen nolauztu vērmeļkrūmu, kas bija novārtīts putekļos. Viņš parādīja to Helēnai.

— Lūk, viņa slota. Kāds spēlējas ar mums.

Tajā vakarā, stāvot zem improvizētās dušas, Helēna joprojām nebija atrisinājusi šo mīklu.

Tagad duša darbojās nevainojami, Helēna lepojās ar to, ka pati pārveidojusi šo ietaisi: jauni aizslietņi, eņģes pie zemajām durvīm, kas ļāva Helēnai saredzēt ezeru un, dies pasargi, katru lāci, kas iedomātos viņu apciemot. Vislabākais no jauninājumiem bija piecgalonu plastmasas toveris, kuru viņa bija iecēlusi kokā virs dušas spaiņa. Helēna bija piesējusi pie vienas tovera malas auklu, tā ka vajadzēja tikai to paraut, toveris sasvērās un piepildīja spaini. Viņa saprata, ka reiz visa šī ierīce uzgāzīsies viņai uz galvas, bet tagad viņa varēja daudz ilgāk stāvēt zem dušas, kaut arī ūdens bija tik nolāpīti auksts, ka viņa nosala zila.

Līdz brīdim, kad Helēna paķēra dvieli un sāka slaucīt matus, zobi viņai jau klabēja. Vienīgais labums no īsās frizūras bija tas, ka matu slaucīšanai bija nepieciešamas tikai piecas sekundes.

Kāpēc galu galā kādam vajadzētu aiztikt viņas slazdus?

Visi lopkopji, ar kuriem Helēna bija tikusies, karsti vēlējās, lai viņa noķer visus vilkus, kas vien šeit varētu būt. Slazdu aizciršanai nebija nekādas jēgas. Ja nu vienīgi kādam tas liekas jocīgi. Viņa aptina dvieli ap galvu un devās iekšā būdā.

Apģērbusies Helēna uzvārīja tēju un ieslēdza datoru, atrodot to sešu slazdu atrašanās vietas, kurus viņa kopā ar tilu Rimeru bija uzstādījusi no jauna. Viņa ilgu laiku sēdēja un skatījās uz kanjona karti tajā vietā, kur bija atradušies pavisam nesen aizcirstie slazdi. Viņa noklikšķināja kursoru, lai aplūkotu nākamo karti. Acis no ekrāna neatraujot, Helēna iedzēra tēju un iekodās lielā, sarkanā ābolā, kurš nemaz negaršoja tik labi, cik skaisti izskatījās. Tad viņas uzmanība pievērsās kādai vietai kartē.

Uz dienvidiem no kanjona atradās vecs baļķuvedēju ceļš, ko viņa līdz tam nebija pamanījusi. Pati viņa ieradās kanjonā no ziemeļu puses un pagaidām nebija papūlējusies izlūkot dienvidpusi tik tālu. Viņa atkal noklikšķināja kursoru, lai iegūtu uz ekrāna plašāku skatu un redzētu, kurp aizved ceļš. Tas kādas piecas jūdzes līkumoja cauri mežam, šķērsoja dziļu gravu un nonāca pie kādas mājas ielejas augšgalā.

Viņa jau zināja, kam pieder māja, bet tik un tā noklikšķināja kursoru, lai par to pārliecinātos. Parādījās vārdi "Hārdingu rančo .

Savādi, ka tas viņai nebija ienācis prātā jau agrāk: varbūt abi Hārdinga dēli cenšas viņu izāzēt. Viņai gan nebija nekāda pamata aizdomām, vienīgi tas fakts, ka Hārdingi bija visnedraudzīgākā ģimene, ko viņa šeit bija sastapusi.

Pēc pusstundas Helēnas toijota pabrauca garām sagrabējušai norādei PRIVĀTĪPAŠUMS — MEDĪBAS AIZLIEGTAS — IEBRAUKT AIZLIEGTS, tad sāka braukt pa Hārdingu mājas bedraino piebraucamo ceļu. Bazs bamsījās blakus Helēnai un izskatījās gandrīz tikpat satraukts kā saimniece, un drīz viņa saprata, kāpēc. No koku ēnas šurp metās divi suņi, apmēram divas reizes lielāki par Bazu un desmit reizes niknāki. Kumbri tiem bija saslieti kā haizivs zobi. Bazs iesmilkstējās.

Helēna novietoja mašīnu blakus sarūsējušam lopu vāģim, kas stāvēja līdzās citiem novecojušas tehnikas paraugiem kā piešūts pie zemes ar zāļu un nezāļu saknēm ceļa malā. Viņa izslēdza dzinēju un brīdi prātoja, ko lai iesāk.

Parasti Helēnai bija labas attiecības ar suņiem, bet šie divi izskatījās tādi, ka viņa vilcinājās iepazīties ar tiem tuvāk. Viens no suņiem saslējās pakaļkājās un priekšējās atspieda pret pikapa sāniem, reizē gan riedams, gan rūkdams, gan siekalodamies. Bazs pagalam nepārliecinoši ierējās un cieši piespiedās sēdeklim.

— Gļēvulis, — sacīja Helēna un palūkojās uz mājas pusi.

Skats bija bēdīgs, īstenībā tā bija būda, kam gadu gaitā šis tas piebūvēts klāt, droši vien tik daudz, cik atlika naudas. Neglītas, nestabilas piebūves stiepās uz visām pusēm kā arhitektūras vēža metastāzes, piebūves apvienoja sapelējis balsi- nājums. Jumtu klāja uzburbis, salāpīts ruberoids. Ielāps uz ielāpa. Māja balstījās pret kailu klinti, it kā baidītos, ka mūžamežs to var aprīt.

Tuvāk mājai stāvēja divas kravas mašīnas, viena no tām bija tā melnā, kurā parasti brauca abi dēli. Bet vienīgā dzīvības zīme šeit bija suņi.

Strauji iestājās krēsla, Helēna redzēja logā mirguļojam televizora ekrāna atblāzmu, tālā pasaule bija atradusi ceļu uz šo nomaļo sargposteni ar milzīga satelītšķīvja palīdzību. Antena bija pavirši pieskrūvēta pie klints virs mājas. Krēslā nekustīgi rēgojās blāvie izžauto kreklu un veļas plankumi. Veļas aukla bija izvilkta starp divām nīkulīgām eglēm.

Pēkšņi Helēna izdzirdēja uzkliedzienu, suņi tūlīt pārtrauca riet un aizskrēja uz mājas pusi. Atvērās saplēsts durvju aizsargtīkls, un uz lieveņa iznāca Eibs Hārdings. Viņš atkal uzbļāva suņiem, un tie sarāvās bailēs, aplieca loku un skrēja u/ mājas stūri.

I lelēna domāja, ka Hārdings nāks tuvāk, bet viņš palika 11/ vietas, vienkārši stāvēja un skatījās.

Labs ir, — viņa klusi noteica Bazam. Viņa atvēra pikapa durvis. — Tūlīt sāksies.

IIciena aizcirta durvis un devās pa nezālēm apaugušo granti 11/ mājas pusi. Vtņa jau bija visu apsvērusi. Ja sāktu ar apsud/ibam, tad nekur tālu netiktu. Viņa nepieminēs slazdus. Viņa bus pati laipnība.

i ,.tbs vakars! — viņa sauca, cik vien jautri spēja. Uhu. — Tas neizklausījās draudzīgi, bet kaut kāds sākums tas tomēr bija.

Pienākusi pie lieveņa, Helēna izdzirdēja, ka aiz mājas stūra neredzams ierūcas suns, Eibs asi uzkliedza tam, lai aizveras, pats ne mirkli nenolaižot skatienu no Helēnas. Viņš bija vājš, stiegrains vīrs, acis bija dziļi iegrimušas dobuļos un nemie- 1 igas. Vīram galvā bija bālgana, nosmērēta cepure, mugurā — džinsi un apakškrekls ar garām piedurknēm. Zābaku kājās nebija, no vienas zeķes pa caurumu ārā līda kājas pirksts.

I lelēnai likās, viņam varētu būt krietni pāri piecdesmit gadiem. Rūta Maiklsa bija stāstījusi, ka Eibs šo rančo nopircis pēc atgriešanās no Vjetnamas. Bet Helēna varēja tikai minēt, vai šā vīrieša, kas līdzinājās vajātam zvēram, izturēšanās ir kara sekas vai arī to radījusi noslēgtā dzīve šajā drūmajā vietā, vienmēr jūtoties kā nostādītam ar muguru pie sienas.

Helēna pastiepa plaukstu. — Mister Hārding, esmu Helēna Rosa no…

— Zinu.

Viņš skatījās uz pastiepto roku, un Helēna vienu drausmīgu brīdi domāja, ka viņš negrasās to paspiest. Galu galā, negribīgi, tomēr viņš pastiepa savu roku.

— Jums te ir jauka vieta.

Viņš nicinoši nošņācās. Helēna nevainoja viņu par to.

— Vai vēlaties pirkt?

Helēna iesmējās, varbūt pārspīlēti mundri.

— Ja vien es varētu to atļauties.

— Cik zinu, jums, valdības cilvēkiem, atkrīt gluži brangs kumoss. Visi tie nodokļi, ko jūs izspiežat no tādiem cilvēciņiem kā mēs.

— Jā, es tiešām brīnos, kurš gan tos visus dabū sev.

Hārdings pagrieza galvu un izspļāva melnu tabakas sulu.

Tā plakšķēdama nokrita putekļos zem pakāpieniem. Saruna nebūt nevedās tik labi, kā bija cerējusi Helēna. Viņš atkal palūkojās jaunajā sievietē.

— Ko vēlaties?

— Mister Hārding, jūs jau zināt, ka man uzdots noķert to vilku, kas pirms laiciņa nogalināja Ketijas Hiksas suni, un es iegriezos, tāpat kā esmu bijusi pie citiem kaimiņiem, lai apsveicinātos un iepazītos, un… — Helēna jutās bezgala muļķīgi. It kā pār viņas mēli valdītu kāda apdzēru- sies varde.

— Tātad jūs neesat noķērusi to vilku.

— Vēl ne. Bet ja jūs zinātu, cik ļoti es pūlos! — viņa nervozi iesmējās.

— Uhu.

No mājas bija dzirdams televizora radītais troksnis. Kāda komiskā programma, un, ja var spriest pēc smiekliem skatītāju zālē, tiešām laba. Helēnai piepeši likās, ka no iekšpuses kāds viņu vēro. Jā, viens no Hārdinga dēliem skatījās ārā pa logu no telpas, kas varēja būt virtuve. Drīz arī otrs brālis pievienojās pirmajam. Helēna nepievērsa viņiem uzmanību un devās uzbrukumā kā brašs kareivis, cik vien moži spēja.

— Skaidrs, ka nav viegli uzzināt, vai vilks joprojām šeit klaiņo, un arī, ko viņš grasās darīt…

— Baroties no mūsu govīm tur augšā kalnu iecirkņos, tā man liekas. Dzirdēju, ka vienu no Baka Koldera teļiem tas jau dabūjis.

— Nu, no skeleta par to bija grūti spriest..

— Nevajag muldēt. — Viņš papurināja galvu un novērsās. — Jūs visi.

I lelēna norija siekalas. - Daži rančo īpašnieki, arī pats misters Kolders, ir man laipni atļāvuši brīvi ienākt savos zemes īpašumos. Saprotiet, man jāmeklē vilku mēsli, pēdas, tamlīdzīgi. — Helēna ieķiķinājās, pati nezinot, kāpēc.

Protams, ar norunu, ka ļoti rūpīgi aizvēršu vārtus, un tamlīdzīgi. Un man gribējās zināt, vai jūs nebūtu tik laipns un neatļautu…

Spiegot uz manas zemes?

Nu, ne gluži "spiegot", bet…

Pie velna, nu nē.

— Ā.

— Vai tad jūs domājat, ka es ļaušu nolādētajai federālajai valdībai klīst pa manu zemi un bāzt degunu manās darīšanas?

— Nu, es…

Jums laikam prātiņā viss sagriezies.

- Atvainojiet.

— Vācieties ellē.

Abi suņi parādījās pie mājas stūra. Viens no tiem ierūcās dziļi rīklē, un Eibs lika tam aizvērties. Ar acs kaktiņu Helēna saskatīja, ka viņpus kukaiņu aizsargsieta smīn abi dēli. Helēna drosmīgi uzsmaidīja tēvam.

— Patiešām atvainojiet par traucējumu.

— Lasās prom.

Viņa pagriezās un devās pie mašīnas. No TV ekrāna atskanēja vēl viena smieklu šalts. Viņai trīcēja ceļgali. Helēna cerēja, ka tas nav redzams. Piepeši viņai aiz muguras bija manāma dipoņa un, nepaspējusi pagriezties, viņa saņēma triecienu no pirmā suņa. Tas nogāza jauno sievieti uz mutes zemē.

Tagad abi suņi bija viņai virsū, viens iekodies gurnā, viens — potītē. Abi šausmīgi rūca, šņakstinādami zobus ap viņas brezenta biksēm. Helēna iekliedzās un spēra. Hārdings jau skrēja šurp, kliegdams un apsaukdams suņus.

Tie lika viņu mierā tikpat pēkšņi, kā bija uzbrukuši. Tad vainīgi aizlēkšoja prom. Hārdings pacēla kādu akmeni un svieda, viens no suņiem iekaucās, kad akmens tam trāpīja. Helēna brīdi gulēja šoka stāvoklī. Bikses bija pušu, bet asinis nebija manāmas. Viņa piecēlās sēdus.

— Vai kārtībā?

Nevarētu sacīt, ka balss skanētu līdzjūtīgi. Viņš stāvēja virs Helēnas.

— Laikam gan.

Helēna pieslējās kājās un notrausa putekļus.

— Tad nu brauciet.

— Jā, laikam gan.

Viņa piegāja pie mašīnas, visu laiku ar vienu acis vērodama suņus. Līdz pat brīdim, kad mašīnas durvis bija vaļā, viņa nejutās drošībā. Tagad viņa drebēja ne tikai šoka dēļ, bet arī no dusmām.

— Es būtu jums pateicīga, ja jūs pateiktu tiem cilvēkiem, lai kas viņi būtu, kuri krāmējas gar maniem slazdiem, lai piesargās. Tas var viņiem sagādāt lielas nepatikšanas.

Pat viņai pašai šis drauds likās smieklīgi vājš. Balss nodevīgi rādīja, cik tuvu asarām viņa ir. Hārdings neatbildēja.

Helēna ierāpās sēdeklī un aizcirta durvis, bija gandrīz sa- tumsis. Hārdings vēroja, kā viņa apgriež mašīnu. Starmeši uz īsu brīdi apgaismoja viņa stāvu. Un, sirdij neganti dauzoties un asarām jau līstot, Helēna traucās prom pa piebraucamo ceļu. Viņa raudāja visu ceļu līdz mājai.

Trīspadsmitā nodaļa

Houpas tirgusplacis bija redzējis arī labākus laikus. Tas pletās putekļainā pļavas nogabalā pilsētas nomalē, gada lielāko daļu kalpodams par mežonīgu trušu un Amerikas žurku mājvietu, reizēm vidusskolas trakuļi tajā organizēja neatļautas pusnakts sacīkstes ar smagajām kamanām.

Margas ap lopu aizžogojumiem un rodeo arēnu gadiem ilgi nebija redzējušas krāsu, un lētās skatītāju vietas bija tik skabargaini un ļodzīgi soli, ka tikai visbezbailīgākie vai arī tie, kas bija krietni uztaisījuši dūšu, uzdrošinājās tur sēdēt. Visapkārt laukumam jukjukām drūzmējās paviljoniņi, kuru jumtus ziemas vēji bija vienādi deformējuši, tādējādi dodot ligzdošanas vietas visdažādākajiem putniem.

Sen pagājušos laikos šajā vietā visu gadu kaut kas notika — gan amatnieku tirdziņi, gan ieroču izstādes un mērķi šaušanas pasākumi, gan dažādas parādes un rodeo sacīkstes. Tur rīkoja ikgadējās kalniešu atkaltikšanās, uz kurām saplūda karnevāliski, briežādās saģērbti bārdaiņi no vairākiem kaimiņu štatiem, tad ari Buļļu pautu svētkus, kas vienu brīdi bija pat populārāki par visiem citiem, varbūt vienīgi ne vērsēnu vidu, kuriem nācās rūpēties par galdā liekamajām "prēriju austerēm", kā cienasts tika saukts pieklājīgākā valodā. Plakāti aicināja: BRAUCIET UZ HOUPU PRIECĀTIES! Bet, gadiem ritot, to darīja arvien mazāk un mazāk cilvēku.

( ats pēc cita visi šie pasākumi bija vai nu izčākstējuši, vai sameklējuši sev labvēlīgākas norises vietas citur. Vienīgais kaut ( ik nozīmīgais pasākums tagad bija Houpas Darba svētku dienas gadatirgus un rodeo, un pat šis pasākums bija spiests konkurences dēļ mainīt nosaukumu un rīkošanas laiku, pārbīdoties no Darba svētku dienas uz septembra vidu un pārbīdes procesā saraujoties arī ilguma ziņā — no trim dienām līdz vienai pašai sestdienai.

Gadatirgus kulminācijas brīdis vienmēr bija koncerts un kopīgs mielasts, kuram, uzdurti uz iesma, verdošas eļļas katlos tika cepti liellopu gaļas gabali, katrs — maza suņa lielumā. Iepriekšējos gadatirgos koncerta skatuve bija spējusi pievilināt dažus viduvēja mēroga kantrī stila dziedātājus vai pat zvaigznes. Tomēr šogad labākais, ko varēja dabūt, izrādījās Rikija Reina un "Skrandainie kovboji", kas bija atbraukuši tālo ceļu tepat no Bilingsas un dažus šaubīgus mirkļus šķita, ka viņi ir gatavi tūlīt pat braukt atpakaļ, tā arī nenodziedājuši ne skaņas.

Mūziķi bija novietojuši savus melnos, īpaši pārbūvētos roverus pie lopu aizžogojumiem, un, kāpjot ārā, Rikijai tieši acu priekšā gadījās plakāts. Zem viņas vārda kāds bija parakstījis "Kas tā tāda?"

Baks Kolders un vairāki organizācijas komitejas locekļi, kas bija ieradušies apsveikt dziedātāju, dabūja noklausīties visai spilgtus padomus par to, kurā vietā viņi var iebāzt savu Dieva aizmirsto, zirgu apkakāto gadatirgu un visu savu atvainošanos. Aizskarošo plakātu steigšus novāca, un pašās beigās gan vēlās pēcpusdienas saulīte, gan uz iesma uzdurtās ceptās gaļas aromāts, gan Baka Koldera daiļrunība panāca savu.

Eleonora malkoja tēju ar ledu pie viena no saldumu kioskiem un pāri pūlim vēroja savu vīru. Patlaban viņa roka bija apvijusies Rikijai, un dziedātāja atmeta atpakaļ savas balinātās cirtas, nekautrīgi smiedamās par kādu Baka repliku. Dziedātāja bija tērpusies melnā kreklā, sarkanos kovboju zābakos un tik apspīlētos baltos džinsos, ka Eleonora gluži vai bažījās par iespējamiem asinsrites traucējumiem.

— Tās gan ir vislabākās zobu protēzes, kādas jebkad esmu redzējusi, — sacīja Hetija Milvorda, ari skatīdamās turp. — Manuprāt, viņa izskatās vēl skrandainaka par "Skrandainajiem kovbojiem".

Eleonora pasmaidīja. — Hetij, tev nevajadzēja to teikt.

— Bet vai tad tā nav? Lai vai kā, es nemaz nezināju, ka Baks šogad ir organizācijas komitejā.

— Nē, nav. Tu taču pazīsti Baku un zini, kāds viņš kļūst, ja redz jaunavu nonākam briesmās.

— Jaunavu! Paskaties, cik zemu viņai atpogāts krekls! Ir vēl teiciens par ceptu aunu, kas saģērbts jēra ādā.

— Izģērbts.

Abas iesmējās. Hetija bija Eleonoras labākā draudzene, vienīgā sieviete, kas vismaz daļēji spēja saprast, kādas ir Eleonoras un Baka attiecības. Hetija bija būtne ar plašu sirdi, viņa pastāvīgi apkaroja lieko svaru, lai gan šķita tīri priecīga par zaudējumiem šajā karā. Dugs, viņas vīrs, bija Baka draugs, arī lopkopis, un visi viņu ļoti cienīja un mīlēja.

Eleonora sāka runāt par ko citu, jautādama, kādus jaunus plānus savām kāzām izdomājusi Hetijas meita, jo šie plāni ik nedēļas mēdza mainīties. Lūsijas kāzas bija paredzētas nākamgad pavasarī, un meitene vēlējās, lai tās būtu "labākās visā tūkstošgadē". Viņi grasījās ielūgt tajās visu Houpas pilsētiņu. Hetija pastāstīja Eleonorai par jauno ideju, ko pati uzskatīja par pilnīgi neprātīgu: visa ceremonija notikšot jāšus. Līgavainis un līgava, vedēji un līgavas māsas, pat, Dievs pasargi, mācītājs būšot zirgos. Hedja teica, ka tā ir pilnīgi droša recepte, kā izraisīt katastrofu.

Pēc tam viņa paskatījās pulkstenī un teica, ka iešot meklēt abus dēlus, kuri nupat saņēmuši godalgas par četrgadīgajiem buļļiem. Viņu audzētos lopiņus izpārdos vairāksolīšanā, 1111 drīz galvenajā arēnā sāksies parāde.

— Čārlijs grib dabūt vismaz trīs dolārus par mārciņu dzīvsvara. Es teicu: ja pat viņš dabūtu trīssimt dolārus, tas ne- l &gt;111 ii pietiekami samaksāts par visām tām ciešanām, ko mums sagādājuši tie govslopi. Vienkārši vēlos tikt no tiem vaļā. Uz tikšanos vēlāk, mīļā.

Kleonora izdzēra tēju un tad pastaigājās gar izstādes paviljoniem, kuru nolaistību maskēja krāsaini karogi un vimpeļu virtenes, kas plivinājās vējā. Te bija kioski, kur pārdeva visu, ■..ikot .11 suņusiksnām un beidzot ar mājās vārītu Virdžīnijas ievogii ievārījuma burkām. Viens paviljons bija pārvērsts par vigvamu, pie kura stāvēja irgojošu meiteņu bariņš un gaidīja, I. iiI "īsts indiāņu mags" pazīlēs viņām nākotni. Vēl tālāk mazā- ki un trokšņaināki bērni meta ar slapjiem sūkļiem diviem brīvprātīgajiem no pilsētas ugunsdzēsēju komandas. Brīvprātīgie bija izbāzuši braši smaidošās sejas pa kartonā izgrieztiem I )aniela Būna un Deivija Kroketa siluetu seju caurumiem.

Bija pagājuši daudzi gadi, kopš Eleonora pēdējo reizi bija atnākusi uz gadatirgu, lai gan Baks, kura uzvaras arēnā vēl atcerējās vecākie rodeo skatītāji, neizlaida nevienu tirgus dienu. Eleonora kopš Henrija nāves bija pārtraukusi šurp nākt, bīdamās, ka viņai rēgosies dēla seja tajos zēnu pūlīšos, kas gaidīja savu kārtu, lai demonstrētu savus jaunlopus bullēnu skatē, vai drūzmējās pie kioskiem, kārodami mīklā ceptās desiņas un gāzēto ūdeni.

Tik un tā tieši Eleonora bija nolēmusi, ka "Pārpilnības ragam" jānoīrē tirgus būda, un, dodamās turp, jutās atvieglota, ka neatrodas pilnīgā sāpju ielenkumā. Patiesībā viņa lepojās ar to, ka viņas kā Rūtas veikala līdzīpašnieces pirmais ieteikums devis tik labus rezultātus. Siltais laiks bija pievilinājis daudzus cilvēkus. "Pārpilnības rags" bija pārdevis tik daudz preču vienā dienā, cik parasti veselā nedēļā, un pavisam bez pūlēm varēja samaksāt piecdesmit dolārus par kioska īri.

Pienākot pie savas tirgus būdiņas, Eleonora ieraudzīja Rūtu cieši skatāmies kaut kur pāri pūlim. Rūtas sejas izteiksme bija dīvaina, gandrīz nikna. Eleonora paraudzījās turp, kur skatījās Rūta, un saprata, ka draudzene laikam vēro Baku. Baks joprojām padarīja sevi smieklīgu, tīdamies ap to dziedātāju.

Aizkustinoši, Eleonora nodomāja, ka Rūta tā raizējas manis dēļ.

Baks novēlēja veiksmi Rikijai un Kovbojiem un teica, ka apraudzīšot viņus pēc uzstāšanās, lai gan pats nebija par to īsti pārliecināts. Rikija no tālienes izskatījās daudz labāk nekā tuvumā, un tā piemiegtā acs, ar kādu dziedātāja nozuda mašīnas piekabē, nemaz neietekmēja Baku. Paldies par kūkām. Ņemot vērā to, ka viņa sieva un mīļākā stāvēja turpat pie būdiņas un trieca kā senas draudzenes, dzīve jau tāpat bija pietiekami sarežģīta.

Baks bija redzējis, ka Eleonora aiziet pie atspirdzinājumu būdiņas, un jau grasījās traukties pie Rūtas, lai pārmītu kādu vārdiņu divatā, kad viņam nācās mainīt virzienu un atrisināt Rikijas egocentrisma problēmas. Tagad izdevība bija palaista garām. Reizēm tas, ka tu esi sabiedrības pīlārs, sagādā grūtības. Viņš redzēja, ka sieva skatās uz viņu, tāpēc devās pretējā virzienā.

Bakam patika gadatirgus un rodeo, kaut gan bērnībā izklaides šeit bija iespaidīgākas. Toreiz laukumā sapulcējās ne vien viss apvidus, bet ari cilvēki no tālienes. Tajos laikos uzvara rodeo tiešām kaut ko nozīmēja. Daži no šīsdienas zeņķiem diezin vai lāgā zināja, pa kuru galu zirgam iet iekšā siens. Šodien gan cilvēku bija vairāk nekā iepriekšējos gados, bet tik un tā nebija kā agrāk.

Viņš gāja, kurp sauca oža — pie viena no uz steķiem saslietajiem garajiem galdiem, kur tika griezta gaļa no ceptajiem gabaliem. Iedams garām arēnai, Baks manīja, ka vesels bars pusaudžu, galvenokārt meitenes, sapulcējies apkārt gara auguma vīrietim bāli zilā kreklā un jaunai, iedegušai sievietei apspīlētā baltā kleitā.

Liekas, abi dalīja autogrāfus, un, tā kā Baks redzēja pārīti no mugurpuses, viņš nepazina šos cilvēkus. Vietējās avīzes fotoreportieris, kuru Baks pazina, knipsēja svešos. Vīrs zilajā kreklā kaut ko pateica, Baks nedzirdēja, bet laikam jau tas bija kails joks, jo visi ierēcās smieklos. Kad pārītis pagriezās promicšanai, smaidīdami un mādami uz visām pusēm, Baks redzēja, ka vīrietis ir tas čoms no TV, enkurs un zvaigzne Džordans Taunzends, kas pirms diviem gadiem par veselu bagātību bija nopircis Nīlsena rančo.

lāunzendam bija pašam sava programma vienā no kanāliem (lai gan Baks ne reizi nebija to redzējis), un viņš acīmredzot 5ad un tad atlidoja uz rančo no Losandželosas, savu privāti» lidmašīnu atstājot Lielo ūdenskritumu lidlaukā, un tad I:Li sevi ar helikopteru nogādāt rančo, par kura pārvaldnieku biļ.i iecēlis vēl kādu svešinieku.

lāunzends bija nojaucis Džima un Džūdijas Nīlsenu jauko, veco māju un tās vietā uzcēlis desmit reizes lielāku veidojumu. Augšstāvā no milzīgas vannas ar karsto ūdeni varēja skatīties uz kalniem, bet pagrabā bija īsts kinoteātris ar trīsdesmit skatītāju vietām.

Baks iestājās ēdiena gaidītāju rindā. Senajos laikos tie, kas izsniedza gaļu, būtu Baku pamanījuši un par brīvu atnesuši viņam vislielāko porciju. Bet ne jau tagad. Gaļu grieza divi piņņaini, nepazīstami puišeļi.

Baks gaidīja savu kārtu un skatījās, kā Džordans Taunzends un viņa smalkā mazā sieviņa iet cauri pūlim kā karaļ- pāris. Taunzends savā Holivudas manierē centās cik spēja, lai būtu līdzīgs kovbojam: Wrangler džinsos un rūpīgi izbalinātā darba kreklā, ar jaunu kovbojcepuri galvā, kurpnieka mākslinieka gatavotiem kovboju zābakiem kājās, turklāt šie za baki laikam maksājuši tūkstoš dolārus vai pat vairāk.

Taunzenda sieva (trešā pēc kārtas, ja var ticēt Ketijai), arī bija uzvilkusi kovboju zābakus, bet tā bija viņas vienīgā nodeva vesterna stilam. Visādā ziņā viņa centās izskatīties pēc īstas kinozvaigznes — speciāli modelētas saulesbrilles un tā mazītiņā baltā kleita, kas gandrīz neko neapsedza. Laikam viņa tiešām bija aktrise, lai gan Baks nebija redzējis nevienu filmu ar viņas piedalīšanos. Rādās, viņai bija divi vārdi: ar vienu viņa bija pazīstama kā aktrise, bet otru lietoja, kad viņai labpatikās inkognito atceļot uz Montānu. Baks nespēja atcerēties nedz vienu, nedz otru vārdu.

Baumoja, ka viņai ir divdesmit septiņi gadi, vīram bija tieši uz pusi vairāk, bet Ketija sacīja, ka to nevarot droši zināt, jo lielākā daļa aktrišu vairākus gadus pēc kārtas esot divdesmit septiņus gadus vecas. Vienīgais, ko Baks vēl zināja par šo sievieti (lai gan, ja pacentās, iedomāties varēja arī daudz vairāk), bija tas, ka Ziemsvētkos Taunzends uzdāvinājis viņai nelielu bizoņu baru.

Baks tagad bija pirmais rindā un samaksāja pūtainajam puikam trīs dolārus par savu gaļas un pupiņu porciju. Viņš pagāja sānis un ieēda kumosiņu, kamēr garam pagāja "zelta pāris", apveltot iedzimtos ar smaidiem 1111 galvas mājieniem, Baks bija iedzimto skaitā.

— Sveiki, kā klājas? — sacīja Taunzends. Baks labi zināja, ka tam čomam nav ne jausmas par to, kas ir Kolders.

— Jauki. Kā jums?

— Lieliski. Prieks jūs redzēt.

Un viņš devās tālāk. Pakaļa tāds, nodomāja Baks.

Steiks bija cīpslains un tauks, un Baks skumīgi to zelēja, vērodams, kā šūpojas aktrises tvirtais dibentiņš, viņai kopā ar Taunzendu virzoties uz stāvvietas pusi, jo pienākums pret vietējiem iedzīvotājiem izpildīts, lai slavēts Dievs.

Varbūt nav pareizi ienīst cilvēkus, ar kuriem neesi pazīstams, bet Baks neko sev nevarēja padarīt. Šādi tipi tagad uzpērk gandrīz visu štata zemi. Dažās vietās pat pakustēt nevarēja, lai neuzdurtos kādam miljonāram, lielkungam vai kinozvaigznei. Liekas, Ņujorkā vai Holivudā cilvēks neskaitījās nekas, ja viņam nepiederēja rančo un kāda zemes strēle šajā Plašo debesu apvidū.

Rezultātā nekustamā īpašuma cenas bija pacēlušās tik augstu salīdzinājumā ar zemes īsto vērtību, ka vienam kārtīgam, jaunam montānietim, kas te bija dzimis un audzis, nebija vairs nekādu cerību. Daži no jaunatnācējiem turpināja savu zemi arī izmantot, bet lielajam vairumam nebija nedz sajēgas, nedz gribēšanas to darīt. Šī vieta tiem vienkārši nozīmēja iespēju patēlot kovbojus un palielīties saviem īpašajiem draugiem, kurus viņi ielūdza no pilsētas.

Baks nomēģināja pupiņas, bet konstatēja, ka tās nav labākas par gaļu. Viņš ar acīm meklēja atkritumu urnu, kad ie- raudzija šurpu nākam ļoti satraukto Eibu Hārdingu.

ta tikai vēl trūka, Baks nodomāja.

Viņi bija kaimiņi nu jau trīsdesmit gadus un pa visu šo laiku ta arī īsti nebija viens otru iepazinuši. Eiba zemes gabalu varētu divdesmit reizes ievietot Koldera īpašumos, un tur vel paliktu brīva vieta. Bez tam Eiba zeme bija arī daudz sliktāki, un visi zināja, ka Hārdings aizņēmies no bankas pārak daudz naudas un pastāvīgi atradās uz izputēšanas robežas. Viņš izskatījās pēc paranojas apsēsta, klintīs dzīvojoša zuša, ik si tādu iespaidu radīja pētīgās acis zem sarauktās pieres un pārkāru uzacīm.

— Sveiks, kaimiņ, kā klājas?

hārdings pamāja: — ks, Bak.

Eibs pakasīja degunu un pameta skatienu visapkārt, it kā grasītos izdarīt bruņotu laupīšanu. Viņa žokļi nerimtīgi zelēja tabaku, un mutes kaktiņos bija sakrājusies brūna sula.

— Vai tev ir brītiņš laika?

— Skaidrs, ka ir. Vai negribi mazliet iekost? Labs ēdiens.

— Nē. Vai paiesimies sāņus? -Jā.

Eibs gāja pirmais, nesakot ne vārda, līdz nebija pārliecināts par to, ka neviens nevar viņus noklausīties.

— Kā varu palīdzēt? — sacīja Baks.

— Atminies to vilku, kas nobeidza Ketijas suni?

— Uhu. Liekas, viņš dabūjis ari vienu no mūsu teļiem.

— Tā runā. Tas vilks. Liels un melns, vai ne tā?

Baks pamāja.

— Nu, es viņu atkal redzēju. Un viņam līdzi bija divi citi.

— Kur?

— Augšā pļavā. Mēs bijām tur un likām lopiem sāls un minerālu maisījumu, kad izdzirdām to kaucienu, un Itens tad saka: "Tik dīvainu koijota balsi nekad neesmu dzirdējis." Tad mēs viņus ieraudzījām, visus trīs, kā es te stāvu. To milzeni un abus pelēkos.

Runājot viņa acis nemitīgi šaudījās, un Baks tikai uz brīdi varēja tajās ieskatīties. It kā Eibu būtu pārņēmis kaut kas nomācošs un nedotu viņam mieru.

— Vai viņi grasījās uzbrukt lopiem?

— Nē, bet gribēja gan, lieku galvu ķīlā. Ja man būtu līdzi šautene, vilki būtu jau manējie. Atstāju Itenu tur augšā un gāju mājās pēc bises, bet šie jau bija aizlaidušies. Pat pēdas nevarēju atrast.

Baks brīdi domāja.

— Vai esi par to pastāstījis tai biologu meičai?

— Nē. Kāpēc gan? Pirmkārt, federāļi tos vilkus ievazāja. Tā velna meiča prasīja, vai varot klīst pa manu zemi. Pateicu viņai, ko viņa var darīt ar sevi.

Baks paraustīja plecus.

— Paklau, Bak, es pašlaik nevaru atļauties pazaudēt nevienu pašu teļu.

— Es-saprotu.

— Nezinu, vai saproti, bet tā tas ir.

— Bet zini, Eib, ja tu šausi tos vilkus un iekritīsi, tad beigās nepatikšanas būs vēl lielākas. Par to draud cietums.

Eibs izspļāva blāvajā zālē melnu tabakas sulas šļakstienu.

— Nolādētā valdība. Tā izīrē tev zemi, paņem tavu naudu, pēc tam palaiž brīvē tos kaitniekus, lai tie nogalē tavus lopus.

— Pēc tam iesēdina tevi cietumā, ja tu mēģini lopus aizsargāt. Vai nav nejēdzīgi?

Eibs neatbildēja, tikai samiedza acis un skatījās pāri tirgus placim turp, kur uz skatuves mūziķi sāka kraut savu aprīkojumu.

-»— Lieta tāda, ka mēs šogad agrāk dzīsim lopus zemāk, kur varam tos labāk uzraudzīt. Vai tu nevarētu man palīdzēt?

— Protams, palīdzēšu.

— Liels paldies.

— Labi, labi.

— To gan teikšu, ka būs baigā elle, ja kāda no teļiem trūks.

Lūks bija atnācis uz gadatirgu tikai tādēļ, ka bija to mātei apsolījis. Viņš nedomāja palikt ilgi. Rikija Reina un "Skrandainie kovboji" bija pietiekami labs iemesls, lai dotos prom. Viņi spēlēja nu jau stundu, kas likās velkamies mūžību. Vēl viens labs attaisnojums bija tas, ka Lūks bija ieraudzījis jauniešu grupu no savas izlaiduma klases, tur bija arī Cerila Snaidere, kas viņam visu vidusskolas laiku bija patikusi.

Crrilas tēvam piederēja benzīna uzpildes stacija, un viņa bija viena no jaukākajām un pavisam noteikti viena no skaistākajam meitenēm skolā. Tieši tādēļ viņai apkārt parasti gro/tjas vissliktākie puiši, un četri no viņiem pašlaik centās i/pelnīties viņas un Tinas Ričijas atzinību tieši pie zīlētāja vigvama.

laiks ar gāzētā ūdens pudelēm pašlaik devās atpakaļ uz "Pārpilnības raga" kiosku pie Rūtas un mātes, viņas saiņoja kopā visu, kas nebija pārdots. Čerila un pārējie laikam nebija l aiku pamanījuši, un jauneklis jau grasījās nozust spraugā starp kioskiem, izvēlēdamies apvedceļu gar to aizmuguri, kad izdzirda Čerilas saucienu:

— Lūk! Ei, Lūk!

Viņš pagriezās un izlikās pārsteigts. Cerila māja, un Lūks pasmaidīja un pacēla gaisā ūdens pudeles, lai parādītu, ka nevar pamāt, prātodams, vai ar to pietiks, vai viņš joprojām nevarētu aizbēgt. Bet Cerila jau nāca pie viņa, pārējie lēni līda nopakaļ. Viņai mugurā bija zili džinsi un trūcīgs rozā krekliņš, kas atsedza vēdera vidusdaļu. Lūks atcerējās, kā bieži mēdza atcerēties, to reizi pirms dažiem gadiem, kad viņi bija skūpstījušies Jaungada ballītē. Viņa bija vienīgā meitene, ko Lūks jebkad bija tā īsti noskūpstījis. Ja padomā, viņa vecumā tas bija vienkārši nožēlojami.

— Sveiks, Lūk, kā sviežas?

— A, sveika, Č-čerila. Viss kārtībā, p-paldies. — Tīna un pārējie nostājās Cerilai blakus, un Lūks smaidīja un māja viņiem, un viņi ari smaidīja un māja, cik nu sirsnīgi katrs varēja un gribēja.

— Neesmu tevi redzējusi visu vasaru, — sacīja Cerila.

— Ak, es s-strādāju rančo, saproti. P-p-palīdzēju t-t- tēvam.

Viņš skatījās apkārtējiem acīs, tā viņš darīja vienmēr, kad stostījās, meklējot jebkādas izsmiekla, apjukuma vai žēluma pazīmes, pēdējais bija tas sliktākais. Ar tiem pirmajiem diviem Lūks spēja tikt galā.

— Paklau, Koko, mēs tevi redzējām pa televīziju, kad tas vilks nokoda tavas māsas suni, — sacīja Tīna. Viens no puišiem, balamute Džerijs Krīgers, komiski nokaucās. Kādu laiku vidusskolas pirmajā klasē viņš bija padarījis Lūka dzīvi neciešamu, līdz kādu dienu Lūks pagalmā nokautēja Džeriju. Lūka autoritāte pieauga. Viņam nekad vairs nenācās lietot dūres.

— Vai esi to vilku vēl redzējis? — pajautāja Čerila.

— Vilku? Nē. V-v-varbūt t-tas t-t-tikai t -c ieklīdis.

— Slikti gan, — sacīja Kragers. — Tīna jau cerēja, ka varēs tēlot Sarkangalvīti. "Ak, vecmāmiņ, kāpēc tev tik liela rīkle?"

— Džerij, kad tu beidzot kļūsi pieaudzis! — sacīja Čerila.

Liekas, nevienam vairs nekas nebija sakāms, un brīdi viņi

tā stāvēja, ieklausīdamies griezīgajā Rikijas Reinas balsī. Lūks atkal parādīja gāzētā ūdens pudeles.

— L-labāk iešu.

— Labs ir, — Čerila noteica. — Uz redzi.

Viņi atvadījās. Iedams prom, Lūks izdzirdēja Krīgera smieklus un vārdus: "V-v- varbūt t-tas t-t-tikai te-te ieklīdis." Pārējie centās Džeriju apklusināt.

Tagad bija kļuvis vēsāks, un Helēna vēlējās, kaut būtu paņēmusi līdzi svīteri. Viņai mugurā bija šorti un tūristu zābaki, un sporta krekliņš ar uzrotītām piedurknēm. Eiba Hārdinga suņu zobu atstātās pēdas viņa bija piesegusi ar leikoplastu. Pārsteidzoši, bet āda nebija pārplēsta.

Šeit bija sapulcējusies lielākā daļa no tiem ļaudīm, kurus I lelēna pēdējo nedēļu laikā bija iepazinusi, izņemot Hārdin- gus, un Helēna jau bija aprunājusies ar visiem. Visi ļoti priecājās par Bazu, kurš izklaidējās, kā vien mācēja. Bazam bija kaldasiksna, bet nezin kā suns bija paspējis jau vairākkārt sameklēt sev vakariņas starp cilvēku nomestajām ēdiena atliekām.

Viņa zināja, ka laiks doties mājās. Priekšā vēl vēla vakara darba cēliens. Bet, jūtot, kā ļaudis visapkārt priecājās, viņa vēl gribēja pakavēties. Helēna saprata, ka lielā mērā viņai ikdienā trūcis vienkāršas cilvēciskas saskarsmes.

Citkārt un citā noskaņojumā būdama, viņa varētu ari padoties izstumtības noskaņām vai apskaust pārējos, kā beidza- 111ajā laikā bija gadījies, ieraugot jaunu mīlētāju pāri vai (dieniņ miļo, cik patētiski!) sava vecuma sievietes ar maziem bērniem. Tomēr šodien viņa vienkārši bija ļāvusies pūļa labsirdīgajai jautrībai un kņadai un jutās neparasti apmierināta ar pasauli visapkārt.

Vērodama Houpas iedzīvotājus šajā saulainajā septembra pei pusdienā, viņa juta aizkustinājumu tādēļ, ka šie cilvēki līkas apjaušam savu kopību, saknes, kas turēja visus šajā vietā un pie šāda dzīvesveida par spīti daudzajiem pārbaudījumu pilnajiem gadiem, un arī tāpēc, ka par spīti pasaules trakajai steigai šie cilvēki bija saglabājuši nemainīgu pašu šejienes būtību.

Helēnai vissimpātiskākais lopkopis Dugs Milvords likās pats šejienes gara iemiesojums. Kad viņi pilnīgi nejauši satikās, Dugs bija uzstājis, ka nopirkšot viņai saldējumu. Viņš paņēma vienu arī sev, un tad abi ēda un skatījās vidusskolēnu orķestra parādi. Milvords bija gara auguma vīrs ar maigu balsi un laipnām, zilām acīm. Helēna zināja, ka viņam vilki neko īpaši nepatīk, bet, likās, vīrs izjuta cieņu pret to, ko dara

Helēna. Viņa pastāstīja, ka slazdus kāds cenšas bojāt, un, iz- dzirdis par notikumiem Hārdingu rančo, Dugs nopūtās un pašūpoja galvu.

— Varbūt tas neatmaidzinās jūsu sirdi, bet Eibam šajos gados ir klājies ļoti grūti.

— Zinu, ka viņš bijis Vjetnamā.

— Jā. Runā, ka viņš tur redzējis daudz ko baismīgu. Ne reizes neesmu dzirdējis Eibu par to runājam. Bet zinu, ka viņam ir grūti noturēties virs ūdens. Un dēli arī neko daudz nepalīdz. Kopš pusaudža gadiem puikas visu laiku iekuļas nepatikšanās.

— Kādās nepatikšanās?

— Nu, ziniet, šādās un tādās. Nekas pārāk nopietns.

Helēna saprata, ka Dugs nevēlas izplatīt baumas. Viņš

klusēdams vēroja skolas orķestri, it kā prātodams, cik daudz var viņai stāstīt.

— Viņi draudzējas ar dažiem citiem puišiem, teiksim, tādiem, kurus es negribētu par draugiem saviem bērniem.

— Piemēram?

— Daži strādā mežsaimniecībā. Viņi ir izveidojuši tādu kā grupējumu — uzstājas pret valdību, par ieroču brīvu nēsāšanu un tamlīdzīgi, saprotiet. Pirms kāda laiciņa tie puiši un Etāns un Vess Hārdingi tika pieķerti malu medniecībā. Viņi iedzina kanjona galā veselu vapiti briežu baru 1111 tad vienkārši nopļāva tos visus.

Viņš brīdi klusēja. — Būšu jums pateicīgs, ja nevienam neteiksiet, no kā jūs to dzirdējāt.

— Nē, protams.

— Turklāt Hārdingi ir izņēmums, nevis norma. Šajā pilsētā dzīvo daudzi patiešām lieliski cilvēki.

— Zinu.

Piepeši viņš iesmējās. — Klau! Mēs par daudz sadrūmām, Helēna.

Viņš teica, ka iešot sameklēt Hetiju izsoles placī, un abi atvadījās. Helēna klīda tālāk, domādama par Duga teikto.

Pūlis pamazām sāka izklīst, daži kioski jau savāca preci, taču par mūziķiem to vis nevarēja teikt. Rikija Reina joprojām gaudoja par savu vīrieti, kurš nezin kur aizbraucis un darot ar kādu citu to, bez kā viņai mājās nākas iztikt. Helēna šo vīrieti nemaz nevainoja.

Saule bija aizslīdējusi aiz purpursarkana mākoņa malas kalnos. Bet piepeši tā atrada vietiņu starp mākoņiem un kalniem un apspīdēja tirgus laukumu, apzeltot ikviena cilvēka seju, it kā dodot šīs dienas notikumiem savu pēdējo svētību. Iedama gar būdu rindu, viņa redzēja, kā vesels bars bērnu paskrēja garām, dzīdamies pakaļ cits citam un smiedamies par garajām ēnām, kas traucās viņiem pa priekšu.

Tieši tad viņa ieraudzīja Lūku Kolderu runājamies ar draugiem. Neredzama viņa skatījās un klausījās. Lūka stostī- šanas bija viņai pārsteigums. Un tad, kad sīkais neģēlis izmēdīja Lūku, Helēnai gribējās pieiet klāt un iešaut viņam pa muti. I lelēna domāja, ka Lūks noteikti to dzirdējis. Viņš spraucas prom cauri pūlim, un Helēna viņam sekoja, jo stāvvieta bija uz to pašu pusi.

Viņa kopš tās pirmās reizes bija redzējusi Lūku vēl tikai divreiz vienu reizi pilsētā un vienu — jājam pa mežu. Abas ici/c puisis likās kautrīgs un bija izvairījies runāt ar viņu. I Irlrna zināja, ka Lūks daudz laika pavada sava tēva augstkalnu pļavu iecirknī, kur pieskata lopus. Bet, kad vien viņa tin gadījās, Lūku nekur neredzēja.

Pašlaik Lūks stāvēja pie "Pilnības raga" kioska un atva- * lijas no mātes un Rūtas. Pēc tam viņš devās uz stāvvietu, un I lelēna viņam sekoja.

— Lūk?

Viņš pagriezās un apstājās, un, ieraugot Helēnu, uz brīdi viņa skatienā parādījās trauksme. Tad viņš nervozi pasmaidīja un pacēla cepuri.

— A, sveiki.

Piegājusi tuvāk, Helēna apjauta, cik viņš garš, vismaz sešas collas garāks par viņu pašu. Bazs neapšaubāmi nodomāja, ka saticis sen neredzētu draugu, un Lūks notupās, lai paglaudītu suni.

— Mums vēl patiesībā nav bijusi iespēja iepazīties, — sacīja Helēna. — Esmu Helēna. — Viņa pastiepa roku, bet Lūks bija aizņemts — suns laizīja viņam seju.

— Jā, z-zinu. - Lūks pamanīja Helēnas pastiepto roku tikai tagad, kad viņa jau grasījās to nolaist. — Ak, piedodiet, es n-n-n-ne… — Viņš izslējās un paspieda viņai roku.

— Un šis jūsu jauniegūtais draugs ir Bazs.

— B-bazs. Viņš ir … jauks.

Helēnai mēle piepeši kļuva tikpat nepaklausīga kā Lūkam, un brīdi abi stāvēja un tikai smaidīja kā padumji. Viņa neveikli pamāja ar roku, it kā ietverot žestā visu tirgus laukumu, kalnus, sauli un visu šovakar izjusto.

— Vai nav skaisti? Mans pirmais rodeo!

— V-vai j-jūs p-piedalījāties?

— Nē! Es gribēju teikt, pirmo reizi dzīvē redzu rodeo. Dieviņ, nē, ja mani uzsēdinātu uz zirga, tas gan būtu — kļūmjusēta.

— K-kļūmjusēta. Tas labi teikts.

— Vai jūs nepiedalījāties rodeo?

— Es? Ak nē. i

— Vai negribat palikt līdz koncerta beigām?

— Nē. Man šis tas jāpadara V-vai jums patīk? Helēna saviebās un pakasīja pakausi. - Nu…

Lūks iesmējās, un viņa lielās, zaļās acis atmaiga, uz brīdi parādot Helēnai, kāds viņš patiesībā ir. Bet drīz kautrības uzceltais aizsargvalnis aizklāja seju.

— Runā, jūsu tēvs bijis tas, kas pierunājis mūziķus palikt. Lūks pamāja. — T-tādās 1-lietās v-viņam 11 nav līdzinieka. Viņš palūkojās pāri laukumam, tagad pat smieklu pēdas

bija izzudušas, un Helēna saprata, ka nevienam puisim nebūtu viegli ar tādu tēvu kā Baks Kolders. Vēl viens neērta klusuma brīdis. Lūks atkal pievērsās Bazam.

— Nu, bīstos, ka vēl neesmu spējusi atrast jūsu vilku. Lūks strauji paskatījās Helēnā. — K-kāpēc m-manu

vilku?

Viņa iesmējās. — Nedomāju, ka tas būtu jūsu personīgais, saprotiet. Es gribēju teikt…

— Nekad neesmu viņu redzējis. Helēna manīja, ka Lūks nosarkst.

— Nē, es zinu, es tikai…

— M-man t-tagad jāiet. Uz r-redzēšanos.

— Labi. Uz redzēšanos.

Helēna bridi stāvēja, nesaprotot, ko tādu viņa pateikusi. Tad viņi katrs devās pie savas mašīnas. Viņa pamāja, kad Lūks brauca garām, bet viņš nedz skatījās Helēnas virzienā, nedz māja. I lelēna brauca aiz Lūka mašīnas, bet viņš brauca daudz ātrāk, un, kad viņas mašīna tika uz grantētā ceļa, Lūka auto jau bija tikai pelēks putekļu mākonis tālu priekšā.

Helēna apturēja mašīnu pie vēstuļu kastīšu rindas ceļa pagriezienā, kaut arī bija ieskatījusies kastītē jau pirms braukšanas uz pilsētu. Kastīte bija tukša, kā parasti. Kopš atbraukšanas uz Montānu viņa bija saņēmusi vēstules no mātes, no tēva un no māsas. Bet nevienu no Džoela. Pēdējā ziņa no Džoela bija novēlota dzimšanas dienas kartīte, sūtīta uz Kcipkodu, un beidzamo garo nedēļu laikā Helēna bija viņam aizrakstījusi piecas vai sešas vēstules. Varbūt Džoels nebija tas saņēmis? Varbūt viņš nevarēja nosūtīt vēstules? Droši vien pasts un tamlīdzīgas iestādes tur tālajā nomalē nedarbojās visai labi.

Pēdējās viņas rakstītās vēstules ar nolūku bija jautras. Viņu aprakstīja pilsētiņu un apkārtni, pastāstīja Džoelam par savu ikdienu un pasmējās par savu bezspēcību vilka priekšā, liet reizēm viņai likās, kāda maza nojausma par viņas patie- sajām izjūtām, par vientulību, par to sāpošo tukšumu, ko Džoels atstājis viņas sirdī, nemanīta ir iezagusies vēstuļu rindiņās.

Bazs sērīgi noraudzījās saimniecē no pikapa, kamēr viņa atvēra kastīti. Tā bija tukša.

Četrpadsmitā nodaļa

Lūks bija vērojis Helēnu visu laiku, kopš ierašanās brīža.

Pat arī tajās pirmajās dienās, kad Dens Praiors palīdzēja viņai izkravāt mantas un daudzmaz sakārtot būdu. Un tajā 175 nākamajā vakarā, kad viņa bija atgriezusies vēlu un tika

smēķējusi pie ezera un pārsteigusi viņu ar to vilka kaucienu. Viņš bija stāvējis koku aizsegā otrpus ezera, turpat kur tagad, un lūdzis Dievu, kaut neviens vilks neatsauktos.

Ne jau katru nakti viņš nāca šurp, un viņš nekad nepalika te ilgi. Reizēm viņš redzēja vienīgi viņas ēnu krītam uz gaišā būdas loga. Ja viņš pagājās tālāk uz ziemeļiem gar mežmalu un tuvāk, lai gan tas nebija droši, tad varbūt caur vaļā atstātajām durvīm ieraudzīja viņu pašu, sēžam pie galda un strādājam ar kartēm un kompjūteru vai arī runājam pa tālruni.

Kādu vakaru, turp iedams, viņš bija uzkāpis sausam zaram, un brākšķis satracināja suni. Helēna pienāca pie durvīm, un viņš sastinga, sirds bija kā iestrēgusi kaklā, bet viņa neko neredzēja un atkal iegāja būdā. Kopš tās reizes viņš bija piesardzīgāks, un, ja vējš pūta no muguras, tad nenāca vispār, baidīdamies, ka suns viņu saodīs.

Lūks centās iegalvot sev, ka viņš nevienu ncizspiego. Viņš nav nekāds lūriķis. Vienīgais viņa mērķis bija — kavēt Helēnu tikt klāt vilkiem. Tieši tāpat karā ir jāzina, ko dara ienaidnieks. Bet, laikam ritot, viņam kļuva arvien grūtāk un grūtāk domāt par Helēnu kā par ienaidnieci.

Viņa šķita tik noskumusi. Vienmēr nāca pie ezera un sēdēja, raudādama un pīpēdama tik daudz, it ka gribētu sevi nobeigt. Lūkam radās vēlēšanās nokāpt lejā un apskaut viņu, un teikt, lai neraud, ka viss būs labi.

Tad kādu reizi Helēna bija pēkšņi nometusi drēbes un iegājusi ūdenī, un viņš bija pārliecināts, ka jaunā sieviete slīcināsies, uft gandrīz iekliedzās. Paldies Dievam, ka viņš to nebija izdarījis, jo, izrādījās, viņa tikai gāja peldēties, un tas suns arī metās ūdenī, un tad abi plosījās un trakoja, un Lūks faktiski pirmo reizi izdzirda Helēnu smejamies. Tumsā viņš bija redzējis Helēnas augumu pavisam neskaidri, bet ar to pietika, lai viņš justos kā perverss tips, un viņš bija devies prom, apzvērēdams sev, ka beigs vērot Helēnu.

Bet viņš nebeidza.

Aizpagājušajā naktī Lūks bija redzējis Helēnu sapnī. Viņš sapņoja, ka atrodas uz kraujas virs tās pļavas, kur pavasarī vilki bija ierīkojuši midzeni. Vieta nezin kā izskatījās mainījusies, bet vilki tur bija, visi pieaugušie zvēri un mazie vilcēni, un tie sēdēja aplī kā tajā "Džungļu grāmatas" ilustrācijā, kas viņam bērnībā tik ļoti patika. Tad viņš ieraudzīja, ka arī jaunā sieviete sēž vilku aplī, it kā būtu dem piederīga. Un viņa paskatījās uz Lūku un sauca viņu vārdā, un jautāja, kādēļ viņš izspiego tos. Ne jau nikni, bet vienkārši vēlēdamās zināt, kādēļ. Un viņš piecēlās un mēģināja pateikt, ka nevēl tiem ļaunu un ka viņš arī grib iekļauties pulkā, bet sāka stostīties. Vārdi palika neizteikti. Un gan sieviete, gan vilki vienkārši skatījās uz Lūku. Un tad viņš pamodās.

Tagad no mugurpuses, mežā, viņš izdzirda ausainās pūces dobjo "u-ū". Lūks pagriezās, un pagāja kāds brīdis, līdz acis pierada pie tumsas pēc tik ilgas skatīšanās apgaismotajā logā. Pūce atradās tikai pāris jardu tālāk, sēdēja egles apakšējā, nokaltušajā zarā, nenovērsdama no viņa savu plato, zeltaino acu skatienu, tik tuvu, ka pat tumsā varēja saredzēt tumšās un gaišas svītras uz putna krūtīm. Jā, taisnīgi, viņš nodomāja: kads vero vērotāju.

I uks paskatījās atpakaļ pāri ezeram. Joprojām nekādu dzīvības pazīmju būdā. Pavisam ne kā citām dienām, viņa bija aizvilkusi aizkarus un aizvērusi durvis. Bet gaisma būdā dega, un viņš zināja, ka Helēna ir mājās, jo pie būdas stāvēja viņas pikaps un Lūks dzirdēja suni rejam. Iespējams, ka viņa lasa vai dara ko tamlīdzīgu. Lūks vienmēr jutās vīlies, ja kaut uz mirklīti neieraudzīja Helēnas stāvu. Taču viņa bija būdā, un tas bija vienīgais, ko Lūkam vajadzēja zināt. Tas nozīmēja, ka var droši iet un paveikt savu naktī darāmo darbu.

Viņš pagriezās un klusi ieslīdēja mežā. Pūce nekustējās, vienkārši noskatījās viņam pakaļ.

Kamēr viņš gāja cauri mežam un aplieca loku uz strauta pusi, domas atkal pievērsās tirgus laukumā sastaptajai Helēnai. Lūks bija domājis, ka viņa būs drūma, tāda, kāda viņa mēdza būt vienatnē pie ezera. Bet nepavisam. Un Lūks jutās atvieglots, jo sāka jau raizēties, vai tikai pats nav Helēnas skumju cēlonis — to izbojāto slazdu dēļ.

— K-kāpēc m-manu vilku? Es n-nekad neesmu to redzējis!

Dieviņ, kāds gan viņš ir aunapiere! Tā pateikt! Lūks visu laiku sevi par to lādēja. Helēna patiešām bija jauka, un tieši tas bija tas sliktākais, tāpat notika arī attiecībās ar Serilu vai kādu citu meiteni, uz kuru Lūks vēlējās atstāt patīkamu iespaidu. Viņš vienmēr tik baismīgi izgāzās. Protams, Helēna nebija meitene. Lai nu kā, viņš atkal bija izturējies tāpat, atkal satraucies kā traks, sācis stostīties tā, ka nav pateicis to, ko gribējis teikt, beigās izrādījies esam tieši tāds idiņš, par kādu Džerijani Krageram līdzīgi ķēmi viņu uzskatīja.

Bezceris. Lūks bieži brīnījās, kā gan lai jebkāda meitene uzzina, ka viņš nav nemaz tik slikts. Vai varbūt — viņš tieši tāds ari ir. Varbūt viņš beigs dzīvi kā skumjš un vientuļš vecis, kā vājprātīgs triecot tikai ar putniem.

Lūks bija pārsteigts par to, cik skaista Helēna izskatījās tuvumā. Tas smaids, tas veids, kādā viņa skatījās cilvēkam tieši virsū ar savām brūnajām acīm. Un, mans Dievs, viņa izskatījās tik jauki platajās haki krāsas biksēs un kreklā ar uzro- tītām piedurknēm, kad redzamas bija viņas zeltaini iedegušās rokas.

Tagad viņš zemāk nogāzē ieraudzīja Mēnestiņu ganāmies turpat, kur bija zirgu atstājis, blakus strautam, kas šeit bija seklāks, bet tālāk traucās cauri šaurai, augstai klinšu aizai, nākdams no ezera dienvidu gala. Katru zirga radīto troksni apslāpēja ūdens rūkoņa. Tik un tā Mēnestiņš bija saimnieku sadzirdējis un pacēla galvu. Lūks piespieda galvu pie zirga purna, kur spīdēja baltais pusmēness, kas arī bija devis Mēnestiņam Vārdu. Pēc tam viņš veselu minūti glāstīja zirga kaklu un murmināja tam mīļus vārdus. Tad viņš ielēca seglos, pie kuriem bija piestiprināts viss nakts darbam nepieciešamais, un iemānīja Mēnestiņu strautā.

Straume bija ātra, tā balti putoja ap zirga vēzīšiem, bet pakavi atrada stingru pamatu starp akmeņiem, un drīz viņi bija pāri otrā krastā un devās cauri mežam lejup uz pirmo slazdu virkni.

Lūks nedomāja, ka Helēna vēlas nodarīt vilkiem ko ļaunu, nebūt ne. Bet, kad viņa būs uzmaukusi dzīvniekiem radioraidītājus, tie vairs nebūs brīvi. Viņus tad varēs atrast un iznīcināt, kad vien kādam ienāks prātā. Dīvaini, ka šie biologi likās to nesaprotam. Bet varbūt biologi arī bija tādi paši cilvēki, kas nespēj paciest, ja cita dzīva radība ir patiesi mežonīga un brīva, cilvēki, kas nemitīgi cenšas dzīvniekus pieradināt un iegrožot.

Iesākumā Lūka attieksme pret slazdu bojāšanu bija līdzīga spēlei. Viņam sagādāja prieku izsekot Helēnu un to čomu no plēsoņu kontroles, Rimeru, lavīties viņiem pakaļ caur kalniem un mežiem, novērot, kurās vietās viņi izliek slazdus. luks bija pārsteigts, ka viņi nepamanīja sekotāju, bet viņi tiešām nemanīja. Vienu reizi viņš bija uzskrējis Helēnai virsū apmēram nedēļu pēc slazdu izlikšanas, bet, par laimi, jau tad, kad viņš bija savu padarījis un devās uz tēva pļavām, tāpēc viņai tas nevarēja likties aizdomīgi.

luks nevarēja ievērot gluži ikvienu slazdu, un pagāja dažas dienas, līdz viņš atrada tos visus līdz pēdējam. Un pēc tam helēna sāka slazdus pārvietot, un tas patiešām prasīja izveicību, bet parasti Lūkam izdevās izsekot Helēnu, kad viņa devas pārbaudīt slazdus. Bija jautri noskatīties, kā viņa arvien vairāk un vairāk apmulst, prātodama, kas gan ir neveiksmju celi mis. Un vēl jocīgāk bija vērot suni.

Lūkam nācās krietni nopūlēties, lai atrastu pareizo piegājienu.

Vispirms viņš pilsētas zooveikalā bija nopircis mazus, zaļus kristāliņus. Tiem vajadzēja atbaidīt kaķus un suņus no piemājas mauriņiem. Kad Lūks nopirka duci pudelīšu, veikalnieks noteica, ka viņš nu gan gatavo cienastu uzbāzīgiem suņiem, bet Lūks atteica, ka viņam vienkārši esot ļoti liels mauriņš.

Viņš izmēģināja atbaidītāju pie suņiem un nosprieda, ka varbūt ar to nepietiek, lai atturētu vilkus, tā nu viņš vēlreiz aizbrauca uz pilsētu un sapirkās pretinsektu līdzekļus, amonjaku un visdažādākos smalkos piparus, visu to iejauca lipīgajā šķidrumā, gandrīz baiļodamies, ka tas varētu uzsprāgt.

Iegūtās masas smaka teju teju izraisīja ģīboni un uz suņiem iedarbojās vienkārši neticami. Lūks varēja nolikt zemē gaļas gabalu, tad apliet tam apkārt pa apli savu maisījumu, un nabaga dzīvnieki neuzdrošinājās pārkāpt šo robežu; tie vienkārši nogūlās pie līnijas, siekalojās un smilkstēja. Lūks nosauca savu jaunatklājumu par Vilku apturētāju.

Lūks bija lasījis, ka vilkiem vēl nepatīkot dīzeļdegvielas un cilvēka urīna smaka. Ar degvielu bija viegli, šķūnī tā stāvēja mucā, un viņš vienmēr paņēma līdzi kanniņu, tad izlaistīja ap slazdiem kopā ar Vilku apturētāju. Ar urīnu gāja grūtāk. Lai aplaistītu divdesmit slazdus, bija vajadzīgs daudz šķidruma. īsu mirkli viņš prātoja, vai nevarētu papildināt savus krājumus ar "Pēdējā patvēruma" tualetes saturu, bet nespēja izdomāt, kā lai to praktiski izdara. Galu galā viņam atlika tikai dzert pēc iespējas vairāk un apieties ar preci taupīgi, izsmi- dzinot to veidā, kādu nu Dievs vīrietim paredzējis. Lūks nekad vēl nebija tik daudz dzēris un tik daudz čurājis.

Abas slazdu virknes gar augstkalnu ganībām bija viegli apstrādāt. Vienu reizi to izdarījis, viņš varēja gandrīz neraizēties. Abi šie ceļi bija kā gaiteņi, un tos viņš bija nobloķējis ar trīskāršu dīzeļdegvielas, urīna un Vilku apturētāja barjeru katrā galā. Viņš bija izveidojis smaku barjeru arī ap katru atsevišķo slazdu, ko vien varēja atrast, lai gan zināmā attālumā no paša slazda — lai Helēnai nerastos aizdomas.

Pēc tam, drošs paliek drošs, viņš bija uzpūtis smaku neitralizējošu aerosolu tiem vilku mēsliem, ko 1 lelēna rūpīgi bija novietojusi slazdu tuvumā. Aerosolu viņš nopirka mednieku veikalā. Visnogurdinošākais bija savu pēdu iznicināšana pēc padarītā darba.

Kādu rītu, slēpdamies aiz klintīm, viņš bija ieraudzījis Helēnas suni skrienam lejup pa nogāzi tieši virs vietas, kur pats bija izveidojis smaržu barjeru. Tas bija kā skatīties mul- teni — nabaga kustonis piepeši it kā atdūrās pret neredzamu sienu. Viens elsiens, smilksts, un suns aizlīda atpakaļ, kur nācis. Tā sieviete pat nemanīja. Lūks tā smējās, ka arī viņam nācās strauji pamest šo vietu.

Kanjonā novietotie slazdi bija pavisam kas cits. Zemes reljefs bija tāds, ka vienkārši nebija iespējams izveidot kopēju barjeru. Likās, vilki pilnīgi brīvi un nejauši klīst pa šo teritoriju. Vienīgais, ko viņš varēja darīt, bija apsmidzināt riņķi apkārt katram slazdam, un, ja Helēna kādu pārvietoja, kā beidzamajā laikā viņa mēdza darīt, turklāt Lūks to neredzēja, tad varēja paiet vairākas stundas, pirms viņš atrada slazdu.

Vēl ļaunāk, pirms dažām dienām Lūks pa ceļam bija pazaudējis somu ar Vilku apturētāju, un, kaut arī viņš atgriezās un centās to meklēt, bija pārāk tumšs, lai somu atrastu. Beigu beigās viņam nācās dažus slazdus aizcirst, un to viņš darīja vienīgi tajās reizēs, kad pārējie līdzekļi nederēja. Aizciršana noteikti izraisīs Helēnas aizdomas, bez tam tas bija bīstami arī tāpēc, ka slazdus vajadzēja aizcirst tā, lai neiedarbinātu radioraidītāju.

Reizēm Lūkam palaimējās apstaigāt slazdus pa dienu, tieši pēc tam, kad Helēna bija tos pārbaudījusi. Skaidrs — bija vieglāk, bet vienmēr pastāvēja risks, ka Helēna varētu viņu ieraudzīt. Tāpēc parasti Lūks veica visu naktī, vienmēr vispirms pārbaudot, vai Helēna ir atgriezusies būdā.

Attaisnojums, kāpēc viņš nenakšņo mājās, bija vienkāršs. Viņš ieminējās tēvam, ka būtu jāguļ augšā pļavu iecirknī, lai v.ii ci ii uzraudzīt ganāmpulku arī pa nakti. Māte gan sacīja, ka las esot smieklīgi, bet tēvu tas patiešām iespaidoja, un viņš albalstīja Lūka domu.

Reizēm Lūkam vajadzēja tik daudz laika, lai apstrādātu I anjonā novietotos slazdus, ka viņš negāja vis atpakaļ uz savu ielu pļavās, bet vienkārši atrada labu vietiņu un saritinājās guļammaisā, ko vienmēr vadāja līdzi seglu somā.

Vienīgā nakts, ko viņš vienmēr pavadīja mājās, bija nakts no otrdienas uz trešdienu, lai nākamajā rītā varētu nomazgāties dušā un noskūties. Arī lai kārtīgi izgulētos pirms runas terapijas seansa trešdienas rītā. Māte nebeidza sūroties par to, cik saguris un bāls, un slims viņš izskatoties. Viņa teica, ka I -nks esot līdzīgs narkomānam, lai gan viņš nevarēja iedomāties, kur gan māte redzējusi kādu narkomānu.

— Tas nav labi, ka tu pa naktīm guli tur mežā.

— Mammu, viss kārtībā. Man tas patīk.

— Tas ir bīstami. Tevi apēdīs lācis.

— Es n-neesmu garšīgs.

«

— Es runāju nopietni, Lūk.

— Mammu, patiešām, es vairs n-neesmu bērns. Ar mani viss kārtībā.

Bet, patiesību sakot, viņš jutās noguris. Lūks ieskatījās spogulī un nodomāja, ka māte daudz nekļūdās. Viņš nezināja, cik ilgi vēl spēs izturēt tādā garā.

Šonakt viņam nevajadzēja daudz laika, lai aplūkotu abas meža takas ar slazdiem. Debesis sāka apmākties, bet mēness spīdēja, tāpēc viņam tikai paretam bija vajadzīgs kabatas lukturītis, lai atsvaidzinātu barjeras ap slazdiem ar krietnu Vilku apturētāja devu, dīzeļdegvielu un urīnu. Pēc stundas viņš jau bija aizslaucījis savas pēdas un mudināja Mēnestiņu augšup pa garo, stāvo ceļu kalnup.

Lūks nezināja, kurā vietā pašreiz atrodas vilki. Pagājušajā nedēļā viņš divas reizes bija aizgājis līdz pļavai, kur vilki bija pavadījuši lielāko vasaras daļu, bet ne reizes nebija redzējis ne zīmes no tiem. No grāmatām viņš zināja, ka apmēram ap šo laiku, kad vilcēni jau paaugušies, vilki pamet tā saucamo randiņu vietu un sāk medīt barā.

Pirms dažām naktīm viņš bija dzirdējis kaucienus, un, lai gan bija grūti noteikt, no kurienes nāk skaņas, jo kalni ar tām rotaļājās pēc savas patikas, Lūks domāja, ka vilki atrodas augšpus Nepareizā strauta, apmēram jūdzi uz ziemeļiem. Ja viņam laimēsies, tad vilkiem varbūt būs apnicis ostīt visus tos draņķus, ko viņš šeit izlaistījis.

Beidzot viņš nonāca kanjona pakājē un piesēja Mēnestiņu pie vītola strauta malā. Nogāze slējās augšup, biezi apaugusi vērmelēm, un viņš noplūca kārtīgu, kuplu ceru, lai vēlāk izmantotu kā slotu. Tad viņš vēlreiz padzērās un paņēma somu ar visām Vilku apturētāja pudelēm, dīzeļdegvielas un smaku iznīcinātāju traukiem, un devās augšup gar strauta klinšainajiem krastiem.

Viņš ļoti rūpīgi izvēlējās vietu, kur spert kāju, soļoja pa akmeņiem vai krūmiem, cenšoties izvairīties no zemainām vietām, kur varētu palikt pēdas.

Trīs slazdus viņa bija izlikusi gar šauras briežu takas augšējo malu. Taka liecās ap biezu kadiķu krūmāju. Zem takas zeme sliecās stāvus lejā, tur auga bizoņogu krūmi, starp kuriem Lūks tagad apstājās. Viņš atradās dažus jardus no tās vietas, kur vajadzētu būt pirmajam slazdam.

Viņš aši palūkojās apkārt, lai orientētos. Viņš meklēja kādu zīmīgu zāles kušķi vai krūmu, kura priekšā viņa būtu izrakuši bedri savai pretīgi smirdošajai lamatu ēsmai. Bet viņš neko neredzēja.

Tagad mēnesi visu laiku aizsedza mākonis. Kaut kur viņam aiz muguras kalnos atskanēja gari, dobji pērkona dārdi.

Lūks paņēma kabatas lukturīti un lēni gāja caur bizoņogu krūmiem gar takas apakšmalu, apgaismodams tās augšmalu. Augstāk viņš ieraudzīja bālganajā zemē kaut ko melnu un, tuvāk piegājis, redzēja, ka tie ir vilku mēsli, tad viņš saprata, ka uzgājis īsto vietu. Te, aiz mēsliem, bija zāles cers, un starp abiem, ierakts zemē, rūpīgi apbārstīts ar zemi un gružiem, bija slazds.

Lūks sameklēja somā smaržu iznīcinātāju un, uzmanīdamies, lai neuzkāptu briežu takai, pieliecās un sāka apsmi- d/.inat vilku mēslus ar šo šķidrumu. Tagad pērkons nodārdēja veli -iz, tuvāk.

— Ko tu, velns un elle, te dari!?

Bija tā, it kā viņam kāds būtu iedūris ar pātagas smailo galu. Balss skanēja no koku aizsega un tik ļoti izbiedēja Lūku, k.i viņš paslīdēja un nokrita atmuguriski bizoņogu krūmos. Viņš bija izmetis no rokām gan smidzinātāju, gan lukturīti un tagad neredzēja pilnīgi neko. Pēc tam Lūks saprata, ka cepure uzslīdējusi viņam uz acīm. Viņš dzirdēja kādu drāžamies arā no meža un skrienam šurp. Strauji viņš apgriezās uz vēdera, pieslējās kājās un metās lejup pa nogāzi.

— Nē, stāt, neģēli!

Vienā mirklī Helēna bija pārlēkusi briežu takai. Lai nu kas būtu kaitnieks, tas jau bija kādus desmit jardus viņai priekšā un uzņēma vēl lielāku ātrumu. Viņš bija līdz pusei noskrējis pa nogāzi, milzu soļiem brakšķinot krūmus. Piepeši nozibsnīja zibens, viņa ieraudzīja pretinieku, plati iepletušu rokas, lai noturētu līdzsvaru. Mugursoma vai kas tamlīdzīgs kūļājās viņam plecos, cepure bija sažņaugta vienā rokā. No somas kaut kas krita zemē.

— Tev tūlīt būs baigās nepatikšanas, vecīt, nu baigās ziepes!

Pērkons nodārdēja, kā apstiprinot Helēnas vārdus. Krūmi sitās pa kājām, vienubrīd potīte saļodzījās, taču Helēna bija pārāk saniknota un atriebes alku varā, lai manītu tādus sīkumus.

Tagad viņš jau atradās gandrīz nogāzes galā, kur ap strauta gultni auga bieza alkšņu un vītolu josla. Ja viņš pazudīs tajā, Helēna var kaitnieku arī pazaudēt.

— Iejaukšanās valdības pārstāvju darbā ir nopietns likuma

pārkāpums!- Helēnai gan nebija ne jausmas, kā tas īsti ir,

bet izklausījās pietiekami draudīgi.

Tad, tieši krūmāja malā, viņa dzirdēja zābaku atsitamies pret akmeni un redzēja, kā melnais stāvs pakrīt un ar galvu pa priekšu pazūd pamežā.

Helēna gavilēja. —Jā!

Pēc dažām sekundēm viņa jau bija klāt, taču tas nebija pietiekami ātri, jo bēglis jau četrrāpus metās prom krūmos, cenšoties piecelties. Bez liekas domāšanas Helēna lēca kā futbola vārtsargs un uzlēca vīrietim uz muguras. Bēglis nogāzās zem viņas svara, gaiss no viņa plaušām iznāca ar skaļu, vaidošu troksni.

Helēna pavēlās sāņus un notupās uz ceļiem, pati būdama tik aizelsusies, ka brīdi nevarēja parunāt. Tad viņai prātā ienāca: ko nu!? Viņa nupat bija uzbrukusi kādam svešiniekam, vīrietim, kas bija par viņu garāks un arī stiprāks, neapšaubāmi, un bez tam, Dievs mīļais, viņš taču varēja būt apbruņots! Te nu viņi bija, neskarta meža vidū. Viņa laikam ir ārprātīga.

Helēna piecēlās. Vīrietis joprojām gulēja ar seju uz leju, kājas un rokas plati izpletis, bet nu pēkšņi izgrūda dīvainu skaņu un pakustināja roku, un Helēna nodomāja — tā, tagad viņš grib paņemt nazi vai šaujamo, — tāpēc viņa spēra pa vīrieša roku.

— Nemaz nemēģini, vecīt. Esmu valdības ierēdne, patiesību sakot, tu esi arestēts.

To sakot, Helēna aptvēra, ka upuris nemaz nav spējīgs neko daudz pretoties. Viņš gulēja uz sāniem, ceļus pie krūtīm pierāvis, cīnīdamies pēc elpas. Un nākamajā zibens uzplaiksnījumā Helēna saskatīja viņa seju, nosmērētu un sāpēs saviebtu.

Viņa nespēja noticēt savām acīm.

— Lūk?

Viņš ievaidējās, bet vaidu apslāpēja varens pērkona dārds.

— Lūk, vai tu? Dievs, kādēļ… Vai esi savainots?

Viņa bezpalīdzīgi tupēja blakus, kamēr Lūks centās atgūt elpu. Kad viņam tas beidzot izdevās, Helēna uzlika rokas puisim uz pleciem, līdz viņš atkal elpoja normāli. Helēna notrausa viņam no muguras zemi un zarus, tad pagāja atpakaļ 1111 kabatas lukturīša gaismā sameklēja Lūka cepuri un somu, kas bija pazudušas kritienā. Atnākusi atpakaļ, viņa redzēja, ka Lūkam uz pieres izspiedušās asinis, droši vien viņš sadauzījis galvu.

-Kā ir?

Viņš pamāja, vēl arvien neskatīdamies augšup. Helēna pa- iii ina mutautiņu un atkal notupās viņam blakus.

— Tu esi savainojies. Te. Vai man…?

Neļaudams Helēnai to darīt, viņš paņēma lakatiņu un pats noslaucīja brūci. Likās, tā ir sāpīga. Varbūt vajadzēs to pat šūt. Viņš noteica kaut ko, bet Helēna nesadzirdēja.

— Kā lūdzu?

— Es t-teicu — p-piedodiet.

— Vai tas visu laiku biji tu?

Lūks piekrītoši pamāja, joprojām nepaceldams acis. Tagad pērkons rībēja tālāk, virzoties pa ieleju uz pretējo pusi.

— Lūk, kāpēc?

Viņš papurināja galvu.

— Vai tu negribi, lai es noķeru vilku? Es zinu, ka tavs tēvs grib, lai es to noķeru.

Viņš īsi, bez prieka iesmējās. — O, jā. V-v-viņš grib.

— Taču tu ne?

Lūks neatbildēja.

— Vai tev vilki patīk?

Viņš paraustīja plecus, vēl joprojām izvairoties no viņas skatiena.

— Tā ir, Lūk, vai ne? Paklau, mēs taču neķeram vilku, lai nogalinātu vai lai vestu prom. Tikai uzliksim viņam kakla- siksnu ar raidītāju. Tas viņu pasargās.

— N-nav tikai v-viens. D-d-deviņi, vesels b-bars.

— Vai esi tos redzējis?

Viņš pamāja. — Un raidītāji tos neglābs. T-tie t-tikai atvieglos atbrīvošanos no vilkiem.

— Tā nav tiesa.

— Pagaidiet, gan redzēsiet.

Brīdi viņi klusēja. Pēkšņa vēja brāzma iepūta kanjonā, alkšņu lapas iešalcās. Helēna nodrebēja.

Lūks palūkojās debesīs. — Būs lietus, — viņš teica.

Un tad beidzot paskatījās uz Helēnu. Un viņa bija pārsteigta par to, ko ieraudzīja puiša acīs. Tur bija tik ļoti vientuļa, pamesta dvēsele, tāds kā viņas pašas būtības atspulgs.

Sāka līt, kā jau Lūks bija solījis. Lielas, aukstas lāses pakšķēja uz viņu augšupvērstajām sejām un uz akmeņiem visapkārt, un gaisā pacēlās mitru putekļu smarža, kas vienmēr atgādināja Helēnai tās senās vasaras, kad viņa vēl bija bērns.

Lūks apsēdās uz krēsla pie plīts, Bazs saritinājās viņam pie kājām. Lūks bija pavērsis pieri pret gaismu, lai Helēna varētu iztīrīt brūci.

Viņa slējās puisim pāri, un Lūks vēroja viņas seju, to, kā sasprindzinājumā saraucās uzacis, kā viņa iekoda apakšlūpu zobos. Abu drēbes vēl bija mitras no lietus, un Lūks no visas sirds centās neskatīties turp, kur sporta krekliņš bija pielipis viņai pie krūtīm. Helēna ienākot bija iekūrusi podiņiem izlikto plīti, un tagad tās karstumā no viņas pleciem kūpēja garaiņi. Helēna smaržoja brīnišķīgi, nekādu smaržu vai tamlīdzīgi, vienkārši smaržoja pēc sevis.

— Drusku sāpēs.

Viņš pamāja. Tas bija jods, un viņš gribot negribot saviebās, zālēm saskaroties ar brūci.

— Atvaino.

— Viss kārtībā.

— Tā tev būs mācība, lai tu vairs nemaitā manus slazdus.

Viņš pacēla galvu un uzsmaidīja Helēnai, bet lūpas sašķobījās un iznāca tāds kā smīns.

Pārsteidzoši, cik labsirdīgi viņa to visu uztvēra. Tas, kā viņa rēkdama metās ārā no meža, bija nobiedējis Lūku līdz nāvei. Viņam likās, tūlīt Helēna viņu nogalinās. Bet vēlāk, ejot cauri pilošajam mežam, uzlikusi mugursomu Mēnestiņam uz segliem, Helēna bija pat smējusies par visu šo piedzīvojumu. Viņa lika, lai Lūks parāda Vilku apturētāja pudelīti, un bija to paostījusi un gandrīz paģībusi. Tad viņa bija smējusies vēl skaļāk, pēc tam, kad Lūks bija pastāstījis par to, ka sagatavojis šķidrumu un kā izmēģinājis to pie suņiem.

I lelēna pastāstīja viņam, ka pāris reižu jutusies tā, it kā tiktu izspiegota, un uz brīdi Lūks nobijās, ka Helēna viņu redzējusi šeit, būdas tuvumā, par ko viņš, protams, nebija bildi ne vārda. Pilnīgi neiespējami būtu stāstīt Helēnai ko tam- lid/igu, citādi sieviete noturēs viņu par galīgi nenormālu. Paldies Dievam, izrādījās, ka Helēnai tā licies tajās reizēs, kad viņa mežā pārbaudījusi slazdus.

I .ūks pastāstīja, kā pirmo reizi ieraudzījis vilkus, kā viņš jau kopš tā laika novēro tos. Kad Helēna centās iestāstīt Lūkam, ka raidītāju uzlikšana ir vienīgais pareizais solis, Lūks saprata, ka arī viņai rūp vilku izdzīvošana.

Tad Helēna uzlika uz brūces plāksteri.

— Tā. Izdzīvosi.

— Paldies.

Uz gāzes plīts bija uzvārījies ūdens, un Helēna piegāja pie tās, lai pagatavotu karstu šokolādi.

— Vai tavam zirgam tur ārā lietus nekaitēs?

— Viss būs labi.

— Ja vēlies, vari vest zirgu iekšā. Viena gulta man brīva.

Viņš pasmaidīja, un šoreiz lūpas vairs nešķiebās.

Kamēr Helēna ķemmēja matus, Lūks apskatīja istabu. Tā bija maziņa, bet šņācošo gāzes lampu gaismā izskatījās silta un mājīga. Uz grīdas mētājās kastes, kurās Helēna laikam glabāja itin visu, sākot ar grāmatām un beidzot ar slazdiem. Uz apakšējās nolaižamās gultas gala bija saburzīts sarkans guļammaiss, blakus tam uz grīdas kādā krūkā bija ielikta svece un mētājās grāmata, kuras nosaukumu Lūks nevarēja izlasīt. Tur bija arī papīra lapa, izskatījās pēc nepabeigtas vēstules, vēl pildspalva un viena no tām mazajām spuldzītēm, kuru varēja ar saiti piestiprināt pieres vidū. Lūks iedomājās, kā viņa tur sarāvusies sēž nakts vidū, rakstot vēstuli kādam, diezin kam gan?

Pāri otram istabas kaktam stiepās veļas virve, tur karājās dvielis un daži apģērba gabali. Mobilais telefons un stereoat- skaņotājs bija savienoti ar divām sešvoltu elektriskajām baterijām, kas stāvēja zem loga. Dators atradās uz galda, ap to bija vesels jūklis piezīmju, tabulu un karšu.

Kaktā stāvēja spainis, kam pāri, stieplē ievērta, karājās konservu bundža. Helēna nāca no plītiņas ar karstas šokolādes krūzēm rokās un redzēja, kā viņš pieri saraucis, pēta spaini, tad paskaidroja, kāds ir šī peļu slazda darbības princips.

— V-vai t-tas tiešām darbojas?

— Saderam. Labāk nekā mani vilku slazdi. — Viņa piemiedza acis un paskatījās Lūkā, nolikdama krūzes uz galda.

— Vai tu esi pārliecināts, ka nevēlies novilkt slapjo kreklu? Re, tu pilnīgi kūpi.

— Nē* viss kārtībā.

— Tu saaukstēsies.

— Jūs jau runājat k-kā mana m-māte.

— Tiešām? Nu tad saslimsti vien, man nospļauties.

Lūks iesmējās. Viņš jau jutās brīvāk.

— Es gan pārģērbšos, — Helēna turpināja. — Tāpēc, atvaino, es uz mirkli ieiešu savā ģērbtuvē.

Viņa piegāja pie drēbju skapja un, pagriezusi Lūkam muguru, vilka nost krekliņu. Ar acs kaktiņu viņš saskatīja krūštura aiztaisāmo un strauji novērsās, cerēdams, ka nenosarks, izmisīgi cenšoties izdomāt ko sakāmu, kaut ko ikdienišķu, tādu, it kā tas būtu pilnīgi parasts gadījums, ka sieviete viņa acu priekšā novelk drēbes.

— V-vai es joprojām esmu arestēts?

— Ļauj padomāt.

Helēna atnāca un apsēdās pie galda, mazliet viltīgi viņam uzsmaidīdama. Viņa bija uzvilkusi gaišzilu uzkārstas vilnas džemperi, un viņas seja tādēļ izskatījās zeltaina. Mati joprojām bija mitri un lampas gaismā spīdēja. Helēna paņēma krūzi abās rokās, tad domīgi iemalkoja šokolādi.

— Tas arests būs atkarīgs no apstākļiem, — viņa teica.

— Kādiem?

Helēna nolika krūzi, paņēma karti un nolika to tieši viņam priekšā.

Vai tu man parādīsi, kur ir tie vilki, vai ne.

Piecpadsmitā nodaļa

Vecais aļņu tēviņš stāvēja ar pieliektu galvu, varbut tāpēc, lai varētu labāk redzēt cauri meža puskrēslai, bet varbūt tāpēc, lai viņa ragus labāk varētu saskatīt tie deviņi dzelteno acu pāri, kas vēroja viņu. Tagad ragi bija pilnībā izaugusi un pletās platumā gandrīz piecas pēdas. Plecu augstuma alnis bija zirga lielumā, un viņš svēra varbūt visas tūkstoš un simt mārciņas. Bet alnis bija klibs, viņa spēka gadi bija pagājuši, un vilki to zināja.

Vilki bija to ieraudzījuši strauta ielokā, spraucamies gar krastu pa slaidu papeļu audzi, pret dzīvnieka tumšbrūnajiem sāniem koku stumbri izskatījās kā zebras strīpas. Alnis bija pagriezis galvu pret vilkiem un nekustējās, jau piecas minūtes plēsoņas un upuris bija gaidījuši, katrs apsverot savas iespējas.

Tagad vilcēni bija tieši tik daudz paaugušies, lai varētu doties medībās kopā ar pārējiem, lai gan parasti viņi atradās arjergardā kopā ar savu māti vai kādu no jaunākajiem vilkiem. Vilcene bija daudz bālāka par savu draugu, bara vadoni, un krēslā izskatījās gandrīz balta. Mazie vilcēni un divi jaunākie pieaugušie vilki — tēviņš un mātīte — bija visdažādākajos pelēkās krāsas toņos. Šad un tad kāds no kucēniem kļuva nemierīgs vai iesmilkstējās, un viens no vadoņu pāra, māte vai tēvs, tad sarāja nepacietīgo ar klusu rūcienu un dusmīgu skatienu.

Alnis atradās apmēram divdesmit jardu attālumā. Aiz viņa dziestošajā gaismā strauts mirdzēja kā bronza. Svaigi izkūņojušos mušu mākonis grieza piruetes virs ūdens, un divi naktstauriņi ar saviem mežģīņu spārniem kā bāli spoki plivinājās uz tumšo priežu fona strauta otrā pusē.

Beidzot bara vadonis sakustējās. Viņa aste bija kuplāka par pārējo vilku astēm, parasti vadonis to bija sacēlis augstāk, bet tagad turēja zemu. Lēni viņš lieca pusloku pa labi, visu laiku saglabādams vienu un to pašu atstatumu starp sevi un alni. Tad vilks apstājās un gāja atpakaļ, pēc tam tādu pašu loku — pa kreisi, plēsoņa gribēja piespiest alni skriet prom.

Bija daudz grūtāk pieveikt uz vietas stāvošu alni, pat ja tas ir vecs un klibs. Dzīvnieks tad redzēja, no kurienes nāk uzbrucēji, un varēja daudz precīzāk dot tiem pretsparu. Ar vienu labi nomērķētu kājas spērienu alnis varētu ielauzt vilkam galvaskausu. Vilkiem bija jāpiedabū alnis skriet, tad viņš nevarēja tik labi notēmēt spērienu un redzēt, no kurienes gaidāms nākamais kodiens.

Taču vienīgais kustīgais punkts aļņu tēviņā bija viņa acis. Tās sekoja katram vilka solim, vispirms uz vienu pusi, tad — uz otru. Vdks apstājās kreisajā pusē un apgūlās. Tad, it kā tā būtu norunāta zīme, bara vadone devās uz priekšu. Viņa gāja uz labo pusi, lēni, kā pastaigādamās, un aizgāja tālāk, nekā bija gājis tēviņš, tā nu apstājoties vilcene atradās lejā pie strauta, aizslīdot alnim aiz muguras. Tāpēc viņam beidzot vajadzēja pakustēties, lai paturētu vilcēni redzes lokā.

Alnis pakāpās atpakaļ, pagriežot galvu pret vilcēni, tad tūlīt viņš saprata, ka nolaidis acis no bara vadoņa. Alnis pagriezās atpakaļ, pasperot dažus nelielus soļus atmuguriski. Un, kad dzīvnieks sakustējās, sāka kustēties arī jaunākā vilku mātīte, sekojot savai mātei cauri kokiem.

Alnis neveikli cilāja kājas, atkāpdamies uz strauta pusi, iespējams, tagad dzīvnieks prātoja, vai tomēr labāk nebūtu mesties bēgt.

Varbūt instinkts teica tam, ka jāmetas iekšā ūdenī, bet, kad viņš pagriezās pret strautu, tad ieraudzīja, ka abas vilce- nes ir gar krastu aizgājušas viņam pretī otrā pusē. Iespējams, ka starp vilcenēm un bara vadoni nebija pietiekami liela sprauga, pa kuru izbēgt. Vdkumātes ķepas bija ūdenī, un, kad alnis uz viņu paskatījās, vilcene nolieca galvu, lai padzertos, it kā viņa šeit būtu gluži ikdienišķi atnākusi tikai tāpēc.

Kāda klusa signāla pamudināti, pie tēva sāka virzīties visi atlikušie — jaunais tēviņš un pieci vilcēni. To darot, viņi pavēra plašu spraugu, ko alnis ieraudzīja, bez šaubām, vilki gribēja, lai alnis to ierauga.

Piepeši viņš metās skriet. Alnis blieza cauri biezoknim, ar kajatn savandīdams miklo, melno zemi, ar ragiem brakšķot skardams baltos papeļu stumbrus tā, ka miza atlupa un aļņa pēdas bira vesels lapu lēvenis.

tikko viņš pakustējās, vilki metās alnim pakaļ. Alnis bija klilis ar labo priekškāju, tas skrēja dīvaini, kā šūpodamies. To noteikti bija manījis bara vadonis, jo vilka spēks un enerģija šķietami dubultojās. Ar katru lēcienu viņš nokļuva laupījumam arvien tuvāk. Izvēlējušies katrs savu ceļu cauri kokiem, vadonim pa pēdām sekoja pārējie vilki, lecot pāri akmeņiem un kritušajiem stumbriem, kas klāja zemi.

Strauta augšpusē bija klajāks pamežs, un vecais alnis metās turp, varbūt cerēdams, ka varēs paskriet ātrāk, kad ragi to nekavēs, un, ja palaimēsies, piekļūt pie ūdens. Bet, kad alnis izspraucās cauri biežņai, bara vadonis lielā lēcienā metās dzīvniekam virsū un iekodās kreisajā sānā.

Alnis spēra ar pakaļkāju, bet vilks šūpodamies izvairījās no spērieniem, neatslābinot žokļu tvērienu. Tās sekundes, ko alnis zaudēja sperot, izmantoja vilkumāte. Viņas zobi nozibēja un ieķērās aļņa labajā gurnā. Mēģinādams iespert vilce- nei, alnis paklupa. Viņš gan ātri atkal nostājās uz kājām un tad devās augšup klajumā, abi vilki karājās viņam pie sāniem kā kažokādas boa.

Alnis bija nogājis vairāk par pusjūdzi, izgājis cauri včl vienam biezoknim un nonācis akmeņiem piebārstītā pļavā, kad cīņā iesaistījās arī jaunie pieaugušie vilki. Līdz tam viņi likās apmierināmies ar to, kā vecāki vada uzbrukumu, bet tagad sāka šņakstināt zobus pie aļņa kreisā gurna. Mazie vilcēni lēkšoja nopakaļ, drosmīgākie no tiem noteikti izrādīja kāri iesaistīties, bet pārējie turējās attālāk, izvēloties vērošanas un mācīšanās ceļu.

Kaujas laukā tēviņš atslābināja ķērienu, un alnis spēra, ar pakaļkāju trāpīdams vilkam pa plecu, ka noskanēja vien. Bara vadonis kūleņodams pazuda pamežā putekļu mākonī. Bet tūlīt pat vilks bija atkal kājās un, redzot, ka alnis virzās uz ūdens pusi, metās iešķērsu tam priekšā. Pēc pāris sekundēm vilks bija blakus alnim un, sagriezis augumu, tūlīt arī lēca augšup alnim pie kakla, satverdams ar zobiem garo vaļīgas, garspalvainas ādas lēveri pakaklē.

Alnis mēģināja iebadīt vilkam, taču bara vadonis kustējās pārāk ātri. Liekas, viss bars sajuta — lai cik varens un spēcīgs reiz bijis šis dzīvnieks, tagad vecums ir to darījis slābanu un šodien tam pienācis laiks mirt.

Un, it kā lai parādītu alnim, ka viņam tas ir zināms, lai pierādītu, cik bezbailīgi rīkosies, bara vadonis palaida vaļā aļņa pakakli un nolēca zemē kādu collu no smagajām aļņa priekškājām, kas varēja viņu saplacināt, tad vilks palēcās kā akrobāts, lai satvertu alni vēl ciešāk. Tagad vilka zobi iekodās dziļi upura rīklē.

Vecais alnis bija noskrējis vairāk pārjūdzi, tas asiņoja abos galos, un asinis apšļakstīja divus jaunos vilkus, kas koda dzīvniekam gurnos un rumpī. Taču alnis skrēja un skrēja.

Tagad viņš asā leņķī pagriezās pret strautu, klupšus krišus noskrēja pa stāvo, vītoliem apaugušo krastu pie ūdens, vilkdams sev līdzi visu kravu ar vilkiem, un tad iegāzās dubļu un akmeņu lavīnā.

Ūdens pie krasta bija tikai kādu pēdu dziļš, un, kad alnis atsitās pret strauta gultni, dzīvnieka klibā kāja saliecās, un viņš nokrita uz ceļiem, iegremdēdams bara vadoni ūdenī zem sevis. Drīz alnis atkal izslējās, un, kad tā kakls parādījās

virs ūdens, parādījās arī vilks: plēsoņa joprojām cieši karājās pie sava upura, pa bara vadoņa spalvu tecēja asinis un ūdens.

Vilcēni bija nonākuši līdz krasta augšmalai, kur apstājās pavērot tālāko. Vecais alnis pagrieza galvu, lai apskatītos, kas noticis ar pārējiem vilkiem viņa kritiena laikā, un, izmantodama šo izdevību, jaunā vilcene lēca viņam purnā un iecirta tur zobus. Alnis pacēla galvu un purināja vilcēni uz visām pusēm kā slapju veļas gabalu, bet tā neatslābināja tvērienu.

Visus pūliņus alnis tagad veltīja tiem zobiem, kas bija iegremdēti viņa purna melnajā, gaļīgajā slīpumā. Dzīvnieks akli virzījās uz pretējā krasta pusi, kādu brīdi aizmirsis pat spert vai kratīt pārējos vilkus, kas bija viņam pielipuši.

Vilkumāte un jaunais vilks, likās, to nojauta un ar divkāršu spēku ķēra un plēsa aļņa gurnus un sānus, tad pabāza galvas zem dzīvnieka vēdera un centās iekosties tur, un pa to laiku bara vadonis izplēsa vēl vienu vaļēju caurumu aļņa kaklā.

Visbeidzot, tieši tad, kad alnis bija sasniedzis pretējo krastu, sāpju nasta un asins zaudējums salauza veco alni, un viņa pakaļkājas saļima. Alnis nokrita.

Viņš cīnījās un spēra vēl kādas desmit minūtes, uz brīdi pat spēdams piecelties kājās un izvilkt krasta granti visu asiņaino vilku ķermeņu nešļavu.

Bet te viņš atkal pakrita, pēdējo reizi.

Un vilcēni, kas bija visu vērojuši no tuvējā krasta, uztvēra šo kritienu kā zīmi un piesardzīgi iebrida straumē, lai pievienotos dzīrēm.

Un tikai tad, kad vecais alnis vairs neraustījās, kad austošais mēness iesvieda savu atspulgu dzīvnieka acu neko neredzošajos melnumos, tikai tad bara vadonis atlaida žokļu tvērienu. Un vilks apsēdās un pacēla asinīm notraipīto purnu pret debesīm, un iekaucās.

Viens pēc otra pievienojās arī visa ģimene, vilki pacēla galvas un kauca līdzi vadonim, gan tie, kas bija nogalinājuši, 194 gan tie, kas bija tikai liecinieki.

Tur, kur reiz bija dzīvība, tagad valdīja nāve. Un no šis nāves barojās dzīvība. Šajā asiņainajā sajaukumā gan dzīvie, gan mirušie tika savienoti tik nemainīgā, tik senā cilpā, cik sens un nemainīgs bija arī nupat uzlēkušais mēness.

Sešpadsmitā nodaļa

Ganību iecirkņi, kurus Kolderu ģimene un viņu kaimiņi īrēja vasarā, pletās kalnu nogāzēs kā ielāpi, kurus kāds cītīgs milzis uzšuvis tumšajam, zaļajam mežam. Starp iecirkņiem, gar strautu un izžuvušo gultņu gravām tagad parādījās arī citronzaļie un dzeltenie toņi, un zeltainās krāsas iešuves rādīja, ka naktis jau apveltījušas vītolus un Virdžīnijas ievas ar pirmajiem sala otas vēzieniem.

Citus gadus ap šo laiku tas viss jau varēja būt sniega segā tīts. Taču šajā gadā vasara bija kā aizkavējies svinību viesis, kam nav savu māju, un pat gājputni, pastāvīgi zilajās debesīs gaidīto mākoņu vienīgie aizstājēji, likās vilcināmies pamest šīs dzīres, it kā tos kārdinātu iespēja iedzert ceļakāju.

Baks Kolders atpūtināja zirgu uz kaila klintsbluķa, kas slējās virs meža augšpus Kolderu ganību iecirkņa. Zirgs bija Misūri Fokstotera šķirnes, maigi pelēkā krāsā, sportiski ievilktu krūškurvi, tas izturējās tikpat lepni kā saimnieks. Agrā rīta saules gaismā, no cepures apakšas vērojot ieleju, Bakam ne jau pirmoreiz ienāca prātā, ka viņi abi ar zirgu varētu pozēt lieliskai gleznai. Tādu skatu ieraudzījis, vecais Cārlijs Ra- sels tūlīt ķertos pie pindzeles.

Viņš pāri koku galotnēm palūkojās lejup uz divkāršo pēdu loku, ko pats kopā ar Klaidu bija ievilcis ganību rasā, un uz tām pēdām, ko bija atstājuši lopi, dodamies tālāk. Vēl aiz šīm pēdām, zemās saules miglā tīta, ieleja stiepās uz Houpas pusi. Gar upi miglas vāli klāja papeļu stumbrus. Arī koku lapas tagad bija dzeltenas, un zāle zem kokiem sprogojās bāla kā veca brieža āda.

Bakam patika rudens. Visi žogi bija salaboti un visi apūdeņošanas darbi padarīti, un uz laiciņu viss it kā pierima gaidās. Tas deva iespēju bridi atvilkt elpu un apdomāties, pirms oktobra vidū sāksies teļu pārdošanas un pārvadāšanas drudzis. Pēc dažām dienām viņi jau pulcinās lopus kopā un vedīs tos lejā, kas Bakam tiešām patika daudz labāk: turēt lopus uz zemes, kas piederēja pašam, nevis valdībai.

Ne jau tāpēc, ka viņa īrētā zeme būtu slikta. Tieši otrādi. Baka iecirknis bija vislielākais un auglīgākais no visiem. Un arī īres maksa nebija augsta. Patiesību sakot, maksāt par vienu lopu mēnesī mazāk par diviem dolāriem bija lētāk nekā pabarot kaķi. Bet mežu dienests visu laiku lika justies tā, it kā parādītu lielu laipnību, ļaujot šo zemi izmantot. Tie visu laiku izgudroja šādus vai tādus jaunus noteikumus, un, to darot, tikai padziļināja neapmierinātību, ko jau bez tā izjuta Baks un pārējie lopkopji.

Ilakam nepatika pats princips. Gan kā štata likumdevējs, gan pirms tam kā apgabala komisijas loceklis viņš par to runāja nepārtraukti. Cik gan daudzas reizes viņš netika sitis ar dūri uz galda un brēcis par to skandalozo faktu, ka federālajai valdībai pieder tik daudz Rietumu zemes, zemes, ko bak un viņa priekšgājēji, un daudzi citi ir slacījuši saviem sviedriem un asinīm. Tieši tādi cilvēki, spītējot visām grūtībām, bija apguvuši neskarto zemi, apsējuši to ar kārtīgu zāli un izaudzējuši tos liellopu filejas gabalus, ko ēda tie nolādētie spalvas dīdītāji — pat paldies nepateikdami — savos izsmalcināt ajos Vašingtonas apgabala restorānos.

I -ielākā daļa no viņam pazīstamajiem lopkopjiem juta to pašu, un kādu brīdi Baks bija ticējis, ka varētu sarīkot kādu kampaņu, lai visu mainītu. Bet nepagāja ilgs laiks, un Baks saprata, ka tas neizdosies.

Tieši tā pati neatkarība un izturība, kas lopkopjiem bija nepieciešama, lai šeit izdzīvotu, padarīja tos ari par visgrūtāk organizējamiem visā pasaulē. Kāds nemiera cēlājs varēja likt viņiem piekrist, parakstīt petīcijas, šad un tad sadusmot kādu pat tik tālu, lai viņš atnāktu uz mītiņu. Taču dziļi sirdī visi bija samierinājušies ar faktu, ka lopkopība ir un vienmēr būs tāds kā cietsirdīgs joks, ko Dievs izplānojis, lai iemācītu cilvēkam būt pesimistam. Pretspars bija vienkārši daļa no līguma, un cilvēku vērtēja pēc tā, kā viņš viens pats spēj stāties grūtībām pretī. Lai nu kā, visu kopā ņemot, viņi zināja, lai kā nīgrotos un skaļi izrunātos Baks, valdība turpinās rīkoties tikpat vareni un augstprātīgi un darīt visu pa savam prātam.

Taču nesen viss kļuva vēl ļaunāk. Valdības iestādes visu laiku ieviesa jaunus ierobežojumus, noteica, cik daudz govju drīkst ganīties katrā iecirknī, pat norādīja, kas lopkopim jādara pašam uz savas zemes. Viņi nāca un pārbaudīja ūdeni strautos un tad teica, ka tas esot netīrs, tad bija jābūvē žogi, lai govis netiktu dzert. Tad viņi nāca un teica, ka nezin kāds rets plēsējs, kāda nolāpīta pūce vai sesks, vai kas tamlīdzīgs iemitinājies lopkopja īpašumā, un vai viņš nebūtu tik laipns un šo mošķi dažus gadus netraucētu ar lopu klātbūtni.

Mūsdienās jebkas, ko darīja lopkopis, pie joda, nebija vairs tikai viņa personīgā darīšana, bet gan vispasaules rūpe. Ja tu gribi izšņaukt degunu vai pačurāt, tev jādabū valdības piekrišana, un tu to nedabūsi, līdz valdība nebūs konsultējusies ar tā sauktajām vides aizsardzības grupām. Un tad tie apdauzītie plīša zaķīšu bučotāji, kas visi kā viens dzīvoja pilsētās un itin ne par ko nesajēdza ne vella, teica savu sakāmo, un tie iestāžu aptaurētie, kas ne par matu neatšķīrās no pirmajiem, uzskatīja to par Dieva bausli un izdomāja vēl kādu cāļa smadzeņu cienīgu shēmu, kā lopkopju dzīvi padarīt vēl nožēlojamāku. Tajos papīru kalnos, ko viņi gāza virsū, cilvēks varēja nosmakt. Ierobežojumi šitam un noteikumi tam, itin visam, plus vēl vesela soda naudas kaudze, ja neievēro kādu no tiem. Tas var cilvēku piebeigt.

Nu, kas par to, lai viņi visi iet ellē, Baks varēja to izturēt. Viņš pilnīgi noteikti zināja, ka vairākums iestāžu darbinieku, ar kuriem viņam bijusi darīšana, baidījās no viņa, un Bakam patika sagādāt tiem nepatikšanas. Taču nabagākie fermeri, tādi kā Hārdingi, bija vieglāk ievainojami. Bija grūti pretoties valdības iestādēm, ja tās zināja, ka lopkopi var izputināt viens uzlikts sods vai vienkārši tās darba stundas, ko viņš zaudēs, cīnoties ar visiem birokrātiskajiem mēsliem.

Kad Eibs bija pienācis Bakam klāt gadatirgū, Baks patiešām juta Eibam līdzi. Ne jau tādēļ, ka Eibs raizējās par vilkiem, bet gan tādēļ, ka šis nabaga vīrs izskatījās tik nomocīts un vajāts. Baks gandrīz vai jutās vainīgs, ka šajos gados nav vairāk palīdzējis kaimiņiem.

Tieši tāpēc Baks un Klaids gatavojās doties uz Eiba kalnu iecirkni, lai palīdzētu pārdzīt mājās ganāmpulku. Viņi bija ieradušies pašu ganībās un gribēja paņemt līdzi arī Lūku.

Tagad Baks redzēja, kā augšup pie viņa no meža jāj Klaids. Abi bija jājuši pa dažādiem ceļiem, lai ātrāk varētu pārmeklēt ganību slēptākos nostūrus. Gan govis, gan teļi, vismaz tie, kurus viņi redzēja, jutās labi, taču Baks nebija redzējis ne miņas no sava dēla.

— Vai atradi? — viņš sauca lejup Klaidam.

— Nē. Un neizskatās arī, ka viņš būtu nakšņojis teltī.

Kur ellē tas puika ir?

— Neprasiet man.

Baks papurināja galvu un aizgriezās, labais garastāvoklis, kā (ik bieži gadījās, bija sabojāts ar domām vien par Lūku. Viņš pagaidīja, kamēr Klaids tiek augšā nogāzē, un tad, nesakot ne vārda, aši apgrieza zirgu un devās prom pa mežcirtēju taku, kas cauri mežam stiepās līdz Hārdingu iecirknim.

I a bija likusies laba doma — lai Lūks pieskata ganāmpulku. Dievs zina, ka bija grūti atrast kādu darbu, ko dēls spētu padarīt bez misēkļa. Iesākumā Bakam ļoti patika tas, cik nopietni Lūks pievērsās tieši šim uzdevumam, vēl vairāk las, ka dēls ierosināja palikt ganībās arī pa naktīm. Taču tagad baks ne par ko vairs nebija drošs.

Lai gan Klaids bieži devās uz kalnu ganībām, Lūku viņš nekad nebija saticis. Liekas, Lūks nāca mājās tikai tad, kad tur neviena cita nebija. Lai gan — pirms divām dienām viņš bija uzradies brokastīs ar brūci sejā, stāstījis par to, kā uzjājis virsū kādam koka zaram, un tad Eleonora atkal uztraucās par to, cik nedroši viņam vienam pašam palikt tur kalnos visu nakti.

Reizēm Baks izmisis domāja par dēlu. Viņš zināja, ka, salīdzinot Lūku ar zaudēto dēlu, gūs vienīgi sāpes, bet viņš nespēja nesalīdzināt. Redzot, kā Lūks atkal kaut ko saputro, gara acīm Baks skatīja, kā Henrijs visu izdara pareizi. Blakus Lūka sadrūmušajai sejai pie vakariņu galda Baks redzēja viņa brāļa gudro smaidu un dzirdēja viņa smieklu atbalsis. Kāds dabas untums gan spēja radīt no vienas sēklas divus dk atšķirīgus pēcnācējus?

Lai gan Baks vēl ne pārāk daudz bažījās par savu pēdējo stundiņu, viņš tomēr prātoja, kas notiks ar rančo nākotnē. Pēc tradīcijas tam jānonāk vienīgā dēla un mantinieka rokās. Bet tradīcijas var padarīt vīru par mērkaķi. Neviens saprātīgs cilvēks nevarētu iedomāties, ka Lūks būtu spējīgs vadīt rančo, pat ja viņš būtu izrādījis kaut mazāko interesi par šo darbu. Un, lai gan Baks to vēl nebija apstiprinājis uz papīra, pat ne bez ierunām pieņēmis savā prātā, viņš arvien vairāk un vairāk sliecās domāt, ka Klaids un Ketija būtu īstie, lai pārņemtu grožus, kad Baks izlaidīs tos no savām rokām.

Baku apkaunoja pati iespēja, ka pēc visiem šiem gadiem Kolderu rančo vadīs cilvēks ar citu vārdu. Bakam nebija izdevies radīt kārtīgu, dzīvu vīriešu dzimtas pēcnācēju, un to nu zināja visa pasaule.

Taka bija pārāk šaura, lai varētu jāt blakus, Klaids vadīja zirgu nopakaļus un paturēja savas domas pie sevis, par ko Baks vienmēr priecājās. Sarunas nebija Klaida stiprā puse: patiesību sakot, reizēm radās grūtības iedomāties, kas gan bija viņa stiprā puse. Baks vienmēr bija domājis, ka Ketija varētu dabūt labāku vīru, bet tā jau vairums tēvu domā par saviem znotiem.

Abi Klaida vecāki bija miruši, kad viņš vēl bija zēns, un Klaidu uzaudzināja krusttēvs un krustmāte kādā rančo Li- vingstonas tuvumā. Acīmredzot viņi ne visai labi bija izturējušies pret puiku, un, iespējams, tieši tas izskaidroja Bakam visnetīkamāko Klaida īpašību: tādu kā sunisku picglaimību. Klaids vienmēr tik cītīgi vēroja Baka noskaņojumus, vienmēr pārāk centīgi gribēja tiem izdabāt. Lai kāds būtu Baka viedoklis, tas nekavējoties kļuva par Klaida viedokli, un ja Baks mēģināja apgalvot pretējo, pat sacīdams, ka melns tomēr nav melns, bet balts, tad Klaids itin drīz cītīgi darīja melno bālāku un bālāku, līdz arī nonāca pie secinājuma — balts.

Bet, pie velna, ja tā tiešām ir Klaida vissliktākā īpašība, Baks var uzskatīt sevi par veiksminieku. Ketijai gudrības pietika abiem, un jaunais vīrs dievināja gan sievu, gan bērniņu.

Viņam nebija bail ari no smaga darba. Kādu dienu no viņa pat varētu iznākt kārtīgs rančo saimnieks.

Priekšā uz takas Baks sadzirdēja mašīnu dūkoņu kā lapseņu baru logā. Kokiem pašķiroties, viņš ieraudzīja Vesu un Etānu, Eiba dēlus, griežam savus motociklus pa pļavu.

— Dieva dēļ, vai viņi apjēdz, ko dara? — viņš klusi noteica.

Neliels pārbiedētu govju un teļu bariņš bēga prom,

Etāns, jaunākais brālis, mēģināja nogriezt tam ceļu. Motocikls ar kaucienu nozuda mežā, atstājot aiz sevis zilu dūmu grīsti.

Eibs sēdēja zirgā pļavas malā un vēroja viņus, šad un tad izbļaudams norādījumus, kas motoru rūkoņā nebija sadzirdami. Eibs drūmi pamāja Bakam un Klaidam, kad viņi bija piejājuši klāt.

— Sveiks, Bak.

— Sveiks, Eib. Piedod, ka tik vēlu.

— Nav nekādas starpības.

— Mēs meklējām Lūku.

Redzējām viņu, kad pirms kādas stundas devāmies šurp, - noteica Eibs, atkal skatīdamies uz saviem dēliem, kas )ui eklīgi līkumoja starp kokiem. —Viņš kopā ar to vilku sievieti brauca turp, uz Nepareizā strauta pusi.

— Kas, sasper jods, viņam jādara kopā ar to sievieti? — izsaucās Klaids.

Kibs novērsās un izspļāva lielu melnas tabakas sulas plaukšķi. — Neprasiet man.

Tad kādu brīdi visi klusēja. Baks nevēlējās, lai būtu sajūtams, cik nikns viņš bija par jauno ziņu.

— Nu, kā tad iet? — viņš beidzot pajautāja.

— Pagaidām četras govis palikušas bez teļiem. Tesmeņi izkaltuši.

— Domājat, ka vilki? — vaicāja Klaids.

— Kas gan cits?

Baks un Klaids pielika savu palīdzīgo roku un padarīja to, ko centās izdarīt Vess un Etāns. Stundas laikā viņi apjāja apkārt visām ganībām un atrada ikvienu dzīvo govi un teļu, 200 sapulcinot ganāmpulku ganību malā. Kad tas bija paveikts,

Kibs saskaitīja jau sešas govis ar tukšiem tesmeņiem. No teļiem nebija ne vēsts, pat neviena kauliņa.

Eibs vairs neteica ne vārda, tikai šad tad uzbrēca kādai no govīm vai saviem dēliem. Eibs bija nobālis, viņa plakstiņi raustījās, it kā viņam būtu grūti savaldīties.

Ganāmpulks, salīdzinot ar Baka ganāmpulku, bija niecīgs, un, tikko viņi bija nodzinuši lopus lejā pa meža taku un govis vairs nevarēja iemaldīties starp kokiem, tālākais ceļš bija gana viegls, lai Eibs un viņa dēli paši aizdzītu lopus līdz rančo. Baks pasauca Klaidu, un viņi abi piejāja pie Eiba.

— Nu, draugs, vai tagad tiksi galā līdz lejai? Mums jāiet un jāpameklē tas mans puika.

— Skaidrs. Paldies par izlīdzēšanu.

— Nav par ko. Varbūt, kad mēs pārējie arī būsim pārdzi- nuši savus ganāmpulkus mājās, visiem vajadzētu sapulcēties un pārrunāt par tiem vilkiem.

— Neredzu, kāds labums no runāšanas.

— Sliktums jau arī ne.

— Varbūt.

— Labs ir. Uz redzi, Eib.

-Jū.

Viņi virzījās pa šauro taku, kas līkumoja augšup caur mežu uz to ezeru, pie kura bija vilku sievišķa būda. Baks nodomāja, ka ir vērts palūkoties, vai Lūks neatrodas tur. Pat ja dēla tur nebūtu, varētu atstāt pie viņas durvīm zīmīti, uzrakstīt, lai Lūks tūlīt pat nes savu pēcpusi uz mājām. Tam puikam būs šis tas jāpaskaidro, un, lai nu kāds būtu iemesls, kura dēļ viņš pametis ganāmpulku, tam jābūt īpaši labam, lai nedabūtu brāzienu.

Septiņpadsmitā nodaļa

Lūks gaidīja pie pikapa un vēroja, kā Helēna lēni iet uz priekšu pa taku. Virs galvas viņa grieza antenu "H" burta formā, ar pirkstiem pārslēdza frekvences nelielajam radiouztvērējam, kas ādas somiņā karājās pār viņas kreiso

plecu. Bazs arī vēroja Helēnu no mašīnas pasažieru sēdekļa, ausis sacēlis, it kā zinātu, ko viņa cer izdzirdēt radiouztvērēja austiņās.

Viņi bija atstājuši mašīnu malkascirtēju takas malā, taka bīstami sliecās augšup pa Nepareizā strauta dienvidu malu, ar mežu apaugušu kanjonu, kam acīmredzot bija izdevies izspēlēt kādu cietsirdīgu joku ar to cilvēku, kas devis strautam nosaukumu. Lūks paskatījās lejup gar ceļa malu, kur aiza bija biezi apaugusi ar Duglasa eglēm. No simt pēdu dziļuma bija dzirdama strauta čalošana. Šī kanjona puse vēl bija ēnā, gaiss likās vēss un mitrs. Otrā pusē apmēram pusjūdzes attālumā saulcsgaisma pieņēmās spēkā, iekvēlinādama dzeltenās apšu lapas.

Pusotru dienu viņi bija noņēmušies, pārliekot slazdus jaunas vietās, un tagad pārbaudīja tos. Nepareizais strauts bija otrs lielākais strauts uz ziemeļiem, un Lūks bija cieši pārliecināts, ka tieši no šejienes viņš toreiz dzirdējis atskanam vilku kaucienus. Šī bija pirmā vieta, uz kuru viņi kopā ar Helēnu bija atbraukuši vecajā, sarūsējušajā pikapā, viņi bija braukuši tik tālu, cik vien uzdrīkstējās, tad kājām gājuši tālāk gar strauta malu.

(iandrīz uzreiz viņi atrada svaigus vilku mēslus un pēdas. Pēc tam kāds kraukļu bars norādīja ceļu pie veca aļņa atliekam. Lai gan gaļas pie kauliem nebija daudz, Helēna domāja, ka varbūt vilki atgriezīšoties. Viņa izvilka skeletam no žokļa dažus zobus un teica, ka aizsūtīšot uz vecuma noteikšanas ekspertīzi. Helēna stāstīja, ka, nozāģējot zobu, aļņa vecumu var noteikt pēc gadu riņķiem, gluži tāpat kā to dara kokiem. Tad viņa nozāģēja dažus kaulu paraugus un apgalvoja, ka alnis bijis sliktā fiziskā stāvoklī, kaulu vidus bija kļuvis līdzīgs zemeņu želejai.

Slazdu uzstādīšana bija smags darbs, bet Lūks priecājās par katru tā minūti. Helēna bija parādījusi, kā ieguldīt slazdu zemē, izskaidrodama visu procesu. Galvenais labums no zemē ierakta slazda, Helēna skaidroja, ir tas, ka vilks nodomā, ka ir uzdūries kāda cita dzīvnieka barības krātuvei.

202 Vislabākā vieta bija takai pret vēju, lai vilks garām skriedams

saostu ēsmu. Vispirms viņš saostu zemē aprakto maitu, kas smirdēja tik pretīgi, ka cilvēkam liktos — jāmetas bēgt, pēc tam vilks saostu cita vilka mēslus un urīnu un nodomātu — ahā, robežpārkāpējs!

Tad nu dzīvnieks jau ir ieinteresēts, bet labāk darīt tā, lai vilkam būtu tikai viens vienīgs viegls ceļš, kā piekļūt ēsmai, lai labāk to apostītu. Pati galvenā māka, Helēna stāstīja, ir darīt visu tā, lai viņš liek savas ķepas tieši tajā vietā, kur tu to gribi, tāpēc ceļā tiek nolikti zari vai akmeņi, kam vilks kāps pāri un tā iekļūs tieši slazdā.

Iepriekšējā pēcpusdienā, kad visi slazdi bija izlikti, Lūks bija aizvedis Helēnu pie vilku pamestā midzeņa un rotaļu vietas. Pie alas Helēna uzlika galvā mazo lukturīti, izvilka mērlenti un ieslīdēja tieši alā kā maisu žurka. Viņa bija tur iekšā tik ilgi, ka Lūks jau sāka uztraukties, prātodams, ko darīt, ja viņa tur iesprūdusi. Bet tad parādījās I Ielēnas zābaki, un viņa atmuguriski izlocīja augumu ārā no alas, satraukumā ātri bērdama vārdus, visa netīra. Tad Helēna pasniedza Lūkam ap galvu liekamo lukturīti.

— Tava kārta.

Lūks papurināja galvu. — E-es ne. Es ne…

— Ej. Es tevi izaicinu uz sacensībām.

Tā nu Lūks atdeva viņai savu cepuri un devās lejā. Tunelis stiepās tieši kalna malā iekšā kādas piecpadsmit pēdas un bija tik šaurs, ka viņam vajadzēja uzraut plecus un sprīdi pa sprīdim bīdīties uz priekšu ar kāju pirkstiem.

Lukturīša gaismā sienas likās bālas un gludas, it kā mālā izveidotas. Lūks bija gaidījis, ka gaiss būs mitrs vai sasmacis, taču te smaržoja tikai pēc zemes. Nebija ne kaulu, ne izkārnījumu, tikai dažas bālas spalvas ieķērušās sakņu vijumos alas griestos. Tuneļa galā bija paplašinājums, apmēram trīs pēdas plats, Lūks tur apstājās un gulēja pavisam mierīgi, viegli elšot pēc grūtās rāpošanas. Viņš domāja par vilku māti, kas šajā aukstajā zemes klēpī dzemdē bērnus, iztēlojās, kā viņa nolaiza tīras aklās radībiņas, kā zīda tās.

Tad Lūks nodzēsa lukturīti un aizturēja elpu, klusuma un tumsas ieskauts, un nezin kādēļ viņš atcerējās kaut kur lasīto.

Par to, ka dzīve ir riņķveida ceļojums no klēpja kapa uz kapa klēpi. Viņam nebija skaidrs, kāpēc cilvēkam būtu jābaidās no nāves pilnīgā tukšuma. Viņš pats ar prieku būtu miris tepat uz vietas, tūlīt.

Lūks joprojām par to domāja, arī izlīdis no alas un apžil- bis saules gaismā, ieraudzīdams, ka viņam uzsmaida Helēna. Viņa teica, ka nodomājusi, viņš tur palikšot mūžīgi, un Lūks ņēma un spontāni izstāstīja, par ko domā, tas tiešām bija muļķīgi. Bet Helēna tikai pamāja ar galvu, un viņas acīs Lūks redzēja sapratni. Tas bija dīvaini, bet jau divas vai trīs reizes I ,ūkam bija radusies sajūta, ka viņi savā ziņā ir līdzīgi. It kā piederētu vienai ciltij vai tamlīdzīgi.

Iespējams, tās bija tikai tādas iedomas.

I lelēna palīdzēja notīrīt zemi no viņa pleciem un muguras, un viņas pieskārieni bija tīkami. Tad viņš palīdzēja Helēnai notraust netīrumus, un tas likās vēl patīkamāk. Viņa bija pagriezusi I ūkām muguru, un viņš nespēja neskatīties uz sievietes kakla iedobi, kuras zeltaino ādu klāja saules izbalinātas pūciņas.

lāgad viņš vēroja Helēnu sev priekšā uz takas, joprojām turot antenu virs galvas. Viņai mugurā bija haki krāsas bikses un jau redzētais zilais vilnas džemperis. Helēna pagriezās un 1&lt; n.nn nāca atpakaļ, lūpas kodīdama, kā laikam darīja vienmēr, kad koncentrējās.

Piepeši viņa apstājās un sastinga, Lūks saprata, ka viņa kaut ko izdzirdējusi. Tad Helēna iegavilējās.

— Ir!

— K-kurš?

— Pieci simti sešdesmit otrais. Tas, kuru uzstādīji tu. Vai atceries, pie tā vītolu pudura?

Viņa jau skrēja pie Lūka, plati smaidīdama un stiepdama pretī austiņas, lai viņš arī paklausās. Bazs pikapā sāka riet, un helēna suni apsauca. Lūks uzlika austiņas.

— Vai dzirdi?

Brīdi viņš nedzirdēja neko. Tad, kad viņa pagrozīja uztvērēja pogu, Lūks sadzirdēja signāla pastāvīgo "klak-klak-klak". Viņš pasmaidīja un pamāja ar galvu, un Helēna uzsita viņam pa plecu.

— Ei, traperi, tu esi noķēris vilku!

Divdesmit minūtēs viņi aizbrauca tur, kur mežcirtēju ceļš beidzās, Helēna brauca tik ātri, ka Lūks bija priecīgs, ka vispār nokļuvis galā. Visu laiku Helēna ķircināja Lūku par to, ka iesācējiem gan gadoties veiksme, galu galā, kas viņš tāds esot, ja ielaužas viņas teritorijā un tik vienkārši pārspēj darbarūķi, kas tā pūlējies. Lūks iesmējās un apsolīja, ka nevienam neko neteiks.

Viņi apstājās izcirtuma malā un izkāpa no mašīnas, lai pikapa aizmugurē sakārtotu visu nepieciešamo. Izcirtuma otrā pusē pie puspiekrauta treilera bija atspiedušies un smēķēja divi mežcirtēji no kokapstrādes firmas. Lūks nevienu no abiem nepazina. Helēna pamāja un uzsauca sveicienu, bet strādnieki tikai pamāja ar galvu, turpinādami smēķēt un lūrēt, viņu sejās nebija ne mazākās smaida atblāzmas.

Helēna sāka kravāt somu un jokodamās pārmija kādu vārdu ar mežiniekiem, sarunu dzirdēja vienīgi Lūks.

— Sveika, Helēna! Kā tev iet? Vai noķēri kādu vilku? Patiešām? Lieliski! Nu, paldies. Tev arī. Atā!

— V-vai tu esi v-viņus jau satikusi? — Lūks klusi jautāja.

— Skaidrs. Viņi pāris reižu mani gandrīz nogrūda no ceļa. — Helēna aiztaisīja somu un pasmaidīja, uzmezdama to plecā. — Vai redzēji, kā viņi pamāja ar galvu? (īandrīz nemanāmi, tomēr pamāja. Pagaidi, drīz mēs būsim vislabākie draugi. Katra mežstrādnieka sirds dziļumos, Lūk, dzīvo koku mīļotājs, kas vēlas iznākt virspusē.

— Tu»tā domā?

— Protams, ne.

Viņi atstāja Bazu pikapā un devās augšup gar strauta malu.

Pat pirms signāla uztveršanas Helēna bija pārliecināta, ka viņi noķēruši vilku. Sapņi līdz šim nekad nebija pievīluši.

Helēna vēl nekad nebija uzdrošinājusies kādam par to stāstīt. Tas izklausītos pārāk nenopietni. Jau tā bija grūti būt sievietei izteikti vīrišķīgajā vilku izpētes pasaulē, kur nu vēl tad, ja visi tevi uzskatīs par ķertu. Šo vārdu viņas mamma

lietoja, lai izteiktu savu nicinājumu par visu, ko nesaprata, sākot ar astroloģiju un beidzot ar vitamīniem. Patiesību sakot — lai gan Helēna neapšaubīja to, ka pasaulē ir daudz vairāk nekā tikai tas, ko var aplūkot mikroskopā, — ja izveidotu "ķerto skalu", Helēna noteikti atrastos skeptiķu galā.

Izņemot, protams, viņas sapņus par vilkiem.

Tos viņa sāka redzēt Minesotā drīz pēc tam, kad iemācījās izlikt slazdus. Sapņi katru reizi bija citādi. Reizēm gandrīz burtiski: viņa patiešām redzēja slazdā noķertu vilku, kas viņu gaidīja. Citām reizēm sapnis bija neskaidrāks, šķietami pavisam par ko citu. Vienīgais, viņai bija tāda vilka sajūta, pat ne redzējums vai ēna, vienkārši sajūta, ka vilks ir tuvumā. Ne jau katru reizi, kad viņa noķēra vilku, iepriekš bija sapnis. Helēna reizēm vairākus mēnešus ķēra vilkus un daudzi arī iekrita slazdos, bet sapņu nebija. Taču tad, kad sapnis parādījās, nākamajā rītā slazdā noteikti jau gaidīja kāds vilks.

It ka tas vien vēl nebūtu pietiekami dīvaini, bieži vien viņa pamodusies jau zināja, tieši kurā no slazdiem vilks būs. Reizēm viņa sapnī redzēja precīzo vietu, citreiz sapnis bija simbolisks un deva netiešu norādījumu. Reizēm viņa redzēja kokus, klintis vai ūdeni un tad ar dedukcijas metodi atklāja, kurš no slazdiem ir īstais. Sī sapņa daļa varēja būt arī kļūmīga. Reizēm vilks atradās pavisam citā slazdā, nekā Helēna izprātoja. Bet viņa tik ļoti uzticējās šiem "vilku sapņiem", ka kļūdoties nevainoja sapni, bet gan savus nepareizos secinājumus.

Tā Helēnas daļa, kas piederēja zinātniecei, sadeva pa pirkstiem otrajai daļai, kas nodarbojās ar tādām muļķībām. Helēna centās iestāstīt sev, ka šie sapņi ir sava veida pašsuģestija vai kads cits smadzeņu triks, piemēram, jau bijušā sajūtai līdzīgs sapnis. Visu vasaru, strādājot kopā ar Denu Praioru, viņa pa- slepus pierakstīja savus "vilku sapņus" un salīdzināja tos ar noķerto vilku uzskaiti. Sakarība bija nenoliedzama. Bet Helēna nekad tā arī nesaņēma drosmi un nepastāstīja par to Denam.

Tomēr tā nu bija iznācis, ka tagad viņa par to stāstīja Lūkam, kuru pazina tikai īsu brīdi.

Viņi kāpa augšup gar pēdējo strauta līkumu, tālāk atradās 206 līdzena pļava, kur arī bija izlikts slazds. Helēna nesaprata, kāpēc stāsta, vienīgi zināja, ka uzticas Lūkam. Viņa bija pārliecināta par to, ka Lūks nesmiesies.

Lūks gāja viņai blakus, šad un tad palūkodamies viņā ar nopietnām, zaļām acīm, viņš klausījās, tajā pašā laikā vairāk tomēr lūkodamies, kur liek kāju uz šīs nelīdzenās takas. Viņa jau bija pastāstījusi gandrīz visu, bet Lūks nebija bildis ne vārda. Kaut arī viņai nelikās ticami, ka Lūks varētu viņu izsmiet, Helēna katram gadījumam ieslēdza savu ierasto aizsardzības sistēmu un sāka jokot.

— Tas patiešām ir skumji, saproti? Esmu mēģinājusi nosapņot īstos skaitļus loterijās un uzvarētājus zirgu skriešanās sacīkstēs, bet tas nekad nav izdevies.

Lūks pasmaidīja.

— Tad k-ko tieši tu sapņoji šonakt?

— Vienkārši par vilku, kas brien pāri strautam. — Tā bija taisnība, bet ne visa taisnība, jo vilks tajā savādajā dualitātē, ko pieļauj dkai sapnis, reizē bija arī Džoels, 1111 viņš bija aizgājis prom no Helēnas uz otru krastu, pat nepalūkodamies atpakaļ, un pazudis mežā.

— Tātad vilks nebija slazdā?

— Nē. Tas bija tas, kas aizbēga.

Helēna gaidīja, ka Lūks kaut ko teiks, bet viņš tikai pamāja ar galvu un palūkojās lejup uz strautu, kur ūdens rēkdams izlauzās pa klinšu spraugu un trīsdesmit pēdu putu ūdenskrituma lejpusē veidoja it kā verdošu katlu.

— Nu, vai tu domā, ka esmu traka? — Helēna beidzot pajautāja. .

— P-protams, nē. Man arī m-mēdz būt s-savādi sapņi.

— Jā, bet vai tie piepildās?

— Tikai t-tie sliktākie.

— Vai tu sapņo arī par vilkiem?

— Reizēm.

Ūdens rēkoņa bija pārāk spēcīga, lai turpinātu sarunu, un viņi klusēja, līdz nonāca koku pudurī pļavas malā. Seit zāle vēl bija saglabājusi zaļumu. Viņi lūkojās pāri pļavai uz vītolu biežņu, kur atradās slazds, bet vienīgā dzīvības pazīme bija divi kraukļi, kas slinki lidinājās pāri aļņa skeletam.

— V-vai iespējams, ka signāls skan, kaut ari vilks ir ticis brīvībā?

— Varbūt.

Viņi devās pāri pļavai; tuvojoties takai, pie kuras atradās slazds, Helēna zem vītoliem ieraudzīja bedri, no kuras slazds bija izvilkts. Pienākuši tuvāk, viņi ieraudzīja garu vagu, ko bija izaris āķis, kad pieķēdētais vilks centies noslēpties. Lai gan vaga apmēram norādīja, kur pašlaik jāatrodas vilkam, viņi neko nedzirdēja, viss šķita tik mierīgi.

Brīdi Helēna domāja, varbūt Lūkam taisnība un vilkam izdevies tikt brīvībā. Tad viņa izdzirdēja ķēdes šķindoņu un saprata, ka vilks ir slazdā. Tas atradās vītolu biežņā, varbūt kādas trīsdesmit pēdas attālu.

I lelēna pačukstēja Lūkam, lai nekustas ne no vietas, ka viņai viss jāizlūko, pēc tam lēnām gāja pa āķa atstātajām pēdām uz biežņas malu.

I lelēna jau agrāk bija paskaidrojusi Lūkam, ka vienmēr jāpārbauda, cik labi slazds turas, cik sdngri zemē ieķēries aljis. Tas nebija pārāk svarīgi, ja noķertais ir mazs vilcēns, gadu vecs, vai arī zema statusa pieaudzis vilks; tie parasti pa- kļāvīgi gulēja, neuzdrošinādamies pat paskatīties cilvēkam .i&lt; īs. bet, ja noķerts bara vadonis, tad jābūt uzmanīgam. Tas varētu mesties virsū, pie mazākās izdevības iekožot cilvēkam. Izšķirīgais tad bija zināt, cik stingri turas slazds un cik tālu ķēde ļauj vilkam tikt.

Tagad sev priekšā Helēna izdzirdēja nožvadzam ķēdi, šoreiz vītoli nočabēja, nokrita lērums dzeltējošu lapu, un aiz tām viņa uz mirkli ieraudzīja pazibam bālganu spalvu. Lūks bija viņai pastāstījis, ka bara vadone ir gandrīz balta, Helēnai salēcās sirds no domas, ka tieši šo vilcēni viņi sagūstījuši.

Viņa pagriezās pret Lūku un ar lūpu kustībām vien pateica: — Manuprāt, mamma.

Tagad viņa atradās pašā biežņas malā un varēja redzēt, kur vilks gājis tajā iekšā. Te Helēna ieklausīdamās apstājās un ieskatījās vītolu samudžinātajos zaros. Viņa domāja, ka vilks nevar būt tālāk par piecām vai sešām pēdām, bet nekas 208 nebija redzams. Viss bija klusu. Viņa varēja sadzirdēt tikai

strauta šalkoņu pāri pļavai un kraukļa izsmējīgo staccato ķērcienu.

Helēna lēnām pacēla kāju, iedomādamās, ka, spērusi soli vītolos, viņa varbūt ieraudzīs vilku. Ar šo domu vien pietika, jo, tiklīdz sieviete pakustējās, no priekšā esošā krūma kaut kas izšāvās.

Piepeši tur bija vilka galva, visa vienos atņirgtos zobos, rūcoša, ar sārtu muti un dzeltenām acīm, un šī galva cauri zariem metās viņai virsū. Helēna tā pārbijās, ka lēca atpakaļ, zaudēja līdzsvaru un atmuguriski atkrita zālē. Bet viņa ne mirkli nenolaida acis no vilka un redzēja, kā galva noraustās un pazūd, jo ķēdes āķi turējās stingri. Helēna pacēla skatu un ieraudzīja Lūka smaidīgo seju.

— Jā, domāju gan, ka tā ir mamma, — viņš teica.

— Starp citu, mēs vienmēr tā rīkojamies. Vienmēr jānokrīt pie zemes. Tas nomierina vilkus.

Lūks iesmējās un palīdzēja viņai piecelties. Viņš norādīja uz lielu akmeni mazliet tālāk vītolos.

— Varbūt no turienes mēs redzēsim labāk.

Viņam bija taisnība. Viņai tiešām vispirms būtu vajadzējis doties turp.

— Labs ir, gudrelīt.

Viņi brida cauri biezoknim pie akmens, apliekdami palielu loku ap vilka atrašanās vietu. Akmens bija stāvs un nebija, kur pieķerties. Lūks uzrāpās pirmais, tad pastiepa roku un uzrāva augšā Helēnu. Lai noturētu līdzsvaru, viņai bija jāpieturas pie Lūka pleca, un abi ar grūtībām balansēja uz akmens šaurās muguras, lūkodamies vītolu biežņā.

Vilcene skatījās tieši uz viņiem, tā atradās ap divdesmit pēdu attālumā, rūcoša, zobus atņirgusi. Viņa bija gubu mākoņa krāsā, ar viegli pelēcīgiem sāniem un muguru.

— Vai nav skaistule? — nočukstēja Lūks.

-Jā-

Helena redzeja, ka slazda žokļi bija sakampuši vilka kreiso priekškāju. Ķēdes āķi bija cieši ieķērušies biezā sakņu mudžeklī, cīnoties par brīvību, vilcene bija divas reizes aptinusi ķēdi ap šo mudžekli. 209

— Nekur viņa tagad nepaliks, — sacīja Helēna. — Būs labāk piekļūt viņai no otras puses.

Abi nolēca no akmens un atgriezās pie pļavā pamestajām somām. Helēna paņēma īpašo nūju ar šļirci galā un iepildīja vajadzīgo telezola daudzumu. Tad viņi apmeta loku un lēni devās cauri biežņai no pretējās puses, Helēna gāja pirmā.

Pienākusi tuvāk, viņa dzirdēja rūkoņu, un, kad pašķīrās pēdējā vītola zari un viņi ieraudzīja vilcēni, tā vēlreiz centās mesties viņiem virsū. Bet ķēde turējās cieši. Vilcene norēcās un apgūlās.

— Sveika, mamm, — Helēna maigi teica. — Vai tu neesi lieliska?

Vilcene bija izcili labā stāvoklī, kažoks spīdēja un laistījās, gandrīz pilnīgi gatavs ziemai. Helēnai likās, zvērs ir trīs vai četrus gadus vecs, sver apmēram astoņdesmit mārciņas. Vilcenes acis saulē spīdēja bāli zaļgandzeltenas.

— Viss būs labi, mīļā, — dūdoja Helēna. — Viss ir kārtībā. Mes tev neko ļaunu nedarīsim. Tikai mazs snaudiens.

Tajā pašā klusajā balsī viņa palūdza, lai Lūks lēni aiziet otra pusē. Un, tieši kā Helēna bija cerējusi, vilkam radās aizdomas, tas pagriezās, cīnīdamies ar smago ķēdi, bet vēloties paturēt acīs Lūku. Tā Helēnai radās laba izdevība. Viņa pastiepa roku un kā matadors iedūra šļirci vilcenes pēcpusē.

T iklīdz adata bija pieskārusies, vilcene iešņācās un cirta visapkārt ar zobiem. Bet Helēna bija tam gatava un cieši turēja nūju, līdz šļirce bija pilnīgi iztukšojusies. Tad kopā ar I -ūku viņa pagāja nostāk un skatījās, kā vilka acis kļūst blāvas, kā atslābst muskuļi, līdz beidzot vilks saļima kā dzērājs pie durvīm.

Pēc pusstundas viņi gandrīz visu jau bija paveikuši. Apsējs uz acīm, tad mērījumi — garums un svars, asins un fekāliju paraugi. Vilcene tika pārbaudīta no zobiem līdz pat astes galiņam. Parazītu nebija, vilcene likās ideāli vesela. Slazds bija viegli nobrāzis kāju, bet kauli nebija lauzti. Helēna apsmērēja brūci ar antibiotiku ziedi un drošības pēc arī iešļircināja. Tagad bija atlicis tikai iekniebt ausī numura zīmi un uzlikt 2io vilcenei radioficēto siksnu.

Lūks tupēja uz ceļiem blakus vilkam un glāstīja tā sudrabaino sānu. Viņš bija bijis labs palīgs, pierakstījis vajadzīgo, Helēnas vietā piestiprinājis analīžu paraugiem zīmītes, padevis viņai visu, ko viņa prasīja no savas darba somas daudzajiem nodalījumiem.

Helēna tupēja un vēroja Lūku. Viņš bija pilnīgi iegrimis vil- cenes glāstīšanā, acis viņam bija tik maigas, pilnas nevainīga izbrīna, ka Helēnai gribējās pastiept roku un noglāstīt arī Lūku.

Tā vietā viņa teica: — Vai nav pārsteidzošs kažoks? Tā daudzie slāņi…

— Jā. Un krāsas. No t-tālienes viņa vienkārši izskatās balta. Bet tuvumā parādās visas pārējās krāsas. Brūnie toņi un melnais, pat t-tāds kā sārtenums.

Lūks paskatījās uz Helēnu un pasmaidīja, I lelēna arī uzsmaidīja viņam un atkal sajuta, ka viņi kaut kādā veidā ir vienoti, lai gan nespētu pasacīt, kā. Taču Helēna pārtrauca šo mirkli un paskatījās lejup.

— Vecā draiskule drīz modīsies.

Viņa iestiprināja ausī numura zīmi un pierakstīja to blociņā. Tad uzlika kaklasiksnu, pārliecinājās par to, ka tā nebūs ne par ciešu, ne par vaļīgu, un pārbaudīja, vai signāls tiešām strādā. Tad Helēna noņēma vilcenei acu pārsēju, pāris reižu dzīvnieku nofotografēja, un, kamēr savāca visu ekipējumu, vilks jau sāka pamazām kustēties.

— Iesim, — teica Helēna. — Labāk dot viņai drusku brīvas telpas.

Lūks stāvēja blakus vilkam, skatīdamies uz to. Helēna iedomājās, varbūt viņš nav sadzirdējis.

— Lūk?

Viņš pagriezās un pamāja ar galvu, un viņa acis bija skumjas.

— Kas par lietu?

— Nekas.

— Tu taču zini, radiosignāli var izglābt viņas dzīvību.

Lūks paraustīja plecus. — Varbūt.

Viņi iznesa vilku no biežņas un noguldīja blakus takai netālu no tās vietas, kur bija to sagūstījuši. Tad uzlika plecos

somas un devās pāri pļavai. Kāds koijots dzenāja kraukļus prom no aļņa atliekām strauta tuvumā. Ieraudzījis Lūku un Helēnu, viņš pārtrauca savu nodarbi un skumīgi ielēkšoja krūmos.

No mežmalas Helēna un Lūks vēroja, kā vilks līgodamies pieslienas kājās. Tas paspēra dažus nedrošus soļus, tad apstājās un nolieca galvu, lai aplaizītu priekšķepu. Tad vilcene pacēla purnu un smalki izošņāja gaisu, sajuta arī cilvēkus. Tā pagriezās un paskatījās tieši viņiem virsū. Helēna viegli pamāja ar roku.

— Uz redzīti, mamm.

Pēc tam, nicinoši kā veca, noniecināta kinozvaigzne, vilcene pagrieza viņiem muguru, novicināja asd un aizrikšoja prom augšup kanjonā.

Astoņpadsmitā nodaļa

Lūks nespēja novērst no viņas acis.

1 ielēna gāja gar strauta malu, runādama pa mobilo telefonu. Viņa bija novilkusi smagos tūristu zābakus un zeķes un lagad kā balerīna pirms katra soļa izstiepa pirkstgalus uz priekšu. Arī Mēnestiņš gāja gar strauta malu, plūkdams kuplāko zāli, kas tur auga, un garāmejot Helēna noglāstīja zirga sānus. Lūks nodomāja, — diezin vai Helēna apzinās, cik brīnišķīgi izskatās.

Viņš sēdēja zemē būdas priekšā, kur viņi bija ieturējuši maltīti brīvā dabā. Atnākusi no vilku ķeršanas, Helēna bija izklājusi zālē vecu, zilu segu un salikusi uz tās sieru, augļus, riekstus, kūciņas un šokolādi, un tad viņi sēdēja saulītē un ēda, un priecīgā satraukumā runāja par visu notikušo.

Saule bija apmetuši pusloku, un būdas mestā ēna slīdēja tālāk pāri segai, vispirms pārklājot Lūka augumu, tad kājas un visbeidzot zābakus. Blakus Lūkam gulēja Bazs, pagriezies uz muguras kā suņu septītajās debesīs, un Lūks bužināja suņa vēderu, visu laiku vērodams Helēnu. Viņa runāja ar savu 212 priekšnieku, kurš acīmredzot ķircināja padoto.

— Ko tu gribi teikt ar "paveicās"? —Helēna runāja aparātā. — Kā tad, paveicās. Tā ir māka, Praior, tīra, lieliska mācēšana. Vai tu kādreiz esi vienā piegājienā noķēris divus vilkus?

Tas bija noticis tieši pēc tam, kad viņi bija redzējuši vil- kumāti aizrikšojam prom. Vēlreiz pārbaudot visas frekvences, viņi bija izdzirdējuši jaunu signālu. Slazdā bija iekritis vēl viens vilks, šoreiz — jauns tēviņš.

— Es tev galvoju, Den, šis Nepareizais strauts ir kā vilku šoseja vai kas tamlīdzīgs.

Lūks izdzirda zosu gāgināšanu un piemiegtām acīm palūkojās debesīs. Augstu gaisā divas filigrānām bultām līdzīgas zosu rindas gar kalnu virsotnēm lidoja uz dienvidiem. Viņš atkal palūkojās uz Helēnu un redzēja, ka arī viņa vēro zosis. Nu jau vairākas reizes Helēna bija pieķērusi Lūku skatāmies uz sevi. Viņam bija grūti to nedarīt. Bet, šķiet, viņai nebija iebildumu, Helēna vienkārši uzsmaidīja Lūkam, it kā viņa skatieni būtu pats dabiskākais uz pasaules.

Iesākumā Lūks mazliet nervozēja viņas klātbūtnē un ļoti stostījās. Bet viņa tam nepievērsa uzmanību, un drīz viņš nomierinājās. Bija patiesi viegli kopā ar Helēnu. Viņa daudz runāja, visu laiku ātri un tekoši, un reizēm, kad smējās, atmeta galvu un ar pirkstiem izbrauca cauri matiem, tā ka pēc tam tie spurojās kā ezim.

Visvairāk Lūkam patika, kā Helēna reizēm pieskārās viņam, kaut ko stāstot, vienkārši uzlika roku viņam uz elkoņa vai pleca, it kā šis pieskāriens būtu pats dabiskākais uz pasaules. Tajā bfīdī, kad viņi bija izdzirdējuši otro signālu un sapratuši, ka noķerts vēl viens vilks, Helēna bija viņu cieši apkampusi ar abām rokām. Lūks gandrīz nomira no apjukuma. Viņam nokrita cepure, un viņš nosarka nu gluži kā idiots. Tas viņš arī bija, jo Helēna taču bija pieaugusi sieviete, bet viņš — tikai izstīdzējis puisis, kas stostās.

Piepeši Mēnestiņš vairs neplūca zāli, bet pacēla galvu un paskatījās uz ezeru, saslējis ausis uz priekšu. Un jau nākamajā mirklī Bazs pielēca kājās un riedams metās lejā pa nogāzi. No meža izjāja divi stāvi, un Lūkam sirds vai apstājās, kad viņš tos pazina.

Viņš un Helēna bija vienojušies, ka paturēs noslēpumā Lūka lomu vilku notveršanā. Viņa to nebija pieminējusi pat Denam Praioram. Un tagad viss vējā. Lūks paskatījās uz Helēnu un saprata, ka viņa domā par to pašu. Viņa beidza telefonsarunu. Lūks piecēlās kājās un vēroja, kā tēvs un Klaids apjāj apkārt ūdens malai un dodas augšup pa nogāzi pie viņiem, Bazs visu laiku rēja.

— Labrīt, — Helēna moži teica.

Viņa apsauca suni. Lūka tēvs pielika pirkstu pie cepures, sveicinot Helēnu ar vienu no dem smaidiem, kas parādījās vienmēr, kad viņš zināja, ka iedzinis kādu stūrī.

— brīt, kundze.

Klaids neteica neko, tikai blenza uz Lūku. Viņi apturēja zirgus. Lūks redzēja, ka tēva skatiens kavējas gan pie piknika paliekām, gan pie Helēnas basajām kājām un tad slīd augšup līdz viņas sejai.

I iešām lieliska dzīve, strādājot ASV Dabas aizsardzības birojam.

Jā, ir gan, — Helēna atbildēja. — Viens vienīgs atvaļi- ii.iļiinis caur un cauri.

Pikniki pie ezera, un neviens priekšnieks tevi neredz.

— Tieši tā. Pamosties ap pusdienlaiku, tad mazliet pasauļoties…

— Izklausās varens darbs.

— Un vēl, — ja jūs būtu redzējis tos milzīgos algas čekus…

Lūku satrieca Helēnas drosmīgā nekaunība, bet tajā pašā laikā viņš vēlējās brīdināt jauno sievieti, cik bīstami ir tā jokot ar tēvu. Skaidrs, ka viņa pati redzēja, ka vīrieša smaidā nebija ne kripatas humora, viņš tikai spēlējās ar Helēnu, kā mēdz spēlēties kaķis ar peli.

Pagaidām tēvs nebija uzmetis Lūkam pat skatienu. Viņam patika nogaidīt, pirms kādu ievainoja. Bet nu beidzot viņš pagrieza galvu un Lūks sajuta, ka tēva pelēkās acis auksti un kritiski caururbj viņu.

— Nu, dēls, priecājos, ka mēs beidzot atradām tevi. Es 214 jau gandrīz nodomāju, ka vecais vilks tevi apēdis.

— Nē, ser, e-e-es…

— Saproti, mums visiem šorīt bija jāpalīdz Hārdingiem pārdzīt mājās ganāmpulku. Es tev jau teicu. Mēs ar Klaidu aizjājām līdz ganību iecirknim, bet tevis tur nebija.

Lūks to bija pavisam aizmirsis.

— E-es b-b-biju tur. J-jūs d-ddroši vv-vien…

— Ak tad biji?

— J-jā, ser.

— Tad kā tas nākas, ka Eibs tevi redzējis kopā ar šo jauno lēdiju viņas pikapā, braucam augšup gar Nepareizo strautu?

— E-e-e-s…

Lūka mēle bija kā pienaglota, varbūt pat labi, ka tā, jo viņš tik un tā nezināja, ko lai saka. Krūtis sāpēja, it kā tiktu spiestas spīlēs, sejā iesitās sārtums. Vēl pirms mirkļa, būdams divatā ar Helēnu, viņš beidzot bija juties gandrīz kā vīrietis. Tagad viņš bija atkal dumjš stostiķis puišelis.

Viņš palūkojās uz Helēnu, lai pārliecinātos, ka viņa tagad tiešām saredz Lūkā tikai puišeli. Taču Helēna šo skatienu iztulkoja kā palīgā saucienu.

— Viņš bija kopā ar mani tāpēc, ka es lūdzu viņa palīdzību, — sacīja Helēna.

Lūka tēvs pavērās viņā. Baks joprojām smaidīja, bet viņa acis bija kā ledainā akmenī cirstas.

— Un jūs varbūt iepriecinās ziņa, ka, pateicoties Lūkam, šorīt mēs noķērām divus vilkus un uzlikām viņiem raidītājus.

Baks mazliet nolaida zodu un pacēla uzacis. —Jūs tiešām noķērāt dfvus vilkus?

— Tā ir. Pateicoties Lūkam. Viņš palīdzēja man tos atrast.

Lūka tēvs brīdi klusēja, viņš apdomājās. Klaids uzmanīgi vēroja viņu, gribēdams ieraudzīt zīmi, kā lai reaģē. Baka zirgs pāris reižu pakārpīja zemi.

— Un kur tad tie vilki ir?

— Kā jau es teicu, mēs tiem uzlikām radiosiksnas.

— Un tad?

Helēna sarauca uzacis. - Piedodiet, es jūs nesapratu.

Viņš īsi un sausi iesmējās un palūkojās uz Klaidu.

— Nu, vai jūs jau esat viņus aizsūtījusi prom vai kā?

— Mister Kolder, man šķiet, jūs zināt, ka mūsu mērķis…

— Jūs vienkārši viņus atkal palaidāt uz brīvām kājām.

— Jā, bet…

— Runāšu atklāti, jaunkundz. Nupat es biju pie laba drauga un kaimiņa, Eiba Hārdinga, palīdzēju viņam pārdzīt mājās ganāmpulku. Un šis vīrs, pretēji jūsu bosiem Vašingtonas apgabalā, nesēž vis uz nodokļu naudas maisiem, ko var tērēt un tērēt. Viņš redzēja, ka seši no teļiem ir pazuduši. Jūs, protams, nedomājat, Eibam tas ir trīs tūkstošu dolāru zaudējums. Un jūs te man stāstāt, ka esat noķērusi un atkal palaidusi brīvībā divus no kaitniekiem, kas atbildīgi par šo zaudējumu! Un ka man vajadzētu priecāties!

Lūks redzēja, ka Helēna ir nikna. Bet arī iebiedēta. Galu gala nebija neviena, ko viņa tēvs nespētu iebiedēt. Lūks skaujas, kā Helēna norij siekalas.

— Mister Kolder, galvenais ir…

— (ialvenais ir, ka jūs un misters Praiors apgalvojāt, ka šeit darbojas vientuļš vilks. Jūs to saucāt par "atkritēju no bara" vai kaut kā tamlīdzīgi, vai tiesa? Tagad izrādās, ka te ir — cik?

I lelēna brīdi vilcinājās.

- Vai negribat man to teikt?

— Manuprāt, bars.

— Ak tā, tagad tas jau ir bars. Tieši cik daudz vilku?

— Iespējams, deviņi. Bet pieci no tiem ir tikai mazi vilcēni un…

— Deviņi? Un jūs divus noķērāt un vienkārši palaidāt tos atkal vaļā? Lai tie varētu turpināt nogalināt mūsu lopus un izputināt tādus krietnus cilvēkus kā Eibs Hārdings?

— Mister Kolder…

— Paldies, kundze. Esmu dzirdējis pietiekami daudz.

Viņš saņēma rokās grožus un asi parāva zirga galvu, apgriezdams to uz vietas apkārt, pēc tam pār plecu atskatījās uz Helēnu un Lūku.

— Lūk?

— J-jā, ser?

— Kad būsi beidzis to, ko šeit dari, es būtu ļoti priecīgs, ja tu pārnāktu mājās. Mums jānoskaidro daži jautājumi.

Lūks pamāja ar galvu. Baks pielika roku pie cepures, atvadīdamies no Helēnas.

— Mis Rosa, uz redzēšanos.

Viņš iespieda papēžus zirga sānos un aizlēkšoja uz ezera pusi, Klaids sekoja viņam cieši pa pēdām. Lūks sāka kravāt savas mantas. Viņš jutās pārāk sīks un apkaunots, lai kaut paskatītos uz Helēnu. Kamēr viņš kravāja visu mugursomā, Helēna uzlika roku Lūkam uz pleca.

— Lūk?

Viņš izslējās, bet tik un tā neskatījās viņai acīs.

— Tā ir mana vaina. Man patiešām žēl. Man nevajadzēja lūgt, lai tu man palīdzi.

—N-nav jau nekas liels.

Salicis visu somā, neteikdams vairs ne vārda, Lūks piegāja pie strauta un ielēca Mēnestiņam seglos. Un viņš aizjāja lejup pa nogāzi, ne reizi nepalūkojies atpakaļ, bet visu laiku juzdams, ka Helēna skatās viņam nopakaļ.

Pārējo dienas daļu Helēna pavadīja, izsekojot radioficēto vilku gaitas. Paldies Dievam, signāli nāca augstu no Nepareizā strauta un tālu no jebkādiem ganāmpulkiem.

Viņa atgriezās ap septiņiem vakarā un iegāja dušā. Tagad, rudenim iestājoties, ūdens bija tik auksts, ka sāka sāpēt galva. Drīz būs jāsāk mazgāties būdā.

Viņa pieķēra sevi, ka virs dušas kabīnītes durvīm lūkojas pāri ezeram, cerot ieraudzīt Lūka zirgu. Bet viņa saprata, ka Lūks neieradīsies, ne jau nu pēc tā, kas notika no rīta. Viņa vēlējās nosvinēt panākumus, bet blakus bija tikai Bazs, un, lai cik viņš būtu gudrs suns, viņš nespēja aptvert visu.

Trīcēdama Helēna ieskrēja atpakaļ būdā, ātri noslaucījās un apģērbās. Tad, pārbaudījusi, vai kāds nav atstājis ziņu (to nebija), viņa aizsmēķēja svētku cigareti (triju dienu laikā pirmo) un uzlika Serilas Krovas lenti. Taču izdarīja kļūdu, ieklausīdamās vārdos, un, kad Serila sāka dziedāt par to, ka ir svešiniece pati savā dzīvē, Helēna steigšus nospieda "stop" pogu. Dieva dēļ, viņa taču gribēja svinēt panākumus, nevis pārgriezt sev vēnas! 217

Ienāca prātā doma uzrakstīt vēstuli Džoelam. Vēl viena kļūmīga doma. Kādēļ gan viņai tas būtu jādara?! Tagad bija Džoela kārta! Tad, beidzot uztvērusi netraucētu signālu mobilajā telefonā, viņa nolēma piezvanīt mammai uz Čikāgu. Atbildēja automātiskais ieraksts. Tieši tāpat viņai gāja, zvanot Sllijai uz Bostonu. Un tāpat ar Denu Prairoru. Kur ellē visi palikuši?

It kā nolasījis viņas domas, iezvanījās telefons.

Zvanīja Bils Rimers. Viņš apsveica sakarā ar vilku notveršanu un teica, ka viņa laikam uzvarējusi derībās par to, kurš noķers pirmo vilku. Pašlaik viņš grasoties doties pie Hārdin- giein runāt par tiem pazudušajiem teļiem. Vai Helēna vēlētos pievienoties?

Paldies par ielūgumu, bet man nav bruņutērpa.

— Vai zini ko? Kad tikšu ar viņiem galā, es tev izmaksāšu kādu glāzīti pilsētā.

Viņi sarunāja, ka pēc stundas tiksies "Pēdējā patvēruma" bāi i I lelēna iedomājās, ka tas tikai nāktu par labu draudzīgu attici ibu nodibināšanai, ja viņa tur iegrieztos. Droši vien baumas par Hārdingu zaudējumu lidojušas vēja spārniem.

bija gandrīz pilnīgi tumšs, kad Helēna iebrauca Houpā un saskatīja "Pēdējā patvēruma" neona izkārtni mirdzam &lt; ialvenās ielas vidū. Viņa lēni brauca pa ielas pretējo pusi, vērodama visas gar malu stāvošās mašīnas un cerēdama ie- i aud/āt starp tām Rimera mašīnu. Tās tur nebija.

Viņai nebūt nepatika doma par to, ka jāgaida Bils bārā, tā nu viņa pabrauca gabaliņu tālāk un apstājās pie veļas maz- gatavas. Tur iekšā bija divi jauni kovboji, tie lādēja veļas žāvējamos automātos un smējās kā klauni. Helēna arī bija izmantojusi šīs veļas mazgātavas pakalpojmus. Vienreiz, lai mazgātu veļu, otrreiz — lai skalotu vilku izkārnījumus.

Šo metodi viņai bija iemācījis Dens vēl Minesotā, tā viegli varēja noteikt, ko vilks ir ēdis. Katru mēslu čupiņu vajadzēja iesiet atsevišķā īpaši apzīmētā zeķē, aizsiet mezglu galā, tad ielikt visu mašīnā. Kad zeķes bija izmazgātas, pāri palika tikai spalvas un kaulu gabaliņi. Pārējie klienti gan par šo procesu 218 nepriecātos, tāpēc vajadzēja to darīt paslcpus. Toreiz, kad

Helēna bija te mazgājusi mēslus, katrā bija jaukts dzīvnieku spalvu sastāvs: mazliet brieža, mazliet vapiti, bet ari daudz liellopu spalvu, kas gan nenozīmēja, ka vilki tiešām nogalinājuši lopus, iespējams, tie vienkārši atraduši līķi un ēduši to.

Pēc piecpadsmit minūtēm Bils vēl nebija parādījies. Helēnai kļuva neērti no tiem skatieniem, ko viņai veltīja garāmbraucošie šoferi un it īpaši abi jaunie kovboji veļas mazgātavā. Iespējams, ka Rimers nolicis mašīnu kaut kur citur, Helēna nodomāja. Varbūt viņš zvanījis uz bāru un atstājis viņai kādu ziņu. Viņa izkāpa no mašīnas un devās pāri ielai.

To viņa nožēloja tajā pašā mirklī, kad pārkāpa bāra slieksni. Zem ragiem noklātajām bāra sienām kāds ducis dzīvu acu pāru pagriezās pret jauno sievieti, un neviens no tiem nebija draudzīgi noskaņots, tās nebija Bila Rimera acis.

Helēna gandrīz jau pagriezās, lai skrietu atpakaļ uz mašīnu. Taču tad viņas būtnes stūrgalvīgā daļa, tā, kas vienmēr sagādāja viņai nepatikšanas, teica: kāda velna pēc tu nevarētu, ja tev tā iegribas, atnākt un iedzert savu glāzīti? Tā nu viņa dziļi ievilka elpu un devās pie letes.

Helēna pasūtīja margaritu, apsēdās uz ķeblīša un aizkūpināja cigareti.

Izņemot bārdāmu, Helēna bija te vienīgā sieviete. Telpa bija pilna, lai gan vienīgie cilvēki, kurus Helēna pazina, bija Etāns Hārdings un tie divi mežinieki, ko viņa un Lūks bija sastapuši pie Nepareizā strauta. Viņai bija aizdomas, ka tie ir tie paši ne visai cienījamie jaunekļi, ko bija pieminējis Dugs Milvords*. Visi trīs sarunājās bāra tālākajā stūrī. Šad un tad viņi pameta skatu uz Helēnas pusi, bet, nolāpīts, viņa nu gan tiem neuzsmaidīs un nedos iespēju atkal noraidīt sveicienu, tāpēc Helēna nepievērsa viņiem uzmanību, tieši tāpat kā tiem šķībajiem skatieniem, ko viņai raidīja visi nepazīstamie vīri.

Helēna jutās kā nekaunīga izstumtā vai arī kā svešiniece kādā vecā vesternā, kura nupat iebraukusi pilsētā. Viņai gribējās bēgt, bet viņa nevēlējās ļaut visiem to prieku apzināties, ka tie viņu izdzinuši. Helēna iedomājās, kā bārs nodārdēs smieklos, kad viņa būs aizvērusi aiz sevis durvis. 219

Viņa izdzēra kokteiļa glāzi un pasūtīja otru, izlikdamās, ka ieinteresējusies par basketbola spēli TV ekrānā, prātodama, kā gan varējusi iedomāties, ka šis Dieva pamestais ūķis varētu būt laba vieta draudzīgu attiecību nodibināšanai. Viņa pārāk ātri izdzēra otro glāzi. Kokteilis bija stiprs, un viņa vēlējās, kaut būtu pirms tam kaut ko ieēdusi.

Tad bāra spogulī viņa ieraudzīja pa durvīm ienākam Baku Kolderu. Tā tikai vēl trūka!

Viņš lauzās uz letes pusi tā, it kā būtu kandidāts uz lielu amatu, kas slāpst pēc vēlētāju balsīm. Helēna spogulī skatījās un neviļus jutās pārsteigta. Interesanti, ko patiesībā domāja tie viri, kam viņš spieda roku vai plecu. Likās, viņus apžilbina baka smaids un joki, arī veids, kādā viņš sveicienā iepina katra satikta vīra vārdu. Helēna redzēja, ka Baks viņu pamanījis, un viņu skati spogulī sastapās. Helēna gan tūlīt novērsa acis, bet ar šikam baiļu trīsām apjauta, ka Baks dodas tieši pie viņas.

— Nesaprotu, kas tiem čaļiem lēcies, ja viņi ļauj skaistai jaunai dainai dzert vienatnē.

I b lena iesmējās, un tas izklausījās gandrīz histēriski, baks stāvēja tieši viņai aiz muguras, skatīdamies spogulī.

— Šajā apvidū vīrieši parasti neizceļas ar savu kautrību.

I lelēna nespēja atrast sakāmo. Likās, tekilas koktelis viņu apdullinājis. Spogulī viņa redzēja, cik muļķīgs izskatās pašas smaids, un centās to labot. Blakus kāds vīrs paņēma vairākas dzēriena glāzes, un, kad viņš aizgāja pie galdiņa, Kolders veikli iespraucās atbrīvotajā vietā. Tagad abu augumi bija tikai collu vai divu collu atālumā viens no otra, un viņa kāja uz mirkli pieskārās Helēnas kājai. Viņa saoda citrona aro- mātu un apjuka. Tieši to pašu odekolonu tagad lietoja I Ielēnas tēvs.

— Vai drīkstu atvainoties par savu nepieklājību, izmaksājot jums kādu glāzīti?

— Paldies, bet es taktiski gaidu kādu citu. Liekas, viņš…

— Ko jūs dzerat, vai kokteili?

— Nē, patiešām, es labāk…

Baks paliecās uz priekšu un uzsauca bārdāmai: — Lorij?

220 Vai vari atnest alu un vēl vienu margaritu? Pateicos, mīlulīt.

Viņš pagriezās un no augšas uzsmaidīja Helēnai.

— Es vienkārši gribu pierādīt, ka pēc šārlta sarunas mūsu attiecības nav pasliktinājušās.

Helēna sarauca pieri, it kā nesaprastu, ko viņš grib teikt.

— Es spēju novērtēt, ka jums ir jādara savs darbs. Es varbūt biju pārāk skarbs.

— Ak, man ir bieza āda un plati pleci.

— Es gan teiktu, ka pleci ir gluži labi.

Viņa pasmaidīja. Galva griezās. Dieva dēļ, vai viņš grasās flirtēt?

— Man liekas, Lūks to uzztvēra smagāk par mani.

— Tāds jau nu viņš ir. Atsities mātē.

Helēna lēni pamāja ar galvu, cerot iegūt laiku. Šī bija bīstama tēma.

— Jūs gribat sacīt, ka viņš ir jūtīgs, — Helēna teica.

— Liekas, viens no apzīmējumiem varētu būt arī tāds.

— Taču jūtīgums nebūt nav kaut kas slikts, vai ne?

— Es jau neteicu, ka slikts.

Iestājās klusums, kas būtu pārvērties neērtā klusumā, ja nepienāktu bārdāma un nelūgtu Helēnu pie telefona. Helēna atvainojās un cauri pūlim devās uz nišu, kur atradās aparāts. Zvanīja Bils Rimers, ļoti atvainodamies, ka nav varējis ierasties. Bils pastāstīja, ka bijis ļoti grūti tikt galā ar Eibu Hārdingu.

— Vai visi locekļi tev vēl klāt?

— Vēl neesmu saskaitījis. Tie nu gan ir suņi!

— Un kā ar teļiem?

— Neatradām ne kauliņa. Bet Eibs ir pārliecināts, ka vainīgi vilki. Apgalvo, ka ir tos gan redzējis, gan dzirdējis.

— Ko teici tu?

— Nācās painformēt viņu: vajadzīgi pierādījumi, ka zaudējumus nodarījuši vilki, citādi kompensāciju dabūt nevarēs.

— Varu iedomāties, kā viņš to uztvēra.

— Jā jā, tas viņam ļoti patika. Lai nu kā, es jau runāju ar Denu, viņš teica, varbūt jums abiem rīt jāpalido apkārt, pamēģināsiet notvert visu baru, ja jau tagad divi no viņiem ir radioficēti.

— Jā, laba doma.

Rimers vēlreiz atvainojās par to, ka nevarēs ierasties, bet varbūt viņai vienai pašai labāk izdošoties pielabināt dusmīgos lopkopjus. Helēna klusinātā balsī pastāstīja, ka pašlaik sēžot kopā ar Baku Kolderu.

Labi, labi, Helēna. Tas ir īstais vīrs, galvenais.

— Pateicos, Bil.

Kad viņa atgriezās pie letes, Kolders runājās ar kādu citu, tas likās izdevīgs mirklis promiešanai. Bet Baks nekavējoties atkal pievērsās Helēnai. Viņš pacēla glāzi un pieskandināja I Ielēnas glāzei.

Lai nu kā tur būtu, — viņš teica, — apsveicu — jūs tomēr notvērāt tos vilkus.

— Kaut arī es tos atkal palaidu vaļā.

Baks pasmaidīja, un abi iedzēra.

Vi mš noslaucīja alus putas no lūpām. — Kā jau teicu, jums jādara savs darbs, un es to saprotu, kaut ari man tas ne īpaši patīk. No rīta es vienkārši biju nikns uz Lūku par to, ka viņš pamet i » ganāmpulku, es taču redzēju, cik daudz teļus zaudējis vecai I ibs. Atvainojos, ja biju… teiksim, nepieklājīgs.

Ir jau labi.

I lelēna izņēma no paciņas vēl vienu cigareti, Baks paņem. i sērkociņu un pasniedza uguni. Viņa pateicās. Kādu Iii īdi neviens nebilda ne vārda.

Lūks patiešām labi pārzina visu apkārtni kalnos, — I lelēna noteica.

— Jā, tā liekas.

— Un viņam ir īsts ķēriens uz tādu darbu, kāds ir manējais.

— Jā gan, dzimis plīša lācīšu bučotājs.

Abi iesmējās.

— Vai arī to viņš mantojis no mātes?

— Liekas gan. Sā vai tā, viņa ir dzimusi pilsētā.

— Protams, tur jau rodas visi plīša zaķīšu bučotāji.

— Tā man liekas gan.

Baks pasmaidīja un pielika glāzi pie lūpām, pāri tās malai joprojām skatīdamies Helēnā. Un piepeši, pati to negribot, Helēna saprata, kāpēc Baks Kolders sievietēm liekas tik pievilcīgs. Ne tikai izskata dēļ, kas, jāatzīst, bija lielisks vīrietim viņa vecumā. Galvenais bija pašpārliecība. Tā plūstin izplūda no Baka. Veids, kādā viņš koncentrēja uzmanību uz sievieti, bija parupjš, pat smieklīgs, ja skatījās uz to skaidrām acīm. Bet Helēnai bija aizdomas, ka daudzas sievietes vēlējās gozēties šajā uzmanības saulē.

Helēnai pat nepajautājis, Baks paņēma abiem vēl pa dzērienam un mainīja sarunas tēmu. Viņš pierunāja Helēnu, lai pastāsta kaut ko par sevi, par Čikāgu, par savu darbu Mine- sotā, par ģimeni un pat par to, ka viņas tēvs precas otrreiz. Un, lai gan bija skaidrs, ka šis ir vēl viens Baka paņēmiens, kā iekarot sieviešu sirdis, viņš darīja visu tik nepiespiesti un iejūtīgi, ka Helēnai nācās ar varu aizliegt sev runāt par tādiem noslēpumiem, kuru izpaušanu viņa nožēlotu jau nākamajā rītā, būdama skaidrā.

— Vai jūs satrauc tas, ka viņa ir tik ļoti jauna?

— Jaunāka par manu tēvu vai par mani?

— Nu, laikam abi varianti.

Helēna brīdi domāja. — Tas ka viņa ir jaunāka par mani, nē, nesatrauc. Ka par tēvu… jā, nolāpīts, jā. Godīgi runājot. Nezinu, kāpēc, bet satrauc.

— Vīrietis ir bezspēcīgs mīlestības priekšā.

—Jā, bet kāpēc viņš nevarētu izvēlēties kādu sava vecuma sievieti?

Baks iesmējās. —Jūs domājat — kļūt reiz pieaudzis?

— Tieši tā.

— Ma«a māte mēdza teikt, ka vīrieši nekad nekļūst pieauguši, tikai arvien kašķīgāki. Katrā no mums dzīvo tas mazais puisītis, viņš tur dzīvo līdz mūsu mirstamajai stundai, un viņš brēc. "Es gribu, es gribu!"

— Vai tad sievietes negrib?

— Esmu pārliecināts, ka grib. Taču viņas labāk par mums prot pieciest to, ka neiegūst gribēto.

— Aktā?

— Jā, Helēna. Es tā domāju. Uzskatu, ka sievietes skaidrāk šo to saprot.

— Piemēram, ko?

— Piemēram, ka gribēšana reizēm var būt skaistāka par iegūšanu.

Brīdi viņi skatījās viens otrā. Helēna bija pārsteigta, saskatot Bakā filozofu, lai gan, kā jau vienmēr, viņa sacītajam likās esam kāds zemteksts, atvars jau tā dziļajā straumē.

(iarām pagāja Etāns Hārdings un viņa draugi mežcirtēji ar podiem līdzīgajām sejām, viņi devās uz durvju pusi. Etāns pamāja Kolderam, bet neviens no viņiem nepameta uz I Ielēnas pusi ne skatienu.

Paskatoties visapkārt, Helēna aptvēra, cik maz cilvēku bija palicis bārā. Viņi bija runājušies gandrīz stundu. Helēna teica, ka viņai laiks doties mājās, un atvairīja Koldera mēģinājumus piedāvāt vēl pēdējo glāzīti. Viņa jau tā bija izdzērusi vairāk nekā vajag, pieceļoties bāra sienas sašūpojās acu priekšā.

— Man patiešām saruna ar jums sagādāja prieku, — Baks teica. \par— Man arī.

— Vai jūs varēsiet braukt? Es varētu…

— Ar mani viss kārtībā, — viņa pārtrauca Baku.

Pavadīšu jūs līdz mašīnai.

Nē, nē, paldies. Viss kārtībā. — Paldies par kūkām, viņa ir pietiekami skaidrā prātā, lai saprastu, ka iziet no bāra kopā ar Baku būtu neprāts. Jau tagad tenku vāceles stājas pie darba.

Iela bija tukša, nakts vēsais gaiss — burvīgs. Helēna meklēja somiņā mašīnas atslēgas. Pēc tam kad bija izbērusi visu tās saturu uz pikapa motora pārsega, viņa atrada atslēgas žaketes kabatā. Viņai izdevās apgriezt mašīnu, nekur neietriecoties, tad viņa lielā apņēmībā izbrauca no pilsētas, jau apjauzdama to, ka varbūt darījusi sev kaunu, lai gan bija vēl pārāk apreibusi, lai par to satrauktos. Kauns un naids pašai pret sevi, viņa neskaidri atcerējās, nāk tikai līdzi ar paģirām.

Pēc labākās sirdsapziņas sekodama pati savas mašīnas starmešu mestajai līkloču gaismai, viņa atcerējās, ka norunājusi rīt kopā ar Denu pārlūkot apkārtni un ka mazas lidmašī- 224 nas un paģiras visai labi nesader kopā.

Tagad sev priekšā viņa saredzēja pastkastīšu virkni. Savējā Helēna nebija ielūkojusies trīs dienas. Pirms braukšanas uz pilsētu viņa bija baidījusies, ka, atrodot kastīti tukšu, sabojās sev garastāvokli, tāpēc izlēmusi, ka ieskatīsies tajā mājup- braucot. Tagad viņa bija pietiekami iereibuši, lai spētu to izturēt.

Tuvāk piebraucot, Helēna saskatīja kaut ko baltu guļam uz ceļa, pēc brīža viņa saprata, kas tas ir. Viņa apstādināja mašīnu, lai starmeši apgaismotu balto priekšmetu, un izkāpa ārā.

Tā bija viņas pastkastīte. Metāla stienis bija pieliekts pie zemes, kastīte pati — saplacināta. Likās, kāds to vispirms sadragājis un pēc tam drošības dēļ vēl pārbraucis pāri ar mašīnu. Pārējās kastītes nebija aiztiktas.

Starmešu daļēji apgaismota, Helēna stāvēja un rauca pieri, skatīdamās postažā, viegli līgodamās, lai gan ar katru sekundi galva kļuva skaidrāka. Pikapa motors nosprauslojās un noslāpa, tad viņa beidzot izdzirdēja vēja vaidus. Vējš bija mainījies, tagad pūta auksts ziemelis.

Tepat netālu mežā sāka ķilksēt koijots, tad apklusa kā norāts. Viņa skatījās turp, kur pa pelēko granti viņas melnā ēna iestiepās vēl melnākajā naktī. Uz brīdi Helēnai likās, tur pazib kaut kas balts. Bet tad tā vairs nebija.

Viņa pagriezās un devās atpakaļ piepikapa. Kamēr viņa gāja, vēstule atkal noplivinājās, tikai šoreiz to neviens neredzēja. Pēc tam tā pasitās gaisā un aiztraucās prom vējā.

*

Deviņpadsmitā nodaļa

Dens Praiors nebija ticīgs cilvēks. Savā vismier- mīlīgajā omā būdams, viņš tomēr uzskatīja, ka reliģija ir šķērslis izziņas ceļā, aizbildinājums, lai pārāk neiedziļinātos šīszemes dzīvē. Prozaiskāk runājot, viņam šķita, ka labāk mēģināt pašam kaut ko darīt savā labā, nevis paļauties uz kādu, kuru neviens nav redzējis un kurš varbūt nemaz neliksies zinis par jūsu raizēm.

Tomēr bija divi izņēmuma gadījumi, kuros Dens ķērās pie lūgšanas. Pirmais attiecās uz jebkuru sestdienas vakaru, kad Dena meita nebija pārnākusi mājās un nebija arī zvanījusi (pēdējā laikā tas notika tik bieži, ka Dievam acīmredzot drīzumā piederēs vēl viens atgriezts ķeceris). Otrs attiecās uz tām reizēm, kad Dens pacēlās gaisā ar savu lidmašīnu, un tad sūtīt Dievam lūgsnu šķita visnotaļ loģiski. Vairāku tūkstošu pēdu augstumā iespējas palīdzēt pašam sev bija visai ierobežotas, un, ja nu tur debesu izplatījumā Kāds tomēr bija, cilvēkam vismaz radās lielākas izredzes tikt sadzirdētam.

Taču todien, brāzmainajā ziemeļu vējā cenšoties ieturēt (Iesnas uzņemto kursu, Dens neaizlūdza par savu un Helēnas drošību. Noraudzīdamies lejup uz Houpas ielejas augstākajam vietām, viņš saprata, ka baumas par Eiba Hārdinga šķietami vilku saplosītajiem lopiem jau ir izplatījušās. Šaipus kalniem it visur tika pulcinātas govis, lai dzītu tās projām no vasaras ganībām. Tāpēc savas lūgsnas izvērstajā nobeigumā, kas šoreiz izskanēja satrauktāk nekā citām reizēm, Dens lūdza to Kungu, lai visi rančo īpašnieki, kurus viņš redzēja t.ilu lejā kā mazus ķeksīšus zirgu mugurās, pārliecinātos, ka viņu ganāmpulki ir sveiki un veseli.

Noskatījies, kā lidmašīnas ēna pārslīd pāri pēdējam ga- nāmpulkam, Dens atkal pievērsās tālei, kur kalnu grēda izliecās uz ziemeļiem kā pārakmeņojusies dinozaura mugura ar pirmā sniega apsudrabotajiem skriemeļiem. Vējš bija aizpūtis no debesīm pēdējās vasarīgās dūmakas atliekas. Nu to dzidrā zilgme bija rada tai bezgalībai, kas vedināja domāt, ka aizlidot līdz Mēnesim un atpakaļ būtu tīrais nieks, ja vien neaptrūktos degvielas.

Šīs dzejiskās pārdomas Dens tomēr paturēja pie sevis, jo zināja, ka Helēna savā pašreizējā noskaņojumā nespētu tās pienācīgi novērtēt. Sagumusi krēslā viņam blakus un noslēpusi paģiras aiz saulesbrillēm un izbalējušas cepures ar nagu, Helēna izklaidīgi grozīja uztvērēja pogas. Ikreiz, kad Dens pameta uz viņu acis, Helēnas pelēkā seja pieņēma aizvien zaļ- 226 ganāku nokrāsu.

Helēnas lidlaukā viņa bija ieradusies ar lielu krūzi melnas kafijas, kuru bija nopirkusi pa ceļam, un uzreiz brīdinājusi Denu, ka šodien viņai prāts uz jokiem nenesoties. Viņa jutās tik vārga, ka brīdī, kad pāris jūdžu uz dienvidrietumiem viņi bija izdzirdējuši pirmo signālu, ar sāpīgu vaibstu sejā pagrieza uztvērēju skaļāk.

Signāls nāca no jaunā vilka kaklasiksnas, un, turpinot meklēšanu, Helēna drīz vien uzgāja arī viņa mātes signālu. Kad lidmašīna bija šķērsojusi Nepareizo strautu, abi signāli kļuva skaļāki, un tā bija laba zīme, jo vēstīja, ka vilki atrodas tālu projām no lopiem. Vilki acīmredzot uzturējās kanjona ziemeļu pusē, varbūt bija apmetušies atpūsties kādu jūdzi uz augšu no tās vietas, kur Helēna viņreiz bija notvērusi jauno vilku. Taču pirmajos trijos mēģinājumos viņiem ar Denu neizdevās noteikt to atrašanās vietu.

Izņemot dažas mazas pļaviņas, kanjons bija biezi noaudzis ar kokiem, un, lai gan vēja brāzmas plēsa apsēm nost to koši dzeltenās lapas, priežu un egļu zaļais biezoknis bija necaurredzams. Un skrajākās vietās bija tūkstošiem klinšainu iedobju, kur vilkam ērti paslēpties.

Viņi kārtējo reizi bija aizlidojuši līdz kanjona galam, un Dens, celdams lidmašīnu augšup pret sauli, patlaban grasījās apmest vēl vienu loku. Te piepeši lidaparāts iekļuva vēja virpulī, sazvārojās un palēcās kā automašīna uz bedraina ceļa, liekot Denam justies pateicīgam, ka nav paēdis brokastis.

— Žēlīgais Dievs, Praior!

— Atvaino!

— Es redzu, ka tava lidotprasme nemaz nav uzlabojusies.

— Un es redzu, ka tava oma arī nav uzlabojusies.

Šoreiz pār kanjona dienvidu malu Dens lidoja zemāk un

sasvēra lidmašīnu tā, lai Helēnai pavērtos labāks skats. Signāli, kas nāca no labā borta antenas, pieņēmās skaļumā, līdz piepeši Helēna iekliegdamās pastiepa pirkstu.

— Re, kur viņa ir!

— Barveža draudzene?

— Ja tikai barā nav vēl kāda palsa vilcene. Un tur ir arī pārējie četri, nē, pieci!

Dens paliecās uz priekšu, taču neko nevarēja saskatīt. — Kur?

— Redzi to klintsradzi virs apšu pudura?

Helēna bija paņēmusi tālskati. — Nē, tā ir viņa, viņai siksna ap kaklu. Un tur ir arī tas jaunais vilks, kuram mēs tāpat aplikām siksnu. Nu, vai tas nav kolosāli?

— Tu saki, tas Kolderu puika apgalvo, ka barā esot pavisam deviņi vilki?

— Četri pieauguši, pieci mazuļi.

— Vai barvedis nekur nav manāms?

— Nē, viņi visi ir pelēki un barvedim par mazu. Izskatās pēc četriem vilcēniem un tiem diviem pieaugušajiem, kuriem mēs aplikām siksnas.

I lelēna sadabūja savu fotoaparātu, un Dens atkal lēni riņķoja virs kanjona, lai viņa varētu uzņemt attēlus ar tālskata objektīvu. Vilki gozējās saulē un likās nepievēršam lidmašīnai uzmanību, līdz kamēr tā pārlidoja viņiem trešo reizi, tad vilkumāte visus sacēla kājās un ieveda biezoknī.

Viņi vēl kādu brīdi lidinājās pār kanjonu un tā tuvāko apkaimi cerībā ieraudzīt trīs atlikušos vilkus, taču no tiem nebija ne vēsts. Atceļā uz lidlauku Helēna pierakstīja visu, ko viņi bija redzējuši, atzīmēja arī laiku un koordinātes. Nu viņas seja vairs nelikās tik zaļa.

— Jūties labāk? — Dens apvaicājās, kad viņa bija beigusi.

— Piedod, ka biju tik asa!

Dens par atbildi tikai pasmīnēja. Visu atlikušo ceļu neviens no abiem neteica ne vārda. Dens klusībā prātoja, vai I lelēnu nomāc vēl kas cits bez paģirām. Viņa izskatījās diezgan skumīga.

Pēc nolaišanās viņi katrs savā mašīnā aizbrauca uz pārvaldi. Tā bija pirmā reize pēc Helēnas ierašanās, kad viņa te iegriezās, un Donna viņu sveicināja kā sen neredzētu draudzeni un apsveica ar vilku notveršanu. Dens ieteicās, ka viņi varētu aizvest attīstīt filmu uz tuvējo fotoveikalu un kaut ko iekost pa to stundu, kamēr tiks izpildīts viņu 228 pasūtījums.

Nokāpuši no uzkalna līdz fotoveikalam, viņi pagājās vel pāris soļu līdz mazai kafejnīciņai, kur pasniedza gardas sviestmaizes ar tītara gaļu un piena kokteiļus. Ēzdami viņi pārrunāja kanjonā redzēto.

— Es būtu daudz priecīgāks, ja tur augšā kopā ar pārējiem atrastos arī barvedis, — Dens sacīja.

— Var jau būt, ka viņš tur bija, tikai mēs viņu neredzējām.

— Iespējams. Es gan domāju, ka viņam labāk aptīk apgrozīties jauno, sulīgo vēršu tuvumā.

— Izbeidz, Den! Tu tak netici, ka Eiba Hārdinga lopus būtu nokoduši vilki?

— Kas to lai zina?

— Eibs nepieder pie pasaules veiksmīgākajiem lopkopjiem. Esmu gatava derēt, ka viņš katru vasaru zaudē tikpat daudz lopu. Var gadīties, ka viņš nemaz nezina, cik galviņu viņam tur augšā ganās.

— Nu, ja šie vilki patiešām medī lopus, tad zini — mums vajadzēs no viņiem šķirties.

— Ko?!

— Neizliecies tik pārsteigta, Helēn. Mēs šeit esam tāpēc, lai savā darbā ievērotu zināmus noteikumus, nevis lai paši pēc vajadzības tos izgudrotu. Vdki, kas uzbrūk ganāmpulkam, apdraud visu sugas atjaunošanas programmu.

— Kā tu to domā — "šķirties no viņiem"? Pārvest viņus uz citu vietu?

— Jā, senāk, bet nu vairs ne. Nē, es domāju skaita ierobežošanu.*

— Atšaušanu? -Jā.

Helēna pakratīja galvu un novērsās.

— Helēn, atmosties! Tāda ir mūsu dzīves īstenība. Palasi regulētās pavairošanas plānu.

Sviestmaizes viņi beidza ēst pilnīgā klusumā.

Pasūtītos attēlus izskatīja pa ceļam uz pārvaldi. Daži bija tiešām labi. Pārvaldē iegriezties Helēna atteicās. Viņa bija atstājusi Bazu ieslēgtu būdā, un viņai arī vajadzēja pārbaudīt slazdus. Veltīgi cenzdamies kliedēt saspīlējumu, Dens 229

ieteicās — varbūt Helēna ieraudzīšot slazdos arī tos trīs atlikušos vilkus, kurus viņiem nebija izdevies pamanīt no gaisa. Helēna par atbildi pat nepasmaidīja.

Dens pavadīja Helēnu līdz viņas pikapam. Viņš bija ar nepacietību gaidījis šo tikšanos, taču viss bija sagājis šķērsām. Denu mocīja sirdsapziņas pārmetumi par pirmīt teiktajiem skarbajiem vārdiem. Viņš bija izturējies rupji un darījis tā laikam gan tāpēc, ka jutās saņēmis atraidījumu. Muļķīgā kārtā Dens bija lolojis cerību, ka Helēnas ierašanās Montānā varētu viņus tuvināt vienu otram. Tas nemūžam nenotiks, un viņš rīkosies prātīgi, laikus aprazdams ar šo domu.

I lelēna iesēdās pikapā, un Dens palika stāvam pie atvērta - jam durvīm, kamēr viņa nopūlējās iedarbināt motoru.

Vai labi kust uz priekšu?

— Reizēm nevar pielaist.

— Mēģināšu sadabūt tev ko labāku.

— Gan jau iztikšu.

Un tu pati? Ar tevi viss kārtībā?

— Ar mani? A, man nekas nekaiš. — Helēna redzēja, ka viņai nav izdevies Denu pārliecināt, un atmaigusi viegli pasmaidīja. — Nudien viss kārtībā. Paldies par apvaicāšanos.

I )ens pamanīja kaut ko uz otra sēdekļa Helēnai blakus.

— Kas tad tas?

— Mana bijusī pastkastīte. Jādabū jauna vietā. — Viņa pastāstīja Denam, kas noticis.

— Tas nav labi, Helēn. Vai tev ir kāda nojausma, kurš to varētu būt izdarījis?

Helēna paraustīja plecus. — Nekādas.

Dens sarauktu pieri kādu brīdi nolūkojās pastkastītē.

— Paklau, tu uzmanies tai savā būdā, labi? Apsoli, ka piezvanīsi man, ja vēlreiz atgadīsies kas tāds. Jebkurā diennakts stundā.

— Den, tas droši vien ir parasts negadījums. Kāds piedzēries rančo strādnieks ālējies pa ceļam uz māju vai tamlīdzīgi.

— Apsoli, ka piezvanīsi!

23o — Labi, tētuk!

— Lai eņģeli stāv klāt tavai pastkastītei!

Helēna pasmaidīja. Vismaz tik daudz Dens bija panācis.

Viņa aizcirta durvis un, sākdama braukt, pameta Denam vieglu gaisa skūpstu. Dens palika stāvam un skatāmies, līdz vecais pikaps iejuka satiksmes līdzekļu straumē un nozuda aiz kalna. Tad viņš pagriezās un gāja atpakaļ uz pārvaldi.

Tikko ienācis pa durvīm, Dens no Donnas sejas izteiksmes uzreiz noprata — kaut kas atgadījies.

— Zvanīja žurnālisti, — Donna teica. — Un tā televīzijas reportiere. Viņa stāstīja, daži rančo īpašnieki Houpā spļaujot zili melnu. Apgalvojot, ka vilki viņiem nokoduši lielu skaitu teļu.

— Cik īsti?

— Pagaidām četrdesmit trīs.

— Ko? Vai viņa teica ari, kam teļi piederējuši?

— Jā. Viens no īpašniekiem ir Baks Kolders.

Divdesmitā nodaļa

Sapulcei vajadzēja sākties tikai pēc pusstundas, taču kravas mašīnas nepārtrauktā virknē jau plūda iekšā pilsētā. Biezēja krēsla, un lielajam vairumam mašīnu bija ieslēgtas priekšējās ugunis. Daži apstājās pie Nellijas ēdnīcas, taču krietni iecienītāks mērķis bija "Pēdējais patvērums", kuTa nosaukums sapulces apmeklētājiem gan nevēstīja neko labu. Patlaban pie bāra durvīm nobremzēja dubļains pikaps, un Helēna nolūkojās, kā no tā izkāpj un uz ieejas durvīm dodas divi vīri kovboju cepurēs un zābakos. Viens no viņiem kaut ko teica otram, tas iesmējās un sacēla mēteļa apkakli pret vēju. Sāka līņāt lietus.

Helēna viņos slepus noskatījās pa Rūtas Maiklsas dāvanu veikala logu, dzerdama jau trešo dubultas espreso kafijas tasīti, un tas nu nebija prāta darbs, jo viņa nervozēja arī bez kafijas. Patiesībā viss, ko viņa šobrīd kāroja, bija cigarete. Rūta bija uzlikusi iežūžojušu mūziku, taču tā tikai vēl

vairāk pastiprināja gaidāmās vētras nojausmu, kas māca Helēnu. Pie ieejas durvju stikla bija pielipināts viens no tiem dzeltenajiem plakātiem, kādi rēgojās visā pilsētā.

Vilki slepkavo!

Atklāta sapulce

I Ioupas kopienas zālē

ceturtdien, pīkst. 19.00

Bija pagājušas divas dienas, kopš Baks Kolders un viņa kaimiņi pārdzinuši lopus no kalnu ganībām, un kaislības vēl sita augstu vilni. Helēna gandrīz ikvienu nomoda mirkli bija pavadījusi, cenzdamās atgūt savaldību. Viņa bija iegriezusies pie katra rančo īpašnieka, kurš sūdzējās par vilku uzbrukumu teļiem, — un visur saņēmusi strupu noraidījumu.

I )ens bija cerējis, ka šīs sarunas zem četrās acīm palīdzēs izvairīties no atklātas sapulces, kas dažu karstgalvju dēļ varēja kļūt nevadāma. Taču Baks Kolders bija viņiem to uzspiedis. Pirms divām dienām viņš bija šo sapulci izsludinājis vietējās televizijas ziņu raidījumā, izteikdamies, ka varbūt "šie federā- las valdības zeļļi, kuri stāv un krīt par vilku brīvlaišanu", atnākšot un paskaidrošot savu nostāju cilvēkiem, kas ar saviem nodokļiem samaksā viņu algas.

Televīzijas ļaudis jau rosījās vestibilā, uzstādīdami apgaismojumu. Pirmīt, viņus ieraugot, Dens novaidējās vien, jo viņu vidū grozījās arī tā reportiere, kura bija dūdojusi ar Baku Kolderu dienā, kad tika saplosīts suns. Bet citādi Dens — un Bils Rimers — likās apbrīnojami savaldīgi. Viņi abi sēdēja mazajā bāriņā aiz veikala un jautri trieca ar Rūtu, it kā viņiem nebūtu nekādu rūpju.

Kad Helēna atrāvās no loga un atgriezās pie abiem vīriešiem, Rimers viņai plati uzsmaidīja.

— Helēn, vai zini to anekdoti par zirgu, kurš ienāk bārā, un bārmenis viņam saka: "Paklau, kāpēc tev tik garš ģīmis?" — Vai tu gribi teikt, ka es izskatos pēc zirga?

— Nē, tikai pēc cilvēka, kurš saposies uz bērēm.

— Tur tev taisnība. Uz savām bērēm.

— Nomierinies, Helēn! — iejaucās Dens. — Gan jau būs 232labi- *

— Paldies, Praior. Varbūt es to uztvertu kā nelielu mierinājumu, ja vien tu nebūtu man sastāstījis, kas te notika iepriekšējās vilku sapulces laikā.

— Tolaik manis te vēl nebija, — ieteicās Rūta. — Kas tad notika?

— A, — nekas īpašs, — Helēna atteica. — Tikai daži puiši ar stroķiem un spaiņi ar asinīm, kurus izgāza pār mašīnām.

— Tas jau notika pirms vairākiem gadiem, — paskaidroja Dens.

— Jā, vēl pirms tam, kad te uzradās vilki. Rūta, vai tu neiebilstu, ja es ķertos pie cigaretes? — Helēna redzēja, ka Dens izskatās pārsteigts. — Nu tad es uzsmēķēšu, labi?

— Smēķē vien, — Rūta viņu iedrošināja.

Nākamo stundas ceturksni viņi pavadīja, mēģinot Helēnas runu. Helēna bija papūlējusies pierunāt Denu stāties publikas priekšā, taču Dens bija apgalvojis, ka viņai tā būšot laba izdevība nodibināt kontaktus. Ne jau visi zālē sēdošie būs naidīgi noskaņoti. Spriežot pēc radio ziņām, sapulcē taisījās piedalīties arī kāda kareivīga apkārtējās vides aizsargātāju grupa, kas sevi dēvēja par Zemes vilkiem jeb saīsināti WOE*.

Dens bija veicis arī aizsardzības pasākumus gadījumam, ja notikumi ņemtu nevēlamu virzienu.

Houpas šerifa palīgs, kuru Helēna pāris reižu bija sastapusi, bija šejienietis, gados jauns vīrietis, vārdā Kreigs Rolinsoīts. Šo cilvēku nekādā ziņā nevarēja noturēt par vilku draugu. Viņš bija rančo īpašnieka dēls un viņa sieva bija meita kādam citam rančo īpašniekam, kurš arī apgalvoja, ka vilki saplosījuši viņa lopus.

Tāpēc Dens bija lūdzis sapulcē neuzkrītoši ierasties policijas papildspēkus līdz ar dažiem specaģentiem no Zivju un savvaļas dzīvnieku aizsardzības dienesta, kuri šobrīd jau bija ķērušies pie savu pienākumu pildīšanas un "Pēdējā patvērumā" uzmanīja varbūtējos nemiera cēlājus. Viņš arī bija

•Angliskais nosaukums IVolfs ofthe luirtb.

izlicis pie kopienas sapulču zāles durvīm afišu, kas vēstīja: "Atklāta sapulce. Ieeja ar alkoholu, plakātiem, ieročiem aizliegta." Kāds asprātis jau bija paguvis pierakstīt klāt: "Un vilkiem." fa

Te no ielas atskanēja balsu čaloņa, ļaudīm sākot plūst uz sapulču zāles pusi. Helēnas nervi no kofeīna un nikotīna vibrēja kā stīgas. Dens piecēlās un samaksāja par kafiju.

— Nu, es domāju, mums būtu jāsāk kātot.

Viņš aplika roku Helēnai ap pleciem. — Es gribu, lai tu zini — ja kāds izvilks šaujamo, es būšu turpat līdzās.

— Paldies, Den. Es atcerēšos, ka jāpieliecas.

Pēc stundas Dena joks par šaujamo likās vēl mazāk smieklīgs.

1 lelēna jau minūtes divdesmit centās teikt runu, kam nebulu vajadzējis ilgt vairāk par desmit minūtēm. Nemitīgie starpsaucieni viņai jau sāka krist uz nerviem.

Zāle bija pārpildīta. Sēdvietu pietika labi ja simtam, bet viin.i, otrtik vēl bija saspiedušies zāles aizmugurē, no kuriene. nāca lielākā daļa starpsaucienu. Televīzijas monitoru gaismā Helēna saskatīja, ka zāles durvis ir līdz galam vaļā un Li pat ārā lietū stāv cilvēki. Neraugoties uz ventilāciju, karstums jau šobrīd bija neciešams, jo visi radiatori bija ieslēgti un, cik varēja noprast, nevienam nerūpēja tos izslēgt. Kaislībām un gaisa temperatūrai kāpjot aizvien augstāk, daudzi jau bija nometuši mēteļus vai arī apvēdinājās ar lapiņām, kas tika izdalītas pie ieejas.

I lelēna stāvēja zāles dibenā uz paaugstinājuma nolikta gara steķu galda galā, viņai blakus, galvas plecos ierāvuši, gluži kā kara noziedznieki sēdēja Dens un Bils Rimers. Galda otrā galā, krēslā atlaidies, ar majestātiski cēlu skatienu klātesošajos nolūkojās Baks Kolders. Viņš šeit jutās savā elementā.

Bakam uz pieres zem cepures malas bija izspiedušās sviedru lāses. Citviet spodrā koši sārtā krekla padusēs 234 vīdēja mitri plankumi. Baks likās burtiski kvēlojam. Viņa

ievadruna bija bijusi meistarīga. Izdabājot tiem nedaudzajiem, kuri šo notikumu nebija dzirdējuši vismaz desmit reižu, Baks papriekš pastāstīja, kā viņa mazais meitasdēls ticis izrauts drošai nāvei no nagiem. Tad gluži kā lišķīgi laipns prokurors sīki un smalki uzskaitīja briesmīgos zaudējumus, kurus kopš tā brīža cietis viņš pats un viņa kaimiņi. Negaidīti nāca vienīgi tas, ka Baks bija pirmais, kuru pārtrauca ar starpsaucieniem.

Pirmoreiz tie atskanēja īsi pirms Baka runas beigām un nāca no neliela ļaužu pulciņa zāles viņā galā, kurš bija ieradies ar novēlošanos un kuru Helēna līdz šim nebija pamanījusi. Ja viņa to būtu darījusi, tad, spriežot pēc bārdainajām sejām un Patagonijas žaketēm, zinātu, kurā pusē tie stāv. Tiem vajadzēja būt IVOE ļaudīm. Zālē viņu bija kāds ducis, un iesākumā viņu klātiene Helēnu bija uzmundrinājusi — līdz tam brīdim, kad viņa pamanīja, ka. šo cilvēku starpsaucieni tikai vēl vairāk iekvēlina pārējos sapulces dalībniekus.

Kolders bija pratis viņus savaldīt. Viena vilku aizstāve, sieviete ar brillēm metāla ietvarā un tieši tādu pašu zilu uz- kārstas vilnas jaku kā Helēnai, bija iesaukusies:

— Vilkiem ir vairāk tiesību atrasties šeit nekā jūsu govīm! Es jums saku — tieciet vaļā no govīm!

Par atbildi zālei pārskrēja sašutuma pilna murdoņa, un Baks ar rāmu smaidu nogaidīja, kamēr tā apklusīs, tad ieteicās:

— Redzu, ka šovakar mums zālē ir arī pāris tūtiņdreijeru no pilsētas. — Publika skaļi izpauda savu atzinību.

Baks turpināja bārstīt asprātības, kamēr pienāca laiks iepazīstināt klausītājus ar Helēnu.

— Ja pareizi atceros, mis Rosa nāk no vētru pilsētas Čikāgas?

Helēna nīgri pasmīnēja. —Jā. Savu grēku dēļ.

— Nu, mīlulīt, tos jūs varat bez kādas kautrēšanās šeit nožēlot.

Kopš tā brīža, sekojot vilku aizstāvju grupai, kura to bija uzsākusi pirmā, vēl viens klausītāju bariņš zāles dibenā bija

bez mitas Helēnu apbēris ar āķīgiem jautājumiem. Skaļāko vidū bija viņas vecie paziņas mežcirtēji un Vess un Etāns Hārdingi. Šķita, ka Eiba Hārdinga, paldies Dievam, nav zālē.

Nebija arī Lūka.

Pirms sapulces sākuma Helēna velti bija centusies sameklēt ļaužu pūlī jaunekļa seju. Viņa nebija Lūku redzējusi kopš tās dienas, kad abi noķēra vilku. Lūks nebija atnācis uz Helēnas būdu, nebija arī nekur redzams, kad viņa, ieradusies Lūka tēva rančo, ļāva tam mocīt sevi ar bezgalīgām tirādēm par bojā gājušajiem teļiem. Helēna bija raizējusies par Lūku un jutās pārsteigta par to, cik ļoti viņai pietrūkst puiša sabiedrības.

Nu Helēna tuvojās savas runas nobeigumam un cerēja, ka būs tikusi galā, pirms viņai aptrūks pacietības. Viņa bija izstāstījusi visu, kas līdz šim zināms par Houpas vilkiem, arī to, ka barā ir pavisam deviņi dzīvnieki un ka viņas iegūto paraugu DNS analīze nav uzrādījusi nekādu saistību ar Jeloustounas parkā vai Aidaho štatā palaistajiem vilkiem. Tad Helēna pāris vārdos bija aprakstījusi Dabas aizstāvju biedrības izstrādāto plānu, kas paredzēja rančo īpašniekiem kompensāciju par katru vilku nokostu lopu, kura bojāejās apstākļi bija ar liecību apstiprināti. Kad Helēnas uzstāšanās bija galā, viņi ar Denu sagatavojās atbildēt uz jautājumiem.

— Tātad atkārtoju vēlreiz — mēs esam aplikuši radioficē- tas kaklasiksnas diviem vilkiem un ņemsim viņus stingrā uzraudzībā. Ikviens, par kuru būs skaidri zināms, ka tas uzbrucis mājdzīvniekiem, tiks pārvests uz citurieni vai likvidēts. Tas ir pilnīgi skaidrs. Visi vilki, kuri plosa lopus un kuru vaina ir pierādīta… — Helēna pameta skatienu uz Bilu Rimeru. Viņš piekrītoši pamāja. — Es saprotu, cik stipri aizskarti šobrīd jūtas daži no jums. Mēs neprasām neko citu kā tikai nedaudz pacietības un…

— Kādi pierādījumi jums vēl vajadzīgi? Vilki slepkavo lopus, un punkts.

— Nu labi, ser, tādā gadījumā atļaušos aizrādīt, ka ir 236 pietiekami daudz pierādījumu, kas balstās uz maniem personiskajiem pētījumiem gan Minesotā, gan arī šeit, Montānā, Deviņjūdžu ielejā, ziemeļos no Mizūlas, un kas liecina, ka vilki var dzīvot mājlopu tiešā tuvumā, nenodarot tiem neko ļaunu…

— Pavei, Mizūlā pat nolāpītie vilki esot liberāļi!

Zālē uzbrāzmoja smiekli, un Helēna gaidīja, līdz tie aprims, pūlēdamās saglabāt lūpās smaidu. Tas nu vairāk līdzinājās grimasei.

— Iespējams. Bet kāds vietējais biologs ir izdarījis interesantu eksperimentu. Viņš aplicis radioficētas kaklasiksnas ne tikai vilkiem, bet arī mājlopiem, un atklājis, ka vilki pastāvīgi uzturas lopu bara tuvumā, neaizskarot…

— Blēņas!

— Pie joda, kāpēc jūs neļaujat viņai runāt? — iesaucās kāds no fVOE grupas.

— Pie joda, kāpēc jūs nestāvat pie ratiem, bet jaucaties svešās darīšanās?

Baks Kolders uzslējās kājās un brīdinot pacēla rokas.

— Mūsu draugam pilsētniekam, kas sēž tur aizmugurē, ir taisnība. Mēs paši uzaicinājām mis Rosu uz šo sapulci, un mums vajadzētu izrādīt viņai cieņu un uzklausīt viņu.

Helēna palocīja galvu. — Pateicos. Fakti šķiet pierādām, ka vilki labprātāk pārtiek no savvaļas dzīvniekiem nekā no mājas pārnadžiem. Sešu gadu laikā vilki Deviņjūdžu ielejā saplosījuši tikai trīs jaunus vēršus un vienu teļu…

— Un kā tad tas nākas, ka šite viņi pāris mēnešos saplosījuši četrdesmit trīs? — noprasīja Etāns Hārdings. Sekoja skaļi piekrišanas saucieni.

— Nu, mēs pašlaik pūlamies atrast pierādījumus, lai precīzi noteiktu, cik no šiem lopiem ir krituši vilku nagos.

— Jūs turat mūs par meļiem?

— Nē, nekādā ziņā.

Baks Kolders paliecās uz priekšu savā krēslā. — Varbūt jūs, Helēn, varētu mums atklāt, cik teļus līdz šim esat "apstiprinājuši" par vilku upuriem?

Helēna vilcinājās. Šis jautājums viņai iedvesa vislielākās bailes. No četrdesmit trim teļiem, kas bija pasludināti par

vilku nokostiem, līdz šim tika atrasti tikai pieci, un neviena sprāgoņa nebija pietiekami svaiga, lai būtu iespējams noskaidrot teļa nāves cēloni.

— Mis Rosa?

— Mums šajā sakarā vēl šis tas darāms. Kā jau jūs zināsiet, pierādījumi ir diezgan nepārliecinoši.

— Bet cik ir tādu teļu, kuru bojāejā jūs droši varat vainot vilkus?

Palīdzību meklēdama, Helēna paskatījās uz Denu. Viņš nokremšļojās un jau grasījās sākt runāt, kad iejaucās Baks Kolders.

— Manuprāt, mums tas jādzird no mis Rosās. Cik?

— Nu, kā jau es teicu, ser, mums vēl vajag…

— Tomēr — līdz šai dienai?

Zālē iestājās klusums, visiem nepacietīgi gaidot atbildi. 1 lelēna norija kamolu kaklā.

Līdz šai dienai — nevienu.

Acumirklī sacēlās troksnis. Visi sāka kliegt vienā mutē. Vairāki no tiem, kam bija pieticis sēdvietu, pielēca kājās. Viņiem aiz muguras pati niknākā IVOE dalībniece pagriezās pret Ktanu Hārdingu.

— Vilki ir apdraudēta suga, tu stulbeni! —viņa spiedza.

Kolders atkal pacēla rokas un lūdza visus apklust. Taču

viņa lūgumam nebija gandrīz nekādu panākumu. Helēna pakratīja galvu un pasniedzās pēc ūdensglāzes. Pielikusi glāzi pie lūpām, viņa palūkojās Denā, un tas vainas apziņā paraustīja plecus. Bils Rimers snaicīja kaklu, cenzdamies kaut ko saskatīt zāles dibenā. Tur kaut kas notika. Televīzijas operators bija pagriezies par simts astoņdesmit grādiem un pašlaik rāpās uz krēsla, lai no turienes filmētu izdevīgākā rakursā.

Helēna redzēja, ka pie ieejas durvīm piebraukusi kravas mašīna un ar priekšējiem lukturiem apgaismo zāli. Kāds nupat bija izkāpis no kabīnes un, lietum ieslīpi sijājoties aiz muguras, gāja uz ieeju. Vīrietis spiedās cauri vestibilā stāvošajam pūlim, un tas lēnām pašķīrās, lai palaistu viņu garām.

238 Nu jau viņš bija zālē un ar elkoņiem lauza sev ceļu iebildīgo

klausītāju bariņā, un, viņu pamanījuši, tie apklusa un pakāpās malā.

Nācējs bija Eibs Hārdings.

Viņš kaut ko nesa, pār plecu pārmetis, tādu kā garenu vīstokli. Helēna pameta skatienu uz Denu, un viņi abi neizpratnē sarauca pieri.

— Pie joda, kas viņam tur ir?

— Izskatās pēc paklāja vai kā tamlīdzīga.

Hārdings nu bija paspraucies garām āķīgo jautājumu uzdevējiem un soļoja uz skatuves pusi pa eju starp krēslu rindām, kur lielākā daļa cilvēku bija piecēlusies kājās, lai varētu viņu labāk apskatīt. Hārdings bija ģērbies garā, dzeltenā, lietus lāšu izraibotā ūdensnecaurlaidīgā mētelī, kas, viņam ejot, švīkstēja. Cepures viņam nebija, un viņa sirmie, pinkainie mati spurojās uz visām pusēm.

Zālē valdīja klusums, un visu acis bija kā piekaltas Hār- dingam. Viņam kājās bija zābaki ar piešiem, kas šķindēja pie katra soļa, kamēr viņš gāja uz paaugstinājumu. Hārdings nenovērsa acu no Helēnas, blenzdams viņā ar tādu kā jukuša cilvēka neatlaidību, kas varētu likties komiska, ja vien nebūtu tik biedējoša. Helēna cerēja, ka abiem Dena specaģentiem ieroči ir pa ķērienam.

Tikai tad, kad Hārdings bija pienācis pie paaugstinājuma un apstājies tieši viņas priekšā, Helēna pamanīja asiņu tērcīti, kas plūda pār vīrieša lietusmēteli, un beidzot aptvēra, kas ir tas melnais, spalvainais ritulis viņam pār plecu.

— Te jums būs jūsu sasodītais pierādījums, — Hārdings teica.

Un, nocēlis beigto vilku no pleca, ar dobju būkšķi nometa to uz galda.

Ap to laiku, kad Helēnai un Bilam Rimeram bija izdevies izkļūt no kopienas zāles, galvenā iela izskatījās kā kaujas lauks. Ielu bija aizsprostojušas četras policijas mašīnas, un piektā, pūloties izlavierēt caur burzmu, neatlaidīgi kaucināja 239

sirēnu. Sarkanās signālugunis zibsnīja un, atspulgodamās universālveikala logos, padarīja lielās lietus lāmas līdzīgas asins peļķēm. Lietus gāzās straumēm kā musons. Helēna pāris sekundēs bija izmirkuši līdz ādai.

Policists megafonā aicināja ļaudis izklīst, un lielākā daļa, paklausījusi aicinājumam, starp lietus peļķēm uzmanīgi laipoja pie savām mašīnām. Otrpus ielai Helēna pamanīja Denu. Viņš un abi specaģenti diskutēja ar vienu no policistiem, kurš bija arestējis Eibu Hārdingu.

Viņa redzēja arī, kā Hārdings, vēl joprojām savā dzeltenajā lietusmētelī, aiz muguras saliktām, dzelžos saslēgtām rokām, tiek iestumts kādas policijas mašīnas aizmugurē. Hārdinga dēli tostarp apsaukāja divus citus policistus, kuri tiem neļāva tuvoties tēvam. Nedaudz tālāk Aiversona pārtikas veikala namdurvīs baks Kolders patlaban sniedza interviju televīzijas žurnālistei.

Tev nekas nekait? — Bils Rimers nolūkojās lejup uz Helēnu. v

— Domāju, ka ne.

Tūliņ pēc tam, kad Eibs Hārdings bija nometis uz galda beigto zvēru, zālē bija gājis vaļā elles troksnis. Viens no ĪVOE vīriem bija uzsācis kautiņu ar abiem mežcirtējiem, taču kaušļi tika izšķirti, pirms vēl kāds no viņiem bija iedzīvojies nopietnos miesas bojājumos. Helēna bija atspiesta pie sienas, un kads rančo īpašnieks netīšām uzkāpa viņai uz kājas. Bet citādi viņa jutās tikai drusku nobijusies.

— Dens tur pāri pretī liekas iekūlies ķezā, — ieteicās Rimers. Ierāvis galvu plecos, lai pasargātos no lietus, viņš apņēmīgi devās pāri ielai, un Helēna viņam sekoja.

—Jums tas nav jādara, — Dens tieši tobrīd sacīja policistam.

— Šis cilvēks aizskāra policistu. Paklau, jūs tak pats prasījāt policijas iejaukšanos.

— Jā, bet kāpēc jūs gribat ņemt viņu ciet? Viņš nekur nemuks. Jūs tikai pataisījāt viņu par cietēju ļaužu acīs. Dieva dēļ, tieši to jau viņš cenšas panākt!

Šā vai tā bija jau par vēlu. Policijas mašīna, kurā bija iestumts Eibs Hārdings, iedarbinājusi sirēnu, lai tiktu cauri 240 izklīstošajam pūlim, pašlaik uzņēma ātrumu.

Mašīnas starmešu gaismā Helēna piepeši pamanīja Lūku. Viņš nāca no pretējās puses, taču Helēnu neredzēja. Šķita, ka viņš kādu meklē.

— Lūk!

Jauneklis pacēla acis un ieraudzīja Helēnu. Viņam bija mugurā brūns vaskadrānas lietusmētelis ar paceltu apkakli, un viņš izskatījās ļoti bāls un skumjš. Pienācis Helēnai klāt, viņš savilka lūpas smaidā un viegli palocīja galvu, liekot ūdenim straumītē notecēt no cepures malas.

— Es m-m-meklēju tevi.

— Es arī. Es domāju, tur, zālē. Vai redzēji, kas notika? Lūks pamāja un pameta ašu skatienu uz to pusi, kur tika

intervēts viņa tēvs.

— M-m-man nu jāiet. — Viņš izzvejoja kaut ko no mēteļa kabatas un padeva Helēnai. — Es atradu š-šo. Ceļmalā.

Helēna paskatījās uz priekšmetu, ko turēja rokā. Tā bija vēstule. Aploksne notriepta ar dubļiem un tinte izplūdusi. Taču rokrakstu vēl varēja pazīt — tas piederēja Džoelam. Viņai ietrīsējās sirds.

— Es t-tad nu iešu.

— Jā, labi. Paldies tev.

Pamājis ar galvu ardievas, Lūks pagriezās un gāja projām, un Helēnai piepeši ienāca prātā, cik nelāgi viņš droši vien jūtas nogalinātā vilka dēļ.

— Vai atnāksi pie manis ciemos? Jauneklis pakratīja galvu. — Es n-nevaru. Viņš devās tālāk un drīz vien nozuda lietū.

Divdesmit pirmā nodaļa

Mvandas slimnīca Kagambali 16. septembrī

Mana mīļā Helēna!

Tad nu Tu esi viņus noķērusi? Nē? Nu labi, tad zini, kas Tev jādara: jāņem spainis, tikai LIELS, saprati? Kādas sešas pēdas dziļam un astoņas pēdas platam vajadzētu derēt. Pēc tam. Tev tā malās jāizurbj caurumi un jāiestiprina tajos kārts ar rotējošu benzīna tvertni, bet tai pāri jāpārliek BEIGTS ZIEMEĻAMERIKAS ALNIS. Šai metodei ir Latimera patents, nv V.iemelkarolīnā to lieto jau gadsimtiem ilgi, tāpēc arī tur ir tik ma:. vilku. Atraksti man, kā tev veicas, labi?

Cik noprotu, tad tavā būdā ir vēsi. Manas vecāsmammas mājā bija tieši tāds biešu pagrabs, pilns ar zirnekļiem un tamlīdzīgiem kustoņiem. Es mēdzu tajā paslēpties un tad negaidot izlēkt ārā kā ķipars, lai nobiedētu savas māsas (jā, man loti žēl, bet tāds palaidnis es nu reiz biju. Tev tas nemūžam nebūtu ienācis prātā, vai ne?).

Helēna skaļi iesmējās. Viņa sēdēja savā lāvā un pierei piestiprinātas spuldzītes gaismā lasīja Džoela vēstuli. Tiklīdz Lūks bija to iedevis, viņa, cik drīz vien varēdama, bija atstājusi Denu un Bilu, un galvenās ielas trača vietu un līksmu sirdi atgriezusies savā būdā. Džoels bija atrakstījis — beidzot!

Viņa bija ilgi vilcinājusies, pirms atplēsa aploksni, izbaudīdama gaidīšanas prieku gluži kā bērns, kas aplūko dāvanas zem Ziemsvētku eglītes. Nolikusi aploksni uz spilvena, viņa bija ķērusies pie sīkajiem vakara darbiņiem tāpat kā vienmēr. Papriekš izstūma negribīgo Bazu lietū pačurāt, iztīrīja zobus un uzvārīja tēju. Pēc tam apvilka plato teniskreklu, kurā mēdza gulēt, izslēdza laternas un, paņēmusi vēstuli, tējas 242 krūzi un galvas lampiņu, apgūlās gultā. Pirms tam viņai bija

ienākusi prātā doma uzlikt kādu no Džoela kompaktdiskiem, varbūt "Tosku", bet tad viņa nolēma neizaicināt likteni.

Nu Helēna pasniedzās pēc krūzes, iedzēra malciņu tējas un, pašķiebusi galvu ar lampiņu uz krāsns pusi, ieraudzīja, ka pie tās saritinājies Bazs jau guļ. Ērti ietinusies siltajā guļammaisā, atspiedusi muguru pret sienu un atbalstījusi vēstuli pret saliektiem ceļgaliem, viņa brīdi palika nekustīgi sēžam, klausīdamās lietus lāšu čaboņā uz jumta un juzdamās bezmaz svētlaimīga.

Situācija šeit ir diezgan drūma, un izskatās, ka kļūs vēl drūmāka. ACL ir uzsākusi kārtējo etniskās tīrīšanas kampaņu apmēram astoņdesmit jūdzes uz ziemeļiem no šejienes, un mēs ik dienas saņemam pāri par tūkstoti jaunpienākušu bēgļu, visus bez izņēmuma nožēlojamā stāvoklī. Šeit plosās tīfs, malārija un bezmaz visas iespējamās tropu slimības, par kādām Tev būs gadījies dzirdēt, — lai gan holeras laimīgā kārtā vēl nav.

Un, protams, mums ne tuvu nepietiek nedz medikamentu, īiedz pārtikas. Daudzi mūsu slimnīcā nonākušie bērni (simti, varbūt tūkstoši, neesmu skaitījis) nav ēduši nedēļām ilgi. Viņus apsēdušas mušas, un viņu rokas un kājas ir tievas ka spieķi. Nožēlojams skats. Tomēr pārsteidzošā kārtā daži no viņiem vēl aizvien prot smaidīt.

Vakar slimnīcas vecā dārza teritorijā, kur mitinās lielākā daļa brīvprātīgo ārstu, norisinājās īsta drāma. Mitekļu iekātojums ir.; maigi izsakoties, sasodīti primitīvs, t.i., būdas bez durvīm un logiem, saliekamās gultas un moskītu tīkli ar (sevišķas veiksmes gadījumā) tikai nedaudziem caurumiem. Šā vai tā, tas jaunais vācu puisis Hanss Herberts bija juties noguris tin tūliņ pēc vakariņām licies uz auss. Pāris stundu vēlāk ienākuši būdā, viņa istabas biedri ieraudzīja, ka Hanss Herberts guļ gultā, cieši aizmidzis un vienu roku pārkāris pār gultas malu, un (es ceru, Tu esi tam gatava, Helēn) divpadsmit pēdu gara boa čūska stūķē rīklē viņa roku. Tā jau bija norīta pāri elkonim, un nabaga Hanss Herberts vēl aizvien gulēja saldā miegā kā zīdainis!!!

Viņi mēģināja puisi piesardzīgi uzmodināt, bet tas, protams, briesmīgi pārbijās. Tad Hansam Herbertam — un čūskai arī! —

iešļircināja nomierinošu līdzekli un neticamā kārtā izdabūja roku no čūskas rīkles. Čūskas kuņģa sula jau bija sākusi iedarboties uz Hansa Herberta roku un pirkstiem, un varbūt viņam vajadzēs šur tur pārstādīt ādu, bet visā visumā viņš jūtas labi. To gan nevar teikt par čūsku. Viņi palaida rāpuli vaļā (diemžēl neiezīmētu un bez radioficētas apkakles) pie upes, bet bēgļu nometnes bērneļi pamanījās to noķert un šorīt izcepa brokastīs.

Vai šis notikums nepārspēj stāstu par pitonu zem kāda Džordžijas laulātā pāra mājeles un nepelna Labākā čūsku stāsta titulu? Domāju, ka jā.

Laba tiesa pārtikas (un medikamentu), ko mums it kā piegādājot ar lidmašīnām, līdz šejienei nenokļūst. To vai nu nozog korumpēti ierēdņi turpat lidlaukā, vai arī, mašīnās iekrautu, pa ceļam uz slimnīcu nolaupa ACL bandīti. Parasti viņi visu salaupīto patur savām vajadzībām, bet dažkārt mēģina pārdot mums, un mēs gribot negribot esam spiesti viņu piedāvājumu pieņemt.

Pēdējie, kas ar mums ievadīja sarunas, bija tīrie puišeļi, gadus divpadsmit trīspadsmit veci, kaujastērpos, ar ieročiem pie jostas. Viens no viņiem, pavisam sīks knēvelis, kuram diezin vai varēja būt vairāk par desmit gadiem, stiepa Ml 6 automātu, un zem šīs nastas ceļi viņam ļodzījās. Bet visdrausmīgākās ir viņu acis. Tās u .skatot, nevar saprast, ko gan šie bērni tik ļaunu redzējuši vai darījuši, ka tajās iegūlusi tāda izteiksme.

lihei, tad nu gan esmu aizpļāpājies!

Taisnību sakot, ne jau viss šeit ir tik slikts. Tas galvenokārt ir to lielisko cilvēku nopelns, ar kuriem kopā es strādāju. Un, Helēn, tas patiesībā arī ir pats svarīgākais iemesls, kāpēc es rakstu šo vēstuli. Man nav viegli to pateikt…

Helēna juta, ka viņas krūtīs kaut kas pārtrūkst. Viņa vēl joprojām turēja rokās krūzi un, baidīdamās, ka tēja izšļakstī- sies, nolika to uz grīdas. Ak, Džoel, viņa klusībā lūdzās. Nenodari man to. Lūdzu, nenodari. Sirds viņai smagi dauzījās un rokas trīcēja, tomēr viņa piespiedās turpināt lasīšanu.

Mūsu slimnīcā jau sešus mēnešus strādā arī Marija Kristīna.

244 Viņa ir beļģiete, taču viņas mājas ir Parīzē. Pēc izglītības Marija

Kristīņu ir pediatre, lai gan ārstiem šeit tik un ta jadara viss. Mēs nesatikāmies uzreiz, tāpēc ka…

Helēna nometa vēstuli uz grīdas. Kāpēc viņai būtu jālasa šīs blēņas? Kā viņš vispār iedomājies, ka drīkst viņai to visu stāstīt, tik smalki aprakstīt savas intīmās dzīves sīkumus — ak jā, bez šaubām, lieliskā mazā Marija Kristīna izceļas ari šajā jomā, seksa dieviete un māte Terēza vienās un tajās pašās šikajās Parīzes lupatās; kā viņš uzdrošinās?

Kādu brīdi Helēna palika sēžam nekustīgi, acīm ieurbušies slīpajā galvas lampiņas starā, kas pie durvīm veidoja apli. Viņas elpas ritmā tas jocīgi šūpojās augšup lejup. Tad viņa pasniedzās — nevarēja nesniegties — pēc vēstules un turpināja lasīšanu.

… tāpēc, ka viņa bija paņēmusi pāris dienu atvaļinājuma, kuru pavadīja citur. Taču, kad mēs beidzot satikāmies — ak Dievs, Helēn, man tik smagi Tev to teikt —, sajūta bija tāda, it kā mēs jau sen pazītu viens otru.

Dzirdēti vārdi, Helēna nodomāja. Viņa aši pārlaida acis atlikušajai vēstules daļai, meklēdama, vai kaut kur netiks pieminētas "radniecīgas dvēseles", tomēr neko tādu neredzēja, un varbūt labi vien bija, jo viņa droši vien būtu dusmās

iebrēkusies un satriekusi dūri pret sienu. *

Lai nu kā, mēs sākām strādāt kopā, vadījām mobilo vienību, kas ik dienas apbraukā visas bēgļu nometnes, un es redzēju, cik apbrīnojami laipna viņa ir pret bērneļiem. Tie viņu burtiski dievina. Varbūt man nevajadzētu Tev to visu stāstīt, bet es tā gribu un jūtu, ka drīkstu to atļauties, Helēn, tāpēc ka mēs savulaik bijām tik tuvi un pavadījām kopā tik daudzus jaukus brīžus.

Pats galvenais ir tas, ka pēc divām nedēļām mēs ar Mariju Kristīņu…

— Nē! — Helēna ieelsojās. — Nē, Džoel! Nesaki man to!

… precēsimies.

Helēna saņurcīja vēstuli un iesvieda to būdas kaktā. — Riebīgais nelietis!

Izkārpījusies no guļammaisa, viņa pietrūkās kājās un aizklāja rokām seju. Arī Bazs bija piecēlies un sāka skaļi riet.

— Aizveries, stulbais lops!

Helēna norāva no galvas lampiņu un meta ar to Bazam, un šunelis iekaucies paslēpās kādā tumšākā kaktā, bet viņa pati aizkūņojās līdz durvīm un taustījās pēc bultas. Beidzot to atradusi, atsvieda durvis līdz galam vaļā un, apkārt neskatīdamās, izskrēja ārā, lietū.

Helēnas basās kājas paslīdēja dubļos, viņa izstiepās garšļaukus un kādu brīdi gulēja, iespiedusi seju mitrajā zemē, elsoja un lādēja Džoelu, pati sevi un to dienu, kad bija nākusi pasaulē.

Un tad viņa piecēlās sēdus, iespieda seju dubļainajās plaukstās un raudāja, lietus lāsēm ritot pār viņas sagumušo augumu.

Visā visumā, prātoja Baks, tas bija veiksmīgs nakts darbiņš.

Patlaban viņš ar cigāru zobos stāvēja "Pēdējā patvēruma" tuvumā un atvieglojās, atspiedis muguru pret sienu, uz kuras kāds drosmīgs hronists jau bija uzskrīpājis: "Eibu Hārdingu par prezidentu!"

Pēdējās stundas laikā Baks bija spriedis taisno tiesu bārā, kur viņam piebiedrojās arī visi pārējie, kad izpriecas uz ielas bija beigušās. Bakam vēl ne reizi nebija gadījies redzēt šo iestādījumu tik pārpildītu vai tik trokšņainu. Pat briežu galvas pie sienas likās uzjautrināmies.

Sapulce bija norisējusi labāk, nekā Baks bija uzdrīkstējies cerēt. Tā lika viņam ilgoties pēc dienām, kad viņš bija štata 246 likumdevējs. Baks gan nebija gaidījis uzrodamies tos "zaļos"

hipijus, bet tie galu galā bija likuši sevi tādā apsmieklā, ka viņam nu bija prieks par šo muļķu ierašanos.

Un kur tad vēl vecais Eibs un viņa izdarības ar beigto vilku! Sasodīts, kas par skatu! Tik labu reklāmu pat par naudu nevarētu nopirkt. Baks savu mūžu neaizmirsīs Helēnas Rosās glītā ģīmīša izteiksmi brīdī, kad vilks atsitās pret galdu turpat viņai degungalā. Tas dk bija vakars!

Baks aizvilka rāvējslēdzi un, izlauzies cauri pūlim, atgriezās bārā. Tur viņš iedeva Lorijai, kas stāvēja aiz letes, piecdesmit dolāru naudaszīmi, lai ielej visiem vēl pa glāzei, un tad atvadījās, iepriekš apsolījis Hārdinga dēliem, ka piezvanīs dažiem augstiem vīriem un dabūs tēvu ārā no cietuma, cik ātri vien iespējams. Nabaga Eibs droši vien tup Helēnas cietuma kamerā kopā ar veselu baru AIDS slimnieku — narkomānu.

Tomēr pirms mājās braukšanas Bakam vēl bija šis tas jānokārto.

Sapulcē viņš gan bija redzējis Rūtu, taču viņa bija sēdējusi pārāk tuvu Eleonorai un Ketijai, lai būtu iespējams mierīgi aprunāties. Eleonoras vājprātīgā ideja par kopīga biznesa uzsākšanu ar Rūtu bija likusi zināmus šķēršļus Baka mīlas lietām. Ak Dievs, nu jau pagājušas gandrīz divas nedēļas, kopš viņiem bijusi izdevība kaut vai zagšus pārmīt kādu skūpstu. Rūta likās vienmēr atrodam kādu aizbildinājumu, lai izvairītos no tikšanās ar Baku, un nereti tas bija saistīts ar Eleonoru, kopīgu rēķinu izskatīšanu vai ko tamlīdzīgu.

Nu, lai nu kā, šovakar gan viņš pieprasīs savu tiesu. Publiska uzstāšanās vienmēr lika Baka asinīm ritēt straujāk.

Lietus tā kā sāka piestāt. Baks pabrauca garām Rūtas dāvanu veikalam un ar apmierinājumu noskatījās, ka tā slēģi, vakaram iestājoties, nolaisti. Tas nozīmēja, ka Rūta būs mājās, varbūt pat gaidīs viņa apciemojumu. Gaidīs viņu, apvilkusi melnos rītasvārkus uz kailas miesas. No šīs domas Bakam gurnos iesitās tvīksmīgs karstums.

Izlīkumojis pa mitro zemesceļu ārpus pilsētas, Baks drīz vien ieraudzīja pakalnā Rūtas mājas ugunis. Viņš paņems Rūtu turpat priekšnamā, tiklīdz viņa būs atvērusi durvis, 247

tāpat kā iepriekšējā reizē. Tuvodamies mājai, viņš redzēja, ka aizkari nav aizvilkti, iegriezās piebraucamajā ceļā un atstāja mašīnu parastajā vietā. Rūta droši vien bija dzirdējusi mašīnas rūkoņu, jo atvēra durvis, tikko Baks bija izkāpis no braucamā. Rūta nepārprotami bija tikpat stipri iztvīkusi pēc Baka, kā viņš pēc tās.

— Bak, tev jābrauc projām.

— Ko?

— Tūliņ būs klāt Eleonora.

— Ko?

— Nestāvi un nebrīnies. Viņa var būt šeit kuru katru mirkli.

— Pie velna, ko viņa domā, braukdama šurp tik vēlā stundā?

— Rītdien mēs esam norunājušas tikšanos ar revidentiem, un inums vēl jāpārskata rēķini. Nu, BRAUC!

— Jēziņ!

Baks saīdzis atgriezās pie savas mašīnas un dzirdēja, ka Rūta viņam aiz muguras aizver durvis. Pat labunakti nenovēlējusi! Atkal sāka stipri līt. Baks iebāza mutē pusizsmēķēto cigāru. Tas bija samircis un apdzisis, un viņš nikni pārlidināja to pāri ceļam, iekāpa mašīnā un aizcirta durvis.

Apgriezis mašīnu tik strauji, ka grants pašķīda uz visām pusēm, viņš izšāvās caur vārtiem. Lai izvairītos no sastapšanās ar Eleonoru, viņš aizbrauca līdz vietai, kur beidzās grantētā šoseja, un, priekšējās ugunis izslēdzis, gaidīja tur, līdz redzēja Eleonoras mašīnas mestos gaismas starus iegriežamies Rūtas mājas ceļā.

Baks noskurināja galvu, Jēziņ, viņš domāja, kur gan nonāks pasaule, ja vīrietis vairs nedrīkstēs pārgulēt ar savu mīļāko tāpēc, ka pie tās atbraukusi viņa sieva? Zvērojošām acīm urbdamies lietū, viņš brauca mājās.

Kad viņš tur nokļuva, māja bija klusa kā izmirusi. Lūks acīmredzot jau licies slīpi, Baks sprieda. Viņa kāre pēc seksa bija pārtapusi izsalkumā, un viņš piegāja pie ledusskapja, cerēdams tur atrast vakariņu pārpalikumu. Bet neatrada. Tāpēc Baks atvēra alus kārbu un atgriezās ar to dzīvojamā

istabā. Gaismu neuzdedzis, viņš smagi atslīga zvilni un ar tālvadības slēdzi ieslēdza televizoru. Džejs Leno tur jokojās ar kādu jaunu, bārdas rugājiem apaugušu aktieri, dziedātāju vai tamlīdzīgas profesijas pārstāvi, kurš izskatījās tā, it kā nupat būtu izkāpis no gultas. Baka skaudīgajai acij tie abi likās kādu nieku par daudz pašapmierināti.

Baks tikko kā bija ērti iekārtojies zvilnī, kad iezvanījās telefons. Apslāpējis skaņu televizorā, viņš paliecās uz priekšu un pacēla klausuli.

— Vai tur Kolders?

Tā bija nepazīstama vīrieša balss, un likās, it kā viņš zvanītu no kāda bāra.

— Baks Kolders klausās. Kas runā?

— Tas lai tevi neuztrauc. Tādi draņķi kā tu ir pelnījuši nāvi.

— Trūkst dūšas pat vārdu nosaukt?

— Toties netrūks dūšas, lai tādus neliešus kā tu iznīdētu no zemes virsas.

— Jūs šovakar bijāt sapulcē, vai ne?

— Es tevi redzēju tajā pretīgajā televīzijas kastē, redzēju arī, ko tavs jukušais drauģelis nodarījis vilkam. Un mēs gribam, lai tu zinātu…

— Ak nu jau mēs?

— Mēs nobendēsim tavas govis.

— Tikai govis?

— Nē, cūkas arī. Tādas kā tu.

— Un, man liekas, to visu jūs darīsiet, lai atriebtu to vilku — vislielāko slepkavu?

— Tieši tā. Tu esi brīdināts.

Atskanēja klikšķis, un saruna bija galā. Baks piecēlās un atlika klausuli vietā. Turpat blakus atradās automātiskais atbildētājs, un viņš redzēja, ka atstātas četras ziņas. Viņš nospieda pogu.

— Tātad tavus teļus nobeiguši vilki? Vaiinandieniņ, vai! — Šoreiz tā bija sievietes balss. — Pirms vēl tev radās izdevība nobeigt viņus. Tas nu gan ir neticami. Tu, puis, esi izmirstoša suga, un, jo ātrāk tu nomirsi, jo labāk. 249

Te Baks izdzirda troksni un, galvu pacēlis, ieraudzīja kāpņu augšgalā stāvam Lūku. Viņš vēl bija āra drēbēs.

— Vai tu to dzirdēji?

Lūks pamāja.

— Un pārējās? Vai tās visas līdzīgas šai?

-Jā.

— Jēziņ!

Baks nospieda pārslēdzējpogu. Šoreiz ieraksts sākās ar dobju kaucienu vīrieša balsī.

— Te runā Vilks. Man ir ziņa Bakam Kolderam. Tu esi sprāgoņa, kuņasbērns! — Sekoja vēl viens kauciens.

Nākamā zvanītāja balss atgādināja to vīrieti, ar kuru Baks bija runājis pirmīt, un pēdējā, kas atkal piederēja sievietei, nobēra spalgu tirādi, kam viņš izsekoja tikai pa pusei. Baks pakratīja galvu un iedzēra malku alus.

— Vai redzēji to televīzijā?

Lūks pamāja.

— Runā, Lūk, runā!

— J-j-jā.

Vai viņi parādīja, kā Eibs nosviež beigto vilku?

— Jā. Visu.

• — Viņi savu darbu prot. Vai pateica arī, kas noticis ar Eibu?

— Viņš ir c-c-cietumā, Helēnā.

— Man liekas, labāk būs, ja es ar viņiem sazvanīšos. Ei- bam vajadzēs kādu, kas par viņu galvotu. Ak kungs, ir nu gan vakariņš! Kas tie par sasodītiem plānprātiņiem, kuri uzdrīkstas runāt tādas lietas?

— N-n-nezinu. Es t-t-tagad iešu gulēt.

— Gribi alu?

— N-n-nē, ser.

Baks nopūtās. — Nu labi, Lūk. Tad ar labunakti.

— Ar 1-labunakti.

Bēdīgi, ka tavs paša nolāpītais dēls negrib ar tevi sadzert.

Baks izslēdza mēmo televizoru un gāja sameklēt telefonu grāmatu. Atgriezies viņš smagi atslīga zvilnī un sāka šķirstīt 250 abonentu sarakstu, lai uzietu Helēnas cietuma numuru.

Varbūt šis vakars galu galā nemaz nav tik ļoti izdevies. Eiba gājiens ar vilku tajā bridi bija licies visai iespaidīgs, bet šobrīd Baks saprata, ka tas nav bijis necik smalks. Zellim būtu derējis ievērot vecumveco likumu: nošauj, aproc un turi muti. Nu, viņš bija to pārkāpis, un tagad viņiem jārēķinās ar iespējamo karu.

Lai velns par stenderi, ja Baks nobīsies no saujiņas narkotiku apdullinātu, siekalainu dabas mīļotāju, kuri savus draudus izsaka pa telefonu. Tomēr viņi bija likuši tam paprātot.

Varbūt viņš visu šo padarīšanu uzsācis pilnīgi no otra gala?

Sākotnēji Baks bija iedomājies, ka vislietderīgākais būs sacelt plašas sabiedrības ievērību. Tieši tā jau viņš arī bija nonācis pie idejas par sapulci. Pie velna, viņam nudien ir nags uz reklamēšanu. Un viņš bija pārliecināts — ja sakurtu kārtīgu pirti tam Denam Praioram un viņa bandai, šie būtu spiesti izšķirties par rīcību.

Bet nu viņš saprata, ka šī Eiba izdarība ar nošauto vilku var panākt gluži pretējo. Vilku aizstāvji ņems un iespītēsies. Un, ja Bakam pēc katras savas intervijas jāuzklausa vesels lērums šādu telefona zvanu, tad varbūt der šo lietu pārdomāt vēlreiz.

Varbūt viņam derētu nevis atklāti sludināt karu, bet gan vairāk rūpēties pašam par savām interesēm; ieteikt kādu smalkāku kara viltību; cīnīties vairākās frontēs vienlaikus, kā jau to dara īstā karā.

Baks āpņēmās par to padomāt.

Meža taka, kas veda uz kalna virsotni, bija apledojusi, un stāvākajās vietās Mēnestiņa kāja reižu reizēm paslīdēja, un tad viņš tūdaļ pagausināja soli un meklēja drošāku ceļu starp klintīm. Drīz pēc pusnakts lietus bija mitējies, un debesis bija atvērušās, lai pārklātu zemi ar pirmo īsto rudens sarmu. Tā bija uzradusies pēkšņi, pārvēršot miljoniem lietuslāšu koku zaros sīkos ledus kristāliņos, kas šobrīd, slīpajos rīta saules staros sākdami kust, zaigoja visās varavīksnes krāsās.

Sasniedzis strautu, Lūks līdztekus tam devās uz ezeru, pajādams garām tai vietai pie sēkļa, kur senāk, kad vēl nepazina Helēnu, mēdza atstāt Mēnestiņu ganāmies. Nu zāles stiebrus bija sastindzinājusi balta sarmas kārta, un zirga pakavi ar krakšķi to salauza. Strautmalā, kur ūdens lēni griezās virpulī, saltajā gaisā augšup cēlās tvaika grīstes.

Jādams šurp no rančo, Lūks visu ceļu bija prātojis par to, ko viņa tēvs teicis pie brokastgalda. Pēc iepriekšējās dienas notikumiem sapulcē un draudīgajiem telefona zvaniem tēva vārdi likās bezmaz neticami, tā ka sākumā Lūks pat iedomājās, ka tas ir kāds nelāgs joks.

— Es te kādu laiciņu lauzīju galvu par to vilku būšanu, — tēvs teica, piebāzis pilnu muti maizes un šķiņķa. — Un nospriedu, ka varbūt esmu bijis mazliet par bargu pret tiem Zivju un savvaļas dzīvnieku dienesta ļaudīm. Kā tev liekas, Lūk?

Lūks paraustīja plecus. — Es n-nezinu.

— Manuprāt, viņi tikai dara to, kas viņiem darāms. Var- būt mums visiem nāktu par labu, ja mēs ar viņiem vairāk sadarbotos. Palīdzētu nokārtot to vilku lietu. Zini, atrastu vilkus, paturētu viņus acīs un tā tālāk.

Jauneklis cieta klusu. Viņš aizvien kļuva piesardzīgs, kad tēvs negaidot sāka spriest tik prātīgi. Reizēm tēvs tā darīja tikai tāpēc, lai izliktu slazdus, ar viltīgām runām pamudinātu zaudēt modrību un iekrist tajos, un tad — hops! — sagrābtu medījumu aiz čupra. Paņēmis karoti graudaugu ēdiena, Lūks paskatījās uz galda otrā pusē sēdošo māti. Māte klausījās tēvā tikpat piesardzīgi kā viņš.

— Zini, ko pirms pāris dienām man teica tā Helēna Rosa? Ka ļoti augstu vērtējot tavu palīdzību vilka notveršanā. Dziedāja tev īstas slavas dziesmas, stāstīja, ka tev esot šāda veida darbam nepieciešamais ķēriens.

Tēvs apklusa, gaidīdams kādu reakciju, bet veltīgi.

— Un viņas vārdi mani uzvedināja uz šādām domām — kad būsim nogādājuši lopus ganībās, varbūt tad tu varētu viņai palīdzēt. — Viņš dārdoši iesmējās. — Tikai neuzmauc radioficētu siksnu kādai mūsu govij!

Lūks atkal paraudzījās mātē. Viņa izbrīnā sarauca uzacis.

— Liec aiz auss — nekādu dižo algu, manuprāt, tu no viņas nesaņemsi. Bet, nopietni runājot, ja gribi viņai drusku piepalīdzēt, — nu, man tur nekas nav pretī.

Puisis dega nepacietībā ātrāk pavēstīt šos jaunumus Helēnai. Tai pašā mirklī viņš izgāja no virtuves un apsegloja zirgu. Bet, lai gan viņš pa ceļam neskaitāmas reizes bija pārdomājis tēva vārdus gan šā, gan tā, tomēr vēl aizvien netika gudrs, kas īsti tēvam bijis aiz ādas. Varbūt tie zvanītāji viņu no tiesas nobiedējuši. Iespējams tas bija, tomēr Lūks šo iespēju apšaubīja. Droši vien pastāvēja kāds cits, zemiskāks iegansts. Taču Lūks netaisījās tēvu izprašņāt.

Nu viņš bija sasniedzis līdzeno zemes strēli pie būdas un saklausīja Baza rejas. Viņš izjāja no meža pie ezera, kura virsma bija gluda kā spogulis un kūpēja tāpat kā strauts. No- kalnē, kuras galā pacēlās būda, saule jau bija atkausējusi zaļus laukumus sarmas sudrabotajā klājienā. Būdas durvis bija līdz galam vaļā un uz sliekšņa stāvēja Bazs, nenolaizdams acu no kaut kā neredzama būdas iekšienē un brīdi pa brīdim nedroši ieriedamies.

Turpat pie durvīm stāvēja Helēnas pikaps aizsalušu vējstiklu. Lūks bija iedomājies, ka viņa varētu būt aizbraukusi pārbaudīt slazdus. Bazs pagriezās, pamanīja Lūku ar Mēnestiņu un lēkšiem metās lejā pa nogāzi apsveicināties ar ciemiņiem.

— Sveiks, Baz! Kā tev klājas?

Suns lēkāja un meta lokus ap viņiem, tad, ceļu rādīdams, aizšāvās augšup gar strautu. Apsarmojušajā zālē Lūks saskatīja pēdu nospiedumus un mēslus, ko bija atstājuši brieži, pirms brīža atnākuši šurp padzerties. Jauneklis gaidīja, ka Helēna iznāks no būdas, taču viņa nekur nebija manāma. Viņš nokāpa no zirga un piegāja pie durvīm.

— Helēn?

Nekādas atbildes. Varbūt viņa iegājusi piebūvē aiz būdas? Pāris mirkļu pakavējies turpat pie ieejas, Lūks pasauca vēlreiz. Un atkal nekādas atbildes. Tad Lūks vieglītēm pieklauvēja pie vaļējām durvīm.

— Helēn? Hallo?

Bazs viņam aiz muguras atkal ierējās, tad pašāvās garām un ieskrēja būdā. Lūks noņēma cepuri un sekoja šunelim. Būdā bija tumšs, un pagāja kāds bridis, kamēr acis aprada ar tumsu. Beidzot viņš ar pūlēm saskatīja, ka Helēna guļ lāvā būdas otrā galā.

Lūks nesaprata, ko iesākt. Varbūt ļaut viņai gulēt un atnākt šurp vēlāk. Taču Helēnas pozā bija kas tāds, kas neļāva viņam aiziet. Vienu roku viņa bija pārkārusi pār gultas malu, un viegli saliekto pirkstu gali skāra grīdu. Izlijušā šķidruma peļķē uz grīdas mētājās apgāzta krūze. Turpat blakām ap- kritusi zāļu pudelīte. Helēna gulēja pilnīgi nekustīgi, ne- sagrozīdamās pat tad, kad suns pienāca klāt, apošņāja viņas plaukstu un iesmilkstējās. Nolicis cepuri uz grīdas, Lūks uzmanīgi paspēra soli tuvāk Helēnai.

— Helēn? — puisis klusu pasauca.

Nu viņš redzēja, ka Helēnas roka un plauksta ir dubļiem notriepta, un, pārlaidis acis jaunās sievietes augumam, pamanīja, ka arī viņas ceļgalu, kas bija izlīdis no guļammaisa, klāj sakaltuši dubļi un zāles stiebri. Vēl solis tuvāk, un Lūks ieraudzīja, ka Helēnas seja ir tikpat netīra. Taču aizmigusi viņa nebija.

1 Ielēnas acis bija plaši ieplestas, un viņa stingi vērās tukšumā.

— Helēn? Helēn?

Tad Helēnas acīs kaut kas uzzibsnīja, it kā tur iekvēlotos pati dzīvība. Galvu nepagriezusi, viņa paskatījās uz Lūku. Tas jaunekli nobiedēja.

— Helēn, kas tev kaiš? Vai jūties slikti?

Helēna samirkšķināja acis. Varbūt viņa saslimusi, varbūt viņai ir drudzis vai kas tamlīdzīgs, Lūks domāja. Vilcinādamies viņš pagājās vēl tuvāk gultai un pieskārās ar plaukstu Helēnas pierei. Tā bija auksta kā akmens. Pacēlis guļammaisa malu, viņš ieraudzīja, ka Helēnas teniskrekliņš ir viscaur slapjš un netīrs.

— Helēn, kas noticis?

Ne vārda neteikusi, viņa sāka raudāt. Asaras atstāja dubļainas pēdas uz viņas sejas, un, nespēdams vairs paciest tik izmisīgas bēdas, puisis apsēdās uz lāvas malas un, pacēlis uz augšu, piekļāva sev Helēnas plecus. Viņas augums bija tik auksts un slapjš, un Lūks viņu aijāja kā mazu bērnu un centās sasildīt, un ļāva viņai izraudāties no sirds, visu laiku atkārtodams, ka tas nekas, ka nu viņš ir šeit un ka viss kārtībā.

Cik ilgi viņi tā bija sēdējuši, Lūks nezināja. Viņam likās, Helēnas dzīvība ir kā vārga dzirksts, kas tūdaļ izplēnēs, ja viņš atlaidīs jaunās sievietes plecus. Raudāšana šķita Helēnu sasildām, un, kad viņa beidzot bija nomierinājusies, Lūks sadabūja sausu segu un iedna viņu tajā, tad piegāja pie krāsns un iekūra to, lai būdā ienāktu siltums.

Piegājis aizvērt durvis, jauneklis ieraudzīja pie tām nomestu saburzītu papīra vīkšķi. Tas bija gaiši zilā krāsā, tāpat kā aviovēstule, ko viņš vakar bija atdevis Helēnai. Lūks pacēla papīru un izgludinājis nolika uz galda, tad aizkūra gāzes plīti, lai uzvārītu tēju. Un visu šo laiku segā ietītā Helēna sēdēja sakņupusi, rokām ceļgalus apvijusi, trīsēja un stingi vērās tukšumā.

Lūks atrada tīru lupatu, samērcēja to siltā ūdenī un, apsēdies uz lāvas malas, atļauju neprasīdams, saudzīgām kustībām sāka tīrīt dubļus no Helēnas sejas, rokām un plaukstām. Un Helēna, ne vārda neteikuši, ļāva viņam darboties. Tad Lūks sameklēja dvieli un norīvēja viņas locekļus.

Helēnas zilā vilnas jaka un apakškrekls bija izkārti uz veļas auklas, un, paņēmis šos apģērba gabalus Lūks pajautāja, vai Helēna tos neuzvilktu slapjā teniskrekliņa vietā, taču jaunā sieviete likās viņu nedzirdam. Lūks nezināja, ko iesākt, saprata tikai, ka Helēnai jāuzvelk sausas drēbes, tāpēc noņēma viņai segu un, viegli satvēris aiz pleciem, pagrieza viņu ar muguru pret sevi. Tad apsēdās tā, lai neredzētu viņas kailās krūtis, un pārvilka viņai pār galvu slapjo teniskrekliņu.

Helēnas āda lejpus brūni iedegušā kakla bija balta un gluda. Un, ģērbdams viņai sauso apakškreklu, Lūks pamanīja izspiedušos mugurkaula skriemeļus un ribas, kas viegli iezīmējās zem ādas un darīja viņu trauslu, ievainotam putnam līdzīgu. Lai iedabūtu piedurknēs ļenganās rokas, viņam

vajadzēja tās pēc kārtas pacelt, it kā viņš ģērbtu nedzīvu lelli. Apvilcis apakškreklu, viņš izlīdzināja to pār Helēnas augumu, tāpat kā pēc brīža zilo vilnas jaku.

Tad Lūks uzlēja tēju un piespieda Helēnu iztukšot krūzi karstā dzēriena, pieturēdams to un celdams viņai pie lūpām. Vēlāk jauneklis ilgi sēdēja Helēnai blakus, apskāvis viņas plecus.

Varēja būt pagājusi kāda stunda vai pat vairāk, kad Helēna beidzot ierunājās. Viņas galva gulēja Lūkam pie krūtīm, tāpēc balss izlikās vārga un apslāpēta, it kā skanētu no liela tāluma.

— Piedod, lūdzu, — viņa sacīja. — Es neesmu tavu pūļu vērta.

Lūks gluži labi saprata, ka jautāt neko nevajag. Varbūt notikušajam bija kāds sakars ar to vēstuli. Varbūt bija miris kāds I lelēnai tuvs cilvēks.

Viss, ko Lūks tobrīd zināja vai arī ko viņam rūpēja zināt, bija tas, ka viņš mīl Helēnu.

Divdesmit otrā nodaļa

Nākamās divas nedēļas, kas sekoja Eiba Hārdinga arestam, bija pašas smagākās Dena Praiora līdzšinējā darba dzīvē un neapšaubāmi arī pašas dīvainākās. It kā atriebdamies par barveža nogalināšanu, Houpas vilki visā novadā pēkšņi likās nodarām neaprakstāmu postu.

Kāds aitkopis, kura rančo atradās uz ziemeļiem no Jeloustounas, vienā pašā naktī bija zaudējis trīsdesmit vienu jēru; tos nokoda ārpus parka robežām aizklīdušie vilki. Ēduši savus upurus viņi tikpat kā nebija, tikai nokoduši un atstājuši turpat guļam. Cits vilku bars uz ziemeļiem no Gleišera bija nokodis divus tīrasiņu kumeļus. Un kāds vientuļš, no bara nošķīries vilks Aidaho netālu no Lašupes bija nomaitājis trīs teļus un ceturto sakropļojis tik smagi, ka neatlika nekas cits kā to nokaut.

Bils Rimers tikpat kā neizkāpa no helikoptera. Desmit 256 dienās viņš bija nošāvis deviņus vilkus un piecpadsmit citiem, galvenokārt mazuļiem, iešāvis nomierinošus līdzekļus un pārvedis uz jaunu vietu, kur tie, cerams, neiepīsies nekādās nepatikšanās. Nāves spriedumus pienācās parakstīt Denam, un viņš katru atsevišķu gadījumu uztvēra kā savu personisko neveiksmi. Viņam uzlikta atbildība par vilku sugas atjaunošanu, nevis iznīcināšanu. Tomēr Denam tikpat kā nebija citas izejas. Gatavība izmantot "letālo kontroli" bija negrozāms noteikums plānā, kas ļāva veikt sugas atjaunošanas darbu. Turklāt masu saziņas līdzekļi Houpas notikumu dēļ cītīgi vēroja katru Dena soli.

Reportieri viņam zvanīja jebkurā diennakts stundā. Mājās viņš visu laiku turēja ieslēgtu automātisko atbildētāju, izņemot tās reizes, kad no skolas pārbraukusi Džinija palika pa nakti un cēla klausuli viņa vietā, izlikdamās, ka savienots ar ķīniešu ēdienu veikalu vai psihiski slimo noziedznieku patversmi, un tas nemaz nebija tik tālu no patiesības. Pārvaldē ar lielāko daļu telefona zvanu tika galā Donna, savienodama ar Dena kabinetu vienīgi tajos gadījumos, ja zvanītāji bija Denam labi pazīstami žurnālisti vai arī tādi, kuri varēja būt noderīgi.

Interesi par vilkiem piepeši likās atguvuši ne tikai vietējie, bet arī nacionālā un pat starptautiskā mērogā pazīstami masu saziņas līdzekļi. Reiz bija piezvanījis kāds Vācijas televīzijas reportieris un vienā laidā runājis par Nīči, uzdodams tik dziļi filozofiskus jautājumus, kurus Dens nespēja pat izprast, kur nu vēl atbildēt. Tomēr izrādījās, ka par vācieti vēl ķertāks ir kāds zellis fio žurnāla "Time", kurš izteicās, ka viņi gribot ievietot plašu rakstu par Eibu Hārdingu un viņa fotogrāfiju uz pirmā vāka.

— Vai tas ir joks? — Dens viņam jautāja.

— Nebūt ne. — Reportieris izklausījās aizvainots. — Vai tad Hārdings savā ziņā nepārstāv pēdējās veco Mežonīgo Rietumu vērtības? Vai jums viņš neliekas kā tāds indiāņu ielenkts pionieris?

— Vai drīkstu savas domas izteikt atklāti?

— Nu protams, vālējiet vaļā.

— Man viņš drīzāk liekas kā tāds aprobežots muļķadesa.

Šī doma ievietot žurnālā "Time" rakstu "Eibs Hārdings — pēdējais pionieris" lika Denam dienām ilgi paklusām smieties un kratīt galvu. Bet, lai slavēts Dievs, iemiesoties tā vēl līdz šim nebija paguvusi, varbūt tāpēc, ka šajā nolūkā būtu nepieciešama kaut vai minimāla līdzdalība no paša Eiba puses, bet reportieri Eiba vērtību skalā ieņēma vietu, kas tikai par naga platumu atšķīrās no vilkiem atvēlētās.

Pēc cietumā pavadītās nakts Eibam tika izvirzīta apsūdzība apdraudētas sugas dzīvnieka, proti, vilka iznīcināšanā un pārvešanā uz citu vietu. Otra apsūdzība policista aizskaršanā tika atsaukta. Eibu atbrīvoja federālais miertiesnesis — bez kādas drošības naudas.

Šūmahers un Lipskis, Zivju un savvaļas dzīvnieku dienesta specaģenti, kuri bija piedalījušies kopienas sapulcē, ar kratīšanas orderi bija devušies uz Hārdinga rančo, un viņus, pēc pašu neatlaidīga lūguma, pavadīja Houpas šerifa palīgs, ar kuru sadarboties kļuva aizvien grūtāk. Kreigs Rolinsons bija tikai vairojis nepatikšanas, vairāk vai mazāk atklāti nostādamies Eiba Hārdinga dēlu pusē, un tie bija izturējušies naidīgi un aizskaroši izrunājušies. Aģentiem izdevās nezaudēt savaldību tik ilgi, kamēr viņi uzgāja pielādētu Ruger M-77 bisi, ar kuru, pēc paša vārdiem, Eibs Hārdings bija nošāvis vilku. Bise nekavējoties tika konfiscēta.

Beigtais vilks nakti pavadīja uz vecas picas Dena garāžas ledusskapī un otrā dienā tika aizvests uz Zivju un savvaļas dzīvnieku dienesta tiesu medicīnas laboratoriju Ešlendā, Oregonā, kur sekcija parādīja, ka zvēra sirds un plaušas ir šāviņa pilnīgi sašķaidītas. Tika arī atrastas šķembas no septiņ- milimetrīgās lodes, kura bija izgājusi vilkam cauri un pazudusi bez pēdām.

Ešlendas speciālisti veica arī DNS analīzi, kura apliecināja, ka šim vilkam nav nekādas ģenētiskas saistības ar Jeloustounā un Aidaho vaļā palaistajiem vilkiem. Vienā vilka ausī viņi atrada iespiestu zīmi, kas vēstīja, ka tas ieklīdis no kādas vairāk nekā divsimt jūdžu attālas Britu Kolumbijas nomales. Bez tam viņi atklāja, ka labajā priekšķetnā vilkam trūkst viena naga, toties ir rēta, kas vedināja domāt, ka

dzīvnieks savulaik iekritis slazdā un paša spēkiem ticis no tā . ārā. Kā izteicās viens no pētniekiem, šis negadījums varētu būt ietekmējis vilka spēju medīt briežus vai aļņus un licis viņam pievērsties vieglāk iegūstamo mājlopu medībām.

Eibs sākumā apgalvoja, ka vilku esot nošāvis brīdī, kad tas uzbrucis vienam viņa teļam tikai divsimt jardu no dzīvojamās ēkas. Vēlāk viņš atzinās, ka vilks vēl neesot uzbrucis, taču katrā ziņā grasījies to darīt. Viņš stāstīja, ka tur esot bijis vēl otrs vilks, un nožēloja, ka neesot nošāvis abus divus. Eibs apgalvoja, ka neesot vainīgs, un taisījās iet kaut vai līdz pašai Augstākajai tiesai, lai to pierādītu. No likumā paredzētās aizstāvības viņš atteicās, jo advokāti esot tie paši vilki, tikai cilvēka izskatā.

Tostarp, vēl joprojām vilcinādamies pieņemt žurnāla "Time" pēdējo piedāvājumu, Hārdinga dēli darīja, ko varēja, lai viņu tēvs kļūtu par tautas varoni.

Viņi lika apdrukāt divus simtus teniskrekliņu ar Eiba skumīgo ģīmi priekšpusē un saukli "Šaujiet vilkus tikai kolektīvi" mugurpusē. Krekli tika izlikti pārdošanai "Pēdējā patvērumā" par piecpadsmit dolāriem gabalā un izķerti divu dienu laikā. Nu jau arī otrā partija, šoreiz pieci simti, gāja uz beigām, lai gan ar krūzēm, kuras rotāja uzraksts EIBS HĀRDINGS, HOUPAS VARONIS, tik labi neveicās. Bils Rimers gan bija Denam uzdāvājis tiklab vienu, kā otru, un, lai arī kreklu Dens nebija uzvilcis ne reizi, kafiju no krūzes ar Eiba attēlu viņš dzēra katru rītu.

Pretstafā saviem ciltsbrāļiem štata otrā malā Houpas atlikušie vilki degunu gaisā necēla, un Dens par to bija viņiem pateicīgs. Lai velns par stenderi, ja viņš padosies Koldera spiedienam un sāks atriebties vilkiem, kamēr viņa rīcībā nebūs pierādījumu, ka teļu nāvē vainojami tieši vilki. Turklāt Denam jau tāpat bija darba pilnas rokas.

Ikvienam telefona zvanam no kāda saniknota rančo īpašnieka, kurš apsūdzēja Denu mīkstsirdībā, sekoja zvans no kāda dzīvnieku tiesību aizstāvja, kurš viņu apsauca par slep- kavnieku to deviņu vilku dēļ, kuru likvidēšanas atļaujas viņš bija parakstījis. Pret Denu bija ierosinātas četras atsevišķas 259

tiesas prāvas; divas sūdzības nāca no mājlopu īpašnieku biedrībām, pieprasot darīt galu vilku populācijas atjaunošanai, jo šī programma neesot ietverta Konstitūcijā, un divas — no vides aizsardzības grupām, kuras meklēja aizstāvību pret "turpmāku nelikumīgu letālās kontroles realizēšanu".

Otrā dienā pēc sapulces IVOE bija nosūtījusi uz Houpu aktīvistu grupu, lai tā veiktu iedzīvotāju aptauju. Pēc tam Dens saņēma neskaitāmus telefona zvanus no saniknotajiem rančo īpašniekiem. Viens no tiem zvērēja nošaut Zemes vilku pārstāvjus, ja tie vēlreiz klauvēšot pie viņa mājas durvīm. Šis vīrs tos nosauca par "garmatainu komunistu terora bandu", un, kad Dens aizbrauca pie aptaujas organizētājiem, tad noskaidrojās, ka vīram ir zināms pamats tā runāt. Grupas reģionālajam koordinatoram Mizūlā Dens pieklājīgi lika noprast, ka Houpā jau tāpat pietiek savu bēdu* ari bez viņiem un ka vilkiem varbūt pavērtos labākas izredzes uz izdzīvošanu, ja ap tiem neceltu tik lielu traci.

Denam tā vien vēl trūka kā jaunu nepatikšanu Houpas vilku dēļ. Un Dens klusībā nosprieda, ka Eibs Hārdings varbūt izdarījis viņiem visiem lielu pakalpojumu, nogalinot iespējamo nemiera cēlāju. Tādējādi Eibs bija remdējis rančo īpašnieku svelošās dusmas par teļu zaudējumu un vismaz devis iespēju Helēnai atvilkt elpu. Ja paveiksies, viņa apliks radioficētās kaklasiksnas arī pārējiem vilku bara locekļiem un tā atvairīs turpmākās nepatikšanas.

Dens nebija Helēnu saticis kopš sapulces vakara un jutās nedaudz noraizējies. Veselas trīs dienas Helēna nebija nedz zvanījusi, nedz arī atbildējusi uz viņai atstātajām ziņām. Bet, kad Dens jau grasījās doties pie viņas uz būdu, viņa tomēr piezvanīja un pastāstīja, ka slimojusi ar gripu, bet nu jau esot vesela. Helēnas balss gan izklausījās drusku nomākta, bet Dens sprieda, ka viņa droši vien vēl nav īsti atlabusi no slimības. Koldera dēls Lūks esot viņu aprūpējis, Helēna stāstīja, un izturējies pret viņu brīnumjauki.

Vārdu spēle: vilku aizstāvju grupas saīsinātais nosaukums IVOE angliski nozīmē bēdas, ciešanas.

Pēc šiem vārdiem Dens nevarēja nejust sīku greizsirdības dzēlienu.

Toties Lūka nodoms nākt Helēnai talkā pie vilku ķeršanas un iezīmēšanas izraisīja Denā visai neskaidras jūtas. Bija labi, ka pēc vētrainās sapulces un notikuma ar sadauzīto pastkastīti Helēna nav palikusi viena. Taču tas, ka viņai palīdzēs tieši Baka Koldera dēls, iesvēla Denā šaubas. Pa daļai viņš bija ļāvis tās noprast arī Helēnai, kad viņa pirms pāris dienām bija pirmoreiz ieminējusies par šo nodomu.

— Vai tas nav gandrīz tas pats, kas ielaisties ar ienaidnieku?

— Atļaušos aizrādīt, ka es neielaižos ne ar vienu.

— Helēn, neuztver manus vārdus tik burtiski…

— Viņš gluži vienkārši man palīdz tikt pāri grūtam brīdim. Tev vajadzētu būt sasodīti pateicīgam.

— Bet ja nu viņš atklāj Kolderam, kur izlikti slazdi, vai ari…

— Ak, liecies nu mierā, Den! Tas taču smieklīgi.

Sekoja neveikla klusuma mirklis. Helēna kopš slimības

bija stipri pārvērtusies, ikreiz, kad abiem iznāca kāda garāka saruna, viņa vai nu vienaldzīgi klusēja, vai arī visu uztvēra pārlieku saasināti.

— Atvaino, — Dens steigšus ieteicās. — Tā ir velnišķīgi laba doma.

Helēna neko neatbildēja, un Dens iztēlojās, kā viņa sēž savā būdā pavisam viena un viņai apkārt tikai mežs un nakts tumsa.

— Helēn, vai tev nekas nekaiš?

— Nē, — viņa atcirta. — Kas tad ir?

— Nekas. Tikai tava balss neizklausās priecīga.

— Vai tad tai obligāti jābūt priecīgai? Tas paredzēts manā darba līgumā? "Uz laiku darbā pieņemtiem biologiem vienmēr jāstaigā ar priecīgu smaidu sejā"?

— Pilnīgi obligāti.

Denam šķita, ka viņš dzird tādu kā apslāpētu smieklu spuršķi. Atkal iestājās klusums. Tad Helēna turpināja jau laipnāk:

— Piedod, Den. Laikam gan man gluži vienkārši pietrūkst eņģeļu, kas stāvētu man klāt.

— Es raizējos par tevi.

— To es zinu. Paldies.

— Nu tad jau labi. Paklau, esmu sadabūjis tev motorka- manas.

— Turpat, kur uzgāji pikapu?

— Nē. Jaunas. Nu, tikpat kā jaunas. Tev tās drīzumā noderēs. Es domāju, varbūt varēšu nedēļas nogalē tev tās atvest.

— Noteikti.

Pieteicis Helēnai sargāt sevi, Dens nolika klausuli un kādu brīdi sēdēja, prātodams par jauno sievieti, kamēr Eibs Hārdings, Houpas varonis, stingi blenza viņā no kafijas krūzes.

Viņš noteikti vēlreiz uzaicinās Helēnu vakariņās, šoreiz kādā omulīgākā vietā. Viņam nebija bijis neviena randiņa ar kādu sievieti kopš tikšanās ar Helēnu Nellijas ēstūzī. Galu galā viņš bija saņēmis tik daudz drosmes, lai vēlreiz uzaicinātu Salliju Pītersu aiziet kaut kur abiem kopā, un atkal bija spiests savu aicinājumu atsaukt steidzama darba dēļ. Kad otrā rītā viņš bija piezvanījis Sallijai, lai atvainotos, Sallija bija viņu nosaukusi par aizkustinoši nožēlojamu vīrieti, kurš pelnījis labāku dzīvi.

Denam neatlika nekas cits kā piekrist, ka tas ir diezgan precīzs raksturojums.

Ketija atsprādzēja drošības jostu un, izkāpusi no mašīnas, uzcēla mazo Baku sev uz gurna.

Gabaliņu tālāk bariņš uzbāzīgu televīzijas darboņu pašreiz intervēja Houpas vecāko iedzīvotāju Nedu Veinraitu. Jau divas nedēļas pilsētiņa čumēja un mudžēja no šiem vīriem, un vietējiem iedzīvotājiem, Ketiju ieskaitot, tas sāka krist uz nerviem.

Iedama uz Rūtas dāvanu veikalu, viņa dzirdēja, kā Neds 262 spriedelē par to, kāpēc federālajai valdībai patīk vilki.

— Tas tak skaidrs kā diena. Šie grib iznīdēt visus aļņus un briežus, lai mums nepaliek, ko medīt. Tad šie teiks, kad nu vairs nav medījuma, arī šaujamie kļuvuši lieki, un ņems un aizliegs nēsāt ieročus. Tur jau ir tā dziļā jēga — viss tikai tāpēc, lai atņemtu mums šaujamos.

Ketija savu mūžu vēl nebija dzirdējusi neko tik stulbu, taču reportieris piekrītoši māja ar galvu, it kā Neda teiktais būtu svēta patiesība. Kad jaunā sieviete bija pienākusi televīzijas vīriem klāt, viens no tiem viņai uzsmaidīja, taču viņa uz smaidu neatbildēja.

— Vai tad jums nav nekā nopietnāka, ko filmēt? — Ketija apvaicājās un, pirms vēl vīrietis paguva attapties, nozuda "Pilnības raga" durvīs.

Māte mājās vienā laidā runāja par tām kolosālajam mantām, ko Rūta esot sagādājusi Ziemassvētku iepirkšanās drudzim, un, gribēdama izrādīt mātei atbalstu, Ketija bija apņēmusies nopirkt šeit pēc iespējas vairāk dāvanu. Vēl gan bija drusku par agru, taču Ketijai patika visu darīt laikus. Rīta cēlienu viņa bija izvēlējusies tāpēc, ka māte mēdza šajā nedēļas dienā doties pēc pirkumiem uz Helēnu.

Rūta sirsnīgi sasveicinājās ar Ketiju un uzstāja, lai dod viņai paturēt mazuli, kamēr Ketija apstaigāšot veikalu.

— Vai tu vēl nejūc prātā no tiem televīzijas ļautiņiem? — Ketija apvaicājās.

— Ne uz to pusi. Viņi pie manis iepērkas. Ņem visu, uz kā vien rēgojas vilks.

— Tas man nebija ienācis prātā. Tad jau šai lietai ir arī sava gaišā *puse.

Nepagāja necik ilgi, un Ketija jau bija atradusi visu, ko vēlējās. Klaidam viņa nopirka greznu ādas vesti, tēvam koka kasti ar misiņa apkalumiem, kur glabāt cigārus, mātei un Leinai jaukas sudraba kaklarotas. Bobam, Leinas vīram, viņa iegādājās grāmatu par indiāņu mākslu un Lūkam no zirga astriem pītu platmales lenti.

Rūta piedāvāja viņai atlaidi, bet Ketija negribēja par to ne dzirdēt. Toties viņa labprāt piekrita iedzert tasīti kafijas kopā ar Rūtu un, kamēr Rūta to vārīja, ar mazo Baku klēpī iekārtojās pie bāra letes.

— Zini, visi tie suvenīri ar vilku simboliku, kurus tik labi pērk, ir pasūtīti pēc tavas mammas ieteikuma.

— Tiešām?

— Mhm. Viņa ir tik apķērīga.

— Bez šaubām. Tāda viņa bijusi vienmēr.

— Es viņu burtiski dievinu.

Kādu brīdi apspriedušas Ketijas mammas labās īpašības, viņas, jau kafiju dzerot, sāka runāt par Rūtas vecākiem. Izrādījās, ka tēvs viņai jau sen miris. Māte apprecējusies otrreiz un Ņūdžersijā metusies trakulīgā saviesīgās dzīves virpulī.

— Mana māte ir pilnīgs pretstats tavējai, — Rūta sacīja. — Eleonora ir tik rāma un savaldīga. Manējā turpretī īsta viesuļvētra. Atceros, kā reiz pēc kāda briesmīga trača ar tēvu viņa uzbrāzās augšstāvā un ieslēdzās vannasistabā, un man vajadzēja iet un pierunāt viņu nākt ārā. Tolaik man varēja būt gadu piecpadsmit. Un, mierinot māti, man piepeši iešāvās prātā — paga, paga, tā taču ir gatavā ačgārnība, pusaudze acīmredzot esmu nevis es, bet gan mana māte.

Kad Ketijai bija pienācis laiks dodes projām, mazais Baks pastiepa rociņas pēc Rūtas, un viņa to atkal paņēma klēpī. Puisēns likās gluži kā apburts un neparko nelaida vaļā Rūtas matu šķipsnu.

— Viņam patīk sievietes, — Kedja paskaidroja.

Rūta iesmējās. — Tā rādās.

— Vai tev nešķiet, ka viņš atsities vectēvā?

— Tu domā…

— Es domāju — izskata ziņā.

— Ak tā! —Rūta atkal pasmējās. Tad, pārlaidusi puisēnam pētošu skatienu, sarauca pieri.

— Zini ko? Es gan teiktu, viņš vairāk līdzinās tavai mātei.

Iekārtojies viena gara koka sola galā izsoles zāles dibenā un ļāvis acīm pārslīdēt pār balto kovboju cepuru rindām, Baks Kolders pievērsās arēnai, kur nupat par bezdievīgi augstu cenu bija ticis nosolīts bars melno Engusa teļu, un nu tās 264 neparko negribēja iet ārā.

Teles bija liela auguma un lempīgas, un Baks nekādi nespēja aptvert, kāpēc gan lai kāds cilvēks, kurš vēl nav šķīries no veselā saprāta, vēlētos tās pirkt. Pasaulē bija gan dažas lietas, kurām lielums noteikti nekrita svarā, bet govis pie tām nekādā ziņā nepiederēja. Pērkot lielas govis, iznāk maksāt tikai par lieku kaulu masu. Apbrīnojami, ka daži ļaudis to vēl joprojām nesaprot. Ja vien lopiņš ir melnbalts (vienīgā pašreiz atzītā govju krāsa, līdzīgi, kā tas vērojams arī visās citās dzīves jomās), viņi domā, ka ir tikuši pie kaut kā sevišķi izcila.

Jaunais rančo īpašnieks, kas sēdēja Bakam blakus, uzcirties savās lepnākajās drēbēs, plati smaidīja. Baks nosprieda, ka puisis domā to pašu, ko viņš.

— Paldies Dievam, pasaulē vēl muļķu netrūkst.

— Ko?

— Kas maksā brangu naudiņu par tādiem kaulu maisiem kā šitās.

— Es pats tās audzēju.

— Ak tā…

Kamēr Baks taustījās pēc piemērotas atbildes, puisis jau bija piecēlies kājās un spraucās uz izeju. Kāda velna pēc, Baks nodomāja un no jauna pievērsās arēnai.

Tas bija pēdas divdesmit plats smilšains laukums, kuru apjoza augsts mietu žogs. Pašreiz divi jauni kovboji skraidīja tam apkārt, pūlēdamies nostumt no tā negribīgās teles, kas nekustīgi stāvēja prožektoru gaismā kā savu tekstu piemirsušas aktrises. Rokās kovbojiem bija garas, baltas, oranžiem karodziņiem rotātas nūjas, ar kurām viņi bikstīja teles un pa reizei tām arī uzšāva. Taču vienīgais, ko viņi panāca, bija zarnu iztīrīšana. Viens no puišiem, paslīdējis uz siltās pļekas, izstiepās visā garumā, un publika, to redzot, vētraini izpauda savu atzinību.

Izsoles vadītājs, spilgti sarkanā kreklā ģērbies jauns vīrietis ar ūsiņām, savā šaurajā būdā arēnas viņā galā paliecās tuvāk mikrofonam un glaimīgā balsī ierunājās:

— Nekad nesakiet, ka šeit trūkst izklaides iespēju.

Bilingsas izsoles aplokus Baks apmeklēja ne biežāk kā trīs

četras reizes gadā, bet šie braucieni viņam vienmēr sagādāja

prieku. Ceļš gan bija tāls, brauciens ilga vismaz trīsarpus stundu, un cenas neko daudz neatšķīrās no tām, kādas bija noteiktas citos aplokos tuvāk Baka mājām. Taču bija labi izrauties savā vaļā, ievākt ziņas par piedāvājumu un pieprasījumu un vispār uzturēt sakarus ar šejieniešiem. Vislielāko prieku Bakam sagādāja sakars ar Lūka kādreizējo logopēdi Lornu Drūitu.

Parasti viņi vispirms paēda otrās brokastis, vēlāk uz pāris stundām paņēma istabu kādā motelī, un Baks bija ieplānojis līdzīgi rīkoties arī šodien. Viņš iemeta acis rokas pulkstenī. Tas rādīja mazliet pāri divpadsmitiem, un Baks nopriecājās, ka laika pietiek, jo abiem vērsēniem, ko viņš bija atvedis savā piekabē, vajadzēja parādīties arēnā tūdaļ pēc Engusa telēm. Ikgadējai Koldera šķirnes vēršu izsolei šopavasar viņi vēl bija bijuši par maziem.

Teles beidzot bija aizdabūtas projām, un gandrīz tūlīt arēnā uzdrāzās pirmais no abiem Baka vērsēniem. Viņš izšāvās pa vārtiem tādā ātrumā, ka mēsliem noziestais nabaga kovbojs bija spiests meklēt glābiņu aiz viena no rievotā skārda vairogiem, kas bija ierīkoti tieši šādiem gadījumiem. Atskanēja dobjš tinkšķis, vērša ragiem atsitoties pret metālu. Pietrūka tikai tvaika mutuļu no lopa nāsīm. Bakam tā vien gribējās iesaukties: "OLĒ!"

Pēc četrdesmit minūtēm viņš lepni izbrauca ārā tukšo piekabi uz automaģistrāles, pār kuru lepni plīvoja transparents ar uzrakstu LAIPNI LŪDZAM LIELĀKAJĀ LOPU IZSOLĒ ZIEMEĻRIETUMOS. Blakus bija uzzīmēts vīrs ar sveicienam paceltu cepuri, un Baks jutās tik apmierināts ar sevi un to cenu, ko bija dabūjis par vērsēniem, ka teju teju būtu pamājis pats ar savējo.

Motelis, kurā Bakam bija norunāta tikšanās ar Lornu, atradās turpat aiz pagrieziena no 90.starpštatu ceļa, un viņš jau pēc piecām minūtēm sasniedza savu mērķi. Novietojis mašīnu ar piekabi nomaļā stāvvietas stūrī un tā nodrošinājies pret mazticamo varbūtību, ka viņa braucamo ievēros kāds paziņa, viņš devās uz moteli.

Lorna jau bija priekšā, mundra un glīta sēdēja vestibilā un 266 lasīja Bilingsas vietējo avīzi. Uz Bilingsu viņa bija pārcēlusies pirms sešiem gadiem, drīz pēc tās nelaimīgās dienas, kad Lūks bija viņu ar Baku pieķēris kabinetā mīlējāmies (lai gan zēnam tolaik vēl bija slapjš aiz ausīm un droši vien nekādas jēgas par notiekošo). Nu Lornai bija tuvu trīsdesmitiem, un viņa izskatījās seksīgāka nekā jebkad.

Viņa pamanīja Baku, piecēlās kājās un smaidīdama stāvēja un locīja avīzi, kamēr Baks nāca viņai klāt. Baks apvija rokas Lornai ap vidu, un viņa, galvu atliekusi, ļāva, lai vīrietis noskūpsta viņu uz kakla.

— Ak Dievs, cik labi tu smaržo! — Baks iesaucās.

— Toties tu smirdi pēc govīm.

— Pēc vēršiem, mana mīļā. Koldera šķirnes vēršiem.

Motelī bija gluži ciešams restorāns. Viņi pasūtīja bifšteku

un pudeli "Napa Valley" vīna un ēzdami visu laiku spiedās viens pie otra ar ceļgaliem un zem galda glāstīja viens otru, kamēr Baks vairs nevarēja ilgāk nociesties. Rēķinu neprasīdams, viņš nometa uz galda simt dolāru naudaszīmi un veda Lornu uz istabu, ar kuras atslēgu jau bija apgādājies iepriekš.

Vēlāk, kad viņi gulēja savandītajā gultā, Lorna Bakam pavēstīja, ka šī bijusi pēdējā reize. Baks paslējās uz elkoņa un īgni pablenza jaunajā sievietē.

— Ko?

— Es precos.

— Ko? Kad tad?

— Nākammēness.

— Jēziņ! Kā tad šim vārdā?

— Bak, tu zini, kā šim vārdā.

Baks zināja. Tas bija Fils, ar kuru Lorna satikās jau četrus gadus.

— Nu un kāpēc tad tavām precībām vajadzētu kaut ko mainīt mūsu attiecībās?

— Pie joda, Bak, par ko tu mani uzskati?

Baks zināja, ka šim jautājumam ir atbilde, tikai šobrīd nespēja ietērpt to vārdos.

Viņi apģērbās un patumšo stāvvietas lampu gaismā uz atvadām saskūpstījās.

— Nezvani man, labi? — Lorna sacīja.

— O, mīļā! Ļauj vismaz šad tad piezvanīt.

— Nē.

Baks brauca atpakaļ pa starpštatu ceļu, un viņam arvien vairāk metās sevis žēl. Saltā ziemeļu vēja dzīti granītpelēki lietusmākoņi traucās zemu gar vējstiklu, un piekabe smagi zvārojās.

Pēdējā laikā viss likās sagājis šķērsām.

Vispirms jau Rūta, pieņēmusi par savu biznesa partneri Eleonoru, bija sākusi mocīties sirdsapziņas pārmetumos, un nu to pašu darīja Lorna. Kur nu vēl visi tie ķertie, kuri bija apbēruši Baku ar telefona zvaniem beigtā vilka dēļ un darīja tā vēl joprojām. Taisnību sakot, ja Baks tā labi padomāja, tad viņa dzīvē viss bija bijis uz Ūsiņu, kamēr parādījās tie nolāpītie vilki.

Nu bija pienācis laiks beigt niekoties un tikt no viņiem vaļā.

Baka plāna pirmais punkts jau bija izpildīts: Lūks strādāja pie Helēnas Rosās. Un, lai gan Bakam vēl aizvien nebija izdevies izvilināt no zēna nekādas ziņas par to, kur tie dienaszagļi mēdz uzturēties, tas bija tikai laika jautājums. Kad tas būs noskaidrots, jāsarunā kāds, kas prastu attiecīgi rīkoties.

Un tieši šo uzdevumu, pie vienas reizes ar vērsēnu pārdošanu un Lornas apciemojumu, Baks šodien bija nolēmis izpildīt.

Izstrādājot sīkāk savu plānu, Baks bija atcerējies kādu tra- peri, kurš pirms daudziem gadiem dzīvojis Houpas upes augštecē. Vienu no tiem leģendārajiem medniekiem, kādus mūsdienās vairs negadās sastapt. Baka tēvs mēdza griezties pie šā vīra ik reizes, kad vien viņiem sāka bojāt dzīvi plēsīgie zvēri, — parasti tie bija koijoti, bet dažkārt uzradās arī pa kādai pumai vai grizlilācim.

Bakam bija aizķēries prātā, ka šim zellim palicis dēls, kurš arī nodarbojās ar to pašu. Taču, lai kā viņš pūlējās, dēla vārdu atcerēties viņam neizdevās.

Tad pirms pāris dienām, "Pēdējā patvērumā" dzerdams glāzi alus, viņš bija apvaicājies par to Nedam Veinraitam, kuram togad bija apritējuši apaļi deviņdesmit, ne vairāk, ne 268 mazāk.

— Lavleiss. Džošs Lavleiss. Šķīrās no šīs pasaules — sasodīts, būs jau gadi divdesmit vai trīsdesmit.

— Viņam bija dēls, vai ne?

— Mhm. Dž. Dž. Pārvācās uz dzīvi kaut kur pie Bigtim- bersas. Džošs arī pārcēlās pie viņa, kad vairs nespēja sevi apkopt. Tur Džošu arī apglabāja.

— Vai tas dēls vēl dzīvo turpat?

— Ne jausmas.

— Droši vien jau krietni gados?

— Ko tu runā, Bak Kolder? Viņš ir vismaz divdesmit gadus par mani jaunāks. Tīrais pienapuika!

Vecais vīrs gārdzoši iesmējās, aizrijās un sāka klepot. Baks izpirka viņam vēl pudeli alus un tad aizveda mājās.

Telefonu grāmatā Baks bija atradis kādu Dž.Dž.Lavleisu un vairākkārt viņam zvanījis, taču neviens nebija cēlis klausuli. Tā nu Baks, dodamies uz Bilingsu, bija noglabājis kabatā Lavleisa adresi un nolēmis atceļā šo vīru uzmeklēt.

Drūmā omā braukdams pretī tikpat drūmam apvārsnim, viņš ieraudzīja priekšā rēgojamies lielu uzrakstu "Bigtim- bersa" un nogriezās no starpštatu maģistrāles.

Apstājies pie degvielas uzpildes stacijas, Baks pajautāja zēnam, kas stāvēja aiz letes, kā aizbraukt līdz Lavleisa mājai. Desmit minūtes vēlāk viņa kravas mašīna ar piekabi jau kratījās pa grambainu zemesceļu.

Krēslai biezējot, sāka smidzināt sīks lietutiņš. Pēc jūdzēm trim ceļš iegriezās papeļu birzī, kur no kokiem, lēni virpuļodamas, krita pēdējās dzeltenās lapas. Viņpus birzs mašīnas priekšējās ugunis negaidot izrāva no tumsas aprūsējušu zaļu pastkastīti, uz kuras bija rakstīts: "Lavleiss".

Lavleisa mājas ceļš likās kravas mašīnai neizbraucams, tāpēc Baks apturēja mašīnu, izkāpa ārā un, sacēlis mēteļa apkakli pret vēju un lietu, tālāk devās kājām.

Stāvais, izdangātais ceļš veda gar pusizžuvušu upi, kuras gultnē, biezas vītolu audzes aizslēpts, neredzams burbuļoja ūdens. Pēc kādas pusjūdzes Baks ieraudzīja uzkalnā starp kokiem ieslēpušos zemu koka māju. Vienā logā dega gaisma. Koku paēnā bija novietots treilers, no tiem, kuros var dzīvot. 269

Ar savu sudraboto krāsu un plūdlīniju formām tas nezin kāpēc likās draudīgs, svešādam kosmosa kuģim līdzīgs.

Baks gaidīja, ka ieriesies suņi. Taču vienīgās skaņas, ko viņš, kalnā kāpdams, dzirdēja, bija vēja gaudas un lietus lāšu plīkšķi uz viņa cepures.

Logiem nebija aizkaru, un Baks varēja saskatīt, ka gaisma nāk no vienas vienīgas spuldzītes kaila vada galā virs virtuves galda. Nedz mājā, nedz treilerā nebija manāmas nekādas dzīvības zīmes. Piegājis pie virtuves durvīm, Baks pieklaudzināja. Gaidot, kamēr kāds nāks atvērt, viņš bezrūpīgi pameta skatienu atpakaļ — un viņu bezmaz ķēra trieka.

Viņš raudzījās tieši divpadsmitā kalibra medību bises stobrā.

— Jēziņ!

Vīrs, kas šo bisi turēja, bija ģērbies garā, melnā vējjakā ar kapuci. Zem kapuces Baks ar pūlēm saskatīja kaulainu ģīmi ar iesirmu bārdu un melnas, naidīgas acis. Lai izkliedētu jebkādas šaubas par viņa īsto dabu, šim vīram tikai vajadzēja apmainīt bisi pret izkapti.

— Misters Lavleiss?

Uzrunātais to nedz apstiprināja, nedz noliedza, vienkārši ļāva Bakam mīņāties uz vietas.

— Paklau, man ļoti žēl, ka iznāca iegriezties pie jums bez pieteikšanās, bet es baidījos, ka ar kravas mašīnu jūsu mājas ceļu nepievārēšu.

— Tu esi aizšķērsojis piebraucamo ceļu tur, lejā.

— Tiešām? Es atvainojos. Tūlīt iešu un pabraukšu mašīnu tālāk.

— Nekur tu neiesi.

— Mister Lavleiss, es esmu Baks Kolders no Houpas.

Baks grasījās pastiept vecim roku, bet pārdomāja. Tas dul- .

lais eremīts vēl nodomās, ka viņš grābstās pēc šaujamā.

— Jūsu tētiņš Džošua mēdza izpalīdzēt manam tētiņam, kad es vēl biju mazs puika. Taisnību sakot, man šķiet, ka mēs ar jums arī esam tikušies, tikai ļoti sen.

— Tu esi Henrija Koldera dēls?

270 —Jā, ser.

Šie vārdi likās atstājam iespaidu. Lavleiss — ja vien tas bija viņš — nolaida bisi mazliet zemāk. Nu tās stobrs tēmēja Bakam cirkšņos.

— Jūsu tētiņš kļuvis par īstu leģendu mūspusē, — Baks ieteicās.

— Ko tu te meklē?

— Nu, cik saprotu, tad jūs darbojaties tai pašā nozarē kā jūsu tētiņš. Vai vismaz kādreiz darbojās.

Lavleiss cieta klusu.

— Un… — Baks pameta skatu uz ieroci. — Mister Lav- leis, kā jums šķiet, vai jūs nevarētu nedaudz koriģēt jūsu bises tēmēkli?

Lavleiss mirkli blenza Bakā, it kā pārdomādams, vai šis vīrs ir izšautas patronas vērts. Tad pasvieda stobru gaisā, no- klikstināja aizslēgu un, apgājis Baku, devās mājā iekšā. Durvis viņš atstāja līdz galam vaļā, un Baks kādu brīdi palika stāvam un prātojam, vai šāds gājiens ir līdzvērtīgs uzaicinājumam ienākt.

Tad nosprieda, ka ir.

Nolicis bisi uz galda, Lavleiss atstūma jakas kapuci pakausī. Mājā bija auksti, tāpēc jaku viņš paturēja mugurā. Kopš Vinnija bija mirusi, viņš nespēja saņemties, lai iekurinātu dzīvojamā istabā krāsni. Lavleiss devās uz slazdu kambari mājas viņā galā, un Kolders viņam sekoja.

Slazdu kambaris patiesībā nebija nekas vairāk kā pieliekamais, taču Lavleiss pēdējā laikā tieši tur mēdza pavadīt diennakts lielāko daļu. Viņš bija ierīkojis kambarī elektrisko kamīnu un nakšņoja tur uz matrača, ko bija atvilcis no treilera. Nevarēja gan teikt, ka Lavleiss būtu liels guļava. Viņš vairāk tikai valstījās bez miega un gaidīja rītausmu. Lavleiss zināja, ka rīkojas muļķīgi un ka viņam vajadzētu pārcelties atpakaļ guļamistabā, kaut arī bez Vinnijas, taču nevarēja piespiest sevi.

Guļamistaba, virtuve, visa māja bija tukša bez Vinnijas, un tomēr te pastāvīgi jautās viņas klātbūtne. Lavleiss bija mēģinājis nobēdzināt no acīm lielāko daļu Vinnijas mantu, bet . tas neko nelīdzēja. Itin viss, pat tukšās vietas, kur šīs mantas bija stāvējušas, atsauca atmiņā Vinniju. Tāpēc drošāk bija palikt šeit, sētas pusē, kas aizvien bijusi Lavleisa, nevis Vinnijas teritorija. Vinnija aizvien bija stūrgalvīgi atteikusies spert kāju uz šo pusi, apgalvodama, ka te briesmīgi smirdot pēc ēsmas un beigtiem zvēriem, un droši vien viņai bija taisnība, kaut arī Lavleiss pats nekādu smaku nesaoda. Nu vecais vīrs pamanīja, ka arī Kolderam tā cērtas degunā un ka viņš tikai izliekas to neievērojam.

Apsēdies uz saliekamā ķeblīša pie kamīna, Lavleiss nolika starp kājām plastmasas spainīti ar brieža galvu un ķērās pie pārtrauktās nodarbes. Viņš bija pa pusei pabeidzis dīrāšanu, kad izdzirda piebraucam Baka mašīnu un apstājamies mājas ceļa galā. Nav slikti, ka tāds sešdesmit deviņus gadus vecs mērglis vēl var pa tik lielu gabalu sadzirdēt mašīnas rūkoņu, Lavleiss nosprieda.

Kamēr viņš turpināja līkāties ap brieža galvu, Kolders viņam pastāstīja par Houpai uzbrukušajām vilku briesmām. Otra krēsla kambarī nebija, tāpēc Baks atspiedās ar pēcpusi pret skrūvgaldu, kas stiepās gandrīz gar visu sānu sienu. Runājot viņš ļāva acīm klejot pār patumšo telpu, pār sienām un jumta sijām, kas bija no vienas vietas nokarinātas ar slazdiem — gan ar cilpu, gan-bez tās, dažnedažādām stieplēm un zvēru ādām un galvaskausiem.

Lavleiss atcerējās Baka tēvu Henriju Kolderu. Viņa paša tēvs bija pa jokam šo vīru iesaucis par karali Henriju, jo Kolders esot tikpat dižs un varens. Viņš atcerējās arī, kā bija izpalīdzējis Kolderiem kādu vasaru piecdesmito gadu sākumā, kad augstu kalnos nebija padevušās grizlilāču iecienītās zilenes un tie bija nonākuši lejāk un sākuši ložņāt ap lopiem. Lavleiss ar savu tēvu Kolderu īpašumos bija notvēruši slazdos trīs pieaugušus lāčus un nošāvuši četrus vai piecus lācēnus.

Viņš gan neatminējās jebkad redzējis šo zelli, kas te patlaban sēdēja un mēļoja, bet piecdesmitajos gados Baks Kolders jau vēl bija tīrais knēveUs, bez tam ap to laiku Lavleiss šā vai tā strādāja galvenokārt ārpus mājas, tālu projām Meksikā un Kanādā. Piecdesmit sestajā gadā viņš apprecējās ar Vinniju un kopš tā laika tikai retu reizi iegriezās Houpā.

— Nu tad — ko jūs par to sakāt?

— Vilku šaušana aizliegta ar likumu.

Kolders viszinīgi pasmīnēja un, sakrustojis rokas pār krūtīm, atspiedās pret skrūvgaldu. Viņā jautās tāda kā pašapmierinātība, kas Lavleisam nepatika.

— Kas tad to zinās?

— Viņi nenolaidīs no tiem acu kā vanags no vistām.

— Tiesa gan. — Kolders piemiedza aci un pasmīnēja. — Bet jūsu rīcībā būs slepenas ziņas.

Viņš nogaidīja, lai redzētu, kā Lavleiss reaģēs uz šiem vārdiem, bet vecajam vīram joki nebija prātā. Lai Kolders pats pasaka.

— Mans dēls piepalīdz tai bioloģei. Viņš zina, kur vilki atrodas, ko dara un tā tālāk.

— Izklausās, ka tev nekāda palīga nevajag.

— Nē, bet puika uz to visu skatās vairāk ar viņu acīm nekā ar manējām.

— Kamdēļ tad tu paļaujies, ka viņš tev izpaudīs tās slepenās ziņas?

— A, gan jau izdomāšu, kā pie tām tikt.

Brieža galva nu bija gandrīz nodīrāta. Lavleiss nolika nazi un uzmanīgi novilka ādu gluži kā masku no sarkanā, jēlā purna.

— Redzu, ka esat arī tīri jēdzīgs taksidermists, — Kolders piezīmēja. — Mēs bieži ejam medībās. Vai jūs taisāt izbāzeņus arī citu cilvēku vajadzībām?

— Nē, tikai draugiem.

Tā nebija taisnība. Vienīgie, kas viņus šad tad apciemoja, bija Vinnijas draugi. Nu jau mēnešiem ilgi neviens nebija rādījies, bet Lavleisam tas nerūpēja.

— Nu, mister Lavleiss, — ko teiksiet?

— Ko es teikšu?

— Vai izpalīdzēsiet mums? Cena paliek jūsu ziņā.

Lavleiss uzslējās kājās, paņēma spaini, aiznesa to uz

nerūsējošā tērauda izlietni aiz skrūvgalda un izlēja asinis. Pēc tam notīrīja nažus un darbodamies apsvēra Koldera priekšlikumu. 273

Bija pagājuši jau trīs gadi, kopš viņš pēdējoreiz darījis aizliegtus darbus, nelikumīgi bendējis vilkus. Un divi gadi, kopš darījis to likumīgi, tur augšā, Albertas provincē. Pēc gadiem ilgiem veltīgiem pūliņiem pierunāt vīru iet pensijā Vinnija galu galā bija viņu pielauzusi. Un tad pirms sešiem mēnešiem, kad Lavleiss jau bija sācis pierast pie dīkās dzīves un pat priecāties par to, Vinnija bija ņēmusi un saslimusi ar vēzi. Pēkšņi izrādījās, ka viņas sīkais augums ir vēža pārņemts. Vēl pēc trim nedēļām viņa jau bija mirusi.

Patiesībā Lavleisam bija nepieciešams ar kaut ko aizpildīt savu laiku. Un šis bija pirmais darba piedāvājums, ko viņš saņēmis kopš Vinnijas bērēm. Pie sijām piekārtie slazdi pagalam sarūsējuši. Bet tos jau var notīrīt.

Lavleiss noslaucīja nažus un izskaloja izlietni.

— Kas tas par daiktu tur pie griestiem — ar tām metāla radzēm? — Kolders ievaicājās. —Ja drīkst zināt.

Viņš rādīja uz galasienu virs lielajiem ledusskapjiem, kur Lavleiss mēdza uzkabināt metāla ķēdes, āķus un tērauda stiepļu rituļus.

— Vilcēnu ķeršanai. Mana tēva izgudrojums. Viņš to sauca par cilpu.

Divdesmit trešā nodaļa

Bez tēva palikušajiem Houpas vilcēniem nu jau bija gandrīz pieci mēneši. Slaiki, garām ķepām, biezu ziemas kažoku — viņi augumā bija tikai nedaudz mazāki par pārējiem trim vilkiem. Lielākajai daļai piena zobi jau bija izkrituši, un, lai gan medībās viņiem vēl neveicās tik labi kā vecākajiem un bija jāapgūst vēl daudzi savvaļas zvēru tikumi, viņi tomēr ar katru dienu kļuva drošāki un izmanīgāki.

Ap šo laiku ikvienam no viņiem jau bija sava noteikta vieta barā, un, gan rotaļājoties, gan medījot, gan mielojoties ap medījumu, vājākie aizvien bija gatavi pakļauties stiprākajiem. Viņi pieglauda ausis, ierāva asti kājstarpē un, zemei pie- 274 plakuši, paklusām rūkdami, laizīja un viegli kodaļāja galvu

saviem spēcīgajiem brāļiem un māsām, kuri lepni izplestām astēm stāvēja virs viņiem.

Kad nu viņu tēvs, stiprais barvedis un teļu mednieks, bija pagalam, vilcēni un abi pērnā gada vilki sagaidīja, ka barvedes lomu uzņemsies māte. To viņa arī darīja un, nelikdamās zinis par savu kaklasiksnu, bukņīja vilcēnus augšā no laiskā pēcpusdienas nomiedža un mudināja doties medībās. Kārtīgā rindā viņa veda savas atvases cauri rudenīgā mijkrēšļa klātajam mežam, brīdi pa brīdim apstājās, ievilka nāsīs auksto nakts gaisu un izlēma, kurai sīkākai radībai taupīt dzīvību un kurai to atņemt.

Teļus medīt tēvam bija palīdzējusi tikai viena pērnā gada vilcene, lai gan guvuma notiesāšanā bija piedalījušies viņi visi. Tēvam līdzās viņa bija atradusies arī tonakt, kad lode izplēsa tain sirdi. Šausmās viņa bija metusies bēgt un nu likās labprāt pakļaujamies mātes gribai.

Un māte, vai nu aiz bailēm, vai kāda iedzimta instinkta vadīta, centās turēties tālāk no vietām, kur cilvēki bija palaiduši ganīties savus dumjos lopus, un medīt aļņus un briežus, kuriem patlaban bija sācies auru laiks un kuri, nevērīgi pret visu apkārtējo pasauli, lēnām virzījās uz savu ziemas ganību pusi. Aļņu tēviņi ar negantu spēku cīnījās par saviem harēmiem, un kalni atbalsoja viņu dobjo maurošanu un ragu klikstus.

Tomēr vilki nebija vienīgie mednieki.

Medībās bija izgājuši arī divkājainie plēsēji. Nu jau kādu mēnesi kanjonā slapstījās lokiem un bultām bruņojušies vīri zaļganbrūnos aizsargtērpos un dubļiem noziestām sejām. Viņi atstāja veselas kaudzes dzīvnieku iekšu, kuras vilki kārīgi aprija tad, ja pašiem nebija veicies neko nomedīt.

Nepaies necik ilgi, un uzradīsies vēl citi vīri — koši oranžās drēbēs, ar bisēm rokās. Daži no viņiem pa meža ceļiem braukās mašīnās un, izbāzuši bises pa logu, vālēs virsū katrai dzīvai radībai. Romantiskāk noskaņotie ieziedīsies ar brieža dzimumdziedzeriem vai kā tādas meža sirēnas atdarinās briežu tēviņu baurošanu, lai pievilinātu miesaskārīgos pārnadžus savu tēmēkļu tuvumā.

Veselu mēnesi meža pasaulē trakos pārošanās un slepkavošanas kaislais neprāts, kad dzīvība tiks ieņemta kvēlā aizrautībā un izdzēsta ledainā aukstasinībā.

Abi mednieki klusēdami slāja augšup pa meža taku, un vienīgā skaņa bija dubļu šļakstoņa zem viņu gumijas zābakiem. Stāvā, Duglasa eglēm apaugusī nogāze viņiem virs galvas bija ietinusies drēgnas rudens miglas blāķos, kas ieleju pildīja jau kopš paša rīta.

Viņi bija apkrāvušies dažnedažādiem medību piederumiem, aiz jostas abiem bija aizbāztas automātiskās pistoles un gari naži ar robotu malu. Plecos abiem bija mugursomas un lielkalibra bises. Nākamajā dienā sākās medību sezona, un šie vīri acīmredzot negribēja zaudēt ne mirkli. Droši vien viņi pārnakšņos mežā uzslietās teltīs un līdz ar rīta gaismu jau dosies medījumam pa pēdām.

Helēna sēdēja toijotas pasažieru sēdeklī, izklaidīgi glāstīdama aizmigušā Baza galvu, un sānu spogulī vēroja abus medniekus, kuri nāca aizvien tuvāk.

Viņi ar Lūku jau bija redzējuši daudzus šiem līdzīgus vīrus. Viens no tiem, vēl tīrais puika, kuram nevarēja būt vairāk par sešpadsmit, bija apjautājies, kādiem zvēriem viņi taisoties likt slazdus, un, padzirdējis, ka vilkiem, satraukti ieplestām acīm nobēris garu tirādi par to, ka vilki galu galā iznīdēšot no zemes virsas visus briežus un aļņus, kas pēc tiesas un taisnības pienākoties tādiem medniekiem kā viņš. Žeņķa acu izteiksme bija likusi Helēnai iedomāties Džoela aprakstītos mazgadīgos kareivjus.

Nu viņa ieraudzīja Lūku nākam lejup pa nogāzi starp kokiem, pār plecu pārliktiem slazdiem, kurus viņš pirms brīža bija aizgājis savākt.

Bija vajadzējis salasīt tos visus, jo viņu pasākumam nenāktu par labu, ka tajos iekristu kāds mednieks, kaut gan šobrīd, noraudzīdamās uz abiem vīriem, Helēna sprieda, ka tas nemaz nebūtu tik ļauni.

Lūks nokāpa uz takas tieši tajā brīdī, kad svešie pienāca 276 pie toijotas. Izdzirdīs viņu soļus, Bazs pēkšņi pamodās un ņurdēdams un rūkdams uztrūkās kājās. Helēna šuneli apklusināja un nolaida logu.

Mednieki blenza uz slazdiem, kurus Lūks līdz ar citiem, iepriekš savāktiem, pašlaik krāva bagāžniekā. Viens no viņiem Helēnai likās tā kā redzēts kopienas sapulcē. Brīdī, kad viņš gāja garām, jaunā sieviete viņu smaidot pasveicināja. Vīrs nopietnu seju viegli palocīja galvu. Gabaliņu tālāk otrs, kas gāja pa priekšu, apstājās un kaut ko nobubināja, un pirmais pameta skatienu atpakaļ. Tad abi ieņirdzās.

Lūks patlaban sēdās pie stūres.

— Divi idiņi, — Helēna noteica.

Puisis par atbildi pasmaidīja un iedarbināja motoru.

— V-vai tu nekad neesi gājusi medībās?

— Nē. Bet es pazīstu daudzus biologus, kuri to dara. Piemēram, Denu Praioru. Viņš senāk bija kaislīgs mednieks. Kad mēs abi kopā strādājām Minesotā, mums par to aizvien iznāca strīds.

Viņi pabrauca medniekiem garām. Helēna atkal viņiem laipni uzsmaidīja, bet Bazs ieņurdējās.

— Dens mēdza apgalvot, ka cilvēks arī esot plēsīgs zvērs un ka viņam nevajagot cīnīties pret savu dabu. Pēc Dena domām, cilvēku dzimuma problēma ir tāda, ka viņi zaudējuši saskari ar savu būtību. Es savukārt domāju — no vienas puses: nu labi, tā varētu būt, bet no otras — man šķiet, ka tas ir tikai sasodīti labs aizbildinājums puiciskām izdarībām. Nu, teiksim: "Mēs visi esam dzimuši slepkavas, tāpēc, puiši, iesim tik un galēsim nost četrkājus Patiesība tomēr ir tāda, ka es nemaz neprotu šaut.

Lūks iesmējās.

— Un kā ar tevi? — Helēna jautāja. — Tu esi piedalījies medībās?

— Tikai vienu reizi. Kad man bija trīspadsmit.

Pēc tā, cik spēji bija pārvērtusies Lūka seja, Helēna noprata, ka viņa pieskārusies vārīgai vietai.

— Ja negribi, nestāsti.

— N-nē, nekas.

Helēna noklausījās jaunekļa stāstu par to, kā viņš sašāvis alni un kā tēvs viņu piespiedis to nobeigt. Runādams Lūks

nenolaida acu no ceļa, un Helēna, raudzīdamās viņā pāri suņa galvai, dzīvi iztēlojās visu, ko viņš tai stāstīja.

Kopš tā drēgnā rīta, kad Lūks bija uzgājis Helēnu slapju un netīru guļam būdā, viņu starpā bija izveidojusies tuvība, kas nelīdzinājās nevienai draudzībai, kādu Helēnai līdz šim bija gadījies pazīt. Helēna zināja — bez Lūka palīdzības viņa nebūtu izdzīvojusi.

Kamēr Helēna dienu pēc dienas bija kārpījusies ārā no melnās bedres, Lūks bija par viņu rūpējies, pieskatījis, lai viņa paēstu un laikus ietu gulēt, un nedzīvotu aukstumā. Puisis bija gājis projām dkai vēlā vakarā, iepriekš piemetis krāsnij malku un izdzēsis āra laternas, un atgriezies līdz ar rīta gaismiņu, lai izlaistu Bazu pastaigāties un uzvārītu Helēnai kafiju.

Pirmajās pāris dienās Helēna tikpat kā nebija runājusi un dzīvojusi tādā kā nomoda komā. Taču Lūks nekrita panikā, nemocīja viņu ar jautājumiem, tikai neuzkrītoši gādāja, lai viņai būtu labi, aprūpēja viņu, it kā viņa būtu ievainots dzīvnieks. It kā bez vārdiem saprastu, kas viņai atgadījies.

Tikai vēlāk jauneklis ieminējās, ka tēvs viņam atļāvis palīdzēt vilku iezīmēšanas darbā, — ja vien Helēnai neesot nekas pretī. Un, kamēr Helēna gulēja vai, ievīstīta segās kā vājiniece, sēdēja turpat pie būdas un sildījās bālajos rudens saules staros, Lūks devās mežā, pārbaudīja slazdus un signālus, kas nāca no vilku kaklasiksnās iemontētajiem raidītājiem.

Vakaros, būdā pārnācis, viņš deva Helēnai izskatīt savas piezīmes un, ēdienu gatavodams, izstāstīja visu, ko bija redzējis un darījis. Helēna cauri savai bēdu miglai redzēja, ka jauneklis jūtas kā zivs ūdenī.

Reizēm Lūka stomīšanās likās pagaisusi bez pēdām, tā atgriezās tikai tad, kad viņš pieminēja savu tēvu vai pēkšņi satraucās. Tā kā torīt, kad viņš pa galvu pa kaklu bija atskrējis atpakaļ no meža, lai pateiktu, ka vienā slazdā iekritis vilks.

— T-tev j-jābrauc man līdzi!

— Lūk, es nevaru!

— N-nē, tev jābrauc! Es nezinu, ko iesākt.

Lūks piespieda Helēnu apģērbties un sameklēt vajadzīgos 278 rīkus, tad iesēdināja toijotā un aizveda uz šauru kanjonu

augšpus Milvordu rančo, kas pēdējā laikā acīmredzot bija kļuvis vilkiem par iecienītu uzturēšanās vietu. Lūks tik zibenīgi traucās pa šaurajiem meža ceļiem, ka Helēna reizēm bija spiesta aizmiegt acis.

Izrādījās, ka slazdā iekritis viens no šāgada vilcēniem vai, pareizāk sakot, vilcenīte. Sekodams Helēnas norādījumiem, Lūks paveica lielāko daļu darba, izdarīja visus mērījumus un pierakstus, atstājot jaunās sievietes ziņā tikai nomierinošā līdzekļa injicēšanu un asins un izkārnījumu paraugu noņemšanu. Vilcenīte svēra drusku pāri par sešdesmit mārciņām, un tai vēl vajadzēja paaugdes, tāpēc viņi to apgādāja ar pieauguša vilka kaklasiksnu, kuru izoderēja ar putuplasta sloksnītēm.

Helēnai šī diena izvērtās par lūzuma punktu. Lūka pacilātība likās modinām viņā vārgu cerības dzirkstīti, kas vēstīja, ka dzīve atkal var kļūt paciešama.

Vēl jau gan viņa lielākoties varēja aizmigt tikai tad, ja iepriekš bija krietni izraudājusies, un, ja ne, tad gulēja vaļā acīm un iztēlē skatīja Džoelu pie altāra ar ideālo beļģieti. Viņa nemitējās sev atgādināt, ka justies tik nožēlojami ir vienkārši neprāts, jo nekas taču nav mainījies. Viņas un Džoela starpā viss bija beidzies jau tad, kad Džoels pieteicās tajā jaunajā darbā. Bet, lai kā pūlēdamās, viņa tomēr ikreiz neizbēgami nonāca pie secinājuma, ka Džoela precības tikai lieku reizi pierāda viņas nevērtīgumu.

Helēna par to sevi nosodīja ar atteikšanos no cigaretēm, un, lai gan šis lēmums, kā par brīnumu, bija daudz vieglāk izpildāms, *nekā sākumā licies, tas šad un tad tomēr darīja viņu agresīvu — kā todien, kad Dens bija viņai atvedis motorkamanas.

Dens bija iecerējis aizvest Helēnu vakariņās uz kādu lepnu Greitfolzas krogu, bet viņa pēdējā brīdī paziņoja, ka nespēšot rādīties cilvēkos. Šī atruna Denu sāpīgi aizvainoja, un viņš centās Helēnu pierunāt, bet viss beidzās ar to, ka jaunā sieviete uz viņu sakliedza. Varbūt labi vien bija, ka tā, jo Helēna droši vien būtu likusi viņiem abiem justies neērti, sākdama birdināt asaras savā šķīvī vai arī piedzerdamās līdz nemaņai. 279

Turpretī divatā ar Lūku viņas noskaņojumam nebija nekādas nozīmes. Lūks vienmēr likās viņu saprotam, vienalga, vai viņai uznāca pēkšņa dusmu lēkme vai asaru plūdi. Viņš vienkārši apvija rokas Helēnai ap pleciem un turēja viņu savās skaujās, tāpat kā pirmajā reizē, tik ilgi, līdz viņa nomierinājās.

Nu, klausoties Lūka stāstā par aļņa medībām, Helēna nespēja saprast, kur tik skarba tēva dēls varējis ņemt tik daudz maiguma. Tas acīmredzot bija iedzimis no mātes, kuras formālo laipnību Helēnai vēl nebija izdevies pārvērst draudzīgumā.

Stāstot Lūks atkal bija sācis stomīties.

— Mans t-t-tēvs kļuva vai t-traks aiz dusmām. Viņš vienmēr b-b-bija gribējis, lai es ietu b-brāļa p-pēdās. Kad brālim bija d-desmit gadu, viņš n-nošāva b-briedi ar sešžuburainiem ragiem.

— Es nezināju, ka tev ir brālis.

Norijis kamolu kaklā, Lūks pamāja ar galvu. — Viņš g-g- gāja bojā. G-gandrīz pirms v-vienpadsmit gadiem.

— Ai, man ļoti žēl!

— Autok-k-katastrofā. V-viņam bija piecpadsmit gadu.

— Cik briesmīgi!

-Jā-

Lūks greizi pasmīnēja, un Helēna saprata, ka viņš vairs nevēlas runāt par brāļa nāvi. Jauneklis pameta ar galvu uz radioaustiņu pusi.

— K-kāpēc tu negribi paklausīties signālus? Pārbaudi, vai mums nav paveicies.

— Kā pavēlēsi.

Pasniegusies pēc austiņām, Helēna ieslēdza uztvērēju. Viņiem vajadzēja savākt vēl tikai divus slazdus. Izredzes notvert otru vilku bija visai vājas. Žēl gan, jo Helēna bija iecerējusi pirms medību sezonas aplikt kaklasiksnas vismaz četriem vilkiem un ideālā gadījumā diviem no tiem vajadzēja būt vilcēniem.

Lielākā daļa mednieku bija apzinīgi un ievēroja likumus, 280 tomēr ikreiz atradās arī pa kādam, kas bija gatavs šaut uz jebkuru kustoni. Bet, ja nu šim kustonim būtu radioficSta kaklasiksna, varbūt tad viņi drusku apdomātos.

Helēna dkām bija atradusi pirmajam slazdam piestiprinātā raidītāja frekvenci. Signāla nebija.

Toties no otrā bija!

Šo slazdu viņi bija uzstādījuši kādas briežu takas sazarojumā netālu no tās vietas, kur bija noķēruši vilcenīti. Taka bija iemīta uz stāvas kraujas, pamīšus noaugušas ar krūmiem un jaunām eglītēm. Spriežot pēc bagātīgajiem izkārnījumiem un pēdu nospiedumiem, kurus viņi šeit bija redzējuši pirmajā reizē, vilkiem šī vieta acīmredzot bija tas pats, kas cilvēkiem Ņujorkas Centrālā stacija. Pie tās varēja piebraukt ar mašīnu, taču, trokšņa vairīdamies, viņi nolēma izkāpt no mašīnas takas sākumā un tālāk iet kājām.

Jau pa lielu gabalu viņi izdzirda tādus kā smilkstus un, nonākuši pie pēdējā līkuma, ieraudzīja takas sazarojuma ķīlī kustamies krūmus. Viņi steigšus nocēla no pleciem mugursomas, un, gatavodama šļirci, Helēna piepeši saoda dīvainu pelējuma dvaku, līdzīgu tai, kādu izplata slapjš suns, tikai šī smaka bija daudz spēcīgāka. Arī smilksti likās neparasti, nepavisam ne tādi, kādus varētu gaidīt no slazdā iekrituša vilka. Uzmanīgi pašķīrusi krūmus, kamēr Lūks turējās pāris soļu viņai aiz muguras, Helēna saprata, kāpēc tas tā.

— Oho, — viņa klusu izdvesa.

— Kas noticis?

— Lūk, mēs taču tvarstām vilkus, bet tu esi noķēris lāci!

Pienātis klāt, Lūks paraudzījās Helēnai pār plecu. Tas

bija grizlilāča mazulis, kādus astoņus deviņus mēnešus vecs. Helēna steigšus uzsprauda šļircei adatu un izlaida no tās nedaudz nomierinošā līdzekļa, lai izietu gaisa burbuļi.

— Tu g-gribi viņu iemidzināt?

— Nu, mums taču kaut kā jāatbrīvo viņa kāja, un viņš vairs nav nekāds maziņais, vai tev tā neliekas? Redzi, kādi viņam zobi un nagi? Tas tev nekādus jokus nepratīs. Turklāt mums jārīkojas ātri. Var gadīties, ka viņa māmiņa grozās tepat tuvumā.

Pūlēdamies tikt ārā no slazda, lācēns bija ievilcis to krūmos un iepiņķējies tur tā, ka gandrīz vairs nespēja

apgriezties. Kamēr Lūks novērsa viņa uzmanību, Helēna aizlavījās lācēnam aiz muguras un akurāti iesprauda šļirci viņam sēžamvietā. Lācēns ierūcies pagriezās pret Helēnu, bet ne tik strauji, lai viņa nevarētu paspēt injicēt tam nomierinošo līdzekli.

Pakāpušies atpakaļ, viņi noskatījās, kā injekcija pamazām iedarbojas. Helēna zināja, ka viņai vajadzētu lācēnu nosvērt un izmērīt, kā arī paņemt tās pašas analīzes, kādas būtu ņēmusi no vilka, un vēlāk nodot iegūtos datus tam Zivju un savvaļas dzīvnieku dienesta darbiniekam, kura pārziņā ir grizlilāči. Bet šobrīd, kad pastāvēja liela iespēja, ka lāčumāte atrodas tepat tuvumā un varbūt pat skatās uz viņiem ar Lūku, pārdomādama, kurš no abiem tai garšotu labāk, Helēna nosprieda nekavēties.

— V-vai mēs viņu nepārbaudīsim?

— Kā tu vēlies. Tiklīdz noņemsim slazdu, manis te vairs nebūs.

Lācēna rūkšana nu skanēja miegaini, un, tiklīdz tā bija aprimusi, viņi notupās tam blakus. Helēna paošņāja gaisu.

— Viņam nu gan derētu nomainīt dezodorantu.

— Jā, mana māte arī saka, lāči smirdot pēc visāda draņķa.

Helēna atsprūdīja vaļā slazda atsperi. Lācēna pakaļkāja

asiņoja. Tā kā viņš vienā laidā bija mētājies šurpu turpu, tad slazda asās malas bija iecirtušās viņam dziļi miesā. Lūks jau zināja, kas darāms, un bez vārda runas pasniedza Helēnai lupatu brūces aptīrīšanai un pēc brīža — antibiotiku ziedi, ar ko to dezinficēt.

— Labāk pie reizes iešļircināšu arī.

Brīdī, kad Lūks pastiepa Helēnai šļirci, kaut kur koku biežņā viņiem virs galvas nobrīkšķēja lūstošs zars. Viņi abi sastinga uz vietas un, galvu pacēluši, ausījās. Ne skaņas.

— Laiks doties projām, — Helēna klusi ieteicās un aši iztukšoja šļirci ar antibiotikām. Tad viņai ienāca prātā kāds vecs, no Dena Praiora dzirdēts joks.

— Zini, kas jādara, ja tev uzbrūk lācis?

— Kas?

282 — Veicīgi jāsamaksā.

Lūks pasmīnēja, taču Helēna redzēja, ka jauneklis ir tikpat satraukts, cik viņa pati cenšas izlikties vienaldzīga. Helēna atdeva viņam šļirci un vēlreiz apskatīja lācēna brūci. Tā bija mitējusies asiņot. Atskatījusies uz Lūku, jaunā sieviete negaidot ieraudzīja, ka viņa seja ir pārvērtusies. Viņš cieši vērās uz koku puduri viņiem virs galvas, un, pametusi acis tai virzienā, Helēna redzēja, ka starp kokiem stāv liels grizlilācis un blenž viņos. Attālums, kas viņus šķīra no lāča, nevarēja būt lielāks par četrdesmit jardiem.

— Tā nav viņa m-māte.

— Tev taisnība. Tas ir lāčutēvs.

Viņi stāvēja kā sasaluši un sarunājās, lūpas nepakustinādami.

— Ja mēs pametīsim lācēnu šeit, v-viņš to nobeigs.

Helēna zināja, ka Lūks nemaldās. Grizlilāču tēviņiem ir

paradums nogalināt sava dzimuma lācēnus, arī savus pēcnācējus. Nu lācis gausi atrāva priekšķetnas no zemes un nostājās uz pakaļkājām. Stāvus izslējies, viņš varēja būt astoņas vai deviņas pēdas garš, bet vairāk gan šķita, ka visas divdesmit. Viņš droši vien svēra savus astoņus simtus mārciņu. Apspalvojums bija gaiši dzeltenbrūns, ap ausīm un skaustu tumši sudrabots. Pacēlis plakano purnu, lācis ievilka nāsīs gaisu.

Helēnas pulss joņoja kā neprātīgs. Viņa iedomājās par aerosolu, kurš bija gatavots uz piparu bāzes un kuru Dens viņai bija iedevis tieši šādiem gadījumiem. Nu tas krāja putekļus kādā būdas kaktā.

— Lūk;ej pēc mašīnas.

— Ej t-tu p-pati. Es p-palikšu pie lācēna.

— Paklau, es šeit esmu noteicēja. Ej — tikai lēnām. Lē—nām!

Lūks pastiepa Helēnai tukšo šļirci.

— Paldies, tas viņam būs labs zobu bakstāmais.

Puisis gāja projām, bet Helēna nenolaida acu no lāča. Lāčus viņa savā mūžā bija redzējusi bieži, bet grizlilāči — vēl ne reizes. Toties bija daudz par to lasījusi. Grizlilāča zinātniskais nosaukums ir Ursus arctos borribilis, un šobrīd tas Helēnai šķita ļoti piemērots. Lāča nagi bija virtuves naža lielumā. Gaiši un līki. Viņa nespēja novērst no tiem acu.

Kas attiecas uz ieteikumiem, kā rīkoties, sastopoties ar horribilis, tad te valdīja vislielākās pretrunas. Jānoguļas zemē un jāizliekas beigtam; jākliedz pilnā rīklē un jāmēģina lāci aizbadīt; nekustīgi jāstāv uz vietas; jāsaraujas čokurā; lēnām jāatkāpjas, visu laiku runājot vienmuļā balsī; jāuzrāpjas kokā; nekādā ziņā nav jārāpjas kokā. Vienīgais, par ko biologi likās esam līdzīgās domās, bija tas, ka bēgšana ir veltīga. Grizli- lācis spēj veikt četrdesmit jūdzes stundā. Atsaukdamies uz šo jucekli speciālistu viedokļos, Dens bija teicis, ka visprātīgākais esot nēsāt sev līdzi piparu aerosolu. Un tieši to viņa bija aizmirsusi mājās.

Lēnām, tik piesardzīgi, cik vien spēdama, turklāt visu laiku paturot acīs lāci, Helēna sāka saiņot medikamentus un likt atpakaļ mugursomā.

Tostarp lācis atkal nometās uz visām četrām un, nolaideno mugurpusi grozīdams un zemu nokārto galvu zvārodams, paspēra dažus ļodzīgus soļus, gluži kā matrozis, kurš iekampis lieku mēriņu. Tad pagriezās un pa tām pašām pēdām nāca atpakaļ, reižu reizēm pablenzdams Helēnā, novērsdamies, paošņādams gaisu un atkal uzmezdams viņai tuvredzīgo acu skatienu, it kā nesaprastu, no kurienes nāk šī dīvainā smaka.

Helēna saskatīja lāča kumpaino muguru un biezo spalvu virs skausta, kur tā sāka celties stāvus, un šis skats lika viņas sirdij pirmo reizi mūžā sažņaugties patiesās bailēs. Pēkšņi viņu pārņēma dziļš kauns par neseno izmisīgo pašnožēlu un visām tām reizēm, kad viņa bija vēlējusies, kaut būtu mirusi. Varbūt tieši šīs drūmās domas arī bija piebūrušas Nemezīdu, kas tur gausi čāpoja viņai pretī lāča izskatā, lai aizrautu uz viņpasauli. Taču viņa vēl nebija tam gatava. Apbrīnojami skaidri viņa apzinājās, ka grib vēl dzīvot.

Helēna uzmeta ašu mirkli lācēnam sev pie kājām. Tas vēl nebija atguvies. Tad ieprātojās, nezin, vai Lūks jau ir aizkļuvis līdz piekabei, un nekādi nespēja saprast, kāpēc nav gājusi viņam līdzi. Kāpēc ir gatava likt uz spēles savu dzīvību, lai izglābtu kādu citu dzīvu būtni, kura labprāt nokostu viņai galvu.

Beidzot viņa izdzirda pikapa rūkoņu tālumā un saprata, 284 ka arī grizlilācis viņai virs galvas ir to saklausījis. Zvērs mitējās staigāt šurpu turpu, taču izbijies nelikās, tikai tāds kā izbrīnījies. Helēna pūlējās izlemt, ko iesākt, kad Lūks būs klāt, un nosprieda, ka viņiem jāmēģina novietot lācēnu aizmugures sēdeklī. Un jālūdz Dievs, lai lielais kustonis neiedomājas uzbrukt.

Pikaps nāca aizvien tuvāk. Helēna jau varēja saklausīt Baza rejas un Lūka balsi, kas viņam lika turēt muti. Arī lācis dzirdēja to pašu un, spriežot pēc tā, cik saspringti viņš bija atglaudis ausis, kaut ko arī saskatīja. Jaunā sieviete zināja, ka ausu pieglaušana nav nekāda labā zīme.

Lēni pagriezusi galvu, viņa ieraudzīja, ka Lūks pašlaik kāpj ārā no mašīnas, pūlēdamies netrokšņot. Motoru viņš bija atstājis ieslēgtu. Bazs tupēja priekšējā sēdeklī un, atspiedis ķepas pret paneli, rēja, cik jaudas. Kad Lūks pienāca viņai klāt, Helēna bija vienā lencē pārmetuši pār plecu mugursomu.

— Iecelsim mašīnā to mazo mežonēnu, — viņa sacīja.

Satvēruši lācēnu aiz priekškājām un pakaļkājām, viņi pacēla to no zemes. Lācēns svēra vismaz sešdesmit mārciņu. Abi divi visu laiku paturēja acīs lielo lāci. Piepeši zvērs skaļi nošņācās un vēl pēc brītiņa atkārtoja to pašu. To darot, viņš strauji mētāja galvu no vienas puses uz otru.

— Nudien nav uz labu.

— Tas n-nozīmē, ka viņš taisās uzbrukt.

— Ja tā, atstājam lācēnu un laižamies lapās, labi?

— Labi.

Lācis negaidot draudīgi nokņadzināja zobus.

— Tur*viņš n-nāk!

Atskatījusies Helēna redzēja lāci lumpačojam lejup pa krauju. Tajā pašā mirklī mugursomas lence nošļuka viņai no pleca un, mēģinādama to satvert, viņa palaida vaļā lācēna ķepas.

— Sasodīts!

Aši nometusi zemē mugursomu, viņa satvēra zvērēnu, vienlaikus bailīgi šķielēdama uz uzbrucēju, kurš nāca aizvien tuvāk. Krauja bija biezi noaugusi ar pamežu, taču lācis lauzās tam cauri ar tādu sparu kā sniegarkls.

Nu viņi bija sasnieguši pikapu, un Helēna strauji metās pie durvju roktura, izklupienā gandrīz atkal izlaizdama mazuli no rokām. Tostarp suns uz priekšējā sēdekļa rēja aizgūtnēm.

— V-vai nebūtu labāk noguldīt viņu aizmugurē?

— Nē. Šeit, ātri!

Viņi noguldīja lācēnu uz grīdas pie pasažieru sēdekļa, un, Helēna, pastūmusi Bazu tālāk, iemetās tam pakaļ. Lielais lācis tostarp bija aizkļuvis līdz takai un straujiem lēcieniem tuvojās mašīnai. Viņus šķīra apmēram divdesmit jardu.

Helēna ierausās šofera vietā, kur suns, loga stiklam piespiests, aizvilkdamies rēja viņai kreisajā ausī. Tad viņa ar šausmām ieraudzīja, ka Lūks jož pēc viņas mugursomas.

— Lūk, liecies mierā!

Taču Lūks jau bija turpat pie mērķa. Lācis viņam gandrīz uz pēdēm. Lūks sakampa mugursomu, bet, pagriezies, lai skrietu atpakaļ, paslīdēja dubļos un novēlās zemē.

— Lūk!

Helēna sāka kaucināt signāltauri, taču lācis necēla ne ausu. Nu viņš bija tikai piecus jardus no Lūka, kurš nupat rausās kājās. Nebija nekādu izredžu, ka puisis laikus sasniegs mašīnu. Helēna spalgi iekliedzās.

Piepeši lācis saņēma spēcīgu belzienu no sāniem, un kādu brīdi Helēnai gar acīm griezās brūni pūkains virpulis. Tad viņa aptvēra, kas noticis. Lielajam lāču tēvainim bija uzklupis otrs, mazāks zvērs, acīmredzot lācēna māte. Trieciens bija licis lācim kūleņu kūleņiem ietenterēt krūmos, un lācene, nikni rūkdama, viņam sekoja.

— Lūk, nāc aši!

Līdz pikapam bija tikai daži soļi. Taču grizlilācis netaisījās tik viegli padoties. Iezvēlis lācenei tā, ka viņa atsprāga pa lielu gabalu, tēviņš no jauna metās vajāt mazuli.

— Viņš nāk! Kāp iekšā, ātri!

Vienā stiepienā pārsviedis kājas lācēnam pāri, Lūks atkrita pasažieru sēdeklī. Viņš pašreiz sniedzās pēc durvju roktura, kad tēvainis pieskrēja klāt un aiztaupīja viņam pūles, ar vienu ķetnas vēzienu noraudams durvis un ielidinādams krūmājā.

— B-brauc, Helēn! BRAUC!

Helēna ieslēdza atpakaļgaitu un nospieda gāzes pedāli, un pikaps sāka slīdēt pa glumo taku, apšķiezdams dubļiem un sīkiem akmentiņiem grizlilāči, kurš apstulbis palika stāvam ceļa vidū.

— Nolāpītais Baz, vai tu reiz mitēsies? — Helēna iebļāvās.

Viņa grozījās kā vējrādis, vienlaikus vērodama ceļu sev aiz muguras, stūrēdama atpakaļgaitā un cenzdamās atspiest Bazu tuvāk logam.

— Vai viņš dzenas pakaļ?

— Nē.

— Paldies Dievam!

-Jā-

— Sasodīts!

— Viņi abi. Un lācēns n-nupat sāk mosties.

— Kolosāli!

Tālāk uz priekšu, apmēram pusceļā no tās vietas, kur viņi pirmīt bija atstājuši mašīnu, atradās neliels klajumiņš, cik Helēna atcerējās, pietiekami plats, lai tur varētu apgriezt mašīnu. Jautājums bija — vai viņi pagūs to izdarīt, pirms ierodas lāči. Baidīdamās nobraukt no takas, Helēna neuzdrīkstējās pamest acis uz tēviņu.

— Vai viņš vēl seko?

— Jā. Nāk arvien t-tuvāk.

Helēna redzēja, ka mazais klajumiņš ir jau pavisam tuvu, un nolēma izmēģināt laimi. Piekodinājusi Lūkam turēties stingri, viņa nospieda gāzes pedāli līdz grīdai un strauji sagrieza stūri. Pikaps sasvērās asā leņķī un sāka braukt uz diviem riteņiem, un vienu nelāgu mirkli Helēnai šķita, ka tas teju teju apmetīs kūleni. Tomēr mašīna ar dobju būkšķi piezemējās uz visiem četriem riteņiem, un Helēna pēkšņi attapās, ka raugās grizlilācim tieši acīs. Viņš metās uz priekšu, paslīdēja un ietriecās šofera durvīs, izsizdams logā plaisu un pamatīgi sadrebinādams mašīnu. Bazs to uztvēra kā signālu pašauties zem Helēnas rokas un klupt virsū lācēnam, kas nule sāka nākt pie sajēgas.

Helēna strauji nospieda sajūgu. Lācis bija piespiedis plaši atplesto purnu pie loga un ļāva apbrīnot savu ilkņu komplektu. 287

— Atvaino, draudziņ, nav vietas! Uz redzi!

Un, kamēr suns un lācēns pie Lūka kājām mēģināja viens otru nožmiegt, viņi drāzās projām, ļaudami lielajam tēvainim netraucēti izskaidroties ar lāčumāti.

Turēdama stūri ar vienu roku, Helēna iekabināja otras rokas pirkstus Baza kaklasiksnā un brauca tik ātri, cik vien uzdrīkstējās. Bet Lūks tikām cīkstējās ar lācēnu, kurš pārsteidzoši ātri atguvās no narkozes. Vēl pēc divām jūdzēm viņš jau bija atžirdzis tiktāl, ka varēja ar nagiem izplēst caurumu Lūka džinsos un izkost prāvu robu zābaka purngalā.

Helēna lēsa, ka nu viņi ir pietiekami tālu no abiem pieaugušajiem lāčiem un ka mazajam paveras drošas izredzes izdzīvot. Cerams, ka viņš atradīs savu māti. Helēna nobremzēja, un par abiem ar Lūku viņi bez kādām ceremonijām izgrūda lācēnu pa to mašīnas pusi, kas bija palikusi bez durvīm. Un, kamēr pie stūres piesietais Bazs joprojām rēja kā nelabais, Lūks ar Helēnu, cieši blakus stāvēdami, noskatījās, kā lācēns īgni ieklumpačo krūmos.

— Ei, neņem nu ļaunā! — Helēna nosauca viņam pakaļ.

Aplikusi roku Lūkam ap plecu, Helēna atspiedās pret viņa

augumu, un viņš pašūpoja galvu un plati uzsmaidīja jaunajai sievietei.

— Varbūt mums 1-labāk vajadzētu palikt pie vilku ķeršanas.

Tovakar uzsniga pirmais sniegs. Vēja nebija, un lielās, mīkstās sniegpārslas klusu nolaidās uz Helēnas būdas palodzes, kamēr abi jaunie cilvēki būdas iekšienē gatavoja vakariņas, ēda un smiedamies pārrunāja šīsdienas notikumus.

Tūliņ pēc vakariņām viņi silti saģērbās un ar motorkama- nām uzbrauca augstu kalnos, un sniegpārslas kamanu priekšējo uguņu gaismā lidinājās kā nezināmu zvaigžņu spieti. Lūks sēdēja Helēnai aiz muguras, abām rokām apskāvis viņas vidukli, kā jau tas pienākas, braucot ar motorkamanām, un, tā sēdēdams, jutās silti un labi. Viņi brauca turp, kur, pēc viņu domām, varēja būt apmetušies vilki, un, tikko bija sasniegts mērķis, sniegs pārstāja snigt, mākoņi pašķīrās un aiz tiem parādījās šaurs mēness sirpis.

Helēna izslēdza motorkamanu dzinēju, un viņi kādu brīdi palika stāvam, ieklausīdamies lieliski apslāpētajā meža klusumā. Tad paņēma kabatas bateriju, radiolokatoru un, zābakiem sniegā gurkstot, pagājās mazliet uz priekšu pa meža ceļu.

Signālus viņi uztvēra, dkko ieslēguši lokatoru, kristāldzidrajā nakts gaisā tie bija saklausāmi sevišķi skaidri, un viņi saprata, ka vilki atrodas tepat tuvumā. Kabatas baterijas gaismā viņi ieraudzīja arī pēdu nospiedumus, kas bija atstāti labi ja pirms pāris minūtēm.

Helēna nospieda baterijas slēdzi, un viņi kādu brīdi, ne vārda nerunādami, ieklausījās nakts klusumā. Vienīgais troksnis, kas to šad un tad pārtrauca, bija pakluss būkšķis, sniega pikai noveļoties no kāda koka zariem.

— Pagaudo, — Helēna ieteicās.

Lūks vairākkārt bija dzirdējis, kā Helēna atdarina vilku gaudas, lai arī bez manāmiem panākumiem, taču pats vēl ne reizi nebija to izmēģinājis. Viņš papurināja galvu.

— Pamēģini, — Helēna čukstēja.

— Es n-neprotu. M-man ne…

Puisis norādīja uz savu muti, un Helēna saprata — viņš baidās, ka nekas nesanāks, ka balss viņu atkal kārtējo reizi pievils, kā jau tik bieži bija noticis.

— Te taču esmu tikai es, Lūk.

Lūks ilgi viņā noraudzījās. Un jaunekļa skumjajās acīs viņa izlasīja to, ko sen jau bija nojautusi, — mīlestību. Novilkusi cimdu, Helēna pastiepa roku, viegli noglauda Lūka vēso seju un pasmaidīja. Viņa juta, ka Lūks no viņas pirkstu pieskāriena notrīs. Un, kad Helēna bija plaukstu atvilkusi, Lūks atmeta galvu, pavēra muti, un saltajā naktī zem zvaigžņotām debesīm ilgi un žēlabaini skanēja vilka gaudas.

Un, pirms vēl viegli trizuļojošās skaņas bija paguvušas apklust, no apsnigušā meža viņpus kanjonam atlidoja vilku atbildes sauciens.

Ziema

Divdesmit ceturtā nodaļa

Neviens neredzēja vecā vilku mednieka atgriešanos Houpā.

Viņa sudrabotais treilers ieslīdēja pilsētā kā spoku kuģis naktī pirms Pateicības dienas, kad sniegarklu nošķūrētās sniega kaudzes rēgojās abpus ceļam kā neiezīrnētas kapu vietas un virs melnā gudrona seguma vizēja sāls kristāli.

Dž.Dž. Lavleiss viens pats sēdēja savā vecajā pikapā, ko vienmēr lietoja treilera vilkšanai, un, nonācis ceļu krustojumā pie vecās skolas, izdzēsa priekšējās ugunis un lēni nobremzēja.

Ielas otrā pusē aiz kokiem atradās kapsēta, tur bija apbedīta Lavleisa māte, kuru viņš nekad nebija redzējis. Taču Lavleiss nemaz neskatījās uz kapsētas pusi un nedomāja par māti. Acis piemiedzis, viņš pētīja tumsas tīto galveno ielu un jutās apmierināts, redzot, cik tā tukša. Šķērsojis ceļu krustojumu, viņš ieslēdza sānugunis un lēnām braukāja pa naksnīgo pilsētu.

Tā izskatījās gandrīz tāda pati, kāda bija palikusi viņam atmiņā. Izņemot modernās mašīnas, kuru stiklus klāja antifrīzs. Arī daži uzvārdi uz veikalu fasādēm bija nozuduši un to vietā nākuši citi, degvielas uzpildes stacijai uzradušies jauni sūkņi, un šķērsām pāri ielai, kurā neredzēja neviena braucēja, iekarināts luksofors, kas pilnīgi bez kādas vajadzības rādīja sarkano gaismu.

Lavleisam pret Houpu nebija nekādu sevišķo jūtu, lai kas arī tiktu ar šo vārdu saprasts. Un šis spokainais brauciens cauri vietai, kuru viņš reiz bija saucis par savām mājām, neuz- vandīja viņā nekādas atmiņas, nedz labas, nedz ļaunas. Viņam tā bija tikai kārtējā svešā pilsēta.

Baks Kolders bija nosūtījis viņam karti ar norādījumiem, 290 kā tikt līdz Hiksu mājai, kurai bija jākļūst par Lavleisa bāzi, taču Lavleisam karte nebija vajadzīga. Ceļu viņš atcerējās gluži labi. Tas viņu vedīs garām vecajām tēva mājām upes krastā. Un, iegriezdamies šajā ceļā, Lavleiss prātoja, vai šis skats modinās viņā kādas jūtas vai ne.

Kolderam viņš bija pateicis, ka ieradīšoties vēlu un ka neesot nekādas vajadzības viņu sagaidīt. Šādus darbus darot, labāk ir palikt neredzamam. Tieši tāpēc viņš arī bija nogaidījis līdz medību sezonas beigām, kad kalnos vairs neklaiņos ziņkāri iesācēji.

Ticis ārpus pilsētas, Lavleiss atkal ieslēdza priekšējās ugunis, taču ne uz pilnu jaudu. Piecu jūdžu garajā, sniega klātajā zemesceļā vienīgā dzīvā radība, ko viņam gadījās redzēt, bija kāda pūce, kura tupēja uz sētas mieta un blenza viņā ar savām apaļajām, dzeltenajām acīm.

Ceļš, kas veda uz tēva mājām, bija aizaudzis ar krūmiem un dziļa sniega aizputināts. Lavleiss apturēja mašīnu tā, lai priekšējās ugunis apspīdētu mājas fasādi. Ja viņš tagad izslēgtu motoru un nolaistu logu, tad saklausītu upes šalkšanu. Bet viņš to nedarīja. Nakts bija skaidra un sveloši auksta, un viņa vecie kauli pārāk jutīgi.

Cauri papeļu kailajiem zariem Lavleiss gluži labi varēja saredzēt dzīvojamo ēku un uzreiz saprata, ka tā jau sen ir pamesta. Pie loga, kas reiz bija virtuves logs, iešķībi karājās saplēstas žalūzijas, un pagalmā rēgojās autofurgona vraks ar norautu jumtu. Furgonā bija sasnidzis sniegs, un izskatījās, it kā tā logus aizklātu līķauti.

Lavleiss zināja, ka tādos brīžos cilvēkus mēdz pārņemt nostalģija. Tomēr viņš neko tamlīdzīgu neizjūta. Pats lielākais, uz ko viņš jutās spējīgs, bija viegls izbrīns, ka neviens pilsētas dīkdienis vēl nav iedomājies šo graustu nojaukt un tā vietā uzcelt greznu vasarnīcu. Lavleiss sagrieza stūri un turpināja ceļu uz ieleju.

Beidzot viņš ieraudzīja leģendāros Koldera rančo vārtus, virs kuriem balsnīja apsnidzis jauna vērša galvaskauss, tā tukšie acu dobumi likās noskatāmies visos nācējos un braucējos. Vēl viena jūdze, un skatam pavērās rančo galvenā dzīvojamā ēka. Pagalms bija apgaismots, un Lavleiss saskatīja

tur novietotās mašīnas un suņus, kas izskrēja no kādas kūts, bet, ieraudzījuši, ka viņš iegriežas Hiksu mājas ceļā pa kreisi, tūdaļ arī apstājās.

Sasniedzis savu ceļamērķi, Lavleiss pabrauca pikapu zem slaidu koku pudura aiz kūtīm, kā bija licis darīt Kolders, teikdams, ka tur tas nebūšot redzams pat no helikoptera. Kolders arī bija apgalvojis, ka Hikss ar sievu būšot vienīgie, kas zināšot, kādās darīšanās Lavleiss šeit ieradies.

Tiklīdz vecais vīrs bija izkāpis no mašīnas, aukstais gaiss uzreiz apsvilināja viņa seju. Droši vien bija vismaz kādi četrpadsmit vai piecpadsmit grādi zem nulles. Nolaidis savas kažokādas cepures ausu sargus, Lavleiss gar pikapa bagāžnieku, kurš slēpa sevī motorkamanas, devās pie treilera. Sērsna zem viņa zābakiem spalgi gurkstēja. Mājā aizsmacis ierējās vecs suns.

Lavleiss apstājās pie treilera durvīm un pavērās debesīs. Daudzo zvaigžņu mirdzums tās vērta pienbaltas, bet Lavleisam zvaigznes bija vienaldzīgas. Viņš lūkojās pēc mākoņiem, kas varētu vēstīt atkusni, taču mākoņu nebija, un viņš saprata, ka sals pieturēsies.

Treilerā viņš iededza lampu un uzlika uz petrolejas plītiņas sildīties pienu. Tad, aiz aukstuma trīcēdams, apsēdās uz lāvas, pabāza cimdotās rokas zem padusēm, berzēja sev muguru un drebuļojās. Kad piens bija uzvārījies, Lavleiss salēja karsto šķidrumu krūzē un saņēma to abās plaukstās, lai sasildītos, bet, sākdams maziem malkiem dzert, juta, ka ikviens malks izplūst un pazūd viņa ledus tilkai līdzīgajā kuņģī, nespējot to sasildīt.

Turpat līdzās stāvēja malkas krāsniņa, bet Lavleisam pietrūka uzņēmības, lai to iekurinātu. Treilers bija domāts darbīgai dzīvei, nevis dīkai atpūtai. Iekārtojuma ziņā tas līdzinājās viņa slazdu kambarim, tikai bija drusku mazāks, apmēram astoņpadsmit pēdas garš, ar šauru, linoleja izklātu eju, kas to dalīja divās daļās, — priekšpusē guļamlāva un maza virtuvīte, aizmugurē — galds un skrūvgalds. Lavleisa amata rīki šeit nebija sakarināti gar sienām visu apskatei, bet gan paslēpti 292 skapjos, ko viņš pats bija iebūvējis visās četrās sienās.

Viņam vienīgajam arī bija zināms, ka šiem skapjiem ir dubulta aizmugure, kurā paslēptie priekšmeti varētu liecināt par viņa patieso nodarbošanos: slazdi ar cilpām un bez tām, podi ar ēsmu un saliekamā vācu "snaipera" šautene ar uzskrūvējamu klusinātāju un optisko lāzera tēmēkli, un infrasarkano gaismu, lai varētu šaut naktī; radiolokators, ko viņš izmantos, lai sadzītu pēdas ar radioficētajām kaklasiksnām apgādātajiem vilkiem, un M44 cianīda gāzes "bumbas", kas sprāga zvēriem tieši purnā un bija viņa vienīgā piekāpšanās inžu priekšā, un ko viņš (zinādams, cik ļoti tas nebūtu pa prātam viņa tēvam) lietoja tikai retos gadījumos. Lavleisam bija vajadzējis vairāk par mēnesi, lai to visu savestu lietošanas kārtībā.

Nu viņš bija izdzēris pēdējo piena malku un joprojām jutās nosalis. Tāpat ar mēteli, cepuri, zābakiem un cimdiem viņš apgūlās lāvā un sasedzās ar vilkādām un lupatu segu, kuru Vinnija priekš daudziem gadiem bija pašuvusi viņu platajai laulības gultai vecajā baļķu būdā. Tad pastiepās un nodzēsa lampu.

Vecais vīrs gulēja pilnīgi nekustīgi un centās novērst domas no drebuļiem, prātodams par darbu, pie kura ķersies rītdien. Bija pagājis jau labs laiks, kopš viņam pēdējoreiz gadījies darīt ko tādu, taču viņš nešaubījās, ka tiks galā. Lai arī vecums nāk virsū ar joni, viņš tomēr ir vēl tikpat brašs kā dažs labs jauneklis, kuram nav ne pustik gadu, cik viņam. Var jau būt, ka viņš savam arodam vairs nenododas ar visu sirdi kā senāk, bet sirdis mēdz būt nepastāvīgas pat laimes dienās. Lai nu kā, viņam vismaz nevajadzēs nīkt bezdarbībā.

Kad acis bija apradušas ar tumsu, Lavleiss ieraudzīja, ka zvaigžņu mirdzums, atstarodamies treilera apsarmojušajā aizmugures logā, ir pārvērtis to sudraboti baltā ekrānā. Un vecais vilku mednieks, gulēdams zem vilkādām, nenolaida no tā acu, it kā tur teju teju sāks rādīt aizraujošu filmu, un gaidīja atnākam rītu.

— Vai sadosimies rokas? — Baks Kolders jautaja. Viņi visi sēdēja pie gara galda, kas bija klāts dzīvojamā

istabā. Goda vietā pašā galda vidū kārdinoši smaržoja milzīgs zeltaini apcepts tītars, un tam apkārt rindojās neskaitāmu citu ēdienu bļodas.

Helēna pagriezās pret blakussēdošo Lūku, un jauneklis smaidot satvēra viņas izstiepto roku. Galvas noliekuši, viņi klusēdami klausījās galda lūgsnā, ko teica Lūka tēvs.

— Mīļais Debesu Tēvs, mēs pateicamies Tev, ka esi sargājis mūsu senčus viņu ceļā uz šo milzīgi plašo zemi un palīdzējis viņiem pārvarēt daudzās briesmas un grūtības, ar kurām viņi sastapās savos centienos padarīt šo zemi, mūsu tagadējās mājas, par drošu patvērumu. Lai viņu drosme un Tavs gars vada mūs un dara cienīgus baudīt Tavas mīlestības augļus, kas šodien celti mūsu galdā. Amen.

Lūgsna bija galā, un sākās Pateicības dienas maltīte.

Pie galda viņu bija pavisam piecpadsmit, ieskaitot Ketijas Hiksas dēlēnu, kurš sēdēja starp saviem vecākiem kā kroņprincis galda galam piestiprinātā augstā bērnu krēsliņā. No Bouzmenas bija ieradusies arī Lūka otra māsa Leina ar savu vīru Bobu. Leina, kura strādāja par skolotāju, no savas mātes bija mantojusi ne tikai izskatu, bet arī kluso pašcieņu. Bobs likās interesējamies tikai par nekustamā īpašuma cenām. Arī patlaban viņš tās pārsprieda ar Dugu Milvordu, kurš bija atbraucis ar savu sievu Hetiju un trim bērniem. Vienīgā pie ģimenes nepiederošā, izņemot Helēnu, bija Rūta Maiklsa, kura bija ieradusies ar nokavēšanos un izskatījās vēl vairāk nobažījusies nekā Helēna.

Helēna šo ielūgumu bija pieņēmusi tikai tāpēc, ka Lūks uzstāja, lai viņa katrā ziņā nāk. Viņu bija mulsinājusi Lūka tēva iespējamā izturēšanās, un viņa šaubījās, vai ir atguvusi pietiekami daudz pašpaļāvības, lai saietu ragos ar šo vīrieti. Taču izrādījās, ka viņas raizes bijušas veltīgas. Baks Kolders izturējās apburoši. Un visi pārējie tāpat.

Pirms maltītes Helēna bija palīdzējusi Ketijai uzklāt galdu, un viņas pirmo reizi bija uzsākušas īstu sarunu. Helēna jutās no tiesas pārsteigta, redzot, cik jautra un asprātīga ir šī jaunā sieviete, lai gan joprojām nespēja saprast, ko viņa atra- 294 dusi Klaidā. Bet, kā jau Helēna zināja pati no savas pieredzes,

sieviešu gaume sirdslietās ir gaužām neizprotama. Un, kad viņi bija sasēdušies pie galda, Helēnu uzmundrināja mierīgi smaidošais Lūks ar savu klātbūtni, un viņa jutās priecīga, ka nav atteikusies un ir atbraukusi.

Helēnas sirdi ielīksmoja apziņa, ka viņa piedalās svinībās, kas tiek rīkotas īstā ģimenes mājā, un jūtas šeit piederīga, kaut arī tā nav viņas ģimene. Un tik gardu maltīti kā šodien viņa nebija baudījusi mēnešiem ilgi. Viņa notiesāja trīs porcijas tītara, un Dugs Milvords, kas sēdēja viņai otrā pusē, viņu par to labsirdīgi piezoboja un pastāvīgi piedāvāja viņai visādus ēdienus.

Vilki netika pieminēti līdz brīdim, kad Helēna beidza ēst.

— Nu, Bak, — ieteicās Hetija Milvorde, — vai tu šajā sezonā tiki pie kāda aļņa?

— Nē, kundze, netiku vis.

— Baks savu mūžu nav bijis nekāds dižais mednieks, — Dugs Milvords teatrālā čukstā pavēstīja Helēnai. Visi iesmējās. Tad vārdu ņēma Klaids.

— Es šodien aprunājos ar to puisi, kam pieder apģērbu veikals, ar Pītu Neiburgu, jūs jau viņu pazīstat. Viņš saka, tik draņķīga medību sezona neesot pieredzēta gadiem ilgi. Aļņu un briežu skaits katastrofāli sarucis. Viņš vaino vilkus.

Ketija pacēla acis pret debesīm. — Es atkal dzirdēju, vilki esot vainojami arī pie sliktā laika.

— Kāds tad vilkiem sakars ar slikto laiku? — apvaicājās mazais Cārlijs Milvords.

Čārlza māsa Lūsija iegrūda brālim dunku. — Tas taču joks, tu dumiķi!

Iestājās klusums. Helēna juta, ka otrpus galdam sēdošais Baks Kolders viņu paslepus vēro.

— Ko jūs par to domājat, Helēn?

— Par to, ka vilki vainojami pie sliktiem laika apstākļiem?

Savu asprātību Helēna nožēloja, tiklīdz bija to izteikusi.

Tai sekojošie smiekli tikko jaušami pārvērta Koldera smaidu. Viņa redzēja, ka Lūks neveikli sagrozās savā krēslā. Jaunā sieviete steigšus turpināja:

—Vdki, bez šaubām, nogalina gan briežus, gan aļņus. Viņi pārtiek galvenokārt no šiem dzīvniekiem, tāpēc vilku

klātbūtne kādā apvidū katrā ziņā atstāj sekas — taču ne pārāk lielas.

Klaids viegli pavīpsnāja, izpelnīdamies par to nosodošu skatienu no savas sievas. Lūks paliecās uz priekšu un nokremšļojās.

— M-mēs p-pēdējās pāris nedēļās esam redzējuši d-daudz aļņu un briežu.

— Tiesa gan, — Helēna apstiprināja.

Atkal iestājās klusums. Tad Eleonora piecēlās, lai novāktu traukus.

— Nu, es nezinu, — viņa ieteicās. — Katrā ziņā lopiem viņi vairs neuzbrūk.

— Manus lopus tie nekad nav aiztikuši, — piemetināja Dugs Milvords.

Lūks paraustīja plecus. — V-varbūt tavi lopi v-vilkiem negaršo.

Visi kā viens, pat Lūka tēvs, skaļi iesmējās, un saruna ievirzījās citās sliedēs. Brīdī, kad uz viņiem neviens neskatījās, Helēna pievērsās Lūkam.

— Paldies, partneri, — viņa klusu noteica.

Šo slepeno Helēnas skatienu un rokas pieskārienu tobrīd, kad viņa tēvs bija skaitījis lūgsnu, Lūks glabāja atmiņā vēl ilgi.

Jauneklis visu vakaru bija juties ārkārtīgi lepns, ka Helēna viņu nosaukusi par savu partneri. Sēdēdams viņai blakus, Lūks bija iztēlojies sevi gandrīz vai par viņas tuvu draugu. Citās reizēs, kad pie galda bija daudz ļaužu, viņš parasti klusēja kā ūdeni mutē ieņēmis, lai stostīšanās viņu neiegāztu. Bet Helēnas klātbūtne viņam bija piešķīrusi tik lielu pašpaļāvību, ka viņš bez apdoma bija iestājies par jauno sievieti. Lai velns par stenderi, — viņš taču bija pat uzdrīkstējies pajokot!

Nākamajās divās nedēļās Lūkam šķita, ka viņi ar Helēnu kļuvuši vēl tuvāki viens otram. Un tomēr viņa sapņos viss vienmēr notika gluži pretēji. Ikreiz, kad Lūks sapnī redzēja 2% Helēnu — un pēdējā laikā tas gadījās visai bieži —, viņa

aizvien bija kopā ar kādu citu, nepazina Lūku vai ari smējās par viņu.

Tikai ne pagājušās nakts sapni.

Lūks ar Helēnu gāja gar pašu okeāna krastu, pa slaidu palmu ieskautu, ideāli baltu liedagu — no tiem, kādi redzami tūristu firmu reklāmprospektos. Helēnai mugurā bija dzeltena bezpiedurkņu kleita. Sīki vilnīši apskaloja smiltis, ap viņu kailajām pēdām savīdamies baltos putu gredzenos. Ūdens bija silts un dzidrs, un caurspīdīgajās viļņu arkās, kamēr tās vēl nebija sašķīdušas liedagā, Lūks varēja saskatīt lielus zivju barus.

Jauneklis parādīja tās Helēnai, un Helēna apstājās, ar savu plecu viegli skardama viņējo, un viņi abi apbrīnoja zivis. Tām bija visdažādākā forma un krāsa, taču tās kustējās kā viens vesels, šaudīdamās šurpu turpu ideālā saskaņā.

Lūka sapnis piederēja pie tiem, kas sapņotājam neatstāj nekādu šaubu par savu nerealitāti un pagaist tūliņ pēc tam, kad cilvēks pamodies ienirst ikdienas dzīvē, lai arī cik stipri vēlētos paturēt atmiņā sapņoto. Lūks gan bija atklājis, ka dažkārt apziņa un zemapziņa nonāk ātri gaistošā līdzsvarā un sapņotājs tad var ietekmēt notikumu virzību. Un tieši tā bija noticis šajā sapnī. Viņš bija apzināti vēlējies, lai jaunā sieviete pagrieztos ar seju pret viņu, un Helēna bija viņam paklausījusi. Un īsu mirkli pirms tam, kad Lūks bija pamodies, viņa bija pieliekusies tuvu klāt un teju teju noskūpstījusi jaunekli uz lūpām.

Skūdamies un mazgādamies dušā, Lūks atcerējās šo sapni un zināja, ka domās augu dienu atgriezīsies pie tā. Sapņa pamatā acīmredzot bija vēstule, ko Helēna iepriekšējā dienā bija saņēmusi no sava tēva un kurai bija pievienota lidmašīnas biļete un formāls ielūgums uz viņa kāzu svinībām, kam vajadzēja notikt Barbadosā. Helēna dosies ceļā pēc trim nedēļām, īsi pirms Ziemassvētkiem, un būs projām vairāk nekā nedēļu.

Lūks apģērbās un kāpa lejā brokastot.

Pulkstenis rādīja bez ceturkšņa astoņi. Jebkurā citā nedēļas dienā viņš būtu uzcēlies jau pirms divām stundām un patlaban kopā ar Helēnu dzītu pēdas vilkiem. Bet šodien bija trešdiena: nodarbības pie logopēdes. Māte savā mašīnā jau bija aizbraukusi. Ziemassvētkiem tuvojoties, viņa gandrīz ik dienas piepalīdzēja Rūtai veikalā.

Tēva kabinets atradās tieši pretī dzīvojamai istabai. Durvis viņš vienmēr atstāja vaļā, lai varētu izsekot mājnieku dienišķajām gaitām. Nākdams lejup pa kāpnēm, Lūks redzēja tēvu ar cigāru zobos sēžam pie datora.

— Lūk?

— Jā,ser?

— briti

— L-labrīt.

Nolicis malā cigāru un noņēmis pusmēness formas brilles, ko lietoja lasīšanai, tēvs ieslīga lielajā ādas krēslā.

— Šodien neesi mežā ar Helēnu?

— Nē, ser. Šodien m-man jābrauc uz k-klīniku.

— Ak jā.

Tēvs piecēlās un iznāca dzīvojamā istabā. Sejā viņam bija iegūlusi tā mākslotās sirsnības izteiksme, kas Lūkā izraisīja vislielākās aizdomas.

— Iekodīsi brokastis?

— Jā, ser.

— Es arī iedzeršu tasi kafijas.

Lūkam pa priekšu tēvs iegāja virtuvē, no kannas, kas stāvēja uz automāta, salēja kafiju divās tasēs un aiznesa tās uz galdu. Lūks kafiju nedzēra, bet viņa tēvam tas vienmēr aizmirsās. Ielicis trauciņā nedaudz graudu pārslu, Lūks apsēdās tēvam pretī.

Viņš jau zināja, kas nu nāks. Šīs nejaušās, omulīgās tēva un dēla sarunas par Lūka darbu pie Helēnas pēdējā laikā norisinājās visai bieži. Vēl tikai pirms pāris dienām tēvs bija viņu sīki izprašņājis par vilku kaklasiksnās iemontēto raidītāju frekvencēm. Smieklīgi! Ja vecais tādu pašu interesi būtu izrādījis par Lūka agrāko dzīvi, varbūt viņam tagad pavērtos labākas izredzes.

— Nu, kā tev veicas logopēdijas nodarbībās?

— L-labi.

— Tātad nabaga vecajai Helēnai šodien pašai jātiek galā ar visu?

Lūks pasmaidīja. —Jā.

Tēvs izklaidīgi pamāja ar galvu un iedzēra malku kafijas.

— Un kā vakar ar pēdu dzīšanu?

— L-labi.

— Kur tad viņi galvenām kārtām apgrozās?

— Ā, viņi n-nekad n-nestāv uz vietas.

— Jā, bet es domāju — kur viņi atradās, teiksim, vakar?

Lūks ievilka elpu. Viņš tīri labi prata izvairīties no jautājumiem, bet, kad lieta nonāca līdz atklātai melošanai, vienmēr apjuka un zaudēja pamatu zem kājām. Stostīšanās viņu gandrīz vienmēr nodeva. Tēvs vērīgi raudzījās dēlā.

— V-vakar viņi bija d-diezgan tālu. Tūliņ aiz ūdensšķirtnes.

— Aktā?

— Jā. K-kādas desmit jūdzes uz d-dienvidiem no lielās sienas.

— Vai tiešām?

Lūks redzēja tēva seju saspringstam un nolādēja pats sevi, ka atkal visu salaidis dēlī. Viņam nebūtu izdevies apvest ap stūri pat naivu mazuli. Glābiņu meklēdams, viņš uzmeta acis sienas pulkstenim.

— Es nu 1-labāk iešu.

— Ceļi ir tīri. Klaids nošķūrēja šorīt no paša rīta.

Lūks piecēlās un aiznesa trauciņu uz mazgājamo mašīnu. Tad paņēma džipa atslēgas un nocēla no pakaramā pie durvīm savu mēteli un cepuri. Viņš zināja, ka tēva acis seko katrai viņa kustībai.

— Brauc uzmanīgi, Lūk.

Balss bija dzedra un neizteiksmīga. Lūks aizvilka mēteļa rāvējslēdzi.

— Jā, ser.

Tad atvēra durvis un izmetās ārā.

Nodarbības Džoanas vadībā ritēja raiti.

Džoana pastāstīja Lūkam par kādu jaunu dziedniecības metodi, kuras aprakstu nesen bija lasījusi un kuras būtība bija tāda, ka ārsts ieraksta pacienta runu videoiekārtā, tad izdzēš 299

no lentes visas kļūdas un parāda, kā izskatās, kad viņš runā tekoši. Džoana teica, šī metode droši vien dodot izcilus rezultātus, taču Lūka dēļ viņa gan netaisoties tērēt naudu, jo Lūks veselas stundas laikā sastomījās labi ja vienu reizi.

Atvadīdamās Džoana paspieda Lūkam roku un teica, ka viņš izskatoties ļoti laimīgs. Un, iedams uz mašīnu, Lūks prātoja, kā gan viņa laime izpaužas uz āru. Džoanai tomēr taisnība. Savu mūžu viņš nav juties tik laimīgs. Sajūta bija tāda, it kā dziļi sirdī skanētu kāda melodija.

No klīnikas Lūks cauri visai pilsētai devās uz lielveikalu, lai iegādātos šo to, ko bija lūgusi pārvest Helēna. Viņš novietoja savu džipu starp svaigi sašķūrētajām sniega kaudzēm un, tikko izkāpis no mašīnas, ieraudzīja nākam pretī Cerilu Snaideri un Džeriju Krīgeru. Tie abi bija viņu pamanījuši pirmie, tā ka slēpties vairs nebija nekādas jēgas. Krīgers lielīgā žestā bija aplicis roku meitenei ap vidu, acīmredzot tāpēc, lai visa pasaule zinātu, ka viņi ar Cerilu nu ir pāris.

— Ei, Dzeguze! Kā tev sviežas?

— Sveiks, Lūk!

Viņi kādu brīdi papļāpāja vai, pareizāk, Lūks klausījās, kā Krīgers tarkšķ un plēš jokus, par kuriem Cerila pat nepasmaidīja. Lūkam nebija ne jausmas, ko viņa saskatījusi šai zellī. Beidzot Lūks ieminējās, ka viņam jāiet iepirkties, un viņi atvadījās. Viņš jau bija pagriezies uz iešanu, kad Krīgers uzsauca:

— Ei, Dzeguze! Apsveicu!

Lūks sarauktu pieri nolūkojās Krīgerā.

— Dzirdēju, ka tu beidzot esot ievilkts gultā.

— Ko?

Jauneklis redzēja, ka Cerila piebiksta Krīgeram un liek viņam apklust. Bet Krīgers nelikās mierā.

— Neizliecies nu tik naivs. Tā vilku meiča. Tas tak visiem zināms.

Krīgers iekaucās gluži kā todien gadatirgū un skaļi iesmējās. Cerila izrāvās no viņa apkampiena.

— Nepievērs viņam uzmanību, Lūk, — meitene sacīja.

300 — Es viņai t-tikai p-p-palīdzu. Tas ir viss.

— Nūja, — Krīgers ņirdza. — Ieeļļo viņai slazdus, ko?

Cerila nikni iegrūda viņam dunku. — Džerij, tu esi rupjš!

Tūdaļ apklusti, labi?

Lūks satriekts klīda gar lielveikala plaukdem. Viņš zināja, ka Houpa, tāpat kā visas mazpilsētiņas, pārtiek no tenkām, taču viņš pats par tenkti objektu bija kļuvis pirmo reizi mūžā. Viņa vienīgā vēlēšanās bija, lai Helēna neko nedabū zināt.

Nostiprinājusi zvaigzni skatlogā uzstādītās egles galotnē, Eleonora atkāpās soli atpakaļ.

— Iesim, paskatīsimies no ārpuses, — Rūta aicināja.

Eleonora viņai nopakaļ izgāja uz galvenās ielas. Visā ielas

garumā brāzmoja ledains vējš, raustīdams krāsaino spuldzīšu virtenes, kas rotāja apkārtējo veikalu fasādes. Plaukstām apņēmušas matus, ko vējš svieda viņām sejā, abas sievietes stāvēja pie "Pilnības raga" un apbrīnoja Eleonoras rokudarbu.

— Skaista gan, — Rūta ieteicās. — Manis rotātās eglītes nezin kāpēc vienmēr izskatās žīdiskas.

Eleonora iesmējās. — Kā tad eglītes var izskatīties žīdiskas?

Rūta par atbildi paraustīja plecus. — Nezinu. Izskatās, un viss. Tu esi katoliete, vai ne?

— Dzimusi, augusi, bijusi un izbijusi.

— To var redzēt. Es domāju to "dzimusi un augusi". Katoļiem labi padodas eglīšu rotāšana.

Eleonora atkal pasmējās. — Rūta, es te vēl sasalšu ragā.

Viņas atgriezās veikalā, un, kamēr Rūta apkalpoja dažus pircējus, kas bija pamatīgi nogaidījušies, Eleonora turpināja izgreznot veikala iekštelpas.

No rīta, posdamās ceļā uz šejieni, viņa bija paņēmusi līdzi zaļumus un sastatņu kāpnes. Bija pagājuši daudzi gadi, kopš viņai pēdējo reizi iznācis rotāt eglīti. Mājās viņi jau sen vairs ar to nenoņēmās, un nu šī nodarbe Eleonorai sagādāja nostalģisku baudu, kas gandrīz vai atsauca atmiņā bērnību. Nolaidās mijkrēslis, un spuldzītes egles zaros koši iemirdzējās.

Kad pircēji bija aizgājuši, Rūta palīdzēja Eleonorai izkārt šķērsām pāri veikala telpai zeltainu vītni. Rūta turēja rokās vītnes vienu galu, bet Eleonora, uz kāpnēm nostājusies, mēģināja ar spraudītēm nostiprināt tās otru galu pie kokgriezumiem rotātā paneļa.

— Tātad Lūks vēl aizvien palīdz Helēnai ķert vilkus?

— Jā. Mēs viņu tikpat kā neredzam.

— Man Helēna patīk.

— Man arī. Manuprāt, Lūks viņā ir drusku ieķēries.

— Cik viņam tagad gadu?

— Astoņpadsmit. — Eleonora iesprauda panelī vēl vienu spraudīti.

— Viņš ir tik glīts! Skatoties uz viņu, man nudien gribas, kaut es būtu pāris gadu jaunāka.

Eleonora pameta acis uz Rūtu, un Rūta piepeši likās apmulstam.

Eleonora viņai uzsmaidīja. — Nu, vai tagad ķersimies pie otra gala?

— Protams.

Viņas pārnesa kāpnes pie otras sienas, un Eleonora atkal nostājās uz kāpņu platformas. Kādu brīdi abas sievietes neteica ne vārda.

— Un kā tas gadījās, ka "biji un izbiji"? Protams, ja tev nav nekas pretī par šādu izprašņāšanu.

Eleonora uzreiz neatbildēja. Ne jau tāpēc, ka viņai būtu kas iebilstams, bet gan tāpēc, ka viņai vēl neviens nebija tā jautājis. Rūtas tiešums piederēja pie tām īpašībām, kas viņai jaunās sievietes raksturā patika visvairāk. Sataustījusi kabatā spraudīšu kārbiņu, Eleonora izņēma vienu no tām.

— Redzi, varbūt tev tas nav zināms, bet mūsu pirmdzimtais gāja bojā autokatastrofā.

— Es zinu.

— Nu tātad. Visu savu mūžu es biju cītīgi gājusi baznīcā. Uz misēm un grēksūdzēm — un vari man ticēt, ka šajā gadalaikā no mūsu mājas līdz baznīcai aizkļūt nav tik vienkārši. Baks šai sakarā mēdza pavilkt mani uz zoba. Kādos grēkos tad tev jāatzīstas, viņš jautāja. Un pa kuru laiku es esot paspējusi tik briesmīgi sagrēkot? Teica, ka man vajagot visā atzīties viņam, lai viņš īstajā brīdī varētu būt klāt. Bet Baks jau nebija katolis un tāpēc nespēja mani saprast.

Apveltījusi Rūtu ar smaidu, viņa iedūra panelī pēdējo spraudīti.

— Nu tā.

Eleonora nokāpa lejā, un viņas abas apbrīnoja zeltaino rotājumu.

— Izskatās labi, — Rūta sacīja.

— Mhm. Kur mēs kārsim otru?

— Viņā galā?

Viņas pārnesa kāpnes un vēlreiz atkārtoja visu procedūru, kamēr Eleonora turpināja savu stāstu.

— Lai nu kā, pēc Henrija nāves es sāku iet baznīcā vēl biežāk nekā pirms tam. Neizlaidu gandrīz nevienu dievkalpojumu. Laikam gan lielākā daļa cilvēku rīkojas līdzīgi, kad viņus piemeklē nelaime. Zini, man šķiet, viņi grib atrast tās cēloni vai varbūt saņemt kādu zīmi, ka mīļais aizgājējs nu mīt kādā citā vietā un jūtas laimīgs. Un tad kādudien es pēkšņi aptvēru… nu… Viņa tur nemaz nav.

Rūta domīgi savilktu pieri noraudzījās Eleonorā, pūlēdamās saprast viņas vārdus.

— Tu domā savu dēlu?

— Ak nē, mans dēls tur noteikti ir un jūtas labi. Man bija prātā Viņš -— ar lielo burtu.

— Tātad tu gribi teikt, ka tici paradīzei, bet Dievam netici?

— Tieši tā.

Nu arī otrā vītne atradās savā vietā. Eleonora nokāpa to aplūkot no lejas.

— Kā tev liekas?

Viņa pagriezās pret Rūtu un ar izbrīnu atklāja, ka Rūta raugās nevis vītnē, bet viņā.

— Tu esi lieliska sieviete, Eleonor. Vai tu pati arī to zini?

— Nemuļķojies.

— Es runāju nopietni.

— Nu, man šķiet, tu arī esi diezgan krietna.

Rūta mākslotā kautrībā pakniksēja. — Pateicos, kundze.

— Un vai es no savas puses ari drīkstu uzdot tev kādu personiskas dabas jautājumu? — Eleonora vieglā tonī apjautājās, novākdama kāpnes. Viņa zināja, ka nav godīgi jautāt ko tādu, un jutās diezgan zemiski. Tomēr dzīvē ir tādi brīži, kurus nedrīkst palaist garām neizmantotus.

— Protams.

— Cik ilgi tu jau guli ar manu vīru?

Divdesmit piektā nodaļa

Pieplacis pie mātes krūts, mazais Baks zīda dk negausīgi, it kā tas būtu pēdējais mielasts viņa mūžā. Klaids jau nedēļām ilgi stājās Ketijai virsū, ka puika jāpieradina pie pudelītes. Viņš teicās kādā žurnālā izlasījis, ka pārāk ilga zīdīšana bojājot sievietes krūšu formu. Bet Ketija nesteidzās atšķirt mazo no krūts. Viņai bērna barošana sagādāja tikpat lielu prieku kā mazajam Bakam — zīšana. Un, Dieva dēļ, vēl jau viņam nav apritējis pat gadiņš.

Klaids gluži vienkārši ir greizsirdīgs, un vispār — ko viņš īsti domā, lasīdams tādus rakstus? Varbūt tas patiesībā bijis raksts par govīm kādā lauksaimniecības žurnālā un Klaids visu sajaucis?

Lai arī jau kopš laba laika nomodā, Ketija vēl joprojām bija ģērbusies savā koši sārtajā, no lupatiņām šūtajā rītakleitā un, bērnu zīdīdama, sēdēja mazajā dzīvojamā istabā uz zviļņa un šķirstīja žurnālu "People".

Nu viņa uzdūrās trīs lappušu garam aprakstam par Džor- danu Taunzendu un Krisiju Makstoni, ar attēliem, kuros viņi bija redzami kovboju apģērbā, pozējot pie kāda bizona savā "sapņu mājā" Houpā, Montānas štatā. Spriežot pēc pašas Krisijas izteiciena, šī bija vienīgā vieta pasaulē, kur viņa jebkad jutusies "līdzsvarota". Tomēr Krisijas sejā bija lasāms, ka viņa nebūt netīko nonākt bizonam par tuvu. Bija vēl arī citi attēli, kuros viņi, lepni uzcirtušies, apgrozījās Krisijas jaunākās filmas "Kosmosa katastrofas III" pirmizrādē. Krisija 304 bija tērpusies šaurā, vizuļojošā kleitā, kas labi izcēla viņas

kārdinošos apaļumus. Džordanam, šķiet, bija izdarīta plastiskā operācija. Nu viņš izskatījās pēc simtgadīga veča.

Ketija nožāvājās un pielika bērnu pie otras krūts.

Naktī atkal bija snidzis. Klaids ar sniega arklu bija devies tīrīt piebraucamo ceļu. Caur virtuves durvīm iespīdēja šaurs rīta saules stars, teju teju aizsniegdams Ketijas aitādas čības, ko viņa tik prātīgi bija uzāvusi. Radio atkal spēlēja to dziesmiņu par puisi, kurš zaudējis iemīļoto un Ziemassvētku nakti pavada vienatnē ar savu zirgu.

Piepeši Ketija ar acs kaktiņu saskatīja, ka saules apspīdēto joslu šķērso kāda ēna. Tad viņa izdzirda soļu dunoņu uz lieveņa pakāpieniem un divus asus klauvējienus pie virtuves durvīm. Ketija piecēlās, sakārtoja rītakleitu, un mazais Baks tūdaļ laida vaļā bļāvienu. Viņa paņēma Baku uz rokām un, iedama virtuvē, mierinot glāstīja mazuļa muguriņu.

Ģīmis, kas viņai raudzījās pretī, kad viņa bija atvērusi ārdurvis, bija tik briesmīgs, ka viņa gandrīz izmeta bērnu no rokām. Tajā itin viss bija pelēks, pelēka bija arī kažokāda gar vēj jakas kapuci un kušķainā, apsarmojusī bārda. Pat ādai, kas apspīlēja izciļņos vaigukaulus, bija pelēcīga nokrāsa. Tikai acis, kuras durstīja Ketiju ar savu aso skatienu, dzēla kā divas melnas, aizkaitinātas blaktis.

Tā bija pirmā reize, kad Ketija sastapa vilku mednieku, lai gan viņš šeit dzīvoja jau vairāk nekā divas nedēļas. Viņš vienmēr likās uzturamies ārpus mājas. Ketija tikai šad tad pa lielu gabalu bija redzējusi, kā viņš savās motorkamanās pāri augšējai pļavai dodas uz mežu. Reiz viņa bija pamājusi vecajam vīram ar roku, bet tas viņu vai nu nemanīja, vai izlikās nemanām. Klaids ar Baku pāris reižu bija gājuši uz vilku mednieka treileru aprunāties, un, mājās pārnācis, Klaids bija izteicies, ka tas esot viens vecs īgņa un savādnieks un ka Ketijai nevajagot iet un viņu traucēt.

Mazais Baks brēca Ketijai tieši ausī, un vilku mednieks blenza viņā tā, it kā nekad nebūtu redzējis zīdaini. Tad beidzot likās atceramies, ka arī Ketija ir šeit, un piesvieda divus pirkstus pie savas kapuces.

— Kundze…

— Jūs esat misters Lavleiss?

— Jā, kundze. Jūsu vīrs teica…

— Nāciet iekšā! Priecājos ar jums iepazīties.

Ketija pastiepa Lavleisam roku, un vecais vīrs šaubīgi nolūkojās tajā, it kā nesaprazdams, ko ar to iesākt. Tad lēnām novilka biezo dūraini un vēl vienu, plānāku zem tā, un, kamēr izlobīja ārā plaukstu, Ketija jau jutās apmulsusi un vēlējās, kaut būtu likusies mierā. Lavleisa plauksta bija auksta un červeļaina kā sasalis koka zars.

— Jūsu vīrs teica…

— Mister Lavleis, vai jūs tomēr neienāktu? Es negribētu, ka šis mazais palaidnis saaukstējas.

Lavleiss minstinājās, un Ketija noprata, ka viņš mīļuprāt nekustētu no vietas. Taču jaunā sieviete turēja durvis atvērtas, un viņš negribīgi ieslāja virtuvē, un viņa acis tūdaļ atkal pielipa zīdainim.

— Vai drīkstu piedāvāt tasi kafijas vai ko citu?

— Vai tas ir jūsējais?

Ketija iesmējās. Ir nu gan dīvains! Kuram tad, pēc viņa domām, mazulis varētu piederēt?

— Tieši tā. Kaut gan tādās reizēs kā šī man nebūtu nekas pretī tikt no viņa vaļā.

— Ko viņš tā bļauj?

— Viņam gribas ēst, tas viss. Pirmīt es viņu zīdīju.

— Cik vecs?

— Janvāra beigās būs apaļš gads.

Lavleiss pamāja ar galvu, pārdomādams Ketijas vārdus. Tad spēji novērsa savas melnās vaboles acis no mazuļa un ieurbās ar tām Ketijā.

— Jūsu vīrs teica, es varot paņemt ķēdes zāģi un nozāģēt pāris egļu malkai.

— Jā, protams.

— Viņš teica, zāģis esot šķūnī, bet tur tā nav.

Vecais vīrs pameta acis lejup. Ķēdes zāģis bija nolikts turpat uz grīdas, pie zābakiem durvju tuvumā. Vakarvakarā Klaids pie virtuves galda bija to uzasinājis un ieeļļojis, vienlaikus jau nez kuro reizi pamācīdams Ketiju, ka viņa nedrīkst 306 nevienam stāstīt par vilku mednieku.

— Vai varu to paņemt?

— Ak jā, ņemiet droši!

Pacēlis zāģi, vecais vīrs atvēra ārdurvis.

— Nu tad vairāk netraucēšu jūs.

Un, pirms vēl Ketija paguva atbildēt, ka viņš to nemaz netraucē, un vēlreiz apjautāties, vai viņš tiešām nevēlas kafiju, vilku mednieks jau bija projām.

Lavleiss vilkus medīja nu jau piecpadsmit dienas, izķemmēja visus kanjonus un mežu, lai uzietu pēdas, un ar radiolokatoru meklēja signālus. Taču līdz šim viņam vēl nebija gadījies redzēt kaut vienu vienīgu pēdas nospiedumu vai dzirdēt vienu vienīgu kaucienu.

Pēdu dzīšanu viņš bija sācis no ziemeļiem, kur, pēc Koldera un viņa paša pārliecības, vilkiem vajadzēja atrasties, un gar kalnu priekšpusi virzījies uz dienvidiem, rūpīgi pārbaudīdams katru meža taku, aizu un strautu, kas bija iezīmēts kartē. Viņš zināja, ka tā bioloģe un Koldera dēls ari iet vilkiem pa pēdām, sekodami radiosignāliem, tāpēc vienmēr izvēlējās takas, kuras uzveda augstu kalnos un ielīkumoja zemes iekšienē, bet rietumos nolaidās atpakaļ ielejā.

Laiks pieturējās sasodīti draņķīgs. Kopš Lavleisa ierašanās bezmaz ik dienas bija snidzis, itin kā Dievs būtu nostājies vilku pusē un mēģinājis noslēpt viņu pēdas. Turklāt sniegs bija biezs un mīksts un apgrūtināja iešanu. Bija aizritējuši jau vairāki gadi, kopš Lavleiss tik sliktā laikā apsekojis tik plašu novadu, un viņam bija aizmirsies, kādas pūles tas prasa.

Motorkamanas taisīja pārāk lielu troksni, tāpēc pastāvīgi ar tām braukt nebija iespējams. Lavleisam patika dzirdēt, kas notiek ap viņu, bet pašam palikt nedzirdamam. Tāpēc viņš kamanas izmantoja tikai, lai uzbrauktu kalnos, tad atstāja tās kādā drošā paslēptuvē un tālāk devās ar slēpēm vai snie- gakurpēm, raugoties pēc izvēlētās teritorijas reljefa un sniega svaiguma.

Mugursomā viņš bija salicis tikai pašu nepieciešamāko, tomēr telts, pārtikas krājumi, bise un radiolokators to padarīja

smagu kā bluķi, un reizēm, tādās dienās kā šī, nobridies pa sniegu, Lavleiss tikai ar piespiešanos spēja uzsliet telti un ielīst tajā.

Nu viņš, guļammaisā ietinies, kabatas baterijas gaismā pētīja karti un prātoja, kurp dosies, kad būs atpūties, iekodis un nogaidījis, kamēr norimst sniegavētra. Viņš to bija sajutis gaisā, pirms vēl bija nolaidusies krēsla, un saskatījis dzeltenīgajās debesīs, kas slīga aizvien zemāk. Termometrs rādīja gandrīz mīnus divdesmit grādu, un, kad viņš bija uzslējis telti, viņa rokas bija pārvērtušās divos stingos stumbeņos. Tad viņš bija iekūris mazo spirta plītiņu, izkausējis uz tās sniegu, sadzēries karsto ūdeni un jutis, ka asinis, atkal sākdamas riņķot, dursta pirkstgalus kā ar adatiņām.

Karte rādīja, ka Lavleiss atrodas augšpus tā dēvētā Nepareizā strauta. Šo nosaukumu viņš atcerējās vēl no saviem zēna gadiem. Ar tā izcelšanos saistījās kāda teika, kas viņam gan nebija palikusi prātā. Krietnu gabalu virs strauta kartē bija redzamas divas sakrustotas cērtes — simbols, kas apzīmēja raktuves, bez šaubām, pamestas, un viņš nosprieda, ka ir vērts tās apskatīt. Šī vieta varēja noderēt beigto vilku nobēdzināša- nai. Gan tikai tādā gadījumā, ja izdosies tos nobeigt.

Parakņājies mugursomā, Lavleiss izcēla no tās radiolokatoru. Nolāpītais daikts svēra vismaz tonnu un, kā parasti, nedeva nekādu labumu. Nezinādams vilku kaklasiksnās iemontēto raidītāju frekvences, viņš tiklab varēja sākt meklēt blusu suņa kažokā. Un, pat ja viņjfm palaimētos nejauši uziet kādu signālu, tik un tā nevarētu droši galvot, ka tas pieder vilkam. Šai apvidū droši vien bija vēl citi zvēri, kuriem kāds pētnieks sadomājis uzmaukt kaklasiksnu. Teiksim, lācis, puma, varbūt pat koijots vai briedis.

Lavleiss tomēr ieslēdza radiolokatoru un vai desmito reizi todien sāka grozīt tā pogas. Pagāja pusstunda, un, kā jau bija gaidāms, pa visu šo laiku viņš neuztvēra neko citu kā tikai atmosfēras trokšņus. Lavleiss izslēdza lokatoru un pastūma to tālāk projām no acīm. Nākamreiz, aizbraucis uz treileru pēc pārtikas, viņš šo nekam nederīgo uzparikti pametīs kādā 308 kaktā.

Ar mokām apēdis pāris kumosu kaltētas brieža gaļas, Lavleiss vēlreiz izkausēja nedaudz sniega un padzērās karsto šķidrumu. Tad izslēdza kabatas bateriju un palika nekustīgi guļam uz muguras, neko neredzošām acīm vērdamies telts jumtā, līdz rietošās saules stari iekrāsoja to viegli dzeltenīgu.

Visu dienu Lavleiss bija prātojis par Hiksa sievas mazuli. Nepilnu gadu vecs. Viņam bija bijis grūti atraut acis no kuslās radībiņas. Tik sīkas, sārtas roķeles un sejiņa, saviebta brēcienā pēc mammas ciča. Spalgā kliegšana, lielā enerģija, pati sīkās būtnes dzīvības kvēle bija Lavleisu pagalam apstulbinājusi.

Vecais mednieks savā ilgajā mūžā bija redzējis daudzu un dažādu dzīvnieku sugu jaunuļus, zināja, pēc kā tie ož, kāda ir sajūta, kad tos paņem rokās, kādas skaņas tie izdod — gan parastos apstākļos, gan nāves briesmās. Taču viņam vēl nekad nebija bijis darīšanu ar cilvēkbērnu. Gadu ritumā viņš ne reizi nebija pieskāries nevienam zīdainim, kur nu vēl turējis rokās. Nekad arī viņam nebija gadījies saost tik siltu, saldu piena smaržu kā to, kas plūda no šā mazuļa.

Jau pirmajos kopdzīves gados viņi ar Vinniju bija atklājuši, ka viņiem nevar būt bērnu. Vinnija labprāt būtu gribējusi kādu adoptēt, taču Lavleiss lāgā nevarēja iedomāties, ka viņi audzinās svešu mazuli, un tā šī doma galu galā tika atmesta.

Visu šo laiku Lavleiss bija izvairjjies no saskares ar bērniem un pavisam noteikti griezis ceļu zīdaiņiem. Varbūt viņš baidījās, ka tie varētu aizskart kādu vārīgu vietu viņa sirds dziļumos. Viņi abi ar Vinniju bija bijuši vienīgie bērni ģimenē, tāpēc nebija ne brāļa, ne māsas bērnu, kuri būtu varējuši viņus apciemot un vēlāk atvest līdzi paši savas atvases.

Pēkšņi bez jebkāda acīmredzama sakara ar iepriekšējo Lavleisam ienāca prātā pēdējais vakars, ko viņš bija pavadījis slimnīcā pie Vinnijas.

Ārsti jau gaitenī bija viņu paklusām brīdinājuši, ka Vinnijas pēdējā stunda tuvojas. Un, kad viņš bija iegājis palātā un apsēdies pie sievas gultas, viņam bija licies, ka viņa jau ir mirusi. Acis viņai bija ciet, un Lavleiss neredzēja, ka elpa cilātu viņas lcrūtis. Vinnija izskatījās tik trausla, neskaitāmiem vadiem un caurulēm sadurstīta, tās rēgojās viņai gan rokās, gan kājās un likās atņēmušas pēdējos spēkus. Taču viņas sejā vēl bija jaušama dzīvība, un pēc kāda brīža viņa atvēra acis un, ieraudzījusi vīru sēžam pie gultas, uzsmaidīja tam.

Tad Vinnija ierunājās — tik klusu, ka Lavleisam bija jāpieliecas pavisam tuvu, lai sadzirdētu viņas vārdus, un iespaids bija tāds, it kā viņa turpinātu sarunu, kuru līdz tam risinājusi pati ar sevi. Lavleiss iedomājās, ka tā varbūt ir zāļu ietekme, taču tā vien šķita, ka Vinnija jau atrodas pusceļā uz paradīzi un mazliet atvelk elpu un atskatās uz nodzīvoto mūžu, pirms šķiras no šīszemes dzīves.

— Es domāju, Džozef. Par visiem tiem zvēriem. Mēģināju saskaitīt, cik viņu varētu būt bijis. Kā tev liekas — cik?

— Vinnij, es… — Lavleiss ar abām rokās satvēra sievas plaukstu. Viņam nebija ne jausmas, par ko Vinnija runā. Viņas balss skanēja neskaidri kā pusaizmigušam bērnam.

— Cik daudz? Droši vien vairāki tūkstoši. Varbūt desmitiem tūkstošu. Kā tu domā, Džozef, vai tik daudz būs?

— Vinnij, — viņš klusi ieteicās, — par kādiem zvēriem tu runā, mīļā?

— Vai miljons varētu būt? Nē, miljons ne. Tik daudz gan ne.

— Vinnija uzsmaidīja vīram, un viņš vēlreiz piesardzīgi apvaicājās, kas tie par zvēriem.

— Dumiķīt, nu tie, kurus tu medīji. Visus šos gadus. Es mēģināju viņus saskaitīt. Sanāca tik daudz, Džozef. Tik daudz dzīvību, un katrai sava dzīve.

— Tev nevajadzētu uztraukties par tādām lietām.

— Ak, es jau neuztraucos. Tikai prātoju, tas arī viss.

— Prātoji? -Jā.

Negaidot Vinnija savilka pieri un lielā nopietnībā uzlūkoja vīru.

— Džozef, kā tu domā, vai viņu dzīvība ir līdzīga mūsējai? Es gribu teikt — no kādas vielas veidota tā mazā dzīvības dzirksts vai dvēsele, vai kā nu to sauc, kas viņos iemājo? Vai tev šķiet, ka tā ir līdzīga mūsējai?

— Nē, mīļā, protams, ne. Kā gan tā varētu būt līdzīga mūsējai?

Šķita, ka prātošana Vinniju nogurdinājusi, jo viņa aizvēra acis un ar tikko manāmu apmierinātu smaidu lūpās atslīga spilvenā.

— Tev taisnība, — viņa izdvesa. — Es gan esmu muļķe. Kā tad tā varētu būt līdzīga mūsējai?

Sniegavētra trakoja jau divas stundas. Tā bija atbrāzusies šurp no ziemeļaustrumiem, tieši pāri ezeram. Helēna klausījās, kā tā gaudo ap būdu, gluži kā grēcinieku koris ellē. Viņa priecājās, ka abi ar Lūku īstā brīdī nolēmuši pārtraukt pēdu dzīšanu. Viņa pavēra krāsns durtiņas un iemeta tajā vēl vienu malkas šķilu, liekot uzvērpties veselam spietam dzirksteļu. Sprakšķis uzmodināja suni, kurš bija izlaidies garšļaukus uz grīdas krāsns priekšā un svētlaimīgi gozējās siltumā. Nu Bazs uzmeta Helēnai nosodošu mirkli, un viņa notupās tam blakus un sabužināja spalvu uz skausta.

— Vai, piedod, lūdzu! Man ļoti žēl.

Šunelis apvēlās uz muguras, lai Helēna varētu tam pakasīt vēderu.

— Nezin, vai pasaulē ir vēl kāds tik neglīts un tik briesmīgi izlaists krancis?

Lūks sēdēja pie galda ar muguru pret Helēnu un ievadīja datu bāzē pēdējo šīsdienas piezīmju lappusi. Nu viņš atskatījās, uzsmaidīja Helēnai un atkal iegrima darbā.

GIS sistēmas programmatisko nodrošinājumu Lūks jau bija apguvis tikpat labi kā Helēna. Puisis prata zīmēt jaunas kartes un apvienot vecās, nereti izmantodams tādas kombinācijas, kādas Helēnai nemūžam nebūtu ienākušas prātā, lai parādītu, kāpēc vilki varētu būt aizgājuši pa šo taku vai arī pārlaiduši nakti tieši šajā vietā. Helēnai vēl nekad nebija gadījies redzēt cilvēku, kurš tik ātri apgūtu jaunas iemaņas. Tas pats attiecās arī uz pēdu dzīšanu. Lūks bija dzimis savvaļas dzīvnieku pētnieks.

Līdz ar ziemas iestāšanos Helēnas un Lūka dienas kārtība bija mainījusies: nu viņi jau no paša rīta sēdās pikapā vai 311

motorkamanās un brauca tik ilgi, līdz uztvērējā saklausīja skaidru signālu, tad kāpa uz slēpēm un devās vilkiem pa pēdām — dažkārt jūdzēm tālu —, līdz uzdūrās viņu pēdējam medījumam. Svaigajā sniegā šis skats reizēm izskatījās briesmīgi asiņains, un, pirmo reizi to ieraudzīdama, Helēna bija atminējusies Lūka stāstu par aļņa medībām un bažījusies, ka tas varētu viņu satraukt.

Tad kādudien viņi bija uzdūrušies jaunai briežu mātītei, kuru vilki bija saplosījuši tikai pirms pāris stundām. Par abiem viņi to iznesa klajumā, un aiz viņiem sniegā palika plata, sarkana asins svītra. Nodarbojoties ar mērījumiem un ņemot analīžu paraugus, Helēna visu laiku zagšus vēroja jaunekli un jutās pārsteigta par viņa savaldību.

Vakarā, pārnākuši Helēnas būdā, viņi apsprieda šo notikumu, un Lūks, ne reizi nesastomīdamies, paskaidroja, kāpēc viņa izjūtas šai gadījumā ir bijušas pavisam citādas. Kad viņš šāvis uz alni, Lūks teica, viņam neesot vajadzējis cīnīties par savu eksistenci. Protams, tēvs viņu spiedis šaut, taču galu galā tā bijusi viņa paša izvēle, viņš padevies, lai izpatiktu tēvam. Viņš atņēmis dzīvību bez patiesas vajadzības. Vilkiem, Lūks sacīja, tāpat kā siu cilts indiāņiem, kuri te savulaik medījuši, nav citas izvēles. Vilki ir spiesti nogalināt — vai arī viņiem pašiem jāiet bojā.

Nu Helēna, vēl aizvien Bazu glaudīdama, pavarda liesmu atspīdumā skatījās uz Lūku. Šos divvientulībā pavadītos vakarus viņa glabāja sirdī kā lielu dārgumu. No pēdu dzīšanas viņi vienmēr pārnāca jau krietnā tumsā. Pie būdas durvīm nodauzīja sniegu no zābakiem un viens otram no muguras. Tad viens no viņiem ienesa iekšā slēpes un citas mantas no motorkamanām, bet otrs tikmēr iededza laternas un iekūra krāsni. Cepures, cimdus un jakas viņi paturēja mugurā, kamēr būda iesila un no viņu drēbēm pacēlās garaiņi. Ja mobilais telefons nebija izlādējies, Helēna noklausījās visas atstātās ziņas un atbildēja uz zvaniem, un tad viens no abiem ķērās pie vakariņu gatavošanas, kamēr otrs ievadīja datorā visas tāsdienas piezīmes.

Tovakar viņi vakariņās bija ēduši Helēnas gatavotos makaronus, kuri Lūkam, pēc viņa paša vārdiem, esot mīļākais ēdiens, lai gan viņi no tā pārtika vismaz trīs reizes nedēļā. Pēc īsa brīža, ticis galā ar pēdējām piezīmēm, puisis dosies mājās un Helēna atkal paliks viena ar ierasto tukšumu sirdī. Un, ja uz karstām pēdām neatradīs sev kādu nodarbi, tad neizbēgami, bezmaz aiz paraduma ieslīgs pašniecināšanā un kārtējo reizi vainos sevi, ka ir zaudējusi Džoelu.

Pavardā omulīgi sprēgāja malka. Vētra aiz loga likās pierimstam. Nospiedis pogu "Saglabāt", Lūks atlaidās krēslā.

— Gatavs?

— Mhm. Nāc paskaties.

Helēna piecēlās un, piegājusi pie Lūka, nostājās viņam aiz muguras, bet viņš tikām atrādīja paveikto.

Jauneklis bija sakārtojis citā secībā kartes, kurās atspoguļotas visas vietas, kur viņi ar Helēnu atraduši vilku atstātās "smaržīgās pēdas", proti, vietas, kur vilki mēdza urinēt, lai iezīmētu savas teritorijas robežas un tā brīdinātu svešos. Citos gadalaikos šīs zīmes bija grūti atrodamas, bet baltajā sniegā uzreiz dūrās acīs, un viņi ik dienas uzgāja arvien jaunus pierādījumus.

Jaunais karšu izkārtojums parādīja, ka vilki ir "nosprauduši" apmēram divsimt kvadrātjūdžu lielu teritoriju, kuru tie apstaigāja ik pēc pāris dienām. Ziemeļos tā robežojās ar Nepareizā strauta izteku, bet dienvidos un austrumos aizstiepās līdz pat Džordana Taunzenda rančo rietumu robežai.

Lūks sameklēja ekrānā citu karti un pārklāja ar to iepriekšējo.

— Paskaties, tas nudien ir jocīgi! Tā vien šķiet, ka viņi katru nedēļas nogali dodas uz Taunzenda rančo.

— Nu protams. Viņam taču tur ir kinoteātris.

Puisis pasmējās, un Helēna pēkšņi attapās, ka visu šo laiku stāv, uzlikusi plaukstas viņam uz pleciem.

— Varbūt viņš tiem rāda k-kādu no savas draudzenītes filmām.

— Jā, un uzkodām pasniedz bizonburgerus.

— Bizoni ir niķīgi. Es vilku vietā gan labāk paliktu pie brieža gaļas.

Helēna viegli uzplikšķināja viņam uz pleca.

— Lielisks darbs, profesor.

Galvu piešķiebis, jauneklis viņai uzsmaidīja, un Helēnu piepeši sagrāba vēlme noliekties un noskūpstīt viņu uz pieres, un tikai pašā pēdējā brīdī viņa no šā nodoma atturējās.

— Tu darītu prātīgi, ja dotos mājās.

— Man arī tā liekas.

Lūka mašīna bija nolikta uz piebraucamā ceļa kādu pus- jūdzi lejpus ezera, kur arī Helēna, pirmajam sniegam uzkrītot, bija pasākusi novietot savu pikapu. Reizēm, ja bija vēls, viņa Lūku turp aizveda motorkamanās.

— Gribi, lai aizvedu?

— Nē, es aizslēpošu.

Kamēr Lūks posās ceļā, Helēna apstaigāja būdu, šo to piekārtodama un klusībā cerēdama, ka izdosies noslēpt savu mulsumu par izjūtām, kas viņu bija pārņēmušas, kad jauneklis ieskatījās viņai acīs.

Par kādu skūpstu viņa īsti bija domājusi? Māsas? Mātes? Vai ari viņai bija prātā pavisam citāds skūpsts? Helēna piekodināja pati sev izbeigt šo māžošanos. Lūks viņai ir tikai draugs, nekas vairāk. Draugs, kura tuvumā viņa jūtas labi, kurš — pretēji Džoelam — viņu nekad nekritizē un nenosoda, kurš bija rūpējies par viņu un izvilcis no bezdibeņa.

Helēna zināja, ko Lūks jūt pret viņu. No slepenajiem skatieniem, kādus viņš tai reižu reizēm uzmeta, bija skaidrs, ka jauneklis ir mazliet iemīlējies. Un citkārt," kā, piemēram, šovakar, viņa bija spiesta sev atzīties, ka arī pati jūt ko līdzīgu. Helēnai trūka senākās fiziskās saskarsmes, mierinājuma, kādu viņai bija snieguši Lūka apskāvieni, kad viņa pēc Džoela vēstules saņemšanas bija kritusi vismelnākajā izmisumā.

Taču viņas dvēseles stīgas vēl aizvien bija ārkārtīgi vārīgas. Sekundes simtdaļā viņa varēja no pacilātības iegrimt bezcerībā. Lai nu kā, doma par to, ka viņu starpā kaut kas varētu būt, likās absurda. Lūks bija desmit gadus jaunāks par Helēnu, vēl tīrais zēns. Ak Dievs, es viņa vecumā, koledžā mācīdamās… nu, varbūt par to labāk nedomāt. Taisnību sakot, vīrieši, ar kuriem Helēna bija satikusies koledžas gados, 314 visi bija daudz vecāki nekā viņa pašreiz. Viens no viņiem,

gadus trīsdesmit piecus vai sešus vecs, bija vismaz divreiz vecāks par Helēnu. Tomēr, ja no abiem vecāks ir vīrietis, tas ir gluži kas cits — ņemsim kaut vai tēvu un Kortniju. Lai gan arī šī gadu starpība vēl joprojām likās nomācoša.

Lūks nu bija saposies un stāvēja pie durvīm.

— Cikos rīt? — viņš jautāja.

— Astoņos?

— Lai notiek. Tad ar 1-labunakti.

— Ar labunakti, profesor.

Tiklīdz jauneklis bija atvēris durvis, viņam uz galvas nogāzās sniega blāķis un bija dzirdami baismīgi vēja auri. Snie- gavētra nebija vis norimusi, kā Helēnai pirmīt bija licies. Tā tikai bija apslāpējusi savas gaudas pie būdas durvīm sapūstajā sniega vālā. Lai durvis aizcirstu, Lūkam vajadzēja no visa spēka cīnīties ar vēju un sniega kalnu. Un, kad cīņa bija galā, viņš, smiedamies un sniegu purinādams, palika šaipus durvīm.

— Tik ātri atpakaļ? — Helēna vaicāja.

Pamodies pilnīgā tumsā, Lūks kādu brīdi nespēja aptvert, kur atrodas. Viņš gulēja uz grubuļainā matrača augšējā lāvā, klausījās apslāpētajā vēja kaukoņā aiz loga un prātoja, kas viņu varētu būt iztraucējis no miega.

Lūks sasprindzināja dzirdi, lai saklausītu Helēnas elpu, taču līdz viņam atplūda tikai Baza krācieni un paretam malkas sprēgoņa krāsnī. Pirms gulētiešanas viņi bija piekrāvuši krāsni pihiu ar malku un paņēmuši līdzi guļammaisos virsdrēbes, lai vēlāk nesaltu, kad krāsns būs izkurējusies un atdzisusi. Jauneklis pacēla pie acīm rokas pulksteņa fosforiscējošo ciparnīcu. Bija mazliet pāri trijiem.

— Lūk? — Helēna pēkšņi čukstus pasauca.

-Jā?

— Kāda tev tur guļa?

— Nekādas vainas.

Krāsnī iesprakšķējās pēdējā pagale, apbērdama durtiņu režģi ar izdedžiem un uz mirkli piešķildama būdu pilnu ar dzintaraini sārtu gaismu.

— Es vēl neesmu pateikusi tev paldies, — Helēna ierunājās.

— Par ko tad?

— Par visu. Par to, ka tu mani aprūpēji.

— Nevajag man pateikties.

— Kāpēc tu nekad neesi jautājis, kas man toreiz atgadījās?

— Es domāju, ka tu pad pastāstīsi, ja g-gribēsi.

Un nu Helēna to darīja. Lūks viņā klausījās, cenzdamies iztēloties vietas, kuras nekad nebija redzējis, un vīrieti, kuru Helēna mīlējusi un kuram, pēc Lūka domām, galīgi trūka sajēgas, ja jau viņš bija varējis Helēnu pamest. Helēna runāja neizteiksmīgā, bezmaz lietišķā balsī, tikai brīdi pa brīdim apklusdama, lai norītu kamolu kaklā, un Lūks zināja, ka viņa cīnās ar asarām.

Tomēr jaunajai sievietei izdevās tās apspiest. Tikai brīdī, kad viņa bija tikusi līdz pusei stāstā par vēstuli, ko Lūks bija atradis ceļmalā un atdevis viņai tai vakarā, kad Eibs Hārdings nošāva vilku, viņai aizlūza balss, un puisis saprata, ka viņa raud. Bet Helēna turpināja stāstīt tikpat vienmuļi, arī pieminēdama to sievieti, kuru Džoels nu jau droši vien apprecējis. Lūks gulēja savā lāvā un, ne vārda neteikdams, klausījās.

— Piedod, lūdzu, — Helēna teica, stāstu beigusi. — Man nudien šķita, ka iztikšu bez pinkšķēšanas. — Lūks dzirdēja, ka viņa nošņauc degunu.

— Es tikai domāju, ka tas nu ir noticis. Ka viņš ir mans izredzētais. Bet nekā nebija. Dažreiz iznāk arī pārskatīties, Ceru, ka viņi abi būs ļoti laimīgi. — Tad pēc brīža: — Taisnību sakot, es ceru, ka viņi deg elles ugunīs.

Helēna iesmējās aizsmakušus smieklus. Lūks gribēja viņai pateikt, ka tas zellis nemaz nav viņas cienīgs un ka viņa vēl laimīgi tikusi no tā vaļā, bet saprata, ka tā runāt neklājas.

Viņi abi ilgi klusēja. Bazs pie krāsns pa miegam šad tad ieķilkstējās, laikam medīja lāčus.

Beidzot Helēna iejautājās: — Un kā tev?

— Man?

316 — Nu, es domāju draudzēšanos ar meitenēm un tamlīdzīgi. Atceros, ka toreiz gadatirgū es tevi redzēju sarunājamies ar ļoti glītu meiteni.

— Ā, ar Cerilu. Tikai Cerila man nav nekāda draudzene. Viņa ir jauka, b-bet…

— Atvaino, tā nepavisam nav mana darīšana.

— N-nē, nekas. Lieta tāda, ka meitenes… Nu, redzi, ar manu s-stostīšanos un tā tālāk līdz šim kaut kā nav…

Lūks juta, ka nosarkst kā puika, un bija priecīgs, ka Helēna viņu neredz. Viņš nebija gribējis tā runāt vai, pareizāk sakot, vispār nebija gribējis par to runāt. Jauneklis nevarēja paciest domu, ka Helēnai ienāktu prātā viņu žēlot, jo pats pret sevi neko tamlīdzīgu nejuta. Jau agrā bērnībā viņš bija atklājis, ka pašnožēla visu padara tikai vēl ļaunāku.

Pēkšņi viņš izdzirda iečabamies guļammaisu un ieraudzīja sev tieši pretī Helēnas bālo sejas ovālu.

— Lūk? Apskauj mani! Lūdzu, apskauj mani!

Viņas klusajā balsī jautās dedzīgs lūgums. Izlīdis no guļammaisa, Lūks nostājās viņai līdzās. Helēna viņu apskāva, un Lūks apvija viņai rokas ap vidu un piekļāva viņas galvu sev pie krūtīm. Un Helēnas auguma tuvums bezmaz aizrāva viņam elpu.

— T-t-tu esi…

Lūks sastomījās un apldusa. Šos vārdus viņš nespēja dabūt pār lūpām. Helēna pacēla acis uz jaunekli, pustumsā viņas vaibsti bija tik tikko izšķirami. Un tomēr Lūks nespēja to izteikt, atzīties, ka Helēna ir vienīgā, kuru viņš savā mūžā mīlējis vai jfebkad mīlēs. Tad viņš juta, ka jaunās sievietes skāviens atslābst un divas maigas rokas ietver viņa seju. Lūks redzēja Helēnas dzelmaini dziļās acis un muti tuvojamies viņa lūpām. Un viņš nolieca galvu, aizvēra acis un beidzot, pēc tik daudzām neauglīgām iztēles ainām, sajuta viņas lūpu pieskārienu.

Helēna papriekš noskūpstīja Lūku uz pieres, it kā svētību dodama, tad viegli pieskārās vaigu galiem un beidzot uzspieda skūpstu viņa aizvērtajām acīm. Viņa piekļāva savu vēso, mitro vaigu pie Lūka vaiga, un kādu brīdi abi palika stāvam nekustīgi. Tad Lūks atdarīja acis un noskūpstīja Helēnas seju tikpat saudzīgi kā pirmīt viņa. Skūpstīdams viņš sajuta uz jaunās sievietes vaigiem un lūpu kakdņiem asaru sāļo garšu.

Un, kad beidzot sastapās viņu lūpas, pār Lūka augumu pārskrēja trīsas, un viņš ieelpoja Helēnas miesas smaržu un viņas lūpu garšu, un ievilka to dziļi plaušās, it kā vēlēdamies nogrimt viņā.

Divdesmit sestā nodaļa

Ziemassvētku drdziņš vēl likās ritam pilnā sparā, kad Houpā ieradās Baks Kolders. Lopu barošana bija ievilkusies, un viņš jau bija sācis raizēdes, ka ieradīsies par vēlu, taču ielā gar kopienas zāli stāvēja gara rinda mašīnu un citas vēl aizvien brauca klāt.

Izskatījās, ka Hetija Milvorde un pārējās tirdziņa organizatores pielikušas lielākas pūles nekā parasti. Viņas bija izgreznojušas lieveni un pie ieejas uzstādījušas Ziemassvētku eglīti ar krāsainām spuldzītēm, un uz saules apmirdzētā sniega fona tā likās tiešām koša. Hetijai pat bija izdevies iesaistīt darbā Eleonoru — pirmo reizi pēc daudziem gadiem. Arī pašlaik viņai vajadzēja atrasties zālē, vismaz Baks ar to rēķinājās.

Bakam bija nācies krietni pasvīst, kamēr dabūja Eleonoru ārā no mājas, jo viņa visu nakti nebija varējusi aizmigt aiz bailēm, ka tikai Lūks nav pazudis sniegavētrā. Eleonora jau bija grasījusies zvanīt Kreigam Rolinsonam, lai tas izsūta meklēšanas grupu, kad tūliņ pēc brokastīm puika piezvanīja un pateica, ka viņam nekas nekaitot un ka viņš vētru pārlaidis Helēnas Rosās būdā.

Žēl gan, Baks prātoja. Nudien jābrīnās, cik nesaprātīgi Dievs reizēm izdāļā savas dāvanas.

Pabraucis garām kopienas zālei, Baks devās augšup pa galveno ielu un aiz "Pilnības raga" mazliet piebremzēja cerībā ieraudzīt aiz skatloga Rūtu, taču tajā bija sakrauts pārāk daudz preču. Viņš atstāja mašīnu netālu no Nellijas ēstūža un panācās atpakaļ, savilcis vienaldzīgu seju tam gadījumam, ja viņu kāds novērotu. Gandrīz vienmēr tā arī bija, bet todien visi likās aizgājuši uz tirdziņu.

Bakam ienākot, Rūta pie kases aparāta apkalpoja skolotāju Nensiju Šēferi, un, kad viņa pacēla galvu, Baks uzreiz noprata, ka jaunā sieviete vis pārāk nepriecājās par tādu ciemiņu.

— brīt! — Baks mundri uzsauca abām sievietēm.

— Sveiks, Bak! — atsaucās Nensija. — Priecīgus Ziemassvētkus!

—Jums tāpat. —Viņš palocīja galvu un uzsmaidīja Rūtai.

— Sveicināta, Rūta!

— Sveicināts, mister Kolder.

Tajā pašā mirklī Rūta pievērsās Nensijai, un viņas turpināja tērgāt par skolu. Lēnām aizstaigājis līdz plauktiem, Baks izlikās apskatām preces. Veikalā bez Nensijas nebija neviena pircēja.

Nu jau vairāk nekā mēnesis, kopš viņš ticies ar Rūtu vai runājis pa telefonu. Rūta bija ģērbusies cieši pieguļošā brūnā svīterī un izskatījās satriecoši. Beidzot Nensija taisījās uz iešanu. Baks uzsauca Nensijai "uz redzēšanos", un durvis aiz viņas aizcirtās ar to pašu dobjo atbalsi, ko viņš bija pamanījis jau ienākot.

— Bak, pie joda, ko tu te meklē?

Rūta lepni paceltu galvu nāca viņam klāt.

— Priecīgus svētkus jums arī.

— Nemuļķojies, Bak!

— Es nemuļķojos.

Apstājusies pa gabaliņu un sakrustojusi rokas uz krūtīm, viņa caur pieri noraudzījās vīrietī. Baks pacēla rokas.

— Rūta, Dieva dēļ, ir taču Ziemassvētku laiks, kad cilvēki pērk cits citam dāvanas. Šis ir dāvanu veikals, un man ir tiesības tajā ienākt.

— Bak, gadījumā, ja tas vēl nebūtu aizgājis līdz tavai saprašanai, — starp mums viss beidzies, skaidrs?

— Rūtiņ…

— Nē, Bak.

— Man tevis tik ļoti pietrūkst…

Baks paspēra soli Rūtai tuvāk, bet viņa atkāpās. Pēkšņi kāds Bakam aiz muguras skaļi nošķavājās. Viņš satrūcies atskatījās, tomēr nevienu nemanīja. Tad paskatījās sev pie kājām un ieraudzīja mazā šūpuļkrēsliņā sēžam zīdaini, kurš apaļām acīm vērās viņā.

— Pie velna, kas tas tāds?

— Vai tu vairs nepazīsd pats savu mazdēlu?

— Kā tad viņš te gadījās?

— Tev nav ne jausmas, vai ne? Ketija palīdz Eleonorai, un es tikmēr pieskatu mazo.

— Ak tā.

Mazdēla ciešais skatiens lika Bakam justies neomulīgi. It kā viņš būtu pieķerts nozieguma vietā.

— Ej nu projām.

— Paklau, viss, ko es…

— Neticu, ka pēc visa notikušā tu to vēl darīsi.

— Kā tas jāsaprot — "pēc visa notikušā"?

Rūta samiedza acis. — Vai tu gribi teikt, ka Eleonora nav ar tevi runājusi?

— Par ko tad?

— Viņa visu zina, tu sasodītais muļķi! Par mums abiem.

— Viņa nevar…

— Var gan. Viņa zina.

— Tu viņai izstāstīji?

— Nebija vajadzības. Viņa zināja arī bez manis.

— Un tu nenoliedzi?

Te ietinkšķējās durvju zvaniņš, un viņi abi atskatījās. Mazais Baks atdarināja tā skaņu.

— Misis Aiversone! — Rūta jautri iesaucās. — Kā jums klājas? — Pametusi skatienu uz Baku, viņa caur zobiem nošņācās: — Taisies, ka tiec!

Baks aizgāja, neatvadījies pat no mazdēla. No Rūtas veikala viņš devās uz degvielas uzpildes staciju pēc cigāriem un, iedams atpakaļ pie savas mašīnas, vienu aizsmēķēja. Pa ceļam viņš nebeidza lauzīt galvu par Rūtas vārdiem. Baks bija tik dziļi iegrimis domās, ka teju teju uzbrauca virsū kādai daudz- 32() asu kravas mašīnai. Atskanot tās signālam, Baku bezmaz ķēra

trieka, izbīlī viņš izlaida cigāru no pirkstiem un apsvilināja bikses.

Eleonora par sarunu ar Rūtu nebija bildusi ne pušplēsta vārda. Nevarētu gan teikt, ka viņš ar Eleonoru bieži tērzētu. Tomēr būtu varējusi vismaz ieminēties. Rūta galu galā ir viņas biznesa partnere un tā tālāk. Baks bija gribējis Rūtai tik daudz ko jautāt, bet tad bija ienācis tas Aiversonu sievišķis, un viņam vajadzēja atkāpties. Teiksim — kā, pie joda, Eleonorai nācis zināms viņu sakars? Un kā tas gadījies, ka viņas ar Rūtu vēl joprojām turpina sadarboties? Viņš nespēja tajā visā saskatīt nekādu jēgu.

Baks brauca atpakaļ uz rančo, un galvā viņam, cita citu apsteidzot, spietoja dažnedažādas drūmas domas, kamēr beidzot, kā jau pēdējā laikā parasts, palika tikai viena vienīga — par vilkiem, kuri vainojami itin visā.

Veco vilku mednieku Baks nebija sastapis nu jau vairākas dienas pēc kārtas, tāpēc, nonācis ceļu sazarojumā aiz rančo vārtiem, viņš nogriezās pa kreisi un brauca uz Ketijas mājvietu.

Varbūt Lavleisam būs kādas jaunas ziņas, kas viņu uzmundrinās.

Izvadījis motorkamanas cauri koku skupsnai, vilku mednieks izbrauca augšējās pļavas sniega klajumā. Pļava bija nelīdzena, un, kratoties pa to, viņam atkal iesāpējās mugura, ko viņš bija samocījis, šķūrējot tos sniega blāķus no telts jumta un pēc tanrno kamanām. Taču vecais vīrs bija pieradis pie dažādām krikām, un tās viņa garastāvokli nespēja aptumšot. Bija aizritējuši jau vairāki gadi, kopš viņš tik briesmīgu snie- gavētru pārlaidis tikpat kā zem klajas debess, un, lai gan patiesībā viss atkarīgs no telts stipruma un tās iemītnieka apķērības, viņš jutās apmierināts, ka savos gados vēl ir spējīgs uz ko tādu.

Un, kas vēl daudz svarīgāk, viņš nu bija uzzinājis, kur apmetušies vilki.

Kad vējš ap pulksten četriem rītā bija mitējies zēģelēt, Lavleiss bija izdzirdis viņus gaudojam un, gaismiņai austot, uzgājis ari viņu pēdas dkai kādus simt jardus no telts. Iespaids bija tāds, it kā vilki būtu zinājuši, ka viņš atrodas šeit, un atnākuši uz viņu paskatīties. Izpētījis vilku iezīmētās teritorijas reljefu, vecais mednieks nu zināja, kur tie mēdz uzturēties, un griezās atpakaļ uz savu treileru, lai tur izstrādātu rīcības plānu un savāktu vilku iznīcināšanai nepieciešamos rīkus.

Gabalu tālāk, pļavas lejas galā, Lavleiss redzēja bariņu melnu govju gremojam sniegā pakaisītu sienu. Viņpus govju bara pie Hiksu mājas bija piebraukta Baka Koldera mašīna.

Kūtīm tuvodamies, vilku mednieks ieraudzīja, ka viņa treilera durvis ir vaļā. Mirkli vēlāk no tām iznira kāds vīrs, kurā Lavleiss pazina Baku Kolderu. Un nu arī viņa znots nokāpa pa kāpnītēm un rūpīgi aizvēra treilera durvis. Lavleisu pamanījis, Hikss tā kā sakaunējās, toties Kolders pamāja vecajam vīram sveicienu, uzsmaidīja un pagaidīja, kamēr tas pienāk klāt.

— Mister Lavleis, priecājos jūs redzēt!

Lavleiss izslēdza motoru.

— Ko jūs darījāt manā piekabē?

— Meklējām jūs, gribējām zināt, kā jums klājas.

Vecais vīrs kādu brīdi vērīgi noraudzījās Kolderā, tad, ne

vārda neteicis, izkāpa no kamanām un devās uz treileru. Iedams garām abiem vīriem, viņš redzēja, ka Hikss sašķoba seju kā nerātns bērns. Sasodīts, ko viņi iedomājas, Lavleiss prātoja, rāpdamies pa kāpnītēm. Ložņā apkārt okšķerēdami. Viņš pārlaida acis savai mantībai, lai redzētu, vai tie abi nav kaut ko aiztikuši. Viss likās esam kārtībā. Piegājis pie durvīm, Lavleiss uzlūkoja abus vīrus.

— Vairāk tā nedariet — nekad, — viņš sacīja.

— Mēs pieklauvējām un, kad jūs neatsaucāties, sākām uztraukties…

— Ja man vajadzēs jūsu palīdzību, es pasaukšu.

Kolders pacēla rokas. — Paklau, es dziļi atvainojos!

— Jā, mister Kolder, dziļi atvainojamies, — Hikss nobuldurēja kā papagailis.

Lavleiss nelaipni pamāja.

— Nu kā tad jums veicas? — Kolders draudzīgi apvaicājās, it kā nekas nebūtu nodcis. — Vai esat kādu noķēris ar?

— Kad būšu nobriedis par to runāt, tad arī runāšu.

Un Lavleiss aizcirta durvis viņiem deguna galā.

Mazais Baks sēdēja virtuvē uz galda malas, un Ketija pūlējās viņam uzstīvēt silto kombinezonu. Puisēnam tas nepatika, un savu nepatiku viņš darīja zināmu visai pasaulei. Nabaga mazulis bija saaukstējies, sejiņa viņam bija pietvīkusi gluži sarkana un deguntelis tecēja. Eleonora, galda viņā galā sēdēdama, kapāja sīpolus.

Bija otrdiena, vienīgā diena nedēļā, kad Lūks pārradās mājās diezgan agri un kad Eleonora pacentās pagatavot vakariņās kaut ko tiešām garšīgu. Šovakar viņa cepa zivju pīrāgu, divu svarīgu iemeslu pēc — pirmkārt, tas ir viens no Lūka iecienītākajiem ēdieniem, un, otrkārt, viņa tēvs to nevar ciest.

Mazais Baks spalgi iebrēcās.

— Viņš grib palikt pie vecmāmiņas, — Eleonora sacīja. — Vai ne, mīlulīt?

— Tu vari viņu paturēt, — Ketija atbildēja. — Vai būsi rāms, palaidni? Vai es arī biju tāda pati? —viņa jautāja mātei.

— Vēl nerātnāka.

— Vai tad var būt vēl nerātnāks bērns?

Ketija patlaban vilka Bakam rokās dūrainīšus, kad pār virtuves logiem pārslīdēja mašīnas priekšējās ugunis. Pēc neilga brīža, kad puisēns vilka plaušās gaisu jaunam brēcienam, viņas izdzirda Lūku nākam pa celiņu. Viņš svilpoja kādu melodiju. Eleonora vēl ne reizi nebija dzirdējusi dēlu svilpojam.

— Vismaz kāds jūtas laimīgs, — Ketija ieteicās.

Baks atkal sāka baurot.

Lūks ienāca, sasveicinājās un, novilcis virsdrēbes, noskūpstīja Eleonoru, paņēma rokās mazo Baku un sāka nēsāt viņu pa virtuvi. Bērns uzreiz pārstāja brēkt.

— Meklē darbu? — Ketija apvaicājās.

— Man jau ir darbs.

— Darbs, kura dēļ visu nakd jāpaliek ārā sniegavētrā, — iestarpināja Eleonora.

— Mamm, mums klājās lieliski.

Turpinādama kapāt sīpolus, Eleonora noraudzījās, kā Lūks ar mazuli līksmi valsē pa virtuvi. Viņai iesila sirds, redzot dēlu tik laimīgu. Atceļā no Ziemassvētku tirdziņa Ketija bija ieminējusies, ka ļaudis jau sākot tenkot par Lūku un Helēnu Rosu, bet Eleonora attrauca — tās esot blēņas.

Lūks atdeva Ketijai mazo Baku un uzkāpa savā istabā, pēc brīža Ketija ar bērnu aizbrauca mājās, un Eleonora palika virtuvē viena.

Viņai nebija ne jausmas, kur varētu būt lielais Baks. Droši vien kaut kur nolīdis un prāto, kā uzvesties, kad pārradīsies mājās. Šī doma izvilināja Eleonoras lūpās smaidu.

Rūta bija Eleonorai izstāstījusi, ka Baks no rīta iegriezies pie viņas veikalā. Nabaga sieviete, viņa joprojām nespēj dkt skaidrībā par Eleonoras nostāju. Ir pieņemts domāt, ka pieviltas sievas to vien tīko kā atriebties "tai otrai" un pat perina slepkavnieciskus nodomus. Un Eleonora zināja, ka Rūtā vēl joprojām modina aizdomas rāmais miers, kādā viņa uzņēmusi vīra neuzticību. Fakts, ka tā nebija iedragājusi nedz abu sieviešu draudzību, nedz — vēl jo vairāk — viņu lietišķo sadarbību, likās joprojām mulsinām Rūtu. Un viņas apmulsums Eleonorai savukārt sagādāja vēl jo lielāku prieku.

Taisnību sakot, Rūtas dēka ar Baku netika pat pieminēta kopš tās dienas, kad Eleonora pavēstīja, ka viņai tas nav nekāds jaunums. Nebija jau arī nekā, ko teikt. Eleonoru tikai reižu reizēm pārņēma viegla neērtība, atceroties, kā viņa šo noslēpumu izcēlusi dienas gaismā, atklāti noprasīdama Rūtai, cik ilgi tā jau guļot ar viņas vīru. Eleonora nebija rīkojusies īsti godīgi, jo jutās puslīdz droša, ka abu romāns ap to laiku jau izčākstējis.

Rūtai par godu gan jāteic, ka viņa nebija centusies neko noliegt, un tas viņu cēla Eleonoras acīs. Tomēr viņa bija apjautājusies, kā Eleonora dabūjusi zināt par šo aizraušanos.

— Tu arī kādreiz biji precējusies, vai ne? — Eleonora 324 atjautāja.

-Jā.

— Cik ilgi?

— Kādas piecas minūtes.

— Nu, ar to laikam ir par maz. Bet, ja tu būtu nodzīvojusi laulībā drusku ilgāk, tad pati no sevis šo to zinātu par tādām lietām. Bez tam, Rūta, man ar kaunu jāatzīstas, ka šai ziņā esmu diezgan pieredzējusi.

Eleonora aiztaupīja Rūtai sīkākus paskaidrojumus, kā dabūjusi zināt par jaunās sievietes attiecībām ar Baku. Kā jau pirmajā dienā, atnākušai uz "Pilnības ragu" piedāvāt Rūtai līdzdalību biznesā, viņai licies, ka Rūtas smaržas ir dīvaini pazīstamas, un kā vēlāk aptvērusi, ka tieši šis aromāts uzvēdī no Baka, kad tas, pavēlāk pārnācis, zogas par viņas guļamistabas durvīm, domādams, ka viņa ir aizmigusi. Kā tovakar dzirdējusi Baka mašīnu aizbraucam no Rūtas mājas un atradusi uz piebraucamā ceļa vienu no viņa cigāriem.

— Bakam kaut kur ārpusē vienmēr ir kāda cita sieviete, — Eleonora turpināja, — reizēm pat vairākas. Lai arī es ne ikreiz zinu, kura tieši. Un, godīgi sakot, tas man arī jau ir vienalga.

— Es tam neticu.

— Bet tā ir taisnība. Protams, sākumā man nebija vienalga. Un vēlāk, kad jau biju apradusi ar Baka sāņlēcieniem, es tomēr vēl aizvien raizējos par to, ka cilvēki mani nožēlo, kaut gan patiesībā nožēlot būtu vajadzējis Baku. Bet nu jau es vairs neraizējos arī par to. Lai katrs domā, ko grib.

— Kāpēc tu paliec pie viņa?

Eleonora paraustīja plecus. — Kurp tad lai es ietu?

Nabaga Rūta bija jutusies gaužām satriekta. Un, kaut arī Eleonora bija apgalvojusi, ka viņas atklājums nekādi neietekmēs viņu kopīgo biznesu, Rūta kopš tā laika izturējās pret viņu ar bijīgu cieņu.

Kad viņas pēc Ziemassvētku tirdziņa bija atgriezušās "Pilnības ragā" un Ketija iegājusi vannasistabā apmainīt mazajam Bakam autiņus, Rūta nervozā čukstā bija darījusi Eleonorai zināmu, ka Baks viņu apciemojis, un atstāstījusi abu sarunu.

Tātad Baks nu ir lietas kursā, ka Eleonora atklājusi viņa attiecības ar Rūtu. Un, beigdama gatavot vakariņas,

Eleonora atļāvās izjust sīku, slepenu prieciņu sakarā ar Baka pašreizējām izjūtām.

Pagāja vēl krietna stunda, pirms viņa izdzirda piebraucam Baka mašīnu. Kad Baks nāca iekšā pa durvīm, Eleonora patlaban klāja galdu. Uzmetusi Bakam acis, viņa redzēja, ka laulātais draugs izskatās nožēlas pilns, saīdzis un iepriecinoši bāls.

— Cik labi smaržo, — viņš ieteicās.

Un tad Eleonora viņam uzsmaidīja un paziņoja, ka vakariņās būšot zivju pīrāgs.

Divdesmit septītā nodaļa

Viņi bija tikai skūpstījušies, skūpstījušies un gulējuši viens otra apkampienos uz Helēnas lāvas, un runājušies, kamēr aizputinātajos logos sāka atblāzmoties bāla ausma. Tas arī viss. Kur tad te bija daudzinātais grēks?

Šis jautājums nedeva Helēnai miera jau kopš tā brīža, kad Lūks iepriekšējā vakarā bija aizbraucis un atstājis viņu ar mostošos vainas apziņu, kas kļuva arvien lielāka. Pagaidām, lai arī ar mainīgiem panākumiem, viņai vēl bija izdevies paturēt virsroku. Manas vēlmes sakrita ar Lūka vēlmēm, Helēna nerimās sev iegalvot. Un, ja šajos glāstos guvuši mierinājumu viņi abi, kāpēc gan atteikties no tiem?

Kā tad neliela gadu starpība un — nu labi — arī zināma atšķirība dzīves pieredzē var nodarīt ko ļaunu?

Helēnai bija gandrīz izdevies sevi pārliecināt.

Džoels reiz bija sacījis, ka viņai būtu vajadzējis specializēties nevis bioloģijā, bet gan vainas apziņas pētīšanā un ka viņas īstais aicinājums esot celtniecības industrija, jo viņa tik ļoti prasmīgi ceļot sev cietumu. Lūks šajā ziņā likās esam viņas līdzinieks.

Viņu abu naksnīgās grēksūdzes laikā Helēna bija stāstījusi Lūkam par vainas apziņu, kādu izjutusi tāpēc, ka viņas vecākiem laulībā trūcis mīlestības. Un tad Lūks bija atklājis savu vainas apziņu, kas viņu mocīja brāļa bojāejas dēļ. Bezgala kvēli un visnotaļ nesekmīgi viņi bija centušies pārliecināt viens otru, cik absurda ir šāda vainas apziņa. Otra cilvēka uzceltā cietuma absurdumu jau aizvien ir bijis vieglāk saskatīt nekā pašam savējo.

Šodien viņi bija atbraukuši uz Houpu nopirkt Helēnai kleitu, ko vilkt uz tēva kāzām. Pēc divām dienām viņai vajadzēja izlidot uz Barbadosu. Šeit, Montānā, pieticīgā sacensībā ar laikapstākļiem Kārību jūras piekrastē, no kalniem pašlaik bija iegriezies silts vējš, kas strauji kausēja sniega vālus.

Viņi atbrauca katrs savā mašīnā un gluži kā slepeni mīlnieki saskaņā ar norunu satikās tirdzniecības centra mašīnu stāvvietā. Helēna ieradās pirmā, noenkuroja savu braucamo pelēkajā šķīdoņa jūrā un minūtes desmit sēdēja, vērodama automaģistrāli un gaidīdama pavīdam mašīnu straumē Lūka džipu. Viņam vajadzēja ierasties šeit pēc logopēdijas nodarbībām Helēnā. Tā sēdēdama, jaunā sieviete sāka bažīties, ka pagājušā nakts varbūt viesīs viņu starpā neveiklību. Bet, kad Lūks atbrauca, viņš izturējās pavisam dabiski un mīļi un, viņiem ejot iekšā tirdzniecības centrā, apvija roku Helēnai ap vidu — lai arī šis apskāviens ilga tikai īsu mirkli.

Visi veikali bija izrotāti ar spuldzīšu virtenēm un vizuļiem, un centrālajās ejās skanēja Ziemassvētku korāļi. Pārdošanā visur bija izliktas tikai ziemas drēbes, un Helēna jau sāka apcerēt, kādu ievērību sacels Barbadosā, ja ieradīsies, ģērbusies ziemas vējjakā un slēpotāju biksēs, kad piepeši Lūka ievērību piesaistīja kāds apģērba gabals stendā, kur preces pārdeva ar atlaidi. Tā bija vienkārša dzeltena bezpiedurkņu kleita, kas izskatījās tā kā drusku par lielu. Nejuzdama nekādu sevišķo sajūsmu, Helēna tomēr iegāja kabīnē to pielaikot.

Pēdējo reizi viņa sevi kārtīgā spogulī bija redzējusi pirms mēnešiem četriem un nu piedzīvoja īstu šoku. Mati bija apauguši, un nekārtīgās šķipsnas likās viņu padarām par īstu putnubiedēkli. Un viņa nemaz nebija zinājusi, cik ļoti pa šo laiku novājējusi. Šaurajā sejā izcēlās tikai vaigukauli, un zem spilgtās dienasgaismas spuldzes acis likās dziļu ēnu apņemtas. Drēbes novilkusi, Helēna izbijās vēl vairāk. Ada pār ribām un šaurajām gūžām spllējās tik cieši, ka viņa iedomājās saskatām zem tās visus kaulus. Kleitai piedurkņu vietā bija tikai šauras plecu lencītes, tāpēc viņai vajadzēja to pielaikot bez krūštura. Kad viņa to noģērba un uzmeta skatienu kailajām krūtīm, tās šķita sarāvušās daudz mazākas. Ak Dievs, Helēna domāja, es jau izskatos kā Džoela aprakstītie bada cietēji. Viņa aši pārmauca kleitu pār galvu, lai apslēptu atbaidošo skatu.

Nedcamā kārtā kleita viņai derēja. Tā gan bija par platu un zem padusēm nedaudz atkārās, turklāt Helēna ar savu viscaur bālo augumu pretstatā vēja aprautajai sejai un pabalēju- šajam iedegumam uz rokām izskatījās diezgan jocīga. Taču dzeltenā krāsa viņai piestāvēja. Vēl tikai nedaudz - vai arī labi daudz — kosmētikas, un viņas izskats varbūt kļūs gluži pieņemams.

Lūks gaidīja turpat aiz kabīnes durvīm, pētīja savu zābaku purnus un jutās diezgan neveikli, kamēr divas sievietes blakus kabīnē apsprieda vienas pielaikotā svītera labās un sliktās īpašības.

— Lūk?

Galvu pacēlis, Lūks ieraudzīja Helēnu, viņa nāca pretī basām kājām, juzdamās kā jauna meitene savā pirmajā balles tērpā. Pienākusi klāt, viņa kautrīgi sagriezās piruetē un, kad atkal sastapās acīm ar Lūku, redzēja, ka puisis rauc pieri un šūpo galvu.

— Tev nepatīk?

— N-nē, tas ir, patīk gan. Es tikai… — Lūks nodūra acis un ievilka elpu, kā mēdza darīt, kad sastostījies gribēja nogaidīt, lai vārdi sāktu plūst brīvi. Tad atkal pievērsās Helēnai.

— Tā ir jauka, — viņš neliekuļodams sacīja.

Un smaids, kas pavadīja šos vienkāršos vārdus, iespiedās Helēnai dziļi sirdī.

Lavleiss ošņāja nakts gaisu kā vilks. Visu pēdējo stundu viņš bija raizējies par to, ka vējš atkal iegriežas no rietumiem un ka tas nesīs viņa smaku pāri kanjonam un strautam, pie kura viņš nolicis maitu. Ja viņa paredzējums piepildīsies, tad neatliks nekas cits kā savākt savus rīkus un kopties projām. Tomēr vējš bija noturējies, tātad brieža smaka izplatīsies pa visu kanjonu, tieši tā, kā viņš bija gribējis.

Siltais vējš bija savēlies agrā pēcpusdienā, dzīdams zilganpelēkos mākoņus lejup no kalnu galotnēm un izkliedēdams tos pa visu ieleju. Mežā visu rītu bija pakšķējušas kūstošā sniega lāses, krītot no koku zariem, un klintis pludojušas, bet sniega kārta zem kokiem bija tikai ieplaisājusi un pret vakaru atkal sasalusi. Lavleiss bija redzējis divas sniega lavīnas un dzirdējis vēl vairākas citas, kuru slīdēšana pērkondimdoši atbalsojās augstākajos kanjonos. Tad šādi pārveidoto pasauli bija atkal sastindzinājis sals.

Nu pulkstenis rādīja deviņi no rīta. Lavleiss bija gaidījis gandrīz četras stundas.

Guļammaisā satinies, viņš gulēja šauras klintsradzes galā, kas tālāk kļuva platāka un stiepās gar visu kanjona sienu. Zem viņa atradās divsimt pēdu augsta stāva klints un virs galvas — bezmaz tikpat augsta klinšu pārkare.

Lai nokļūtu klintsradzes ķīļa smailē, Lavleisam bija vajadzējis līst līšus kā ķirzakai, taču šos pūliņus ar uzviju atmaksāja gan drošā slēptuve, gan skats, kas pavērās uz aizsalušo strautu.

Zeme šajā klinšu alā bija sausa, kaulu drumslām nobārstīta, un gaisā jautās pumas atstātā smaka.

Lavleiss vēlreiz nopētīja apvidu caur bisei pierīkoto nakts optisko tēmēkli, ļaudams tā rēgaini zaļās gaismas staram lēnām slīčlēt pār strautu un līdzās iemīto taku, pa kuru droši vien nāks vilki, — ja vien vispār nāks. Vecais vīrs pamanīja kādu kustību starp koku zariem, un viņa sirds sāka sisties straujāk. Taču tas bija tikai lūsis, kas uzmanīgi laipoja pār sniega nogruvumu. Kamēr Lavleiss viņu vēroja, meža kaķis laikam bija nojautis draudošās briesmas un sastinga uz vietas, un viņa acis tēmēkļa lodziņā zibsnīja kā mašīnas lukturi, Tad tas aši iešmauca mežā un pazuda skatam.

Atkal pievērsis tēmēkli strautam, Lavleiss grozīja to tikām, līdz ieraudzīja klinšu atlūzu veidoto saliņu, uz kuras bija nolicis jauno briedi. Tas nebija aizskarts. Briedi viņš bija

nošāvis strauta augštecē vēl pirms rīta svīduma, tad gar strauta malu atvilcis uz saliņu, pats gumijas zābakos brizdams pa ūdeni, lai neatstātu pēdas. Akmeņi strauta gultnē bija slideni, un sēkļus klāja nodevīga ledus kārta. Piepūle bija izsū- kusi vecā vīra spēkus, un viņam bija vajadzējis laiku pa laikam apstādes, lai ievilktu gaisu sēcošajās plaušās.

Nonācis pie klinšu saliņas, viņš papriekš bija rūpīgi izgriezis lodi no beigtā brieža ķermeņa, tad pārgriezis tam rīkli un vēderu, lai asinis tecētu strautā, bet zarnas izplājis uz akmens, lai vējš šo smaku iznēsātu pa visu kanjonu.

Izredzes gūt panākumus jau pašā pirmajā reizē bija vājas. Pēdu nospiedumi gan vēstīja, ka vilki pagājušajā naktī bijuši šeit. Bet ap šo laiku viņi jau varēja atrasties divdesmit jūdzes tālāk. Lavleiss varēja šeit gulšņāt katru nakti nedēļām ilgi un tomēr izvilkt tukšo lozi. Un, pat ja vilki parādītos, trāpīt viņiem nebūs nemaz tik viegli.

Iepriekšējā vakarā, tikko uzgājis šo vietu, Lavleiss bija aplēsis šāviena attālumu. No strauta līdz klints pakājei bija apmēram divsimt septiņdesmit jardu, un lodei tas ir prāvs gabals pat dienas laikā. Naktī tas pastiepjas vēl garāks.

Pēc tam viņš, tēmēklī skatīdamies, bija mēģinājis aprēķināt šāviņa trajektoriju un secinājis, ka leņķis ir šaušanai ļoti neizdevīgs. Pretvējš visu sarežģīja vēl vairāk. Vēja ātrums bija vismaz divdesmit jūdžu stundā. Viņam būs jārēķinās, mazākais, ar divu pēdu novirzi.

Lavleiss jutās gandrīz drošs, ka sieviete un jaunais puisis tonakt nav devušies dzīt pēdas, un, ja arī ir, tad tik un tā nevarēs uzkļūt tik augstu kalnos tā, lai viņš nedzirdētu motor- kamanu parkšķi vai nemanītu to ugunis slīdam pa kanjonu. Taču vienmēr pastāvēja iespēja, ka bises klusinātāja paukšķi var izdzirdēt arī kāds cits. Varbūt viņam galu galā tomēr būtu vajadzējis izlikt slazdus.

Pirmās trīs stundas viņš bija turējies diezgan možs, bet nu jau jutās paguris, turklāt viņam sāka salt kāju pēdas. Viņš nolika bisi, noguldīja galvu uz elkoņiem un aizvēra acis.

Atkal tās atdarījis, Lavleiss ieskatījās pulkstenī un redzēja, 330 ka pagājusi vesela stunda. Izgrūdis lāstu, viņš pakampa bisi un ieslēdza opdsko tēmēkli. Briedis nebija aiztikts. Bet, pavirzījis mērķēkli kādu nieku pa labi, viņš pamanīja neredzamās zaļās gaismas lokā ieslīdam kādu ēnu.

Tai pievienojās vēl otra, tad trešā, ceturtā. Vilki rikšoja pa takas līkumu cits aiz cita, un acīs viņiem lāktīja zaļgans, fos- forescējošs spīdums, it kā nākdams no kāda neredzama gaismas avota. Viens no viņiem acīmredzot ir gandrīz balts, Lavleiss sprieda, lai arī tēmēklī izskatās gaiši zaļš. Pēc zvēra prāvā auguma, garās astes un tā, ka tas gāja citiem pa priekšu, viņš secināja, ka tai jābūt barvedei, baltajai vilkumātei. Viņš saskatīja, ka tai un vēl vienam vilkam ap kaklu ir siksnas. Abi pārējie bija pusaugu vilcēni.

Lavleisam sirds sāka smagi dauzīties. Viņš nespēja noticēt savai laimei. Klusām adaidis sprūdu, viņš ieslēdza lāzera gaismu.

Spriežot pēc Koldera teiktā, barā bija astoņi vilki, tāpēc Lavleiss nenolaida acu no takas līkuma, gaidīdams tajā parādoties pārējos. Taču vairāk neviena nemanīja. Tas gan ir dīvaini, Lavleiss prātoja, ka vilki nemedī barā, bet vismaz diviem es tikšu klāt. Vispirms viņš gribēja nošaut tos bez kak- lasiksnām. Kamēr abu pārējo raidītāji turpinās darboties, tā vilku pētniece domās, ka viss kārtībā. Turklāt — ja vien viņam izdotos noskaidrot tās sasodītās frekvences — raidītāji varētu uzvedināt viņu uz atlikušo vilku pēdām.

Vilki apstājās vītoliem apaugušā uzkalniņā, aiz kura apmēram divdesmit jardus lejup pa straumi gulēja briedis. Baltā vilcene stāvēja nekustīgi, turēdama purnu pa vējam, un Lavleiss bažījās, ka tā varētu būt saodusi viņa smaku. Viņš novirzīja lāzera sarkano punktu uz vilkumātes krūtīm. Varbūt neraizēties par kaklasiksnu un nokniebt vilcēni. Nelaime tikai tāda, ka abus vilkus, kuriem siksnu nebija, pa pusei aizslēpa vītolu puduris. Beigsies ar to, ka viņš aizbaidīs zvērus, un viss. Tad baltā vilcene devās uz priekšu, lai arī lēnāk nekā pirms tam, un pārējie viņai sekoja.

Minūtes desmit viņa staigāja šurpu turpu gar strauta malu, pirms izlēma, ka drīkst doties pāri ledus un ūdens klajam pie klinšu altāra, uz kura gulēja briedis. Lavleiss jau vairākkārt būtu varējis nošaut ikvienu no viņiem, taču turpināja

vērot un gaidīt. Viņš gribēja, lai visi četri sanāk ap brieža maitu un krietni saēdas, tā uzvedinot vēlākos varbūtējos atradējus uz domām, ka briedi saplosījuši vilki.

Tikai tad, kad vilku dzīres jau tuvojās beigām, Lavleiss sarīkojās uz šaušanu. Abi neiezīmētie vilki stāvēja plecu pie pleca, kārīgi kozdamies brieža iekšās. Viņš notēmēja uz tuvāko, kura krūtis bija vairāk atsegtas. Vilks pacēla galvu, un Lavleisam kļuva redzams asinīm notrieptais purns, kas optiskajā tēmēklī šķita zaļš.

Lavleiss nospieda gaili.

Lodes trieciena spēks atmuguriski nosvieda vilku no klinš- akmens tieši strautā. Lavleiss bija rēķinājies dkai ar vienu trofeju. Viņš domāja, ka pārējie nobīsies un aizmuks. Taču de nebēga, tikai pacēla galvu un skatījās uz to vietu, kur beigtais vilks bija pazudis aiz akmens. Vecais mednieks veikli ielaida aptverē vēl vienu lodi.

Otram vilkam viņš trāpīja tieši galvā, un tas nokrita beigts pie brieža sāniem. Šoreiz tomēr abi pārējie salēcās kā kaķi ar apsvilinātām astēm, ar plunkšķi iemetās strautā, vienā stie- pienā tika tam pāri, uzrāpās apledojušajā krastā un, zariem brīkšķot, iedrāzās mežā.

Pagāja gandrīz stunda, kamēr Lavleiss, vilkdams abus beigtos zvērus aiz pakaļkājām, pa strautu atbrida atpakaļ pie motorkamanām. Lai gan vēl nepieauguši, de tomēr svēra savas sešdesmit vai septiņdesmit mārciņas, un, salādējis tos kamanu aizmugurē un aizbraucis līdz raktuvēm, vecais mednieks ar pūlēm saņēma spēkus, lai izkāptu no kamanām.

Lavleiss nosvieda vilkus pie aizaugušās ventilācijas šahtas, ko bija uzgājis iepriekšējā dienā, un piesardzīgi atvirzīja sānis iepuvušos priedes baļķus, kas to sedza.

Vienu pēc otra viņ?» pārcēla beigtos zvērus pāri šahtas malai un, aiz astes satvēris, ielidināja melnajā tukšumā. Tad ieklausījās, kā tie krīt, akmeņus rībinādami, līdz beidzot ar tikko dzirdamu troksni atsitas pret šahtas dibenu.

Vēl kādu brīdi viņš palika stāvam, klusumā klausīdamies.

"Džozef, kā tu domā, vai viņu dzīvība ir tāda pati kā mū- 332 sējā? Es gribu teikt — no kādas vielas veidota tā mazā dzīvības dzirksts vai dvēsele, vai kā nu to sauc, kas viņos iemājo? Vai tev šķiet, ka tā ir līdzīga mūsējai?"

"Nē, mīļā, protams, ne. Kā gan tā varētu būt līdzīga mūsējai?"

Lūkam vēl joprojām bija grūti noticēt, ka Helēna brauc projām.

Viņas lidmašīnai vajadzēja izlidot sešos no rīta. Par spīti Helēnas protestiem, jauneklis bija uzstājis, ka pats aizvedīs viņu uz lidostu. Sakravātā ceļasoma jau bija nolikta uz lāvas.

Tēvs bija viņai atsūtījis brošūru, kas reklamēja viesnīcu, kurā viņi visi dzīvošot. Viesnīcas nosaukums bija "Tilbīte", un tāda viesnīca varēja būt tikai paradīzē. Palmām apstādīti mauriņi nolaidās lejup līdz pašai pludmalei, aiz kuras sākās brīnumainais gaiši zilais okeāns, vēl krāšņāks nekā Lūka sapnī, par kuru viņš Helēnai netika bildis ne vārda. Ēdamzāli no abām pusēm ieskāva eksotiski augi, aizstājot sānu sienas. Lūks visiem spēkiem bija centies iegrožot savas fantāzijas par atpūtu šajā paradīzes stūrītī kopā ar Helēnu.

Tā kā otrā rītā bija tik agri jāceļas, Lūkam jau sen būtu vajadzējis doties prom, bet viņš nevarēja vien saņemties un izlikās, ka viņam ierakstāms datorā kas svarīgs. Helēna sēdēja galda otrā pusē, Lūkam tieši pretī, un, iekodusi lūpu zobos, čakli nodevās šūšanai, tāpēc bija pavisam viegli šad un tad uz viņu paskatīties. Reizēm viņa pacēla galvu un sastapās acīm ar Lūku, taču šķita, ka tas viņu neuztrauc. Jaunais matu griezums, pie kura viņa bija tikusi Greitfolzā tajā pašā dienā, kad nopirka kleitu, darīja viņu jaunāku.

Helēna kleitu jau bija ieņēmusi sānos un patlaban atšuva apakšmalu. Pirms vakariņām viņa bija to apvilkusi, uzāvusi jauniegādātās kurpes un nostājusies uz plāna vidū nolikta ķeblīša, un Lūks bija ķēries pie apakšmalas atspraušanas. Tas ievilkās vai veselu mūžību, pa daļai tāpēc, ka Lūks vēl ne reizi nebija neko tamlīdzīgu darījis, bet vairāk gan tāpēc, ka abi nevarēja vien beigt smieties. Viņuprāt, bija tik jocīgi ziemas vidū kalnu būdā atšūt malu vasaras kleitai. Un Helēna viņa

uzdevumu sarežģīja vēl vairāk, ik pa brīdim tīšām noliecoties te uz vienu, te otru pusi un tad žēlojoties, ka atspraustā mala neesot taisna.

Viņa aizbrauks uz veselām desmit dienām.

Viss jau bija norunāts. Kamēr Helēna būs projām, Lūks apmetīsies viņas būdā, lai pieskatītu Bazu un pārbaudītu, kur atrodas vilki. Helēna teica, ja viņš labi uzvedīšoties, tad pirmajos Ziemassvētkos drīkstēšot pāris stundu atpūsties. Lūka vecāki pret šādu plānu neiebilda, un Helēna savukārt bija to saskaņojusi ar Denu Praioru, kurš teica, ka viss būšot kārtībā, ja vien Lūks savus pienākumus pildīšot "neoficiāli", un jaunā sieviete teica, ka tieši tā tas esot domāts un ka Lūka nodarbināšana Denam neizmaksāšot ne graša. Dens no savas puses bija piedāvājies nākamnedēļ paņemt Lūku līdzi savā lidmašīnā un parādīt, kā pēdas dzenamas no gaisa.

Helēna bija beigusi šūt un, ar zobiem nokodusi diegu, pacēla kleitu pret gaismu, lai pārbaudītu savu roku darbu.

— Es nevaru vien beigt apbrīnot tavu izveicību. Padomā tik — ņemt un atrast vienīgo vasaras kleitu visā Montānā.

— Es laikam esmu dzimis, lai staigātu pa veikaliem.

Helēna pasmējās. Bazs negaidot sāka skaļi riet. Viņš laikam bija saodis kādu meža zvēru noejam gar būdu. Tas gadījās bieži. Helēna lika sunim apklust. Tad piecēlās kājās un, kleitu salocījusi, aiznesa to uz ceļasomu.

— Vai tad tu nepielaikosi?

— Tu tā gribi?

Lūks pamāja. Helēna paraustīja plecus.

— Nu labi.

Jauneklis novērsās un izlikās pētām datora ekrānu, tāpat kā iepriekšējā reizē, kad Helēna bija pārģērbusies, tāpat kā vienmēr. Lūkam tas nekad nebija licies viegli — dzirdēt, kā čaukst viņas drēbes, iztēloties tās noslīdam pār kailo ķermeni un justies reizē uzbudinātam un apkaunotam par savu iekāri. Nu, kopš tās skūpstu nakts viņa izjūtas jau līdzinājās saldām, bezmaz neizturamām mokām. Tas viss bija tik mulsinoši. Kā lai viņš izdibina, kādas ir Helēnas jūtas pret 334vil?u?

Lūkam gan trūka jebkādas pieredzes mīlas lietās, taču muļķis viņš nebija. Helēnas skūpsti viņam atklāja, ka viņš tai vairs nav tikai labs draugs vien. Bet ko lai iesāk tālāk? Kas viņam tagad būtu darāms?

Varbūt toreiz, kad viņi, skūpstīties beiguši, gulēja līdzās uz Helēnas lāvas, Lūkam būtu vajadzējis uzņemties iniciatīvu un iet līdz galam. Varbūt Helēna tieši to no viņa gaidīja. Taču viņam tā būtu pirmā reize, un viņš nejutās drošs, ka viss izdosies, kā nākas. Galu galā nebija noticis nekas, ne toreiz, ne vēlāk, un Lūku bija pārņēmusi drūma, bezmaz neprātīga nojauta, ka nu jau, Helēnai dodoties projām, nekas arī vairs nenotiks.

Te viņš izdzirda Helēnas jauno kurpju klaudzoņu sev aiz muguras.

— Vai palīdzēsi aizvilkt?

Viņš piecēlās kājās, un Helēna uzgrieza viņam muguru. Pirmīt viņa bija kleitu apvilkusi tāpat virs krūštura, bet nu tas bija noģērbts, tāpat kā toreiz veikalā. Aizvilcis rāvējslēdzi, Lūks apspieda vēlēšanos noskūpstīt Helēnas kailos plecus. Jaunā sieviete pagājās līdz krāsnij, kur gulēja Bazs, apgriezās uz papēža un, itin kā pati par sevi zobodamās, ieņēma mākslotu pozu un gaidīja spriedumu.

— Nu?

— Tu esi tik s-skaista.

Helēna iesmējās. — Nē, Lūk, nedomāju vis.

— Tā ir taisnība.

Lūks izņēma no kabatas dāvanu, ko bija viņai nopircis. Pārdevēja bija to ielikusi mazā kastītē un glīti iesaiņojusi spožā papīrā. Pienācis tuvāk, viņš pastiepa kārbiņu Helēnai.

— Kas tad tas?

— Nekas. Tikai… Lūdzu,, tas tev.

Helēna paņēma mazo kastīti, un Lūks noskatījās, kā viņa to izsaiņo. Kastītē, rūpīgi ietīts zīdpapīrā, atradās mazs, sudrabā kalts vilks tievā sudraba ķēdītē. Izplājusi ķēdīti uz delnas, Helēna nenovērsa acu no spožā nieka.

— Ak, Lūk!

— Tas jau tīrais sīkums…

Helēna ar dīvainu sejas izteiksmi joprojām raudzījās dāvanā. Varbūt viņai nepatīk, Lūks iedomājās.

— V-viņi to apmainīs. Es domāju, ja tev n-ne…

— Nē, nē, man ļoti patīk.

Lūks pamāja ar galvu un pasmaidīja. — P-priecīgus Ziemassvētkus.

— Es tev neko neesmu nopirkusi.

— Tas nekas.

— Ak, Lūk.

Aplikusi rokas Lūkam ap kaklu, Helēna piekļāvās viņam, un Lūks, ieslēdzis viņu savās skaujās, sajuta viņas kailās ādas pieskārienu. Jauneklis pieliecās un noskūpstīja Helēnas plecu.

— Kaut nu tev nevajadzētu braukt projām!

— Es arī nemaz negribu. Man tevis pietrūks.

— Es mīlu tevi, Helēn.

— Nerunā tā, Lūk!

— Bet es mīlu.

Vieglītēm atbīdījis jauno sievieti nostāk, Lūks paraudzījās viņai acīs.

Helēna sarauca pieri. — Esmu tev daudz par vecu. Tas nav labi. Man toreiz nevajadzēja…

— K-kāpēc nav labi? Tu neesi daudz vecāka par mani. Un v-vispār — kāda tam nozīme?

— Nezinu, bet…

— Tu vēl aizvien mīli Džoelu?

— Nē.

— Viņš tev nodarīja pāri. Es nemūžam nespētu tevi sāpināt.

— Toties es… — Helēna aprāvās.

-Jā?

— Virbūt es tevi sāpinātu.

Viņi ilgi lūkojās viens otrā. Helēnas mute bija pusvirus. Jauneklis alka Helēnas tuvuma. Pievilcis viņu sev cieši klāt, Lūks sajuta viņas kailo krūšu pieskārienu un noskūpstīja viņu. Kādu mirkli viņam šķita, ka jaunā sieviete no viņa apkampieniem atraisīsies, taču tā nenotika. Puisis juta, ka Helēnas 336 mute mīksti un valgi piekļaujas viņa lūpām. Helēna aizgūtnēm ievilka elpu, un viņas pirkstu tvēriens ap Lūka pleciem kļuva ciešāks.

— Man vienalga, — Lūks izdvesa.

Stundu vēlāk, kad viņi bija atvadījušies un jauneklis devās mājup, bija sācis stipri snigt. Ja viņš būtu ieskatījies, tad vēl varētu atpazīt pa pusei aizsnigušos cilvēka pēdu nospiedumus zem būdas loga. Taču viņa sirds un domas kavējās citur.

Divdesmit astotā nodaļa

Kortnija da Silva līgavas lomā bija tikpat izcila kā visās citās. Viņa piederēja pie tām līgavām, kuras pieaugušiem vīriešiem liek nonākt ekstāzē, bet ne tik aizrautīgām būtnēm — pie kurām Helēna bez pārliekas nožēlas pieskaitīja sevi — kļūt zaļām aiz skaudības.

Līgavas kleita — ziloņkaula krāsas adasa modes jaunums bez piedurknēm, ar pazeminātu pleca līniju un ovālu kakla izgriezumu — bija modelēta tā, lai gaumes robežās un tomēr kārdinoši parādītu gan ceļgalus, gan krūšu bedrīti. Tērpu par galvu reibinošu cenu bija darinājis kāds itāliešu modelētājs no Medisona avēnijas, kura vārds klātesošajiem izvilināja sajūsmas saucienus, turpretī Helēnai neizteica itin neko. Kopiespaids bija tāds, it kā dārgā Kortnija būtu uzputota un ielieta savā kleitā kā tāds banānu daikiri. Viņa bija krējums, un pat brīvdienās uz Zemi atlaists marsietis būtu uzminējis, ka Helēnas* tēvs ar savu nemainīgi sapņaino smaidu lūpās ir runcis, kas gatavs pie tā piezagties.

Kāzu svinības bija noliktas Ziemassvētku rītā, lai jaunajam pārim un nedaudzajiem izredzētajiem viesiem, kuri bija ieradušies priekšlaikus, atliktu dažas dienas iedeguma atjaunošanai. Ceremonija, kuru pienācīgā līksmes un nopietnības apvienojumā vadīja Viņa Svētība Vinstons Glovers, notika ziedos grimstošā vasaras mājā ar skatu uz līci. Vēlāk, stāvēdami ar šampanieša glāzi rokā, viņi vēroja, kā pa tirkīzzilo ūdens klāju ar motorizētām ūdensslēpēm viņiem tuvojas Bar- badosas Ziemassvētku vecītis. Atstājis slēpes liedagā, viņš

basām, slapjām kājām apstaigāja viesus un izdāļāja dāvanas. Greznā papīrā ietītie dāvanu sainīši nāca no Sakša veikala Piektajā avēnijā, kur Kortnija pad bija rūpīgi izvēlējusies katram viesim piemērotu velti. Helēnai tika kosmētikas somiņa. No mākslīgās ķirzakādas.

Viesu bija pavisam divdesmit, un, izņemot Helēnas māsu Sīliju, māsasvīru Braienu un abu bērnus, vienīgie, ko viņa pazina, bija tēva jaunākais brālis Gērijs un viņa bezgala apnicīgā sieva Dona. Helēna un Sīlija pēdējās trīs dienas lielākoties bija pavadījušas, pēc sensenas un labi apgūtas paražas izvairīdamās no tiem abiem.

Gērijam nekad nebija izdevies tā pa īstam iejusties onkuļa lomā. Tiklīdz abas māsas bija sasniegušas pusaudžu gadus, viņš sāka ar tām flirtēt, satiekoties skūpstīja uz lūpām, nevis uz vaiga, un izteica dažādas divdomīgas piezīmes, kuras Donai nezināma iemesla dēļ likās ārkārtīgi smieklīgas. Savā starpā māsas šo pāri dēvēja poar Kaķaci un Grābšķi.

Helēna priecājās par iespēju atkal pabūt ar Sīliju divatā, jo Braiens, kā jau apzinīgs tēvs, lielāko diennakts daļu veltīja savām atvasēm Kailam un Ketijai. Viņš aizvien kopā ar bērniem gāja peldēties, burāja vai vizinājās ar ūdensslēpēm, kamēr abas māsas zvilnēja guļamkrēslos, lasīja vai pļāpāja. Atskaitot retās reizes, kad viņām kļuva par karstu un viņas aizgāja atvēsināties sāļajā ūdenī, vissmagākais darbs, uz kādu abas šeit jutās spējīgas, bija pamāt ar roku skaistajam, jaunajam pludmales viesmīlim Karlam, lai tas atnes vēl pa glāzei ruma punša.

Helēnai, protams, nebija ienācis prātā paņemt līdzi peldkostīmu, tāpēc viņa to nopirka viesnīcas suvenīru veikalā — pārdroša griezuma melnu bikini. Uzmetusi māsai tikai vienu paviršu skatienu, Sīlija bija steigšus paziņojusi, ka viņas pienākums esot to uzbarot. Pirmās pāris dienas viņa to vien bija darījusi kā pasūtījusi sviestmaizes, cepumus un saldējumu un spiedusi Helēnu ēst. Pusdienās viņa neļāva izvēlēties neko tādu, kam nebija vismaz miljons kaloriju, un zem galda pastāvīgi bikstīja Helēnu ar kurpes purngalu, ja tā neizēda 338 šķīvi. Šobrīd gan stingrā uzraudzība likās atslābusi, droši vien

vairāk pateicoties Helēnas iedegumam nekā tām pāris mārciņām, pie kurām viņa bija tikusi.

Dzeltenā kleita izpelnījās lielu apbrīnu, lai gan vienīgā piezīme, kas Helēnai aizķērās prātā, nāca no Kortnijas, kura uzteica tērpa "ērtumu".

Pēc smagā atpūtā aizvadītas dienas māsas mēdza nesteidzīgi aizpeldēt līdz mazai pontonlaivai, kas bija noenkurota jardus divsimt no krasta, apsēsties uz tās, iemērkt kājas siltajā ūdenī un vērot kārtējo žilbinoši skaisto saulrietu. Šī nodarbe viņām bija kļuvusi par ikvakara rituālu, un vienīgā atkāpe, ko viņas pieļāva Ziemassvētku dienā, kad kāzu svinības pludmalē vēl sita augstu vilni, bija aizpeldēt uz pontonlaivu, ņemot līdzi pudeli šampanieša un glāzes.

— Tev viņa nepatīk, vai ne? — Sīlija ieteicās, glāzes piepildot.

— Kortnija? Nekādas vainas. Es jau viņu nemaz nepazīstu.

— Man gan viņa patīk.

— Tad jau labi.

— Un zini ko? Manuprāt, Kortnija viņu patiesi mīl.

— Lai ko arī šis sasodītais vārds nozīmētu.

Divatā ar Sīliju Helēna vienmēr tēloja ciniķi, un parastos apstākļos šādai piezīmei sekotu maigs pārmetums. Bet pirms divām dienām Helēna bija pastāstījusi māsai par Džoela vēstuli, un varbūt tāpēc viņa tagad šo pārmetumu norija. Māsas klusēšana drīz vien lika Helēnai apkaunēties. Viņa uzsmaidīja Sīlijai.

— Atvaino. Laikam jau tās pašas skābās vīnogas. — To teikusi, viņa iedzēra malciņu šampanieša.

— Nekur jau viņš nepaliks. — Sīlija noteica.

Helēna iesmējās. — Kas tad? Tu domā — mans sapņu princis?

— Es zinu.

— Ak tu zini?

— Zinu gan.

— Nu tad jūs esat divas. Mūsu jaunā pamāte arī man vakarvakarā iegalvoja — viņa nemaz nešauboties, ka pēc atgriešanās Montānā mani savaldzināšot Mārlboro reklāmas vīrietis.

— Un ko tu uz to teici?

— Ka viņš ir miris ar vēzi.

— Helēn, tu esi neciešama!

— Taisnību sakot, es viņu jau esmu satikusi.

Sīlija neko neatbildēja. Helēna kūļāja kājas tumstošajā ūdenī. Tajā vēl varēja saredzēt enkurķēdi, kuras gals nozuda smilšainajā gultnē. Ap to riņķoja mazu, sudrabotu zivteļu bariņš. Galvu pacēlusi, viņa ieraudzīja, ka Sīlija plati ieplestām acīm ziņkāri nolūkojas viņā.

— Nevaru ciest, ka tu uz mani tā skaties.

— Ja negribi, nestāsti.

— Nu labi, viņš ir gara auguma. Un tumšiem matiem. Un slaids. Un viņam ir zaļas acis — visskaistākās, kādas būs gadījies redzēt. Viņš ir liela rančo īpašnieka dēls, turklāt ļoti jauks, laipns un iejūtīgs. Un neprātīgi iemīlējies manī.

— Helēn, tas…

— Un viņam ir astoņpadsmit gadu.

— Ak tā. Nu…

— Nu, — Helēna mēdot atkārtoja. Sīlija bija pieņēmusi savu bargās skolmeistarienes sejas izteiksmi, kas Helēnā aizvien modināja pašas nelāgākās tieksmes.

— Es gribu teikt, tas ir… — Sīlija saminstinājās, meklēdama piemērotus vārdus. — Vai tu?…

— Vai es ar viņu drātējos?

— Helēn! Tu ļoti labi zini, ka tas man nebija prātā.

— Nu, es tomēr atbildēšu — nē. — Paklusējusi viņa piemetināja: — Pagaidām.

— Kāda velna pēc tu vienmēr iedomājies, ka mani tādas lietas šokē? Vai es tiešām esmu tik barga un puritāniska? Vai arī tu mani tādu iztēlojies?

— Nē, protams, ne. — Helēna mierinot aplika roku māsai ap pleciem. — Piedod, lūdzu.

Kādu brīdi viņas klusēdamas vēroja debesis. Oranžā saules maliņa, nozuzdama aiz apvāršņa, vēl pēdējo reizi ugunīgi iekvēlojās.

— Es domāju — kāpēc mēs vispār esam šeit? — Sīlija bei- 340 dzot ieteicās.

— Jā, māsiņ, tas nu gan ir briesmīgi svarīgs jautājums.

Sīlija dusmās atgrūda Helēnas roku. — Pie velna, Helēn,

vai tu reiz nebeigsi par mani ņirgāties?

Šampanieša pudele apgāzās, un dzēriens izšļakstījās. Helēna savu mūžu nebija redzējusi māsu tik niknu. Un pavisam noteikti nebija dzirdējusi, ka viņa lamātos.

— Paklau, man ļoti žēl.

— Es zinu, tu domā, ka mēs ar Braienu esam tikai tādi garlaicīgi, aprobežoti cilvēciņi un ka tu esi vienīgā, kas dzīvo īstu dzīvi, dara nozīmīgu darbu, dodas briesmās un riskē…

— Es nemaz tā nedomāju. Nudien ne…

— Domā gan. Un vienmēr izrādi, ka tu esi vienīgā, kurai nav svešas patiesas jūtas, kura kaut ko saprot no mīlestības un ciešanām, vienīgā, kura dziļi pārdzīvojusi tēva un mātes šķiršanos, un es esmu tikai tāda paimeitiņa, kura vienmēr par visu smaida un kuru neinteresē nekas cits kā pašas jaukā, mazā ģimenīte un šaurā, omulīgā dzīvīte. Bet tā nebūt nav, Helēn. Reizēm arī mēs, pārējie, mīlam un ciešam — vai tu to saproti?

— Saprotu, saprotu.

— Vai tiešām? Pirms diviem gadiem es saslimu ar krūts vēzi.

— Ar ko?

— Nesatraucies, nu jau viss kārtībā. To laikus atklāja, un es tiku no tā vaļā.

— Ak Dievs, Sīlij! Tu man ne reizi neesi ieminējusies, ka biji slima.*

— Kāpēc lai es to darītu? Tev nav jāiegrimst manās problēmās. Dzīvo vien tālāk pati savu dzīvi. Tur jau ir tā starpība starp mums abām. Es tev par savu slimību pastāstīju tikai tagad, lai tu saprastu, ka ne jau tev vienai pieder priekšrocība just sāpes. Tāpēc, lūdzu, negaidi, ka mēs tevi visu laiku sirsnīgi žēlosim.

— Es negaidu.

— Gaidi gan. Ir tā, it kā tu domātu, ka traģisks liktenis tev ielikts šūpulī vai tamlīdzīgi. Bet tās ir blēņas. Jā, tev nekas nesanāca ar Džoelu, un tas ir ļoti bēdīgi. Bet varbūt tam bija jānotiek tieši tā. Taisnību sakot, tu esi sasodīti laimīga, ka atklāji to jau tagad. Māte ar tēvu palaida vējā deviņpadsmit gadus, pirms noskaidrojās, ka viņi viens otram nav īstie.

Helēna pamāja. Sīlijai taisnība. Par visiem simt punktiem.

— Helēn, tev tikai divdesmit deviņi gadi. Pie joda, kāda tur problēma?

Jaunā sieviete paraustīja plecus un papurināja galvu. Viņa bija tuvu asarām — ne jau aiz pašnožēlas, bet aiz kauna. Par to, ka Sīlijai bijis vēzis un viņa nav zinājusi, par katru patiesību, ko māsa viņai bija atklājusi. Sīlija likās nojaušam, ka aizskārusi vārīgu vietu. Viņa atmaiga un pasmaidīja, un savukārt aplika roku Helēnai ap vidu. Helēna nolaida galvu uz māsas pleca.

— Nespēju noticēt, ka tu man esi to noklusējusi.

— Kāpēc man būtu jāsaceļ visi kājās? Nu jau atkal esmu vesela.

— Viņi to izgrieza?

— Jā. Paskaties.

Sīlija nobīdīja uz leju peldkostīma augšdaļu. Zem kreisās krūts sārtoja maza rētiņa.

— Glīta, vai ne? Braiens teic, tā izskatoties seksīgi.

— Tu esi apbrīnojama.

Sīlija pasmējās. Sakārtojusi peldkostīmu, viņa pacēla šampanieša pudeli. Tajā vēl bija atlicis nedaudz dzēriena, bet nevienai no viņām vairs negribējās turpināt dzīres. Nolikusi pudeli, viņa atkal apvija roku Helēnas pleciem.

— Kā viņu sauc?

— Kuru?

— Mārlboro reklāmas jaunāko variantu.

— Lūks.

— Lūks? -Jā.

— Vai viņam ir skaistas rokas?

— Viņam ir brīnišķas rokas.

— Un augums? Vai tas arī ir skaists? — Sīlija apvaicājās māksloti piedauzīgā balsī.

— Kā tad.

Viņas abas pasmējās.

— Viņš uzdāvināja man šo. — Helēna parādīja Sīlijai mazo sudraba vilku, no kura nebija šķīrusies kopš tās dienas, kad Lūks viņai to uzdāvināja.

— Tas ir glīts.

Sīlija aijāja Helēnu un glāstīja viņai matus tāpat kā saviem bērniem. Klusēdamas viņas noskatījās, kā gabaliņu tālāk no jūras izpeld pelikāns un izkāpj krastā zem palmām.

— Zini, pirmīt jautādama, kāpēc mēs esam šeit, — Sīlija ieteicās, — es domāju, ko mēs darām šeit, Barbadosā.

— Ko?

— Kāzas, Dieva dēļ, es runāju par to, ko mēs meklējam šais kāzās. Kortnijai divdesmit pieci, Tēvam — pag, piecdesmit seši? Nu labi. Kas te ko uztraukties? Ja vien viņi dara viens otru laimīgu. Vai zini, ka tēvs kļuvis par budistu?

— Tēvs? Par budistu? Tu joko.

— Nē. Viņi abi ir budisti.

— Dieva dēļ, viņa taču strādā bankā! Vai tiešām viņa padarījusi tēti par budistu? Vai dieniņ! Vai mamma zina?

Sīlija iesmējās. — Ka viņš nojūdzies? Ne uz to pusi. Bet, nopietni, Helēn, Kortnija ir pats labākais, ko tēvs savā mūžā piedzīvojis. Zini, ko viņš man vakarvakarā teica? Viņš teica: "Kortnija man atklājusi dzīves noslēpumu."

— Vai viņš to atklās arī mums?

— Viņš teica, Kortnija viņam esot iemācījusi būt.

— Būt par ko?

— Nejoko. Tas ir nopietni. Vienkārši būt. Dzīvot pašreizējā brīdī. Un vai zini ko? Viņai ir pilnīga taisnība. Un, ja vispār kādam tas jāmācās, tad tā esi tu.

— Tev tā liekas?

— Es to zinu. Tā, lūk. Kā tava māsa, ārste un padomdevēja budisma jautājumos es saku — beidz plēsties. Izklaidējies. Dzīvo pašreizējā brīdī un ļauj dzīvei ritēt pašai savu gaitu. Brauc atpakaļ pie Lūka un, nu, tu jau zini…

— Drātējies ar viņu?

— Helēn, tu esi neciešama!

Helēnas istaba atradās garas divstāvu ēkas viņā galā. Tai bija balkons ar skatu uz jūru. Naktī pēc viesībām viņa atstāja

balkona durvis atvērtas un klausījās viļņu čalās liedaga smiltīs. Rotaļādamās ar sudraba ķēdītē iekārto vilku, viņa domāja par savu māsu.

Tā bija bijusi īsta atklāsme. Helēna jutās vainīga, ka Sīliju aizvien novērtējusi par zemu, un mazliet apmulsusi, ka māsa tik pareizi izprot viņas raksturu. Tas, ko Sīlija bija teikusi par viņas "traģisko likteni" un pārāk lielo iecietību pret savām vājībām, bija kā nekļūdīgs skalpeļa grieziens.

Sīlijas padoms attiecībā uz Lūku gan viņai vairs nelikās tik nemaldīgs. Sīlija to bija devusi it kā pa jokam, taču Helēna zināja, ka māsa runā nopietni. Diemžēl tas ietvēra tikai vienu medaļas pusi, proti, Helēnas, nevis Lūka intereses.

Visās savās līdzšinējās partnerattiecībās Helēna vienmēr bija bijusi tā, kura pacietīgi gaidīja, kamēr tiks aizvainota un atstumta. Tieši tādu lomu viņai likās iedalījusi dzīve. Un tā arī notika — vēl un vēlreiz. Šis pareģojums acīmredzot piepildās pats no sevis, Helēna sprieda. Vīrieši laikam gan pazīst savus upurus. Un nu ar Lūku viss bija noticis gluži citādi.

Varbūt tāpēc, ka viņš ir jaunāks, — Helēna to droši nezināja, taču viņai bija tāda nojauta, ka Lūks nemūžam nespēs nodarīt viņai pāri, otrādi gan. Tomēr, kad Helēna centās jaunekli brīdināt, viņš atteica, ka viņam tas esot vienalga. Kāpēc tad viņai vajadzētu raizēties? Vai tad ar to nepietiek — mīlēt un būt mīlētai? Jo Helēna Lūku mīlēja, tik daudz viņai bija skaidrs, — mīlēja ne tikai tāpēc, ka Lūks viņu bija paglābis no izmisuma. Helēna jaunekli mīlēja viņa paša dēļ, turklāt šīm jūtām nebija nekā kopīga ar agrāk izjustajām un tās sniedza neparastu brīvības apjausmu.

Vēl vairāk, Helēna sev par izbrīnu atklāja, ka ilgojas pēc Lūka fiziskās mīlestības gandrīz tikpat stipri, kā Lūks acīmredzot ilgojās viņējās.

Tajā pēdējā naktī Helēna bija ļāvusi Lūkam atvilkt kleitas rāvējslēdzi un skūpstīt viņas kailās krūtis, turklāt izšķirīgajā brīdī nebija vis atguvusi veselo saprātu, bet gan, gluži otrādi, strauji atpogājusi jaunekļa kreklu un aizvilkusi viņu uz gultu.

344 Un, tīšām atmezdama jebkuru brīdinošu domu, atsprādzējusi

viņa bikšu jostu, iespiedusi viņa roku sev kājstarpē un piekļāvusi sev cieši klāt viņa kvēlojošo augumu. Un gandrīz tajā pašā brīdī Lūks bija sasniedzis kulmināciju un ārkārtīgi nokaunējies, un Helēna bija viņu apskāvusi, skūpstījusi un mierinājusi, apgalvodama, ka viņam nav par ko kaunēties. Tas bija brīnišķīgi, viņa čukstēja Lūkam ausī, tāda iekāre var darīt godu jebkurai sievietei.

Palmas aiz loga šūpojās vējā un čaukstināja platos lapu vēdekļus, un kaut kur no tālienes ar silta vēja plūsmu atplūda regeja skaņas. Helēna pagriezās uz sāniem un aizvēra acis, vēlēdamās, kaut Lūks būtu viņai blakus, un domāja par Lūku trīstūkstoš jūdžu tālajā, aukstajā ziemeļu zemē, līdz ieslīga miegā.

Lūkam savu mūžu nebija gadījies dzirdēt vairāk par pāris pirmajām kādas operas taktīm, un tās pašas tikai nejauši, meklējot kādu citu radiostaciju. Visā visumā viņam nebija iebildumu pret klasisko mūziku. Daži gabali bija tīri pieņemami. Bet doma par to, ka cilvēki cits citam dzied ārijas, nevis sarunājas kā parasti, viņam aizvien bija likusies diezgan muļķīga. Un, ja viņi tomēr runāja un pēc tam atkal sāka kādu dziesmu, tas izklausījās vēl jocīgāk.

Palicis viens pats Helēnas būdā, Lūks bija piesavinājies paražu, pārnākot mājās pēc pēdu dzīšanas, uzlikt kādu no viņas kasetēm. Parasti viņš izvēlējās kādu no Helēnas iecienītākajiem albumiem — Šerilu Krovu, Venu Morisonu vai Alanisu Moriseti, jo tie radīja sajūtu, ka Helēna ir turpat līdzās. Bet todien, gribēdams paklausīties ko citu, viņš bija uzgājis kasti ar operu kompaktdiskiem un ziņkārības dzīts uzlicis pirmo, kas gadījās pa rokai, — "Tosku".

Viņš iededza laternas, iekūra krāsni un uzlika kausēties sniegu, lai vēlāk iedzertu karstu tēju. Pēc veselas nedēļas, pavadītas Baza sabiedrībā, viņam šī divatne likās gandrīz normāla, lai gan nepagāja tikpat kā neviena minūte, kad viņš neiedomātos par Helēnu. Ziemassvētkos viņa bija piezvanījusi un atstājusi Lūkam garu vēstījumu par kāzu svinību norisi un savas jaunās pamātes rakstura īpašībām. Beigās

Helēna piemetināja, ka ļoti ilgojoties pēc Lūka un novēlot viņam priecīgus svētkus.

Ziemassvētki Kolderu rančo bija pagājuši gandrīz tikpat omulīgi kā katru gadu. Lūka vecākā māsa Leina bija aizbraukusi pie vīra radiem, un mājās palikusi tikai Ketija, Klaids un Lūka vecāki. Tēvs, sliktā omā būdams, ieslēdzās savā kabinetā. Sievietes virtuvē pļāpāja. Klaids piedzērās un pie televizora aizmiga. Lūks lielāko dienas daļu pavadīja, rotaļādamies ar mazuli, līdz juta, ka drīkst aizbildināties ar pienākumu izlaist Bazu ārā un noklausīties automātiskajā atbildētājā ierakstītās ziņas, un aizmuka atpakaļ uz būdu. Helēnas atstāto ziņu viņš noklausījās vismaz desmit reižu.

Kopš tā laika Helēna vairs nebija zvanījusi. Nu viņš kārtējo reizi ieslēdza automātisko atbildētāju, taču ziņa bija tikai viena — no Dena Praiora. Rītdien viņi bija norunājuši doties lidojumā, un Dens gribēja, lai Lūks būtu lidlaukā jau pulksten septiņos. Vēl viņš teica, ka beidzot esot saņēmis jaunā, iezīmētā vilka DNS analīzes rezultātus un tie esot ļoti interesanti, jo liecinot, ka jaunuļa gēni atšķiroties no pārējo gēniem, tātad tas šajā apgabalā esot ienācējs.

Pa to laiku, kamēr Lūks izdzēra tasi tējas un apēda gabalu mātes ceptā Ziemassvētku kēksa, būda jau bija iesilusi un opera krietnā gabalā. Itāliešu dziedātāja, kura, spriežot pēc balss, bija sava amata pratēja, bija par kaut ko briesmīgi uztraukusies un nu ļāva emocijām vaļu. Lai gan Lūks nesaprata ne vārda itāliski, viņš atklāja, ka šis dziedājums viņam sagādā patiesu baudu.

Lūks tikko bija novilcis vējjaku un patlaban, uz Helēnas gultas apsēdies, raisīja vaļā zābaku auklas, kad piepeši izdzirdēja kādu dīvainu, spalgu skaņu, kas sākumā viņam lika domāt, ka orķestrī kāds laikam paņēmis nepareizu toņkārtu. Vai arī, ka saniķojies atskaņotājs. Tad savādais troksnis apklusa. Arī Bazs bija to saklausījis un likās neparasti satraukts.

— Tā ir "Toska", — Lūks darīja viņam zināmu. — Itāliešu valodā.

Tikai izdzirdis to pašu skaņu vēlreiz, Lūks beidzot sa- 346 prata, ko tā nozīmē. Viņš piegāja pie loga un paskatījās ārā.

Skaidrajās, spilgti sārtajās vakara debesīs tikko bija atmirdzējušas pirmās zvaigznes. Tomēr gaismas vēl bija pietiekami, lai Lūks varētu saskatīt vilku.

Patiesībā tā bija baltā vilkumāte. Viņa bija iznākusi no meža un stāvēja aizsalušā ezera tālākajā galā, tai vietā, no kuras reiz, — kā viņam tagad šķita, pirms veselas mūžības, — Lūks bija slepšus novērojis Helēnu. Vilcenes baltais kažoks spilgti izcēlās uz melno koku fona. Viņš skaidri izšķīra vilcenes kaklasiksnu, un, viņam tā stāvot un skatoties, vilcene pacēla galvu un iekaucās.

Šīs gaudas nepavisam nelīdzinājās tām vilku gaudām, kādas Lūkam savā mūžā bija gadījies dzirdēt, un sākās ar tādiem kā suņa rējieniem. Lūks žigli aizmetās pēc Helēnas tālskata.

Bazam spalva bija saslējusies stāvus. Viņš ieķilkstējās, un Lūks lika viņam apklust, kaut arī tam droši vien nebija nekādas nozīmes, jo itāliešu dziedātājas balss bija tik spēcīga, ka nomāca visas apkārtējās skaņas. Piesardzīgi nospiedis slēdzi, Lūks izslēdza āra apgaismojumu un nolēma mēģināt tikt pie labāka skata punkta, klusām paverot durvis. Tikko tās bija pavērušās sprīdi platā spraugā, kad Bazs pašāvās puisim garām. Lūks nepaguva ne roku pastiept, kad šunelis jau bija pāri slieksnim un drāzās, ko nagi nes, uz ezera pusi. Jauneklis paspēra soli uz priekšu.

— Baz! Atpakaļ!

Taču kliegt nebija nekādas jēgas.

Vilkumāte mitējās gaudot un, ar paceltu asti stāvēdama, vēroja suni tuvojamies. Bazs droši vien šā vai tā bija pagalam, bet, ja tur sanācis viss bars, tad tie saplosīs viņu līdz pēdējai spalviņai.

Lūks aši pārslidināja tālskati mežmalai. Ja arī vilki tur bija, ārā tie nerādījās. Viņš metās skriet lejup pa nogāzi, bet iebruka sniegā līdz ceļiem. Nebija nekādu izredžu, ka varētu Bazam ko līdzēt. Nostājies uz kājām, Lūks atkal pacēla tālskati pie acīm.

Bazs nu jau bija ticis gandrīz pāri aizsalušajam ezeram, un vilcene vēl aizvien stāvēja turpat, viņu gaidīdama. Ko tas nolāpītais suns tur dara? Neizskatījās, ka viņš būtu nikns vai tamlīdzīgi, drīzāk gan iespaids bija tāds, ka viņš taisās apsveicināties ar vecu draugu. Nupat viņš lēkšoja augšup pa attālāko krastu un no vilcenes viņu šķira ne vairāk kā desmit jardi, kad tā piepeši sāka lēnām vēcināt asti. Bazs mitējās lēkšot un pēdējos jardus tecēja aizvien lēnāk, līdz beidzot sāka līst uz vēdera. Un, piešļūcis vilcenei klāt, apvēlās uz muguras un palika guļam viņai zem vēdera, bet vilcene tikai plivināja asti kā karogu un no augšas uz leju nolūkojās šunelī.

Lūks gaidīja, ka vilkumāte teju teju metīsies Bazam virsū un pārkodīs sunim rīkli. Bet viņa to nedarīja. Viņa tikai noskatījās, kā Bazs zemojas viņas priekšā. Šunelis bija pacēlis purnu un atšieptām lūpām laizījās, gluži tāpat kā Lūka šovasar redzēde mazie vilcēni, kad tie diedelēja barību no pieaugušajiem vilkiem. Vai dešām Bazs nesaprot, ka drīzāk pats kļūs par barību vilcenei nekā sagaidīs to no viņas?

Tad vilkumāte negaidot nolaidās uz visām četrām, pie- plaka ar krūtīm pie sniega un, visu laiku vēdīdama asti, noguldīja galvu uz izstieptām ķetnām. Lūks neticēja savām acīm. Viņa gribēja rotaļādes! Un, tiklīdz Bazs bija to aptvēris, vilcene ar kājstarpē smieklīgi iežmiegtu asti kaitēdamās sāka mest lielus lokus Bazam apkārt, un šunelis veltīgi mēģināja viņu panākt. Tad vilcene apstājās un no jauna pie- plaka zemei, un Bazs darīja to pašu, līdz viens no viņiem uztrūkās kājās un otrs viņam sekoja, tikai šoreiz bija vilcenes kārta medīt suni.

Tā tas turpinājās vairākas minūtes, un drīz vien Lūks jau smējās tik skaļi, ka bija spiests apsēsties sniegā un atbalstīt elkoņus uz ceļgaliem, lai tālskatis nelēkātu.

Tad piepeši vilkumāte pagriezās un skrēja taisnā ceļā uz mežu. Bazs kādu brīdi palika uz vietas, izskatīdamies drusku apjucis. Lūks piecēlās un pasauca šuneli, bet nabags bija pārāk aizrāvies rotaļā un kā plēsts metās vilcenei pakaļ.

Būdā Lūkam aiz muguras vēl joprojām dārdēja "Toska". Ātri satumsa nakts. Vilcenes rotaļa pēkšņi vairs nemaz nelikās tik jocīga.

Lavleiss ielejas augšgalā ari dzirdēja mūziku. Viņš patlaban bija ceļā uz vietu, kur Ziemassvētku dienā bija nošāvis trešo vilku.

Nu jau vairākas dienas Lavleiss visur sekoja puisim, likdams slēpes un slēpju nūjas tieši viņa atstātajās sliedēs, tā ka tikai ļoti pieredzējis pēddzinis, tāds kā pats Lavleiss, zinātu, ka te gājis nevis viens, bet divi cilvēki.

Apstāklī, ka viņu pie vilkiem ved cilvēks, kurš tos cenšas pasargāt no iznīcības, slēpās tīkama ironija. Iepriekš, kad puikas tuvumā grozījās tā bioloģe, Lavleisam bija šķitis, ka risks ir pārāk liels. Daži no tiem zinātniekiem ir tiešām lietaskoki. Un puika, lai gan vēl iesācējs, arī nav zemē metams. Taisnību sakot, viņam tikpat kā nekas nepaslīdēja garām.

Lavleiss ievēroja visas vietas, kur puisis bija apstājies, lai savāktu vilku mēslus, pārbaudītu kādu "smaržīgu" zīmi vai ko citu. Vecajam medniekam bija jāpiesargās, lai nesatiktos ar puiku, ja tas sadomātu nākt atpakaļ pa tām pašām pēdām, bet līdz šim nekas tāds vēl nebija atgadījies, un, pat ja viņi sastaptos aci pret aci, puika taču nezinātu, kas vecim aiz ādas. Visticamāk, viņš nospriestu, ka tas ir kāds vecs savādnieks, kas izgājis mežā pastaigāties. Labāk tomēr bija palikt neredzētam.

Puiša dienas kārtība bija gandrīz tāda pati, kā strādājot kopā ar to sievieti. Viņš cēlās tikpat agri, strādāja tikpat ilgi, vilkiem pēdas dzīt devās tajās pašās naktīs un darīja visu to pašu, ko bija darījusi viņa, — sekoja vilkiem uz vietām, kur tie bija pametuši medījuma atliekas, un ņēma analīžu paraugus no befgtajiem dzīvniekiem. Līdz šim vēl nedz viņš, nedz sieviete ne reizi nebija atgriezušies tajā pašā vietā. Un tieši šis vienkāršais apstāklis bija palīdzējis Lavleisam tikt pie sava trešā vilka.

Vilku bars var aprit medījumu vienā paņēmienā, apgrauzt to tā, ka kraukļiem un koijotiem paliek tikai kauli un cīpslas. Reizēm tomēr kāda nezināma iemesla dēļ viņi atstāj to pusēs- tu vai ari iekašā gaļas gabalus sniegā un atgriežas pie tiem vēlāk. Tieši tādu pusapgrauztu maitu Lavleiss arī bija cerējis atrast, un Ziemassvētku vakarā puisis nevilšus bija atvedis viņu pie mērķa. 349

Tas bija vecs aļņu tēviņš. Puika bija padarījis savu parasto darbu, izrāvis pāris zobu, nozāģējis pāris kaulu un devies tālāk. Lavleiss atrada slēptuvi, kur vilki bija nobēdzinājuši atlikušo gaļu, un uz takas, pa kuru vilki, visticamāk, nāks, izlika kāju slazdus. Viņam gan labāk būtu patikuši kakla slazdi, bet tie, neraugoties uz visiem drošības pasākumiem, varēja zvēru nožņaugt, — un Lavleiss pagaidām vēl negribēja riskēt ar iezīmēto vilku dzīvību.

Vieta, kur gulēja alnis, gan atradās pārāk tuvu sievietes būdai, lai varētu justies droši, tomēr vecais mednieks nolēma, ka ir vērts pamēģināt. Viņš uzcēla telti kādu jūdzi tālāk pa vējam un, rītausmā atgriezies pie maitas, atklāja, ka Ziemassvētku vecītis bijis patiešām dāsns un uzdāvinājis viņam nevis vienu, bet divus vilkus — mazu vilcenīti un pusaugu vilku ar kaklasiksnu.

Abi, čokurā sarāvušies, bailīgi noskatījās, kā vecais vīrs nokāpj no slēpēm un izvelk no mugursomas cirvi un divus melnus maisus. Neviens no viņiem neuzdrīkstējās ieskatīties Lavleisam acīs.

—1Ei, vilcenīt, — Lavleiss vienmuļā balsī ierunājās, tuvodamies zvērēnam. — Nu, vai tu neesi īsta skaistulīte? īsta skaistulīte, ko?

Lavleiss apstājās pa gabaliņu, jo tupošs vilks dažkārt mēdz pēkšņi mesties virsū, un atvēzēja cirvi virs galvas. Vilcenīte negaidot paskatījās uz veco vīru, un viņas dzelteno acu dzīlēs pavīdēja kas tāds, kas lika Lavleisam saminstināties. Tomēr tikai uz mirkli. Viņš noslēdza savu sirdi visam, ko varētu būt saskatījis šajās dzintaraini caurspīdīgajās acīs, un ar diviem spēcīgiem cirtieniem pāršķēla vilcenītei galvaskausu.

Ķepas viņai vēl raustījās, kad Lavleiss veikli ietina viņas galvu melnajā maisā, lai asinis netecētu sniegā. Noņēmis slazdu vilcenītei no kājas, vecais vīrs sāka tīt stiepli ritulī. Tad rīta klusuma pārtrauca kraukļa ķērcieni, un, paraudzījies augšup, vecais vīrs redzēja blāvi sudrabotajās debesīs tieši viņam virs galvas riņķojam divas melnas ēnas.

Lavleiss pievērsās jaunajam vilkam. Tas bija pa pusei aizgriezies un iesāņus šķielēja uz mednieku. Viņam jābūt vecākam, gadus divus trīs vecam, Lavleiss sprieda. Viņš bija pūlējies izrauties brīvībā, un slazda asās malas bija iecirtušās vēl dziļāk kājā, kas stipri asiņoja.

Kad vilks būs pagalam, raidītāja signāls mainīsies, un tas katrā ziņā liksies aizdomīgi tiem, kas to dzirdēs. Lavleiss jau varētu to daiktu sadauzīt un tādējādi apklusināt uz visiem laikiem. Bet arī tas varētu satraukt puisi un vēl jo vairāk sievieti, kad viņa atgriezīsies. Varbūt viņi tad arī atteiktos no savām pašreizējām metodēm un izgudrotu kaut ko vēl nebijušu, un vecais vīrs paliktu zaudētājos.

Draņķīga padarīšana — turklāt vēl Ziemassvētku dienā — skatīties uz paša Dieva sūtītu vilku un netikt tam klāt, bet Lavleiss bija apņēmies trīs iezīmētos vilkus novākt pašus pēdējos, un pie tā arī palika. Gan jau pienāks arī viņu kārta.

Viņš uzmeta otru melno maisu vilkam uz galvas un apsēja virvi ap purnu, lai tas nevarētu iekost. Tad, uzsēdies jāteniski virsū, piespieda zvēru pie zemes un ķērās pie slazda noņemšanas. Dzeloņstieple bija līdz pat kaulam iespiedusies vilka kreisās priekšķepas augšpusē. Lavleiss redzēja arī zobu pēdas tai vietā, kur vilks bija mēģinājis ķetnu nograuzt. Vēl stunda vai divas, un viņam tas būtu izdevies. Tādus brīnumus Lavleiss bija redzējis ne reizi vien.

Vēl kāds laiciņš pagāja, kamēr Lavleiss izpinķerēja no brūces dzeloņstiepli. Tad viņš atraisīja virvi, pakāpās nost un norāva maisu vilkam no galvas. Vdks uzsvempās augšā un, uz trim kājām lēkdams, ieklumburoja mežā. Mežmalā viņš vēl apstājās un uz mirkli atskatījās, it kā ielāgodams Lavleisa sejas pantus.

— Priecīgus Ziemassvētkus! — Lavleiss viņam uzsauca.

Gaļas gabali bija palikuši neaizskarti. Tātad vēl pastāvēja iespēja, ka vilki varētu atgriezties. Lavleiss no jauna uzstādīja slazdus, tad aizveda beigto vilcenīti uz raktuvēm un iemeta šahtā pie viņas ciltsbrāļiem.

Trīs beigti, pieci jānovāc.

Tas bija noticis pirms divām dienām. Kopš tā laika Lavleiss pārbaudīja slazdus gan rīta svīdumā, gan pirms saulrieta un ik reizi atrada tos tukšus. Nu jau ap tiem bija sakrājies pārāk daudz viņa smakas un pienācis laiks tos novākt. Lavleiss patlaban bija ceļā uz šo vietu, kad izdzirda mūziku.

Apstājies paklausīties, viņš tajā pašā mirklī izdzirda arī vilka rejas un iegaudojās reizē ar to. Šajā meža puskrēslā tamlīdzīgs duets laikam gan vēl nebija skanējis. Tad zēns sāka saukt suni, un Lavleiss saprata — noticis kas nelāgs.

Cik briesmīgi nelāgs, to viņš apjauta tikai pēc kādas pusstundas, sasniedzis vietu, kur gulēja alnis, un saklausījis tādu kā ķilkstēšanu. Tie nebija vilka smilksti, un pats ķilkstētājs, kad Lavleiss tam uzspīdināja savu kabatas bateriju, arī neizskatījās pēc vilka.

Tajā pašā slazdā, kurā pirms divām dienām gulējusi vilcenīte, bija ieskrējis suns. Tas droši vien bija noticis pirms neilga brīža, jo kustonis vēl mētājās kā nelabā apsēsts, savilkdams dzeloņstiepli arvien ciešāk. Tad šis neglītenis pamanīja Lavleisu un sāka kulstīt asti.

Vecais vīrs aši nodzēsa bateriju. Droši vien puika jau sācis suni meklēt un pēdas atvedīs viņu šurp. Ja viņš ir tepat tuvumā, tad jau būs dzirdējis ķilkstēšanu. Varbūt labāk lasīties projām pie visiem velniem. Bet tad puika atrastu slazdus, un visi plāni pajuktu. Vilku mednieks nolādēja pats sevi. Viņam nemūžam nebūtu vajadzējis riskēt ar slazdu uzstādīšanu. Bet kas tad varēja iedomāties, ka tajos iekritīs suns!

Tad Lavleiss izdzirda, ka puisis sauc suni kaut kur lejāk mežā. Piesardzīgi palūrējis caur koku starpu, viņš pamanīja kabatas baterijas gaismiņu. Ja suns tagad neturēs žaunas, viņš iekulsies ķezā.

Bija tikai viena izeja. Atsprādzējis klamburus, Lavleiss nokāpa no slēpēm. Šunelis klusu iesmilkstējās.

— Sunīt, — vecais mednieks ieteicās tai pašā zemajā, neizteiksmīgajā balsī, kādā vienmēr uzrunāja vilkus, grasīdamies tos nobeigt. — Esi nu labiņš. Tu tak esi labs sunītis.

Divdesmit devītā nodaļa

Citiem pasažieriem nopakaļ iznākusi pa lidostas vārtiem, Helēna ar acīm meklēja Lūku un ieraudzīja viņu stāvam pie milzīgā izbāztā lāča, tieši tur, kur bija stāvējis Dens, kad viņa pirmoreiz ieradās Montānā.

Lūks bija ģērbies džinsos, zābakos, cepurē un vecajā dzel- tenbrūnajā vilnas jakā, kuras paceltā apkakle sargāja viņu no vēja. Helēna pie sevis pasmaidīja, atskārtusi, ka Lūks uz mata līdzinās tam jaunajam kovbojam, kuru bija iztēlojusies viņas māsa. Puisis skatījās Helēnai tieši virsū un kādu mirkli likās viņu nepazīstam.

— Lūk!

— Sveika!

Viņi gāja viens otram pretī, un piepeši Helēnu pārņēma spējš satraukums. Viņa nesaprata, ko iesākt, mesties Lūkam ap kaklu vai ne. Varbūt apkampiens jaunekli tikai samulsinātu. Abi apstājās un nedroši raudzījās viens otrā, kamēr ļaužu straume plūda viņiem apkārt. Kāds pāris viņiem blakus skūpstījās un apskāvās, un vēlēja viens otram laimīgu Jauno gadu.

— T-t-tavi mati k-kļuvuši pavisam gaiši.

Kautrīgi pasmaidījusi, Helēna izlaida pirkstus tiem cauri.

— Jā. No saules.

— Izskatās labi.

Helēna nevarēja izdomāt, ko lai saka. Apkampties nu jau bija par vēlu, tāpēc viņa tikai stāvēja un plati smaidīja kā nepilnīga.

— V-vai paņemt tavu somu?

— Ai nē, nevajag!

Lūks tomēr paņēma. — Vai t-tās ir v isas t-tavas mantas? -Jā.

— Vai mēs?…

— Jā, protams. Iesim.

Viņi klusēja visu ceļu līdz stāvvietai.

Vējš pūta sniega miglu no arklu sadzīto kaudžu virsas un virpuļiem izdzenāja starp mašīnu rindām. Bazs tupēja džipa priekšējā sēdeklī un, ieraudzījis Helēnu, kļuva vai traks aiz prieka. Kad Helēna pavēra mašīnas durvis, šunelis viņu gandrīz nogāza no kājām. Pēkšņi viņa pamanīja, ka Baza priekš- ķepa ir apsaitēta.

— Ei, sunēn, vai atkal esi draiskojies ar lāčiem?

— Ar v-vilkiem.

— Tu nejoko?

Braukdams ārā uz starpštatu ceļa, Lūks viņai izstāstīja, kā sācis klausīties operu un kas nodcis pēc tam. Atklāja arī, kā ar kabatas bateriju devies dzīt Baza pēdas mežā un kā ieraudzījis šuneli uz trim kājām lecam viņam pretī.

— Viņam plūda asinis no brūces, un es nospriedu, ka viņu s-sakodis vilks. Bet es uzreiz aizvedu viņu pie Neta Tomasa, un Nets teica, ka brūce acīmredzot radusies no dzeloņstieples. Viņš domāja, ka Bazs esot iekritis slazdā ar cilpu vai citā līdzīgā rīkā.

— Slazdā ar cilpu? Vai tad te kāds tos vēl izliek?

— Jā, reizēm. M-malu mednieki un citi šaubīgi ļaudņi.

— Vai tu to atradi?

— Nē, otrā dienā t-taisījos apskatīdes, bet naktī bija snidzis un no rīta visas pēdas aizvilktas.

Lūks gribēja vēl ko piebilst, bet tad likās pārdomājam.

— Kas noticis? — Helēna jautāja.

Jauneklis pakratīja galvu. — Ak, nekas.

— Pasaki man!

— Es tikai… Nu, tonakt man radās tāds iespaids, ka tur augšā kalnos kāds staigā. Taisnību sakot, man tā likās ne reizi vien.

— Ko tu ar todomā? Kas staigā?

— Es nezinu. Kāds cilvēks.

Tad Lūks sāka runāt par ko citu un pastāstīja Helēnai, kā viņi ar Denu Praioru devušies lidojumā un augšpus Taun- zendu rančo redzējuši piecus vilkus, viņu vidū ari trīs iezīmētos, mielojamies ar briedi. Dens bija teicis, ka atlikušie trīs droši vien esot turpat tuvumā, tikai viņus aizsedzot koki.

— Jā, un z-zini ko?

— Ko tad?

— Es iesniedzu dokumentus Minesotas universitātē.

Pēc lidojuma atgriezušies pārvaldē, viņi to visu esot pārrunājuši, Lūks stāstīja. Minesotas universitātei ir vairākas koledžas, un viņi, apsēdušies pie Dena datora, devušies "neklātienes ekskursijā" pa universitāti. Abi kopā viņi aizpildījuši ari visas nepieciešamās anketas, un Lūks tās nosūtījis. Bez tam viņš bija gandrīz pabeidzis garu eseju par savu vilku izpētes darbu un grasījās sūtīt projām arī to.

— Dens solījās aizlikt par mani kādu vārdu saviem paziņām biologiem.

— Aha, izmantot sakarus, vai ne?

— Tieši tā.

Helēna kādu brīdi klusējot noraudzījās Lūkā, prātodama par to, cik labi atkal būt kopā ar viņu. Atrāvis skatienu no ceļa lentes, jauneklis plati uzsmaidīja Helēnai.

— Par ko tu smaidi? — viņa apjautājās.

— Tāpat vien.

— Pastāsti man!

Lūks paraustīja plecus un teica vienkārši: — Tu esi mājās, tas arī viss.

Viņi bija nogriezušies no starpštatu ceļa un nu pāri balti apsnigušajai, paugurainajai tundrai brauca rietumu virzienā. Debesis virs galvas pletās dzidri zilas. Helēna domāja par Lūka pēdējiem vārdiem. Viņa vairs nezināja, kur ir viņas mājas, nezināja arī šā vārda patieso jēgu. Ja tas nozīmēja piederību kādai vietai, tad jaunā sieviete zināja tikai to, ka šobrīd viņas īstā vieta ir šeit, pie Lūka, nevis kur citur. Tukšais ceļš bija labi pārredzams, un tālumā Helēna saskatīja sniegotās kalnu galotnes, kas saulē vizēja zeltaini sārtas.

— Lūk, vai tu uz brītiņu neapstātos?

— Jā, bet k-kāpēc? Vai kas noticis?

— Man ir kas darāms.

Piebraucis pie betonētās apmales, Lūks apturēja mašīnu. Atsprādzējusi papriekš savu, tad Lūka drošības jostu, Helēna pieliecās jauneklim tuvu klāt. Ieskāvusi puiša seju savās plaukstās, Helēna noskūpstīja viņu uz lūpām.

Jaunais gads sarīkoja sev kristības ar īstiem plūdiem. Trīs nedēļas pēc kārtas šķīdonis un lietus mijās ar salu, tad atkal nāca kārtējais atkusnis. Meža ceļi pārtapa dubļu upēs, bet īstās upes lejtece — par brūnu jūru, kurā tikko saskatāmi vīdēja žogi, kas nevienam vairs nebija vajadzīgi, bet kādreizējos krastus iezīmēja kailo, pelēko papeļu rindas.

Houpu no visām pusēm ielenca ūdens, un tā dzīvoja vienās bailēs no katastrofas, kas dienu no dienas šķita pienākam tuvāk, taču šie draudi galu galā nepiepildījās.

Plūdi uzglūnēja galvenās ielas lejasgalā aiz pēdējām ēkām, nogaidot piemērotu brīdi un apsverot, vai ir vērts aprīt atlikušās pāris pēdas sausszemes. Namdurvis jau aizlaikus bija apgādātas ar smilšu maisiem, bet istabās no grīdām novākti paklāji un vērtslietas noglabātas augšstāvā vai uz trauku skapjiem.

Misters Aiversons, kas pats sevi bija iecēlis par pilsētas Noasu, ik pēc pāris stundām atstāja savu veikalu, kāpa laivā un brauca pārbaudīt plūdu pāļus pie tilta. Atgriezies viņš savieba skābu ģīmi un aizkapa balsī ziņoja, ka ūdens līmenis pacēlies vēl par trim pēdām, nokrities par divām pēdām, pacēlies par sešām pēdām. Tas ir tikai laika jautājums, bažīgi galvu kratīdams, viņš mēdza apgalvot, pirms nozuda savā veikalā, — tikai laika jautājums.

Pēdējo reizi plūdi pilsētu bija piemeklējuši pirms gadiem divdesmit, un, tā kā tūliņ pēc tam bija ierīkotas drenāžas caurules par veselu miljonu dolāru, tie droši vien vairs nekad neatkārtosies. Bet dzīves grūtību pārvarēšana ietilpa rietumu tradīcijās, un Houpa tām cītīgi sekoja. "Pēdējais patvērums" un Nellijas ēstūzis ik vakarus bija kā piebāzts ar varoņiem, un katram bija kāda maza uzvara, ar ko palielīties: izglābta noklīdusi govs, izpalīdzēts kādam kaimiņu bērnam, bērns aizvests uz skolu par spīti plūdiem.

Tiem, kas dzīvoja ielejas augšgalā, bija jābūt mierā ar dubļiem. Un to bija tik daudz, ka pietika visām mājām. Izbraucami bija tikai lielākie meža ceļi un dažviet, lai izvairītos no iestigšanas, tik un tā vajadzīgs jaudīgāks braucamais nekā parastā četrriteņu mašīna.

Dž.Dž. Lavleiss trīs reizes bija izmēģinājies kājām doties mežā un ik reizi bija spiests griezties atpakaļ. Nu viņš augas dienas pavadīja treilerā un priecājās, ka var atvilkt elpu.

No pēdējā laika pārpūles viņam sāpēja visas maliņas. Ja viņš kādu brīdi nekustējās no vietas, locītavas likās esam kārtībā, bet, tiklīdz spēra soli, krakšķēja un brakšķēja kā nokaltis zars. Lavleiss bija noguris. Līdz nāvei noguris. Bet, nogurumam par spīti, aizmigt tomēr nevarēja. Viņš likās vairs nezinām, kā tas darāms. Augu nakti viņš gulēja nomodā, nokau- damies ar domām, kuras labprāt nelaistu sev tuvumā. Dienā gan bieži mēdza ieslīgt snaudā, bet, tiklīdz bija aizsnaudies, viņa ķermenis spēji noraustījās, it kā dodams zīmi par draudošajām briesmām.

Lavleiss savu mūžu nebija bijis nekāds lielais grāmatnieks. Vienīgā grāmata, kas viņam glabājās treilerā, bija ādas vākos iesieta Bībele, Vinnijas kāzu dāvana. Senāk viņš labprāt bija šo to palasījies Vecajā Derībā, piemēram, par nabaga veco ījabu vai lauvu bedrē iemesto Dānieļu, vai par acu gaismu zaudējušo Samsonu, kurš bija sagrāvis templi. Bet pēdējā laikā, kad Lavleiss mēģināja šos stāstus pārlasīt, viņa domas jau pēc pāris rindiņām aizklīda neceļos un viņš lasīja vienu un to pašu vairākas reizes, neko nesaprazdams un neatcerēdamies.

Vienīgais, ar ko viņš aizpildīja dīkās stundas, izņemot malkas ciršanu krāsnij un negribīgu ēšanu un dzeršanu, bija brieža un aļņa ragu grebumi. Lavleiss ar to nodarbojās jau gadiem ilgi. Vinnija mēdza daudzināt, ka no viņa būtu varējis iznākt slavens mākslinieks. Vīra darinājumus viņa bija izlikusi apskatei visā mājā. Taču Lavleiss dāvanu veikalos bija redzējis labākus darbus.

Aļņa ragi grebšanai bija piemērotāki nekā brieža. Reizēm viņš vienkārši taisīja no sazarēm pogas un jostas sprādzes. Bet par visu vairāk viņam patika garā raga stumbrā izgriezt dažādus dzīvniekus, kuri it kā dzinās pakaļ cits citam: pamatnē lielāki, teiksim, vilki, lāči vai aļņi, tad aizvien mazāki un mazāki, līdz beidzot pašos žuburu galos palika tādi sīkaļas kā burunduki un peles.

Darbs pie žubura, ko Lavleiss patlaban beidza apstrādāt, viņam bija prasījis gandrīz trīs nedēļas. Tas nepiederēja pie viņa labākajiem sniegumiem, taču nebija arī no sliktākajiem. Nu viņam bija atlicis tikai otrā pusē iegrebt vārdu. Lavleiss pagrieza augstāk lampas liesmu un paliecās uz priekšu, lai gaisma kristu ragam virsū. Pulkstenis rādīja tikai četri, bet ārā jau bija tumšs, turklāt atkal lija. Viņš dzirdēja lietus lāses grabam uz kūts skārda jumta un pilam no kokiem uz treilera.

Stundu vēlāk vecais vīrs gausi slāja pār peļķēm uz Hiksu virtuves durvīm. Iekšā skanēja mūzika. Lavleiss pieklauvēja, un pēc brīža pie durvīm pienāca jaunā sieviete. Lavleisu ieraugot, viņa vienmēr likās drusku pārsteigta.

— Mister Lavleiss! Klaids gan diemžēl vēl nav pārnācis.

Viņa acīmredzot domā, ka Lavleiss atnācis pēc pārtikas,

ko viņas vīrs ved no pilsētas.

— Es nenāķu pie jūsu vīra.

Lavleiss bija ietinis aļņa ragu vecā lupatā, un, kad viņš padeva vīstokli jaunajai sievietei, viņa satrūkās, it kā tas būtu ierocis.

— Ai, kas?…

— Tas jūsu zēnam.

— Mazajam Bakam?

Lavleiss pamāja ar galvu. — Jūs teicāt, ka viņam drīz būšot dzimumdiena.

— Jā, rītdien. Ai, tas nudien mīļi no jums!

Viņa paņēma dāvanu. Lietus bija sācis gāzt aumaļām.

— Lūdzu, ienāciet iekšā!

— Nē, man jāiet pie darba. Es tikai gribēju atdot šito.

— Vai drīkstu apskatīties?

Jaunā sieviete attina lupatu. Būtu gan derējis sameklēt ietinamo papīru. Nu viņa pacēla ragu un aplūkoja to pret gaismu. Laikam domā, ka tā ir diezgan dīvaina dāvana tik mazam bērnam.

— Ai, cik skaists! Vai jūs pats to izgrebāt?

Lavleiss paraustīja plecus. — Ko nu, nav jau nekas liels… tikai tāda mantiņa. Varbūt vēlāk, kad paaugsies… Pavei, tur iegriezts viņa vārds.

— Tas nu gan ir jauki! Liels paldies!

Pametis jaunajai sievietei ar galvu, Lavleiss gāja projām.

Baks Kolders, sēdēdams šofera vietā, gaidīja, kamēr Klaids izkraus pēdējo ķīpu siena no kravas mašīnas un pakaisīs bariņam nogarlaikojušos govju. Lietus, kas grabēja uz kabīnes jumta, bija tik sdprs, ka priekšējo uguņu gaismās šūpojās kā blīvs sudraba plīvurs.

Govīm drīz vajadzēja atnesdes, tāpēc viņi bija sākuši tās barot arī pēcpusdienās. Kāda kanādiešu gudrinieka teorija vēstīja, ka govis, kuras pēcpusdienās saņemot barību, atne- soties no rīta, tādējādi atvieglodamas dzīvi saviem kopējiem. Parasti lielākā daļa govju tā arī darīja, tomēr ganāmpulkā aizvien atradās arī tādas, kuras nelaida garām iespēju turēt kopējus nomodā līdz rīta gaismai, lai cikos būtu pabarotas.

Neraugoties uz visām teorijām, govju atnešanās laiks aizvien bija saistīts ar smagu, saspringtu darbu. Un šogad, ja vien sasodītais lietus nemitēsies, tas izvērtīsies par īstu murgu. Baks jau iztēlojās, kā tās, sekojot dažu pustrako krievu sieviešu paraugam pirms pāris gadiem, laiž teļus pasaulē zem ūdens.

Klaids nupat pūzdams elsdams rāpās atpakaļ kabīnē, lietum straumēm šļācoties no cepures malas un ritot lejup pa dubļiem nošļakstīto mēteli. Viņš ar blīkšķi aizcirta durvis. Varbūt vainojams bija tikai draņķīgais laiks un Baka drūmā oma, taču šobrīd visas znota izdarības krita Bakam uz nerviem. Baks iekoda lūpā* un piesardzīgi izkustināja mašīnu no vietas, cenzdamies neļaut riteņiem sākt slīdēt un iestigt dubļos.

Pirms govju barošanas Klaids kārtējo reizi bija iesācis stāstīt par Džordana Taunzenda rančo dzīvojamo ēku, kuru viņam iepriekšējā dienā izrādījis pārvaldnieks. Kopš tā brīža puisis nemitīgi atgriezās pie šīs tēmas.

— Lai nu būtu kā būdams, viens no šiem zeļļiem acīmredzot uzprasījis vecajam Džordanam, kam viņam tādā elles nostūrī vajadzīgs trīsdesmitvietīgs ķinītis, un vai zini, ko viņš atbildējis?

— Nav ne jausmas. — Bakam nebija arī ne mazākās intereses.

— Viņš atjautajis: "Kāpēc suņi laiza savus pautus?"

— Ko?

— "Tāpēc, ka viņi to var!"

Klaids sāka kratīties smieklos.

— Kas tur tik sasodīti jocīgs?

Puisis aiz smiekliem nespēja izteikt ne vārda. Baks nosodoši pašūpoja galvu.

Slīdēdami un zvalstīdamies viņi izbrauca no ganībām un iegriezās mājas ceļā. Klaids izkāpa un aizvēra aploka vārtus. Panelī iemontētais pulkstenis rādīja pusseši. Viņi bija par veselu stundu nokavējuši mazā Baka dzimšanas dienas svinības.

— Vai Lavleiss vēl tāpat caurām dienām tup savā būdā? — Baks apjautājās, dodoties uz mājupusi.

— Viņš saka, ārā esot slapjš pēc suņa.

— Ir arī pārlieku slapjš, lai brauktu barot tos draņķa lopus, bet kādam tak tas jādara.

— Ja gribi zināt manas domas, viņa laiks ir pagājis. Jau sen.

— Negribu, — Baks atcirta.

.— Ko?

— Negribu zināt tavas domas. Ja jau esi tik gudrs, tad ej un atrodi kādu citu.

— Paklau, man ļoti žēl. Es…

— Tu viņam nemaksā, maksāju es. Viņš ir nobeidzis trīs vilkus. Ja līdz atnešanās laikam tiks vaļā arī no pārējiem, mani tas pilnībā apmierina.

Klaids padodamies pacēļa rokas. — Labi, labi!

— Un nekladzini man te nekādus "labi, labi"! — Baks uzsita dūri stūresratam.

Divdesmit minūšu ilgajā braucienā līdz rančo galvenajai dzīvojamai ēkai abi klusēja kā ūdeni mutē ieņēmuši.

Ketija, Eleonora un Lūks viņus jau bija pārgaidījušies. Šķērsām pāri virtuvei bija sakārtas vītnes un baloni, un Ketija uzstāja, lai visi, arī Baks un Klaids, liek galvā viņas sarūpētās papīra cepures. Viņiem bija jāpasteidzas, jo mazais Baks gribēja ēst, un, tiklīdz Baks ar Klaidu bija noģērbušies, Ketija 36o iecēla mazuli viņa augstajā krēsliņā un aizdedzināja vienīgo

svecīti dzimšanas dienas tortē. Tai bija revolvera forma, un Ketija pati bija to cepusi un glazējusi.

— Bum! — puisēns iesaucās, un visi skaļi smējās un atdarināja viņu.

Piecēlušies kājās, viņi nodziedāja mazajam Bakam dzimšanas dienas apsveikumu. Ketija palīdzēja dēlēnam nopūst svecīti, un tad viņai vajadzēja to aizdedzināt vēlreiz, jo mazais sāka brēkt. Vēl pāris reižu atkārtojās tas pats, līdz beidzot viņam apnika, un tad bija miers, un katrs dabūja pa tasei kafijas un gabalam šokolādes revolvera.

— Nu, kādas tad jaunajam brašulim tika dāvanas? — Baks apvaicājās.

Ketija sāka tās uzskaitīt, bet puišelis tikām mēģināja iedabūt mutē tortes gabalu. Lielākā daļa gan nonāca viņam uz sejiņas vai uz grīdas.

— Un Leina atsūtīja satriecošu sudraboti baltu kombinezonu. Klaids apgalvo, ka Baks tajā izskatoties pēc Elvisa Preslija.

— Viņš tajā izskatās vienkārši smieklīgs, — iejaucās Klaids.

— Neizskatās vis, vai ne, mīļumiņ? Ko tad vēl? Ak jā, misters Lavleiss — vai varat iedomāties? Viņš atnesa tik jocīgu aļņa ragu ar izgrebtiem zvēriem.

Uz brīdi iestājās klusums. Klaids pameta skatu uz Baka pusi.

— Dieva dēļ, kas tas par misteru Lavleisu? — beidzot jautāja Eleonora.

Ketija tikai tagad aptvēra, ko izdarījusi, un gribēja kaut kā izlabot kļūmi. Klaids viņu apsteidza.

— Ā, tas ir kāds vecs vīrs, kuru mēs nolīgām galdnieka darbiem.

Eleonora sarauca pieri. — Man šis vārds liekas pazīstams. No kurienes viņš nāk?

— Kaut kur no Livingstonas puses. Viņš bieži strādāja mana tēvoča mājās. Ei, Ketij, paskaties šurp! Visa grīda piemētāta ar torti.

Briesmas bija garām. Lūks nelikās ieinteresēts, un Eleonora vairs neko nejautāja. Viņa tikai palūdza, lai Lūks atnes pienu, un pati aizgāja uz virtuves otru galu uzvārīt vēl kafiju.

— Pie velna, ko tu tur pļāpā? — Klaids uzšņāca Kedjai pār mazā Baka galvu.

— Man vienkārši piemirsās.

— Ir jau labi, — Baks rāmi noteica. — Nekāda nelaime no tā nav notikusi.

Viņš devās pāri virtuvei pie Eleonoras un Lūka. Lūks, ar vilkiem ņemdamies, pavisam aizmirsis normālu mājas dzīvi, un Baks pēdējā laikā viņu tikpat kā nav redzējis. Puika ir pārvērties un kļuvis tāds kā pieaugušāks. Bet tā jau ar bērniem viņa vecumā notiek. Atliek uz mirkli novērsties — un, skat, viņi jau pastiepušies vēl par vienu pēdu.

— Nu, sen neredzētais, — Baks teica, uzsizdams Lūkam uz pleca. — Kā tad tev sviežas?

— L-labi.

— Šitādā draņķa laikā arī skrien vilkiem pa pēdām?

— D-rusku tā kā par slapju.

— Nu un ko tad jūs ar Helēnu tai būdā sadarāt?

Klaids iespurcās. Lūks pagriezās pret viņu.

— K-ko, lūdzu?

Klaids sataisīja nevainīgu ģīmi. — Neko.

Ketija noelsās. — Klaid, lūdzu, netēlo muļķi!

— Es ne vārda neesmu teicis.

Baks pirms pāris dienām "Pēdējā patvērumā" pats bija dzirdējis baumas, ka Lūkam esot romāns ar Helēnu Rosu. Cik nejēdzīgi! Viņam negribējās par to pat iedomāties, vēl jo vairāk tāpēc, ka viņa paša dēkas bija beigušās tik nelāgi. Lūks līdz šim vēl nebija izrādījis ne vismazāko interesi par meitenēm. Visus Kolderu vīriešiem raksturīgos gēnus bija mantojis viņa mirušais brālis. Taisnību sakot, Bakam reizēm pat bija uz- mākušās šaubas, vai tikai Lūkam nav nosliece uz pretējo pusi.

Nelikdamies zinis par Klaida muļķīgo smīnu, Lūks atkal pievērsās tēvam.

— Mēs s-s-salīdzinām visus iegūtos datus.

Baks iebāza mutē kumosu tortes. — Nu un kur tad šie tagad atrodas?

— Nu, p-p-pēdējā laikā mēs tikpat kā neesam gājuši viņiem pa pēdām.

— Jā, saprotu, bet es domāju — pēdējoreiz, kad jūs to darījāt.

Lūks ieskatījās tēvam acīs. Skaidrs, ka puika viņam neuzticas ne par mata tiesu. Šī apziņa iesvēla Bakā dusmas.

— Ā, viņi k-klīst pa visu apkaimi.

— Tu domā, es izpļāpāšos Eibam Hārdingam, vai?

— N-nē, ser.

— Nu tad kāda velna pēc tu nevari izstāstīt miesīgam tēvam?

Eleonora, kā vienmēr, centās zēnu glābt, un tas Baku satracināja vēl vairāk.

— Viņš nedrīkst izpaust klasificētu informāciju, vai ne, Lūk? Zēns taču strādā Savienoto Valstu valdībai, atceries? Nu, kurš apēdīs adikušos gabalus? Klaid, es ieliešu tev vēl kafiju.

Bakam līdz šim tas nebija ienācis prātā. Viņa dēls strādā nolāpītajiem valdības aģentiem. Turklāt par baltu velti. Šī doma Baka garastāvokli nebūt neuzlaboja. Viņš pēkšņi pamanīja, ka ir vienīgais, kuram vēl joprojām galvā tā stulbā papīra mice. Baks norāva cepuri un nosvieda uz galda. Drūmā klusumā viņš beidza ēst torti, kamēr abas sievietes kaut ko priecīgi čivināja.

— Ceru, ka vismaz tikdaudz tai Rosai ir skaidrs, — kad govis sāks atnesties, tu mums būsi vajadzīgs tepat mājās, — Baks beidzot sacīja.

Viņa balss skanēja dzedri. Virtuvē iestājās klusums. Lūks sarauca uzacis un gribēja kaut ko teikt, bet Baks viņu pārtrauca. Bakam nu reiz bija diezgan. Žeņķa stostīšanās bija pēdējais piliens viņa pacietības kausā.

— Tas nav nekāds aplinkus mājiens, tā ir pavēle.

Nometis šķīvi uz galda, Baks izbrāzās ārā.

Tā kā cilvēku pasaule bija pārvērtusies muklājā, Houpas vilki mežā varēja justies pilnīgi netraucēti. Lai gan sniega lielākā daļa bija nokususi, brieži un aļņi bija zaudējuši spēkus cīņā ar to un kļuvuši par viegli pieejamu medījumu pat tādam vilku baram, kurā bija tikai divi pieaugušie.

Barveža bojāeja un sacensība par to, kurš ieņems viņa vietu, var sašķelt bara locekļus. Tikai ne Houpas vilku baru. Šim baram ne reizi nebija radušās šaubas par pēctecību, jo tajā, izņemot balto vilcēni, bija tikai viens pieaudzis vilks: ar kaklasiksnu iezīmētais ienācējs, kurš viņiem bija pievienojies pirms diviem rudeņiem kā gadu vecs vilcēns.

Pēc vecā, melnā suņu un teļu mednieka nāves bija pagājis diezgan ilgs laiks, līdz pārējie bara locekļi bija atzinuši ienācēju par savu vadoni. Beidzot tomēr viņi bija tam labprātīgi pakļāvušies. Viņi bija jaunajam barvedim tuvojušies padevīgi nolaistām galvām un kājstarpē ievilktām astēm un, mēles šaudīdami, nogūlušies uz muguras viņa priekšā, kamēr viņš augstprātīgā laipnībā bija izslējies tiem pāri.

Jaunā barveža tiesībās un pienākumos ietilpa pārošanās ar balto vilcēni, vecā vilka draudzeni. Pat, ja barā būtu vēl citi pieauguši vilki, tie tik un tā nedrīkstētu viņai tuvodes. Vilku bara likums noteica, ka pēcnācējus drīkst radīt tikai tas pāris, kas atbilst viens otram izcilības ziņā.

Taču jaunais karalis nu bija kļuvis par kropli. Vecā vilku mednieka slazda cirstā brūce bija sākusi pūžņot, un barvedis, nedēļām ilgi gulēdams kādā pusaizgruvušā alā starp klintīm un kritalām turpat netālu no strauta, bija laizījis savainoto kāju un dienu no dienas kļuvis aizvien vārgāks.

Varbūt baltā vilkumāte un viņas trīs atlikušie vilcēni nojauta, ka viņu izdzīvošana atkarīga no ievainotā barveža, un tieši tāpēc dienu un nakti stāvēja sardzē pie tā un nesa tam visu, ko izdevās nomedīt.

Un, kad janvāris tuvojās beigām un pēc atkušņa atkal iestājās sals, baltajai vilcenei pienāca pārošanās laiks un viņa nogūlās alā barvedim blakus, laizīja viņam purnu un, ja viņš atļāva, arī brūci. Un barvedis tāpat laizīja vilcēni un reizēm, ar pūlēm uzslējies kājās, kopā ar viņu aizvilkās līdz strautam palakties ūdeni, un tad abi kādu brīdi palika stāvam, un viņš pieskārās vilcenei ar purnu un uzlika savu satūkušo kāju viņai uz kumbra.

Ja te būtu gadījies vēl kāds svešinieks, viņš itin viegli va- 364 rētu uzkundzēties novārgušajam vilku baram un pieteikt savas tiesības uz balto vilcēni. Un varbūt viņa būtu ļāvusi svešajam viņu lenkt un iekarot viņas labvēlību. Taču neviens neuzradās.

Un pirmajā februāra nedēļā, kad cilvēku un zvēru pasauli atkal bija sastindzinājis sals un lielas, mīkstas sniegpārslas lidinājās ap viņiem un krita viņiem virsū, baltā vilku karaliene sapārojās ar savu sakropļoto karali un abi ilgi stāvēja, kopā savijušies, kamēr trīs dzīvi palikušie vilcēni otrpus strautam noskatījās viņos.

Tajā pašā naktī Lūks un Helēna apskāvušies gulēja sveču gaismas apspīdētajā būdā piesniguša meža otrā malā.

Helēna bija piespiedusies Lūkam cieši klāt. Viņas galva bija noslīgusi jauneklim uz krūtīm, un viņš juta viņas vieglo, silto elpu uz savas kailās miesas. Kreiso kāju viņa bija pārlikusi Lūka gurnam, un viņš juta viņas vēderu cilājamies ritmiskā ieelpā un izelpā. Viņš juta ikvienu viņas auguma līniju, maigās ādas silto pieskārienu, un bija pārsteigts, ka arī viņa paša augumā neapšaubāmi visu laiku pulsē dzīvība.

Sākotnēji, pirmajās pāris reizēs tuvodamies Helēnai kā mīlnieks, Lūks bija briesmīgi mulsis. Toreiz pēc Helēnas atgriešanās no Barbadosas un skūpsta automašīnā viņu mīlēšanās bija beigusies, vēl īsti nepaguvusi sākties. Lūks bija juties kā pēdējais nejēga un mocījies pašpārmetumos, un brīnījies, kāpēc Helēna par viņu nesmejas vai neliek vākties projām, piesakot nekad vairs nerādīties viņai acīs, kā, pēc Lūka domām, vienmēr rīkojas sievietes, kuru mīlnieki izrādījušies nekam nederīgi.

Helēna turpretī viņam bija teikusi, ka tas nemaz nav svarīgi, un palīdzējusi kliedēt satraukumu, un pēc brīža viņš bija atklājis, ka spēj izpildīt savu uzdevumu, un šis pieredzējums bija daudz brīnišķīgāks, nekā viņš jebkad būtu varējis iedomāties vai nosapņot. Un ne tikai tāpēc, ka tas neprātīgi satrauca visus viņa jutekļus, bet arī tāpēc, ka lika apzināties — viņš vairs nav nepiedzīvojis zēns ar runas defektu, bet ir pārvērties nobriedušā cilvēkā, kas spējīgs uzsākt pats savu dzīvi.

Un par to visu un vēl par daudz ko vairāk viņam bija jāpateicas Helēnai.

Svece uz krēsla blakus lāvai bija gandrīz izdegusi, un liesma sāka raustīties, metot uz būdas sienas ķēmīgu kopā saplūdušu ēnu. Cenzdamies neuzmodināt jauno sievied, Lūks piesardzīgi izstiepa roku un apdzēsa sveci. Helēna sagrozījās un kaut ko neskaidri nomurmināja. Tad iebāza plaukstu Lūkam padusē, lai būtu siltāk, un atkal laidās snaudā. Lūks pārvilka guļammaisa malu Helēnai pār pleciem un, aplicis viņai roku, piekļāva sev cieši klāt un ieelpoja viņas ķermeņa burvīgo, reibinošo smaržu.

Lūks domās atgriezās pie tās agrās rudens dienas, kad bija aizvedis Helēnu uz alu, kur vilki pirms kāda laika bija ierīkojuši sev migu un kura nu stāvēja tukša. Helēna bija tajā ielīdusi un likusi viņam darīt to pašu. Viņš atcerējās, kā bija gulējis pilnīgā tumsā un domājis, ka šī ir tā vieta, kurā viņam gribētos sagaidīt nāvi.

Nu viņš saprata, cik aplama bijusi šī iedoma. Šeit, būdā, kur valdīja dkpat liela tumsa kā vilku alā, bet kur viņam līdzās gulēja otra cilvēciska būtne. Šeit bija īstā vieta.

Trīsdesmitā nodaļa

Eibrahama Edgara Hārdinga tiesa nodka februāra beigās, un patlaban savam bēdīgajam, bet likumsakarīgajam noslēgumam tuvojās trešā un pēdējā tiesas diena. Laiks bija pārāk silts, lai snigtu sniegs, un pārāk auksts, lai lītu lietus, tāpēc daba bija izvēlējusies vidusceļu un apveltīja ar slapjdraņķa šaltīm nožēlojamo Hārdinga piekritēju bariņu, kas zem svina pelēkajām debesīm mīņājās pie Helēnas federālās apgabala tiesas ēkas.

Stāvēdams pie gaiteņa loga tiesas namā, kur valdīja Sa- hāras tuksneša cienīga svelme, un gaidīdams atgriežamies no tualetes Helēnu, Dens noraudzījās šķidrajā pūlītī. Zvērinātie jau kopš pusstundas bija aizgājuši apspriesties, un Dens neva- 366r^jasaprast, kas viņus tik ilgi aizkavē.

Ārpusē bija palikuši tikai astoņi demonstranti, un, kamēr Dens viņus skaitīja, vēl viens nošķīrās un vientuļš čāpoja uz savu mašīnu. Viņa dezertēšanas uzmundrinātie pakaļpalicēji sasparojās un savus saukļus sāka skandēt skaļāk, lai gan viņu klaigāšana, no tiesas nama gaiteņa klausoties, vairāk līdzinājās stikla burkā iekritušas bites dūkšanai.

Ko mēs gribam?

Nost ar vilkiem!

Kādus mēs viņus gribam?

Beigtus!

Pirmajā desas dienā Hārdinga atbalstītāju bija sanācis vismaz piecdesmit vai sešdesmit, un gandrīz dkpat liels policistu pulks bija turējis viņus drošā atstumā no mazākas, bet vienlīdz enerģiskas vilku aizstāvju grupas.

Preses fotogrāfiem, žurnālistiem un televīzijas reportieriem par lielu prieku, abas puses izkliedza dažādus saukļus, apmētājās ar asprātībām un vicināja plakātus, kuri uzrādīja atšķirīgu atjautības un rakstītprasmes līmeni.

Daži lozungi bija izkārtoti acīm tīkamā simetrijā: uzrakstam NOST AR VILKIEM! NĒ VILKIEM! tieši pretī ielas otrā pusē greznojās cits: CEĻU VILKIEM! JĀ VILKIEM!

Citi uzraksti bija draudīgāki, piemēram, tas, ko uzbāzīgi vicināja pajauns īdzīgs bārdainis, kuru Dens domāja atceramies no sapulces vakara. Viņš bija ģērbies mednieka maskošanās tērpā un āvies saišu zābakos, kas sniedzās līdz ceļiem. Viņa plakāts vēstīja: "Papriekš novāksim govis, tad vilkus."

Daudzi* uzraksti Hārdinga piekritēju plakātos likās vilkti ar vienu un to pašu roku vai vismaz rokām, kuras rakstit- prasmi apguvušas vienā un tajā pašā skolā, jo vārds "federālais" gandrīz visos bija pārvērties par "fedrālo", bet vienā trūka arī "d". "Vilki = ferālais terorisms" — tas sludināja. Dens nevarēja saprast, vai tā ir pārrakstīšanās vai varbūt šis plakāts atspoguļo kādu jaunu, ezoterisku domas ievirzi.

Eibs tajā pirmajā rītā bija ieradies kā slavenība, kurai aizmirsies paņemt līdzi savu pievilcību. Joprojām varonīgi bez advokāta palikušo Eibu savā mašīnā bija atgādājis un, bez šaubām, labām pamācībām apbēris viņa ievērojamākais

aizstāvības liecinieks Baks Kolders. Savu uzvaras priekā smīnošo dēlu ielenkts, Eibs stāvēja uz tiesas nama kāpnēm un caur tabakas sulas nodzeltinātajiem zobiem uz katru žurnālistu jautājumu atkārtoja, ka viņš esot Amerikas Savienoto Valstu pilsonis (ko gan neviens nebija mēģinājis apšaubīt) un ka šodien ieradies, lai aizstāvētu savas "atsavināmās tiesības" uz Dzīvību, Brīvību un Vilku vajāšanu.

Varbūt tāpēc, lai liktu nojaust, ka otrās no šīm tiesībām patiešām var kļūt atsavināmas, federālais desnesis Vdiss Vot- kinss bija mudinājis Eibu vēlreiz pārdomāt savas vainas noliegumu un atteikšanos no advokāta. Taču Eibs viņā neklausījās. Te runa esot par principu, viņš paziņoja. Galu galā divpadsmit Montānas štata iedzīvotāji bija spiesti pacietīgi noklausīties garlaicīgajā liecību nodošanā, lai nonāktu pie sprieduma, kurš tikai visdedzīgākajiem Eiba pielūdzējiem varētu likties negaidīts.

Dens ar Helēnu bija liecinājuši otrās tiesas dienas rītā, un vēlāk Eibs viņus bija nopratinājis jautājumu krustugunīs, runādams strauji un nesakarīgi. Denu viņš palaida vieglāk cauri, tik ilgi šķirstīdams vairākās kaudzēs sakrautās piezīmes un ieturēdams tik garas pauzes starp jautājumiem, ka tiesnesis Votkinss divreiz iejaucās, lai apvaicātos, vai viņš neesot beidzis. Eiba pirmais jautājums Helēnai bija, vai Helēna, tāpat kā viņš, esot aizstāvējusi savu dzimteni Vjetnamas karā. Kad Helēna aizrādīja, ka viņa nākusi pasaulē tikai pašās kara beigās, Eibs, skaļi triumfēdams, izsaucās "Ahā!" — it kā ar to būtu pierādīta viņas vaina.

^Eibam acīmredzot bija tāds priekšstats, ka Helēna pati savām rokām palaidusi brīvībā Houpas vilkus, tā izpildot daļu no slepenībā turētas valdības programmas, kuras mērķis ir savairot vilkus un iemācīt tiem medīt lopus, lai rančo īpašnieki izputētu un valdība varētu sagrābt viņu zemi. Eibs gribēja piespiest Helēnu atzīties, ka viņš pieķēris to ložņājam pa viņa īpašumu un iepriekšminētajā nolūkā veicam slepenus pētījumus. Viņš nodēvēja jauno sievieti par "okšķeri" un saņēma bargu aizrādījumu no tiesneša. Savilkusi neizdibināmu seju kā jūras kājnieku kareivis parādē, Helēna visu pacieta 368 pieklājīgā savaldībā.

Savukārt Baks Kolders līda vai no ādas, lai uzspodrinātu Eiba reputāciju, slavēdams viņu gan kā prasmīgu lopkopi, gan kā sadcīgu kaimiņu, gan kā visnotaļ jauku cilvēku. Taču Eibu neviens nebūtu varējis glābt. Spītēdams Baka dotajam raksturojumam, viņš savā pēdējā vārdā lepni paziņoja, ka vilku esot nošāvis tīšuprāt, zinādams, ka tas ir izgājis medībās viens pats. Un tas arī bija viss, ko apsūdzībai vajadzēja pierādīt. Pašās beigās Eibs vēl izteica nožēlu, ka neesot nošāvis arī otru toreiz redzēto vilku un pie viena vēl pārīti dabas mīļotāju. Ja arī tas bija joks, tiesnesis Votkinss nelikās par to sajūsmināts.

Ārā iedegās laternas, un Dens redzēja, ka vēl divi demonstranti nolaiž plakātus, kas slapjdraņķī jau sen bija kļuvuši nesalasāmi. Viņi acīmredzot bija nolēmuši, ka rēķini noslēgti.

— Den!

Dens atskatījies redzēja Helēnu steidzamies šurp pa gaiteni.

— Zvērinātie nāk atpakaļ! — viņa sauca.

Sprieduma nolasīšana neaizņēma daudz laika.

Eibs Hārdings tika atzīts par vainīgu visos apsūdzības punktos. To dzirdot, neviens no zālē sēdošajiem pārsteigumā neievilka elpu, nekliedza un neraudāja. Tikai daži līdzjutēji kaut ko nobubināja zem deguna un pakratīja galvu. Eibs blenza griestos, kamēr tiesnesis Votkinss rāja viņu par nodokļu maksātājiem piederošo daudzu tūkstošu dolāru palaišanu vējā. Galīgais spriedums tikšot pieņemts vēlāk, tiesnesis sacīja. Tomēr viņš neatstāja nekādu iemeslu šaubām, ka Eibam nedrtmd vairāki mēneši cietumā un, iespējams, arī pamatīgs naudassods.

Vess un Etāns Hārdingi zvērojošām acīm nolūkojās Helēnā, bet viņa to vai nu neredzēja, vai arī izlikās neredzam.

— Iesim izdzersim kādu glāzīti, — viņa mierīgi sacīja Denam.

Viņi ātri izgāja ārā, tomēr ne tik ātri, lai izvairītos no reportieriem, kuru pulks kopš sprieduma nolasīšanas bija apbrīnojamā kārtā kuplinājies. Televīzijas ļaudis centās iemūžināt līdz ādai izmirkušo demonstrantu un mirkli iepriekš no mašīnām izkāpušo, ne tik fanātisko ticības brāļu reakciju.

— Mister Praior? Mister Praior? — sauca kāda sievietes balss.

Tā bija Baka Koldera iecienītā televīzijas reportiere.

— Neliecies viņu manām, — Helēna ieteicās.

Taču sieviete piesteidzās viņiem klāt, un dažus soļus aiz viņas sekoja operators. No sarkanās spuldzītes, kas kvēloja kameras sānos, Dens sprieda, ka viņi jau dek filmēti.

— Es gribētu zināt, — reportiere elsa, — kādas ir jūsu domas par spriedumu?

— Manuprāt, spriedums ir taisnīgs. Taču šādā dienā nevar justies laimīgi nedz cilvēki, nedz vilki.

— Vai jūs domājat, ka Eibu Hārdingu vajadzēja nekavējoties apcietināt?

— Laimīgā kārtā to neizlemju es.

Nu reportiere pagrūda mikrofonu Helēnai zem deguna.

— Un jūs, mis Rosa? Vai jūs nedomājat, ka šim vīram ir tiesības aizsargāt savus lopus?

— Es labāk atturēšos no komentāriem, — Helēna atbildēja.

— Vai viņš ir pelnījis cietumsodu?

— Es tiešām negribētu izteikties.

— Kā jūs jutāties, kad viņš nosauca jūs par okšķeri?

— Un kā jūtaties jūs, kad cilvēki jūs tā nosauc?

— Mums tagad jāiet. Liels paldies jums, — sarunā iejaucās Dens.

— Viņš izvadīja Helēnu cauri pūlim.

— Kāpēc tu sev neparneklē piemērotāku darbu? — kāds viņam uzsauca. Dens pēc mednieku cepures pazina vīru, kurš pirmīt bija turējis rokās plakātu "Papriekš novāksim govis".

— Paklau, draudziņ, ja gribi mani nolīgt, es neatteikšos.

— Es tev neļautu pat manu pakaļu noslaucīt.

— Tev jau mute aizstāj pakaļu, — vīrietī neskatīdamās, Helēna noteica klusā balsī, taču Dens redzēja, ka viņš ir dzirdējis.

Pirms vēl kāds paspēja viņus uzrunāt, viņi jau bija ārā no pūļa.

— Pie joda, kas tas tāds? — Dens jautāja.

— Viens no maniem draugiem mežcirtējiem. Strādā mietu un stabu firmā. Mežā mēs bieži ar viņu satiekamies un aprunājamies.

Katrs savā mašīnā viņi aizbrauca uz bāru, kuru, pēc Dena domām, neviens no Hārdinga atbalstītājiem nebūs izvēlējies kolektīvo bēdu slīcināšanai. Viss, ko bārā pasniedza, bija gatavots no dabiskiem produktiem, — sākot ar kukurūzas čipsiem un beidzot ar kviešu alu, un bāra apmeklētāji bija galvenokārt studenti vai veģetārieši, vai arī abu apvienojums. Te atskaņoja tikai Nav Age mūziku, un pie sienām nebija neviena vienīga brieža ragu pāra.

Atraduši brīvu kabīni, viņi pasūtīja divas glāzes alus tieši no mucas, un Denam vajadzēja izzvejot no savējās biezu šķēli citrona. Viņš nekādi nespēja saprast, kāpēc alum būtu jāliek klāt citrons.

— Vai Lūkam ir kādas ziņas no universitātes? — Dens apjautājās.

— Vēl ne. Bet viņš aizsūtīja savu pētījumu datu apkopojumu.

— Viņu noteikti uzņems.

— Jā. Vēl tikai jāpasaka tēvam.

— Tu nejoko? Viņš vēl nav runājis ar tēvu?

— Nē.

Helēna iedzēra malku alus.

— Zini, man tagad arī pie stiprāka dzēriena gandrīz vairs nekārojas cigarete.

— Cik-sen jau, kopš tu vairs nesmēķē?

— Sešus mēnešus.

— Tas gan ir labi.

Pāris mirkļu abi cieta klusu. Dens prātoja, kā labāk uzsākt sarunu par kādu kutelīgu tematu, no kuras viņš izvairījās jau vairākas nedēļas. Iedzēris prāvu malku alus, viņš nolika glāzi.

— Helēn, man tev kas sakāms.

— Taisies mani atlaist no darba? Nu labi, es aizeju.

Dens pasmaidīja. — Nē. — Brīdi paklusējis, viņš turpināja:

— Lieta tāda, ka mēs pārvaldē pastāvīgi saņemam anonīmus zvanus.

Helēna sarauca uzacis.

— Izklausās, ka zvanītājs katrreiz ir cits, taču savu vārdu neviens no viņiem nenosauc, un es esmu pārliecināts, ka viņu patiesais nolūks ir ievārīt ziepes Eiba Hārdinga lietas sakarā, un godīgi sakot, es…

— Den, Dieva dēļ, vai beigsi reiz kult tukšus salmus un pateiksi man taisnību?

— Tas nebūs viegli. Runa ir par Lūku.

Viņš redzēja, ka Helēna sastingst.

— Kas ir ar Lūku?

— Nu redzi, es zinu, ka viņš paliek tavā būdā līdz vēlam vakaram pēdu dzīšanas un citu darbu dēļ. Un reizēm tur arī pārnakšņo. Tomēr dažiem ļautiņiem — kā lai tev to pasaka — nāk prātā visādas aplamas domas.

— Ak tā? Un ko tieši viņi iedomājas?

— Izbeidz, Helēn! Tu zini, ko es gribu teikt.

— Man ļoti žēl, bet es nudien nezinu.

Dens sāka zaudēt pacietību.

— Nu labi, paskaidrošu tev tuvāk. Viņi saka, tev ar Lūku esot., tāda kā dēka vai tamlīdzīgi.

— Vai tamlīdzīgi?

Dens novērsās un pie sevis nolamājās.

— Un tu gribi, lai es tev pasaku, vai tā ir vai nav taisnība?

— Nē, — viņš meloja. — Tu ļoti labi zini, ka nekas tāds man nav nācis prātā.

Te iezvanījās Dena mobilais telefons.

— Nolāpīts!

Viņš sāka to meklēt un beidzot izvilka no mēteļa kabatas. Zvanīja Bils Rimers. Netālu no Bolderas, viņš teica, vilki esot nokoduši trīs teļus. Rančo īpašnieks, kuru Dens labi pazina, spļaujot zili melnu. Bils apgalvoja, ka Denam katrā ziņā nekavējoties jādodas turp, lai vīru nomierinātu.

— Helēn, atvaino, lūdzu! Man jābrauc prom.

— Nekas.

Helēna noskatījās, kā Dens iztukšo glāzi un uzvelk mēteli. Denu mocīja sirdsapziņas pārmetumi par uzbrukumu Helēnai.

— Rīt no rīta piezvanīšu.

— Labi. Es iedzeršu vēl vienu aliņu.

— Piedod, ka sabojāju šo vakaru.

— Tas nekas.

Dens pagriezās uz iešanu, bet Helēna pasauca viņu atpakaļ. Viņš palūkojās jaunajā sievietē. Helēna izskatījās aizvainota un — skaista.

— Ja nu tev gribas zināt, — viņa ieteicās. — Tā ir.

— Kas?

— Taisnība.

Pa ceļam uz Bolderu Denam dūca galva un sirdij bija uzgūlies smags slogs.

Helēna bija gandrīz iztukšojusi otro alus glāzi un domāja, vai nepasūtīt trešo, kad viņai aiz muguras kāds ierunājās:

— Tas nu gan ir bēdīgi, ka skaistai sievietei jāsvin dziļā vientulībā.

Tā tik man vēl trūka, Helēna nodomāja. Pagriezusies viņa ieraudzīja pie kabīnes stāvam Baku Kolderu un glūnīgi uzlūkojam viņu. Koldera cepure un platie pleci bija slapja sniega apsniguši.

— Kāpēc man būtu jāsvin?

— Jūs dzirdējāt spriedumu. Izskatās, ka Eibam Hārdin- gam uz kādu laiciņu būs jāielien tuptūzī. Tieši to jau jūs gribējāt, vai ne?

Helēna papurināja galvu un novērsās.

— Neiebildīsiet, ja apsēdīšos pie jūsu galdiņa?

— Neiebildīsiet, ja apvaicāšos, ko jūs šeit darāt?

— Nu, es braucu mājās, bet, ieraudzījis pie bāra stāvam jūsu mašīnu, nolēmu ienākt un apsveicināties ar jums.

— Ak tā? Sveiki!

Pienāca viesmīle, un Baks pasūtīja divas glāzes kviešu alus.

— Paldies, mister Kolder, bet…

— Bak.

— Nu labi, lai tā būtu. Paldies, bet man jādodas projām.

Baks pagriezās pret viesmīli. — Ir jau labi, mīļumiņ. Nes vien divas glāzes, es izdzeršu abas.

Viņš atslīga uz koka sola Helēnai pretī. Helēna sev piekodināja nelekties. Lai cik ļod viņai šis vīrs nepatiktu, viņš tomēr ir Lūka tēvs. Ja viņa to aizskars, tas nenāks par labu nedz Lūkam, nedz viņai pašai.

— Es gribētu aprunāties ar jums par Lūku, — Baks sacīja.

Helēna aprauti iesmējās. Te nu mēs atkal nonākam pie tā

paša, viņa nodomāja.

— Par ko jūs smejaties?

— Ak, tāpat vien.

Baks kādu mirkli nolūkojās viņā ar tādu kā viszinīgu smīniņu.

— Es gribētu jums teikt, lai ko tur arī tenku vāceles pļāpātu…

— Mister Kolder…

— Bak.

— Bak, man nudien nav ne mazākās jausmas, par ko jūs runājat.

Viesmīle atnesa alu. Baks pateica paldies un, pagaidījis, kamēr viņa aiziet, turpināja:

— Es gribēju teikt, ka mēs ar Eleonoru esam jums ārkārtīgi pateicīgi par visu, ko esat darījusi mūsu zēna labā, par to, ka ļaujat viņam strādāt kopā ar jums un tā tālāk. Protams, tas nozīmē, ka mēs viņu tikpat kā neredzam, un man jāteic, ka drīz vien, govīm sākot atnesties, mājās bez viņa vairs nevarēs iztikt; ceru, ka jūs to sapratīsiet.

Helēna pamāja ar galvu.

— Bet zēna māte vēl nupat pirms pāris dienām teica, ka savu mūžu neesot redzējusi viņu tik laimīgu. Pēdējā laikā viņš liekas tā kā vairāk nobriedis. Pat viņa stostīšanās nav vairs tik uzkrītoša. Tāpēc — paldies jums par to.

Baks iedzēra alu. Helēna nezināja, ko teikt. Šis vīrs kā parasti bija viņu pārsteidzis. Varbūt viņai vajadzētu apspiest savu iedzimto tieksmi izvairīties no atklātības sarunās ar svešiniekiem un, kamēr viņu starpā vēl nav zudusi saprašanās, pastāstīt viņam, ka Lūks grasās doties uz koledžu.

— Jūs nudien izturējāties braši tur, liecinieku vietā, — Baks ieteicās.

Helēna paraustīja plecus un savilka lūpas smaidā.

— Nē, es runāju nopietni. Jūs bijāt iespaidīga.

— Pateicos. Jūs arī.

Baks visžēlīgi palocīja galvu. Abi kādu brīdi sēdēja klusēdami. Mūzikas gabals, ko pašreiz atskaņoja, laikam bija domāts cilvēkiem, kuri mokās ar bezmiegu, — nomierinošs elektronisko viļņu un vaļu nopūtu sajaukums, no kura Helēnai vienmēr skrēja šermuļi pār muguru.

— Ziniet, es domāju, ja mums iesākumā nebūtu pārskrējis kaķis pār ceļu, mēs varētu kļūt par draugiem.

— Nu, mēs taču esam draugi. Vismaz man tā liekas.

— Nu labi — vairāk nekā draugi.

Helēna izlikās nesaprotam. Baka lūpās iegūla smaids. Tad viņš pasniedzās un zem galda noglauda jaunajai sievietei celi. Dziļi ieelpojusi, Helēna piecēlās no galda.

— Atvainojiet, bet man laiks doties mājās.

Viņa uzvilka mēteli un izņēma no somiņas naudu, ko samaksāt par dzērieniem. Baks bija ērti atzvilis sēdeklī un smīnēdams noskatījās viņā, nepavisam nejuzdamies apmulsis. Viņš vienkārši zobojās par Helēnu. Helēnai uzmācās vēlme iešaut viņam acīs neizdzerto alu, un viņa tikai ar pūlēm atteicās no sava nodoma.

Pateikusi: — Uz redzi, — viņa gāja projām.

Ārā stipri sniga. Steigdamās pāri stāvvietas laukumam, Helēna paslīdēja un gandrīz pakrita. Viņa bija tik satriekta un nikna, ka pagāja krietns brīdis, kamēr viņai izdevās sameklēt somiņā mašīnas atslēgas. Kā viņš uzdrīkstas? Helēnai gribējās Kolderu nožmiegt.

Brīdī, kad viņa slēdza vaļā durvis, kāds uzlika viņai roku uz pleca, un viņa izbīlī aprauti iekliedzās.

Kolders pagrieza jauno sievieti ar seju pret sevi un, saņēmis abas viņas rokas augšpus elkoņiem, piespieda viņu pie mašīnas.

— Kāpēc tev jāpieķeras puikam, ja vari dabūt vīrieti? — viņš jautāja.

Helēna centās apvaldīt balsi. — Aizvāc rokas — tūlīt uz vietas!

— Nelauzies, mēs taču abi zinām, ka esi iztvīkusi.

Kolders pieliecās Helēnai tuvu klāt, un viņai iesitās degunā silta, pēc alus smirdoša elpa. No visa spēka ietriekusi celi vīrietim kājstarpē, Helēna atgrūda viņu nost. Viņš sagrīļojās, paslīdēja uz ledus un smagi nogāzās zemē, cepurei no- šķiebjoties uz sāniem.

Helēna ielēca pikapā, aizcirta un noslēdza durvis. Motors, paldies Dievam, iedarbojās uzreiz. Kolders vēl gulēja sniegā, vaidēja un taustīja kājstarpi. Viņa nolaida logu.

— Neiedomājies vēlreiz palaist nagus!

Viņa piedeva gāzi, un toijota slīdēja projām pa apledojušo laukumu. Negaidot, par spīti šokam un dusmām, viņa ienāca prātā kāds Koldera izteiciens. Strauji nospiedusi bremzi, viņa apstādināja mašīnu, tad, atpakaļgaitā piebraukusi vīrietim klāt, uzrunāja viņu pa atvērto logu:

— Gribēt reizēm ir labāk nekā dabūt, atceries? Vari iedomāties, ka esmu parādījusi tev laipnību.

Un brauca projām, apšļākdama Kolderu ar slapjo sniegu.

Vakariņas viņi beidza ēst dziļā klusumā. Vai, pareizāk, beidza Lūks, bet Helēna bakstīja ēdienu šķīvī. No rīta viņi bija norunājuši, ka Helēna pēc tiesas sēdes iegriezīsies veikalā pēc svaigiem produktiem, bet viņai tas bija piemirsies, tāpēc Lūks bija izvārījis dienišķos makaronus, sajaucis ar konservētu tunci, rīvētu sieru un beidzot ar konservētu kukurūzu. Viņš vēl joprojām nevarēja lepoties ar izcilu pavāra māku, taču šis brūvējums bija padevies tīri labs.

Pirmīt, Helēnai ienākot pa durvīm, Lūks uzreiz bija nopratis, ka atgadījušās nepatikšanas, bet, lai kādas tās būtu, viņa visu paturēs pie sevis. Varbūt Helēna vēl aizvien nevar aismirst to, cik neglīti viņu iepriekšējā dienā apsaukājis Eibs Hārdings. No visiem šīsdienas notikumiem tiesas zālē viņa bija pieminējusi tikai sprieduma nolasīšanu un sastapšanos ar viņu "draugu" mežcirtēju. Lūks bija gribējis pastāstīt viņai par savām aizdomām, ka ar vilkiem nodek kaut kas neparasts, bet nu viņam šķita, ka pašreiz nav īstais brīdis tādām runām. Helēna atbīdīja šķīvi.

— Piedod, — Lūks ieteicās. — Nebija jau diez kas.

— Nē, garšīgs, dkai man negribas ēst.

— Kad būšu iestājies koledžā, pieteikšos arī kulinārijas kursos.

Helēna izmocīja smaidu. Lūks piecēlās un, apgājis ap galdu, tuvojās viņai, pa ceļam pārkāpdams pāri Bazam, kurš bija izlaidies garšļaukus savā parastajā vietā pie krāsns. Apsēdies Helēnai blakus, jauneklis saņēma viņas plaukstas.

— Kas noticis?

Jaunā sieviete pakratīja galvu un, uz priekšu paliekusies, noskūpstīja jaunekļa pieri.

— Pastāsti man.

Helēna nopūtās. — Lūk, es domāju, tev turpmāk vairs nevajadzētu palikt šeit pa vakariem.

— K-kāpēc?

— Tu zini, ko ļaudis runā.

Viņš pamāja. — Es nebiju pārliecināts, k-ka tu arī zini.

Helēna sausi iesmējās. — Redzi, ka zinu.

Tad viņa pastāstīja par anonīmajiem zvaniem Dena birojā. Lūks lauzīja galvu, kurš tas varētu būt, taču tik zemisku nelieti nespēja iedomāties.

— Tātad tu gribi teikt, ka mums vairs nevajadzētu satikties?

— Nē*. Ak, Lūk es tiešām nezinu!

— Ja tas tevi dara nelaimīgu…

Helēna noglāstīja jauneklim vaigu. — Es nevarētu dzīvot, neredzējusi tevi.

— Vai c-citu cilvēku domas spēj ietekmēt mūsu attiecības?

— Es nezinu.

— Kā tad viņi varētu to panākt?

— Lūk, pasaulē vienmēr ir cilvēki, kuri mēģina iznīdēt visu, kas viņiem nav saprotams vai pieejams.

— B-bet, ja tu viņos klausīsies, viņi uzvarēs.

Helēna uzsmaidīja puisim. Reizēm viņai ar vienu pašu skadenu iznāca Lūkam atgādināt, cik viņš vēl jauns un cik daudz ko vēl nezina par cilvēku cietsirdību.

— Es tevi mīlu.

— Ak, Lūk…

— Ir jau labi. Tev tas nav jāatkārto.

— Pēdējais vīrieds, kuram teicu šos vārdus, mani pameta. Kādas beļģu lellītes dēļ.

— Es nevienu beļģu lellīti nepazīstu.

To izdzirdusi, Helēna gandrīz vai sāka smieties.

— Zini, kādas pāris n-nedēļas es tik un tā nevarēšu šeit rādīties. T-tēvs grib, lai nāku viņam palīgā saņemt teļus.

— Viņš man teica.

— Tu ar viņu runāji? Ko vēl viņš sacīja?

Helēna paraustīja plecus. — Vairāk neko.

Vdks gulēja šauras ieplakas vidū, kā plūdu atskalots baļķis iespiedies plaisā starp divām klintīm. Uz ķepām noguldītais purns bija izstiepts uz priekšu, it kā viņš gatavotos lēcienam, bet nedzīvās, dzeltenās acis bija aizvilkusi duļķaina plēve. Biezo kažoku klāja plāns sniedziņš, atvirpuļojis šurp no ielejas. Cik ilgi jau viņš tā gulēja, nebija droši nosakāms.

Signālu viņi bija uztvēruši drīz pēc rītausmas — nevis parastos īsos pīkstienus, bet garu, nepārtrauktu svilpienu, kas vēstīja, ka atgadījies kas neparedzēts.

— Nav teikts, ka viņam katrā ziņā jābūt beigtam, — Helēna bija sacījusi, viņiem lādējot motorkamanās slēpes un citas mantas. — Varbūt tikai nokritusi kaklasiksna. Tā reizēm gadās.

Taču viņa pati tam neticēja. Papriekš viņi motorkamanās bija uzbraukuši tik augstu kalnos, cik vien varēja, sekodami pēdām, kas veda gar strautu, un signāls ar katru brīdi bija kļuvis arvien skaļāks. Viņi apzinājās, ka tā ir pēdējā reize, kad abi kopā dzen pēdas pirms šķiršanās uz veselu mēnesi vai pat vairāk, tāpēc nepārmija tikpat kā ne vārda. Kad ar kamanām 378 vairs nevarēja tikt uz priekšu, viņi uzkāpa uz slēpēm un meklēja ceļu starp kokiem un klintīm. Sniegā bija vairāki svaigi pēdu nospiedumi, bet signāls joprojām skanēja tikai viens, tas pats garais, nepārtrauktais.

Beigto vilku pirmais ieraudzīja Lūks. Kalnā kāpdami, viņi ieraudzīja šauru plaisu, kur zeme bija kā nosēta ar kaulu drumslām un mēsliem. Izskatījās, ka vilks te slēpies ilgāku laiku. Klinšu ieskautā, svaiga sniega klātā klajumiņā viņi saskatīja vairāku vilku pēdas. Varbūt tie bija atnākuši šurp apliecināt pēdējo cieņu savam līdzgaitniekam.

Vilka ķermenis bija sasalis ledū, un pagāja krietns laiks, kamēr viņi piesardzīgi, lai nesavainotu vēl vairāk, izdabūja to ārā no šaurās ieplakas un noguldīja strautmalā.

— Paskaties uz viņa ķetnu, — Helēna ieteicās. — Tad, re, kas viņu nobendēja.

Abi notupās, lai tuvāk apskatītu brūci. Ķetna bija palikusi pilnīgi bez spalvas un uztūkuši vismaz trīsreiz resnāka par pārējām. Tai visapkārt stiepās dziļa, vaļēja brūce.

— Ak tu nabags! Kā tad tev tas gadījās, ko? Izskatās, ka viņš iekritis slazdā vai tamlīdzīgi.

— Vai arī slazdā ar cilpu — kā Bazs, — Lūks ieminējās. — Un tieši ar to pašu kāju.

Helēna noņēma beigtajam zvēram kaklasiksnu. Tad piecēlās kājās un nopūtās.

— Tātad atlikuši vēl septiņi.

— Nezin vai tik daudz sanāks.

Helēna uzmeta Lūkam acis. — Kā tu to domā?

— Vai ātceries, ka mēs ar Denu toreiz no lidmašīnas redzējām tikai p-piecus vilkus? Un viņš teica, p-pārējie droši vien slēpjoties mežā vai kur citur? Nu, pēdējās pāris dienās, kamēr tu dzīvojies pa tiesas namu, man radās tāda nojauta, ka tik vien viņu palicis. Varbūt pat mazāk. Es zinu, ka vilki mēdz iet cits cita pēdās, bet, kad tās izšķiras, tad tad tā vien šķiet, ka viņu nav vairāk kā trīs vai četri. Turklāt es dzirdēju viņu gaudas, un tās skanēja pavisam citādi. T-tā kā vājāk.

Iecēluši beigto vilku motorkamanās, viņi aizveda to uz Helēnas būdu. Helēna piezvanīja Denam, un viņš apsolīja, ka tūliņ atsūtīšot Donu tam pakaļ. kad palūgšot Bilu Rimeru, lai apskata vilku ar savu aci, un pēc tam aizsūtīšot uz Ešlendu, uz sekciju.

Helēna viņam pastāstīja, ka brūci acīmredzot cirds slazds, kuram pierīkota cilpa.

— Lūks domā, kāds cenšoties viņus iznīdēt, — viņa teica.

— Malumednieki tādus slazdus dažreiz izliek sīkākiem zvēriem. Vilkiem visiecienītākās vēl joprojām ir dažādas indes.

— Ja neņem vērā, ka indēm par upuri krīt arī sīkākas radības un tās izkliedz šo nejēdzību visai pasaulei.

— To pašu var teikt arī par slazdiem. Manuprāt, zēnam vienkārši pārāk dzīva fantāzija.

Tad Helēna atstāstīja Denam Lūka vārdus, ka viņš jau labu laiku neesot redzējis vairāk par četru vai piecu vilku pēdām. Kad Dens ierunājās, viņa balss skanēja skarbi.

— Helēn, man negribētos radīt iespaidu, ka es nenovērtēju Lūka palīdzību, bet, lai velns par stenderi, bioloģe taču esi tu. Mēs maksājam algu tev, nevis viņam.

Muļķīgi, protams, bet viņai vēl līdz šim nebija ienācis prātā, ka Dens varētu būt greizsirdīgs. Nu viņa Denu bija zaudējusi. Lūks bija viņas vienīgais sabiedrotais.

Trīsdesmit pirmā nodaļa

Meitenes gados Ketijai vienmēr bija paticis govju atnešanās laiks. Nakts vidū izdzirdušas, kā tēvs ar saviem palīgiem smiedamies un pļāpādami kāpj lejā uz virtuvi, lai ieturētu brokastis, viņas ar Leinu pēc tam vēl ilgi gulēja nomodā un klausījās govju īdēšanā un maurošanā, kas atplūda no aplokiem. Viņas mēdza uz pirkstgaliem nostāties pie guļamistabas logiem un noraudzīties vīros, kas loka lampu gaismā līkājās ap govīm, palīdzēdami nākt pasaulē asinīm un gļotām noziestajiem telēniem, un skaļi smieties, kad kuslās radībiņas mēģināja pacelties uz garajām, ļodzīgajām kājām.

Vēlāk, kad meitenes bija paaugušās, tēvs reizēm atļāva viņām pielikt savu roku šai darbā, pat tad, ja otrā rītā bija jāiet 380 uz skolu un māte teica, ka tas neesot meitenēm piemērots

darbs. Tēvs atnāca viņām pakaļ, kad māte jau gulēja, lika silti saģērbties un klusām noveda pa kāpnēm.

Ketija atminējās, kā abas reiz bija rūgti apraudājušas nedzīvi dzimušu teļu un kā tēvs bija pieteicis nebūt tādām muļ- ķēm, jo tādā veidā Dievs noslēdzot rēķinus ar tiem, kas šīszemes dzīvei esot par vārgu.

Māte uz virtuves loga bija podos uzziedinājusi krokusus, un meitenes nogrieza sīkos ziediņus, kopā ar vienu no algādžiem vecajā, sarkanajā mašīnā aizbrauca uz izgāztuvi, un visi kopā viņi noskaitīja lūgšanu un tad izkaisīja ziedus pār telēna nedzīvo ķermenīti. Otrā rītā, ieraudzījusi, ka no krokusiem nekas nav palicis pāri, māte sadeva viņām sutu.

Bet, kopš Ketija bija pārcēlusies uz dzīvi sarkanajā ķieģeļu mājā, viņai šis gadalaiks nemaz vairs nepatika. Tas nozīmēja, ka vairāk par mēnesi Klaids strādās maiņu darbu aplokos un pārnakšņos lielajā dzīvojamajā mājā. Kedja viņu redzēja tikai, aizbraukusi mātei palīgā izvārīt vīriem pusdienas, vai arī kad viņš iegriezās pārvilkt citas drēbes. Parasti Klaids tad bija pārāk noguris, lai pa īstam pievērstu viņai uzmanību, lai gan nereti likās gaidām, ka Ketija tūdaļ kāps gultā kopā ar viņu, arī tad, ja viņai nebija ne vismazākā noskaņojuma uz mīlēšanos.

Kopš atnešanās perioda sākuma bija pagājis mazliet vairāk par nedēļu, bet Ketijai tas jau bija paguvis apnikt, un viņa jutās vientuļa, sevišķi garajos vakara cēlienos, kad televīzijā nerādīja neko aizraujošu. Tāpēc, pamanījusi, ka vilku mednieka treilerā deg uguns, viņa mēdza izdomāt kādu ieganstu un gāja veco vīru apciemot.

Tādās reizēs Ketija parasti paņēma no mistera Lavleisa mazgāšanai netīro veļu, ko viņš pēc neatlaidīgas pierunāšanas beidzot bija ar mieru nodot viņas ziņā, vai arī aiznesa viņam kaut ko no pusdienās pāri palikušā ēdiena, zupu vai varbūt pašceptas maizītes. Un, ja mazais Baks bija nomodā un nebrēca, Ketija paņēma viņu līdzi, jo zināja, ka vecajam vīram viņš patīk.

Vecais misters Lavleiss, protams, nebija nekāda ideālā sabiedrība. Pirmajā reizē, kad Ketija bija pie viņa aizgājusi,

viņš pat nelūdza ienākt treilerā, un vēlāk, kad bija sevi pārvarējis, atklājās, ka tur ož vēl nelāgāk nekā cūkkūtī. Taču drīz vien viņa ar to samierinājās, vienkārši tāpēc, lai būtu kāds, ar ko parunāties. Un, par spīti īgnajai burkšķēšanai, vecajā vīrā tomēr jautās kaut kas patīkams. Vai varbūt viņai tā gluži vienkārši bija žēl. Lai nu kā, Ketija redzēja, ka misteram Lavleisam viņa iepatikusies.

Viņš nupat uz pāris dienām bija devies mežā, un, redzēdama viņu atkal pārbraucam, jaunā sieviete bija ļāvusi viņam drusku atpūsties, tad gājusi apraudzīt, ciemakukulim paņemot līdzi bļodiņu sautējuma. Ar to viņš bija ticis galā nepilnās divās minūtēs, un nu apslaucīja tukšo trauku ar gabalu maizes, ko Ketija arī bija paņēmusi līdzi.

Ketija ar mazo Baku klēpī sēdēja uz koka ķebļa Lavleisam pretī pie šaura galda, kas no vienas vietas bija izraibināts traipiem, par kuru varbūtējo izcelsmi viņa neuzdrīkstējās domāt. Vecais vīrs tik kāri bija rijis ēdienu — gandrīz kā vilks, viņai ienāca prātā. Lampas gaisma zīmēja izciļņus un ieplakas viņa mūžvecajā, sirmas bārdas ieskautajā sejā. Mazais Baks sēdēja rāms un kluss un spožām ačelēm, kas tikko pacēlās virs galda malas, sekoja ikvienai vilku mednieka kustībai.

— Tas gan bija labs.

— Gribat vēl? Ēdiena ir daudz.

— Nē, kundze, man gana.

Lavleiss ielēja sev kafiju, nemaz nepūlēdamies piedāvāt Ketijai tāpēc, ka viņa vienmēr atteicās. Viņai šķita, ka vecā vīra lietotās tases jau sen prasās pēc mazgāšanas. Viņi sēdēja klusēdami, kamēr Lavleiss iemaisīja kafijā trīs karotītes cukura, visu laiku paturēdams acīs bērnu, kā bija pasā- cis darīt.

Ketijai bieži bija grūti pateikt, kad vecais vīrs noskaņots uz runāšanu un kad ne. Reizēm viņš nebilda tikpat kā ne vārda, un Ketijai vienai pašai vajadzēja risināt sarunas pavedienu. Tematus, no kuriem jāizvairās, viņa bija noskaidrojusi jau pašā sākumā. Reiz viņa nelaimīgā kārtā bija apvaicājusies 382 par Lavleisa sievu, un vecais vīrs acumirklī bija ierāvies sevī.

Tas pats atkārtojās, kad Ketija pajautāja, cik vilku viņam jau izdevies noķert.

Citām reizēm turpretī vecais vīrs nebija apturams. Vārdi tad vēlās straumē, it kā mucai būtu atrauta spunde, sevišķi tajās reizēs, kad viņš sāka cilāt atmiņas par savu tētiņu. Ketijai vienmēr bija patikuši stāsti par seniem laikiem. Gara acīm viņa skatīja veco Džošua Lavleisu kā lāču mednieku no grāmatas "Jeremija Džonsons". Parasti, ja Ketija gribēja dzirdēt kādu stāstu, pietika ar aplinkus paskubinājumu, un pie šīs viltības viņa ķērās arī šoreiz.

— Vai atceraties, jūs viņreiz ieminējāties par kādu sava tētiņa izgudrojumu?

— Par cilpu, ja?

— Tieši tā, par cilpu. Pastāstiet, kāda tā izskatījās.

Lavleiss kādu brīdi turpināja maisīt kafiju.

— Gribat redzēt?

— Jums tā vēl ir? Vai tiešām?

— Šad tad vēl lieku lietā.

Piecēlies kājās, Lavleiss piegāja pie viena no saviem skapjiem. Lai aizsniegtu zemāko atvilktni, viņam vajadzēja nomesties ceļos, un, brīdi rakņājies, viņš izņēma ritulī satītu stiepli, kurai bija piestiprināti mazi, šauri metāla konusi. Vecais vīrs nolika rituli uz galda un, tāpat kājās stāvēdams, atraisīja divas ādas siksnas, ar kurām tas bija pārsiets. Mazais Baks pastiepa pirkstiņu pret vienu konusa smaili.

— Nē, mīļumiņ, neaiztiec, — Ketija ieteicās.

— Tā ja, neliec vis pirkstu klāt. Šitās mantas varbūt izskatās pēc spēlītēm, bet nav vis. Es jums parādīšu.

Uz galda bija palicis maizes rieciens, un Lavleiss to paņēma un sāka piesardzīgi slidināt pār viena konusa smaili.

— Mans tētiņš mēdza teikt, ka vislabākie esot cāļi, un tos tad es ar lietoju, ja tik tieku kādam klāt. Bet var noderēt arī jebkura cita gaļa. Stieple tikai jāapjož ap vilku alu, kad vilcēni ir kādas trīs nedēļas veci un nupatās sāk domāt par došanos plašajā pasaulē. Un tad…

Vecais vīrs apklusa, un Ketija, visu laiku cītīgi vērojusi viņu darbojamies ap cilpu, ieskatījās viņam sejā un redzēja, ka

viņš ar dīvainu, stingu skatienu nolūkojās bērnā. Arī mazais Baks tikpat neatlaidīgi vērās Lavleisā.

— Un tad…

— Mister Lavleis, vai jums nekas nekaiš?

Lavleiss pievērsās Ketijai, un tā vien šķita, ka vilku medniekam nav ne jausmas, kas ir šī sieviete vai ko viņa te dara. Tad viņš paraudzījās uz saviem pirkstiem un likās satveram domu pavedienu.

— Nu tā. Vilcēns saož ēsmu. Un tamdēļ, ka neko labāku savā mūžā vēl nav redzējis, sakampj šito mantu aiz tievgaļa. Tas ir svarīgi, jo jūs tak negribat, ka šitā uzparikte ietu vaļā, kamēr nav nonākusi dziļi…

Viņš atkal paskatījās uz bērnu.

— Kur — dziļi? — Ketija viņu mudināja.

— Dziļi… Dziļi rīklē. Tad, kolīdz viņš sacērt žokļus ap resnāko galu, šekur…

Lavleiss viegli paspieda konusam uzdurto maizes gabalu, un tai pašā mirklī trīs žuburaini āķi kā abordāžas kāši ar sprādzienam līdzīgu blīkšķi iztriecās tam cauri, izšķaidot drupatas pa visu galdu.

Mazais Baks bailēs salēcās un sāka brēkt. Ketija viņu apskāva un mēģināja nomierināt, bet viņš nerimās. Tad viņa piecēlās kājās un, piekļāvusi bērnu sev cieši klāt, glāstīja viņam muguriņu, bet viss veltīgi.

— Piedodiet, lūdzu! Labāk nesīšu viņu projām.

Vecais vīrs neatbildēja, tikai stāvēja un stīvi blenza uz āķiem.

— Mister Lavleis?

Ketija pārdomāja, vai nevajadzētu nogaidīt un pārliecināties, ka sirmgalvim nekas nekaiš, bet bērna bļaušana kļuva neciešama. Piegājusi pie durvīm, viņa pagriezās un novēlēja Lavleisam labunakti. Taču viņš likās to nedzirdam.

Droši viņa to nezināja, jo lampa apspīdēja Lavleisu no mugurpuses, bet, taisot ciet durvis, viņai šķita, ka uz vecā vilku mednieka vaiga iemirdzas asara.

Nakts vidū, gulēdama gultā ar cieši aizmigušo mazuli 384 blakām, Ketija izdzirda, ka Lavleiss iedarbina motorka- manas, un, piegājusi pie loga, ieraudzīja kamanu priekšējās ugunis aizslīdam augšup pa pļavu un nozūdam mežā.

Tā bija pēdējā reize, kad viņa redzēja veco vilku mednieku.

Kolderi labprāt vēlējās vispirms dkt galā ar pirmpienēm vai vismaz lielāko daļu no tām, iekams sāka atnesties pārējās govis. Lūka tēvs ar savu prasmi audzēt labas piena govis lepojās gandrīz dkpat stipri kā ar vieglo roku pie vēršiem, un vairums pirmpieņu tik tiešām teļus no sevis izspieda tik viegli kā zobu pastu no tūbiņas.

tomēr ik reizi gadījās arī diezgan daudz tādu, kam bija vajadzīga palīdzība. Un, kamēr vecākajām govīm varēja bez bažām ļaut atnesties ganībās, pirmpienes vajadzēja atstāt aplokos, kur tās bija vieglāk uzmanāmas.

Katras govs apsēklošanas laiks bija iegrāmatots, un, atnešanās dienai tuvojoties, tās apsmidzināja ar atutošanas līdzekli un sapotēja pret caureju un uzpūšanos. Šobrīd, atnešanās perioda otrajā nedēļā, teļi dzima vidēji pa diviem desmitiem dienā, un vīri strādāja drudžainā steigā.

Visu vēl vairāk sarežģīja laikapstākļi. Citkārt marta beigās gaiss jau smaržoja pēc pavasara, tikai ne togad. Ik dienas novadam pāri brāzās jauna sniegavētra, un temperatūra reti kad pacēlās virs mīnus desmit grādiem. Tiklīdz kādai telei sākās dzīšanās, vīriem vajadzēja steigšus aizgādāt to uz kūti, kas bija paredzēta tieši šādai vajadzībai. Un, ja teļš pasteidzās atskriet turpat ārā, tad to pa galvu pa kaklu iecēla ķerrā un aizveda siltākā vietā, kamēr tam vēl nebija paguvušas aizsalt ausis. Reizēm, ja māte nebija paspējusi telēnam izlaizīt ausis, tās vajadzēja veicīgi atsildīt ar matu žāvējamo aparātu, citādi varēja iedzīvoties veselā barā kroplu lopu, kuriem neviens sevi cienošs uzpircējs neskatījās ne virsū.

Vietas kūtī tagad bija ļoti vajadzīgas, un, tiklīdz kāds teļš iemanījās zīst un šķita, ka viņa mātei ir skaidrs, ko ar viņu iesākt, abus tūlīt izsūtīja atpakaļ aukstumā, dažus nabadziņus pat ar izolācijas lenti pārlīmētām ausīm, lai tās neapsaltu. Tik agra ganībās dzīšana tomēr bija riskanta, jo dažkārt lopi vēl

nebija paguvuši aprast viens ar otru un pēc pāris dienām atklājās, ka govs zīda svešu teļu.

Lopkopji strādāja augām diennaktīm divu triju stundu garās maiņās, un nevienam neiznāca gulēt ilgāk par četrām stundām. Lūkam, kurš maiņu bija pārņēmis no Reja pulksten četros no rīta, bija klājies samērā viegli. Satraukties iznāca tikai vienu reizi, kad viņš pamanīja divus koijotus ložņājam gar aplokiem. Koijoti prata zibens ātrumā iešmaukt aplokā un aiznest teļu, pirms vēl govs bija paguvusi attapties, un tādām reizēm kūtī pa ķērienam bija nolikta bise. Lūka tēvs un Klaids būtu koijotus uz karstām pēdām nošāvuši, bet Lūks viņus tikai aizdzina projām, klusībā pateikdamies Dievam, ka tie nav vilki. Puisis cerēja, ka vilki metīs līkumu arī ap citiem rančo.

Pabeidzis tīrīt kūti, Lūks devās uz aploku apraudzīt teli, kurai jau sen vajadzēja atnesties. Pēdējās stundas laikā viņa bija likusies tāda kā nemierīga, un Lūks sāka bažīties, ka ar viņu kaut kas nav kārtībā. Iedams uz aploku, viņš atkal iedomājās par Helēnu un viņu skumīgo tikšanos pirms pāris dienām.

Lūks nebija Helēnu redzējis jau vairāk nekā nedēļu. Un zinādams, ka jaunā sieviete nav nemaz tik tālu no viņa, ilgojās pēc viņas daudz stiprāk nekā tad, kad abus šķīra tūkstošiem jūdžu. Tad ceļā uz pilsētu govīm p»c caurejas zālēm viņš bija ieraudzījis Helēnas pikapu braucam pretī. Viņi bija apturējuši mašīnas tieši blakus un pāris minūšu parunājušies. Ne kā mīļākie, drīzāk gan kā draugi, kuri viens no otra atsvešinājušies.

— Es būtu atbraucis pie tevis, — bet nevaru izrauties. — Lūks teica. — Mans t-tēvs…

— Ir jau labi, es saprotu.

— V-vai esi dzinusi vilkiem pēdas?

— Jā. Un man liekas, tev taisnība. Šķiet, ka viņu nav palicis vairāk par trim vai četriem. Nav arī tik daudz maitu.

— Vai esi atradusi slazdus vai ko tādu?

— Nē, bet, manuprāt, ap viņiem kāds grozās.

386 — Kāpēc t-tu tā domā?

Helēna paraustīja plecus. — Nezinu, pēdas un tā tālāk. Un es atradu vietu, kur bijusi uzslieta telts. Droši vien tam nav nekādas nozīmes.

Vēl viņa teica, ka, spriežot pēc signāliem, vilki nākot lejā no kalniem un tuvojoties dažiem rančo, it kā gribēdami zināt, kā govīm veicas ar atnešanos.

— Arī m-mūsējam?

— Arī jūsējam.

Helēnas sejā bija lasāma nožēla, un kādu brīdi viņi abi klusēja. Bija pārāk daudz, ko teikt, un tomēr nebija nekā.

Helēna nodrebinājās. — Man apnicis tas aukstums.

— Vai tev labi klājas?

— Nē. Un tev?

— Nē.

Lūks pasniedzās pēc Helēnas plaukstas un kādu brīdi paturēja savējā.

Tieši tad viņš arī pamanīja, kas noticis ar pikapa durvīm. Tām šķērsām pāri kāds bija lieliem burtiem uzskrīpājis: PADAUZA.

— Ak Dievs! — viņš iesaucās.

— Skaisti, vai ne?

— Kad tas atgadījās?

— Vakarvakarā.

Jauneklis ieraudzīja kādu kravas mašīnu, kas brauca ārā no pilsētas. Viņi bija aizsprostojuši ceļu. Arī Helēna to pamanīja un ātri atbrīvojās no Lūka tvēriena.

— Vai šerifam pateici?

— Braucu tieši no turienes. Šerifa palīgs Rolinsons bija visai iejūtīgs. Tie droši vien esot bērni, kas mežā meklējuši izklaidi. Vēl viņš teica, ja man esot bail, lai iegādājoties ieroci.

Lūks pašūpoja galvu. Kravas mašīna jau bija pavisam tuvu.

— Šā vai tā, — Helēna sacīja, — bet es ar tevi satikšos.

— Es pacentīšos atbraukt pie tevis.

— Nepūlies, Lūk. Varbūt labāk ne, vismaz kādu laiku.

Mašīna sāka taurēt. Skumju sirdi atvadījušies, viņi aizbrauca katrs uz savu pusi.

Nu Lūks stāvēja, uz aploka žoga pakāpies, un kabatas baterijas gaismā meklēja govi, kuru gribēja vēlreiz apskatīt.

— Kā sviežas?

Atskatījies viņš ieraudzīja Klaidu, kuram vajadzēja viņu nomainīt.

— Labi. T-tikai viena dara man raizes. Viņai piemedes tāds kā nemiers. Es d-domāju, varbūt nepareiza dzemdes guļa vai kas tamlīdzīgs.

Klaids prasīja, lai Lūks viņam šo govi parāda.

— Viss kārtībā, — viņš nevērīgi izmeta. — Viņai nekas nekaiš.

Lūks paraustīja plecus. Viņš vēl pastāstīja Klaidam par koijotiem, tad, atstājis svaini savā vietā, devās uz mājām, lai līdz saullēktam kādu stundiņu nosnaustos.

Viņš aizgulējās. Kad viņš, nomazgājies zem dušas un apģērbies darba drēbēs, nonāca lejā virtuvē, citi jau ēda brokastis. Viņam uzreiz bija skaidrs — atgadījies kas ļauns. Gaisā jautās saspīlējums. Rejs un Džese ēda klusēdami. Tēva seja bija kā negaisa mākonis.

Liedama Lūka glāzē pienu, māte uzmeta viņam brīdinošu skatienu. Kādu bridi neviens neteica ne vārda.

— Kā tad tu tā ļāvi telei nosprāgt? — tēvs beidzot pārtrauca klusumu.

— K-ko?

— Tu man te nekoko, puika!

— Kurai telei?

Lūks skatījās uz Klaidu, bet tas bija nodūris acis savā šķīvī.

— Klaids atrada aplokā beigtu teli. Nepareiza dzemdes guļa.

Jauneklis neticīgā izbrīnā noraudzījās Klaidā.

— B-bet es taču tev viņu parādīju!

Klaids uz mirkli pacēla galvu, un Lūks redzēja viņa acīs pavīdam bailes.

— Ko?

— Es tak tev to teli parādīju, un t-tu sacīji, viņai nekas nekaišot.

388 — Nerādīji vis. Ak kungs, Lūk!

— Nestrīdieties, zēni, — ieteicās Lūka māte. — Mēs taču ik gadus zaudējam pa kādai telei…

Tēvs viņu nikni pārtrauca:

— Nejaucies vīru runās!

— Es tak tev p-pateicu, kas viņai par vainu. Bet tu atbildēji, ka viss esot kārtībā!

— Paklau, puis, nemēģini uzvelt man atbildību!

Lūks pietrūkās kājās. Krēsls ar troksni apgāzās.

— Uz kurieni tad tu esi sataisījies? — tēvs jautāja.

— Es jau esmu p-p-paēdis.

— Ak paēdis? Es gan labāk zināšu, kad tu drīkstēsi celties no galda. Nolāpīts, sēdi nost!

Lūks papurināja galvu. — Nē, ser.

— Pie joda, tu sēdēsi gan, ja es tā lieku!

— Nē, ser.

Tēvs uz mirkli likās apjūkam. Viņš nebija pieradis, ka viņam runā pretī. Rejs un Džese, galvu plecos ierāvuši, klusi piecēlās un izslīdēja ārā.

— Sasodīts, tu nekustēsi no vietas, kamēr es pateikšu visu, kas man sakāms. Māte stāsta, tu domājot braukt uz koledžu Minesotā. Vai tā ir?

Lūka māte piecēlās no galda. — Bak, Dieva dēļ, tikai nesāc tagad…

— Aizveries! Lai studētu par dabas mīļotāju vai ko tādu. Tā ir taisnība?

— B-b-bioloģiju.

— Tātad taisnība. Un tu nemaz netaisies aprunāties ar savu tēvu?

Lūks juta, ka viņam sāk trīcēt kājas. Bet tas nebija no bailēm. Pirmo reizi mūžā viņam nebija bail no platā buļļa ģīmja, kas zvērojošām acīm blenza viņā. Viņš nejuta neko citu kā tikai dusmas, ilgus gadus krātas dusmas. Sajūta bija bezmaz pacilājoša.

— Mēli esi norijis, vai?

Lūks paskatījās uz māti. Viņa stāvēja pie izlietnes, ar mokām asaras valdīdama. Tad viņš atkal pievērsās tēvam. Mēli esi norijis, vai Jauneklis dziļi ievilka elpu un juta, ka viņu pārņem apbrīnojams miers. Viņš pakratīja galvu. 389

— Nē, — viņš teica pavisam vienkārši.

— Velns lai parauj, tad labāk pasaki, kāpēc tu tā rīkojies.

— Es n-n-n…

Tēvs apmierināts pasmaidīja.

Nu tas bridis bija pienācis. Pār istabu pārlaidās baltais brīves putns, un Lūkam atlika tikai izstiept roku un to satvert.

— Es nedomāju, ka tu par to interesēsies.

— Ak tā? — Tēvs ar sarkastisku smīnu lūpās atlaidās krēslā.

— Es zināju, ka tev tas nepatiks.

— Nu, pirmoreiz tu aizšāvi garām, bet otro trāpīji. Es par to interesējos, un, lai velns par stenderi, man šī ideja nepatīk. Tu, puis, dosies uz Montānas štata universitāti un raudzīsi kļūt par labu rančo īpašnieku, kurš neļauj govīm aiziet bojā.

— Ja K-klaids ir tāds zaķpastala un negrib atzīties, man vienalga. Un Montānas universitātē es nestāšos. Braukšu uz M-minesotu. Ja mani tur uzņems.

— Ak brauksi, ko?

/ * .

— Jā, ser.

Tēvs pietrūkās kājās un nāca viņam klāt, un Lūks juta, ka viņa apņēmība sašķobījās. Bet tikai uz mirkli.

— Pie velna, kā tev liekas, kurš sasodīts muļķis par to maksās?

— G-g-gan jau kaut ko izdomāšu.

— Es maksāšu. — Šos vārdus bija izteikusi Lūka māte, un abi vīrieši pārsteigti atskatījās uz viņu.

— Es teicu, lai tu neiejaucies.

— K-k-k… — Ak Dievs, Lūks domāja, neatstāj mani šajā mirklī. Neļauj baltajam putnam aizlidot.

— K-k-k-k-k… — tēvs viņu pārmēdīja.

Lūks juta, ka pēkšņs saltu dusmu uzplūds izrauj viņam vārdus no mutes.

— Kāpēc tev vienmēr jātur v-visi zem savas tupeles? Vai tu jau tāpat neesi nodarījis diezgan ļauna? Mums jābūt uz mata tādiem, kādus tev gribas mūs redzēt, vai ne? Tev vienmēr jāizsmej viss, ko tu nesaproti. Vai tu tā dari tāpēc, ka no kaut kā baidies, vai?

— Neuzdrīksties ar mani tā runāt!

— Vai tā ir?

Paspēris soli tuvāk, tēvs no visa spēka iecirta Lūkam pliķi. Māte spalgi iekliedzās un aizsedza plaukstām seju. Nu arī Klaids bija piecēlies kājās.

Lūks sajuta mutē sāju, metālisku asins garšu. Viņš nenolaida acu no tēva, kurš, platajām krūtīm smagi cilājoties, stāvēja un dusmās sarkani pietvīkušu seju caur pieri nikni blenza viņā. Šis skats Lūkam atsauca atmiņā grizlilāči, kurš bija dzinies pakaļ viņiem ar Helēnu. Tad jauneklis nobrīnījās, kāpēc šis skats vairs neiedveš viņam bailes.

— Es aizeju, — Lūks ierunājās. Viņš juta, ka viņam no mutes kaktiņa sūcas asinis, un redzēja, ka arī tēvs ir to pamanījis un tā saltajās, pelēkajās acīs uz mirkli pazib viegla šaubu ēna.

— Ej atpakaļ pie darba.

— Nē, ser. Es eju projām uz visiem laikiem.

— Pamēģini tik, un tu nemūžam vairs nespersi kāju pār manas mājas slieksni.

— Man t-tavā mājā tik un tā nav vietas. Nekad nav bijis.

Un, pamājis ar galvu mātei, Lūks izgāja no virtuves.

Uzkāpis augšā savā istabā, viņš izņēma no sienasskapja

divas brezenta ceļasomas, salika tajās šo to no drēbēm, pāris savu mīļāko grāmatu un citu mantu, kuras viņam likās noderīgas. Tad viņš izdzirda aizcērtamies ārdurvis un pa logu noskatījās, kā tēvs pa sniegu aizbrien uz aplokiem un Klaids tam seko. Sāka svīst gaisma. Lūks visu laiku gaidīja, ka brīnišķais miers viņu pametīs, bet tas nenotika.

Iznācis kāpņu laukumiņā, viņš pa atvērtajām durvīm ieskatījās vecāku guļamistabā un redzēja, ka māte kravā uz gultas noliktu ceļasomu. Viņš nolika savas somas un piegāja pie durvīm.

— Mamm?

Māte pagriezās, un kādu brīdi abi klusēdami lūkojās viens otrā. Tad viņa izstieptām rokās tuvojās Lūkam, un Lūks panācās pretī un apkampa viņu. Viņš pagaidīja, kamēr māte beidz šņukstēt un nomierinās.

— K-kurp tu dosies?

Māte slaucīja asaras. — Es piezvanīju Rūtai. Viņa man atļāva kādu laiciņu padzīvot pie viņas. Tu brauksi pie Helēnas?

Lūks pamāja ar galvu. Māte atrāvās no viņa krūtīm un ielūkojās acīs.

— Tu viņu ļoti mīli, vai ne?

Jauneklis paraustīja plecus un pūlējās pasmaidīt. Nezin kāpēc arī viņam piepeši sagribējās raudāt. Bet viņš atvairīja asaras.

— Es nezinu, — viņš sacīja. — Domāju, ka jā.

— Un vai viņa tevi mīl?

— Ak, mamm, es…

— Piedod, man tur nav nekādas daļas.

Māte vēlreiz viņu ātri apskāva un noskūpstīja uz vaiga.

— Apsoli, ka brauksi ciemos!

— Apsolu.

Lūks ienesa somas dzīvojamā istabā, iegāja tēva kabinetā, noņēma no statīva 270. kalibra vinčesteru, kas bija piederējis brālim un vēlāk pārgājis viņa īpašumā, lai gan viņš to tikpat kā nelietoja. Atvilktnē bija ari kastīte ar patronām, un Lūks to kopā ar ieroci ielika vienā no somām. Virtuvē nocēlis no vadžiem mēteli, cepuri, lietusmēteli un sameklējis vēl lieku pāri zābaku, viņš aiznesa to visu uz džipu.

Braukdams ārā no pagalma, puisis pameta acis uz lejas ganībām un redzēja, ka Mēnestiņš kopā ar citiem zirgiem stāv pie papeles, kas bija izaugusi cauri vecā forda karkasam. Attālums bija pārāk liels, tāpēc galvot nevarēja, taču Lūkam šķita, ka arī zirgs skatās uz viņu.

Atstājis aiz muguras vārtus, virs kuriem slējās vērša galvaskauss, Lūks atskatījās uz rančo. Tēvs ar Klaidu pašreiz dzina uz kūti pulciņu govju. Klaids pagriezās un noraudzījās Lūkam nopakaļ. Bet tēvs neapstājās.

Pirms nāves vecais vilku mednieks gribēja lūgt piedošanu, bet tuvumā nebija neviena, no kā viņš būtu varējis to izlūgties.

Vinnija vienīgā no visiem būtu viņu sapratusi, taču Vin nijas vairs nebija šaisaulē. Lavleiss prātoja, cik ilgi sieva jau zinājusi par mazo "dzīvības dzirkstīti", kā viņa bija izteikusies, un kāpēc iepriekš nekad nav par to ieminējusies, lai gan klusībā atzina, ka tik un tā nebūtu viņu uzklausījis.

Lavleisam bija ienācis prātā, ka varētu aiziet pie tās biolo- ģes un izlūgties piedošanu no viņas. Taču vecais vīrs viņu nepazina un kaunējās viņai atzīties savos nodarījumos. Un bez tam viņam bija jālūdz piedošana ne tikai par tiem, bet par visu savu dzīvi. Galu galā viņš bija devies taisnā ceļā uz raktuvēm, jo tā bija tikpat laba vieta kā kura katra cita.

Kad Lavleiss nonāca pie sava mērķa, galvā viņam šaudījās tik neprātīgu domu jūklis, ka vienubrīd viņš pat nosprieda — varbūt iepriekšējā vakarā nogalinātais vilcēns nemaz nav beigts un, ja viņam izdotos atrast ieeju šahtā, varbūt to vēl varētu glābt. Viņš izmeklējās krustu šķērsu, līdz beidzot atjēdzās un atcerējās, ka lode sašķaidījusi vilcēnam galvu.

Nu viņš sēdēja pilnīgi kails, atspiedies ar muguru pret kādu koku pie izcirtuma, kur atradās pamestā šahta. Visas drēbes viņš bija sametis tajā un iztēlojies, ka tās apsegušas beigtos vilkus. Viņa savītusi āda balsnīja gandrīz tikpat balta kā sniegs. Viņš sēdēja un skatījās, kā zvaigznes cita pēc citas izbāl un izzūd debesu jumā, kurš metās aizvien gaišāks.

Sals pamazām paņēma veco vīru savā varā. Viņš juta, kā tas lien augšup pa kājām un rokām un zogas aizvien tuvāk sirdij. Viņš juta, kā tas apņem galvu gluži kā cepure, kamēr viņa elpa kļuva aizvien lēnāka, līdz beidzot sastinga un iesala bārdā.

Viņam bija tik auksti, ka viņš vairs nemaz nejuta salu. Patiesībā pār viņu bija nolaidies tāds kā sapņains miers. Tikām viņa domas bija aizklīdušas pavisam negaidītos ceļos. Pēkšņi viņam šķita, ka viņu sauc Vinnija, un viņš mēģināja atsaukties, taču balss bija aizsalusi. Tad viņš saprata, ka tie ir tikai divi melni kraukļi, kas, ķērkdami un spārnus plivinādami, laidelējas laškrāsas debesīs virs izcirtuma.

Visu savu mūžu viņš bija tirgojies ar nāvi, tāpēc nejuta tās priekšā nekādu baiļu. Un, kad beidzot nāve atnāca, nebija nedz skaļa trokšņa, nedz sāpju fanfaru, nedz atriebīga viņa grēku uzskaitījuma.

Tai vietā viņš savos sapņos skatīja sveces apmirdzētu bērna seju, kas nolūkojās viņā. Varbūt tas bija mazulis no ielejas mājas, lai gan izskatījās citāds. Varbūt tas bija viņa un Vinnijas nedzimušais pēctecis. Tad pēkšņi vecais vilku mednieks aptvēra, ka tas ir viņš pats bērnībā. Un tai pašā mirklī viņa nekad neredzētās mātes ēna paliecās uz priekšu un liegi nopūta sveces liesmu.

Pavasaris

Trīsdesmit otra nodaļa

Otrais atkusnis togad atnāca apdomīgāk nekā pirmais. Nebija pēkšņa brāzmaina vēja, kas vienā rāvienā nokausētu sniegu, un Houpas upe, varbūt apmierinājusies ar savu iepriekšējās reizes izšķērdību, lai arī līdz malām pilna, tomēr cieņu nezaudēja un no krastiem neizkāpa.

Šobrīd, aprīļa pirmajā nedēļā, sniegs bija atstājis pelēcīgi brūnos līdzenumus bālās saules ziņā un līdzīgi paisumam atkāpies ielejas augšgalā. Kādu laiku tas vēl slēpās mežmalās un čaganās strēlēs stiepās gar nokalnes rančo ēnaino aploku un grāvju malām. Tomēr vēl bija par agru, lai koki spētu noticēt, ka tā nav kārtējā ziemas viltība, un, kaut gan saulainākajos izcirtumos jau riesās un brieda pumpuri, teju teju grasīdamies pārsprāgt, papeles, kas šaurā joslā vijās augšup gar ielejas malu, vēl vismaz mēnesi paliks tikpat pelēkas un netērpsies jauno lapu zaļajā rotā.

Bet pidkstenis, kas tikšķēja baltās vilkumātes vēderā, nebija apstādināms. Pirms trim nedēļām kāda izcirtuma malā viņa bija uzgājusi pamestu koijota alu un, diviem atlikušajiem vilcēniem noskatoties, stundām ilgi rakusi zemi, līdz beidzot pārveidojusi mitekli pēc savas gaumes.

Nu viņas vēders smagi nokarājās, un saules kausētajā pavasara sniegā viņai kļuva aizvien grūtāk medīt. Abi gadu vecie vilcēni nu bija pilnīgi nobrieduši. Bet, lai arī augumā un svarā viņi neatpalika no pieaugušiem vilkiem, viņiem tomēr trūka pieaugušo gudrības un izmanības. Viņi bieži bija palīdzējuši mātei medīt, taču vieni paši medībās vēl nebija izgājuši. Un, kad nu viņu māte bija tapusi tik gausa un neveikla, viņi nevarēja mēroties spēkiem pat ar vislēnāko, ziemas novārdzināto briedi.

Abi kopā viņi desmitiem reižu dienā pielavījās medījumam, uzglūnēja slēpnī un dzinās tam pakaļ, un vienmēr cieta

neveiksmi. Reizēm viņiem izdevās notvert kādu balto trusīti vai zaķi, un tad viņi sarīkoja mielastu, kurā dalījās ar māti, taču tas diezin vai varēja atsvērt medībās zaudēto enerģiju. Izsalkuma dzīti, vilcēni sāka izsekot mazākus plēsējus un čiept viņu medījuma atliekas.

Kādudien, gaužām neparastai smakai sekodami, viņi nonāca pie sniega kupenām klāta izcirtuma, kura malā, pret koku atbalstījies, sēdēja vecs vīrs. Koijotu un lūšu piesardzīgi nopēdotajai sniega segai cauri rēgojās viņa kailo kāju pirksti. Abi vilcēni izturējās vēl piesardzīgāk, jo vecā vīra ķermeņa dvakā slēpās kas biedējošs, lai arī dīvaini pazīstams, un vispāri izcirtumam klājās vēl kāda cita, daudz draudīgāka dvaka. Bailīgi pieglaustām ausīm un kājstarpē ierautām astēm viņi manījās projām, atstādami veco vīru lāčiem, kuri drīz modīsies no ziemas miega.

Smaka, kuru siltais pavasara vējiņš atnesa šurp no ielejas, bija daudz kārdinošāka. Bija pats īstākais govju atnešanās laiks, un vilcēni jau iepriekš bija uzgājuši vietas, kur rančo īpašnieki apraka nedzīvi dzimušos teļus. Viņi bija padzinuši koijotus un ēduši, neviena netraucēti. Grāvjos un izžuvušu upju gultnēs slēpdamies, viņi bija noskatījušies, kā ierodas pasaulē šīs nevarīgās radības, kuru gaļas garša viņiem jau bija pazīstama, un ielāgojuši, cik dumjas un neaizsargātas tās izskatās.

Tad pienāca baltās vilkumātes stunda, un viņa nozuda savā alā. Abi pērnie vilcēni visu nakti un visu nākamo dienu gaidīja viņu no tās izlienam. Viņi tekalēja šurpu turpu gar alu un stundām ilgi, galvu uz ķetnām noguldījuši, vēroja alas ieeju. Reizi pa reizei viņi iebāza tajā purnu, ievilka nāsīs gaisu un klusu iegaudojās, un alas dziļumā tūdaļ atskanēja brīdinošs rūciens, kas viņiem lika netuvoties. Kad otrās dienas vakarā vilcene vēl joprojām nebija iznākusi ārā, viņi izsalkuši un nepacietīgi aizklīda projām.

Un, kamēr viņu māte laida pasaulē sešus mazuļus, pērnā gada vilcēni sekoja sava bojā gājušā tēva pēdās, izzagās no meža un bez kādiem sirdsapziņas pārmetumiem apbrīnojami veikli nokoda savu pirmo teļu.

396 Viņu izvēle bija teicama: Koldera šķirnes teļš.

Pošoties ceļā, Helēnai šī doma bija šķitusi laba. Bet šobrīd, kad viņa, iebraukusi mašīnu stāvvietā, nolūkojās uz dāvanu veikalu ielas otrā pusē, viņai gribējās pagriezties un mukt projām. Tikai droši vien bija jau par vēlu. Lūka māte varēja būt viņu ieraudzījusi pa veikala logu.

Lūkam Helēna bija teikusi, ka braukšot uz pilsētu, lai atvestu kaut ko ēdamu no Aiversona veikala. Helēna gandrīz droši zināja, ka puisim nepatiktu nodoms doties vizītē pie viņa mātes. Taču jaunā sieviete instinktīvi juta, ka viņas pienākums ir sniegt Eleonorai kādu paskaidrojumu. Kādu tieši — to viņa vēl nebija izdomājusi. Varbūt — lūdzu, piedodiet, ka atņēmu jums dēlu? Piedodiet, ka nolaupīju viņa nevainību? Viņai bija grūti izskaidroties pašai ar sevi, kur nu vēl ar otru cilvēku.

Kā gan var gribēt, lai kāds saprastu, ko viņa jutusi todien, kad Lūks ar divām lielām ceļasomām bija nostājies uz viņas būdas sliekšņa, paziņojis, ka aizgājis no mājām, un jautājis, vai nedrīkstētu "uz pāris dienām" palikt šeit. Helēna par atbildi bija Lūku apkampusi, un abi bija ilgu laiku palikuši stāvam viens otra skaujās.

— Nu tu būsi drošībā, — Lūks bija teicis. Un tieši tā viņa arī jutās — drošībā.

Un dzīve kopā ar Lūku šaurajā būdelē, kas piederēja tikai viņiem abiem un aizstāja visu pasauli, likās pati par sevi saprotama. Lūks jokoja, ka viņi dzīvojot kā vilki alā. Un savā ziņā viņam bija taisnība, jo viņu starpā nu pastāvēja neparasta tuvība» Vakaros pirms gulētiešanas viņi bieži vien sasildīja uz plīts lielu toveri ar ūdeni, novilka drēbes un ar vīkšķi mazgāja viens otra augumu. Helēnai vēl nekad nebija bijis tik maiga mīļākā, un vēl nekad, pat būdama kopā ar Džoelu, viņa nebija jutusies tik ļoti iekārojama.

Ar Džoelu Helēnu bija saistījusi kaisle un bauda, un, jā, arī draudzība, bet tikai nupat viņa aptvēra, ka abu starpā nekad nav bijis īstas tuvības, kāda viņu saistīja ar Lūku. Būdama kopā ar Džoelu, viņa vienmēr bija uzvedusies apdomīgi un centusies būt tāda, kādu Džoels, viņasprāt, iekārotu un vēlētos paturēt savā tuvumā.

Nu viņai šķita, ka patiesa tuvība divu cilvēku starpā iespējama tikai tad, kad viņi izturas dabiski, nevis pastāvīgi vēro sevi no malas. Un kopā ar Lūku Helēna varēja atļauties būt dabiska. Lūks viņai lika justies skaistai un iekārojamai, un — pirmo reizi mūžā — pieņemtai bez iebildumiem.

Bet, Dieva dēļ, kā gan Helēna drīkstētu teikt ko tamlīdzīgu Lūka mātei? Varbūt viņai galu galā vajadzētu atmest visam ar roku un braukt mājās. Taču tā vietā Helēna domās pārmeta krustu un izkāpa no mašīnas.

Pikapa svaigi krāsotās durvis izskatījās gandrīz tikpat slikti kā tad, kad uz tām vēl rēgojās pretīgais uzraksts. Lūks pie kāda toijotu tirgotāja Helēnā bija atradis vajadzīgo toni un ieguldījis milzu pūles mašīnas pārkrāsošanā. Bet nelaime bija tāda, ka pārējais krāsojums bija tik izbalējis un apbružāts, ka svaigi krāsotās durvis uz šā fona izcēlās kā tukšs ziņojumu dēlis, kas tā vien prasījās, lai kāds atkal pieliek tam savu roku.

"Pilnības raga" durvis ar blīkšķi aizcirtās Helēnai aiz muguras. Paldies Dievam, pircēju veikalā nebija, pie kases aparāta stāvēja tikai Rūta Maiklsa.

— Sveika, Helēn! Kā labi klājas?

— Paldies, labi. Un tev?

— Man arī. Sevišķi tagad, kad sniegs nokusis.

— Skaidrs. Vai misis Koldere arī ir šeit?

— Jā, palīgtelpās. Es viņu pasaukšu. Gribi kafiju?

— Nē, paldies.

Helēna gaidīja, pusbalsī dungodama kādu saraustītu melodiju. Viņa dzirdēja abu sieviešu balsis, bet vārdus nesaklausīja. Pēc brīža Rūta nāca atpakaļ, pa ceļam vilkdama mugurā mēteli.

— Man uz brīdi jāiziet. Tiksimies vēlāk, labi?

— Labi.

Durvis atkal ar troksni aizkrita, un Helēna pamanīja, ka Rūta, ārā ejot, apgriež otrādi plāksnīti ar uzrakstu ATVERTS/SLĒGTS un aizcērt slēdzeni.

— Hallo, Helēn!

398 — Sveicināta, misis Koldere!

Lūka māti Helēna nebija redzējusi kopš Pateicības dienas un atkal ar izbrīnu vēroja, cik viņa līdzīga Lūkam, — tāda pati bālā sejas āda un skaistās, zaļās acis. Viņa uzsmaidīja Helēnai.

— Vai varu ko darīt jūsu labā?

— Ak, es tikai…

— Nāciet apsēdīsimies bārā, tur mūs neviens neredzēs.

Eleonorai nopakaļ Helēna iegāja mazajā bārā un apmetās

uz vienas no augstajām taburetēm. Eleonora nostājās aiz letes.

— Vai drīkstu piedāvāt kafiju?

— Tikai tad, ja pati arī dzersiet.

— Es laikam iedzeršu tasīd "Nekādu raižu."

— Tad es arī. Dubulto, un tādu prāvāku trauku.

Helēna vēl aizvien nevarēja izlemt, ar ko sākt. Jaunā sieviete klusēdama noskatījās, kā Lūka māte veikli ieber automātā kafiju, un prātoja, kā gan viņa spējusi tik ilgi nodzīvot laulībā ar Baku Kolderu un tomēr saglabāt tādu pašcieņu un pievilcību.

— Es atnācu paskaidrot par mums ar Lūku — nē, ne jau paskaidrot… tikai pateikt, ka… ak, pie velna!

Misis Koldere pasmaidīja. — Ļaujiet man palīdzēt. — Viņa nolika uz letes Helēnas kafiju un sāka gatavot savējo. — Jūs esat darījusi Lūku ļoti laimīgu. Cik zinu, visu šo laiku jūs esat darījusi viņam tikai labu.

Paņēmusi savu tasīti, viņa apsēdās Helēnai blakus un domīgi maisīja kafiju. Helēna bija apstulbusi.

— Pateicos, — viņa muļķīgi nomurmināja.

— Kas attiecas uz viņa pārcelšanos pie jums, varu teikt vienīgi to, ka daži tuvējās apkaimes iedzīvotāji ir nedaudz vecmodīgi savos uzskatos. Bet jālemj jums pašiem. Un, godīgi sakot, — es nemaz nespēju iedomāties, pie kā vēl viņš būtu varējis apmesties.

— Lūks saka, jūs arī esat aizgājusi no mājām.

-Jā.

— Man ļoti žēl.

— Nežēlojiet mani. Man to būtu vajadzējis izdarīt jau pirms daudziem gadiem. Es laikam paliku tur tikai Lūka dēļ. 399

Vēl kādu bridi apspriedušas Lūka nodomu stāries universitātē, viņas sāka runāt par vilkiem. Helēna pastāstīja, ka no visa bara dzīvi palikuši droši vien tikai trīs vai četri. Māņticības dēļ viņa noklusēja, ka iepriekšējā dienā viņi pazaudējuši arī baltās vilcenes signālu. Ja laime nav viņus pametusi, tad iespējams, ka viņa vienkārši laiž pasaulē vilcēnus.

— Kas tad noticis ar pārējiem?

— Nezinu. Varbūt kāds nošāvis.

Eleonora Koldere sarauca pieri.

— Ziniet, es aizmirsu pateikt Lūkam, un varbūt man vispār nevajadzētu par to runāt. Bet mans znots ir noalgojis kādu vīru, uzvārdā Lavleiss. Es nekādi nespēju atcerēties, kur esmu šo uzvārdu dzirdējusi, līdz beidzot man atausa gaisma. Senāk šeit, Houpā, dzīvoja kāds izslavēts trapers, kuram bija šāds uzvārds. "Vilku mednieks" — tā ļaudis viņu dēvēja.

Dens uzreiz redzēja, ka šoreiz Kolders un viņa znots visos sīkumos ievērojuši lopkopju biedrības instrukcijas. Abus beigtos teļus viņi bija pārseguši ar brezentu un noslogojuši tā malas ar akmeņiem, tad rūpīgi pārlikuši saplākšņa gabalus pār pēdu nospiedumiem un mēsliem, ko vilki bija atstājuši vizītkartes vietā.

Laimīgā kārtā televīzijas ļaudīm viņi šoreiz nebija zvanījuši, taču operatora lomu diezgan veiksmīgi izpildīja Klaids Hikss. Tiklīdz Dens un Bils Rimers bija iebraukuši ganībās, viņš ieslēdza videokameru. Arī Denam, kā parasti, bija līdzi sava kamera, lai uzņemtu sekcijas norisi, taču Hikss nepaļāvās uz nejaušību.

—Jūs, valdības kalpi, protat pēc vajadzības izņemt ārā un ielikt iekšā bildes, lai tās rādītu to, kas jums vēlams. Bet šoreiz mēs uzņemsim arī paši savējās.

Viņš neapšaubāmi iedomājās sevi par tādu kā fotomākslinieku un bez apstājas panoramēja, mainīja objektīva fokusa attālumu un leņķus, lai filmētu ne tikai sekciju, bet arī, kā to filmē Dens ar savu kameru. Viņam vēl tikai vajadzētu trešo kameru, 400 tad viņš uzņemtu filmu par to, kā tiek filmēta filma filmā.

Kolders ar Denu un Rimeru nebija pat sasveicinājies. Viņa klusēšana bija nomācoša. Piezvanījis Denam uz pārvaldi, lai pastāstītu par nodkušo, viņš bija minējis tikai sausus faktus. Tiem viņš pievienoja vienu vienīgu teikumu — brīdinājumu neņemt līdzi Helēnu Rosu. Viņš negribot šo sievieti redzēt savos īpašumos, Kolders bija teicis. Tāpēc Dens viņai atstāja telefonisku ziņu.

Rimers uz savas kravas mašīnas pakaļējā borta pašreiz bija nodīrājis otro teļu. Zobu pēdas un asiņošana neradīja nekādas šaubas, ka pirmo nokoduši vilki.

Kolders stāvēja, rokas uz krūtīm sakrustojis, un noskatījās viņos. Nu šajā vīrā vairs nemanīja ne kripatas no tās plēsonīgās pievilcības, kuru viņš bija izplatījis ap sevi abās iepriekšējās reizēs, kad bija ataicinājis viņus uz savu rančo. Seja Kolderam bija bāla un zem acīm gulēja tumši loki, tāpat kā vairumam rančo īpašnieku govju atnešanās laikā. Cieši sakostajos žokļos cilājās puni. Iespaids bija tāds, it kā pirksts uz bises mēlītes trīcētu nepacietībā to nospiest.

Tiklīdz Bils Rimers sastinga uz vietas, Dens uzreiz saprata — kaut kas nav, kā vajag. Bils patlaban bija atvēris teļa krūškurvi. Zobu pēdas bija, bet asiņošanu tikpat kā nemanīja.

— Tad nu tā, — Bils beidzot ierunājās, — vilki katrā ziņā ir nogaršojuši arī šo mazulīti. — Atliecis muguru, viņš papriekš uzmeta īsu mirkli Denam, tad pagriezās pret Kolderu. — Taču nokoduši viņi to nav.

— Ko? — iesaucās Kolders.

— Teļš.ir piedzimis nedzīvs.

Kolders kādu mirkli blenza Rimerā.

— Mūsu ganāmpulkā nedzimst nedzīvi teļi, — viņš beidzot ledainā tonī atcirta.

— Diemžēl, ser, vismaz šis konkrētais noteikti piedzimis nedzīvs. Viņam plaušās nav gaisa. Varu jums parādīt, ja…

— Taisieties, ka tiekat!

Dens mēģināja iejaukties. — Esmu pārliecināts, ser, ka jūs saņemsiet tirgus cenai atbilstošu kompensāciju. Dabas aizstāvji ir ļoti pretimnākoši…

— Jūs domājat, es pieņemšu viņu netīro naudu?

— Ser, es…

— Sasodīts, vācieties projām no maniem īpašumiem!

Lūks gandrīz apmaldījās meža ceļu labirintā. Pa mājas ceļu viņš neriskēja braukt, baidīdamies, ka viņu kāds varētu ieraudzīt. Bez šā ceļa bija dkai vēl otrs, kas veda caur mežu, un viņš jau kopš ilga laika nebija to lietojis.

Jauneklis devās ceļā, tiklīdz bija pārbraukusi Helēna un visu izstāstījusi. Bija dienas vidus, tātad Ketija lielajā mājā gatavos otrās brokastis vīriem, kuri būs pārnākuši no darba aplokos. Taču laiks ritēja tik ātri. Ketija parasti devās mājās ap pustrijiem. Lūka rīcībā bija ne vairāk par pusstundu.

Beidzot Lūks atrada meklēto ceļu. Tas bija dubļains un grambains, un reiz viņam pat vajadzēja apstāties, lai novilktu no tā vēja nolauztu koku. Taču galu galā, pēc reljefa spriežot, viņš saprata, ka atrodas augšpus Ketijas mājas, tāpēc apturēja mašīnu un atlikušo ceļa gabalu nogāja kājām.

No augšas, skatoties pāri ganībām, šķita, ka mājās neviena nav. Aiz kūts bija nobraukts sudrabots treilers un vecs ševijs. Lūks zināja, ka ne viens, ne otrs nepieder Klaidam un Ketijai. Kad viņš bija sasniedzis Prinča kapu, no mājas aizmugures, skaļi riedama, izskrēja Medija, vecā kolliju kucīte, tad pazina nācēju un smilkstēdama un asti vēdīdama rikšoja pretī. Noliecies paglaudīt kucīti, puisis ar vienu aci uzmanīja, vai kāds nav dzirdējis riešanu un nenāk skatīties. Viss palika klusu.

Lai būtu pavisam drošs, Lūks piedauzīja pie virtuves durvīm un, piegājis pie kūts, pāris reižu skaļi uzsauca. Neviens neatsaucās. Aši aizsteidzies atpakaļ pie treilera, viņš pieklauvēja pie durvīm un, atbildi nesagaidījis, nospieda rokturi. Durvis nebija aizslēgtas.

Iegājis iekšā, Lūks uzreiz saprata, ka tas nav nekāds galdnieka miteklis. Smaka visu atklāja. Gulta bija pārklāta ar vilkādu, kaut gan pati par sevi tā neko vēl neliecināja. Tad viņš atrada sienā iebūvētos skapjus. Divi no tiem bija piebāzti pilni ar slazdiem, cilpām, dzeloņstiepļu rituļiem un vēl visā- 402 dām citām mantām, kuras viņš nemaz nepazina. Trešajā viņš

uzgāja pudeles — sanumurētas, bet bez uzrakstiem. Atkorķējis vienu, Lūks padoda tajā ielieto šķidrumu. Tas smirdēja gluži kā tā viela, kuru ievāca Helēna. Vilku mīzali.

Tad Lūks izdzirda piebraucam mašīnu.

Viņš veikli iebāza mēteļa kabatā pudeli un vienu slazdu ar cilpu, bet pārējo atlika atpakaļ. Nonācis lejā pa kāpnītēm, viņš mēģināja klusām aizvērt durvis, taču tās aizcirtās ar skaļu klikšķi.

— Mister Lavleis?

Lūks sastinga pussolī un pie sevis nolamājās. Tas bija Klaids. Viņš nāca ap kūts stūri.

— Mister Lavleis?

Tiklīdz Klaids bija pamanījis Lūku, draudzīgumu viņa sejā acumirklī nomainīja naids. Viņam aiz muguras parādījās Ketija ar bērnu rokās.

— Lūk! — viņa iesaucās.

— Sveiki.

— Ko tu te meklē? — noprasīja Klaids.

— Atnācu c-ciemos pie savas māsas.

— Ak tā? Un kā tad tu atkļuvi līdz šejienei — pa gaisu, vai?

Lūks pamāja ar galvu uz meža pusi. — Mašīna palika tur.

— Tev nu gan ir dūša ložņāt pa svešu īpašumu.

— Klaid, Dieva dēļ! — Ketija lūdzās.

Klaids pazibsnīja ar acīm uz treilera pusi. — Tu arī tur okšķerēji?

— Nē. T-tikai pieklauvēju. Tur neviena nav.

Lūks juta, ka nosarkst. Pie velna, kad viņš beidzot iemācīsies melot?

Klaids piešķieba galvu. — Vai tā ir?

Lūks paraustīja plecus. —Jā.

— Lasies projām no šejienes.

— Klaid! — iesaucās Ketija. — Viņš taču atnācis apraudzīt mani.

— Nu tad tagad viņš ir tevi redzējis, vai ne?

— Neiedrošinies runāt ar mani kā ar…

— Aizveries!

Lūks redzēja māsu sāpīgi saviebjamies.

— Ir jau l-labi, Ketij. Es iešu.

Iedams garām viņu trijotnei, Lūks uzsmaidīja Ketijai un bērnam tik braši, cik vien varēdams. Ketija likās tuvu asarām un uzgrieza Klaidam muguru. Nonācis pie suņa kapa, Lūks metās skriet. Un skrēja visu ceļu līdz mašīnai.

Atpakaļbrauciens tik daudz laika neprasīja, un, piebraucis pie būdas, viņš ieraudzīja, ka Helēnas pikapam blakus stāv Dena Praiora mašīna. Bazs, dubļus šķiezdams, drāzās ar viņu sasveicināties.

Pārkāpis pār būdas slieksni, jauneklis no saspringtā klusuma uzreiz saprata, ka tie abi sastrīdējušies. Dens viņam pamāja ar galvu.

— Sveiks, Lūk!

— Sveiks.

Lūks pameta acis uz Helēnu. Viņa izskatījās ļoti nomākta.

— Dens grib apšaut atlikušos vilkus, — viņa sacīja.

— Helēn, izbeidz!

— Bet tā taču ir taisnība, vai tad ne? Vai varbūt mums tā jādēvē par — kā nu bija? — ak jā, "letālo kontroli"?

Lūks skatījās no viena uz otru. — Kāpēc?

Dens nopūtās. — Vilki nokoduši vienu no tava tēva teļiem.

— Un tāpēc Dens ir gatavs ļaut sevi iebiedēt un darīt tieši to, ko vēlas tavs tēvs, proti, tikt vaļā no vilkiem. "Nē vilkiem!" — viņam nav jādara nekas cits kā tikai labi skaļi jāizkliedz šis sauklis.

— Helēn, tu neko nesaproti no politikas.

— No politikas?

—Jā. Ļauj tikai šim notikumam aiziet par tālu, un visa vilku sugas atjaunošanas programma var tikt atsviesta atpakaļ par daudziem gadiem. Houpas vilkiem jau tāpat tika izrādīta pārāk liela labvēlība. Reizēm ir jāprot zaudēt kauju, lai uzvarētu karā.

— Blēņas, Den! Tu vienkārši ļauj Kolderam kāpt tev uz galvas. Atceries, ko tu reiz teici? Ka Houpa ir vissmagākais pārbaudījums. Ja tu nenostāsies pret tādiem kā Kolders, tad

404 karā neuzvarēsi.

— Helēn, tev ar to jāsamierinās. Houpas iedzīvotāji nav gatavi sadzīvot ar vilkiem.

— Dari, ko tev liek Kolders, un tas nenotiks nekad. Es nekādi nespēju saprast, kāpēc tu vispār aicināji mani braukt šurp.

— Zini ko? Es sev uzdevu tieši to pašu jautājumu.

— Tev senāk bija drosme.

— Un tev — smadzenes.

Viņi mēroja viens otru nikniem skatieniem. Lūks iebāza roku mēteļa kabatā un, izņēmis slazdu ar cilpu un pudeli ar vilku mīzaliem, nolika to visu uz galda.

— Vai tam te ir kāda n-nozīme?

Baks ieradās uzreiz pēc Klaida zvana. Abi vīrieši nekavējoties devās uz Lavleisa treileru.

— Kad tu viņu satiki pēdējo reizi? — Baks jautāja.

— Nu jau gandrīz trīs nedēļas. Ketija redzēja, kā viņš nakts vidū aizbrauc ar motorkamanām. Viņa ir noraizējusies, jo Lavleiss nekad tik ilgi nav bijis projām. Domā, ka vfņam lēcies kas ļauns.

Ja arī tā būtu, Baks gan par to daudz nebēdātos. Vecajam muļķim bija vajadzējis sasodīti daudz laika, lai nomaitātu saujiņu vilku, un Baks par to bija samaksājis prāvu žūksni naudas. Un tomēr nelietīgie plēsoņas turpināja bendēt lopus.

Viņi apskatīja treileru no iekšpuses. Nešķita, ka Lūks te būtu ko aizticis. Ja arī bija kam pieskāries, tad rīkojies ārkārtīgi piesardzīgi.

— Tu droši zini, ka viņš bija te iekšā?

— Man tā liekas.

Baks kādu brīdi apdomājās. Ja Lūks sācis te ložņāt, tas nozīmē, ka viņam bijušas pamatotas aizdomas. Cik Baks viņu pazina, tad puika varēja aizsperties taisnā ceļā pie Dena Praiora, un tad viņi ar Klaidu nepagūs ne acu pamirkšķināt, kad mājas ceļā jau iegriezīsies nolāpīto federālistu vāģis.

— Mums jātiek vaļā no treilera, — Baks sacīja. — Un no mašīnas arī.

— Kā tad mēs to darīsim — sadedzināsim vai kā?

— Klaid, tu reizēm esi tik neaptēsts, ka man nolaižas rokas. Nevis sadedzināsim, bet aizvedīsim kaut kur tālāk no svešām acīm un atstāsim.

— Pareizi. — Paklusējis Klaids piemednāja: — Un ja nu vecais zēns atgriežas?

— Tad mēs viņam pateiksim, kur meklēt. Norunāts?

Viņi tūliņ ķērās pie darba. Kamēr Klaids uzkopa treileru

un noglabāja atvilktnēs mantas, Baks aizgāja piezvanīt Rejam. Viņš tam pateica, ka vilku lietas sakarā gadījušās neparedzētas darīšanas un ka Rejam ar Džesi tāpēc jānostrādā vēl viena maiņa. Rejs drusku paņurdēja, bet galu galā piekrita.

— Ja misteram Lavleisam atgadījusies nelaime vai kas tamlīdzīgs, vai tad kādam nevajadzētu doties viņu meklēt? — Ketija vaicāja.

— Protams, vajadzētu. Es aprunāšos zem četrām acīm ar Kreigu Rolinsonu. Bet atceries, mīļumiņ, mums labi jāapdomā, ko runājam. Viņš palīdzēja mums tikt vaļā no koijotiem, ja? Nesaki ne vārda par vilkiem.

— Tēt, tik dumja es taču neesmu!

— Zinu, mīļumiņ. Tu man esi īsta gudriniece.

Baks apkampa Ketiju un pateica viņai, ka tagad abi ar Klaidu aizvedīšot projām treileru, lai novērstu aizdomas gadījumā, ja Lūks jau paguvis izpļāpāties saviem drauģeļiem no Zivju un savvaļas dzīvnieku aizsardzības dienesta. Ja kāds ierodas, kamēr viņu nav mājās, Ketijai jāatrunājas, ka viņa neko nezina.

Klaids kūtī bija atradis vilku mednieka mašīnas atslēgas, un abi ar Baku piekabināja ševijam treileru. Pārliecinājušies, ka Lavleisa mantas nekur nemētājas, viņi devās projām. Baks vadīja vecā vīra mašīnu, bet Klaids brauca savējā.

Seviju un treileru viņi atstāja lielā kravas mašīnu stāvvietā kilometrus četrdesmit no Houpas. Paies labs laiciņš, kamēr tie kādam iekritīs acīs, Baks nosprieda.

Izdzirdusi mašīnu rūkoņu, Ketija papriekš iedomājās, ka tēvs ar Klaidu atgriežas no tās vietas, kurp aizveduši vecā vilku mednieka mašīnu. Bet pēc pāris mirkļiem viņa ieraudzīja pagalmā iebraucam divas agrāk neredzētas bēškrāsas kravas mašīnas un apstājamies blakus viņas tēva mašīnai. Katrā mašīnā sēdēja pa diviem vīriem, un visiem bija galvā cepures. Ketiju pēkšņi sagrāba bailes.

Visi četri izkāpa, divi palika pie mašīnām, bet abi pārējie nāca uz mājas pusi. Ketija gāja atvērt durvis, un viens no svešajiem, gara auguma vīrs ar kuplām ūsām, parādīja viņai kādu personas apliecību. Ketija bija pārāk satraukta, lai varētu to izlasīt.

— Misis Hiksa? — vīrs jautāja.

-Jā-

— Es esmu specaģents Sūmahers no ASV Zivju un savvaļas dzīvnieku aizsardzības dienesta juridiskās uzraudzības daļas. Un tas ir specaģents Lipskis.

— Ak tā.

Ketija viņus pazina. Pagājušajā rudenī abi bija bijuši vilkiem veltītajā kopienas sapulcē. Brīdī, kad Šūmahers lika atpakaļ personas apliecību, viņa pamanīja, ka žaketes iekškabatā tam glabājas pistole. Jaunā sieviete centās izlikties vienaldzīga un izmocīja pat smaidu.

— Un ko es varu darīt jūsu labā?

— Kundze, jūsu vīrs ir misters Klaids Hikss?

— Tieši tā.

— Lūdzu, vai es drīkstētu ar viņu aprunāties?

— Pašlaik viņa nav mājās. Vai kas atgadījies?

Ketija pamanīja, ka aģents Lipskis un abi pārējie nenolaiž acu no kūts.

— Kundze, mēs esam saņēmuši ziņas, ka mežu dienestam piederošajā kopienas zemē kāds nelikumīgi izliek slazdus, iespējams, pat tiem dzīvniekiem, kuri reģistrēti kā apdraudētas sugas pārstāvji.

— Vai tiešām?

—Jā, kundze. Un ziņu sniedzējam ir pamats domāt, ka šis malumednieks vai mednieki savās noziedzīgajās gaitās devušies no jūsu mājas. 407

— Ko jūs sakāt? — Ketija mēģināja iesmieties, bet smiekli izskanēja gaužām dīvaini. — Te noteikti būs kāds pārpratums.

lād jaunā sieviete ieraudzīja kalna virsotnē parādāmies Klaida mašīnu, un tai sekoja vēl viena, ko viņa pēc mirkļa pazina kā šerifa vietnieka Rolinsona mašīnu. Rolinsonam blakus sēdēja viņas tēvs. Aģenti gaidīja viņus piebraucam.

Klaidam kāpjot ārā no mašīnas, Ketija saskatīja vīra acīs pazibam dusmas, un klusībā lūdza Dievu, kaut nu viņš ne- uzvestos kā pēdējais stulbenis un neiekultos ķezā. Cik labi, ka tepat blakus ir tēvs, kurš šo lietu ņems savās rokās. Viņa pakāpās malā, kamēr aģents Sūmahers vēlreiz klāstīja to pašu, ko jau bija teicis viņai.

Tēvs viņu uzklausīja klusēdams. Paskatījies uz Kreigu Rolinsonu, viņš nosprieda, ka arī viņam aģentu ģīmji nepatīk. Klaids reiz mēģināja iejaukties, bet, uztvēris sievastēva bargo skatienu, uzreiz aprāvās.

— Laikam gan tos slazdus ar cilpu būs izlicis kāds svešinieks, — tēvs ieteicās, kad aģents Sūmahers bija beidzis.

— Vai pēdējā laikā te pie jums kāds bija apmeties — savā treilerā?

Tēvs sarauktu pieri pavērās Klaidā. — Tam vecajam vīram, kurš pirms kāda laika iznīdēja koijotus mūsu mājas tuvumā, tak bija treilers, vai ne, Klaid?

— Jā. Domāju gan.

Domīgi kodīdams ūsu galus, aģents Sūmahers pameta ar galvu.

— Neiebilstat, ja apskatīsim apkārtni?

Klaids uzsprēgāja dusmās. — Sasodīts, iebilstu gan!

Ketijas tēvs pacēla roku, lai znotu apklusinātu.

— Nedomāju, ka mēs varētu sniegt jums kādu palīdzību, mister Sūmaher. Turklāt es kā bijušais štata likumdevējs atļaušos aizrādīt — man ir iebildumi pret mājieniem, ka manās mājās varētu būt atradis patvērumu noziedznieks.

— Ser, šādu mājienu neviens nav devis. Mēs tikai pārbaudām saņemto informāciju. Gluži vienkārši darām savu darbu.

— Nu, tagad tas ir padarīts. Un es būtu jums pateicīgs, ja 408 jūs dotos projām.

Aģents iebāza roku kabatā un izvilka kādu papīru. — Ser, tas ir kratīšanas orderis, un tajā rakstīts, ka es drīkstu pārmeklēt jums piederošo zemes gabalu ar ēkām.

Ketijas tēvs kareivīgi izslēja zodu. Kreigs Rolinsons paspēra soli uz priekšu.

— Jūs, puiši, pārsniedzat savas pilnvaras, — Rolinsons ierunājās. — Vai maz zināt, ar ko šobrīd runājat? Misters Kolders ir viens no visvairāk godātajiem mūsu kopienas locekļiem. Sakritības pēc viņš arī ir cietis vairākus tūkstošus dolāru lielus zaudējumus, un tos viņam ir nodarījuši nolāpītie vilki, kurus jūs tik sirsnīgi aizstāvat. Šonakt tie nokoduši vēl divus teļus. Ja kāds šos neliešus kniebj nost, tad es teikšu — pareizi dara.

— Es gan ne vārda neesmu bildis par vilkiem, šerif, — sacīja Šūmahers. — Es teicu — "apdraudētas sugas pārstāvji".

— Mēs tāpat zinām, par ko ir runa, — ieteicās Klaids.

— Ser, mēs gribētu pārmeklēt jūsu zemes gabalu un ēkas.

Ketija redzēja, ka tēva acīs uzliesmo dusmas, — šis skatiens viņiem bērnībā lika steigšus nolīst malā.

— Tikai pār manu līķi, — tēvs zemā balsī noteica.

Jaunā sieviete bezmaz skaļi iekliedzās. Lai taču viņi

meklē, kāda tam nozīme! Treilera taču te vairs nav. Tomēr viņa zināja, ka prātīgāk ir nevērt muti vaļā.

Sekoja dzedrs klusums. Šūmahers uzlūkoja pārējos trīs aģentus. Neviens no viņiem nelikās drošs, ka vajadzētu spert nākamo soli.

Ketija* redzēja, ka Kreigs Rolinsons tikko valdās. Tad Rolinsons nostājās blakus viņas tēvam un Klaidam, un nu visi trīs stāvēja aci pret aci ar aģentiem.

— Kratīšana ir manā kompetencē. Un mans pienākums kā šā apgabala šerifam ir uzturēt kārtību. Jūs, puiši, labāk dodieties projām. Tūdaļ.

Šūmahers uzmeta skatienu papriekš Rolinsonam, tad ierocim, kas glabājās viņam pie jostas. Pēc tam pievērsās Lipskim, kurš pa visu laiku netika bildis ne vārda, taču acīmredzot bija šeit galvenais. Pēc īsa brīža tas pamāja ar galvu.

Aģents Šūmahers pastiepa pirkstu pret Kreigu Rolinsonu. — Tas esat jūs, mister, kurš pārsniedz savas pilnvaras, — viņš sacīja. — Es zvanīšu jūsu šerifam.

— Zvaniet vien, draudziņ.

Aģenti sasēdās atpakaļ mašīnās, un neviens neteica ne vārda, kamēr tās nebija nozudušas aiz kalna kores. Klaids blieza ar dūri viņiem nopakaļ.

— Tā!

Kreigs atvieglojumā noelsās, un Kedjas tēvs, plati smaidīdams, uzplāja viņam uz pleca.

— Dēls, es lepojos ar tevi. Tādi vīri kā tu iekaroja Rietumus.

Viņš pagriezās pret Ketiju. Jaunajai sievietei gribējās raudāt — nevis aiz atvieglojuma, bet aiz niknuma.

— Vai tev nekas nekaiš, mīļumiņ?

— Kaiš gan! Turpmāk jūs savus sasodītos melus varat stāstīt paši.

Un viņa uzgrieza tiem abiem muguru un devās uz māju.

Trīsdesmit trešā nodaļa

Sarkanais helikopters izšāvās no kanjona, ar lāpstiņām kuldams gaisu un likdams koku galotnēm drudžaini māt kā iekarsušiem futbola līdzjutējiem.

Dens binoklī vēroja, kā helikopters strauji sasveras uz sāniem un gar kalna kori tuvojas viņiem ar Lūku, lidodams varbūt kādas divdesmit pēdas zemāk par to līmeni, kādā stāvēja viņi. Pašāvies viņiem garām, tas vēlreiz sasvērās, un viņi ieraudzīja Bilu Rimeru, kurš sēdēja, izkāris kājas pa vaļējām durvīm.

Bilam ap vidu bija neilona drošības josta, bet pa tik lielu gabalu to nevarēja redzēt, un savā sarkanajā kombinezonā un ķiverē viņš izskatījās kā izpletņlēcējs, kurš sagatavojies laisties lejā. Helēna arī bija kopā ar Bilu, bet Dens nevarēja viņu saskatīt. Saules stari šķīla zibšņus uz helikoptera aizsargstikla 410 un īsu mirkli arī uz Rimera saulesbriļļu spoguļstikliem, kad

viņš pastiepās pēc šautenes, kas bija nolikta viņam ai/, muguras.

Dens padeva binokli Lūkam. — Še, paskaties, kā sadeg man atvēlētie budžeta līdzekļi.

Viņi stāvēja klints galotnē, atspiedušies pret Dena mašīnas pārsegu, un nolūkojās uz apmēram jūdzi plato meža joslu, kas līkločiem stiepās uz Houpas ielejas pusi. Dens pa rāciju nupat bija pateicis helikoptera pilotam koordinātas, kur meklējama gadu vecā vilcene ar kaklasiksnu. Vilcenes raidīto signālu viņi bija uztvēruši jau agrāk, tad ar telemetrijas metodi aplēsuši viņas atrašanās vietu.

Vilcene, par laimi, atradās mežu dienestam piederošajā zemes nogabalā, kaut kur augšpus televīzijas diskusiju vadītāja Džordana Taunzenda rančo, tāpēc viņiem nebija vajadzīga atļauja nolaisties zemē vai šaut. Rančo tuvumā vajadzēja būt tai vietai, kur, pēc Lūka un Helēnas domām, baltā vilkumāte ierīkojusi sev alu. Pēdējo divu dienu laikā viņi nebija uztvēruši nekādu, pat ne visvājāko signālu, tātad iespējams, ka vilcene laidusi pasaulē jaunu Houpas vilku metienu. Denam to tikai vajadzēja.

Helikopters brīdi riņķoja zem viņiem, tad nolaidās lejāk un uzņēma virzienu uz austrumiem. Pilots droši vien bija ievadījis vilkumātes koordinātes savā datoriekārtā, un nu viņam atlika vienīgi sekot kartei, līdz nonāks pie viņas un visiem pārējiem, kuri varētu būt kopā ar viņu. Kad tur nokļūs Dens ar Lūku, šaušana jau būs beigusies.

— Nu, vai brauksim? — Dens jautāja.

— Labi.

— Re, kur tie palaidņi! — iesaucās pilots.

Helēna paskatījās tajā virzienā, taču sākumā neredzēja neko citu kā tikai koku galotnes, kas aizņirbēja viņiem garām, bet tad pēkšņi koki izbeidzās un helikopters dzinās pakaļ pats savai ēnai plašā izcirtumā, kurā šur tur pavīdēja pa kādam klintsakmenim vai krustu šķērsu sasviestu baļķu kaudzei.

Tad viņa tos ieraudzīja. Divi pērnā gada vilcēni gozējās saulē uz klints atlūzas. Un, kamēr Helēna viņos noskatījās, viņi satrūkās un pacēla galvu pret rūcošo sarkano dunduru, kas laidās lejup no debesīm.

Helēna tik tikko izšķīra, ka gaišākajam vilkam ap kaklu ir siksna. Abi pietrūkās kājās un sākumā teciņiem, tad lēkšus metās uz mežu, ik pa brīdim atskatīdamies uz helikoptera pusi. Bils Rimers jau bija pavērsis pret viņiem bises stobru. Helēna dzirdēja, ka viņš uzvelk gaili.

— Zemāk es vairs nevaru, meitenes un zēni, — pilots sacīja. Tas bija garš, spēcīgas miesasbūves vīrs ar zirgasti un daudziem zelta gredzeniem pirkstos. Visu rītu viņš bija stāstījis smieklīgas, bet politiski nekorektas anekdotes, taču šobrīd, paldies Dievam, runāja nopietni.

— Ir jau labi, — Bils Rimers atteica. — Man viņš ir uz grauda.

Helēna paskatījās uz priekšu. Viņi tuvojās izcirtuma vidum un lidoja ne augstāk par piecdesmit pēdām virs zemes. Aiz izcirtuma slējās uzkalns, kura nogāze bija apaugusi ar trīsreiz augstākiem kokiem, kas mežonīgā ātrumā traucās viņiem pretī.

— Pēc piecām sekundēm pacelšos, — pilots sacīja. — Četri… trīs…

Helēna redzēja, ka Bila Rimera muguru sadrebina šāviena atsidens, un, aši pametusi acis lejup, pamanīja vilku bez kaklasiksnas apmetam kūleni un tūlīt pazūdam no redzesloka, jo pilots strauji uzrāva helikopteru augšup, tikai par kādām pāris collām izvairīdamies no ietriekšanās kokos.

Nu viņš apbrīnā iesvilpās. — Vai tu re! Trāpīts tieši desmitniekā.

Rimers atiezās platā smaidā. — Nevaru apgalvot, ka neesmu vienisprātis. Lidojums arī bija teicams. Ei, Helēn, galvu augšā! Nebēdājies, tā jau bija tikai ampula.

Par nāves sprieduma atcelšanu Dens viņiem bija paziņojis pašā pēdējā brīdī. Pat pēc tam, kad Lūks bija viņam parādījis pudeli ar vilku mīzaliem un slazdu ar cilpu, viņš joprojām bija uzstājis, ka jāiznīdē visi atlikušie vilki, izņemot vilkumāti. Viņu ar visiem jaundzimušajiem mazuļiem aizvedīšot uz Jeloustounu, Dens bija apgalvojis.

Helēna bija ar viņu strīdējusies, draudējusi un lūgusies, mēģinādama ieskaidrot, ka barvede ar mazajiem nosprāgs badā, ja nebūs neviena, kas viņiem piegādā barību. Bet Dens viņā neklausījās. Tikai atgriezies pārvaldē un no Šūmahera uzzinājis par notikumiem Hiksu mājvietā, viņš bija grozījis savu apņemšanos.

Dens jau tāpat bija kaisis dusmās, bet Baka Koldera atklātā pretošanās federālajiem aģentiem bija viņu pagalam satracinājusi. Sūmahers stāstīja, ka viņi esot pārmeklējuši Lavleisa mājokli Bigtimbersā un iespaids esot tāds, ka tur neviens jau vairākus mēnešus nav spēris kāju. Apspriedušies ar apgabala šerifu, aģenti bija vēlreiz devušies uz Hiksu māju, bet tur aiz kūts nebija atraduši neko citu kā tikai bariņu govju, kuras tik pamatīgi nograuzušas zāli, ka neviens velns vairs nevarētu pateikt, kas tur iepriekš apmeties.

Tad Dens sacīja, ka esot pienācis laiks ieņemt savu nostāju. Viņi nevis nogalināšot atlikušos vilkus, bet gan iešaušot tiem miega zāles, aplikšot kaklasiksnas un uzmanīšot ikvienu nolāpīto zvēru soli. Un, ja kāds kaut vai tikai nošķaudīšoties uz vilku pusi, viņš pats savām rokām iemetīšot šo neģēli cietumā.

Nu pilots apmeta slaidu loku, lai viņi varētu paturēt acīs vilku un precīzi zinātu tā atrašanās vietu brīdī, kad trankvi- lizators sāks iedarboties.

— Tev šķiet, ka palikuši tikai divi? — Rimers uzsauca Helēnai.

— Diemžēl jā. Un vēl baltā vilkumāte. Kā tu domā, vai tajās klintīs, uz kurām viņi gulēja, varētu būt ala?

— Varētu.

Ja tā, tad šī izvēle ne tuvu nebija ideāla. Lai gan nogāze zem alas bija stāva un to klāja biezs mežs, pati ala tomēr atradās skrajā vietā, kas bija viegli pārskatāma no meža ceļa izci- ruma augšgalā. Helēna redzēja, ka tur pašlaik apstājas Dena mašīna.

Vilks gandrīz jau bija sasniedzis izcirtuma viņu malu, bet pie pirmajiem kokiem sagrīļojās un pakrita. Neiezīmētā vilcene bija paguvusi nozust mežā.

— Nu labi, meitenes un zēni. Braucu lejā. Pirmais stāvs — dāmu apakšveļa un meža zvēri.

Helēnai un Rimeram pagāja kāda pusstunda, kamēr viņi tika galā ar vilku. Dens ar Lūku ari pienāca klāt un novēroja viņu darbošanos. Gadu vecais vilcēns bija izkāmējis un novārdzis, un viņiem vajadzēja tam iedot ne tikai parasto cērmju zāļu devu, bet arī pamatīgi apsmidzināt ar atutošanas līdzekli.

— Izskatās, ka viņam smagi klājies, — piezīmēja Rimers.

— Jā. Viņa māsai droši vien tāpat. Varbūt mums būtu vajadzējis iemidzināt viņu arī.

— Lūks pievērsās Denam. — V-vai tāpēc viņi atkal sākuši uzbrukt lopiem?

Dens paraustīja plecus. — Varbūt.

Kad viņi bija iespieduši pazīšanās zīmi vilcēna ausī un pārbaudījuši radioficēto kaklasiksnu, Rimers atvadījās un gāja atpakaļ uz helikopteru. Viņi gribēja, lai, vilcēnam atmostoties, lidaparāts jau būtu projām un nebiedētu to ar savu rūkšanu. Helēna savāca savu? darbarīkus un kopā ar Lūku un Denu atgriezās pie mašīnas. Attiecības starp Helēnu un Denu vēl joprojām bija saspringtas, un viņi visu ceļu nogāja klusēdami.

Kamēr viņi gaidīja vilcēnu pamostamies, Helēna ar Dena binokli parādīja abiem vīriešiem klintis, kurās, kā viņai likās, baltā vilkumāte ierīkojusi savu midzeni. Tās atradās tikai par kādiem divsimt jardiem zemāk.

— Varbūt mums derētu pieprasīt, lai mežu dienests aizliedz izmantot šo ceļu, — Helēna ieteicās. Dens viņai tūdaļ aizbāza muti.

— Pie velna, ko tu tur pļāpā, Helēn? Tā tak ir kopienas zeme. Kopienas, vai saprati? Ja nu kāda vilcene ir tik stulba un izrok alu turpat blakus ceļam, tad, atklāti sakot, tā ir viņas problēma.

— Labi, labi.

— Mēs taču nevaram pieprasīt, lai slēdz visus koplietošanas ceļus.

414 — Den, es visu saprotu. Man ļoti žēl.

— Dieva dēļ, es zinu, ko runāju.

Lūks tikām ar binokli cītīgi vēroja apkārtni, izlikdamies, ka viņa nemaz nav šeit.

— Viņš m-mostas.

Vilcēns uzrausās kājās, sagrīļojās, tad pamatīgi noskurinājās un nošķaudījās. Antiseptiskais pulveris acīmredzot bija iekļuvis viņam degunā. Kādu bridi viņš palika stāvam nekustīgi, varbūt pārdomādams, kas ar viņu noticis un vai sarkanais dundurs nav tikai rādījies sapnī. Paošņājis gaisu, vilcēns pagriezās un nicīgi nopētīja cilvēkus. Tad pēc laba brīža novērsās un pa to pašu ceļu, pa kuru bija bēgusi viņa māsa, ierikšoja mežā.

Dens viņus atveda atpakaļ uz Helēnas būdu. Visu ceļu neviens nebilda ne vārda. Ezerā bija nolaidies sniega zosu bars, lai atvilktu elpu savā tālajā ceļojumā uz ziemeļiem. Dens izslēdza motoru, un kādu laiciņu visi trīs klusēdami vēroja putnus.

Tad Lūks ieminējās, ka viņam jābrauc uz pilsētu apraudzīt māti un šo to nopirkt. Helēna zināja, ka jauneklis tīšām grib atstāt viņus ar Denu divatā, lai viņi varētu netraucēti izrunāties. Abi noskatījās, kā Lūks pieiet pie savas mašīnas, iesēžas tajā un aizbrauc.

— Man arī laiks doties tālāk, — Dens ierunājās, nepaceldams acu uz Helēnu.

— Labi. —Jaunā sieviete atvēra mašīnas durvis un izkāpa.

— Den?

Vīrietis pagriezās un paraudzījās Helēnā. Viņa skatiens bija stingrs.

-Jā?.

— Piedod, lūdzu!

— Piedot — par ko?

Helēna paraustīja plecus. — Nezinu. Laikam par visu. Tā vien šķiet, ka mēs vairs neesam draugi.

— Nudien smieklīgi!

— Es zinu, ka tu nosodi. Mūs ar Lūku, es domāju.

— Paklau, Helēn, tā ir tava pašas darīšana. -Jā.

Dens nopūtas un pakratīja galvu. — Cuku būšana! Es tikai… Nu, tu jau saproti.

Helēna pamāja ar galvu. Dens atkal sāka lūkoties uz ezera pusi, un Helēna sekoja viņa skatienam. Sniega zosis patlaban cēlās gaisā. Jaunā sieviete dzirdēja viņu melno spārngalu švīkstoņu.

— Džinija pirms pāris dienām uzgāja internetā, — Dens ieteicās. — Par dienvidpolu — kā viens zinātnieks aplēsis, ka tas atrodas nevis tur, kur līdz šim domāts, bet gan pāris pēdu uz vienu vai otru pusi. Tātad visus šos gadus cilvēki rāpušies pāri ledus grēdām, riskējuši ar dzīvību un pat gājuši bojā tikai tāpēc, lai iespraustu karoga kātu nepareizā vietā. Iznāk, ka pat nabaga Amundsens īstenībā nemaz nav sasniedzis savu mērķi.

Dens skumīgi uzsmaidīja Helēnai. — Lai nu kā, atturēt mūs nevar.

Viņš no jauna iedarbināja motoru. Helēna pieliecās pie atvērtajām durvīm, un vīrietis satvēra viņas plaukstu un pāris mirkļu paturēja savējā.

— Tu zini, kur mani atrast, — viņš sacīja.

— Es zinu, kur tevi atrast.

Varbūt tās bija bailes no sarkanā dundura, kas to panāca. Vai varbūt pēkšņa prāta apgaismība. Lai kāds tam būtu izskaidrojums, abi ar kaklasiksnām iezīmētie vilcēni nu jau vairāk nekā divas nedēļas uzvedās priekšzīmīgi. Iespējams, ka šādai pārvērtībai bija visciešākais sakars ar laika maiņu. Lai gan naktīs reizēm vēl piesala, dienās kļuva aizvien siltāks, un daudzās sīkās radības, kuras tikko sāka mosties no ziemas miega, bija viegli notveramas.

Ar aļņiem, kuri pamazām atgriezās saules apspīdētajās kalnu nogāzēs un kanjonos, viņi gan vēl nevarēja mēroties veiklībā. Lai arī aļņu tēviņi nesen bija nometuši ragus, abus nepieredzējušos plēsoņas viņi tomēr uzlūkoja karaliskā augstprātībā. Bet, neraugoties uz to, vilcēniem pāris reižu bija izdevies nomedīt jaunu vai novārgušu briedi, un viņi lepni pārnesa alā sava guvuma atliekas.

Tikai tad, kad Helēnai un Lūkam savām acīm gadījās 416 redzēt šo triumfa gājienu, viņi varēja droši apgalvot, ka

vilkumāte ar savu jauno metienu atrodas alā. Viņi to novēroja no izcirtuma augšas, reizēm abi kopā, reizēm pa vienam, bet vienmēr pa gabalu un tikai tad, kad pūta pretvējš. Naktis viņi izmantoja infrasarkanās gaismas teleskopu, ko viņiem bija aizdevis Dens. Mašīnu viņi aizvien atstāja labi paslēptu nomaļā vietā kādu jūdzi uz dienvidiem no alas un atlikušo ceļa gabalu nogāja kājām.

No savas paslēptuves koku pudura vidū viņi varēja pārredzēt ceļu, kas veda gar izcirtumu, un bija priecīgi, ka tas dk reti tiek lietots. Reiz, tieši pussdienlaikā, viņi redzēja, ka vilkiem, kas patlaban bija ērti izlaidušies piesaulītē uz klintīm, garām pabrauc kravas mašīna ar baļķiem. Viņiem satraukumā aizrāvās elpa, taču šoferis likās zvērus neredzam, jo pat nepalēnināja mašīnas gaitu.

Zemāk, drēgnajā, dzestrajā alā, vilkumāte zīdīja savus mazuļus. Ar tiem gaļas kriksīšiem, ko pārnesa pērnējie vilcēni, tikko pietika, lai viņai neaptrūktos zīdala. Un, lai gan neviens no sešiem mazuļiem vēl nebija nosprādzis badā, tie tomēr bija mazāki un vārgāki nekā iepriekš dzimušie.

Viņu zilganpelēkās ačeles jau bija atvērušās, un austiņas sāka slieties ua augšu. Dūšīgākie jau rāpoja pa midzeni, ielūkodamies visos kaktos, bet, tiklīdz viņi tuvojās ejai, kas veda uz lielo pasauli, vilkumāte satvēra viņus zobos un nogādāja atpakaļ drošībā. Pēc pāris dienām viņiem sāks šķilties piena zobi, un viņi būs jāsāk barot ar gaļu. Un tikai tad māte ļaus

mazajiem atstāt alu. *

Pulkstenis jau rādīja pāri astoņiem, un Ketija no aizkaitinātas sievas grasījās pārtapt saniknotā. Viņa bija uzvilkusi savu labāko kleitu, mazais Baks bija apguldīts, vakariņas ieliktas cepeškrāsnī, — bet kur, pie velna, kavējās Klaids?

Govis nu bija atnesušās, un pusotra mēneša laikā šis bija viņu pirmais vakars divatā — vai vismaz tam vajadzēja tādam būt. Kopš mātes aiziešanas Ketija ik vakarus bija vārījusi vīriem ēdienu lielajā mājā. Bet šovakar visa lopkopju komanda bija norunājusi doties uz Nellijas ēstūzi, tā ka Ketija ar 417

Klaidu varēs ieturēt omulīgu, romantisku maltīti divatā un pēc tik ilga laika atkal iepazīt viens otru tuvāk. Klaids laikam gan papriekš būs aizgājis iedzert pa mēriņam ar vīriem.

Kopš tā notikuma ar federālajiem aģentiem attiecības starp Klaidu un Ketiju bija diezgan vēsas vai, pareizāk sakot, Ketija izturējās vēsi un Klaids — piesardzīgi, jo viņai, ja vien laikus nesaņēma sevi rokās, šis starpgadījums vēl joprojām aizdeva dusmas. Ketija nekādi nespēja saprast, kāpēc vīriešiem vienmēr viss jāpārvērš sacensībā par dzimumlocekļa lielumu. Lai nu kā, Ketija ir Klaidu pietiekami sodījusi un nu pienācis laiks salīgt mieru.

Šajā nolūkā viņa bija ziedojusi visu pēcpusdienu un pagatavojusi izsmalcinātas vakariņas franču gaumē. Viņa pat bija ar datoru nodrukājusi ēdienkarti: Vicbyssoise zupa, Boeuf en Croūte Napoleon un, beidzot, valriekstu kēkss, kas gan patiesībā nebija nekāds franču ēdiens, toties piederēja pie Klaida iecienītākajiem. Un nu tas viss lēnām un neatvairāmi gāja postā.

Lai nesāktu dusmās plēst traukus, Ketija sāka saiņot Lū- sijai Milvordei domātu kāzu dāvanu. Kāzām vajadzēja notikt rīt pēc pusdienām, un tajās piedalīsies visa pilsēta.

"Pilnības ragā" Ketija bija nopirkusi viņai gleznu. To bija darinājis jauns mākslinieks, kurš dzīvoja kaut kur pa ceļam uz Ogastu un, spriežot pēc Rūtas teiktā, izskatījās drusku līdzīgs Melam Gibsonam. Gleznā bija attēlota saule, kas noriet aiz pakalniem, un, ja tā labi padomā, šis mākslas darbs nebija īsti piemērots kāzu dāvanai, taču Lūsija neiebildīs. Lūsija precējās ar kādu vīrieti no Greitfolzas, vārdā Dimitrijs. Viņš tirgojās ar naftu un bija no tiesas bagāts.

Ketija tikko bija beigusi rakstīt apsveikuma kartīti, kad pār virtuves logu pārslīdēja Klaida mašīnas priekšējās ugunis. Ienācis virtuvē, Klaids izskatījās tik nokaunējies, ka jaunā siveite gandrīz uz karstām pēdām piedeva viņam nokavēšanos, lai arī apņēmās to neizrādīt. Viņa ļāva vīram noskūpstīt viņu uz vaiga. Klaids oda pēc viskija.

— Piedod, mīļā!

418 —mantevi nožņaugt tūliņ vai drusku vēlāk?

— Kā tev tik.

— Nu tad vēlāk. Pagaidām aizdedzini sveces un sēdies pie galda.

Ēdiens vēl nebija neglābjami sakaltis. Klaids savukārt bija tiktāl skaidrā (vai pilnā), lai pateiktu, — šī esot pati gardākā maltīte, kādu viņš savā mūžā baudījis. Un, kad viņi bija tikuši līdz Pie Pecan un izdzēruši pāris glāžu vīna, Ketija juta, ka viņas sirds atmaigst. Iebāzis mutē pirmo kumosu, Klaids sarauca pieri un ieminējās, ka garša esot gandrīz tāda kā valriekstu kēksam, Ketija paskaidroja, ka valriekstu vietā viņa ņēmusi franču riekstus, bet citādi tas tiešām esot uz mata kā valriekstu kēkss.

Tad Klaidam vajadzēja ņemt un visu sabojāt, aizsākot sarunu par sasodītajiem vilkiem. Viņš stāstīja, ka pirms kāda laika esot "Pēdējā patvērumā" aprunājies ar diviem zeļļiem no kokapstrādes firmas, un viņi teikušies zinām, kur meklējama vilku ala.

— Tātad, ja neviens neko nedarīs lietas labā, tad pasaulē būs atkal jauna plēsoņu varza. Neticami! Pasaule nudien sagriezusies kājām gaisā.

Ketija piecēlās un sāka novākt traukus. Par vilkiem viņai negribējās ne dzirdēt. Turklāt Klaida vārdi atsauca atmiņā nabaga veco misteru Levleisu un to briesmīgo pēcpusdienu, kad viņu mājā bija uzradušies federālie aģenti. Klaids iegāja dzīvojamā istabā. Ketija dzirdēja, ka viņš kaut ko meklē sienas skapī.

— Klaid, vai tu vairs nenāksi atpakaļ?

— Es jau nāku, nāku!

Viņš atgriezās virtuvē, turēdams rokās kādu priekšmetu. Tikai pēc laba brīža Ketija aptvēra, ka tā ir vecā vilku mednieka cilpa.

— Sasodīts, kur tu to izrāvi?

— Šitā ir tā mantiņa, ko viņš tev rādīja, vai ne?

— Tu to nozagi viņa treilerā?

— Vienkārši aizņēmos.

— Klaid, Dieva dēļ!

— Es tev lūdzu tikai vienu — parādi, kā tā darbojas. 419

Nolicis cilpu uz galda, Klaids piegāja pie Ketijas un apvija viņai rokas ap vidu.

— Nu, mīļā, paklausi mani. Es gribu palīdzēt tavam tēvam.

Trīsdesmit ceturtā nodaļa

Rīta agrumā Helēna savā pastkastītē bija atradusi vēstuli. Tā bija ielikta visai iespaidīgā aploksnē, ko rotāja spiedogs "Minesotas universitāte. Tvinsitijas pilsēta. Uzņemšanas komisija" — un tā piedāvāja Lūkam uzsākt mācības Dabas zinātņu koledžas pirmajā kursā.

Sajūsmā iekliegušies, Helēna metās Lūkam ap kaklu un nebeidza cildināt viņa gudrību. Lūks gribēja nekavējodes pavēstīt jaunumus Denam, un, tā kā mobilais telefons atkal bija izgājis no ierindas, viņi iesēdās mašīnā un aizbrauca uz Houpu, lai viņam no turienes piezvanītu. Dens uzstāja, ka abiem jāatbrauc līdz centram un ievērojamajam notikumam par godu jāpaēd pusdienas kopā ar viņu.

— Vilki, cik noprotu, uzvedas labi, — Dens sacīja. — Nekas nenotiks, ja viņi kādas pāris stundas paliks bez aukles.

Šī bija Lūsijas Milvordes kāzu diena, un Lūku mocīja sirdsapziņas pārmetumi, ka viņš nav ieradies svinībās. Viņi abi ar Helēnu bija ielūgti, bet apmierinājās ar to, ka aizsūtīja katrs savu dāvanu un aizbildinājās, ka labprāt būtu ieradušies, ja vien darbs atļautu. Patiesībā ne vienam, ne otram nebija nekādas vēlēšanās saskrieties ar Lūka tēvu vai Klaidu, kuri tur arī noteikti būs. Tāpēc viņi labprāt pieņēma Dena uzaicinājumu.

Dens viņus aizveda uz kādu vietu, ko dēvēja par "Burukuģi" un kas viņam pašam tīri labi patika, un visi trīs ēda un dzēra daudz vairāk, nekā būtu vēlams. Dens bija krietni labākā omā nekā pēdējā reizē un likās noslēdzis mieru ar Helēnu. Pēc pusdienām Lūks ar Helēnu rietošās saules gaismā devās atpakaļ, neko daudz nerunādami, bet juzdamies 420 sapņaini un ļoti labi viens otrs tuvumā.

Atgriezušies būdā, viņi aizstaigāja līdz ezeram, un Lūks meta ūdeni sprunguļus, likdams Bazam vilkt tos ārā, kamēr Helēna, nogūlusies zālītē pie vecās laivas, viņos noskatījās. Kad sunim apnika spēlēdes, Lūks apsēdās Helēnai blakus, un viņa, ielikusi galvu jauneklim klēpī, skatījās debesīs, pār kurām slīdēja oranži un purpursārti mākoņi.

— Bērnībā man patika slēpties, — Helēna ieteicās.

— Vai tad tā nedara v-visi bērni?

— Nē, es domāju — slēpties pa īstam. Mūsu dzīvojamai istabai bija sdkla durvis, kas veda pagalmā aiz mājas, un durvis aizsedza gari, sarkani samta aizkari. Un, kad man bija gadi astoņi, es kādudien, no skolas pārnākusi agrāk nekā parasti, ņēmu un noslēpos aiz šiem aizkariem, un nenācu ārā. Stāvēju tur piecas stundas.

— Piecas stundas?

— Jā. Es stāvēju nekustēdamās, gandrīz neelpodama. Mamma un tētis burtiski zaudēja prātu. Zvanīja uz skolu, visiem mūsu kaimiņiem un manām draudzenēm, bet, kad tie apgalvoja, ka nav mani redzējuši, nosprieda, ka esmu nolaupīta, un piezvanīja policijai. Netālu no mūsu mājas tecēja upe, un kāda sieviete teicās redzējusi tās krastā mazu meiteni, tāpēc policisti izsauca ūdenslīdējus, un tie pārmeklēja upes gultni.

Un, kad bija satumsis, viņi turpināja darbu prožektoru gaismā un izsūtīja helikopterus, kas pārmeklēja tuvāko apkārtni. Tas viss droši vien izmaksāja vairākus simtus tūkstošus dolāru. Un es dzirdēju visas telefona sarunas, dzirdēju, kā mamma raud un vaimanā un tā tālāk, un tas, ko biju nodarījusi, man pēkšņi likās tik… tik briesmīgs, ka es vienkārši nevarēju atstāt savu slēptuvi.

— Un kas notika tālāk?

— Es apslapinājos, un mana māsa ieraudzīja zem aizkariem peļķīti, un tā mani atrada.

— Ko viņi darīja?

Helēna ievilka elpu. — Nu, viņi, protams, bija satriekti. Reizē dusmīgi un atviegloti. Un es teicu: "Kāpēc neviens nepaskatījās aiz aizkariem, pirms sacēla tādu traci?" Tas ir — sasauca visus labi apmācītos policistus, glābšanas dienesta darbiniekus un pārējos, un neviens no visa šā bara neiedomājās pacelt aizkarus.

— Vai viņi tevi s-sodīja?

— Jā, veselu gadu sūtīja pie psihoterapeites. Viņa sacīja, man esot "problēmas ar dzīves īstenību", tāpēc es esot dk ļoti iecienījusi slēpšanos.

— Un ko tu pati par to domā?

Helēna paraudzījās jauneklī. — Ei, vai tu ar zini, ka no tevis iznāktu labs psihiatrs? Viņi jautā uz mata tāpat: "Un ko tu pad par to domā?"

Lūks pasmaidīja. — Nu un?

— Es domāju, viņai bija pilnīga taisnība.

Puisis jau gribēja sākt Helēnai stāstīt par to, kā pats savulaik slēpies. Kā aizstājies aiz koka un noraudzījies viņā, kad viņa tikko kā bija atbraukusi uz šejieni. Bet laikus pārdomāja, piepeši saprads, kāpēc Helēna viņam to visu stāstījusi.

— T-tu domā, mēs arī tā darām? Slēpjamies no dzīves īstenības?

— Mhm.

— M-mani tā nebiedē.

Helēna pasniedzās un noglauda viņam vaigu.

— Es zinu.

— Paklau, es visu laiku par to domāju. M-mēs varētu vasaru pavadīt ceļojumos. Aizbraukt uz Aļasku vai kur citur. Un rudenī tu kopā ar mani varētu doties uz Minesotu.

Helēna pasmējās.

— K-kāpēc ne? Tu varētu pabeigt savu disertāciju.

— Ak, Lūk! — Viņa nopūtās. — Es nezinu.

— Pastāsti man! Kāpēc ne?

Lūks ieskatījās Helēnas sejā, pār kuru gūlās ēna. Nu viņas acīs vairs neatspoguļojās tumstošās debesis. Jauneklis pieliecās un noskūpstīja viņu, un viņa pasniedzās un novilka to sev blakus, un Lūks juta, ka viņu mutēs un locekļos atkal mostas mūžam neremdināmās alkas vienam pēc otra.

Šis ceļš ejams mums abiem kopā, man un viņai, Lūks sprieda. Lai ar saviem augumiem meklētu atbildes uz jautājumiem, ar kuriem nespēj tikt galā prāts.

Mirklī, kad Lūks savienojās ar Helēnu, viņa gara acu priekšā pavīdēja mazas meitenes tēls, kas sastindzis stāvēja aiz tumši sarkana aizkara. Bet tad pār viņiem nolaidās nakts, un vīzija izgaisa. Sakususi ar bailēm un skumjām, tā līdz ar viņu kaislē savītajiem augumiem nogrima aizmirstībā.

Lūsija Milvorde uz sava zirga likās jūtamies daudz brīvāk nekā viņas nākamais vīrs uz savējā. Dugs un Hetija bija parūpējušies, lai viņam tiktu iedots pats rāmākais jājamzirgs visā rančo, — tumši brūns, kastrēts ērzelis, vārdā Zeks, kuru Lūsija saukāja par Prozeku. Nezin, vai Dimitrijs par zirga rāmo dabu bija informēts vai ne, taču viņš sēdēja tā mugurā ar tādu sejas izteiksmi, it kā nekaitīgais lopiņš tikai atvilktu elpu pēc apokalipses un jau nākamajā brīdī būtu gatavs aizraut viņu tiešā ceļā uz elli.

— Viņš ir pilsētas zēns, — Hedja pirms brīža bija paļāvīgi teikusi Eleonorai, abām noskatoties, kā ceremonijas dalībnieki sakāpj zirgos. — Un vai gan cilvēkam vajadzīgi zirgi, ja viņam pieder savs simts naftas urbumu?

Nu viņi visi sēdēja aplokā uz kārtīgi sarindotām siena ķīpām un noskatījās ceremonijā. Aploka rietumu galā uz kalnu un rieta debesu fona zem augstiem vārtiem, kam visapkārt bija apvītās vieglajā vakara vēsmiņā plīvojošas sarkanas, baltas un zilas lentes, Lūsija un Dimitrijs zvērēja viens otram mīlestību.

Viņu zirgi stāvēja cieši blakus, tiem pretī — mācītāja ķēve, kura ik pa brīdim pavēcināja asti, it kā uzsvērdama zvēresta nopietnību. Līgavai un līgavainim aiz muguras — arī zirgos, kā jau pieklājas, — bija vienā rindā sastājušās līgavas māsas, otrā — pāži. Meitenes bija ģērbušās baltās kleitās, zēni — melnos uzvalciņos un cepurēs, tikai Lūsijas jaunākā brāļa Cārlija cepuri jau divreiz bija nopūtis vējš, un nu tā gulēja pašas izvēlētajā vietā — Cārlija Šetlendas ponijam zem kājām.

Lūsijas gaišajos matos bija ievītas lilijas, un viņas baltā atlasa kleita, vējā graciozi viļņodamās, atsedza baltus lakādas zābaciņus. Par spīd savai acīmredzamajai neveiklības sajūtai, Dimitrijs izskatījās lomai atbilstoši. Viņš dižojās melnā cepurē ar lēzenām malām, melnā uzvalkā ar vesd, baltā kreklā ar atlocīdem apkakles stūrīšiem, ko rotāja šaura kaklasaite, un zābakos ar piešiem. Ja neņēma vērā videokameras un pa kādam mobilajam telefonam, kurš šad tad iezvanījās, šī aina kopumā stipri līdzinājās no Mežonīgo Rietumu ikdienas ņemtai dzīvajai bildei.

Eleonora ar Ketiju sēdēja uz vienas ķīpas, Klaids ar Baku — uz otras. Tā bija pirmā reize kopš Eleonoras aiziešanas no mājas, kad viņa redzēja Baku, un sajūta nebija tik neomulīga, kā viņa bija baidījusies.

Viņas ar Rūtu bija atbraukušas agri, lai palīdzētu Hetijai sagatavot cienastu. Vēlāk atbraukušais Baks tīšām izlikās Eleonoru neredzam. Viņš grozījās apkārt, sasveicinājās un jokojās ar viesiem, darīdams to visu tikai tāpēc, kā Eleonora zināja, lai iegūtu viņas ievērību. Eleonorai viņš likās svešāds, pārvērties gandrīz līdz nepazīšanai: vecāks un bālāks sejā, tāds kā sakrities. Zem acīm viņam iezīmējās tumši loki. Kad viesi, garā virtenē sastājušies, taisījās doties uz aploku, Baks beidzot ieraudzīja arī Eleonoru.

— Sveika, Eleonor!

— Sveiks, Bak!

Eleonora uzsmaidīja Bakam, taču Baks viņas smaidam neatbildēja, tikai palocīja galvu. Un viss. Bet Eleonoru tas nesatrauca. Savā ziņā viņa pat jutās atvieglota. Visi pārējie šķita tik milzīgi raizējamies par Eleonoru un, apvaicādamies, kā viņai klājas, rādīja tik norūpējušos seju, it kā viņa nule būtu pārcietusi smagu operāciju. Zināmā mērā tā varbūt arī varēja teikt.

Patiesībā Eleonora jau daudzus gadus nebija jutusies tik labi, tik brīvi lēmusi par savu dzīvi. Ar vienu pašu ceļasomu ievākusies Rūtas mājā, viņa jutās jauna, brīva un neatkarīga, dzīve atkal likās daudzsološa, lai gan viņai nebija ne jausmas, ko tieši tā varētu solīt.

Rūta šajā laikā pierādīja, ka ir uzticama draudzene Eleonorai. Atklātajās sarunās, kas reizēm ieilga līdz vēlai naktij, Rūta izteica daudz ko tādu, kas Eleonorai nāca kā atklāsme, — ari par viņas laulību ar Baku. Eleonora aizvien bija domājusi, ka Baka sānsoļi izskaidrojami ar pārlieku vājību pret sievietēm. Rūta savukārt bija pilnīgi citās domās. Viņa uzskatīja, ka Baku uz lakstošanos mudina dziļi slēptais nicinājums pret sievietēm, varbūt pat bailes no tām, un ka sekss viņam ir līdzeklis, kā pierādīt savu pārākumu.

Bet ne jau visas viņu sarunas bija tik nopietnas. Īstenībā Eleonora jau gadiem ilgi nebija dk sirsnīgi smējusies. Reizēm viņai pat sāpēja sāni no smiešanās.

Jaunajā dzīvē Eleonorai pietrūka tikai Lūka. Taču viņš ik pēc divām trim dienām brauca ciemos un reiz pat atveda vakariņās Helēnu. Eleonora bija darījusi visu, kas viņas spēkos, lai pierunātu dēlu ierasties Lūsijas kāzās, tomēr labi zinādama, ka viņš nebūs ar mieru, un saprazdama arī, kāpēc.

— Jūs drīkstat noskūpstīt līgavu, — Eleonora izdzirda mācītāju sakām.

— Nokritīs vēl no zirga, — Čārlijs nopurpināja, un tu- vākstāvošie, to dzirdēdami, iesmējās. Lūsija paliecās uz priekšu, lai aiztaupītu nabaga Dimitrijam risku, un kāzu viesi skaļi uzgavilēja.

Šādos gadījumos jaunlaulātie pēc ceremonijas nereti pilnos auļos traucās projām, kur acis rāda, bet Lūsija un Dimitrijs, varbūt baidīdamies, ka nāve viņus šķirs priekšlaikus, aprobežojās ar to, ka cienīgos soļos apjāja aplokam apkārt. Nākamo pusstundu viņi aizvadīja, pozēdami fotogrāfam, bet kāzu viesi tikmēr pulcējās blakus aplokā, lai iedzertu pa glāzītei uz viņu veselību.

Aploks bija rūpīgi sagatavots svinībām. Tur bija sarindoti gari galdi un soli, un pašā vidū ierīkota deju grīda. Nellijas dēls Elmers, savā labākajā teniskrekliņā uzcirties, jautri čīgāja vijoli, un viņam aiz muguras visā savā krāšņumā rietēja saule, gluži kā Ketijas dāvinātajā gleznā. Gar žoga malām sakarinātās krāsainās lampiņas nu sāka likties tīri glītas.

Un tad tas notika.

Pirmais to izdzirda Dugs Milvords. Fotografēšanās tikko kā bija beigusies, un viņš jaunlaulātajiem nopakaļ nāca šurp no otra aploka, bet piepeši apstājās un atskatījās uz ganībām. Pieri saraucis, viņš lika tuvākstāvošajiem apklust, un pagāja krietns brīdis, kamēr šī ziņa izplatījās un kamēr kāds pateica Elmeram, lai beidz čīgāt. Bet, kad puisis mitējās spēlēt un iestājās klusums, rēnajā vakara gaisā to varēja saklausīt gluži skaidri.

Izbiedētu lopu dobjo maurošanu.

Nakts bija skaidra un dzestra, un, kad viņi sāka kraut pikapā savu mantību, trīsceturtdaļmēness sirpis meta ēnu pār kalnu nogāzi. Viņi abi bija silti saģērbušies un, lai gan pēc pusdienām ar Denu nevienam no viņiem vēl negribējās ēst, viņi tomēr bija paņēmuši līdzi vēlākam sainīti sviestmaižu un termosu ar kafiju.

Lūks solījās palikt izcirtumā visu nakti, ja rastos tāda vajadzība. Bija pagājušas jau divdesmit trīs dienas, kopš baltās vilcenes nozušanas alā, un puisis jutās pārliecināts, ka šonakt viņi ieraudzīs iznākam no tās mazuļus.

Bazs vēl nebija apradis ar domu, ka šajās naktsdežūrās viņam nav ko meklēt, tāpēc Helēnai vajadzēja izcelt viņu no pikapa un vilkšus aizvilkt atpakaļ būdā. Viņa patlaban slēdza ciet durvis, kad ieraudzīja caur kokiem paspīdam mašīnas priekšējās ugunis.

Tik vēlā stundā ciemiņi parasti nemēdz ierasties, un kopš notikuma ar sabojātajām pikapa durvīm Helēna visus nejaušos garāmbraucējus uzlūkoja ar aizdomām. Atgriezusies pie mašīnas, viņa nostājās Lūkam blakus, un abi klusēdami gaidīja, kas notiks tālāk.

Svešā mašīna ātri tuvojās, priekšējām ugunīm lēkājot pār sasalušiem dubļiem klātā ceļa grambām. Ne Helēna, ne Lūks braucamo nepazina, un tikai tad, kad tas apstājās viņiem līdzās, jaunā sieviete ieraudzīja, ka pie stūres sēž Rūta Maiklsa un viņai blakus — Lūka māte. Abas sievietes izkāpa, un, pirms vēl viņas bija paguvušas ierunāties, Helēna jau 426 zināja — atgadījies kas ļauns.

— Mamm? — Lūks jautāja, iedams Eleonorai klāt. - Kas noticis?

— Vilki saplosījuši vairākus Duga Milvorda teļus. Tavs tēvs viņus nošāva.

— Nošāva vilkus?

— Divus gabalus. Vienkārši izrāva bisi vienam Duga strādniekam no rokām un nošāva. Dugs mēģināja viņu aizkavēt, bet viņš neklausījās. Un nu viņš ir sapulcinājis veselu baru, un viņi taisās dodes uz alu galēt nost atlikušos vilkus.

— Viņi zina, kur ir ala? — iejautājās Helēna.

— Klaids saka, tā atrododes augšpus Taunzendu rančo.

— Nupat viņi aizbrauca uz "Pēdējo patvērumu" pēc Hārdingiem un vēl kādiem Klaida drauģeļiem mežcirtējiem, — Rūta paskaidroja. — Tad visi kopā dosies uz alu. Viņi visi ir krietni uzņēmuši uz krūts.

Lūks nedcīgi kratīja galvu. Helēna centās sakopot domas.

— Piezvanīšu Denam.

Paķērusi kabatas bateriju, viņa metās uz būdu, sameklēja mobilo telefonu un sāka drudžaini spaidīt tā pogas. Tad, pusbalsī lādēdamās par kavēšanos, gaidīja savienojumu.

Lūka māte un Rūta tostarp bija nostājušās uz būdas sliekšņa, un Lūks aizdedzināja vienu laternu. Eleonora laida acis visapkārt. Šī bija pirmā reize, kad viņa redzēja sava dēla jauno mājvietu. Te Helēna pēkšņi aptvēra, ka visu šo laiku klausījusies klusumā.

— Pie velna! — Viņa nometa klausuli.

— B-*baterijas vēl nav uzlādējušās?

— Nē. Sasper jods! — Helēna kādu brīdi apdomājās.

— Lūk, tu ar māti un Rūtu brauc uz izcirtumu un mēģini vest pie prāta tos nejēgas. Es dkām pacentīšos izglābt vilcēnus.

— Helēn, de vīri ir pamatīgās burās, — Rūta brīdināja.

— Tēvs mūs neuzklausītu šā vai tā.

— Tad aizsprosto viņiem ceļu. Dari, vienalga, ko. Tikai papūlies kaut kā novilcināt laiku un aizkavēt viņus.

— Helēn, jūs esat vienīgā, kuru viņi būtu ar mieru uzklausīt, — ieteicās Eleonora.

— Es izvilkšu m-mazuļus no alas.

— Tu vēl ne reizi neesi to darījis. Alā jāaizlien līdz pašam galam, un, ja tur ir vilkumāte, tas var būt bīstami.

— Gan jau būs labi.

— Liecies mierā, Lūk!

— Helēn, es tikšu galā!

Jaunā sieviete vilcinājās. Varbūt Lūkam taisnība.

— Paklau, braucam projām!

— Tev vajadzēs kādu nesamo. Tavas brezenta somas!

Lūks aizmetās pie otras sienas, izvilka somas no lāvas

apakšas un ņēmās sviest no tām ārā mantas.

— Rūta, mums jādabū rokā Dens. Vai vari aizbraukt uz pilsētu un piezvanīt viņam?

— Protams.

Helēna uzskrīpāja uz papīra lapas Dena mājas telefona numuru un pasdepa lapu Rūtai.

— Piezvani arī policijai, mežu dienestam, visām iestādēm, kādas tev liekas noderīgas. Pasaki viņiem, ka mēs atrodamies pie lielā izcirtuma augšpus Taunzendu rančo.

— Tiks izdarīts! — Rūta skriešiem aizsteidzās pie savas mašīnas.

Lūks tikām bija iztukšojis savas somas un lādēja bisē patronas.

— Bisi tev nevajadzēs.

— Man nē, bet varbūt tev. — Noklikšķinājis aizslēgu, viņš padeva ieroci Helēnai.

— Nē.

— Ņem!

Beidzot viņa piekāpās. Paņēma ķēdes zāģi, ieslēdza Bazu un Lūkam un viņa mātei nopakaļ skrēja uz mašīnu. Rūta jau brauca projām. Iemetusi bisi un zāģi pikapā, Helēna aiznesa šļirci un otru kabatas bateriju Lūkam, kurš sēdās savā džipā.

— Alā lien lēnām. Un piesargies — vilcene kuru katru brīdi var mesdes tev virsū.

— Zinu.

— Turi šļirci gatavībā. Viņa kādu brīdi vēl rūks un drau- 428 dēs, bet tad pārstās pretoties.

— Labi. — Puisis iedarbināja motoru un ieslēdza priek sējās ugunis.

— Vai v-vilcēnus man vest uz šejieni?

Helēna nebija par to domājusi. Taču viņas būda būs pirmā vieta, kas tiks pārmeklēta.

— Ved uz Rūtas māju, — ierosināja Eleonora.

— Labi.

— Un vēl kas, Lūk, — Helēna ieteicās.

-Jā?

— Esi piesardzīgs.

Lūks par atbildi pasmaidīja, pamāja ar galvu un aizcirta mašīnas durvis. Brīdī, kad viņš grieza apkārt džipu, Helēna un Eleonora iesēdās pikapā. Kādu mirkli Helēnai šķita, ka neizdosies ieslēgt aizdedzi. Bet trešajā piegājienā motors tomēr sāka darboties, un drīz vien Helēna panāca Lūku un viņa mašīnas aizmugures uguņu atspīdumā līkumoja pa koku ieskauto, šauro zemesceļu.

— Paldies, — Helēna ieteicās. — Par to, ka atbraucāt mūs brīdināt.

Nenolaizdama acu no Lūka mašīnas, Eleonora pastiepa roku un viegli noglāstīja jaunās sievietes plecu.

Trīsdesmit piektā nodaļa

Baltā vilcene palika stāvam pie alas ieejas, bet divi lielākie un brašākie vilcēni, aizlīduši viņai gar kājām, izkumuroja mēnessgaismas pielietajā pasaulē.

Zemes kukuržņi, kurus vilcene, alu rokot, bija izmētājusi pie ieejas, nu bija pērnā gada vilcēnu kāju noblietēti cieti kā cements un nokaisīti ar mēsliem un kaulu atliekām. Viens no mazuļiem izmēģināja savus jaunos zobus pie kāda mazāka kaula, bet drīz vien meta mieru. Tepat tuvumā vēdīja cita, daudz kārdinošāka smarža.

Arī vilkumātei tā augu dienu bija kairinājusi nāsis. Varbūt to izplatīja kāds pērnā gada vilcēnu pārnests medījums, lai gan viņi kopš divkājaiņu uzrašanās pagājušajā naktī vairs nebija redzēti. Varbūt šo nezināmo medījumu te pametuši cilvēki. Vilcene bija saodusi viņu smaku labu laiku pirms tam, kad izdzirda balsis, un, gulēdama pavisam klusu, bija klausījusies viņu soļu šļūkāšanā un dipoņā pie alas ieejas. Viņa bija dzirdējusi arī tādu kā žvadzoņu, un vēl joprojām saoda savādu dvaku, kam piejaucās svaigas gaļas aromāts. Šim nezināmajam priekšmetam piemita tā pati asā, nedabiskā smaka kā tai ierīcei, kura reiz bija sacirtusies ap viņas kāju.

Abiem mazuļiem gan šī smaka neko neizteica. Viņi nesaoda neko citu kā tikai gaļas smaržu. Visu dienu viņi bija nopūlējušies izlavīdes no alas, un māte ikreiz bija viņus saņēmusi zobos un atnesusi atpakaļ midzenī. Bet, tik daudzas stundas veltīgi nogaidījušies, kad gadu vecie vilcēni atnesīs ko ēdamu, un nomocījusies ar sešām kārīgām mutītēm, kas viņu raustīja un plūkāja aiz ausīm, viņa, izsalkuma mocīta, beidzot padevās.

Nu pirmais vilcēns lielā apņēmībā tenterēja pretī vilinošajai smaržai, un māte viņam sekoja, ar purnu bikstīdama otru mazuli un skubinādama iet pie pirmās kārtīgās maltītes viņa mūžā. Vilcenei aiz muguras, miegdami acis spožajā mēnessgaismā, pie ieejas bija nostājušies vēl divi mazuļi.

Zemē gulēja neliels gaiši sārtas gaļas gabals, un pēc brīža vilcene saoda un saskatīja tam abās pusēs vēl citus tādus pašus. Savādo dvaku, kura viņu bija satraukusi pirmīt, izplatīja metāla sdeple, cilvēku izgudrojums, ar kuru gaļas gabali bija savienoti savā starpā. Vdcene neziņā paošņāja gaisu.

Arī pirmais mazulis bija saodis gaļas smaržu. Viņš piedūra gaļas kumosam purniņu un, pavilcis uz priekšu, viegli iekoda tajā. Velkot stieple sakustējās, un vilkumāte tramīgi atkāpās, it kā būtu ieraudzījusi klaburčūsku. Nu viņa zināja — te slēpjas briesmas. Un tā nebija nekāda klaburčūska. Vienā lēcienā vilcene atradās blakus mazulim.

Bet kumoss jau bija viņam mutē, un nu viņš sacirta žokļus ap to.

Ceļu sazarojumā nogriezdamies, Lūks pavēcināja roku, un Helēna par atbildi pazibsnlja ar mašīnas priekšējām ugu nīm. Lūks devās tālāk uz izcirtumu. Atstājis mašīnu parastajā slēptuvē, puisis paņēma somas, šļirci un skriešus metās cauri mežam.

Uz priekšu tikt nebija nemaz tik vienkārši. Skriešanu apgrūtināja klintsakmeņi, koku saknes un kritalas, tāpēc viņš centās turēties kabatas baterijas gaismas lokā, tomēr vairākas reizes aizķērās kāja un viņš izstiepās garšļaukus.

Skriedams Lūks mēģināja aplēst, cik viņa rīcībā laika.

Ja viņi devušies ceļā no "Pēdējā patvēruma", tad šeit ieradīsies no ziemeļu puses. Pa ceļu, kas no pilsētas garām Taun- zendu īpašumiem ved rietumu virzienā, viņi aizbrauks līdz mežam, tad iegriezīsies meža ceļā pa kreisi. Taču, nezinot, cikos viņi izbraukuši, nekādi nebija iespējams noteikt, kad viņi sasniegs mežu. Lūks saprata tikai to, ka viņam jāsteidzas tālāk.

Beidzot viņš aiz koku stumbriem saskatīja mēness apspīdēto izcirtumu. Tuvodamies tam, viņš izslēdza bateriju un izzvejoja no kabatas Dena infrasarkano teleskopu. Tad apstājās un ieslēdza to, un, tiklīdz bija noregulējis objektīvu, izdzirda ierejamies vilku.

Tā bija baltā vilcene, kas tur rēja. Viņa stāvēja pāris jardu attālumā no ieejas alā un, skatīdamās uz Lūku, nikni vaukšķēja. Viņai aiz muguras kaut kas kūņojās, un pagāja kāds brīdis, līdz Lūks aptvēra, ka tie ir vilcēni, kuri steidzas uz alu. Mazuļu kažoks bija daudz tumšāks nekā viņu mātei, un Lūkam neizdevās saskaitīt, cik viņu tur ir. Vilcene pieskatīja, lai mazie paslēptos alā, taču nešķita, ka viņa taisītos tiem sekot.

Kad pēdējais vilcēns bija nozudis no acīm, vilkumāte sāka tekalēt šurpu turpu gar alu, vienā laidā riedama un nenovērsdama skatienu no Lūka. Ik pa brīdim viņa apstājās vienā un tajā pašā vietā un, purnu pie zemes piegrūdusi, kaut ko ošņāja. Tad pacēļa galvu un ierējās. Tā tas atkārtojās vairākas reizes, bet tad vilcene katrai rējienu sērijai sāka pievienot gaudas. Lūks vēlējās, kaut viņa beidzot apklustu un neatklātu visai pasaulei savu atrašanās vietu.

Atlicis kabatā teleskopu, viņš iegāja izcirtumā. No vilkumātes viņu šķira kādi piecdesmit jardi, un, tuvodamies tai, viņš redzēja, ka tā sāk izturēties aizvien nedrošāk. Ik pa brīdim, asti nolaidusi, viņa paskrēja nostāk, tad likās atgūstam drosmi un riedama un gaudodama atgriezās atpakaļ. .Mēnessgaismā Lūks saskatīja, ka vietā, ap kuru viņa nebeidza riņķot, uz zemes rēgojas kāds tumšs plankums. Un tad gaudošanai pa starpām saklausīja smilkstus, kuri noteikti nenāca no vilcenes rīkles.

Lūkam sperot pēdējos pāris soļus līdz alai, vilkumāte aizmetās prom. Jardus divdesmit noskrējusi, viņa apstājās un uzlūkoja jaunekli. Nu viņa vairs neizdvesa ne skaņas. Tad atskanēja vēl viens smilksts. Lūks ieslēdza kabatas bateriju.

— Ak kungs, — viņš nomurmināja.

Helēna bija aizšķērsojusi ceļu ar savu pikapu un atslēgas paslēpusi zem tuvējā klintsakmeņa. Pats par sevi pikaps nebija nekāds nopietnais šķērslis, taču tam priekšā viņa bija aizlaidusi ar ķēdes zāģi nozāģētu Duglasa egli. Nu viņa zāģēja vēl otru, Eleonoras turētās kabatas baterijas gaismas lokā šķiežot visapkārt zeltainu skaidu straumi.

Pēc kādas minūtes viņa bija pārzāģējusi resno stumbru un, nedaudz atkāpusies, sauca, lai Eleonora dara to pašu. Koks saļodzījās, nobrakšķēja un nogāzās tieši tajā vietā, kur Helēna bija gribējusi, un mežā atjaunojās pārtrauktais klusums.

Viņas atradās pusotras jūdzes uz ziemeļiem no izcirtuma. Helēna šo vietu bija izvēlējusies tāpēc, ka tā atklāja skatu uz meža ceļu, kas straujos pagriezienos līkumoja augšup no ielejas. Mašīnas ugunis no šejienes būtu saskatāmas jau pa lielu gabalu, taču pagaidām tās vēl nebija manāmas.

Helēna novietoja ķēdes zāģi atpakaļ bagāžniekā. Eleonora atdeva viņai kabatas bateriju.

— Neiebilstat, ja izslēgšu, lai pietaupītu baterijas?

— Nē, man patīk tumsa.

Eleonora izskatījās apbrīnojami mierīga, un Helēna prātoja, kā viņai izdodas to panākt. Viņas pašas sirds joņoja kā neprātīga. Abas sievietes kādu brīdi klusēdamas stāvēja pie pikapa un lūkojās debesīs. Kaut kur augstu virs viņu galvām mežā ūjināja pūce.

— Vai jums nesalst? -— Helēna apjautājās.

— Nemaz.

— Es atdotu nezin ko par vienu cigareti.

— Man arī senāk patika smēķēt.

— Nu, ir tāds teiciens, ka smēķējot tikai vislabākās no sieviešu cilts…

— Un vissliktākie no vīriešiem.

— Tātad, ja mēs atsakāmies no smēķēšanas, vai tas grauj mūsu reputāciju?

— Itin nemaz.

Pasmējušās abas atkal apklusa.

— Varbūt viņi nemaz neatbrauks, — Helēna ieteicās pēc brīža.

— Nu nē, gan jau būs klāt. — Eleonora sarauca pieri. — Kā jums šķiet, kāpēc cilvēki tik ļoti neieredz šos dzīvniekus?

— Vilkus? Nezinu gan. Varbūt tāpēc, ka viņi tik ļoti līdzinās mums pašiem. Skatoties uz viņiem, mēs redzam sevi. Mīlošas, gādīgas, dzīvespriecīgas būtnes un vienlaikus nežēlīgus plēsoņus.

Eleonora brīdi apdomājās.

— Varbūt tur vainojama arī skaudība.

— Kā tā?

— Nu, mēs viņus apskaužam par to, ka viņi vēl joprojām ir daļa no dabas, bet mums tas jau sen aizmirsies.

Eleonora acīmredzot grasījās vēl ko piebilst, bet viņas uzmanību saistīja kāda kustība ielejā.

— Tur jau viņi brauc, — Eleonora ieteicās.

Zemākajā līkumā pavīdēja mašīnas priekšējās ugunis.

Helēnai sirds atkal sāka smagi dauzīties. Abas sievietes noskatījās, kā viņu redzeslokā uzrodas otra un trešā mašīna. Nu viņas dzirdēja arī motoru rūkoņu un suņu rejas. Pirmajām trim sekoja vēl citas. Piecas, sešas, — pavisam astoņas mašīnas.

— Nu, tūlīt ies vaļā, — Helēna noteica.

Skaitījis Baks netika, taču domāja, ka viņu varētu būt kādi divdesmit, to skaitā diezgan daudz tādu, kurus viņš pats labprāt nebūtu ņēmis līdzi. Abi Hārdinga puikas un mežcirtēji, ar kuriem kopā viņi dzēra, bija pamatīgi ieskurbuši. Daži bija paņēmuši dzeramo līdzi, un Bakam bija vajadzējis pusceļā apturēt mašīnas un pavēlēt viņiem izbeigt bļaustīšanos un ālēšanos vai ari visiem kopties projām. No otras puses, lielam skaitam bija arī savas priekšrocības. Neviens nevar iebāzt cietumā veselu pilsētu.

Kopā ar kādu mežcirtēju, kurš viņiem rādīja ceļu, viņi Klaida mašīnā brauca kolonnas priekšgalā. Mežcirtējs bija viens no tiem zeļļiem, kuri iepriekšējā vakarā bija devušies Klaidam līdzi, lai izliktu to draņķīgo slazdu ar cilpu. Viņiem gan būtu vajadzējis vienkārši iepūst alā kādu indi, ieliet benzīnu vai vēl ko citu. Lai nu kā, nonākuši pie mērķa, viņi šo kļūdu katrā ziņā izlabos.

Baka dusmas bija kļuvušas citādas. Šaudams uz abiem vilkiem, viņš bija tā uzskrūvējies, ka vairs nesaprata, ko dara. Tobrīd viņam bija tāda sajūta, it kā galvā spoži uzliesmotu mēnešiem ilgi krātā spriedze, ko bija radījis pazemojums, at- stumtība un nodomu izgāšanās. Nu dūmi bija izklīduši, un dusmas kvēloja kā nokaitusi dzelzs, klusas, bet draudīgas.

— Ei, paskatieties, — urbdamies acīm nakts melnumā, pēkšņi ieteicās Klaids. — Tur jau kāds ir.

Viņi izbrauca no pēdējā līkuma, un ceļš kļuva gludāks. Pārsimt jardu no viņiem stāvēja kāds cilvēks ar kabatas bateriju rokā. Tad priekšējo uguņu gaismā viņi ieraudzīja, ka ceļam šķērsām pāri nogāzti koki un aiz tiem nolikta mašīna.

— Kas tas? — Klaids iesaucās. — Ak vilku sievišķis! Nolāpīts, kas viņai tur stāv blakus?

Baks jau bija ieraudzījis, kas stāv viņai blakus. Un nu arī Klaids pazina. Viņš pameta acis uz sievastēvu.

— Dieva dēļ, kas Eleonorai šeit meklējams?

Baks neatbildēja. Droši vien aizbraukusi pie Helēnas Rosās un papūtusi par notikušo. Viņa paša sieva.

434 — Apturi, — viņš sacīja.

Viņi apstājās jardus piecpadsmit no šķēršļa, un tajā paša brīdī Helēna Rosa pārkāpa pār nogāztajiem kokiem un, aizlikusi virs acīm plaukstu, lai pasargātos no spilgtās gaismas, tuvojās viņiem. Baks izkāpa no mašīnas un nesteidzīgi aizgāja līdz tās priekšgalam. Nostājies ar muguru pret motora pārsegu, viņš gaidīja pienākam Helēnu. Nu arī pārējās mašīnas bija piebraukušas, vīri kāpa no tām ārā un stājās Bakam aiz muguras, lai redzētu, kas te nodek. Eiba Hārdinga suņi rēja kā prātu zaudējuši.

— Hallo, mister Kolder!

Baks klusēdams blenza Helēnā. Viņš redzēja, ka jaunā sieviete ir nobijusies.

— Ser, šis ceļš diemžēl ir slēgts.

— Ak tā? Kas šo rīkojumu devis?

— Zivju un savvaļas dzīvnieku dienests.

— Šis ir koplietošanas ceļš.

— Es zinu, ser.

Nu arī Eleonora pienāca Helēnai klāt. Viņa, bez šaubām, domā, ka izdosies padarīt Baku par apsmieklu pārējo acīs. Baks izlikās viņu neredzam.

— Kreig? — viņš uzsauca, nenolaizdams acu no Helēnas. — Vai Kreigs ir te?

— Jā! — Kreigs Rolinsons izlauzās cauri pūlim.

— Bak? — ieteicās Eleonora. Viņš necēla ausu.

— Šerif Rolinson, vai šai sievietei ir tiesības slēgt koplietošanas ceļu?

— Tikai tad, ja viņa var uzrādīt rakstisku atļauju.

— Bak, — Eleonora atkal ieteicās. — Lūdzu, izbeidz.

— Izbeigt? — Viņš iesmējās. — Es vēl neesmu lāgā iesācis.

Helēna Rosa pievērsās Kreigam Rolinsonam.

— Nespēju noticēt, ka esat gatavs palīdzēt šim vīram izdarīt noziegumu.

— Cik man zināms, jūs šeit esat vienīgā, kura izdarījusi noziegumu. Jūs esat aizšķērsojusi koplietošanas ceļu.

Rosa norādīja uz Baku. — Šis vīrs ir nogalinājis divus vilkus… — Visi skaļi iesmējās. —Jums vajadzētu viņu arestēt, nevis palīdzēt nogalināt vēl citus.

— Nesaprotu, par ko jūs runājat. Tūlīt pat apgrieziet mašīnu un atbrīvojiet ceļu, vai arī es arestēšu jūs.

Rolinsons pastiepa roku, lai satvertu Helēnu aiz pleca, taču viņa izvairījās no tvēriena un iegrūda vīrietim dk stipru dunku krūtīs, ka viņš atstreipuļoja atpakaļ. Kāds mežacirtējs viņai izsmējīgi uzgavilēja.

— Riktīga maza kaķenīte, ko? — iesaucās Vess Hārdings, un vīri atkal iesmējās.

— Kad jūs beidzot kļūsiet pieauguši? — Helēna viņiem uzkliedza.

Eleonora panācās uz priekšu un uzlika viņai roku uz pleca.

— Kas ar jums noticis, zēni? — Eleonora iejautājās. — Dažus no jums es pazīstu kopš bērna kājas. Es pazīstu jūsu mātes. Manuprāt, jūs darītu prātīgi, ja tagad brauktu mājās.

Viņas balss skaņa, mierīgais, nosvērtais tonis lika Baka asinīm vārīties.

— Vai kāds beidzot neaizbāztu muti tiem nolāpītajiem suņiem? Klaid!

—Jā,ser?

— Aizvāc tos sasodītos kokus no ceļa!

Lūks minūtes desmit bija nopūlējies izdabūt dzelkšņus no vilcēna mutes, taču visi trīs āķi bija iecirtušies dk dziļi, ka viņš nevarēja tos izņemt, nenodarot vēl lielāku postu. Viņam gan izdevās izvilkt gaļu no nabaga zvērēna rīkles, tā ka mazulis vairs nevarēja aizrīties, bet tas arī bija viss. Skaidrs, ka vilcēns noasiņos līdz nāvei, un, ja viņš te vēl ilgi piņķerēsies, tad arī pārējie vilcēni ies bojā, tāpēc Lūks nolika mazuli atpakaļ zemē, piekarinātu pie stieples kā zivi pie āķa.

Vilkumāte izcirtuma otrā galā visu šo laiku bija skraidījusi šurpu turpu un rūkusi uz Lūku, droši vien domādama, ka Lūks galē nost viņas mazuli. Vēl šobrīd, alā ielīdis, viņš varēja dzirdēt vilcenes rējienus.

Uz vēdera nogūlies, Lūks ar kabatas bateriju rokā sprīdi 436 pa sprīdim spraucās tālāk alas dziļumā. Ala bija šaurāka par to, kurā viņi ar Helēnu bija ielīduši pērnvasar, un likās arī ga rāka, ar daudziem pagriezieniem, kuri bija radušies, racējam uzdurodes klintij. Alā vēdīja tikko jaušama amonjaka smaka, un, jo tālāk viņš devās, jo stiprāka tā kļuva. Lūks sprieda, ka tā droši vien radusies no vilcēnu mīzaliem un liecina, ka viņš tuvojas to "guļamistabai".

Rokā ar kabatas bateriju viņš turēja arī šļirci gadījumam, ja vilcene būtu pamanījusies ielīst alā pa otru ieeju, kas bija izveidota zem klintīm. Viņam nebija nekādas nojēgas, cik vilcēnu viņš varētu atrast. Helēna bija stāstījusi, ka vienā metienā to mēdzot būt pat deviņi vai desmit.

Tad piepeši Lūks izdzirda vilcēnu smilkstēšanu un mirkli vēlāk, izlīdis no pēdējā līkuma, kabatas baterijas gaismā ieraudzīja visu bariņu. Melnā, pūkainā kamoliņā saspiedušies, viņi tupēja pašā alas dibenā, šķielēja uz gaismas stara pusi un smilkstēja. Viņš nevarēja saskatīt, cik mazuļu tur īsti ir. Pieci vai, augstākais, seši.

— Ei, jūs tur, — Lūks klusi ieteicās. — Nebaidieties, gan jau viss būs labi.

Viņš nolika zemē šļirci un kabatas bateriju un izvilka brezenta somu, ko bija aizbāzis aiz krekla. Atvēris to, viņš pielīda tuvāk vilcēniem. Vilcēnu bija pavisam pieci, un Lūks šaubījās, vai varēs aiznest visus vienā reizē. Eja bija šaura, un viņam negribējās kādu saspiest. Beidzot viņš nolēma aiznest papriekš trīs un tad atgriezties pēc atlikušajiem diviem.

Pastiepis roku, jauneklis satvēra pirmo mazuli. Tā mīkstais kažociņš bija savēlies, un tas žēli smilkstēja, uz Lūku skatīdamies.

— Zinu, zinu. Man ļoti žēl.

— Aizvāc savu mašīnu, — Baks Kolders sacīja.

— Nē.

Helēna stāvēja viņam tieši pretī, rokas uz krūtīm sakrustojusi, un pūlējās izskatīties barga un nepielūdzama. Helēnas galva sniedzās Bakam līdz puskrūtīm, un viņa juta, ka viņai ļogās ceļgali. Viņa bija uzgriezusi muguru sava pikapa durvīm šofera pusē un vēlējās, kaut būtu tās aizslēgusi, pirms noslēpa atslēgu. Skaidrs bija tikai tas, ka, lai izvilktu vilcēnus no alas, Lūkam vajadzēs daudz vairāk laika, nekā bija viņa rīcībā.

Eleonora bija atkāpusies sava vīra priekšā un nu mēģināja vest pie prāta znotu, kurš uzraudzīja otrā koka aizvākšanu. Pirmo Hārdinga dēli jau bija novilkuši no ceļa. Hikss stāvēja, acis nodūris, un kratīja galvu.

— Ei, tu kuņa! — kāds uzbļāva Helēnai. — Aizvāc savu braucamo!

Paskatījusies uz kliedzēju, Helēna redzēja, ka tas ir viņas bārdainais draugs, kuru viņa bija sastapusi pie desas nama. Viņš un vairāki viņa drauģeļi bija izvilkuši ieročus, bet citi tikām vīstīja lupatas ap nolauztiem zariem un aplaistīja tās ar benzīnu.

—Paklau, puiši, tas nu gan ir lieliski, — Helēna ieteicās. — Vai mēs dedzināsim arī krustu?

— Tu varbūt gribi uz tā uzkāpt, ko?

— Kreig! — Baks uzsauca. — Vai šī mašīna ir uzskatāma par šķērsli?

— Neapšaubāmi.

Baks atkal pievērsās Helēnai.

— Vai aizvāksi savu mašīnu?

— Nē.

Helēnai pār plecu viņš ieskatījās tās iekšienē.

— Dod man atslēgas!

Vīrietis izstiepa roku, un Helēna ar pūlēm apspieda vēlmi iespļaut viņa atplestajā delnā. Bakam aiz muguras viņa redzēja Eleonoru, kura nu runājās ar Eibu Hārdingu, iegalvodama tam, ka tas jau tāpat iekūlies pietiekami lielā ķezā un galu galā izpelnīsies iespaidīgu cietumsodu. Hārdings viņā neklausījās. Viņa dēli pašlaik vilka projām otro koku ar savu kravas mašīnu, kuras kabīnē bija iespundēti abi joprojām kaucošie suņi.

Tika aizdedzinātas lāpas.

Baks mēģināja sataustīt mašīnas durvju rokturi Helēnai aiz muguras, bet Helēna piespiedās vēl ciešāk pie durvīm.

Pēkšņi jaunajai sievietei ienāca prātā iepriekšējā rei/.c, kad Baks viņai bija uzmācies pie mašīnas, un arī vīrietis likās atceramies to pašu, jo nedaudz pavirzījās sāņus, lai viņu nesasniegtu Helēnas ceļgals.

— Klaid, uzmet virvi! — To teicis, viņš devās projām.

— Tam skuķim vai mašīnai? — apvaicājās Etāns Hārdings.

Viņi visi iesmējās. Kāds padeva Hiksam virvi, un viņš ar to rokās nāca uz pikapa pusi. Helēna apcirtās apkārt un, atrāvusi vaļā durvis, izvilka aiz sēdekļa aizbāzto Lūka bisi.

Pagriezusi to pret Hiksu, viņa uzvilka gaili. Hikss sastinga uz vietas, un iestājās klusums. Baks Kolders stāvēja ar muguru pret Helēnu un nu, lēni apgriezies apkārt, ieraudzīja ieroci. Helēna strauji ievilka elpu.

— Brauciet prom — visi.

Vīri stāvēja kā pārakmeņojušies un blenza Helēnā. Eleonora pirmo reizi viņu pazīšanās laikā izskatījās nobijusies. Kolders sarauktu pieri nolūkojās bisē, un, kad viņš paspēra soli tuvāk, Helēna pavērsa stobru pret viņu. Baks tā kā sa- minstinājās, tomēr neapstājās.

— Kur tu to ņēmi?

Helēna neatbildēja. Viņa saraustīti elpoja un zināja, ka balss tūlīt viņu nodos, ja arī pēc izskata nevar pateikt, cik ļoti viņa pārbijusies. Kolders pienāca tik tuvu klāt, ka stobra gals bija tikai kādu pēdu no viņa sirds.

Un tu uzdrīksties, — viņš nošņāca. — Tu uzdrīksties pacelt pret mani mana mirušā dēla ieroci?

Tad viņš satvēra bises stobru un izņēma ieroci Helēnai no rokām.

Kad Lūks iznesa ārā pirmos somā sabāztos vilcēnus, viņu māte bija nostājusies pie pašas ieejas, un jauneklim vienbrīd šķita, ka saniknotais zvērs teju teju metīsies viņam virsū. Tomēr viņa atkāpās — riedama, rūkdama un ilkņus rādīdama. Lūks viņai uzkliedza un meta ar šļirci, un tikai tad viņa aizskrēja projām.

Taču pēc jardiem divdesmit, vēl joprojām riedama, vilcene apstājās, un Lūkam ienāca prātā — ja somu atstās pie alas, viņa var aiznest mazuļus projām pa to laiku, kamēr viņš būs ielīdis alā pēc pārējiem. Varbūt drošības labad viņam vajadzētu nogādāt somu džipā. Bet droši vien nepietiks laika, un šā vai tā, kamēr viņš būs projām, vilcene var aiznest alā palikušos mazuļus.

Lūks iebāza somu ar smilkstošajiem vilcēniem kādā klinšu spraugā un tad sameklēja akmeņus, ko aizkraut tai priekšā. Tie gan vilkumāti neatturēs no piekļūšanas mazuļiem, tomēr viņš varbūt iegūs pietiekami laika. Darbodamies Lūks centās neklausīties smilkstošajā vilcēnā, kurš, kā viņš tikai nupat bija to atklājis, karājās pie metāla stieples, kas bija apvilkta visapkārt alai.

Kādam gan jābūt cilvēkam, viņš prātoja, kurš spējis izgudrot kaut ko tik briesmīgu?

Beidzot Lūks vairs nevarēja paciest vilcēna vaimanas. Un, lai gan zināja, ka nedrīkst tērēt dārgo laiku, tomēr jutās spiests vēlreiz pamēģināt izdabūt āķi no vilcēna mutes, neraugoties uz to, ka vilcene kā neprātīga riņķoja ap viņu. Taču viņš atkal cieta neveiksmi.

Tad vilkumāte mitējās gaudot, un Lūks tai vietā izdzirda kādu citu skaņu. Mašīnas rūkoņu tālumā un suņu rejas. Un, pacēlis acis pret izcirtumu, ieraudzīja, ka debesīm pārslīd mašīnas priekšējo uguņu stars.

Nolicis vilcēnu zemē, Lūks pakampa kabatas bateriju un tukšo somu un no jauna nozuda alā.

Vieglās un kravas mašīnas cita aiz citas apstājās izcirtuma augšgalā, un braucēji izkāpa ārā. Lielākajai daļai bija ieroči, un, kam nebija, tas turēja rokā kabatas bateriju vai degošu lāpu. Eibs bija piesējis savus suņus saitē. Abi rēja vēl mežonī- gāk nekā iepriekš.

Baks ar Henrija bisi rokās stāvēja pie Klaida kravas mašīnas. No domas, ka mazā padauza pavērsusi pret viņu mirušā 440 dēla ieroci, viņam vēl joprojām vārījās asinis dzīslās. Bakam

tā vien niezēja nagi ietriekt lodi viņas glītajā purniņā. Labi vien bija, ka Kreigs Rolinsons pavilka skuķi malā, kamēr viņi aizvāca tās sasodīto veco lūžņu kasti no ceļa. Līdzīgu vēlmi Bakā izraisīja arī Eleonora, kura kopā ar to kuņu bija nostājusies pret savu vīru. Kas to būtu domājis!

Rolinsons bija piesardzīgi ieminējies, ka labprāt palikšot lejā ar abām sievietēm. Baks saprata, ka tad viņš varēs aizbildināties ar neziņu par satracināto vīru patiesajiem nodomiem.

— Nu, kur tad tā ir? — Baks ievaicājās.

Klaids pastiepa pirkstu pret izcirtumu.

— Tur pašā vidū. Pārsimt jardu no šejienes. Redzi klintis?

— Mhm.

— Ala ir tieši zem tām.

— Pavei! — iebļāvās Vess Hārdings. — Re, kur viens ir!

Viņš rādīja uz izcirtuma otru galu. Visas kabatas baterijas,

cik vien viņiem bija līdzi, pavērsās uz to pašu pusi. Tikai pašu jaudīgāko stari sniedzās tik tālu, taču gaismas pietika, lai viņi varētu saskatīt baltu vilku stāvam un nekaunīgi blenžam viņiem tieši virsū. Un, kamēr viņi tā skatījās, zvēram pietika drosmes sākt gaudot.

Baks pašreiz lika bisi pie vaiga, kad trīs vai četri vīri viņu apsteidza, un atskanēja vesela zalve šāvienu.

Cik no tiem trāpījuši, bija grūti pateikt, taču to pietika, lai nogāztu vilcēni no kājām un pasviestu gaisā. Vēl nenokrituši zemē, viņa jau bija beigta.

— Paklau!,— Baks iesaucās. — Man jānoslēdz kāds rēķins. Es šodien jau esmu nobeidzis divus četrkājainos neliešus, un, ja te kādu bāzīs cietumā, tad tikai mani, norunāts? Ja uzradīsies vēl kāds vilks, tas pieder man. Sapratāt?

Atskanēja piekrītoša murdoņa.

— Mēs ar Eibu būsim kameras biedri. Vai tas nav taisnīgi, Eib?

Eibs nepasmaidīja.

— Nu labi. Paņēmāt lāpstas un benzīnu?

Mežcirtēji apliecināja, ka viņiem tas viss ir līdzi.

— Tad ejam. 441

Iešana nebija tik viegla, kā likās. Ceļu aizšķērsoja kritalas, kurām vajadzēja rāpties pāri, celmi un bedres zem koku saknēm, kurās varēja aizķerties kāja. Baks ļāva Klaidam ar kabatas bateriju iet pa priekšu. Baks bija uzvilcis Henrija bises gaili un visu laiku paturēja acīs alas ieeju. Viņš negribēja, lai kāds no tiem piedzērušajiem mērgļiem atkal aizsteigtos viņam priekšā, ja kāds vilks pēkšņi izbāztu purnu no alas.

Viņi bija nogājuši apmēram pusceļu, un nespodrajā mēnessgaismā Baks jau skaidri varēja saskatīt melno ieejas caurumu. Piepeši tajā pavīdēja kāda ēna. Vēl viens vilks. Baks negribēja izteikt savas domas skaļi, jo zināja, ka, par spīti visam, ko viņš pirmīt bija teicis vīriem, tie pasteigsies izšaut pirmie.

Tāpēc viņš čukstus pavēlēja Klaidam apstāties.

— Tur viens nāk ārā. Kad teikšu, uzspīdini gaismu.

Pacēlis bisi pie vaiga, Baks notēmēja uz kustīgo ēnu pie

alas ieejas.

— Nu!

Tiklīdz kabatas baterijas stars bija atradis mērķi, Baks nospieda bises mēlīti, un atskanēja šāviens.

Šāvienam sekoja kliedziens. Spalgs un baismīgs.

Un Baks un visi pārējie, kas to dzirdēja, uzreiz saprata — tur nekliedz vilks.

— Lūk? Lūk?

Tas bija mēness, kas tur viņu sauca, un viņš nevarēja saprast, kāpēc un ko tam no viņa vajag. Viņš arī nevarēja saprast, kāpēc tas ik pa brīdim ienirst sarkanu mākoņu vālā un tad atkal uzrodas. Tikai šie mākoņi bija tādi kā šķidrāki nekā parasts, un arī atradās tuvāk, patiesībā bija tā, it kā tie aizklātu viņam acis. Un tad viņš atklāja, ka mākoņi viņam klausa, jo, kad viņa acis aizmiglojās pavisam un mēness kļuva sarkans, viņam atlika tikai samirkšķināt plakstiņus, un mēness atkal kļuva spožs un sauca viņu vārdā.

— Lūk? Ak Dievs! Lūk?

Izklausījās, ka viņu sauc tēvs, bet tas nevarēja būt, jo tēvs par savu dēlu vairs neko negribēja zināt. Un tur skanēja arī citas balsis, svešas balsis, un reizēm šo cilvēku ēnas aizsedza mēnesi, un tad viņš vēlējās, kaut de atstātu viņu vienu. I .11 viņš varētu mierīgi gulēt un skatīties mēnesī.

Viņš iedomājās, ka varētu pateikt šiem cilvēkiem, lai iet projām, jo zināja, ka viņam ir balss. Helēna to bija atradusi. Taču viņš nezināja, kur tā atrodas šobrīd. Varbūt Helēna to no viņa aizņēmusies. Viņš juta kaklā tādu kā aukstu bedri, kaut ko līdzīgu sniega kupenā izraktai alai. Tas bija vienīgais, ko viņš juta, ja neņem vērā, ka, plakstiņus mirkšķinot, viena acs likās tāda jocīga, un viņš īsti nezināja, vai var ar to kaut ko saskatīt. Acī bija iekļuvis kaut kas mitrs un kunkuļains, ko pat ar mirkšķināšanu nevarēja dabūt ārā.

Svīks, švīks, švīks.

Nu debesīs bija uzradies vēl viens mēness. Vai varbūt tā bija zvaigzne vai komēta. Taču tā laidās arvien zemāk un bija ļoti, ļoti spoža. Žilbinoši balta. No tās sāpēja acis. Un viņš dzirdēja arī, ka tā švīkst — aizvien skaļāk, skaļāk un skaļāk.

Svīks, švīks, švīks, švīks.

Tad abus spīdekļus atkal aizklāja sarkanie mākoņi.

Tie nebija nekādi mākoņi. Tie bija aizkari, sarkani aizkari, kas aizvilkās debesīm priekšā. Un šoreiz viņš ar mirkšķināšanu nevarēja piedabūt tos atvērties. Kāds to darīja viņa vietā, taču aizkari visu laiku vērās ciet.

Svīks, švīks, švīks, švīks, švīks.

Kur viņš atrodas?

Viņš gribēja, lai Helēna atnes viņa balsi, tad viņi abi varētu aprunāties, un viņš varētu Helēnai pieskarties un just ko vairāk par auksto caurumu kaklā. Nu visapkārt bija tik daudz ļaužu. Daži likās no jauna pienākuši klāt, un tie durstīja viņa .miesu un lika viņam uz sejas tādu kā masku.

Bet kur ir Helēna?

īsu brīdi viņam šķita, ka citu starpā viņš dzird arī Helēnas balsi un ka tā sauc viņu vārdā. Taču svešie bija viņu pacēļuši un nesa projām, un sarkanie aizkari aizvērās pēdējo reizi. Varbūt, kad tie atkal atvērsies, aiz tiem stāvēs Helēna. Varbūt arī viņš tur būs, stāvēs viņai blakus.

Divas akmens statujas rokrokā.

Vasara

Trīsdesmit sestā nodaļa

Eleonora viena pati sēdēja tirdzniecības centra kafejnīcā, maziem malciņiem dzēra sodas ūdeni un vēroja svētdienīgi ģērbušos pircēju burzmu. Bija Ceturtā jūlija brīvdiena un veikalus pildīja ļaužu bari. Kafejnīca atradās stūrī aiz eskalatoriem un tajā bija ierīkotas letes, pie kurām varēja dabūt bezmaz visu tautu nacionālos ēdienus, ja vien tie bija ātri pagatavojami uz pannas. Gar sienām nokarājās mākslīgo zaļumu vītnes, un virs vienkāršajiem baltas plastmasas galdiņiem slējās zili balti saulessargi, kuru funkcija Eleonorai nebija īsti skaidra, jo pircējus no visa veida dabas stihijām pasargāja universālveikala jumts. Varbūt tie bija domāti, lai pasargātu ēdējus no priekšmetiem, kas varētu nokrist no eskalatoriem.

Pie blakus galdiņa sēdēja bariņš pusaugu meiteņu un izmēģināja tikko nopirkto dekoratīvo kosmētiku un nagu laku. Brīdi pa brīdim viņas izplūda skaļos smieklos vai arī korī uzsauca kādam, kurš stāvēja uz eskalatora kāpnēm. Apkalpotāja jau divreiz bija pieteikusi viņām uzvesties klusāk. Mazliet tālāk jauns pāris baroja divas gaišmatainas, kā ūdenslāses līdzīgas meitenītes, kuras apmierinātas zvilnēja visgreznākajos divvietīgajos bērnu ratiņos, kādus Eleonorai jebkad bija gadījies redzēt.

Eleonora ieskatījās savā rokas pulkstenī. Viņš bija nokavējies par desmit minūtēm. Varbūt bija apmaldījies. Viņam vienmēr bija riebušies tirdzniecības centri, bet, kad viņš piezvanīja, Eleonorai steigā neizdevās izgudrot neko prātīgāku. Tirdzniecības centrs atradās tieši pretī mājai, kurā viņa tagad īrēja dzīvokli.

Izredzes pēc daudzām nedēļām atkal ieraudzīt Baku viņu 444 nesatrauca, tikai padarīja skumju. Pēdējo reizi viņi bija tikušies slimnīcā tajā briesmīgajā naktī, kad tika sašauts I .liks un ķirurgi pūlējās glābt viņa dzīvību. Toreiz Eleonora nebija spējusi pat paskatīties uz Baku, kur nu vēl runāt ar viņu. Šodien viņa bija apņēmusies tā neuzvesties.

Kad Baks bija viņai piezvanījis, Eleonora sākumā nebija pazinusi viņa balsi, tik sdpri tā bija pārvērtusies. Viņam vajadzēja nosaukt savu vārdu, un Eleonora prātoja — cik tas savādi, pēc tik ilgiem kopdzīves gadiem nepazīt viņa balsi.

Beidzot viņa ieraudzīja Baku ejā starp veikalu fasādēm tuvojamies reizē ar saviem dubultniekiem spoguļstiklos. Galvu viņš turēja viegli pieliektu, tāpēc seju pa pusei aizslēpa cepures mala. Gaita bija nedroša, bezmaz neveikla, it kā viņš apzinātos, ka šādā vietā nepavisam neiederas. Baks bija ģērbies gaiši zilā kreklā ar spiedpogām un melnos džinsos, kas likās par platu. Tikai tad, kad viņus šķīra ne vairāk par pāris soļiem, Eleonora pamanīja, cik ļoti viņš novājējis.

Meitenes pie blakus galdiņa bija samaksājušas rēķinu un pašreiz brāzās ārā no kafejnīcas, un viena no viņām aiz neuzmanības saskrējās ar Baku. Vīrietis sagrīļojies atstreipuļoja pāris soļu atpakaļ, un vienubrīd šķita, ka viņš ņems un pakritīs. Tomēr noturējās. Meitene atvainojās Bakam, un draudzenes aizrāva viņu sev līdzi. Eleonora redzēja viņas spurdzam un ķircinām neveiklo biedreni.

Apstājies pie letes, Baks sagrieza cepuri taisnāk un aplaida acis visapkārt. Eleonorai vajadzēja pamāt ar roku, citādi viņš nebūtu to ieraudzījis.

— Piedod, ka nokavējos, — Baks ierunājās, pienākdams viņai klāt. — Man sajuka tās daudzās ieejas.

Eleonora pasmaidīja. — Ir jau labi.

Tikko Baks bija apsēdies, pie galdiņa nostājās apkalpotāja. Viņš pasūtīja tasi kafijas un apvaicājās, ko vēlas Eleonora, bet viņa atbildēja, ka viņai pietikšot ar sodas ūdeni. Kad apkalpotāja bija aizgājusi, abi kādu brīdi klusēja, nezinādami, ko lai saka.

— Nu, — Baks beidzot ierunājās, — tad tu rītdien aizlido?

— Pirmdien.

— Jā, pareizi, pirmdien. Uz Londonu?

— Caur Čikāgu.

— Ak tā. Tad jau…

— Mēs padzīvosim kādu nedēļu Īrijā, tad dosimies tālāk uz Parīzi un Romu. Uz pāris dienām atgriezīsimies Londonā, tad atpakaļ uz māju.

— Tas jau diezgan tāls ceļojums.

Eleonora atkal pasmaidīja. — Tu jau zini, man vienmēr gribējies apskatīt pasauli.

-Jā.

— Manuprāt, Leina nevar vien sagaidīt, kad dosimies ceļā.

— Jā, viņa man teica to pašu. Tev nāks par labu padzīvot kādu laiku kopā ar viņu.

-Jā-

Apkalpotāja atnesa Bakam kafiju, un viņš, acis nodūris, krietnu brīdi maisīja to ar karotīti, lai gan tā darīt nebija nekādas jēgas, jo viņš vienmēr dzēra kafiju bez cukura. Tostarp Eleonorai bija izdevība viņu pamatīgi nopētīt. Viņš izskatījās bezmaz noliesējis. Uz zoda rēgojās nenoskūtu sirmu bārdas rugāju kušķīds. Krekls likās negludināts.

— Leina man stāstīja — tā māja, ko tu taisodes pirkt Bouzmenā, esot tiešām jauka.

— Tā ir burvīga. Maza gan. Bet man jau nevajag plašu telpu.

— Nē.

— Vai esi dzirdējis, ka Rūta pārceļas uz Santafē?

Baks pamāja ar galvu. —Jā, esmu.

Iestājās klusums. Apklusa arī skaļruņa atskaņotā mūzika, tad diktors pavēstīja kāda noklīduša pusaugu zēna vecākiem, kur viņš meklējams.

— Zini, Eleonor, tā dēka starp mani un Rūtu patiesībā nebija nopietna…

— Nevajag, Bak. Nu jau viss garām.

— Jā, bet…

— Viss jau sen aizmirsts.

Acu nepacēlis, Baks palocīja galvu. Viņš jau atkal maisīja 446 kafiju.

— Tik un tā, — viņš noteica.

— Kā tev veicas pa māju?

— Labi. Pavisam labi. Ketija daudz ko padara manā vieta.

— Viņa man stāstīja.

— Tai meitenei ir ķēriens. No lopkopības viņa saprot daudz vairāk nekā Klaids.

— Gan jau viņš iemācīsies.

— Varbūt.

— Mazais Baks aug griezdamies.

Baks pasmējās. —Jā! Jā, no viņa iznāks dūšīgs puika. Vēl pēc gada vai diviem viņš vadīs visu saimniecību.

Viņš iedzēra pirmo malku kafijas. Eleonora apjautājās, vai viņam esot zināms, kad varētu sākties viņa lietas izskatīšana.

— Pēc visa spriežot, septembrī. Ketija tev pateica par Klaidu?

Eleonora pamāja. Federālie aģenti bija atraduši Klaida pirkstu nospiedumus uz tā briesmīgā slazda ar cilpu. Bet varbūt tāpēc, ka Baks bija uzņēmies visu vainu uz sevi, Klaidam izvirzītās apsūdzības tika atsauktas. Eleonora zināja — Ketija nekad nepiedos sev, ka ir parādījusi Klaidam, kā darbojas šis slazds.

— Vai tev ir kāda nojausma, cik lielu sodu tu varētu saņemt?

— Deviņus mēnešus, gadu, varbūt arī vairāk. Taisnību sakot, man vienalga…

— Ak, Bak…

Eleonora gribēja pasniegties pāri galdam un saņemt Baka plaukstu savējā, tomēr to neizdarīja. Viņa redzēja, ka vīra seja saspringst, viņam cīnoties ar asarām. It kā viņš jau tāpat nebūtu pietiekami sodīts, Eleonora nodomāja.

— Kad ieprātojos par Lūku, es…

— Bak, lūdzu, nevajag!

— Nē, es neteikšu.

Viņš dziļi ievilka un aizturēja elpu, tad lēnām izelpoja. Vēl pēc brīža pavīpsnāja un aplaida acis visapkārt.

Tad māksloti iesmējās. — Lai nu kā, Eiba dēli stāsta, ka tur esot gluži kā vasaras nometnē. Vecais zēns acīmredzot aizvada sava mūža labākās dienas. 447

Eleonora pasmaidīja. Jaunais pāris ar dvīņu meitenītēm gāja projām. Viņa vēroja Baku, kurš noskatījās ratiņos sēdošajos bērnos. Viena meitenīte apveltīja Baku ar starojošu smaidu, un no šā smaida viņam, šķiet, atkal sariesās asaras acīs. Viņš tikko turējās, lai nesāktu raudāt. Eleonora, ne vārda neteikdama, ļāva viņam nomierināties. Beidzot Baks jutās spējīgs ielūkoties viņai acīs.

— Es tikai gribēju pateikt… Lūdzu, piedod, Eleonor. Lūdzu, lūdzu, piedod.

Brīdī, kad viņi bija sasnieguši pašu augstāko vietu kalnos, līdz kurai varēja uzbraukt ar mašīnu, pie apvāršņa parādījās sārta austošās saules maliņa. Pirms divām stundām Houpa vēl bija atgādinājusi spoku pilsētu, un, viņiem šķērsojot upi, Helēna bija palūkojusies uz baznīcu upes otrā krastā un domājusi par to dienu — nu jau gandrīz pirms gada —, kad Dens viņai bija pastāstījis par ceļu, ko bruģakmeņu vietā klājuši vilku galvaskausi.

Šoreiz viņš nebilda ne vārda, klusēja arī Helēna. Un vienīgais acu pāris, kas viņus redzēja braucam pa galveno ielu, piederēja melnam kaķim, kurš uz brīdi apstājās viņus aplūkot, tad aši pārtecēja pāri ceļam.

Viņi brauca tumši zaļā īrētā furgonā bez jebkādiem uzrakstiem, ja neskaita dubļu pēdas, kuras uz tā sāniem bija atstājis naksnīgais brauciens. Tikuši ar visu galā, viņi dosies uz Helēnas būdu, un Dens salādēs tajā visas mantas, kuras Helēna neņems līdzi. Krēslai iestājoties, būda būs tikpat tukša kā todien, kad Helēna tajā ievācās. Nu tur atkal varēs dancot peles.

Ceļš kļuva aizvien nelīdzenāks, un furgons kratīdamies lēkāja no grambas grambā. Helēna dzirdēja krātiņu vieglo grabēšanu aizmugurē. Tik augstu kalnos jaunā sieviete nebija bijusi kopš tās dienas, kad Lūks viņai parādīja pirmo vilku alu. Viņa atcerējās jaunekļa noputējušās sejas izteiksmi brīdī, kad viņš bija izlīdis no alas, un teicienu, ka viņš labprāt gribētu sagaidīt nāvi tur lejā, alas dziļumā.

— Manuprāt, augstāk mēs vairs netiksim, ieteicas I )env

— Vieta ir gluži piemērota.

— Lai nu tā būtu.

Tālāko ceļa gabalu savā ziņā bija pārņēmušas nezāles un puķes, un tas likās izbeidzamies nelielā plakankalnē, kas aus trumos veidoja šauru, klinšakmeņiem nosētu piltuvi. Zem tās Helēna pelēkajā rīta gaismā saskatīja bezkrāsainu puķu pilnu pļavu un pašā apakšā — palu ūdeņu vēl joprojām pārplūdināta strauta žilbo spozmi.

Apgriezis furgonu ar aizmuguri pret piltuves malu, Dens izslēdza motoru un palūkojās Helēnā.

— Vai jūdes labi? -Jā.

— Gluži ka vecajos, labajos laikos, ko? Praiors un Rosa, vilku izlases komanda.

Helēna pasmaidīja. — Ko tu domā iesākt? — viņa jautāja.

— Ar savu dzīvi? Nezinu. Droši vien vispirms sameklēšu kārtīgu darbu. Mana mamma mēdza teikt, ka man vajadzētu "strādāt ar cilvēkiem", un es atbildēju — labi, es būšu apbedīšanas biroja īpašnieks.

— Tātad pat pirms tik daudziem gadiem tavi joki nebija nekādi smalkie.

— Tiesa gan.

Dens bija iesniedzis atlūgumu nākamajā dienā pēc tam, kad sašāva Lūku. Viņu bija lūguši palikt, apgalvojot, ka viņš nekādā ziņā pie notikušā nav vainojams, taču viņam, pēc paša vārdiem, "nu reiz bija diezgan — vilki esot viņu "izēduši". Dens bija ar mieru palikt tikai tik ilgi, kamēr viņam sameklēs vietnieku, un nu jaunajam darbiniekam nākammēnes vajadzēja stāties amatā.

— Es droši vien apmetīšos tepat šajā apkaimē, kamēr Džinija pabeigs skolu, tad pārcelšos uz dzīvi citur.

Kādu brīdi viņi abi klusēja. Dens vēroja debesis.

— Gaisma aust. Labāk ķersimies pie darba. Esi gatava?

-Jā-

Viņi izkāpa un devās uz furgona aizmuguri. I lelēna turēja rokā kabatas bateriju, lai Dens redzētu atslēgt piekaramo 449

slēdzeni. Tad viņš pavilka rokturi un atvēra aizmugures durvis līdz galam vaļā.

Novilkuši brezenta pārklāju no alumīnija krātiņiem, viņi apspīdināja tos ar kabatas bateriju. Krātiņi bija līdzīgi tiem, kuros pārveda Jeloustounas parkā palaistos Kanādas vilkus. Tie atgādināja caurumotas kastes un bija apmēram četras pēdas gari un trīs pēdas augsti, ar bīdāmām durvīm un izvelkamiem rokturiem nešanai.

— Es ceru, ka šitie zeļļi ir brīdināti, kas notiek ar vilkiem šajā novadā? — Dens ieteicās.

— Man likās, tu teici — šie vilki esot veģetārieši?

— Kā tad. Bet zini, tas varbūt ir vienkāršs untums.

Helēna netaisījās jautāt, no kurienes šie vilki nāk. Visas

formalitātes bija kārtojis Dens. Viņa zināja tikai to, ka tas ir tēviņš ar mātīti, bez kaklasiksnām, neiezīmēti un neizseko- jami. Viņi ar Denu tos bija saņēmuši īsi pirms pusnakts kādā nomaļā vietā jūdzes desmit no Kanādas robežas. Viņus neviens nesagaidīja. Ar brezentu pārklātie un zariem pārsegtie krātiņi vienkārši bija atstāti ceļa malā.

Nostājusies aiz pirmā krātiņa, Helēna izvilka nesamās kārtis.

— Gatava?

-Jā.

— Viens, divi, trīs — ceļam augšā!

Viņi nolika krātiņu uzkalna galā, tad atkārtoja to pašu ar otro krātiņu. Pēc tam atslēdza abus un atbīdīja priekšējās durvis. Aiz tām bija vēl vienas, ar vertikāliem stieņiem aizrež- ģotas durvis, caur kurām viņus piesardzīgi uzlūkoja divi pāri dzintardzeltenu acu.

— Labrīt visapkārt! — Dens uzsauca. — Pulkstenis četri — laiks celties.

Viņš pievērsās Helēnai. — Pa vienam vai abus reizē?

— Abus reizē.

Noskaitījuši līdz trīs, viņi atdarīja iekšējās durvis, bet kādu brīdi krātiņos viss palika klusu.

Tad vilki izlaidās ārā kā divi raķeššāviņi. Viņi piezemējās 450 uz slidena klintsakmens, taču nepaslīdēja un nenovēlās zemē, bet lēkšiem metās lejup pa nogāzi. Abi bija pelēki, tieši tādā tonī kā klints, pa kuru viņi skrēja.

— Liekas atžirguši, — Dens piezīmēja.

Pusceļā vilki apstājās, un, lai gan nespodrajā rīta gaismā to nevarēja droši pateikt, šķita, ka viņi atskatās uz furgonu. Helēna sāka šņukstēt.

Piegājis klāt, Dens apskāva viņas plecus.

— Ei, tā nevajag! Nu jau viss kārtībā.

— Zinu, zinu. Lūdzu, piedod.

Kad asaras vairs neaizmigloja viņai acis un viņa atkal paskatījās lejup, vilki bija nozuduši.

Ap to laiku, kad viņi piebrauca pie būdas, debesis bija noskaidrojušās un mirdzēja koši zilas, un saule žāvēja rasu no pavasara puķēm, ar kurām vēl joprojām bija nobārstīta visa piekalne līdz pat ezeram. Bazs izjoņoja tām cauri un aizgūtnēm rēja uz svešo furgonu, kamēr no tā neizkāpa Helēna, un tad, asti luncinādams, izlūdzās viņai piedošanu. Tuvojoties būdai, viņi saoda brokastis smaržojam.

Uz sliekšņa stāvēja Lūks.

Viņš smaidīja un ar veselo aci iesāņus noraudzījās saulē. Melnā saite, kas sedza otru aci, vēl aizvien lika Helēnai sarauties ikreiz, kad viņa uz to paskatījās, bet viņa zināja, ka ar laiku viņai tā šķitīs eleganta.

Lūks redzēja, ka Helēna raudājusi, un panācies pretī, aplika rokas viņiem abiem ap kaklu, un visi trīs kādu brīdi stāvēja klusēdami, mēmā apcerē noliektām galvām, tikai Bazs lēkāja apkārt neizpratnē par notiekošo.

Lode bija trāpījusi Lūkam kaklā, izgājusi tam cauri, tad atsitusies pret klinti, un klints atlūza, tik liela kā bultas uzgalis, rikošetā bija ķērusi viņa kreiso aci. Pa to laiku, kamēr Lūku ar helikopteru nogādāja slimnīcā, viņš bija zaudējis daudz asiņu. Tīrais brīnums, ka viņš vispār palika dzīvs. Brūce kaklā nebija bīstama. Toties acs operācija bija ilgusi vairākas stundas, līdz beidzot ķirurgiem bija izdevies to glābt, lai gan redzi pilnībā atjaunot neizdevās. Pirmais, ko Lūks gribēja zināt, pie samaņas nācis, bija — kas noticis ar vilcēniem.

Bojā gājis bija tikai viens slazdā iekritušais mazulis. Pārējie bija aizvesti uz Jeloustounu, kur viņiem palaimējās atrast audžuvecākus. Lūka tēvs bija izstāstījis policistiem, kur novietots treilers. Un vēlāk kāds mežzinis izcirtumā augšpus Nepareizā strauta bija uzgājis Lavleisa motorkamanas. taču pats vecais vīrs bija pazudis bez pēdām.

Lūks bija dedzīgi vēlējies kopā ar Denu un Helēnu doties pēc vilkiem un palaist viņus brīvībā. Taču Dens bija iebildis, ka Lūkam labāk neiejaukties, gadījumā, ja kaut kas noiet greizi.

— Tātad viss izgāja labi?

— Labāk nemaz nevar būt.

— Kaut nu mēs būtu varējuši palikt un paklausīties, kā viņi gaudo!

— Varbūt kādudien tu to dzirdēsi, — Dens sacīja.

— Ceru, ka esat izsalkuši?

— Kā vilki!

Apsēdušies zālītē pie būdas, viņi ēda olas ar šķiņķi un maltas gaļas ruleti un uzdzēra virsū kafiju un svaigi spiestu apelsīnu sulu. Ēzdami viņi runāja par Aļasku un citām vietām, kuras Helēna ar Lūku bija nolēmuši apskatīt divos mēnešos, kas atlika līdz mācību sākumam koledžā. Turpmāko viņi vēl nebija izplānojuši.

Lūks gribēja, lai Helēna brauc uz Minesotu kopā ar viņu. Tur viņi noīrēšot dzīvokli, Lūks bija teicis, un, kamēr viņš būšot lekcijās, Helēna varēšot nodoties zinātniskajam darbam un pabeigt savus pētījumus. Brīvdienās viņa varēšot parādīt Lūkam tuksnesi.

Varbūt viņa tā arī darīs. Vēl bija pietiekami laika, lai izlemtu.

Dīvainā kārtā pirmo reizi kopš bērnu dienām Helēnai nākotne vairs nelikās svarīga. Bija tā, it kā viss notikušais būtu atbrīvojis viņu no pastāvīgās tieksmes ilgoties, uztraukties un raizēties. Nekāda raizēšanās nespēs pavērst uz labu viņiem lemto likteni. Varbūt, kā savā pēdējā vēstulē lika noprast

Sīlija, Helēna līdz ar savu tēvu, jaunizcepto budistu, beidzot ir iemācījusies vienkārši būt. Atklājusi, ka dzīvē svarīgs n tikai pašreizējais brīdis un tas, ka viņa ir kopā ar cilvēku, kuru mīl vairāk par visu pasaulē.

Pēc brokastīm Dens neparko neļāva viņiem palīdzēt uzkopt būdu. Viņiem vēl esot tāls ceļš priekšā, viņš sacīja. Tāpēc viņi tikai iekrāva Lūka džipā pēdējās atlikušās mantas un iecēla tajā Bazu. Helēna atdeva Denam vecā pikapa atslēgas.

— Nu, ko es teicu? — Dens jautāja. — Vienu gadu tas vāģis tomēr izvilka.

— Tāpat kā es.

Neviens no viņiem negribēja nekādu lielo atvadu ceremoniju, tāpēc viņi vienkārši apkampās un novēlēja cits citam visu labu. Dens pajokoja, ka Helēna ar Lūku pošoties projām pašā karstākajā darba laikā. Saules apspīdēts, viņš stāvēja un skatījās, kā abi iesēžas mašīnā un piesprādzē drošības jostu.

— Lai eņģeļi jūs sargā, — Dens sacīja.

— Tevi arī, Praior.

Dodamies lejup gar upi, kur papeles šūpoja savus sudrabpelēkos zarus viņiem virs galvas, viņi pabrauca garām pussa- brukušajai ēkai, kurā reiz bija dzīvojis vecais vilku mednieks. Uzraksts pie vārtiem vēstīja: PĀRDOTS.

Pilsētas ielās viņi neredzēja neviena paziņas. Izbraukuši tai cauri, viņi nogriezās uz austrumiem, uz līdzenuma pusi.

Šķērsojot upi, Helēna apturēja mašīnu, un viņi abi vēl pēdējo reizi atskatījās uz baznīcu upes otrā krastā.

— Paskaties, — Lūks ieteicās.

Viņš rādīja uz plakātu otrpus ceļam, kur bija rakstīts: IIOUPA (519 IEDZĪVOTĀJU). Trīs smaili saules stariņi mirdzēja caur ložu atstātajiem caurumiem.

No visām grāmatām, kas palīdzējušas manos pētījumos, visvairāk pateicības esmu parādā Berija Lopesa "Vilkiem un cilvēkiem". Rika Makintaira rediģētajai "Karš pret vilkiem", Henka Fišera "Vilku kariem", Deivida L.Meša "Vilkiem" un Pītera Steinharta "Starp vilkiem".

No daudzajiem cilvēkiem, kas man palīdzējuši, es vēlos pateikt īpašu paldies Bobam Rīamam, Dugam Smitam, Denam Maknaltijam, Ralfam Tistedam, Sārai Volšai, Reičelai Volstenholmai, Timām un Terijai Tjūiem, Barbarai un Džonam Krauzēm, J.T.Veisneram, Rejam Kronām, Bobam un Ernestīnai Nīliem, Ričardam Kenkam, Džeisonam Kembelam, Čakam Džonke- lam, Džeremijam Mosopam, Havam Albanam Deivisam, Džonam Kleitonam, Denam Gibsonam, Edam Inosam, Kimam Makenam un Sērijai Heimgartnerei.

It īpaši pateicīgs esmu Kolm ģimenei, Edam Bengsam, Maikam Džiminezam, Karteram Nīmeijeram, Brūsam Veidam, Retam Takeram un Koani, vienīgajam vilkam, kuru, iespējams, varu saukt par savu draugu.

Visbeidzot pati sirsnīgākā pateicība par pacietību, atbalstu, vērīgo skatienu un draudzību šīs grāmatas rakstīšanas laikā pienākas Lindai Sonesijai, Treisijai Deveinai, Robertam Buk- menam, Karadokam Kingam un manām brīnišķīgajām redaktorēm Kerolai Beronai un Ursulai Makenzijai.

APGĀDA

JUMAVA

PĀRDOŠANAS DAĻAS ADRESE:

Rigā, Jēzusbaznīcas ielā 7/9, tālr. 7221970

[1] makino — 40 pēdas gara, 10 pēdas plata laiva, ko vadīja stūrmanis un četri airētāji.

Content

Evanss Nikolass Vilku lokā

NIKOLASS EVANSS Vilku lokā

Vasara

Pirmā nodaļa

Otrā nodaļa

Trešā nodaļa

Ceturtā nodaļa

Piektā nodaļa

Sestā nodaļa

Septītā nodaļa

Astotā nodaļa

Devītā nodaļa

Desmitā nodaļa

Vienpadsmitā nodaļa

Divpadsmitā nodaļa

Trīspadsmitā nodaļa

Četrpadsmitā nodaļa

Piecpadsmitā nodaļa

Sešpadsmitā nodaļa

Septiņpadsmitā nodaļa

Astoņpadsmitā nodaļa

Deviņpadsmitā nodaļa

Divdesmitā nodaļa

Divdesmit pirmā nodaļa

Divdesmit otrā nodaļa

Divdesmit trešā nodaļa

Divdesmit ceturtā nodaļa

Divdesmit piektā nodaļa

Divdesmit sestā nodaļa

Divdesmit septītā nodaļa

Divdesmit astotā nodaļa

Divdesmit devītā nodaļa

Trīsdesmitā nodaļa

Trīsdesmit pirmā nodaļa

Trīsdesmit otra nodaļa

Trīsdesmit trešā nodaļa

Trīsdesmit ceturtā nodaļa

Trīsdesmit piektā nodaļa

Trīsdesmit sestā nodaļa