Heriots Džeimss

Visi labi, visi mīļi

Džeimss Heriots

Visi labi, visi mīļi

.

1.

leraušoties gultā un ar vienu roku apskaujot Helēnu, man iešāvās prātā, turklāt ne pirmoreiz, ka šaisaulē nav gandrīz nekā tāda, ko varētu pielīdzināt tīksmei pusnosalušam ieritināties blakus jaukai sievietei.

Toreiz trīsdesmitajos gados vēl nebija elektrisko segu. Gaužām žēl, ka nebija, jo nevienam to nevajadzēja skaudrāk kā lauku novadu lopārstiem. Patiesi jābrīnās, cik nežēlīgi līdz pat kaulam cilvēks var nosalt, ja viņu uzrauj augšā no gultas un pēcāk spiež izģērbties puskailam aukstos lauku māju šķūņos nakts stundās, kad līdz rītausmai vēl tālu un vielumaiņas norises noslīdējušas līdz viszemākajam līmenim. Taču visbriesmīgākās bieži vien ir brīdis, kad jāliekas atpakaļ gultā; es daudzkārt esmu vai veselu stundu nomocījies, kārodams aizmigt, tomēr nīkdams nodomā, līdz atkusa pārsalušie locekļi.

Bet kopš apprecēšanās no šiem pārdzīvojumiem atlikušas vairs tikai drūmas atmiņas. Helēna miegā sarosījās — viņa bija pieradusi pie tā, ka vīrs nakts vidū viņu pamet un atgriežas kā milzu lāsteka no paša Ziemeļpola, — un instinktīvi pievirzījās man tuvāk. Izdvesdams pateicīgu nopūtu, es jutu, ka mani apņem siltuma svētlaime, un jau tai pašā mirklī pēdējo divu stundu notikumi sāka izgaist kā nebijuši.

Arī šoreiz tas iesākās ar agresīvu telefona tarkšķi blakus gultas galvgalim pulksten vienos naktī. Tā bija nakts uz svētdienu, itin piemērots laiks vienam otram fermerim pēc ilgākas aizsēdēšanās sestdienas vakarā pārlūkot, kā klājas lopiņiem, un nospriest, ka derētu paaicināt veterinārārstu.

Šonakt tas bija Harolds Ingldjū. Es uzreiz iedomājos, ka šis varētu būt tieši tas bridis, kad viņš, iztempis desmit pintes alus, devās uz mājām no Četriem Pakaviem, kur ar kroga slēgšanas laika ievērošanu nekad nepārcentās.

Viņa visai sīkajā balsī ieskanējās diezgan nepārprotams neskaidrs čarksts.

—   Vajadzētu apskatīt, kas man te ar vienu aitu… Vai atbrauksiet?

—   Vai viņa stipri apsirgusi? — Savā pusnomoda stāvoklī es allaž pieķēros vārajai cerībai: varbūt šo vienīgo reizi kāds uzbildis, ka varētu pagaidīt līdz rītdienai. Taču tas nekad nebija noticis, un nenotika arī šonakt: misters Ingldjū nebija atrunājams.

—   Nē nu, nē. Viņai kaut kā jāpalīdz tūdaliņ.

Kā tad, es īgni nodomāju, nedrīkst zaudēt ne minūti. Aita droši vien bija savārgusi jau vakarā — visu to laiku, kamēr Harolds uzdzīvoja krogā.

Tomēr izsaukumam bija arī savas labās puses. Slima aita vēl nav nekāds lielais drauds. Daudz ļaunāk ir tad, ja skaidri zini, ka tādā vājuma brīdī gaidāms īsti smags darbs. Biju pārliecināts, ka šai gadījumā man nebūs jāatsakās no paša izstrādātās pusnomoda tehnikas; tas nozīmēja vienkārši to, ka pagūšu aizbraukt turp, nodarīt darāmo un atgriezties zem segas, kamēr prāts vēl būs saglabājis kaut kādas miega palicciņas.

Lauku veterināra praksē ir nejēdzīgi daudz nakts darba, tāpēc šo sistēmu biju izstrādājis līdz pilnībai un diezgan droši spriedu, ka gluži to pašu bija apguvuši arī citi mani amata brāļi. Biju iemanījies paveikt darbu vairāku sterliņu mārciņu vērtē, īsti nemaz neatmodies.

Tā nu, acis neatvēris, uz pirkstgaliem pa grīdsegu aiztipināju līdz darba drēbēm un saģērbos. Arī garais ceļojums lejup pa trepēm norisēja bez piepūles, bet, tikko pavēru ārdurvis, sistēma saļodzījās, jo pat augstā žoga aizsargātajā dārzā vēja brāzma man uzbruka ar mežonīgu niknumu. Bija gauži grūti noturēties aizmigušam. Kamēr atpakaļgaitā stūrēju ārā no pagalma, lielo gobu varenie zari tumsā pūta un stenēja vējā.

Izbraucis no pilsētiņas, cs no jauna ieslīdēju atpakaļ transā, un prāts laiski sāka apcerēt Harolda Ingldjū fenomenu. Ja nu kādam, tad viņam gan pļēgurošana nepiestāvēja. Viņš bija sīks kā tāds pelēns, gadu septiņdesmit vecs, un, ja kādreiz tirgus dienā kaut kādas vajadzības dēļ ieklīda ambulancē, tad no viņa ar mokām varēja izspiest pāris neskaidri nomurminātu vārdu. Tērpies savā labākajā kārtā, ar izdēdējušu kaklu apkaklītē, kas viņam krietni par lielu, viņš bija īsts augumā sīka, bet solīda pilsoņa paraugtēls; ūdeņaini zilās acis un iekritušie vaigi iespaidu vēl pastiprināja, vienīgi koši sarkanais degungals vedināja padomāt par citādām iespējām viņa tēlā.

Visi Terbijas ciema sīkzemnieki, kas dzīvoja tuvumā, bija krietni ļaudis, kas nebūt neatteicās šad tad no kausiņa alus patīkamā sabiedrībā, taču viens viņa kaimiņš pirms pāris nedēļām diezgan sarūgtināts man sūdzējās:

—   Tas vecais Harolds nudien ir viens apnicīgs sakārnis.

—   Kādā ziņā?

—   Nu taču katru mīļu sestdienas nakti vai pēc ikkuras tirgus dienas viņš ņemas bļaurēt un vādžot līdz četriem no rīta.

—   Harolds Ingldjū? Nevar būt! Tāds godīgs, rāms večuks.

—   Ir jau, ir — visās citās dienās.

—   Nevaru iedomāties viņu dziedam.

—    Gan varētu, mister Heriot, ja vien jūs dzīvotu viņam kaimiņos. Elles brēku viņš saceļ. Un, kamēr ncpierimst un neizdziedas, citiem ļaudīm miega nevienā acī.

Pēc tam es vēl no daža laba avota uzzināju, ka tā ir tīra patiesība un ka kundzīte to piecieš vienīgi tāpēc, ka visu pārējo laiku viņš ir rāms un lādzīgs.

Ceļš uz Terbiju izmet pāris mazu, asu līkumu, pirms iztaisnojas tieši uz ciemu, un, raugoties lejup, man acu priekšā no līkuma iznira gara māju rinda, kas dienā skaisti iezīmējās uz kalna nokares, bet tagad mēnesnīcā izskatījās pēc visai draudīgas melnas blīvas.

Kad izkāpu no mašīnas un devos apkārt mājai uz virtuves durvīm, vējš no jauna mani sagrāba un pilnīgi atmodināja tik strauji, it kā man kāds būtu uzgāzis uz galvas spaini auksta ūdens. Taču ērmotās skaņas, ko izdzirdu, pārbiedēja mani tā, ka aukstums pilnīgi aizmirsās. Dziedāja… tiešām, kāds pilnā rīklē aizsmacis dziedāja, un pagalma žoga vecie akmeņi atbalsoja.

Dziesma lauzās cauri apgaismotajam virtuves logam:

RIETA STUNDA, GAISMAI DZIESTOT, MANA DZIESMA SKAN.

Ieskatījies pa logu virtuvē, ieraudzīju sīko večuku sēžam pie gandrīz jau apdzisuša pavarda. Zeķēs vien apāvies, viņš sēdēja, kājas pret pavardu izstiepis, vienā rokā cieši satvēris tumšalus pudeli.

VAKARĒNAS PLĪVODAMAS PARADAS UN ZŪD… Viņš patiesi deva vaļā no visa spēka, muti iepletis, galvu atpakaļ atmetis.

Es pieklaudzināju pie virtuves durvīm.

SIRDS NO GARĀS, GRŪTAS DIENAS SKUMJI ATVADAS … Tā Harolda griezīgais tenors man atsaucās, un es piedauzīju pie durvīm vēlreiz.

Dziedāšana apklusa, un es neiedomājami ilgi nogaidījos, līdz pēdīgi izdzirdu noskrapstam atslēgu, noklaudzēja arī vaļā pavilktā bulta. Sīkais vīrelis pabāza degunu ārā pa durvju spraugu un uzmeta man jautājošu, pārsteigtu skatienu.

—   Atbraucu apraudzīt jūsu aitu, — es sacīju.

—   Ak jā — kā tad. — Viņš mulsi pamāja ar galvu, atkal tikpat bikls kā vienmēr. — Pag, es tikai apaušu kājas. — Viņš aizcirta durvis man deguna priekšā, arī bulta no jauna noklaudzēja.

Pārsteigts par tādu saņemšanu, es tomēr sapratu, ka īstenībā viņš nav ne ļauns, ne rupjš. Bultas aizšaušana nozīmēja tikai to, ka viņš visu dara mehāniski, nedomādams. Taču mani viņš tik un tā bija pametis vienu ārā aukstumā. Ikviens veterinārārsts jums pastāstīs, ka zemnieku sētās mēdz būt tādi nostūri, kur ir saltāk nekā kalna galā. Es patlaban biju tādā nokļuvis. Netālu no virtuves durvīm bija izmūrēta vārtu velve, kas veda ārā uz klajiem tīrumiem, un pa šo melno caurumu zēģelēja tik negants vējš, it kā būtu no pašas Sibīrijas atbrāzies, un spiedās cauri visām mana apģērba šuvēm.

Saku mīņadamies lēkāt no vienas kājas uz otru, kad no jauna atskanēja dziedāšana.

LEJĀ UPES MALA VECAS DZIRNAS STAV. TAS IR TAVAS MAJAS, NELLIJ DĪNA!

Es šausmās metos atpakaļ pie loga. Harolds atkal bija apsēdies un ļoti nesteidzīgi stīvēja kājā lielu zābaku. Aurodams viņš stingi kā pūce blenza uz zābaka caurumiņiem, kur jāiever aukla, un atsvaidzinādamies vairākkārt cēla pie mutes pudeli.

Es piedauzīju pie loga. — Lūdzu, pasteidzieties, mister Ingldjū!

TUR ES, KLUSOS SAPŅOS GRIMDAMS, ILGI KAVĒJOS, AK, NELLIJ DlNA.

Man sāka klabēt zobi, līdz sagaidīju, kamēr viņš uzvilka abus zābakus un tad iznāca ārā.

—   Nu, ejam, — es noelsos. — Kur tā aita ir? Te kādā kūts aizgaldā?

Večuks brīnīdamies sacēla uzacis. — Tad nē jel. Te nu šās gan nav.

—   Nav te?

—   Te gan ne. Viņa ir augšā pie šķūņiem.

—   Kā — jūs sakāt, jābrauc atpakaļ pa ceļu?

—   Nu jā, es tur piestāju, kad nācu uz mājām, tad jau arī šo redzēju.

Es sildīdamies mīņājos un berzēju rokas. — Nu labi, mums jābrauc pa ceļu atpakaļ. Bet tur droši vien nav ūdens, vai ne? Tāpēc labāk pielejiet spaini ar siltu ūdeni un neaizmirstiet paņemt ziepes un dvieli.

—   Lai notiek. — Viņš svinīgi palocīja galvu, un, iekams paguvu atjēgties, durvis no jauna tika aizcirstas, bulta priekšā aizšauta, un es atkal tumsā stāvēju viens. Nekavēdamies atgriezos postenī pie loga un nemaz nejutos pārsteigts, redzot, ka Harolds atkal omulīgi apsēdies. Tad viņš paliecās uz priekšu un nocēla ūdens katlu no plīts. Vienu drausmīgu mirkli es sastingu, iedomādamies, ka viņš nu lūkos ūdeni sasildīt pusapdzisušajos pelnos. Tad atvieglots redzēju, kā viņš satver ķipīti un iegremdē to vecmodīgajā ūdenssildītājā plītsgalā.

UN TAD ŠĶIET, KA UPE GULDZOT MAN KO JAUKU, MĪĻU STĀSTA… — viņš atkal sāka vādžot, lēni un apdomīgi liedams ūdeni spainī.

Man tā vien likās, ka viņš pilnīgi aizmirsis manu klātbūtni — arī tad vēl, kad beidzot iznāca ārā un stingi blenza uz mani, dziedādams:

KA ES TIKAI TEVI VIENU VISU MOŽU MĪLĒJIS, NELLIJ DĪNA, — viņš mani informēja.

—     Labi, labi, — es nomurdēju. — Ejam. — Steigšus aizstūrēju viņu līdz mašīnai, un mēs braucām atpakaļ pa to pašu ceļu, pa kuru biju ieradies.

Spaini Ilarolds ieslīpi turēja klēpī, un ik pagriezienā liega ūdens šalts nolija man pār ceļiem. Gaiss mašīnā ļoti drīz pieplūda ar tādu alus dvingu, ka arī es sāku just vieglu reibuli.

—   Tepat jābrauc iekšā! — večuks spēji uzrēja, kad starmešu gaismā parādījās vārti. Apturēju ceļmalā un izkāpis brītiņu patirinājos uz vienas kājas, kamēr nopurināju ūdeni no biksēm. Sanāca kāda pinte vai visas divas. Iegājām pa vārtiem, un es nekavēdamies metos uz šķūni, kas zvilnēja nogāzē, tomēr drīz vien pamanīju, ka Harolds man neseko. Viņš bez mērķa un jēgas tenterēja pa ganībām.

—   Ko jūs tur darāt, mister Ingldjū?

—   Meklēju to aitu.

—   Ko — vai tad tā ir laukā ganībās? — Man vajadzēja stipri savaldīties, lai nebrēktu uz viņu.

—   Kā tad — pēcpusdienā viņa atnesās, un es nodomāju, ka tepat ārā šai būs labi diezgan. — Viņš spīdināja kabatas spuldzīti — tipisku fermera kabatas lukturīti — sīku, mazu, kam baterijas dzīvība tikai diega galā turas. Labuma no tādas nekāda.

Kamēr klupdams ģeņģerēju viņam līdzi pa ganībām, mani pārņēma izmisīga bezcerība. Virs galvas pāri mēness ripai traucās saplosīti mākoņi, saredzams te lejā nebija nekas. Turklāt zvērīgi sala. Pirms pāris dienām uznākušais sals bija visu sastindzinājis, vējš lieca sasalušos zāles stiebrus pie zemes. Es patlaban biju dziļā pārliecībā nospriedis, ka šinī melnajā tuksnesī nemūžam nebūs iespējams ne saskatīt, ne atrast kādu dzīvnieku, kad Harolds uzsauca:

—   Are — turpat jau šī ir!

Un patiesi — aiztaustījies līdz tai vietai, kur bija atskanējusi viņa balss, atradu viņu stāvam blakus gauži nelaimīga izskata aitai. Nesapratu, kāds instinkts viņu aizvedis pie tās, bet aita nu tiešām bija atrasta. Tai nepārprotami klājās grūti: tā stāvēja, galvu nokārusi, un, kad es viegli ielaidu pirkstus biezajā vilnā, tikai vārgi pastreipuļoja pāris solīšu, nevis aizauļoja, kā veselai aitai pieklātos. Cieši pie sāna drebinājās sīks, kusls jēriņš.

Pacēlis aitai asti, izmērīju temperatūru. Tā bija normāla. Nemanīju arī nekādas raksturīgas pēcatnešanās pazīmes — ne izdalījumus, ne elsošanu. Likās tomēr, ka vaina ir, turklāt lielāka un nopietnāka.

Palūkojos ciešāk uz jēru. Neparasti agri atskrējis nemīlīgajā kalnājā; man tā vien šķita, ka nav godīgi palaist tik sīku dzīvībiņu .Jorkšīras skarbo vēju piebrāzmotā pasaulē. Jēriņš tik maziņš… jā… jā… es sāku kaut ko atskārst. Vienīgie jēri nemēdz būt tik sīki.

—   Stiepiet šurp to spaini, mister Ingldjū! — es uzkliedzu. Nevarēju vien nociesties, lai redzētu, vai man taisnība. Bet, ieraudzījis atnesto ūdens trauku, pēkšņi apjēdzu drausmīgo situāciju visā pilnībā: man taču vajadzēs izģērbties.

Lopu dakterus par varonību ar ordeņiem nemēdz apbalvot, bet, kad biju novilcis mēteli un žaketi un vienos kreklos stāvēju kalna nogāzē, man nudien likās, ka esmu kādu ordeni nopelnījis.

—    Pieturiet pie galvas! — es, elpai aizraujoties, izdvesu, sākdams aši ieziepēt rokas. Kabatas lukturīša gaismā ieslidināju roku aitai makstī un gandrīz tai pašā brīdī sataustīju mazu vilnainu galviņu. Tā bija noliekta lejup iegurnī, jēra kājas atstieptas atpakaļiski.

—   Sataustīju otru jēru, — es saeņu. — Tam ir nepareiza guļa, citādi tas būtu piedzimis pēcpusdienā reizē ar pirmo.

To teikdams, es ar pirkstiem jau izlaboju guļu, saudzīgi izvilku mazo dzīvībiņu no mātes miesām un noguldīju zālē.

Nebiju gaidījis, ka tāds ilgi aizkavējies sīkaļa būs tik žirgts, jo sajutu impulsīvu saraušanos, tiklīdz ķermenītis bija saskāries ar sasalušo zemi, un tūliņ sāku just zem plaukstas cilājamies jēriņa ribas. Uz mirkli es pat pilnīgi aizmirsu ledaino vējpūsmu līksmajā satraukumā, kādu pārdzīvoju ikreiz, sastopoties ar jaunu dzīvību, satraukumā, ko vienmēr pārdzīvoju pirmreizīgā priekā un siltumā. Arī aita šķita kā atdzīvojusies, jutu, ka tā tumsā ar purnu intensīvi meklē no jauna uzradušos ģimenes papildinājumu.

Taču mans priecīgais satraukums trūktin pārtrūka, izdzirdot večuku man aiz muguras purpulējam.

—   Tpi tu, ka tevi nelabais! — Harolds sodījās.

—   Kas vainas?

—   Man, šeku, apgāzās spainis.

—   Ak! Vai viss ūdens izlijis?

—   Tukšpadsmit gan.

Tas nu bija īsti jauki. Man roka līdz elkonim nojaukta ar visu, ar ko aitas iekšienē var nojaukties. Nenomazgājies tak nevarēju vilk mugurā žaketi.

Tumsā no jauna ieskanējās Harolda balss: — Augšā pie šķūņa atradīsim ūdeni.

—   Tas būs labi. Aita ar jēriem mums tik un tā jāaizved uz šķūni.

Uzmetu drēbes plecos, pasitu pa jēram katrā padusē un sāku pa zāles kumšķiem klumburot uz to pusi, kur iedomājos atrodamies Šķūni. Aita, kā noprotams, juzdamās labāk pēc atbrīvošanās no neērtā smaguma, tipināja man pa pēdām.

Virzienu no jauna nokomandēja Harolds:

—   Ejta tur pāri pretī!

Kad sasniedzām šķūni, es priecīgs patvēros masīvo mūru aizvējā. Šī naksniņa nudien nebija piemērota pastaigai vienos kreklos. Nespēdams novaldīt drebuļus, lūkoju saskatīt večuku. Vārajā lukturīša gaismā neskaidri manīju viņu rosāmies. Viņš bija pacēlis no zemes akmeni un sāka ar to kaut ko dauzīt; sapratu, ka viņš nolīcis pār lopu dzirdināmo sili un ar akmeni dauza ledu.

Sašķaidījis ledus kārtu, viņš iegremdēja spaini silē un pēc tam pasniedza to man.

— Eku, šeku, re, kur jums ūdens! — viņš īstā uzvaras priekā uzsauca.

Pirms tam man bija licies, ka esmu sasniedzis augstāko sasalumpunktu, bet, iemērcis rokas tumšajā ūdenī, kur peldēja leduskalni, sapratu, ka esmu kļūdījies. Baterijas dzīvība arī šai mirklī beidza pastāvēt, un es ļoti veikli un ātri pazaudēju ziepju gabalu. Atjēdzis, ka pūlos ieziepēties ar ledus šķēpeli, metu mieru un noslaucījos.

Kaut kur blakus dzirdēju Haroldu klusu savā nodabā dungojam — tik omulīgi, it kā viņš atrastos mājās pie pavarda. Laikam taču alkohols asinīs bija viņu pamatīgi nocietinājis pret āra aukstumu.

Iestūmām aitu un jēriņus šķūnī, kas bija bāztin piebāzts ar sienu. Pirms devāmies projām, es uzrāvu sērkociņu un redzēju, ka avitiņa kopā ar jauno ģimeni tīksmi ievietojusies smaržīgā āboliņā. Tur viņi siltumā un drošībā nogulēs līdz rītam.

Braucienā atpakaļ uz ciemu nekādi īpaši nepatīkami piedzīvojumi neatgadījās, jo spainis, ko Harolds turēja klēpī, bija tukšs. Izlaidu viņu laukā pie mājām, bet pašam man vajadzēja nobraukt lejā līdz ciema vidum, lai apgrieztos. Kad no jauna braucu garām Harolda mājai, pazīstamas skaņas ielauzās mašīnā:

UN JA TU BOSI VIENĪGĀ MEIČA VISA PASAULĒ, UN ES PUISIS VIENĪGAIS…

Es piestāju, noritināju logu un, brīnumiem brīnīdamies, klausījos. Gluži neticami šķita, cik spēcīgi balss trīsuļo klusajā ielā, un, ja pasākums tiešām turpināsies līdz pulksten četriem, tad atlika vienīgi no sirds just līdzi kaimiņiem.

TAD VIENALGA, VISS VIENALGA, LAI KAUT PASAULE IET BOJA…

Es pēkšņi sapratu, ka Harolda dziedāšana patiesi spēj nogurdināt klausītājus. Skaļumā balss bija iespaidīga, taču neticu, ka Koventgārdenā viņam būtu gaidāmi izcili panakumi: viņš nemitīgi nobrauca no meldiņa, un augstās vietas skanēja tā, ka ikvienam šermuļi skrietu pār kauliem.

MĒS VIENS OTRU MĪLĒSIM, KA SENDIENAS, KA SENDIENAS.

Aši uzvirpināju mašīnas logu atpakaļ un laidu projām. Kamēr neapsildāmā mašīna traucās uz māju pusi, es sarāvies un sastindzis kvernēju pie stūres. Biju sasniedzis pilnīga truluma stadiju un neko daudz neatcerējos ne par braucienu līdz nokļūšanai Skeldeilas Mājas pagalmā, nedz arī to, kā automātiski novietoju mašīnu un aizslēdzu kādreizējās ratnīcas čīkstošās durvis, kā vispēdīgi lēnām aiztenterēju pa lielo dārzu.

Svētlaimi sāku apzināties tikai tad, kad ieslīdēju gultā un Helēna nerāvās prom no manis, kas būtu bijis ļoti dabiski, bet apvija ar lieliem un kāju pēdām cilvēkveida ledusbluķi, kas bija viņas vīrs. Neaprakstāma svētlaime. Bija vērts naktī doties ārā aukstumā, ja mājās tiku tā sagaidīts.

Pavēros modinātājpulksteņa apgaismotajā ciparnīcā. Tā rādīja trešo rīta stundu, un, jūtot siltumu izplūstam visā augumā, es prātā vēlreiz atgriezos pie aitas un abiem jēriņiem, kas tīksmīgi ierakušies šķūņa smaržīgajās cisās. Droši vien tie tagad aizmiguši, kā drīz laidīšos miegā arī es, kā mierīgi gulēs visi tuvu un tālu.

Protams, izņemot Harolda Ingldjū kaimiņus. Tiem vēl vienu stundu jāpaciešas.

2.

Man vajadzēja tik vien, kā paslieties gultā sēdus, lai redzētu kalnus viņpus Darovbijas.

Piecēlos un piegāju pie loga. Rādījās, ka būs jauks rīts, pirmais saules zelts lija pār krustu šķērsu sabūvēto māju jumtu sarkanajiem un pelēkajiem segumiem, dažs jumts bija ielīcis no vecum veco kārniņu smaguma; daudzās vietās starp jumtiem un dūmeņiem iespīdējās koku zaļums no dārziem. Un visam fonā rimtie, smagie klinšu masīvi.

Man laimējās, ka šī aina ir pirmā, ko ieraugu ik rītu; pirmo, protams, ieraugu Helēnu, un tā ir vēl lielāka laime.

Pēc mūsu īsā, visai netradicionālā medusmēneša savu pirmo mājokli iekārtojām Skeldeilas Mājas pašā augšējā stāvā. Zigfrīds, kas līdz kāzām bija mans priekšnieks, bet tagad ir partneris, piedāvāja mums bez atlīdzības izmantot tukšās telpas mājas trešajā stāvā, un mēs piedāvājumu ar pateicību pieņēmām; un, kaut arī viss bija iekārtots tikai pagaidu dzīvošanai, mūsu bēniņu ligzdai piemita tāds burvīgs spirgtums un savdabība, ka daudzi mūs būtu apskauduši.

Pagaidu statuss mūsu mājoklim bija tāpēc, ka tolaik visam piemita īstermiņa raksturs, jo mums nebija ne jausmas, cik ilgi te uzturēsimies. Mēs abi ar Zigfrīdu bijām brīvprātīgi pieteikušies Karaliskajā Gaisa karaspēkā un atvaļināti līdz iesaukumam, bet tas arī ir viss, ko es vēlos stāstīt par karu. Šajā grāmatā nebūs ne vārda par to, kas jebkādā nozīmē ir tik ļoti tāls Darovbijai; šis būs stāsts par tiem mēnešiem, ko nodzīvoju kopā ar Helēnu no mūsu apprecēšanās līdz manam iesaukumam; tas būs stāsts par tām parastajām lietām un notikumiem, kas vienmēr veidojuši mūsu dzīvi: par manu darbu, par dzīvniekiem un Deilu.

Lielākā telpa bija mūsu apvienotā guļamistaba un dzīvojamā istaba, un, kaut arī tur nevaldīja īpaša greznība, mums tomēr bija lieliska gulta, paklājs, skaists pie sienas novietojams galds — Helēnas mantojums no mātes — un divi atzveltnes krēsli. Mums piederēja arī senlaicīgs drēbju skapis, bet tam kaut kas nebija kārtībā ar slēdzi, durvis turējās ciet vienīgi tad, ja tajās ievēra vienu manu zeķi. Zeķes purngals allaž rēgojās ārā, bet tas mums nepavisam nelikās ievērības vērts.

Izgāju no istabas un, šķērsojis pāris pēdu plato priekšnamiņu, nokļuvu mūsu apvienotajā virtuvē un ēdamistabā. Šī telpa bija izteikti spartiska. Es sameistaroju divus vienkāršus dēļus, tā izveidodams augstu solu, ko pieslējām pie loga sienas. Uz sola atradās gāzes deglis, mūsu virtuves un galda trauki. Paķēru lielu ūdenskrūzi un devos garajā ceļojumā uz mājas galveno virtuvi, jo viens neliels trūkums mūsu jaukajai ligzdiņai bija gan — mājas augšstāvā nebija ūdensvada. Joņoju lejup — divus kāpņu posmus līdz otrā stāva trim istabām, tad vēl divus posmus lejāk um visbeidzot pēdējā sprintā līdz virtuvei gaiteņa galā.

Piepildīju krūzi ar ūdeni un tad, pa diviem pakāpieniem uzreiz, traucos atpakaļ uz mūsu septītajām debesīm. Tagad man negribētos to darīt, lai cik traki vajadzētu ūdens, bet toreiz tas nesagādāja ne mazāko apgrūtinājumu.

Helēna drīz vien bija uzvārījusi ūdeni, un mēs, pie loga sēdēdami, baudījām pirmo tējas tasi un raudzījāmies lejup uz gari izstiepto dārzu. No gaisīgās augšas mums pavērās plašs skats uz neapkoptajiem zālieniem, augļu kokiem un glicīnijām, kas vijās augšup gar apdrupušajiem ķieģeļiem līdz pat mūsu logiem, un uz augstajiem mūra žogiem, kas aizstiepās līdz bruģētajam pagalmam gobu paēnā. Diendienā es staigāju pa taku uz garāžu un atpakaļ, tomēr no augšas pagalms izskatījās pavisam citāds.

—   Pagaidi, Helēn, — es sacīju, — laid mani sēdēt uz tā krēsla.

Viņa bija saklājusi brokastgaldu uz augstā sola, un te sākās mūsu nesaskaņas. Plauktasols bija augsts, mūsu nesen iegādātais ķeblis bija piemērots sēdeklis pie tā, bet mūsu krēsls ne.

—    Nē, Džim, tāpat ir labi, man tiešām ir labi. — Viņa mundri man uzsmaidīja, sēdēdama galīgi aplamā pozīcijā, «galda» virsma un šķīvis atradās gandrīz acu līmenī.

—   Tev nemaz nevar būt labi, — es rājos. — Zods tev turpat vai mirkst kukurūzas pārslās. Lūdzu, ļauj man pārsēsties uz krēsla.

Viņa paplikšķināja ar plaukstu pa krēsla sēdekli. — Rimsties, beidz strīdēties. Sēdi nost un ķeries pie brokastīm.

Redzēju, ka šādā veidā nekas nesanāks. Izvēlējos citādu taktiku.

—   Helēn, — sacīju bargā balsī. — Celies augšā no tā krēsla!

—   Nē! — viņa atsaucās, nepaskatoties uz mani, tomēr pastiepusi lūpas raksturīgā urskulī, kas man gauži patika, bet nepārprotami nozīmēja, ka viņa nejoko.

Nesapratu, ko tālāk iesākt. Vienu mirkli man ienāca prātā viņu vienkārši izcelt no krēsla, bet viņa ir brangi prāva meitene. Reiz mēs lūkojām izšķirt kādu sīku nesaprašanos ar cīkstiņa palīdzību, un cīņa izvērtās par īsti nopietnu laušanos, kurā es galu galā uzvarēju, tomēr jutos pārsteigts par viņas stiegrumu un spēku. Šinī rīta stundā man prāts uz to nenesās. Apsēdos uz ķebļa.

Pēc brokastīm Helēna sāka sildīt ūdeni trauku mazgāšanai, kas uzskatāms par mūsu rīta gaitu otro cēlienu. Es pa to laiku nokāpu lejā, sameklēju ekipējumu dienas darbam, tostarp arī visu nepieciešamo, lai uzliktu šuves kumeļam, kas bija smagi sagriezis kāju, un izgāju pa sāndurvīm dārzā. Tieši pretim akmensdārzam apstājos un palūkojos augšup uz mūsu logu. Loga apakšējā daļa bija atvērta. Pa to ārup pasniedzās roka ar traukudvieli. Es pamāju, traukudvielis dedzīgi māja man pretī. Tā iesākās ik mīļa diena.

Un tāds iesākums, izbraucot no pagalma, šķita labs. Īstenībā labs bija itin viss. Krauķu piesmakušie ķērcieni gobās, kad aizvēru garāžas dubultdurvis, dzidrais, smaržīgais gaiss, kas mani ik rītu sveica, un vispēdīgi interesantais darbs, kurā nekad nepietrūka izaicinājumu.

Kumeļš ar ievainoto kāju atradās Roberta Kornera fermā. Es nebiju vēl paguvis īsti tur apgrozīties, kad pamanīju Kornera ganusuni Džoku. Sāku suni vērot, jo veterinārārsta ikdienas gaitās, apsekojot savus pacientus, allaž izveidojas saistošs dzīvnieku uzvedības kaleidoskops, un Džoks bija interesanta personība.

Daudziem lauku suņiem patīk lāgiem atrauties no parastā darba un izklaidēties. Viena no viņu iemīļotākajām rotaļām ir dzīšanās pakaļ mašīnām savu māju robežās. Bieži vien, man izbraucot no kādas sētas, līdzi mašīnai lēkšoja pinkains kamols; parasti suns pēc pāris simt jardiem ar kareivīgiem rējieniem atstājās, tālāk vairs zinis nelikdamies. Bet ar Džoku bija citādi.

Viņš aizrāvās pa īstam. Dzīšanās pakaļ mašīnai un pat tās noskriešana bija dziļi nopietns mākslinieka triks, kam viņš vieglumu nemeklēdams, kaislīgi nodevās diendienā. Kornera ferma atradās gara ceļa galā; ceļš akmens žoga ietvarā aizlocījās gandrīz jūdzi caur liegi nolaideniem tīrumiem līdz pat lielceļam lejā, un Džoks, liekas, sprieda, ka nav pienācīgi izpildījis uzdevumu, ja nepavadīja izraudzīto mašīnu līdz izbraucienam uz lielceļa. Tātad uzdevums bija cieti nosprausts.

Vēroju suni, kad, uzlicis kumeļa kājai nepieciešamās šuves, ņēmos to apsaitēt. Viņš slaistījās gar ēkām, mazs, vājš, necils, un, ja nebūtu melnbaltā kažoka, šuneli vispār nevarētu pamanīt. Pašreiz viņš bija uzsācis ar mani īstu šarādes spēli, izlikdamies, ka mani vispār neredz, vismaz galīgi neinteresējas par mani. Bet zaglīgie skatieni uz staļļa pusi, līkloči manā redzes laukā sunīti nodeva. Viņš tikai gaidīja īsto brīdi.

Kad uzāvu kurpes un gumijas zābakus iemetu bagāžniekā, ieraudzīju viņu no jauna. Vismaz daļu: no salauztu durvju apakšas ārā rēgojās garš purns un viena vērīga acs. Tikai tad, kad biju iedarbinājis motoru un sāku braukt ārā no pagalma, viņš beidzot atklāja savu ieinteresētību un izzagās no slēptuves, zemu pieplacis, nostieptu asti, skatiens kā piekalts mašīnas priekšējiem riteņiem, un, kad es piedevu gāzi, viņš uzņēma vieglu, zibenīgi ātru skrējienu.

Es to nepiedzīvoju pirmoreiz un allaž baidījos, ka viņš pēkšņi neizskrien man priekšā, tāpēc pieminu gāzes pedāli pa īstam un strauji laidu pa nogāzi lejup. To vien Džoks bija gaidījis. Es bieži vien nobrīnījos un izprātojos, nezin, kā būtu, ja palaistu viņu skriešanās sacīkstēs ar kurtu, jo lai kāds saka ko teikdams, skrējējs šitais zēns bija varens. Kārnajā pasīkajā augumā slēpās īsta ātruma mašīna, slaidie locekļi tik tikko skāra akmeņaino ceļu, cītīgi, turklāt priecīgā vieglumā lidin lidoja līdzi automobilim.

Apmēram pusceļā bija ass līkums, un te nu Džoks nemainīgi ikreiz kā bulta pārlidoja pār žogu, pāri ceļam un nonāca pie zemes ceļmalas velēnā, saīsinājis maršrutu par līkuma tiesu. Tā viņš līdz ceļa galam nokļuva ātrāk, un, kad es viņu beidzot ieraudzīju, tas bija laimīgs, noelsies suns. Skaidri varēja redzēt, ka viņš jūtas uzdevumu izpildījis un var atgriezties mājās, lai gaidītu nākamo skriešanās reizi — varbūt ar pasta mašīnu vai maiznieka furgonu.

Tas Džokam nebija vienīgais talants. Viņš lieliski nostrādāja arī ganusuņu pārbaudēs, un misters Korners ar šo savu suni nopelnījis daudz trofeju. Saimnieks būtu varējis Džoku pārdot par krietnu naudu, bet neparko nebija pierunājams no šuneļa šķirties. Viņš izdarīja ko citu: nopirka kuci — tādu pašu necila izskata pinkaini kā Džoks, taču ari tā bija uzvarējusi ne vienā vien darba pārbaudē. Misters Korners cerēja no šāda pāra iegūt un izaudzēt slavenus eksemplārus pārdošanai. Kad man gadījās būt šajā fermā, kuce piebiedrojās mašīnas noskriešanā, taču, liekas, viņa to darīja vienīgi, lai izpatiktu kavalierim, jo izbeidza pakaļdzīšanos tūliņ aiz pirmā līkuma, turpmāko atstādama Džoka ziņā. Skaidri varēja manīt, ka viņai tas nekādu prieku nesagādā.

Kad piedzima kucēni un septiņi melni vilnaini kamoli pinās pagalmā visiem pa kājām, Džoks iecietīgi vēroja, kā tie pūlas izskriet viņam līdzi, pavadot manu mašīnu. Džoks gandrīz skaidri redzami smēja, kad tie, paši savā skrējienā sapinušies, klumburoja tālu viņam aiz muguras.

Iegadījās tā, ka es aptuveni desmit mēnešu neiebraucu Roberta Kornera fermā, taču reiz nejauši satiku viņu tirgū, un viņš pastāstīja, ka apmācot kucēnus un šie it labi pieņemoties mācībā. Nekāda lielā mācīšanās neesot nepieciešama: ganusuņu spējas tiem esot iedzimtas, un viņš tos palaidis pie aitu ganāmpulka, tiklīdz tie sākuši kārtīgi turēties kājās. Kad es beidzot tos ieraudzīju, man šķita, ka redzu septiņus Džokus — kārnus, stiegrainus radījumus, kas zibenīgi bez trokšņa šaudījās pagalmā ap ēkām. Drīz vien es konstatēju, ka viņi no tēva iemācījušies ne tikai aitas ganīt, bet vēl šo to citu. Gaužām zīmīga man likās kucēnu slapstīšanās gar stūriem, kad es sāku posties uz projāmbraukšanu; manīju slepenu uzglūnēšanu, uzsvērtu vienaldzību un intereses trūkumu. Tiklīdz iesēdos mašīnā, tūdaļ redzēju, ka visi ir gatavi līdzskrējēji.

Iedarbināju motoru un strauji pārlaidu pāri pagalmam, un nākamajā sekundē visriņķī kā uz burvja mājienu iznira pinkaini radījumi. Izdrāzos uz pievedceļa, piedevu gāzi, un abās pusēs mašīnai joņoja melnie šuneļi, plecu pie pleca, visiem vaigā vienāds fanātisms, ko biju jau agrāk redzējis. Kad Džoks lēca pāri žogam, līdzi viņam pārlēca arī visi septiņi jaunuļi, un, kad tie no jauna iznira uz ceļa, pamanīju, ka kaut kas ir citādi. Senāk Džoks visu laiku ar vienu aci vēroja mašīnu — tā, viņaprāt, bija īstā pretiniece, kas jāpieveic; taču tagad, joņojot pēdējo ceturtdaļjūdzi pinkainās falangas priekšgalā, viņš pameta pa skatienam vienīgi uz kucēniem abos sānos, it kā tie būtu sacensoņi, kas jānoskrien.

Skaidri redzēju, ka viņam klājas grūti. Kaut arī viņam bija tiklab spēks, kā iemaņa, tomēr stiegrainajiem kaulu, muskuļu un cīpslu saišķiem, ko viņš šai pasaulē iedēstījis, piemita tāds pats ātrums un piedevām vēl jaunības spars; Džokam vajadzēja cīnīties līdz pēdējai iespējai, lai noturētos strīpā. Pienāca patiesi drausmīgs mirklis, kad solis sametās, un viņš pazuda barā; šķita, ka viss zaudēts, bet Džokam bija mūža gaitā iegūta tērauda izturība. Izvalbītām acīm, ieplestām nāsīm viņš cīnījās par savu vietu skrējēju barā, un, kad sasniedzām šoseju, viņš tomēr bija tur nonācis pirmais.

Taču skrējienam viņš bija atdevis visus spēkus. Pirms doties tālāk, es apturēju mašīnu un nolūkojos uz šuneli, kas, izkāris mēli, smagi elsoja, tikko turēdamies kājās. Droši vien citās dienās ar citām mašīnām viņš bija piedzīvojis to pašu, un tā vairs nebija jautrā .sacensību rotaļa. Laikam jau izklausīsies muļķīgi, ja teikšu, ka pratu nolasīt suņuka domas, bet stāja un izteiksme rādīja, ka slavas un pārākuma dienas skaitītas. Tepat vien aiz stūra glūnēja neizsakāmas šausmas: iespēja palikt jaunajiem nejēgām aiz muguras. Projām braucot, redzēju, ka tieši to pauda Džoka skatiens, kad viņš nolūkojās man nopakaļ:

«Cik ilgi vēl es spēšu to izturēt?»

Man mazā suņuka bija gaužām žēl, un nākamajā apmeklējumā vēl pēc diviem mēnešiem traki negribējās pieredzēt un kļūt par liecinieku galējam pazemojumam, kas, šķiet, nu jau bus neizbēgams. Taču, iebraucis pagalmā, nemanīju tur nekādās rosīšanās.

Roberts Korners patlaban dakšoja sienu govju stāvvietās kūtī. Man ieejot, viņš pagriezās.

—   Kur tad visi jūsu suņi? — es apvaicājos.

Viņš nolika dakšas. — Visi projām. Manu dieniņ, labi apmācītiem ganusuņiem pircēju nekad netrūkst. Pārdevu visus par labu naudu.

—   Bet Džoks jums vēl tepat?

—   Tepat vien. Neparko nevarēju no vecā čalīša šķirties.

Kā tad — turpat slapstījās, izlikdamies, ka manis neredz

un nevēro. Un, kad beidzot pienāca laimīgais brīdis un es braucu projām, kārnais Šunelis atkal joņoja līdzteku mašīnai, tikpat atraisīts un priecīgs par rotaļu kā senāk; žogu viņš pārvarēja bez mazākajām pūlēm un tikpat vieglām kājām aizzibēja līdz šosejai, kur sagaidīja mašīnu, ne piekusis, ne pārmocījies.

Man likās, ka es jūtos tikpat atvieglots un priecīgs kā Džoks par to, ka viņa spējas ir nepārvērtējamas, ka viņš vēl joprojām ir vispārākais suns.

3.

Šis bija mans trešais pavasaris Deilā, taču ne ar ko neatšķīrās ne no diviem iepriekšējiem, nedz ari no visiem turpmākajiem pavasariem. No pavasariem, kādus tos piedzīvo un pazīst lauku veterinārārsts: nemitīgo ņudzēšanu jēru aplokos, lielo aitu dobjās balsis un jēru prasīgos, spalgos blējienus. Tas man allaž ir vēstījis ziemas beigas un pilnīgi jauna laika sākumu. Tas viss un vēl skaudrais Jorkšīras vējš un asā, baltā saules spozme kailajās kalnu nogāzēs.

Zāļaino kalnu ganību virsotnēs no salmu ķīpām uzstutētie jēru aploki veidoja mazu četrstūrainu kabūzīšu rindu, katrā atradās viena aita ar jaunajiem jēriņiem, un es redzēju no tālā gala tuvojamies Robu Bensonu, kas nesa katrā rokā pa spainim barības. Robs strādāja bez rimas; šajā gadalaikā viņš nedēļas sešas nodzīvoja tikpat kā negulējis; zābakus nenoāvis, viņš nosnaudās naktī kādu stundu virtuvē pie pavarda, jo bija pats savu avju gans un visu laiku turējās notikumu vietas tuvumā.

—    Šodien esmu tev noskatījis divus darbiņus, Džim. — Viņa vēja ārdētajā sarkanajā sejā parādījās plats smaids.

—     īstenībā man nevajag tevis paša, man vajadzīga tava smalkā madāmas rociņa.

Pacēlu aitas vilnaino asti, un man aizrāvās elpa. Tur rēgojās iesprūdusi jēra galva, maksts lūpas cieši apkļāvušās galviņai, kas pietūkuši divkāršā apmērā. Tūskas sabriedinātajā apaļumā divas šauras acu spraudziņas, bet no mutes karājās ārā zila, milzīgi samilzusi mēle.

—    Mēs esam redzējuši lielas galvas, Rob, — es sacīju,

—    bet šitā sit visas pušu.

—  Jāā, tas nabags nāca ar atstieptām kājām. Viss ir noticis bez jēgas ātri. Es biju aizgājis tik uz stundiņu, bet šis pa to laiku uzblīdis kā futbolbumba. Cik nu tā brītiņa bija… Es saprotu, ka visa gudrība ir sagriezt tās kājas atpakaļ, bet vai tad es ar savām milzīgajām lāpstām to spēju? — Viņš pastiepa man pretī lielās, mūža un darbu gados sacietējušās un sarepējušās rokas.

Kamēr viņš runāja, es jau novilku svārkus un uzlocīju krekla piedurknes; vējš kā ar nazi sāka graizīt manu kailo miesu. Ieziepējis pirkstus, lūkoju sataustīt vietiņu, kā aizbāzt roku jēram aiz spranda. Šaurās acu spraudziņas uz mirkli atvērās un bēdīgi paskatījās manī.

—    Viņš tomēr ir dzīvs, — es teicu. — Droši vien jūtas drausmīgi, tomēr nekā nespēj iegrozīties.

Beidzot mani pirksti sataustīja vietiņu pakaklē, kur cerēju iespraukties. Šādos darbos mana «madāmas rociņa» patiesi bija noderīga, ik pavasari es par to nopriecājos; varēju izčamdīties pa aitas iekšieni, sagādājot tai iespējami maz neērtību, un tas bija gauži svarīgi, jo aita, lai gan pieradusi pie skarbās āra dzīves, tomēr nepanes rupju apiešanos.

Cik vien uzmanīgi un saudzīgi spēju, lēnītiņām taustījos pa jēra sprogaino vilniņu uz priekšu no kakla uz pleca pusi.

Tad vēl gabaliņu tālāk, līdz paguvu ar saliektu pirkstu aptvert kājiņu, iztaisnot ceļa locītavu, pastiept sīko pakaviņu uz priekšu un izvilkt kājeli dienasgaismā.

Puse darba ar to bija paveikta. Pieslējos kājās no maisa, uz kura biju nometies ceļos, un aizgāju pie siltā ūdens spaiņa. Lai tiktu pie otras jārakājas, būs jārīkojas ar kreiso roku, ko sāku pamatīgi ziepēt. Pa to laiku cita aita, kas ar saviem jēriem stāvēja netālu, nikni uz mani paskatījās un brīdinot piecirta kāju.

Es pagriezos, no jauna nometos ceļos, lai procedūru atkārtotu, bet pēkšņi jutu, ka man caur padusi izspiežas jēriņš un sāk zīst pienu no manas pacientes tesmeņa. Šķiet, ka viņam tas varen patīk, jo mazā aštele man pie paša ģīmja priecīgi tirinājās.

—   No kurienes šitais brālis uzradies? — es brīnījos, darīdams savu.

Fermeris pavīpsnāja. — Ak tas — tas ir Herberts. Māte viņu neparko nepieņem. Šitais viņai kopš dzimšanas nebija pa prātam, viņa lolo un mīļo tikai otru jēru.

—   Un šito tu baro?

—   Nekā. Gribēju šo pielikt pie mākslīgi zīdāmajiem jēriem, taču redzu, ka šis pats prot par sevi rūpēties. Staigā no aitas pie aitas un gandrīz ikreiz dabū kādu malciņu. Nekad mūžā neko tādu nav gadījies piedzīvot.

—   Paskat vien — tikai nedēļu dzīvo pasaulē, bet jau jūtas neatkarīgs.

—   Man brīnums, Džim, ka viņš tik liels. Iztaustīju, ka no rītiem šim puncis pilns. Laikam naktī arī paša memme šo pabaro — tad ir tumšs un nevar redzēt. Varbūt vecajai nepatīk šā izskats.

Kādu mirkli pavēroju neparasto jēru. Man viņš likās uz mata tikpat jauki jocīgs kā visi pārējie. Aitas tomēr ir brīnumaini radījumi.

Drīz vien man izdevās satvert ari otru jēra kājiņu, un, tiklīdz šis traucēklis bija novērsts, jērs piedzima bez grūtībām. Skats bija visai ērmots, kad viņš gulēja ar salmiem nosegtajā zālē, milzīgā galva nesaderīga ar pundurķermenīti, tomēr ribas, jēram elpojot, normāli cēlās un plaka, un es zināju, ka galva līdz normālam apmēram saruks atpakaļ tikpat ātri, kā pietūkuši. Vēlreiz pārbaudīju aitas dzemdi, tagad tā bija iztukšota.

—   Vairāk neviena nav.

—   Labi, labi, — fermeris nogruģināja. — Man bija bail, ka varbūt ir tikai viens dikti liels. Nepatikšanas galvenokārt ir ar vieniniekiem.

Rokas slaucīdams, vēroju Herbertu. Manu pacienti viņš pameta, kad tā pagrieza galvu un sāka laizīt savu jēriņu. Herberts vērīgi lūkojās visapkārt uz pārējām aitām. Dažas viņu aizraidīja, sirdīgi papurinot galvu, tomēr pēdīgi viņam izdevās piekļūt pie lielas, pamatīgas aitas un pagrūst galviņu tai zem vēdera. Vecā tai pašā mirklī apsviedās apkārt un ar spēcīgu pieres triecienu aizraidīja sīkaļu pa gaisu tā, ka kājas vien notirinājās. Jērs būkšķēdams novēlās uz muguras. Kad es steidzos tam palīgā, tas pietraucās kājās un aiztipināja.

—   Ak tu vecā nekauņa! — fermeris uzkliedza, un es nepaguvu neko uzbilst, kad viņš, plecus paraustījis, noteica: — Nabaga mazais muļķītis. Zinu, ka viegli šim neklājas, bet man nudien liekas, ka tāda dzīve viņam patīk labāk, nekā būt kopā ar citiem bāreņiem lielajā aizgaldā. Paskat vien, kā viņš darās.

Neiebiedējamais Herberts jau atkal tuvojās citai aitumātei un, kad tā noliecās pār barības sili, veikli pašāva galviņu tai zem vēdera, un aštele tūdaļ sāka kustēt. Nebija ne mazāko šaubu par to, ka šim jēram ir pamatīgas aknas un vīra dūša.

—   Rob, — es bildu, kamēr viņš tvarstīja man nākamo pacienti, — kālab tu viņu dēvē par Herbertu?

—    Ak — tāds vārds ir manam jaunākajam puikam, un jērs ir uz mata tāds pats — iecērt galvu plecos un — uz priekšu! Ne vella nebaidās.

Iztaustīju nākamo aitu. Te nu bija viens vienīgs juceklis — veseli trīs jēri; galviņas, kājas, viena aštele jukujukumis cīnījās, lai tiktu ārā pasaulē, un cits citu nemitīgi traucēja un kavēja.

— Aita mokās jau kopš paša rīta, — Robs stāstīja. — Es skaidri manīju, ka kaut kas nav labi.

Saudzīgi iztaustīdams aitas dzemdi, pūlējos sakārtot lielo jucekli, un tas, jāteic, man praksē ir gandrīz vai vispatīkamākais darbs. Lai jērs varētu piedzimt, man vajadzēja savākt vienkop galvu un divas kājas; joks tikai tas, ka tai jābūt viena jēra galvai un kājām, ja ne, tad esmu ķezā. Vajadzēja iztaustīt kājiņu līdz pamatnei, noskaidrot, vai tā ir priekšējā vai pakaļējā, vai tā pielocīta pleciņam vai aizslīd dziļumā.

Pēc dažām minūtēm izdevās savākt vienu jēru ar visām piederīgajām sastāvdaļām, bet, kad biju jau izvilcis jēra kājas, kakls kaut kā sabīdījās un galviņa ieslīdēja atpakaļ; lai to pavilktu, man ar pirkstu vajadzēja ieķert jēram acs dobumā, citādi nevarētu izvilkt pleciņus cauri iegurņa kauliem. Operācija bija gauži sāpīga, bet aita vēlreiz paspieda, un pasaulē parādījās jēra purniņš. Tālāk viss ritēja kā pa diedziņu, un jau pēc dažām minūtēm jēriņš gulēja zālē. Mazulim konvulsīvi sadrebēja galviņa, fermeris žigli noberza to ar salmiem un nolika mātei pie galvas.

Lielā aita noliecās un sāka jaunpiedzimušā purniņu un kaklu apstrādāt ar ātriem mēles vēzieniem; tad viņa nogruģinājās dziļā apmierinātībā, kā aitas mēdz darīt vienīgi šajā brīdī. Apmierinātā ņurkstēšana atkārtojās, kad izvilku no viņas miesām vēl divus jērus, no kuriem vēl viens bija aplamā guļā. Pēc tam noskatījos, kā tā laimīgi apčubina savus trīnīšus.

Mazuļi drīz sāka mātei atsaukties ar sīkiem, spalgiem blējieniem, un, kad es, priecīgs par iznākumu, ietērpu savus sarkanos, nosalušos roku delmus atpakaļ žaketē, pirmais jēriņš jau sāka stutēties uz ceļgaliem, lai pieslietos kājās; tas gan īsti neizdevās, un viņš novēlās uz deguna, tomēr apjēdza, uz kuru pusi jāvirzās: tas droši tēmēja uz mātes tesmeni un laikam zināja gan, ka drīz mērķi sasniegs.

Kaut arī pār salmu ķīpām vējš sitās sejā ar skaudru negantību, es nespēju novaldīt laimīgu smaidu, noraugoties ainā man pie kājām; tas bija visjaukākais manā darbā, mūžam jaunais brīnums, ko neviens nespēj izskaidrot.

Robs Bensons man piezvanīja pēc dažām dienām svētdienas pēcpusdienā. Balsī skanēja smags pārbīlis.

—   Džim, manā ganāmpulkā starp jērumātēm plosījies nejauks vācu aitusuns. Ap pusdienlaiku te augšā bijusi kāda kompānija automobilī, tiem bijis līdzi tas suns, man to pastāstīja kaimiņš. Suns iztrenkājis aitas pa visu ganību. Tur savārījies īsts elleskatls, man, zini, bail pat paskatīties.

—   Es tūdaļ braukšu. — Noliku klausuli un steidzos pie mašīnas. Mani māca nejauka nojauta par to, ko ieraudzīšu; kādas tās tur gulēs — sakostas, saplosītas, uzšķērstas, salauztiem locekļiem. Tādas ainas man jau bija gadījies redzēt. Tām, kas nebūs nokostas, vajadzēs sašūt neskaitāmus pušumus. Un pa ceļam es prātoju, cik daudz zīda diegu šuvēm man ir bagāžniekā.

Jērumātes ganījās laukā, kas atradās ceļa malā. Man sirds smagi salēcās, kad, atspiedies uz mūra žoga, drūmi nolūkojos uz ganībām. Izskatījās ļaunāk, nekā biju iedomājies. Visa zāļainā nogāze bija kā nosēta ar kritušām aitām — to varēja būt savas piecdesmit — nekustīgas vilnas kupeniņas zaļajā zālē.

Žoga iekšpusē pie vārtiem stāvēja Robs. Viņš mēmi pamāja sveicienu ar galvu, man acīs nepaskatīdamies. Tad ierunājās:

—   Apskaties un pastāsti, ko domā. Es vispār neuzdrošinos iet tālāk.

Atstāju viņu stāvam un sāku apstaigāt zemē guļošās aitas, apvēlu, izcilāju tām kājas, lai pārbaudītu, pašķirstīju arī mīksto vilnu pakaklē. Dažas bija pavisam bez samaņas, dažas pamirušas; kājās neviena nespēja pieslieties. Taču, jo tālāk pa ganībām gāju, jo lielāks izbrīns mani pārņēma. Beigās pakliedzu fermerim, lai nāk šurp.

—   Panāc, Rob, pie manis! Te noticis kaut kas pavisam ērmots.

—    Paskaties, — sacīju, kad fermeris vilcinādamies tuvojās. — Nekur ne piliena asiņu, nekur nevienas brūcītes, un tomēr visas aitas guļ kā nopļautas. Nesaprotu.

Robs pieliecās un piepacēla vienas aitas ļengani atmesto galvu. — Tev taisnība. No kā tas, veltos, ceļas?

Pirmajā mirklī nesajēdzu, bet tad kaut kur apziņas dziļumos ieskanējās sīks atskārsmes zvārgulītis. Kaut kas zināms man parēgojās tanī aitā, kuras galvu fermeris nupat bija pacilājis. Tā bija no nedaudzajām, kas vēl spēja paslieties, atspiedusies uz krūtīm; un tomēr… it kā reibumā noš|ukusī galva, stiklainais neko neredzošais skatiens, ūdeņaini izdalījumi pa nāsīm… To visu es kādreiz biju redzējis. Nometos ceļos, piespiedu seju pavisam tuvu pie aitas galvas un izdzirdu dzīvnieka elpā tādu kā vieglu burbuļošanu, gandrīz gārdzienus. Un man viss kļuva skaidrs.

—   Kaļķa trūkums! — es iebrēcos un auļoju pie mašīnas.

Robs rikšoja man blakus. — Bet no kā tas ceļas? Pēc

atnešanās, vai ne?

—   Jā, tā mēdz būt, — es aizelsies atsaucos. — Bet pēkšņi satraukumi un stress to strauji pastiprina.

—   Vai manu… nekad nebiju to dzirdējis, — Robs elsa. — Kā tad tas mēdz atgadīties?

Elpu taupīdams, nesāku Robam skaidrot pēkšņo traucējumu ietekmi uz vairogdziedzera darbību. Es vairāk raizējos par to, vai man krājumā bagāžniekā būs pietiekami daudz kalcija ampulu piecdesmit aitām. Jutos ārkārtīgi atvieglots, ieraudzīdams garo ampulu rindu kartona kastē. Laikam biju nesen papildinājis krājumus.

Pirmajai aitai iešļircināju kalciju vēnā tāpēc vien, lai pārliecinātos, vai mana diagnoze pareiza. Kalcijs aitām iedarbojas uzreiz, un man kļuva gauži labi ap sirdi, kad redzēju, ka paģībušais dzīvnieks sāk mirkšķināt acis un pūlas saslieties uz krūtīm.

—   Pārējām injicēsim vienkārši zem ādas, tā būs ātrāk, — paskaidroju Robam.

Sāku savu gaitu pa ganībām. Robs saņēma un pastiepa man pretī katras aitas priekškāju, lai es varētu iedurt injekcijas adatu pareizajā vietā — ar vilnu neapaugušajā stilbā tūliņ aiz locītavas. Kad biju paguvis apstaigāt apmēram pusi nogāzes, sākumā injicētās aitas jau bija piecēlušās un piegājušas pie barības silēm un siena novietnēm.

Šis bija viens no veiksmīgākajiem pasākumiem visā manā darba gājumā. Nekā īpaši gudra vai sarežģīta, taču gala iznākums lielisks. Dažu minūšu laikā izmisums pārvērtās par cerību, nāve par dzīvību.

Es patlaban bēru tukšās ampulas atpakaļ bagāžniekā, kad Robs sāka runāt. Kā brīnumā viņš noraudzījās uz ganību tālīno galu, kur tagad piecēlās un sāka kustēt pēdējās injicētās aitas.

—   Nu zini, Džim, ko tev sacīšu. Neko tādu savā mūžā neesmu pieredzējis. Bet viena lieta man gan nedod mieru. — Viņš dziļā neizpratnē pievērsa man vēju ārdēto seju. — Es itin viegli varu saprast, kā suns varēja nobiedēt un dabūt pie zemes vienu otru aitu, bet kā varēja notikt, ka viss sasodītais ganāmpulks nogāzās gar zemi?

—   Rob, — atteicu, — es arī to nezinu.

Un vēl tagad, pēc trīsdesmit gadiem, es brīnīdamies brīnos un nezinu, kā varēja notikt, ka viss sasodītais ganāmpulks pakrita kā nopļauts.

Robam tanī laikā pietika rūpju un raižu, tālab nemaz neieminējos, ka dēkai ar vācu aitusuni vēl var sekot arī citi sarežģījumi. Nejutos nemaz pārsteigts, ka dažas dienas vēlāk tiku no jauna aicināts uz Bensonu fermu.

Robu atkal satiku tai pašā nogāzē, un ari todien tas pats niknais vējš zēģelēja pār salmu ķīpu aizgaldiem. Jēru bija saradies, ka biezs, un troksnis varenāks nekā jelkad. Viņš mani aizveda pie pacientes.

—    Šitenai ir pilns vēders ar beigtiem jēriem, kā man šķiet, — Robs sacīja, norādīdams uz grūsnu aitu, kas stāvēja, galvu nokārusi. Sāni tai smagi cilājās. Aita nesakustējās un pat negrasījās soli paspert nostāk, kad es piegāju. Lopiņš tiešām bija slims. Nelabā smaka, kas plūda pretī, kad tuvojos, man apliecināja, ka fermeris spriedis pareizi.

—   Jā, man šķiet, bija neizbēgams, ka vismaz vienai pēc trakās trenkāšanas tā gadīsies, — es atteicu. — Paskatīsimies, ko varam līdzēt.

Šāda veida jēru saņemšana nekādu prieku nesagādā, bet gribot negribot tas jādara, lai paglābtu aitu. Jēri jau bija sākuši trūdēt un uzpūsti. Es ar asu skalpeli nošķēlu tiem no kājām ādu līdz pleciem, lai izvilktu ķermenīšus, nodarot aitai iespējami mazāk posta. Kad operāciju pabeidzu, aitiņai galva skārās gandrīz pie zemes, viņa elpoja smagi un nevienmērīgi un grieza zobus. Man nebija jaunas, mazas dzīvībiņas, ko piedāvāt apkopšanai, lai viņu no jauna ieinteresētu par dzīvi. Viņai nu būtu derējusi penicilīna deva, bet bija 1939. gads un antibiotikas vēl krietnu gabalu aiz nākamā ielas stūra.

—   Es lāgā neticu, ka šī paliks dzīva, — Robs drūmi nomurdēja. — Vai tu vēl kaut ko varētu šās labā darīt?

—   Šo to vēl injicēšu, tomēr visvairāk viņai patlaban nepieciešams jērs, par ko rūpēties. Tu tikpat labi kā es zini, ka aitas parasti aiziet postā, ja tām nav, ap ko darboties. Vai nevari viņai kādu lieku jēru piespēlēt?

—   Nav neviena paša Šai brīdī. Un viņai tas vajadzīgs tagad tūliņ. Rīt būs ar vēlu.

Šai brīdī mums acu priekšā iznira vecs paziņa. Ieraudzījām Herbertu, neviena nemīlēto jēru. Šo nevarēja nepazīt, jo tas klīda no vienas aitas pie otras, meklēdams dienišķo iztiku.

—   Paklau, vai tu domā, ka šī to mazo klenderi pieņems? — es iejautājos.

Robs šaubīdamies pagrozīja galvu. — Nezinu gan, šitenais tā kā būtu maķenīt par vecu. Šim jau pilnas divas nedēļas, aitu mātēm patīk jaundzimušie.

—   Bet mēģināts nav pazaudēts. Ja lūkotu aitu apmānīt ar vecum veco triku?

Robs pasmējās. — Lai notiek, pamēģināsim. Neko vairs nevaram zaudēt. Šitais sīkaļa nekāds lielais nav, visi viņa laikā dzimušie to pārauguši. — Atvāzis kabatas nazi, viņš veikli novilka ādu vienam no beigtajiem jēriem un apsēja to Herbertam ap muguru un ribainajiem sāniem.

—   Nu redzēsim, kā nabagam veiksies, — viņš nopurpināja. — Ja šitenais gājiens neizdosies, tad būs vien jāiet bāreņu aplokā.

Jauno kažoku nostiprinājis, Robs nostādīja Herbertu zālē uz kājām, un jērs, liels drošinieks kā vienmēr, tūliņ pagrūda galvu slimajai aitai zem vēdera un sāka zīst. Pirmajā mirklī likās, ka lieli panākumi nav gaidāmi, jo mazulis pāris reižu pamatīgi iebelza ar cieto pieri pa tesmeni, taču tūliņ pēc tam astīte ietrīcējās un sāka tirināties.

— Šī viņam lāsīti neliedz vis, — Robs iesmiedamies noteica.

Herberts bija tāds tipiņš, ko nevar nepamanīt, un lielā aita, kaut arī slima un vārga, jutās spiesta pagriezt galvu, lai paskatītos uz viņu. Vispirms viņa visai vienaldzīgi apostīja mugurā uzsieto ādu, tomēr pašāva ārā mēli, nolaizīja to, tad dziļi un dobji iegruģinājās.

Sāku vākt kopā instrumentus. — Ceru, ka mazais savu panāks, — es sacīju. — Šitie divi ir viens otram nepieciešami. — Kad gāju projām no ganībām, Herberts, ar jauno kažoku mugurā, vēl aizvien sparīgi ņēmās zīst.

Nākamajā nedēļā man gaužām reti gadījās uzvilkt žaketi. Darbam ar aitām gals nebija saredzams, un es diendienā mērcēju rokas karsta ūdens spaiņos visā apriņķī — āra aizgaldos, tumšos kūts kaktos un ļoti bieži klajā laukā, jo tanīs laikos zemniekiem nešķita nekas neparasts, ja lopu dakteris aukstumā un lietū stundām puspliks rāpoja uz ceļiem, saņemdams jērus.

Man iznāca vēlreiz aizbraukt arī uz Roba Bensona saimniecību. Pie aitas, kam pēc atnešanās bija izslīdējusi dzemde — tīrais prieks tāds darbiņš salīdzinājumā ar sūrajiem sviedrainajiem pūliņiem, kad dzemde jāiestumj atpakaļ govij.

Viss ritēja jauki, gluži kā pa diedziņu. Robs novēla aitu uz sāniem, tad, uzsienot pakaļkājas, pacēla to puslīdz ar mugurgalu gaisā tā, ka aita nevarēja spārdīties, kamēr es bez pūlēm saudzīgi dzemdi dezinficēju un pabeidzu darbu, iekārtodams to atpakaļ vietā.

Jau pēc brītiņa aita, it kā nekas nebūtu noticis, aiztecēja pie savām atvasēm un kopā ar tām iejuka barā, kas tik strauji bija pieaudzis skaitā un pietrokšņoja plašu apkārtni.

—   Paskaties! — Robs iesaucās. — Redz, kur tā vecā aita ar Herbertu. Re, re, tur pa labi, pulkam pašā vidū! — Man visas aitas izskatījās vienādas, bet Robs, kā daždien īsts avju gans un kopējs, atpazina tās kā cilvēkus, atšķirīgu citu no citas, un bez pūlēm saskatīja tās, ko meklēja.

Pieminētais pārītis atradās pašā ganību augšgalā, un, tā kā es gribēju to tuvāk pavērot, iemanevrēja abus nomaļākā vietā. Mums tuvojoties, aita itin bargi un pavēlnieciski piecirta kāju pie zemes, un Herberts, jau sen nometis lieko svārku, turējās jauniegūtajai mātei cieši pie sāna. Ievēroju, ka viņš pa šo laiku krietni apvēlies.

—   Nu tu viņu vairs nevari apsaukāt par sīkaļu, Rob, — es aizrādīju.

—   Kur nu, — fermeris atsmēja, — tai vecajai meičai tesmenis kā gotenei, Herbertam tiek, cik vien šis kāro. Nudien, es saku, tas ir ziķerīgs un gudrs zellis, un aitai izglāba dzīvību, bez viņa šī būtu atstiepusi kājas, bet nu vairs ne uz to pusi.

Es pārlaidu skatienu ņudzošajiem, trokšņainajiem aizgaldiem, simtiem galvu lielajam ganāmpulkam, kas klīda pa lauku. Pievērsies fermerim, bildu: — Pēdējā laikā tev diemžēl iznāca daudzkārt ar mani tikties, Rob. Ceru, ka šis ir pēdējais apmeklējums uz ilgu laiku.

—   Lai no tavas mutes Dieva ausī. Nu jau esam brangi izķepurojušies… bet ir nu gan varens tas laiciņš, kad jēri nāk, vai ne?

—   Ir, ir. Taču nu man jābrauc — šķiros ar mierīgu prātu.

Pagriezos un devos atpakaļ lejup pa kalna nogāzi. Roku

delmi piedurknēs karsa kā apsviluši, vaigi tvīka sadzeldināti asajā vējā, kas vēl joprojām brāzās pār nokalnēm un kumšķos savēlušos ganību zāli. Pie vārtiem apstājos un paraudzījos atpakaļ uz plašo āri, kur vietumis, gluži kā ribas, aizstiepās pēdējās sniega švīkas, bet pāri augstu debesīs joņoja vēja dzīti pelēki mākoņi, aiz sevis atstādami dzidrus zilzilus debess ezerus; tiklīdz mākoņi izklīda, lauki, mūra žogi un meži uzdzirkstīja līksmu dzīvību, un saules spožums mani spieda aizmiegt acis. Stāvēju un klausījos trokšņos, kas pa gabalu atplūda pie manis skaļā, nemierpilnā saskaņā, sākot ar dobjāko basu un beidzot ar visdrebelīgākajiem trelļiem. Tur skanēja paģērība, satraukums, mīlestība.

Skanēja aitas, skanēja pavasaris.

4.

Kad mana stetoskopa austiņās no varenā krūškurvja iedrebējās klusa, dobja ņurdoņa, es pēkšņi itin neomulīgā nenovēršamībā konstatēju, ka šis laikam ir lielākais suns, kādu jebkad esmu redzējis. Savā visai nenozīmīgajā līdzšinējā pieredzē sastaptie īru vilkusuņi neapšaubāmi bija skaustā augstāki un daži bullmastifi, iespējams, plecos platāki, tomēr dzīvsvarā šis pārspēja visus. Viņu sauca par Klensiju.

Labs vārds sunim, kura saimnieks ir īrs. Un Džo Muligans joprojām bija gaužām īrisks, kaut arī ilgus gadus nodzīvojis Jorkšīrā. Džo bija suni atvedis uz pēcpusdienas pacientu pieņemšanu, un, noskatoties, kā lielais pinkainis aizpilda gandrīz visu gaiteņa platumu, atcerējos tās reizes, kad biju redzējis, kā viņš Darovbijas brīvajā dabā ar dižvīra augstsirdību piecieš dažādu sīkmaņu uzmanības pierādījumus. Likās, it kā būtu laipns un draudzīgs suns.

Taču tagad un šeit lielajā krūšukurvī ieskanējās un reizē arī atbalsojās ņurdieni, kas līdzinājās tāliem bungu rībieniem pazemes alā, un, kad stetoskops uz suņa sāniem sāka lēkāt, ņurdoņa pieņēmās spēkā un purslas virs varenajiem zobiem sakustējās, it kā liega vēja brīze būtu tās saŠūpojusi. Es atjēdzu ne tikai to, ka Klensijs ir ļoti liels, bet arī savu stāvokli, proti, ka atrodos uz ceļiem, ka manu labo ausi no suņa rīkles šķir tikai dažas collas, tātad esmu gaužām apdraudēts.

Piecēlos kājās, un, kad iebāzu stetoskopu atpakaļ kabatā, suns uzmeta man saltu skatienu — tādu sānisku, galvu pat uz manu pusi nepagriezdams; tikai dzedrs naidīgums bija manāms viņa sastingušajā nekustībā.

Es pārāk neuztraucos, ja pacienti lūkoja man ieķert ar zobiem, bet par Šo jutos drošs — viņš nekamps. Ja viņš plānoja kaut ko uzsākt, tas droši vien būs kaut kas krietni iespaidīgāks.

Atkāpies dažus soļus no suņa, apvaicājos saimniekam:

—    Kas tad, jūsuprāt, mister Muligan, sunim īsti kait?

—   Ko jūs teicāt? — Džo pielika plaukstu pie auss kā taurīti.

Es dziļi ievilku elpu. — Kas sunim vainas? — nokliedzos.

No stingri galvā uzmauktās audekla platmales apakšas vecais vīrs paskatījās uz mani pilnīgā neizpratnē. Viņš ar pirkstiem sačubināja ap kaklu stingri apsietās šalles mezglu un no pīpes, ko bija cieši iekodis zobos, izpūta kuplus zilu dūmu mutuļus.

Tad es, atcerējies notikumu no Klensija pagātnes, piegāju misteram Muliganam cieši klāt un no visa spēka iebrēcu ausī:

—    Vai viņš vemj?

Atbilde sekoja uz karstām pēdām. Džo dziļā atvieglojumā pasmaidīja un izņēma pīpi no mutes.

—   Kā tad, kā tad, akurāt. Vem gan. Dikti vem.— Skaidrs, nu viss gāja ierastajās sliedēs.

Klensija ārstēšanai bija visai gara vēsture. Zigfrīds jau pirmajā dienā, kad es pirms diviem gadiem ierados Darovbijā, man pastāstīja, ka sunim, ko viņš uzskatīja par erdelterjera un ēzeļa krustojumu, nekādas vainas nav, izņemot traku kārību apēst katru pēdīgo zemē atrasto atkritumu, un tam neglābjami ir attiecīgas sekas. Zigfrīds regulārās laika atstarpēs izrakstīja un izsniedza lielu pudeli bismuta mikstūras. Viņš man pastāstīja arī, ka Klensijs šad tad, garlaicības mākts, nogāžot Džo gar zemi un izpluinot kā žurku, tādējādi sagādādams sev vieglu izpriecu. Taču saimnieks suni joprojām dievinot.

Sirdsapziņa mani urdīja, ka atvesto pacientu tomēr pieklātos, kā nākas, izmeklēt. Piemēram, izmērīt tam temperatūru. Tas nebija nekāds lielais darbs — vajadzēja vienkārši notvert suni aiz astes, asti pacelt un iestumt termometru vājiniekam dibenā. Suns pagrieza galvu un ar stingu skatienu pavērās man acīs, un es no jauna izdzirdu iedunamies bungas un ieraudzīju augšlūpu maķenīt paceļamies un atsedzam šauru baltu svītriņu.

—   Jā, jā, labi, mister Muligan, —es steidzos pateikt. — Iedošu jums pudeli to pašu zāļu, ko vienmēr.

Ambulances aptiekā es no garajās rindās sastatītajām, ar latīņu nosaukumiem izrotātajām un stikla aizbāžņiem aizkorķētajām dižpudelēm salēju vajadzīgo sastāvu desmit unču tilpuma pudelē un to cieši aizkorķēju. Tad uzrakstīju lietošanas pamācību un uzlipināju to uz pudeles. Džo izskatījās apmierināts, iebāza ierasto zāļu pudeli kabatā un grasījās doties projām. Mana sirdsapziņa ierunājās no jauna. Suns šķita pilnīgi vesels, tomēr varbūt derētu viņu vēl kādreiz pārbaudīt.

—   Atvediet viņu vēlreiz, ceturtdien pulksten divos, — es taurēju večukam ausī. — Un, lūdzams, ja varat, atnāciet precīzi laikā. Šodien jūs maķenīt nokavējāt.

Noraudzījos, kā Muligans aiziet pa ielu; dūmi no pīpes kāpa gaisā tik regulāriem mutuļiem, ka viņu varēja noturēt par tikko no stacijas izbraukušu lokomotīvi. Viņam aiz muguras kā visdziļākā miera personificējums lamzāja Klensijs. Ar cirtaino vienlaidu brūno kažoku viņu pa gabalu tiešām nebūtu grūti noturēt par milzīgu erdelterjeru.

Tad ieprātojos par ceturtdienas pēcpusdienu. Tā bija mana pusbrīvdiena, un pulksten divos es droši vien sēdēšu ķinītī Brautonā un skatīšos agro seansu.

Piektdienas rītā Zigfrīds sēdēja pie rakstāmgalda un pārskatīja priekšpusdienas izsaukumu sarakstu. No tā viņš blociņa lappusē uzkricelēja dažas vizīšu adreses un pasniedza lapiņu man.

—   Ņem, Džeims, ar tām pietiks, lai atturētu tevi no ēverģēlībām līdz pusdienlaikam. —Tad viņam iekrita acīs kaut kas no iepriekšējās dienas ierakstiem un viņš pagriezās pret jaunāko brāli Tristanu, kas patlaban bija aizņemts kārtējā rīta darbā — kurināja krāsni.

—   Tristan, es skatos, ka vakar te bijis Džo Muligans ar savu suni. Kā tu tiki ar viņu galā?

Tristans nolika zemē ogļu spaini. — Ko nu lielu — iedevu viņam pudeli bismuta mikstūras.

—   Jā, bet kāds bija izmeklēšanas rezultāts? Ko tu atklāji?

—   Nu paga, padomāšu. —Tristans paberzēja zodu.

—    Man tas suns izskatījās vesels kā rutks.

—   Un vairāk nekā?

—   Jā… jā… liekas, vairāk nekā.

Zigfrīds pagriezās pret mani. — Un ko tu teiksi, Džeims? Tu suni izmeklēji aizviņdien. Ko tu konstatēji?

—   Nu, tas bija mazliet sarežģīts uzdevums, — es atteicu.

—    Tas suns taču ir milzonīgs kā gatavais zilonis un izskatās tāds paslepens, it kā īsto brīdi vien gaidītu, un tuvumā nebija neviena cita, kas viņu savaldītu, kā vien vecais Džo. Un tā es diemžēl neuzdrošinājos viņu pamatīgi izmeklēt. Taču, jāteic, es domāju tāpat kā Tristans — viņš izskatījās pavisam vesels.

Zigfrīds gurdeni nolika pildāmspalvu. Iepriekšējā naktī liktenis bija viņu piemeklējis ar diviem smagākajiem triecieniem, kādus tas lāgiem glabā rezervē veterinārārstiem — ar izsaukumu miegam atvēlētā laika sākumā un beigās. Viņš bija izrauts no gultas vienos naktī un otrreiz sešos no rīta, un visas viņa personības ugunis bija uz brīdi aizslāpušas un padzisuŠas.

Viņš gurdi pārvilka roku pār acīm. — Lai Dievs mūs žēlo. Tu, Džeims, veterinārārsts ar divu gadu praksi, un tu, Tristan, pēdējā kursa students … ne viens, ne otrs jūs nespējat izdomāt vairāk kā «pavisam vesels» vai «vesels kā rutks». Cik nožēlojami! Jums nebija nekā, ko pateikt, kādā klīniskā stāvoklī suns bijis. Ja pie jums atved dzīvnieku, tad man gan gribētos, lai jūs tam pārbaudāt pulsu, izmērāt temperatūru un izmeklējat elpošanas orgānus. Jāizklausās plaušas, rūpīgi jāizspaida vēders. Jāatplēš dzīvniekam mute, pamatīgi jāaplūko zobi, smaganas, jāapskata rīklesgals. Jāpārbauda, kādā stāvoklī ir kažoka spalva. Ja nepieciešams, ar katetru jānoņem analīzei urīns.

—   Pareizi, — es apstiprināju.

—   Tas tiešām jādara, — noteica Tristans.

Mans partneris piecēlās no krēsla. — Vai pieteicāt viņam atnākt vēlreiz?

—   Kā tad, ka pieteicu. — Tristans izvilka no kabatas savu iemīļoto Vudbaina cigarešu paciņu. — Uz pirmdienu. Un, tā kā misters Muligans allaž nokavē ambulances pieņemšanas laiku, es sacīju, ka mēs suni izmeklēsim pie viņa mājās.

—   Skaidrs. — Zigfrīds kaut ko piezīmēja blociņā un tad pēkšņi attapās. — Tas iznāktu tad, kad jūs abi ar Džeimsu gatavojaties iet uz jauno fermeru sanāksmi, vai ne?

Nabaga jauneklis pavirpināja pirkstos cigareti. — Jā, gatavojamies. Mūsu praksei ir ļoti noderīgi tuvāk iepazīties ar jaunajiem klientiem.

—   Ļoti labi, — Zigfrīds noteica, iedams uz durvīm. — To suni es pats izmeklēšu.

Nākamajā otrdienā es noteikti gaidīju, ka Zigfrīdam būs kaut kas sakāms par Muligana suni, kaut vai jānorāda, cik liela nozīme ir pamatīgai klīniskai izmeklēšanai. Bet viņš par šo tematu neieminējās ne ar pušplēstu vārdu.

Nejauši sagadījās, ka es tirgus laukumā ieraudzīju veco Džo klimstam pa bruģi un Klensiju uzticīgi čāpojam viņam pa pēdām.

Apturēju veco un iebļāvu tam ausī: — Kā jūtas jūsu suns?

Misters Muligans izņēma pīpi no mutes un rāmi, mīlīgi pasmaidīja.

—   Ho, glauni, pavisam glauni. Pa reizītei pavem, bet niko daudz.

—   Misters Farnons viņu tātad pamatīgi izmeklēja?

—   Jājā, iedeva man vēl tās labās baltās zāles. Tās ir vienas brīnišķīgas zāles, brīnišķīgas gan.

—   Labi, labi, — es sacīju. — Viņš tātad, suni izmeklēdams, vairāk nekādas vainas neatrada?

Džo atkal ievilka dūmu no pīpes. — Nē, nē, kur nu, niko niatrada. Gudrs vīrs gan tas misters Farnons, nikad nitiku redzējis kādu tik veikli strādājam, nikad ar.

—   Kā jūs to domājat?

—   Nu makten ātri visu izzināja, lāgā ni trīs sekundes nipagāja.

Es biju pilnīgā nesaprašanā. — Trīs sekundes?

—   Jā, — misters Muligans stingri noteica. — Kā saku, tā ir. Ni par mata tiesu vairāk.

—   Apbrīnojami. Kā tas notika?

Džo izdauzīja pīpi pret zābaku, tad nesteidzīgi izvilka no kabatas nazi, izkasīja pīpes galviņu un no nelāga izskata melna tabakmaka piepildīja no jauna. — Varu tik vienu teikt — tas misters Farnons ir viens makten straujš vīrs, un tā nu viņš tovakar piedauza pie mūsu ārdurvīm un iedrāžas iekšā. — (Es tās mājeles pazinu — ne tām priekšnama, ne gaiteņa, no āra jūs tūdaļ ieejat viesistabā.) — Un, tikko iekšā, tūliņ termonetri no futrāļa laukā. Un Klensijs, re ku, bija gulējis pie kamīna, nu tas vienā ņēmienā kājās un uzrej, tā īsi, pa jokam vien.

—   īsi uzrej pa jokam? — Es gluži labi varēju iedomāties, kā tas spalvainais briesmonis pielēca kājās un ierēja Zigfrīdam ģīmī — pa jokam, bet rīkle vaļā un baltie zobi zib vien.

—   Jā, tā vienu pašu rējienu. Ko nu vairāk, misters Farnons termonetri atpakaļ futrālī un pa durvīm ārā.

—   Vai tad viņš neko neteica?

—   Ni vārdiņa ar ne. Tik apsviedās apkārt kā zaldāts un izmaršierēja ārā no istabas, tā tas notika.

Tas izklausījās visai ticami. Zigfrīds bija cilvēks, kas visu izlemj ātri un apņēmīgi. Es pastiepu roku, lai noglāstītu Klensiju, bet kaut kas suņa skatienā mani no tā atturēja.

—   Nu jā. Priecājos, ka sunim ir labāk, — es norēcu.

Vecais vīrs ar mūžsenām Šķiltavām aizkūpināja pīpi,

salaida man ģīmī veselu mākuli zilu dūmu, tad ar pirkstu uzvāza pīpes galviņai metāla vāciņu. — Kā tad nibūs labāk, misters Farnons atsūtīja mums vēl vienu lielu blašķi ar baltajām zālēm, un tās šim iet labumā. Jāteic viens, — viņš ar eņģeļa smaidu ģīmī piebilda, — tas Klensijs jau no jaunām dienām bijis maktens vēmējs.

Vairāk kā nedēļu lielais suns netika ne ar vārdu pieminēts, tomēr Zigfrīdu laikam grauza profesionālā sirdsapziņa, jo vienu pēcpusdienu viņš ienāca ambulancē, kad mēs ar Tristanu cītīgi nodevāmies darbam, kas tagad jau sen nogrimis vēsturē — proti, gatavojām zāles pret drudzi, berzām pulverus vēdergraižu remdēšanai, taisījām bora pesāriju. Uzsvērti vienaldzīgi viņš ieteicās:

—    Starp citu, es iemetu vēstuļkastītē zīmīti Džo Muliganam. Neesmu īsti pārliecināts, vai mēs esam pietiekami to suni izpētījuši, lai pareizi noteiktu simptomus. Tā vemšana… vainīga droši vien būs kāre uz neēdamām lietām, bet tas jānoskaidro līdz galam. Tālab palūdzu, lai viņš atved suni rīt pēcpusdienā starp diviem un pustrijiem, tad mēs visi būsim te kopā uz vietas.

Nekādas gaviles šo paziņojumu neapsveica, tāpēc viņš turpināja: — Man šķiet, jūs piekritīsiet, ka tas suns zināmā mērā ir smags gadījums, neaprēķināms dzīvnieks, tālab domāju, ka mums darbs attiecīgi jāizplāno. —Viņš pagriezās pret mani. — Kad viņu atvedīs, tad tu, Džeims, parūpējies un pārņem savā ziņā viņa pakaļkājas, jā?

—   Labi, — es bez mazākās sajūsmas atteicu.

Tad viņš paskatījās uz brāli. — Un tu, Tristan, jādomā, tiksi galā ar galvas galu. Norunāts?

—   Labi, labi. — Tristans noteica, un viņa seja bija pilnīgi bez izteiksmes.

Brālis klāstīja tālāk: — Pieņemu, ka tu stingri ar abām rokām apskausi viņa kaklu, un tad es veikli viņu iemidzināšu.

—   Brīnišķīgi, brīnišķīgi, — Tristans noskandēja.

—   Jā, tas būs kapitāli! — Mans partneris priecīgi saberzēja plaukstas. — Tiklīdz būšu viņam iešļircinājis narkotiku, tālāk ies viegli. Gribu izdarīt visu, kā nākas, lai prāts mierīgs.

Deilas un Darovbijas veterinārārstu praksē bija raksturīgs tas, ka galvenā darīšana mums iznāca ar prāviem un lieliem dzīvniekiem, tālab ambulance pieņemšanas laikā nekad nebija pārpildīta ar savu kārtu gaidošiem pacientiem. Bet nākamajā pēcpusdienā nebija neviena paša apmeklētāja, un tas mūsu gaidīšanu padarīja vēl nervozāku. Visi trīs nīkām ambulancē, pūlējāmies bezmērķīgi par šo vai to tērgāt, ar uzspīlētu vienaldzību nenovērsām skatienu no Lielās ielas, šad tad savā nodabā klusu uzsvilpodami kādu meldiņu. Kad pulkstenis rādīja bez piecām minūtēm pustrīs, visi bijām pieklusuši. Nākamajās piecās minūtēs ik pa trīsdesmit sekundēm pārbaudījām savus rokaspulksteņus, tad precīzi pustrijos Zigfrīds ierunājās:

—   Tas nav nekādā jēgā. Pieteicu taču vecajam Džo, lai ierodas pirms pustrijiem, bet viņš neliekas ne zinis, šķiet, mums nav ne mazāko cerību viņu te sagaidīt ierodamies laikā. — Viņš vēlreiz pameta skatienu uz tukšo ielu. — Skaidrs, ka ilgāk vairs negaidīsim. Mums abiem, Džeims, jāaiziet pie tā kumeļa, kas jāoperē, bet tu, Tristan, aizej un paskaties, kas vainas tam Vilsonu lopiņam. Labi, ejam, kurp mums ejams.

Līdz šim brīdim komiķi Lorels un Hārdijs bija vienīgie, ko man gadījies redzēt abus reizē iesprūstam durvīs, bet nu pienāca brīdis, kad mēs visi trīs notēlojām pazīstamos jokdarus un iesprūdām, jo visi trīs vienlaikus gribējām izlauzties gaitenī. Pāris mirkļos bijām ārā uz ielas, un Tristans nekavējās cigaretes dūmu mākonī pazust savā gaitā. Mēs abi ar kolēģi gandrīz tikpat straujā solī aizsteidzāmies pretējā virzienā.

Tikai tad, kad, sasnieguši ielas galu, iegriezāmies tirgus laukumā, es veltīgi paraudzījos visapkārt, vai neieraudzīšu misteru Muliganu. Nekā. Viņu pamanījām tikai tad, kad nonācām pilsētiņas nomalē. Viņš tikko bija iznācis no savas mājas un, zilās dūmu vērpetēs ietinies, kaut kurp devās. Klensijs, kā vienmēr, nosedza aizmuguri.

—   Skaties, kur viņš iet! — Zigfrīds iesaucās. — Vai tu spēj tam noticēt? Slādams uz priekšu šitādā gaitā, viņš labi ja trijos nokļūs līdz ambulancei. Mūsu tur, protams, vairs nebūs, un tā ir viņa paša vaina. — Mans partneris noskatīja večukam aiz muguras prātīgi ejošo lielo suni brūnicirtotajā kažokā. Suns izskatījās kā veselības un spara iemiesojums.

—   Nudien, man liekas, ka mēs būtu velti izniekojuši laiku, ar šito suni noņemdamies. Šim taču tiešām nekas nekait.

Brītiņu viņš, domās nogrimis, klusēja, tad, uz mani paskatījies, noteica:

— Viņš tak izskatās vesels kā rutks, vai ne?

5.

— Tie mastiķi, — misters Pikersdžils prātoja, — ir gatavie neģēļi.

Es palocīju galvu, jo biju ar viņu vienisprātis: mastīta problēma viņam pašlaik tiešām sagādāja raizes; un tomēr tai pašā laikā, kad vairums fermeru būtu iztikuši ar parasto nosaukumu «pienadrudzis», misteram Pikersdžilam bija raksturīgi, kaut arī maķenīt neprecīzi, tomēr lietot kaites zinātnisko nosaukumu.

Parasti viņš sevišķi tālu no pareizā vārda neaizklīda vai arī viņa jauninājums saglabāja tiešu līdzību ar oriģinālvārdu. Taču, kā viņš ticis pie «mastiķiem», man palika neskaidrs. Vienu gan zināju droši: ja viņš kaut kam bija nosaukumu devis, tad tā arī palika uz visiem laikiem; nekādā ziņā viņš savu izteicienu nepārveidotu. Mastīts viņam bija «mastiķi», un tā paliks uz laiku laikiem. Es zināju arī, ka nekāds spēks viņu neatturēs no stūrgalvīgas vēlēšanās izteikties gudri un pareizi. Misters Pikersdžils, proti, bja pārliecināts, ka runā zinātniskā valodā. Viņš bija gadus sešdesmit vecs un pusaudža gados apmeklējis divnedēļu instruktāžu lauksaimniekiem Līdsas universitātē. Šis mirkļa ieskats akadēmiskajā pasaulē bija viņa prātā atstājis neizdzēšamu iespaidu, bija it kā pieteikums kaut kam dziļam un patiesam, lai degtu kā gaiša uguns aiz viņa parastajiem ikdienas darbiem un apspīdētu visu turpmāko dzīvi.

Neviens augsti mācīts docents laikam nav atskatījies uz saviem Oksfordā pavadītajiem gadiem un pieminējis tos ar tādu nostalģiju kā misters Pikersdžils divnedēļu izglītošanos Līdsā; un savu valodu viņš allaž kuplināja, pieminot kādu vai pašam Dievam līdzīgo profesoru Mellesonu, kas bija vadījis minēto kursu.

—   Nesaprotu, ko domāt, — viņš turpināja prātot. — Koledžas dienās mums allažiņ mācīja, ka no tiem mastiķiem tesmenis piepampst un piens ir nejauks, bet šitenais ir kaut kas pavisam citādīgs. Tik vien kā tādas sīkas pļaukas pienā, vairāk nekas. Bet man tik un tā tas apriebies līdz kaklam, varat man ticēt.

Nodzēros malciņu tējas, ko Pikersdžila kundze bija man nolikusi priekšā uz virtuves galda.

—   Jā, — es sacīju, — tas tiešām satrauc, ka tik ilgi netiekam no tādas ligas vaļā. Esmu pārliecināts, ka aiz tā slēpjas kāds noteikts faktors, un man ļoti gribētos beidzot noskaidrot, kas tas varētu būt.

Taču īstenībā man bija radies diezgan noteikts priekšstats par to, kur meklējams patiesais cēlonis. Vienu pievakari man gadījās būt kūtī, kas misters Pikersdžils un viņa meita Olīva slauca savas desmit govis. Brīdi novēroju abus salīkušus zem salno govju sāniem un vienu atšķirību pamanīju uzreiz. Olīva savējās slauca gandrīz nemanāmi, roku locītavas nepakustinādama, turpretī tēvs raustīja govs pupus tik spēcīgi, it kā viņam būtu jāiezvana Jaungads.

Šī jaunā atziņa līdz ar sakritību, ka slimoja tieši mistera Pikersdžila slauktās govis, pietiekami skaidri norādīja, ka hroniskajam mastītam ir traumatisks cēlonis.

Bet kā gan pateikt vecajam fermerim, ka viņš strādā nepareizi un ka vienīgais glābiņš ir apgūt saudzīgāku slaukšanas tehniku vai arī nodot visu slaukšanu Olīvas pārziņā?

Tas būtu neganti grūts uzdevums, jo misters Pikersdžils bija iespaidīgs un lepns vīrs. Neticēju, ka viņam kaut vai vērdiņš iekrāts nebaltai dienai, tomēr arī tad, kad viņš sēdēja virtuvē pie galda, tērpies apskrandušā flaneļa kreklā bez apkaklītes, viņš izskatījās kā bagāts lielsaimnieks vai rūpniecības magnāts. It viegli bija iedomāties viņa masīvo galvu ar pilnīgajiem vaigiem, cēlo pieri un domīgajām, nopietnajām acīm raugāmies pretī no Times finanšu ziņu lappuses. Katliņcepure galvā svītrainas bikses kājā, un parlamenta loceklis kā no bildes.

Gribot negribot izjutu dziļu bijību pret šādu dziļi cienījamu personību, turklāt misters Pikersdžils bija priekšzīmīgs lopkopis. Viņa nedaudzās govis, gluži kā visās strauji izmirstošajās nelielajās saimniecībās, bija labi barotas, smuidras un tīras. Ja lopiņi ir vienīgais ienākumu avots, tad par tiem attiecīgi jārūpējas, un misters Pikersdžils savu ģimeni tiešām uzturēja no piena produkcijas, dažām pārdotajām cūkām un sievas piecdesmit vistām.

Nekad neesmu īsti līdz pamatam izpratis, kā viņi spēj izdzīvot, bet viņi spēja, turklāt dzīvoja pārtikuši un saticīgi. Visi pārējie bērni, izņemot Olīvu, bija aizprecējušies un aizgājuši savā dzīvē. Tomēr mājā allaž valdīja tīkams noskaņojums. Ari pašreiz bija kā vienmēr: fermeris prātīgi runāja par māju un darbu, misis Pikersdžila rīkojās kaut kur savos darbos, klusībā lepodamās par vīra gudro valodu. Arī Olīva izskatījās itin laimīga. Kaut arī tikusi jau trīsdesmito gadu beigu galā, viņa nebaidījās, ka varētu palikt vecmeitās. Jau piecpadsmit gadus viņai bija uzticams pielūdzējs — Čārlijs Hadsons no Darovbijas zivju bodes, un, ja Čārlijs nebija pārlieku ugunīgs lencējs, tomēr arī ne gaisa grābslis, un bija visai droši ticams, ka liktenīgos bildinājuma vārdus viņš izteiks — droši vien jau nākamajos desmit gados.

Misters Pikersdžils piedāvāja man vēl vienu ar sviestu apziestu rausīti un, kad es atteicos, pāris reižu nokremšļojās, it kā vārdus meklēdams, tad pēdīgi sacīja:

— Mister Heriot, man gauži netīk jaukties cita cilvēka darbā ar pamācībām, tomēr nu jāteic, ka esam izmēģinājuši itin visas zāles, ko jūs parakstījāt pret mastiķiem, bet kā nav labi, tā nav. Tolaik, kad mācījos pie profesora Mellesona, es pierakstīju daudzas derīgas ārstniecības receptes, un nu man gribētos kādu no tām izprovēt. Paskatieties šitcno pašu.

Viņš iebāza roku bikšu aizmugures kabatiņā un izvilka papīra lapiņu, kas locījumu vietās tik tikko turējās kopā. — Šitais, raug, ir smērs tesmenim. Varbūt derētu tesmeņus krietni ar šito ierīvēt, un būs kārtība mājās.

Izlasīju glītrakstā skaisti izcizelēto recepti. Kampars, eikaliptu eļļa… garu garais veco, senpazīstamo nosaukumu saraksts. Man gluži neviļus iesila sirds, tomēr īstenības apziņa vēsināja ilūziju. Es jau grasījos teikt: neticu, ka tesmeņa ierīvēšana kaut par nieka tiesu stāvokli uzlabos, kad fermeris piepeši skaļi, skaudri ievaidējās.

Kustība, pastiepjot roku uz bikšu kabatiņu aizmugurē, bija atdzīvinājusi viņa lumbago, un nu viņš viebās nejaukās sāpēs.

—   Mana riebīgā vecā mugura! Tā man ir īsta nelaime, un dakteris nenieka nemāk palīdzēt. Tabletes esmu sadzēries tik daudz, ka varētu grabēt kā zirņu pūslis, bet labāk no tā netiek.

Es nedomāju slavēt sava intelekta asumu, tomēr reizēm man iešaujas prātā kaut kas patiesi noderīgs, arī šinī brīdī.

—    Mister Pikersdžil, ar to lumbago jūs mokāties, kopš es jūs pazīstu, bet tikai tagad man kaut kas derīgs ienāca prātā. Man šķiet, es zinu, kā to varētu izārstēt.

Fermerim iepletās acis, un viņš raudzījās manī ar maza bērna ticību, kurā nebija ne plēnītes skepticisma. Es par to nebrīnījos, jo, gluži tāpat, kā zemnieki drīzāk uztic savu lopiņu dakterēšanu visādiem dīriķiem un kaktu dakteriem, viņi labprāt noticēs, ka lopārsts pašu kaites izārstēs labāk nekā speciālists.

—   Jūs zināt, kā mani varētu izārstēt? — viņš vārgā balsī ievaicājās.

—   Es, redziet, domāju, ka ar medicīnu tam nav nekāda sakara. Jūs vienkārši nedrīkstat slaukt govis.

—   Nedrīkstu slaukt! Ko gan, ellē…

—   Tieši tā. Vai tad jūs nesaprotat, ka vaina ceļas no sēdēšanas salīkušam uz ķeblīša diendienā ik rītu un vakaru. Jūs esat diža auguma vīrs, un tāda salikšana, manuprāt, jums ir pagalam kaitīga.

Misters Pikersdžils blenza tukšumā, it kā būtu tur ieraudzījis vīziju. — Un jūs patiešām domājat…

—   Jā, domāju. Vismaz pamēģiniet atturēties. Olīva ar slaukšanu tiks galā viena. Viņa taču allaž ir pieteikusies par vienīgo slaucēju.

—   Pareizi gan, tēt, — Olīva piebalsoja. — Tu tak zini, ka man patīk slaukt gotiņas, un zini arī, ka tev būtu laiks to izbeigt — tu esi sācis slaukt jau puikas gados.

—   Sasodīta būšana, jaunekli, man šķiet, ka jums taisnība! Kas lemjams, tas jāizlemj uzreiz! — Misters Pikersdžils lepni atmeta cēlo galvu, pārlaida visiem īstu imperatora skatienu un tik vareni cirta dūri galdā, it kā nupat būtu apstiprinājis divu lielu naftas sabiedrību noslēgtu līgumu.

Es piecēlos. — Tā nudien būs labi. To recepti paņemšu līdzi un ziedi uztaisīšu. To varēsiet lietot jau šovakar pat.

Apmēram pēc mēneša ieraudzīju misteru Pikersdžilu. Viņš majestātiski minās uz divriteņa pāri tirgus laukumam, un, mani pamanījis, tūdaļ apstājās un nokāpa no riteņa.

—    Sveiks, mister Heriot, — viņš mazliet aizelsies sacīja. — Cik labi, ka jūs satieku. Gribēju jau kādreiz piebraukt jūsmājās un pastāstīt, ka pienā vairs nekādu plauku nav. Kā sākām to zāli smērēt, tā šīs drīz vien izzuda un piens tagadiņ skaidrs, ka tīrais prieks skatīties.

—   Nu redziet, cik vareni. Un kā ar jūsu lumbago?

—   Vai zināt, teikšu, ka jūs patiešām trāpījāt pareizi. Kopš tās dienas neesmu pie govs nosēdies. Tagad tikai retumis pa bišķim iedzeļ, nav ko pieminēt. — Pēc īsas pauzītes viņš, iecietīgi pasmaidīdams, piebilda: — Re, kā nu iznāca. Jūs mani tik labi pamācījāt, kā paārstēt muguru. Bet, lai tos mastiķus izārstētu, gan vajadzēja griezties atpakaļ pie vecā profesora Mellesona, vai ne?

Nākamā runāšana ar misteru Pikersdžilu man iznāca pa telefonu.

—   Es jums zvanu no pašmaksas, — viņš, spēcīgo balsi pieklusinādams, sacīja.

—   No kurienes?

—   Nu, no tā maksājamā telefona, kas uzstādīts ciemā.

—   Ak tā, pareizi, — es noteicu. — Un ko es varētu jūsu labā darīt?

—    Man vajag, lai jūs atbrauktu, cik vien drīz iespējams, jāizārstē viens teļš no semolīnas.

—   Kā, lūdzu?

—   Vienam manam teļam ir semolīna.

—    Semolīna?

—   Jā, jā, tā pati. Nupat vienu ritu pa radio par to stāstīja.

—   Aha! Jā, sapratu. —Es arī biju dzirdējis daļu no raidījuma lopkopjiem. Tas bija par teļu inficēšanos ar salmonellu. — Kālab jūs domājat, ka jums tāda liga uzkritusi?

—   Tam teļam ir akurāt tā, kā tas puisis sacīja. Asiņošana no resnās zarnas.

—   No … ? Jā, jā, protams. Vajadzēs apskatīt, es pavisam drīz būšu klāt.

Teļš patiesi bija stipri slims un asiņoja, kad es brīdi vēlāk to izmeklēju, bet tā nebija salmonella.

—   Jūs pats redzat, ka teļam nav caurejas, mister Pikersdžil, —es sacīju. —Drīzāk otrādi —izskatās, ka viņam aizcietējis vēders. Tās ir gandrīz tīras asinis. Un temperatūra arī nav stipri paaugstināta.

Fermeris šķita mazliet vīlies. — Re, kā. Un es nodomāju, ka ir taisni tā kaite, par kuru tas radiopuisis runāja. Viņš vēl sacīja, ka varot aizsūtīt paraugus uz labradoru.

—   Ko? Uz kurieni?

—    Nu uz izmeklēšanas labradoru, jūs tak zināt.

—   Jā, jā, pareizi, tikai nezinu, vai šinī gadījumā tur varētu ko līdzēt.

—   Ak vai, nu kas tad viņam īsti kaiš? Vai ar dibengalu kaut kas nav kārtībā?

—    Nē, nē, —es atteicu. — Drīzāk liekas, ka daudz dziļāk vēderā zarnās ir kāds ievainojums, kas rada asiņošanu. — Paraudzījos uz teliņu, kas ar augšup saceltu dibengalu stāvēja nekustīgs. Viņu nepārprotami mocīja kaut kāds iekšējs diskomforts, ik pa brītiņam viņš saspringa un klusu ieīdējās.

Man, protams, būtu vajadzējis saprast tūliņ, viss bija acīmredzams. Bet laikam ikvienam no mums uznāk melnie brīži, kad esi kā ar aklumu sists un nesaredzi pat to, kas durtin duras acīs; un pāris dienu es neziņas neprātā lūkoju teļu ārstēt ar zālēm, ko vairs negribu ne pieminēt, ne vārdā nosaukt.

Man šoreiz palaimējās. Par spīti manai «ārstēšanai», teliņš tomēr atlaba. Un tikai tad, kad fermeris man parādīja nelielu veltnīti atmirušu audu, ko teļš bija izvadījis kopā ar vēdera izeju, es sāku atjēgt, kas īstenībā noticis.

Kauna pilnām acīm paraudzījos uz fermeri. —Tas ir atmiris, savilcies mazs zarnas gabaliņš, to dēvē par intussuscepciju. Lielākoties tas beidzas ar nāvi, bet šoreiz, par laimi, tas atkritis nost, izvadīts ārā un teļš drīz vien būs pavisam vesels.

—   Kā jūs to nosaucāt?

—   Par intussuscepciju.

Kādu mirkli misters Pikersdžils cītīgi kustināja lūpas, un vienubrīd man likās, ka nupat kaut ko šaus ārā. Tad viņš laikam nosprieda citādi. — Ak tā, — viņš tikai noteica, — tad jūs domājat, ka šitais bija pie vainas?

—   Jā gan. Un ir ļoti grūti izprast, kāds tam bijis cēlonis.

Fermeris diezgan nicīgi nošņaukājās. — Varu saderēt, ka

zinu, no kā tas cēlies. Es visu laiku esu teicis, ka tas teļš būs vārgulis. Piedzimstot viņam traki asiņoja nabassaite.

Vēl mana darīšana ar misteru Pikersdžilu nebija galā. Pagāja tik tikko nedēļa, kad atkal izdzirdu viņa balsi telefonā.

—   Atri brauciet šurp. Man viena cūka palikuse traka.

—   Traka? Piedošanu, es lāgā nesaprotu…

—   Tā ir, kā saku — nojūgusies. Es šai iedevu zāles pret tārpiem, un šī uzreiz sāk spriņģot, tad krīt pie zemes un ņemas vārtīties. Ko vairāk sacīt — traka.

—   Aha! Jā, jā, saprotu, pēc maza brīža būšu pie jums. Kad es ierados, cūka bija nedaudz nomierinājusies, taču joprojām acīm redzami cieta sāpes, cēlās kājās, gūlās, cēlās atkal un riņķoja pa aizgaldu. Iedevu šai pusgrana morfija hidrohlorida iemidzināšanai, un jau pēc pāris minūtēm tā pierima, nolikās salmos guļus un aizmiga.

—   Liekas, ka nu būs labi, — es sacīju. — Bet kas tās par zālēm pret tārpiem, ko jūs tai iedevāt?

Misters Pikersdžils kautrīgi pasniedza man pudelīti.

—   Viens tāds tips pienāca, ieteica, lai nopērkot. Sacīja, ka ar tām varot piebeigt itin visvisādus tārpus.

—   Un gandrīz piebeidza arī jūsu cūku, vai ne? — Es paostīju pudelītes saturu. — Nav brīnums. Ož pēc tīra terpentīna.

—   Terpentīna? Tad patiešām terpentīns. Un tas tips sacīja, ka šīs esot kādas pavisam jaunas zāles. Noplēsa arī krietnu naudu.

Atdevu viņam pudelīti atpakaļ. — Lai nu būtu. Ceru, ka nekāds posts nebūs nodarīts, bet tai pudelei gan vislabākā vieta būs atkritumu spainī.

Iedams sēsties mašīnā, bildu fermerim: — Jums droši vien jau noriebies uz mani skatīties. Kā tik viss negāja pēc kārtas — vispirms mastīts, tad teļš un un vēl cūka. Vienās ķibelēs.

Misters Pikersdžils stalti izslējās un rimti paraudzījās uz mani. Un es atkal nopriecājos par viņa cēlo, vareno stāju.

—   Ak jaunekli, — viņš sacīja, — tas mani nesalieks. Lopiņus kopjot, raižu netrūkst, un es no pieredzes zinu, ka tās ķibeles nenāk pa vienai, allažīn uznāk vesels ciklons uzreiz.

6.

Es skaidri zināju, ka tā nevajadzētu darīt, bet vecais Droveras ceļš mani neatturami pievilka un valdzināja. Zināju, ka pēc rīta izsaukumiem vajadzēja steigties atpakaļ uz ambulanci, bet platais zaļais ceļš tik vilinoši aizstiepās pār tīreļa virsotni un starp stāvām nogāzēm, ka es atjēdzos tikai tad, kad jau biju izkāpis no mašīnas un slāju pa grīšļaino zāli uz priekšu.

Krauja stāvus krita lejup no kalna ielejā, un, kamēr es raudzījos tālumā, kur Darovbija iegrimusi starp zaļajām nogāzēm, vējš skaļi dziedāja ausīs; bet, kad nometos zemē pelēko akmens bluķu aizsegā, no vēja bija dzirdami vairs tikai čuksti, un spožā pavasara saule karsēja seju. Šī bija visburvīgākā saules spozme — ne spiedīga, ne dedzinoša, vien dzidra, spodra un tīra, kāda tā ir vienīgi aiz klinšu grēdām Jorkšīrā, kur augstu virs galvas dzied vējš.

Lēnām un nemanot slīdēju lejāk, līdz izstiepies gulēju zālē, puspievērtām acīm blenzdams dzidrajās debesīs, pilniem malkiem izbaudīdams laimīgo greznību, ka esmu atšķirts no pasaules un tās problēmām.

Šāda laimīga aizmiršanās toreiz kļuva par manas dzīves sastāvdaļu un palikusi tāda vēl šobaltdien; nepatika domāt par to, ka būs jāpamet šī augstiene; modās kaisla vēlēšanās kaut uz brīdi izkāpt no dzīves straujās upes un pakavēties kā nomaļam skatītājam bez līdzdalības.

Un nemaz nebija grūti aizbēgt un pagulēt te pavisam vienam, kur nedzirdēja citu skaņu kā tikai vēja dziesmu un šalkas pāri lielajam plašumam, un augstu nebeidzamajās zilajās debesīs cīruļu drosmīgos treļļus.

Taču nebija arī nepatīkami doties atpakaļ lejā uz Darovbiju, pat tad, kad vēl nebiju precējies. Biju nostrādājis tur divus gadus, pirms manā dzīvē ienāca Helēna, un Skeldeilas Māja bija kļuvusi man par mājām, un abi gaišie cilvēki par maniem draugiem. Es neņēmu ļaunā, ka abi brāļi bija gudrāki par mani. Zigfrīds — neaprēķināms, eksplozīvs, augstsirdīgs. Man ļoti laimējies, ka viņš bija mans partneris. Kad es, pilsētā uzaudzis jauneklis, sāku mācīt pieredzējušiem lopkopjiem, kā izturēties pret saviem lopiņiem, man viņa zināšanas un gudrā vadība bija neizsakāmi nepieciešama; un Tristans, ērmīgais puika, kā daži uzskatīja, bet ļoti gaiša galva. Viņa humors un dzirkstošais dzīvesprieks ir ienesis lielu gaišumu manās dienās.

Un visu šo laiku es apaudzēju teoriju ar praktisku pieredzi. Koledžā iemantotā zināšanu gūzma šeit atdzīvojās un sāka īstenoties, kļuva par dzīvu, dziļu dzīves būtību. Nekad mūžā neesmu vēlējies darīt kaut ko citu.

Bija pagājušas minūtes piecpadsmit, kad es beidzot pieslējos kājās, tīksmīgi izstaipījos, vēlreiz pievilku pilnas krūtis ar spirgto gaisu un lēnām slāju atpakaļ pie mašīnas, lai sāktu sešas jūdzes garo nobraucienu lejup uz Darovbiju.

Kad piebraucu pie žoga, kur vara plāksnīte ar Zigfrīda vārdu, greizi sasvērusies, karājās virs manējās pie skaistajiem Džordža stila vārtiem, es paraudzījos augšup uz veco, augsto māju, gar kuras padrupušo ķieģeļu sienām mežonīgā nekārtībā vijās efejas. Logu un durvju baltā krāsa bija atlupusi, un efejas krietni vajadzēja paretināt, bet visai celtnei kopumā piemita stils un cildenums, ko laiks nespēj ietekmēt.

Taču tai brīdī man prātā stāvēja pavisam kas cits. Iegāju mājā un klusītēm, troksni nesaceldams, devos pa flīžoto gaiteņa grīdu cauri visai mājai uz galējo sānizbūvi. Un, kā vienmēr, mani satrauca mūsu darba smaržas, kas te dvašoja visapkārt — ētera, karbola un pulvas aromāts. Pēdējais pieminētais bija īpaši smaržīgs pulveris ar labu garšu, ko piejaucām dzīvniekiem dodamajām zālēm, lai padarītu tās vieglāk iebaudāmas. Šo smaržu es vēl tagad, pēc trīsdesmit gadiem, atpazītu jau pirmajā mirklī, kad tā man iesistos nāsīs.

Šodien satraukums bija stiprāks, jo gāju slepenā gaitā ar īpašu nolūku. Pēdējo gaiteņa posmu notipināju gandrīz uz pirkstgaliem, žigli pagriezos ap stūri un nozudu ambulancē. Piesardzīgi atvēru skapja durvis istabas tālīnajā galā un pavilku vaļā mazu atvilktnīti. Es noteikti zināju, ka Zigfrīdam ir rezerves nazis zirgu nagu apgriešanai, un gandrīz uzgavilēju, ieraudzīdams to guļam — pavisam jaunu ar skaisti izliektu spožu asmeni un pulētu koka spalu.

Mana roka jau pastiepās to paņemt, kad pie labās auss nogranda dusmu rēciens.

—   Ak noķēru gan! Pieķēru pašā nedarbā! Žēlīgais Dievs! — Zigfrīds, kas laikam bija ielidojis caur griestiem, šķieda dusmu zibšņus man ģīmī.

Pārbīlis bija tik drausmīgs, ka nazis izkrita no trīcošajiem pirkstiem, bet pats es sprāgtin atsprāgu pret formalīna pudelēm pildītu plauktu.

—   Hei, Zigfrīd, — es ierunājos, neprātīgi vēlēdamies tēlot vēsu vienaldzību. — Es patlaban gatavojos braukt pie tā Tomsona zirga, tu jau zini — pie tā, kam augonis samilzis kājā. Es, šķiet, esmu nezin kur nolicis savu nazi, tālab gribēju aizņemties šo.

—   Tu gribēji sacīt —nospert! Manu vienīgo rezerves nazi! Ak debess, vai tev nekas nav svēts, Džeims?

Es pamuļķīgi smaidīju. —Tu maldies. Es būtu tev to atnesis atpakaļ tūliņ pat.

—   Stāsti vien! — Zigfrīds, rūgti pavīpsnājis, attrauca.

—    Nemūžam es to vairs nebūtu redzējis, un tu gluži labi zini, ka tā būtu noticis. Kur tad ir tavs paša nazis, ko? To tu esi pametis kādā fermā, vai ne?

—   Tā tiešām ir — būšu atstājis to pie Vilija Denholma. Noliku blakus, kad biju pabeidzis izgraizīt govij pāraugušo nagu, un laikam aizmirsu paņemt. — Es pat mazliet iesmējos.

—   Lai Dievs mūs žēlo, Džeims, tu taču vienā gabalā aizmirsti savākt savas mantas. Un tad tu zaudējumu nosedz, nočiepdams manus instrumentus. — Viņš uzslēja zodu.

—    Vai tu maz apzinies, cik man tas viss izmaksā?

—   Ko nu, es skaidri zinu, ka misters Denholms atnesīs nazi uz ambulanci, tiklīdz viņam gadīsies būt pilsētā.

Zigfrīds drūmi un cienīgi palocīja galvu. — Varbūt ienesīs, nenoliedzu, varbūt ienesīs. Bet, no otras puses, viņš var arī padomāt, ka tāds nazis ideāli noder tabakas lapu sagriešanai. Vai atceries, kā bija, kad tu kombinezonu, ko valkāji, kad gāji teļus saņemt, aizmirsi vecā Freda Dobsona mājā? Kad es pusgadu vēlāk tur iegriezos, ieraudzīju to Fredam mugurā. Viņš piedevām vēl teica, ka tas āra darbiem slapjā laikā esot labākais virsvalks, kāds viņam jebkad bijis.

—   Jā, atceros, es to visu ļoti nožēloju. — Apklusu un pievilku pilnas plaušas ar aso pulvas aromātu. Laikam kāds izšķiedis veselu kuli uz grīdas, un nu smaka bija daudz spēcīgāka nekā citkārt.

Vēl pāris mirkļu mans partneris mani svilināja ugunīgiem skatieniem, tad paraustīja plecus. — Ak, lai nu paliek, Džeims. Neviens jau neesam bez kļūdām. Un piedod, ka es uz tevi sabļāvu. Bet mani nāvīgi kaitina. — Viņš izcēla no plaukta lielu pudeli ar savu visiecienītāko mikstūru pret kolikām, rūpīgi noslaucīja tai putekļus un nolika atpakaļ plauktā. — Zini, labāk aiziesim, apsēdīsimies uz brīdi un pārrunāsim to visu.

Devāmies pa garo gaiteni atpakaļ, un, kad es Zigfrīdam nopakaļ iegāju lielajā dzīvojamā istabā, tur no sava iemīļotā atzveltņu krēsla pieslējās Tristans un sirsnīgi nožāvājās. Seja tikpat zēniski nevainīga kā vienmēr, bet noguruma vaibsti ap acīm un muti runāja paši savu valodu. Viņš kopā ar šejienes futbolkomandu bija aizceļojis uz Draitaunu, kur notika mačs uz dzīvību un nāvi ar turieniešiem. Pēc sacīkstēm sekoja vakariņas krogā, jādomā, ar ne mazāk kā divpadsmit pintēm stipra alus uz degunu. Tristans bija iemeimurojis gultā pulksten trijos no rīta un pašreiz, protams, jutās visai vārīgs.

—   A, Tristan! — Zigfrīds iesaucās. — Priecājos, ka esi mājās, jo tas, ko gribu sacīt, attiecas uz tevi tikpat lielā mērā kā uz Džeimsu. Runa ir par dažādu instrumentu aizmiršanu fermās, un šai ziņā tu esi tikpat smagi vainīgs kā viņš. (Te jāpiebilst, ka pirms 1948. gadā izdotā likuma Par veterinārārstiem studentiem bija likumīgas tiesības nodarboties ar veterināriju, un viņi to arī darīja. Tristans bieži devās ārstnieciskās vizītēs, un fermeriem viņš ļoti patika.)

—   Es tagad runāju ļoti nopietni, — mans partneris sacīja, atbalstījies ar elkoni uz kamīna dzegas un pārmijus uzlūkodams mūs vienu un otru. —Jūs abi mani praktiski novedat līdz izputēšanai, izmētādami un zaudēdami dārgus amata rīkus. Dažus no tiem mēs atgūstam, bet daudzus pazaudējam uz mūžīgiem laikiem. Kāda jēga sūtīt jūs vizītēs, ja no tām atgriežaties bez artēriju sažņaudzamajām maiglēm vai bez šķērēm? Visa peļņa, kas bija gaidāma no darba, pagalam. Vai jūs to apjēdzat?

Mēs klusēdami palocījām galvu.

—   Galu galā nav taču grūti pēc darba savākt instrumentus, ko? Varbūt jums brīnums, kālab es nekad neko nepametu neziņā — nūjā, varu jums to atklāt — jākoncentrējas, tas viss. Nolikdams kādu priekšmetu, atgādinu pats sev, ka man tas atkal jāpaņem. Tik vien ir tās gudrības.

Nolasījis lekciju, viņš kļuva varen rosīgs. — Nu, tad ķersimies pie darba. Nekādu dižo darbu tev pašreiz nav, Džeims, tāpēc vajadzēs atbraukt man līdzi pie Kendala uz Bruksaidu. Viņam tur sakrājies daudz vajadzību, cita starpā arī viena govs ar audzēju, kas jāizgriež. Visos sīkumos man tā lieta nav zināma, bet varbūt vajadzēs govi nogāzt uz sāniem. Pie Tomsoniem tu vari aizbraukt vēlāk. — Tad viņš pievērsās brālim. — Labāk atbrauc ari tu, Tristan. Nemāku teikt, vai būsi vajadzīgs, bet kāds lieks cilvēks dažkārt ir ļoti noderīgs.

Mēs izskatījāmies pēc iespaidīgas procesijas, kad visi trīs iesoļojām fermas pagalmā, kur misters Kendals mūs sagaidīja ar skaļu prieku, kā paradis.

—   Sveiki, sveikiņi — veseli trīs stiprinieki man Šodien te saradušies. Tad jau viegli tiksim galā.

Misters Kendals visā apriņķī bija iemantojis tādu kā «gudrinieka» slavu. Jorkšīrā šo apzīmējumu izprot mazliet savādāk nekā citur. Te drīzāk tas nozīmēja tādu kā ne visai vēlamu viszini; pats viņš sevi uzskatīja par lielu jokdari un savu paziņu pirmšķirīgu nerrotāju. Citu nopelnus viņš augstu nevērtēja, un nekas viņu nespēja pārsteigt. Arī tas viņa slavu citu fermeru acīs necēla.

Patiesībā viņš bija lāga vīrs, tikai pārliecība, ka zina visu un labāk par citiem, apgrūtināja saskarsmi ar viņu.

—   Nu, ar ko tad sāksim, ko jūs, mister Farnon, vispirmām kārtām gribat apskatīt? — Misters Kendals bija maza auguma resnītis gludi skūtu ģīmi un mūžīgu draiskulību skatienā.

—   Man šķiet, jums ir govs ar slimu aci, — Zigfrīds ieminējās. — Sāksim varbūt ar to pašu.

—   Lai notiek, priekšniek! — fermeris atsaucās, tad iebāza roku kabatā. — Bet, pirms ķeramies pie darba, man šite ir kaut kas priekš jums. — No kabatas viņš izvilka stetoskopu. — Šito jūs viņreiz, kad bijāt iebraucis, te aizmirsāt.

īss klusuma mirklis, tad Zigfrīds, nomurmulēdams strupu paldies, pagrāba stetoskopu.

Misters Kendals turpināja: — Un aizpagājušajā reizē jūs piemirsāt paņemt to kastrēšanas nazi, kas griež bez asinīm. Toreiz mums iznāca tāds kā maiņas darījums — es jums atdevu to nazi, bet jūs man atstājāt ausu aizsegus. — Un viņš sāka smieties locīdamies.

—   Jā, jā, labi, — Zigfrīds atcirta un uzmeta mums gaužām apjukušu skatienu. — Bet nu sāksim strādāt. Kur ir…

—   Vai zināt, puiši, — fermeris, vēl aizvien nespēdams smieklu valdīt, pievērsās mums. — Es nudien neatceros tādu reizi, kad viņš būtu aizbraucis, te neko nepametis.

—   Vai tiešām? — Tristans ar īstu interesi noprasīja.

—   Kā tad, kā tad —ja es būtu gribējis visas tās mantas sakrāt, man tagad būtu pilna atvilktne.

—   Vai jūs no tiesas runājat? — es ievaicājos.

—   Nu, ka no tiesas gan, jauno cilvēk. Un to var apliecināt visi kaimiņi. Viens man vēl nupat viņdien sacīja: «Tas misters Farnons gan ir labu sirdi — ikreiziņ atstāj kādu lietiņu par piemiņu.» — Galvu atmetis, viņš laida vaļā jaunu smējienu.

Mums saruna varen gāja pie sirds, bet mans partneris slāja prom uz kūti. — Kur jums tā nolāpītā govs stāv, mister Kendal? Nenīksim tak te visu dienu.

Pacienti atrast nebija grūti, jo glītā gaiši salnā govs, kas pagrieza galvu, rāmi noraudzījās uz mums ar vienu pašu aci. Otra bija aizvilkusies gandrīz pavisam ciet, gar vaigu sīkā straumītē tecēja asaras, samērcēdamas salno spalvu gluži tumšu. Gotiņa cieta sāpes, jo plaksti visu laiku nemierīgi virinājās.

—   Viņai kaut kas iekļuvis acī, — Zigfrīds nomurmināja.

—   Kā ne, es zinu! — Misters Kendals, protams, zināja — kā vienmēr. — Viņai acī iegadījušies liela pelavas plēksne, bet es nekādi netieku tai klāt. Paskatieties jūs. — Viņš ar vienu roku sagrāba govi aiz purna un ar otras rokas pirkstiem lūkoja atplest vaļā slimo aci, bet trešais plaksts aizslīdēja priekšā, aizvelkot acs ābolu ar baltu plēvi.

—   Nu paskat! — fermeris sodījās. — Redziet — nav taču iespējams panākt, lai viņa nemirkšķinās.

—   Ir gan iespējams. — Zigfrīds pievērsās brālim. — Tristan, atnes no mašīnas hloroforma uzpurni. Pasteidzies!

Puisis jau pēc pāris mirkļiem bija atpakaļ, un Zigfrīds veikli uzmauca govij pār purnu audekla kuli un ar saitēm sasēja aiz ausīm. No spirta pudelītes viņš izvilka mazas standziņas ar zobiņiem, ko darbināja atsperīte. Tās viņš pacēla tieši virs aizvērtās acs.

—   Džeims, — viņš palūdza, — iepilini apmēram unci.

Es uzpilināju hloroformu uz audekla tieši pret govs purnu. Sākumā nenotika nekas, bet, kad midzinātājs ieplūda plaušās, abas acis iepletās it kā pārsteigumā.

Nu visa ievainotās acs virsma bija kā uz delnas. Tumšajā radzenē ielipusi plata zeltaina pelava. Nepaguvu to apskatīt, kad Zigfrīda mazās standziņas to satvēra un izvilka ārā.

—   Uztriep tur pilieniņu ziedes, Tristan, — mans partneris izrīkoja. — Un tu, Džeims, noņem uzpurni, kamēr šī vēl nesāk zvāroties.

Kad uzpurnis bija aizvākts un acs no sīkā mocītāja atpestīta, gotiņa, jūtami atžirgusi, raudzījās visapkārt. Operācija nebija ilgusi vairāk par divām minūtēm un bija uzskatāma par īstu meistarības demonstrējumu, bet misters Kendals, šķiet, to necik augstu nenovērtēja.

—   Labs ir, — viņš nomurdēja, — ķersimies pie nākamā darba.

Kamēr gājām tālāk pa kūti, redzējām, ka pāri pagalmam pārved zirgu. Zigfrīds pamāja uz to pusi.

—   Vai tas ir tas zirgs, kam es operēju fistulas skaustā?

—   Tas pats, — fermeris nevērīgā balsī atteica.

Izgājām ārā, un Zigfrīds pārvilka roku zirga plecam. No

smirdošā augoņa, kas tur bija pūžņojis pirms pāris nedēļām, vairs palikusi vienīgi plata rēta. Operētā vieta bija lieliski aizdzijusi. Ar šīm fistulām gatavais negals, ļoti grūti tikt ar tām galā, un es itin labi vēl atcerējos, kā mans partneris bija kārtu pa kārtai griezis nost atmirušos audus, līdz nokļuva līdz veselai miesai un kaulam. Bet nu bija redzami pūliņu augļi — operācija izcili labi izdevusies.

Zigfrīds papliķēja zirga kaklu. — Tiešām teicami sadzijis.

Misters Kendals paraustīja plecus un pagriezās atpakaļ uz kūti.

—   Jā, nekādas vainas, — viņš noteica, un varēja saprast, ka sevišķā vērtē viņš notikumu netur.

Govs, kurai vajadzēja izgriezt audzēju, stāvēja kūtī pie pašām durvīm. Audzējs atradās iegurņa rajonā — gluds un apaļš kā ābols tas bija skaidri saredzams govij lejpus krustiem kādu collu pa labi no astes pamatnes.

Mistera Kendala runas dzirnas gāja vaļā no jauna. — Nu tikai paskatīsimies, ko jūs esat vērti. Kā jūs, mīlīši, domājat šito būšanu izdabūt laukā? Tas bumbulis ir brangi prāvs — te jau jums vajadzīgs pamatīgs miesnieka nazis vai īsts cērtamais, citādi nav ko ķerties klāt. Vai domājat to govi midzināt vai sapīt šai kājas, vai kā citādi novaldīt, ko? — Mute viņam iepletās platā smaida vieplī, bet mazās ačteles skraidīja no viena pie otra un trešā.

Zigfrīds pastiepa roku un satvēra audzēju, ar pirkstiem intensīvi iztaustīdams tā pamatni.

—   Hmm … jā, hm… vai būsiet tik laipns un atnesīsiet man ūdeni, ziepes un dvieli?

—   Tas viss man tepat ārā jau nolikts. — Fermeris izlamzāja pagalmā un drīz vien atgriezās ar spaini.

—    Sirsnīgi pateicos, — Zigfrīds sacīja. Nomazgājis rokas, viņš ņēmās tās ilgi un nesteidzīgi slaucīt. — Nu, un man šķiet, jūs teicāt, ka jums te vienam teļam esot caureja.

Fermerim iepletās acis. — Jā, kā tad, ka teicu. Bet vai ta nevajadzētu papriekšu to lielo kunkuli tai govij izgriezt?

Zigfrīds salocīja dvieli un pārlika pār pusdurvju augšmalu.

—   To audzēju es jau likvidēju, — viņš rāmi noteica.

—    Kas tad tas? — Misters Kendals blenza uz govs dibengalu. Jāteic, mēs visi skatījāmies uz to. Un nebija ne mazāko šaubu — izaugums pazudis. Un vēl kaut kas cits pavisam jocīgs — ne šuves, ne brūces, ne citas zīmes. Es stāvēju govij pavisam tuvu klāt un skaidri saskatīju vietu, kur bija atradies neglītais izcilnis; nebija tur vairs itin nekā, ne piliena asiņu, nekā.

—   Nūjā, ak tā, — mulsi runāja misters Kendals. — Jūs tātad… jūs to likvidējāt… jūs esat to izņēmis, skaidrs. — Smaida vieplis ģīmī bija izzudis, visa dižmanīgā personība saplakusi. Tā kā viņš bija cilvēks, kurš visu zina un kuru ne ar ko nav iespējams pārsteigt, viņš arī nespēja pajautāt: «Pa kuru laiku jūs, velns parāvis, to izdarījāt? Un kā? Un kur, ellē, jūs esat to licis?» Stāju vajadzēja saglabāt par katru cenu, bet satriekts viņš bija līdz pašiem pamatiem. Viņš šaudīja zaglīgus skatienus pa kūti, pa garo eju. Govs stāvēja tīri izmēztā kūtī, bez pakaišiem, uz grīdas nevienā vietā nekas nemētājās. Viņš it kā nejauši paspēra ar kāju slaucamo soliņu malā — nekā.

—   Nu, varbūt es tagad varētu apskatīt teļu? — Zigfrīds gatavojās iet ārā no kūts.

Misters Kendals palocīja galvu. — Jā… jā… teļš. Viņš stāv tur kaktā. Bet es papriekšu aiznesīšu spaini.

Tā nu bija acīmredzama izlāpīšanās. Viņš gāja pēc spaiņa, bet, ejot garām govij, izvilka no kabatas un izslaucīja brilles, tad uzlika tās uz deguna un pārlaida ciešu skatienu govs aizmugurei. Viņš sev atvēlēja tikai īsu mirklīti, jo neparko negribēja izrādīt sevišķu interesi, bet, kad atkal pagriezās pret mums, seja skaidri pauda izmisumu. Brilles viņš noņēma un ar nevarīgu kustību noglabāja kabatā, pats izskatīdamies kā daždien sakāvi piedzīvojis cilvēks.

Kad viņš ar spaini izgāja, es čukstus jautāju savam partnerim:

—   Kur, ellē, tas palicis?

—   Man piedurknē, — tāpat čukstus, lūpas gandrīz nepakustinot un sejas izteiksmei nemainoties, atbildēja Zigfrīds.

—   Kā… ? — es iesāku, bet Zigfrīds jau pārrāpās pār dēļiem pagaidu aizgaldā, kas bija sameistarots teļa novietošanai.

Kamēr viņš telēnu izmeklēja un iešļircināja tam zāles, viņš bija omulīgā, runīgā noskaņojumā, neļaudams pārtrūkt vieglajai patērzēšanai, kādu bija uzņēmis. Misters Kendals, rādīdams raksturu, sasparojās gan līdz smaidam, gan līdz atbildēm. Tomēr viņa mulsā izturēšanās, samocītās acis un neizpratnes pilnie skatieni, kas allaž no jauna aizceļoja pa kūts grīdu līdz govij, liecināja, ka viņš pārdzīvo ļoti smagu spriedzi.

Zigfrīds ar teļa izmeklēšanu nesteidzās un, pat pabeidzis ap lopiņu darboties, vēl brīdi pakavējās pagalmā, pačaloja par laika apstākļiem un nobaroto vērsēnu cenām.

Misters Kendals turējās kā vīrs, bet, kad Zigfrīds beidzot pamāja atvadu sveicienu, tad nabagam acis gandrīz vai spiedās ārā no dobuļiem un seja bija pārvērtusies par baismās saviebtu masku. Kamēr Zigfrīds padeva mašīnu atpakaļgaitā, lai apgrieztu, es redzēju, kā fermeris līdzīgi izšautai bultai iemetās kūtī un tūdaļ saliecās kā nazis, lai pamatīgi līdz pēdējam kaktiņam pārbaudītu vietu, kur stāvēja govs.

—   Nabaga vīrelis, — es noteicu, — viņš tak vēl joprojām meklē pazudušo bumbuli. Dieva dēļ, saki jel, kur tas atrodas!

—   Es taču tev pateicu, vai nedzirdēji? — Zigrīds noņēma vienu roku no stūres un papurināja. No žaketes piedurknes rokā ievēlās gaļīgs bumbulis.

Es izbrīnā noskatījos. — Bet… es nemaz nepamanīju, ka tu būtu to izgriezis … kas īsti notika?

—   Es tev pastāstīšu. — Mans partneris iecietīgi pasmaidīja. — Es to bumbuli aptaustīju, gribēdams pārliecināties, cik dziļi un pamatīgi tas ieaudzis. Bet, tikko tam pieskāros, tas izkustēja no vietas un bija pārsegts tikai ar vieglu kapsulu pašā ādas virskārtā. Paspiedu vēlreiz, tas izsprāga ārā un ieripoja tieši piedurknē. Govij ādas virskārta pārsprāguma vietā tūdaļ aizvilkās, tāpēc arī nekas vairs nebija redzams. Ārkārtīgi interesants gadījums.

Tristans pasniedzās no aizmugures sēdekļa. — Atdod to joku man, — viņš sacīja. — Aizvedīšu to uz skolu un palūgšu, lai izsecē. Gan tad uzzināsim, kāda tipa audzējs tas bijis.

Brālis pavīpsnāja. —Jā, droši vien šie nosauks to kādā fantastiskā vārdā, bet man tas visu mūžu paliks atmiņā kā priekšmets, kas spēja pārsteigt un satricināt misteru Kendalu.

—    Šī vispār bija interesanta vizīte, — es piebildu. — Man jāatzīst, ka apbrīnoju tavu darbu ap govs aci, Zigfrīd. Tas tiešām bija smalki nostrādāts.

—   Tu esi gauži laipns, Džeims, — mans partneris nomurmināja. — Tas bija viens no maniem mazajiem trikiem, un, protams, man ļoti palīdzēja izcilās standziņas.

Es palocīju galvu. — Jā, brīnišķīgs instrumentiņš. Nekad neko tām līdzīgu neesmu redzējis. Kur tu tās ņēmi?

—   Ieraudzīju tās instrumentu stendā nupat pēdējā veterināru kongresā. Maksāja lielu naudu, bet ir to vērts. Parādīšu tev, lai vari tās tuvāk apskatīt.

Viņš iebāza roku krūšu kabatā, tad pēc kārtas abās sānkabatās, un, kamēr viņš izčakarēja visas drēbes līdz pēdējai vīlītei, seja pamazām iegūla dziļa nepatika.

—   Es… gan es tev tās parādīšu kaut kad citreiz, Džeims, — viņš piesmakušā balsī nopurpināja.

Nebildu ne vārda, bet es zināju un Zigfrīds zināja, un Tristans zināja.

Viņš tās bija aizmirsis fermā.

7.

Viens, kas man sevišķi patika manā jaunajā laulības dzīvē, bija tas, ka mana izredzētā tik labi satika ar brāļiem Farnoniem. Tas droši vien bija tāpēc, ka abi tika darījuši visu iespējamo, lai manu brūtēšanos veicinātu, Zigfrīds ar dažu labu precīzi notēmētu spērienu man pa bikšdibenu, Tristans maķenīt maigāk. Vienu rītu vasaras sākumā, kad gribēju dzirdēt viņa domas, viņš mani pārliecinoši drošināja.

—   Tā ir laba zīme, — Tristans noteica, negribīgi šķirdamies no kupla Vudbaina cigaretes dūmu vāla, un platām acīm drošinot vērās manī.

—   Tu domā? — es šaubīdamies jautāju.

Tristans palocīja galvu. — Pavisam noteikti. Helēna taču tev piezvanīja.

—   Jā, un bez īpašas vajadzības, tāpat vien. Neesmu tak viņu saticis kopš tās reizes, kad tovakar bijām ķinītī. Pēc tam sāka nākt jēri un visa pasaule sagriezās virpulī, un nu pēkšņi viņa ielūdz mani svētdien uz tēju.

—   Man tas ielūgums patīk, tam ir laba skaņa, — Tristans sacīja. — Tikai tu, protams, nedrīksti iedomāties, ka nu jau esi zirgā vai ko tamlīdzīgu. Tu ļoti labi zini, ka ir vēl citi tīkotāji.

—   Jā jel, sasodīts, es saprotu, ka esmu tikai viens no pielūdzēju bara.

—   Tā gluži neteiksim. Bet Helēna Oldersone tiešām ir kaut kas. Ne tikai ļoti glīta, bet… mmm-mmm, arī jauka. Zini, tai meitenei ir klase.

—   Zinu, to taču es zinu. Un zinu ari, ka lērums puišu viņai līp apkārt. Piemēram, jaunais Ričards Edmundsons. Dzirdēju, tas esot ļoti labi situēts.

—   Tiesa, — Tristans apstiprināja. — Vecs ģimenes draugs, viņējie pieder pie lielākajiem fermeriem, peldas naudā. Man šķiet, vecais Oldersons stingri domā, ka Ričards tiks viņam par znotu.

lerakos ar abām rokām dziļi kabatās. — Vai viņam to var ņemt ļaunā? Jauns lopārstiņš ar pliku pēcpusi nav nekāds dižais konkurents.

—   Nu, vecīt, nenokar degunu! Kādu solīti uz priekšu taču esi ticis. Vai tā nav?

—   Kā nu to ņem, — es noteicu, greizi pasmaidīdams.

—    Esmu divreiz viņu uzaicinājis — vienreiz uz dejām, kas nenotika, un vienreiz uz kino, kur rādīja nepareizo filmu. Pirmoreiz galīgi sagāja grīstē, un otrreiz nebija daudz labāk. Man laikam tā laime vienkārši nav lemta — ikreiz kaut kas notiek tā, kā nevajag. Šitais ielūgums varbūt ir tikai tāds pieklājības žests — par to, ka esmu viņu kādreiz aicinājis, vai kaut kas tamlīdzīgs.

—   Nieki! — Tristans iesmējās un uzsita man uz pleca.

—    Tas būs iesākums labākai veiksmei. Gan tu redzēsi, ka šoreiz nekas nesaies dēlī.

Un, kad es svētdienas pēcpusdienā izkāpu no mašīnas, lai atvērtu Hestongrendžas iebrauktuves vārtus, man tiešām likās, ka pasaulē viss ir kārtībā. Grumbuļainais ceļš veda cauri tīrumiem uz Helēnas mājām, kas saulītē snauda upes līkumā, un pelēkā akmeņu celtne izskatījās kā īsta miera osta, kam tālāk aiz muguras slējās kalnu kraujas.

Uz mirkli es atspiedos pret vārtiem, ieelpodams brīnumaino, smaržīgo gaisu. Laiks pēdējā nedēļā bija mainījies: skarbie vēji pierimuši, viss sazaļojis, un sasilusī zeme dāsni dvašoja visās savās smaržās. Zemākajās kalnu nogāzēs priežu paēnā starp zeltainbrūnajām ērgļpapardēm zilgani migloja nule uzziedējušie sila pulkstenīši, un to liegā smarža atplūda līdz manīm.

/

Braucu pa ceļu uz priekšu garām govju ganāmpulkam. Visu ziemu kūtīs nocietušies lopi kāri plūca jauno zāli. Un, kad es pieklauvēju pie dzīvojamās mājas durvīm, manī uzviļņoja optimisms un labsajūta. Durvis atvēra Helēnas jaunākā māšele, un, ieejot virtuvē ar flīžoto akmens grīdu, man no jauna uzmācās bažas. Varbūt tālab, ka šī reize tik stipri atgādināja drausmas, ko pārdzīvoju, pirmoreiz apciemodams Helēnu: pie pavarda sēdēja misters Oldersons, dziļi iegrimis zemkopju un lopkopju žurnāla lasīšanā; viņam virs galvas lielajā eļļas gleznā joprojām tās pašas govis brida koši zilajā ezerā, kas pletās apdrupušu klinšu pakājē. Pie balsinātās sienas arī tagad nepielūdzami tikšķēja pulkstenis.

Helēnas tēvs paskatījās pāri briļļu augšmalai, gluži tāpat, kā bija darījis tovakar. — Labdien, jauno cilvēk, nāciet tuvāk, apsēdieties. — Un, kad es atkritu krēslā, viņš pāris sekunžu apjucis mani vēroja.

— Šodien laiks ir labāks, — viņš nomurmināja, tad skatienu atkal neatvairāmi pievilka uz ceļiem noliktais žurnāls. Kad viņš nolieca galvu un no jauna sāka lasīt, man radās diezgan drošs iespaids, ka viņam nav ne jausmas, kas es esmu.

Un, kā jau vairākkārt biju jutis, tā ari tagad nepārprotami izjutu, ka ir milzu atšķirība— atbraukt uz fermu kā veterinārārstam vai ierasties tur kā viesim. Savās darba gaitās man bieži gadījās atrasties lauku virtuvēs, kur es, ārpusē izkāpis no gumijas zābakiem, pie izlietnes mazgāju rokas un brīvi tērzēju ar fermera sievu vai runāju par sasirgušajiem lopiņiem. Bet nu es, svētdienas uzvalkā ietērpies, stīvi sēdēju pretī sīkam vīriņam, kura meitu biju nolēmis lenkt. Tas bija pavisam citādi.

Jutos atvieglots, kad ienāca Helēna, ienesdama mājās ceptu kūku, ko novietoja uz lielā galda. Tas viņai nemaz nenācās viegli, jo galds bija krautin apkrauts: šķiņķim blakus gozējās olu pīrāgs un balti rausīši, turpat arī sālīta mēle un jauktu salātu bļoda, vēl acis priecēja desas ritulis, tomātmaizītes, ar olu krēmu rotātas burvīgas kūciņas un pašā galda vidū, balto galvu koši izslējusi, greznojās liela biskvītkūka ar putukrējuma cepuri. īsts jorkšīriešu tējasgalds.

Helēna pienāca man klāt. — Sveiks, Džim, cik jauki, ka atnācāt, pa šo laiku esat kļuvis gluži svešs. — Viņa smaidīja savu jauko, draudzīgo smaidu.

—   Sveika, Helēn. Jā, bet jūs pati zināt, ko nozīmē pavasarī jēru laiks. Ceru, ka turpmāk būšu brīvāks.

—    Arī es tā ceru. Jūsu grūtais darbs ir gaužām svētīgs, bet jāatpūšas arī kādreiz. Un tagad padzersim tēju. Vai esat izsalcis?

—   Kā lai nebūtu — to visu redzot? — es atteicu, norādīdams uz apkrauto galdu.

Helēna pasmējās. — Nu, tad nāciet un sēdieties klāt. Tēt, liec nost savu zemkopju un lopkopju gudrību grāmatu un nāc pie galda. Mēs gribējām jūs uzņemt un pacienāt viesistabā, Džim, taču tētis nav pierunājams dzert tēju citur kā vien te. Un te nu mēs esam.

Apsēdos pie galda kopā ar Helēnu, viņas jaunāko brāli Tomiju, māsu Mēriju un tanti Lūsiju — mistera Oldersona māsu, kas, palikusi atraitnēs, bija pārcēlusies uz dzīvi šeit. Misters Oldersons stenēdams pienāca pie galda un apsēdās krēslā ar augstu atzveltni. Viņš nesteidzīgi tūliņ ķērās pie sālītās mēles.

Es, saņēmis savu piekrauto šķīvi, nevarēju apgalvot, ka jūtos brīvi un omulīgi. Šai apvidū strādādams, daudzkārt biju sēdējis maltītēs pie Dcilas viesmīlīgo ļaužu galdiem un vienlaikus uzzinājis, ka šai pusē nav cieņā, pie galda sēžot, daudz tērgāt. Parasti, it sevišķi vecmodīgāko ļaužu vidū, pieklājās klusējot uzņemt barību un tad doties atpakaļ pie darba, bet varbūt te šoreiz būs citādi. Svētdienas pēcpusdienas tēja varbūt tiek uzskatīta par saviesīgāku pasēdēšanu; pārlaidu skatienu sēdētājiem, gaidīdams, kad no viņiem kāds noteiks toni.

Pirmā ierunājās Helēna; — Kopš pēdējoreiz Džimu satiku, viņš tagad visu laiku noņēmies pa aitu ganībām.

—   Ak tiešām? — Tante Lūsija piešķieba galvu sānis un pasmaidīja. Viņa bija sīka kā putnēns, ļoti līdzīga brālim, bet, kad redzēju, kā viņa uz mani paskatās, likās, ka viņa ir manā pusē.

Abi pusaudži tik tikko valdīja smīnus. Kad iepriekšējo reizi biju viņus sastapis, viņi slepeni par mami zobojās, un mainījies kopš tās dienas nekas nebija. Misters Oldersons uzbēra mazlietiņ sāls uz redīsa, iebāza to mutē un kraukšķinādams sāka gremot.

—   Vai jums, Džim, šopavasar daudz saslimšanu aitām, kam piedzimuši divi jēri? — Helēna uzsāka cīņu no jauna.

—   Diezgan daudz, — es priecīgi attraucu, — bet vēl aizvien jāsastopas ar nepareizu kopšanu. Šogad centos pēc iespējas dot aitām glikozi. Tas stipri palīdz.

Misters Oldersons norija pēdējās redīsa kripatas. — Es gan neturu lielas lietas no tās glikozes, — viņš nogrudzināja. — Neticu glikozei. Kādu laiku pamēģināju, bet nekāda labuma.

—   Tiešām? —es jautāju. —Tas ir interesanti… jā… visai interesanti.

Kādu brīdi sirdīgi tiesāju salātus, lai izvairītos no tālākas apspriešanas.

—    Ļoti daudz jēru šogad nobeigušies, — es atkal ierunājos, — galvenokārt ar nieru kaiti.

—   Iedomājieties, — noteica tante Lūsija un iedrošinot man uzsmaidīja.

—   Jā, — es turpināju, jo biju ticis savā elementā. — Liela nozīme ir tam, ka tagad esam ieguvuši vakcīnu, lai cīnītos pret mīksto nieri.

—   Tās vakcīnas ir kaut kas brīnišķīgs, — Helēna mani pārtvēra. — Jūs drīz vien būsiet spējīgi šādā veidā apkarot un novērst daudzas aitu slimības. — Sarunas sāka risināties.

Misters Oldersons beidza ēst mēles gabalu un atstūma šķīvi nostāk. — Es nu gan nedodu nenieka par vakcīnām. Un ka tie jēri tā pēkšņi krīt, pie tā vainīgi vilnas kamoli vēderā. Ar nierēm tur neiznāk nekāda darīšana.

—   Ak tiešām — vilnas kamoli? Jūs domājat, vilnas kamoli? — Es padevos un nolēmu labāk koncentrēties uz ēdieniem.

Un tie nudien bija koncentrēšanās vērti. Tiesādams nost visu pēc kārtas, jutu, ka sāku aizvien vairāk apbrīnot Helēnu, jo droši vien viņa pati to visu cepusi. Tai mirklī, kad laidu zobus pasakainā biezpiena tortē, es tikai pirmoreiz atjēdzu, cik brīnum brīnišķīgi ir tas, ka tik apburoši daiļa meitene kā Helēna pieprot arī šādas lietas.

Paraudzījos pāri galdam uz viņu. Viņa bija stalti noaugusi, ne tāds žagariņš kā tēvs. Laikam būs atsitusies mātē. Misis Oldersone jau diezgan sen kā mirusi, diezin, vai arī viņai bijusi tāda skaista, plata mute, kas tik labprāt smaida, tādas pašas silti zilas acis un tik brīnišķīgi kupli brūnmelni mati.

Tikai izdzirdisTomiju un Mēriju iespurdzamies, pamanīju, ka viņi visu laiku uzmanīgi vēro, kā es blenžu uz viņu lielo māsu.

—   Hei, jūs abi pierimstiet, — tante Lūsija viņus norāja.

—    Vispār varat iet savus ceļus, mēs vāksim nost galdu.

Helēna un tante sāka nest ēdienu traukus uz pieliekamo kambari aiz virtuves, bet mēs ar misteru Oldersonu atgriezāmies savos krēslos pie pavarda.

Sīkais vīriņš nedrošu roku pamāja uz manu krēslu.

—    Lūdzu… apsēdieties… jauno cilvēk.

Pieliekamajā telpā grabēja trauki, kur sākās mazgāšana. Mēs palikām divatā.

Mistera Oldersona roka automātiski pastiepās pēc zemkopja un lopkopja žurnāla, taču, pametis izmocītu skatienu uz manu pusi, viņš parāva to atpakaļ un sāka bungāt ar pirkstiem pa krēsla roku balstu, klusītēm svilpodams.

Es izmisīgi meklēju vārdus sarunas uzsākšanai, bet neko nespēju iedomāties. Pulksteņa tikšķi pilnīgajā klusumā likās nedabiski skaļi. Jutu, ka man uz pieres jau izsprāgst sviedru lāses, kad namatēvs nokremšļojās.

—   Viņpirmdien cūkas gāja labā cenā, — viņš mani pagodināja.

—   Ak tā? Tas gan labi, tas ļoti labi.

Misters Oldersons piekrītot palocīja galvu, sāka vērot kaut ko, kas laikam atradās virs mana kreisā pleca, un pabungāja atkal pa krēsla roku balstu. Klusuma apsegs no jauna pārkrita pār mums, un pulkstenis dunēdams vēstīja savu vēstījumu.

Šķiet, pagāja pāris gadu, kad misters Oldersons krēslā sarosījās un viegli ieklepojās. Es dedzīgi pagriezu galvu uz viņa pusi.

—   Bet nobarotie gaļaslopi cenā kritušies, — viņš mani informēja.

—   Tas nu gan slikti, gaužām žēl, ka tā, — es novervelēju.

—    Bet tā jau laikam lāgiem notiek, vai ne?

Helēnas tēvs paraustīja plecus, un mēs turpinājām klusēt. Šoreiz es sapratu, ka nav vairs nekādu cerību. Mana galva bija tukša kā izslaucīta, bet mans sarunu biedrs izskatījās satriekts kā daždien cilvēks, kas līdz pēdējam vārdam iztērējis savu leksikas krājumu. Atlaidos ērtāk krēslā un vēroju pie griestiem āķos uzkārtos šķiņķus un sāngabalus, tad Jāvu skatienam izceļoties pa šķīvju rindām masīvajos ozolkoka plauktos un pamatīgi nopētīju kādas lopbarības raušu firmas kalendāru, kas saitītē karājās pie sienas. Pēc tam izmantoju šķietamu izdevību, lai slepus pamestu acis uz misteru Oldersonu, un tai pašā mirklī man notirpa kājas, jo tieši šo momentu viņš bija izraudzījis, lai zagšus .sāniski palūkotos uzmani. Mēs abi vienlaikus ātri novērsāmies.

Ja stingri pagriezos krēslā un vēl labi pastiepu kaklu, varēju ieskatīties virtuves viņgalā, kur pie sienas stāvēja vecmodīgs rakstāmgalds ar žalūzijām pārvilktu virsmu, bet virs tā mistera Oldersona fotogrāfija no kara laika —Jorkšīras brīvprātīgo jomeņu formā, un viņš uz tās izskatījās varen bargs. Es patlaban slidināju skatienu pār tālīno sienu, kad durvis atvērās un žigli ienāca Helēna.

—   Tēt, — viņa, mazliet aizelsusies, sacīja, — ir atnācis Stens un stāsta, ka viena govs sākusi streipuļot.

Tēvs pietraucās kājās kā atpestīts. Man šķiet, viņš nevarēja nopriecāties vien, ka govij gadījies sasirgt. Un arī es, gluži kā no cietuma izlaists notiesātais, izsteidzos viņam līdzi.

Stens, viens no govju kopējiem, sagaidīja mūs pagalmā.

—   Viņa ir pašā ganību augšgalā, saimniek, — viņš sacīja.

—    Es to pamanīju tikai tad, kad gāju saukt govis mājās uz slaukšanu.

Misters Oldersons jautājot paraudzījās uz mani, un es, atvērdams mašīnas durtiņas, palocīju galvu.

—   Man viss vajadzīgais ir mašīnā, — es teicu. — Vislabākais būs, ja brauksim taisni turp.

Sasēdāmies visi trīs mašīnā, un es stūrēju tieši uz to vietu, kur ganību augšējā kaktā samanīju zemē guļošu govi. Manas pudeles un instrumenti grabēdami lēkāja, kad mēs kratījāmies pa nelīdzeno pļavu.

Šis atkal bija viens no tiem gadījumiem, kas veterinārārstam vasaras sākumā bieži jāpiedzīvo: steidzams izsaukums pie slaucamām govīm, kas pēkšņi sabrūk nedēļu vai divas nedēļas pēc izlaišanas ganībās. Fermeri šo kaiti vienkārši dēvē par zāles reiboņiem, bet zinātniskais nosaukums — hipomagesaēmija — skaidri norāda, ka tā saistīta ar magnēziju līmeņa pazemināšanos asinīs. Tas ir satraucošs, fatāls stāvoklis, par laimi, vairumā gadījumu izlabojams, nekavējoties ieŠļircinot govij magnēziju.

Kaut arī situācija bija tik nopietna, es tomēr nespēju apslāpēt apmierinājuma sajūtu. Šis gadījums man bija radījis iespēju tikt ārā no tās mājas, turklāt sagādājot izdevību sevi apliecināt, izdarot kaut ko derīgu. Līdz šim brīdim mums ar Helēnas tēvu nebija izdevies nodibināt savā starpā kaut kādas pozitīvas attiecības, bet varbūt, ja es viņa nemaņā guļošajai govij iešļircināšu zāles, un tā piecelsies un aizdrasēs pa ganībām, viņš ieraudzīs mani citādā gaismā. Un bieži atgadās tā, ka izārstēšana un atveseļošanās izvēršas patiesi dramatiski.

— Lai nu kā — dzīva viņa ir, — bilda Stens, kamēr vēl bijām ceļā. — Redzēju, kā kustina kājas.

Viņš runāja taisnību, bet, kad piebraucu un izlēcu no mašīnas, es stipri satraucos. Kājas kustējās pārlieku strauji.

Šis bija no tiem gadījumiem, kas bieži beidzas ar nāvi: konvulsīvais variants. Govs, galvu atpakaļ atmetusi, guļ uz sāniem, strauji mētādama visas četras kājas, skatiens stings, no mutes veļas putas. Kad es steigšus skrūvēju magnēzija pudelei vāciņu nost, govs pierima, noraustījās garā spazmā, kājas stīvi gaisā saslējusi, pārgrieztās acis cieši aizmiegtas; tad dažas baigas sekundes nogulēja atslābusi, pavisam mierīga, pirms atkal sāka neprātīgi spārdīties.

Man mute izkalta pilnīgi sausa. Aina nesolīja nekā laba. Šo spazmu laikā sirdij bija nesamērīga slodze, un katra kustība varēja kļūt par pēdējo.

Nometos zemē govij blakus un turēju injekcijas adatu pavērstu tieši pret piena vēnu. Parasti mēdzu šādos gadījumos injicēt tieši asinsvadā, lai panāktu maksimāli ātru efektu, bet šoreiz vilcinājos. Iejaukšanās sirdsdarbībā varēja govi uz vietas nogalināt; drošs paliek drošs — es pasniedzos tālāk un iedūru adatu zem ādas kaldā.

Kad šļirces saturs izplūda audos, izveidojot salnajā kaklā prāvu izcilni, govij uznāca jauna spazma. Dažas drausmīgas sekundes locekļi bezmērķīgi nespēkā nostiepās, acis aizgriezās aiz drebošajiem plakstiem. Es bezpalīdzīgi stāvēju līdzās, pašam sirds smagā uztraukumā dobji dauzījās, un, kad sastinguma brīdis beidzās un kājas atkal sāka kustēties, tā vairs nebija pirmējā stingrā spārdīšanās, bet nenoteikta raustīšanās, kas kļuva arvien vārgāka, acis papletās platas un palika vaļā ar stingu, tukšu skatienu.

Es pieliecos un ar pirkstu pieskāros acs radzenei, reakcijas nebija.

Fermeris un govju kopējs klusēdami skatījās uz mani, kad dzīvnieks pēdējoreiz noraustījās un palika nekustīgi guļam.

—   Diemžēl viņa ir pagalam, mister Olderson, — es sacīju.

Fermeris palocīja galvu, un viņa skatiens lēnām pārslīdēja

pār guļošo ķermeni, pareizajiem skaistajiem locekļiem, spožajiem rudajiem sāniem un piebriedušajam tesmenim, kas nekad vairs nedos pienu.

—   Man ļoti žēl, — es teicu, — taču sirds droši vien beidza pukstēt, pirms magnēzijs paguva iedarboties.

—   Milzīga nejēdzība, — nikni noteica Stens, — tā bija viena īsti laba govs.

Misters Oldersons lēnām gāja atpakaļ pie mašīnas. — Ko lai dara, tā kādreiz gadās, — viņš nomurmināja.

Braucām atpakaļ uz mājām.

Sievietes mājas darbus bija apdarījušas, un mēs visi sasēdām viesistabā. Arī es sēdēju viņu pulciņā, bet man nepārvarami gribējās būt vienalga, kur, tikai kaut kur citur. Helēnas tēvs bija klusējis arī pirmīt, bet tagad viņš sakucis kvernēja krēslā, ne ar vārdu nepiedalīdamies sarunā. Es klusībā prātoju — vai viņš patiesi domā, ka es to govi esmu nogalinājis. Pārāk koši tas nudien neizskatījās: piebrauc veterinārārsts, pieiet pie slimā lopiņa, aši iegrūž tam kaklā šļirci un — hei, sveiki, govs izlaiž garu. Nē, es biju bez vainas, bet lāgā tas neizskatījās.

Sekodams spējam impulsam, pielēcu kājās.

—    Paldies par brīnišķīgo tēju, — es sacīju, — bet nu man jābrauc, šovakar ir mana dežūra.

Helēna pavadīja mani līdz durvīm.

—   Bija jauki jūs atkal satikt, Džim. — Tad viņa apklusa un uzmeta man šaubu pilnu skatienu. — Gribu jums lūgt, lai beidzat raizēties par par to govi. Zināms, ir žēl, bet jūs nevarējāt neko līdzēt. Jūs itin neko nespējāt glābt.

—   Paldies, Helēn, es zinu, ka tā ir. Bet jūsu tēvam tas ir nejauki smags pārdzīvojums.

Viņa paraustīja plecus un pasmaidīja savu mīļo smaidu. Helēna vienmēr ir tāda.

Braucot mājup pa ganībām uz izbraucamā ceļa vārtiem, es vēlreiz pa gabalu redzēju savas īslaicīgās pacientes nekustīgo ķermeni. Pārējās govis pievakares rēnajā saules gaismā klejoja kritušajai apkārt un lāgiem to ziņkārīgi apostīja. Drīz ieradīsies dīriķis un ar vinču iecels beigto dzīvnieku savā mašīnā. Tāds ir jebkuras veterinārārsta neveiksmes drūmais epilogs.

Izbraucis aizvēru vārtus sev aiz muguras un vēlreiz palūkojos atpakaļ uz Hestongrendžu. Tiku taču iedomājies, ka šoreiz viss norisēs labi un gludi.

Nekā, mana nestunda vēl nebija apritējusi.

8.

Parasti to šeit dēvēja par «pirmdienas rīta kaiti»: gandrīz neticami lielo pietūkumu pakaļkājās darba zirgiem, kad tie nedēļas nogali bija nostāvējušies stallī. Tā vien likās, ka tieši parastās slodzes pēkšņā pārtraukšana izraisa smago limfangītu un kāju pietūkumu, kas fermeriem daudzkārt kļūst par ļoti nepatīkamu kavēkli pašā nedēļas sākumā.

Bet nu jau bija pienācis trešdienas vakars un mistera Krampa lielajam Šīras rumakam klājās jau daudz labāk.

—   Nu kāja vairs tikai pustik resna, kā bija, — es sacīju, novilkdams ar roku gar kājas iekšpusi, vienlaikus ar pirkstiem pamatīgi iztaustot pampuma paliekas. — Redzu, ka jūs esat krietni nopūlējies, lai to panāktu.

—   Darīju, kā jūs likāt. — Mistera Krampa atbilde bija ierasti lakoniska, tomēr es skaidri zināju, ka viņam vajadzējis stundām darboties ap kāju, liekot kompreses un masējot, kā arī zirgu izvingrinot, kā tiku pieteicis pirmdien, kad iešļircināju kājā arekolīnu.

Vilkdams šļircē zāles, lai atkārtotu injekciju, apvaicājos: — Graudus viņš laikam nedabū?

—   Nē, graudus ne, bet klijas gan.

—   Tas ir labi. Turpiniet vien tā kopt, un es domāju, ka pēc pāris dienām viss būs, kā nākas.

Fermeris kaut ko noducināja, viņa tumsnējā sarkanīgajā sejā nepavīdēja nekas, kas norādītu uz īpašu prieku vai atzinību. Bet es zināju, ka viņš priecājas gan; zirgs viņam bija ļoti mīļš, un pirmdien, kad pirmoreiz ierados, viņš nespēja noslēpt pārdzīvojumu, ko sagādāja dzīvnieka ciešanas.

Gāju uz māju nomazgāt rokas, un misters Kramps, ar lielo, lamzīgo augumu līgodams man pa priekšu, ieveda mani virtuvē. Savā parastajā gausajā manierē viņš sameklēja ziepes un dvieli un pats nostājās klusēdams blakus, kamēr es mazgāju rokas lēzenajā brūna māla izlietnē.

Kad sāku slaucīties, viņš nokremšļojās un vilcinādamies ierunājās: — Vai jūs negribētu nobaudīt lāsi vīna no mana brūvējuma?

Iekams paguvu atbildēt, virtuvē no iekšistabas strauji ienāca misis Krampa. Viņa vēl palaboja tikko galvā uzliktās cepures malas, un līdz ar viņu iznāca arī pusaugu meita un dēls, visi sagatavojušies kaut kurp doties.

Puika smiedamies paziņoja: — Tētis un viņa vīni… viņš pastāvīgi meklē upurus. — Māsa un māte smējās līdzi, un es mulsi jutu, ka misters Kramps pats savā mājā ir apsmejams.

—   Mēs ejam uz ciemu noskatīties skolnieku izrādi, mister Heriot, — saimniece skadri noteica. — Ja negribam nokavēt, tad mums tūliņ jāiet. — Viņa kopā ar bērniem aizgāja, lielais, smagnējais vīrs izskatījās mulsi muļķīgs, noraugoties tiem nopakaļ.

Klusums ieilga, līdz noslaucīju rokas, tad pagriezos ar vaigu pret fermeri. — Kā tad palika ar to piesolīto vīna lāsi, mister Kramp?

Viņš vilcinājās, sejā pamazām papletās pārsteiguma izteiksme. — Vai tad jūs… vai jūs tiešām gribētu nobaudīt?

—   Ļoti labprāt. Vakariņas vēl neesmu ēdis, aperatīvs nenāktu par ļaunu.

—   Lai notiek. Tūdaļ būšu atpakaļ. — Viņš pazuda lielajā pieliekamajā telpā aiz virtuves un drīz atgriezās ar glāzēm un pudeli, kurā spīdēja dzēriens dzintara krāsā.

—   Šitais ir mans rabarberu brūvējums, — viņš noteica, ieliedams divus kārtīgus mērus.

Es iesūcu sākumā mazu pilīti, tad ieņēmu krietnu malku, un man aizrāvās elpa, jo dzēriens iešāvās kuņģī kā uguns liesma.

—   Stiprs gan, — es mazliet aizelsies novērtēju, — bet garša patīkama. Ļoti patīkama.

Misters Kramps atzinīgi nolūkojās, kā es ieņēmu otrreiz pilnu muti. — Jā, pašreiz tas ir īstā labumā. Divus gadus norūdzis.

Glāzi es iztukšoju, un nu vairs tik traki nesvilināja, drīzāk šķita, ka vīns apskalo mana tukšā kuņģa sieniņas un ar nokaitētiem taustekļiem apstaigā visus manus locekļus.

—   Brīnišķīgs, — es uzteicu, — pavisam brīnišķīgs.

Fermeris acīm redzami atplauka. Viņš vēlreiz piepildīja

glāzes un gandrīz vai aizgrābtībā noraudzījās, kā es baudu vīnu. Kad bijām otru glāzi iztukšojuši, viņš pietraucās kājās.

—   Tagad pārmaiņas labad došu jums nogaršot ko citu. — Gandrīz vai teciņus viņš metās uz pieliekamo un atnesa otru pudeli, šoreiz pildītu ar bezkrāsainu šķidrumu.

—   Kauleņu vīns, — viņš, mazliet aizelsies, noteica.

To nogaršojis, es paliku mēms aiz brīnumiem — vīnam bija burvīga smarža, uz mēles tas dzirkstīja maziem burbulīsiem.

—   Vellos, tas tak ir kolosāls! īsts šampanietis. Jums nudien ir talants. Nebūtu iedomājies, ka mājās raudzēts vīns var tā garšot.

Misters Kramps mirkli noskatījās manī pilnīgā neizpratr nē, tad lūpu kaktiņi viņam ietrīsējās un pār visu ģīmi lēnām izplūda smaids.

—   Jūs esat pirmais cilvēks, kas man to saka. Varētu iedomāties, ka es kāroju kādu nobendēt, ja piedāvāju glāzi vīna — uzreiz nobīstas, bet, ja padomā, cik alus un viskija šie neiztempj.

—   Viņi gluži vienkārši nezina, ko ar to zaudē, mister Kramp. — Noraudzījos, kā fermeris atkal piepilda manu glāzi. — Neparko nebūtu noticējis, ka spējat mājās izraudzēt tādu mantu. — Garšodams un slavēdams es maziem malciņiem tukšoju otru glāzi kauleņu vīna.

Biju ticis glāzei labi ja pusē, kad dzirdēju, kā misters Kramps atkal darbojas pa pieliekamo, ka pudeles skan vien. Nu viņš atgriezās no turienes ar pudeli, kuras saturs mirgoja tumšā asins sarkanumā. — Noprovējiet šito! — viņš elsa.

Es jau sāku justies kā profesionāls degustators un pirmo malku paskaloju pa muti, acis pievēris. — Mmm, mmm — jā. īstens izcili labs portvīns, bet tur ir klāt vēl kaut kas, tāda auglīga piegarša, kaut kas ļoti pazīstams, tas ir… tas ir…

—   Kazeņu vīns! — Misters Kramps īstā uzvarētāja balsi skaļi iesaucās. — Gandrīz vai labākais, ko esmu izraudzējis. Noņēmos divus rudeņus, kamēr sagaidīju īsti labu ražas gadu vīnam.

Atgāzies dziļāk krēslā, ievilku vēl malku spēcīgā, tumšā vīna; tas bija labi norūdzis, smaržīgs, izstrāvoja brīnišķīgu siltumu, un uz mēles visu laiku neizzuda dzīvinoša kazeņu garša. Es gandrīz skaidri redzēju, kā rudens saulē kazenāju krūmos veseliem ķekariem mirdz sulīgās, melnās ogas. Jaukā, tīkamā aina pilnīgi atbilda manam noskaņojumam, kas sāka ar katru mirkli aptvert lielākus plašumus, un es nesteidzīgā labvēlīgā atzinībā pārlaidu skatienu lauku mājas virtuvei, pakavējos pie šķiņķiem un cūku sāngabaliem, kas lielos āķos karājās pie griestiem, tad pavēros uz namatēvu, kas sēdēja pretī pie galda un uzmanīgi mani vēroja. Nu tikai pamanīju, ka viņam vēl joprojām galvā cepure.

—   Vai zināt, — es sacīju, pacēlis glāzi un pret gaismu raudzīdamies tās rubīnsarkanajās dzīlēs, — es neparko nevaru pateikt, kurš no jūsu vīniem man garšo vislabāk. Tie visi ir izcili labi un tomēr joti atšķirīgi.

Misters Kramps arī vairs nejutās neveikli. Galvu atmetis, viņš priecīgi iesmējās, pirms aši piepildīja mūsu abu glāzes. — Bet jūs jau vēl nemaz neesat pa īstam sācis. Man tur ārā ir vēl desmitiem pudeļu, un visas ir atšķirīgas, katra citāda. — Viņš vēlreiz aizlapatāja uz pieliekamo un, kad šoreiz atgriezās, tad salīcis stiepa veselu klēpi pudeļu, tās bija dažāda lieluma un ar dažādu krāsu saturu.

Ak tavu jauku cilvēku, es nodomāju. Cik briesmīgi esmu kļūdījies, līdz šim viņu aplam novērtēdams; tik viegli vedās noturēt viņu par biezādainu un bezjūtīgu tipu, bet, tagad ielūkojoties viņa vaigā, redzēju tur starojam draudzību, viesmīlību un sapratni. Sakrāvis nešļavu uz galda, viņš pats apsēdās un, noraugoties uz nule atnestajām blašķēm, sāka ātri un tekoši stāstīt par vīniem un vīna darīšanu.

Acīm dzirkstot, viņš plaši un aizrautīgi runāja par fermentāciju un nogulsnēm, par smaržas un garšas smalkumiem. Lietpratīgi pieminēja un iztirzāja Šambertēna un Nīta Sentžorža, Montrašē un Šablī nopelnus. Entuziasti ir pievilcīgi, bet fanātiķi — neatvairāmi, es sēdēju un klausījos kā apburts, kamēr misters Kramps cēla man priekšā citu pēc cita savas vīndarības paraugus, prasmīgi jaukdams vai palabodams.

—   Kāds jums šis šķiet?

—   Ļoti jauks…

—   Varbūt mazlietiņ par saldu?

—   Nu, varbūt,..

—   Pareizi, piejauksim kādu nieku no šī. — Drošu roku viņš izcēla vienu no daudzo pudeļu vidus un iepilināja pāris pilienu manā glāzē. — Nu, kā ir?

—   Brīnumaini!

—   Bet šitenais? Vai nav maķenīt par asu?

—   Varētu būt… jā…

Atkal noslēpumaini pilieniņi iekrita manā dzēriena traukā, atkal tas pats satrauktais jautājums:

—   Vai nu ir labāk?

—   Pašā visīstākajā labumā.

Diženais lauku vīrs dzēra kopā ar mani — glāzi pēc glāzes. Nogaršojām pastinaku un pieneņu, gaiļpiesīšu, āboliņa, ērkšķogu, biešu un mežābolu vīnus. Neticami, bet mēs dzērām rāceņu vīnu, kas bija tik lielisks, ka es pieprasīju otru glāzi.

Pamazām viss pieklusa un pierima; mēs sēdējām. Laika ritums kļuva aizvien gausāks, līdz pēdīgi vispār zaudēja nozīmi. Valodas tiklab misteram Krampam, kā man ritēja aizvien lēnāk un apdomīgāk. Fermera gājieni uz pieliekamo sāka izvērsties par gurdinošiem ceļojumiem, brīžiem kļuva pat mazliet riskanti; lāgiem iznāca apmest lielu loku apkārt visai virtuvei, lai sasniegtu pieliekamā durvis, un vienreiz izdzirdu aiz sienas briesmīgu brīkšķi, un man sametās traki bail, vai tikai viņš nav nogāzies uz tām savām pudelēm. Bet man nebija spēka piecelties, lai aizietu paskatīties, un pēc brītiņa viņš atgriezās; likās, ka skādēts nav.

Pulkstenis jau bija kādi deviņi, kad es izdzirdu klusu klauvēšanu pie ārdurvīm. Nelikos ne zinis, jo negribēju pārtraukt misteru Krampu, kas patlaban man kaut ko nopietni skaidroja.

—    Ššittento, — viņš sacīja, pieliecies man tuvu klāt un ar rādītājpirkstu bakstīdams vēderainu blašķi, — ššiittento, man domāt, var līdzināt tikai ar smalsmalkāko Mozeles brūvējumu. To es ieliku viņviņgad, un bbūtu labi, ja jūs pateikt-tu, ko jūs par to … — Viņš noliecās un, acis mirkšķinādams, ļoti uzmanīgi pielieca pudeli, piepildīdams glāzi.

—   Nu, nununu — ko t' saki — vai ir vai nav?

Iekampu malku un kādu brīdi neteicu neko. Tagad man

visi bija vienādā garšā, un Mozeles vīnu nebiju nekad mūžā dzēris, bet atbildēt vajadzēja, tālab es palocīju galvu un svinīgi nožagojos.

Fermeris draudzīgi uzlika man roku uz pleca un gatavojās sākt jaunu priekšlasījumu, kad arī viņš izdzirda klauvējienus pie durvīm. Ar zināmām grūtībām viņš aizklumburoja līdz ārdurvīm un tās atvēra. Ārā stāvēja jauns puisis, un es dzirdēju dažus neskaidri nomurminātus vārdus.

—   Mums nāk teļš. Piezvanījām uz ambulanci. Teica, ka vitrans varbūt vēl esot pie jums.

Misters Kramps pagriezās pret mani. — Šitais ir no Bamfordiem Hollibušā. Viņi grib, lai jūs aizbraucot… tas nav tālāk par vienu jūdzi.

—   Labs ir. — Es piesvempos kājās un tūliņ cieši sagrābu galda malu, jo visi pazīstamie priekšmeti virtuvē sāka griezties kā traki. Kad virpulis pierima, ieraudzīju, ka misters Kramps stāv diezgan pamatīga slīpuma pakājē. Brīnums, kad es te ienācu, virtuves grīda bija līdzena, bet nu man vajadzēja uzmanīt katru soli, ejot pa ērmoto slīpumu.

Kad nonācu līdz misteram Krampam pie durvīm, redzēju, ka viņš, acis plati kā pūce iepletis, blenž tumsā.

—   Lī-līst, — viņš sacīja, — gā-gāž kā no spaņņa.

Es palūrēju ārā, kur ūdens strūklām šķīda pret pagalma bruģi, bet mans vāģis stāvēja tikai pāris soļu atstatu un es jau grasījos iet turp, kad fermenis mani satvēra pie rokas.

—   Nekā, nekā, tā nedrīkstat iet. — Viņš brīdinot pacēla pirkstu un sāka rakņāties kaut kādā atvilktnē. Pēdīgi viņš no tās izvilka tvīda žokejnīcu, ko ļoti cienīgi pasniedza man.

Es nekad neliku neko galvā, vienalga, kāds laiks, tomēr tagad jutos dziļi aizkustināts un klusēdams paspiedu savam biedram roku. Nav grūti saprast, ka tāds vīrs kā misters Kramps, kas cepuri neņēma nost no galvas ne ārā, ne istabā, aiz šausmām saliektos ragā, iedomājoties, ka lietū kāds iedrošinātos iziet ar neapsegtu galvu.

Žokejnīca, ko es nu uzliku galvā, bija lielākā, kādu jebkad esmu redzējis: milzīga, plakana pankūka; tai brīdī man šķita, ka tā, galvā uzmaukta, spētu paglābt ne tikai manu galvu, bet arī plecus un visu augumu no vistrakākās lietusgāzes.

Gaužām negribīgi atvadījos no mistera Krampa, iesēdos mašīnā pie stūres un pūlējos atcerēties, pie kā tagad vispirms jāķeras. Redzēju fermera lielā auguma siluetu pret gaismu, kas plūda no virtuves; viņš cēlā laipnībā māja man atvadas, un man krūtīs iesitās sāpīga atskārta, ka patlaban es šķiros no dziļas, brīnišķīgas draudzības, kas Šovakar bija nodibinājusies.

Braukdams gājēja gaitā pa šauro ceļu, gandrīz vai ar degunu urbdamies priekšējā stiklā, es sāku apzināties kaut kādas neparastas sajūtas. Mutē un ap lūpām jutu dīvainu lipīgumu, it kā būtu dzēris nevis šķidrumu, bet līmi, elpa, likās, svilpa nāsīs apmēram kā stiprs vējš, kas velk caur durvjapakšu, un grūti nācās precīzi fokusēt acis. Par laimi, sastapu ceļā tikai vienu mašīnu, kas aizdrāzās pretējā virzienā. Mani gauži pārsteidza neparastais fakts, ka tam vāģim bija divi pilni priekšējo uguņu komplekti, kuri turklāt te saplūda kopā, te atkal pašķīrās.

Hollibušas pagalmā izrausos no mašīnas un ar galvas mājienu pasveicināju tumsā stāvošo cilvēku, sagrābstīju bagāžniekā antiseptiskā šķidruma pudeli un virves teļa izvilkšanai, tad apņēmīgi devos uz kūti. Viens no mājas vīriešiem turēja paceltu petrolejas lampu virs govs, kas gulēja savā vietā dziļos salmu pakaišos. No maksts ārā rēgojās pāris collu tiesa teļa kājiņas, un ik dzīšanās reizē uz mirkli pavīdēja telēna purns, bet tūdaļ atkal pazuda, un, kamēr govs nedzinās, vairs nerādījās.

Kaut kur ļoti tālu manā iekšienē kāds vēss, saprātīgs, nepiedzēries veterinārārsts murmināja: «Ir taču tikai viena atlocījusies kājiņa, govs ir liela un plata. Nav par ko uztraukties.» Es pagriezos un pirmoreiz paskatījos uz Bamfordiem. Man vēl nekad nebija gadījies ar viņiem tikties, bet nebija grūti tos novērtēt: vienkārši, laipni cilvēki, kas labprāt būs ar mieru piepalīdzēt, divi padzīvojuši vīrieši, jādomā, brāļi, un divi jauni puiši, droši vienam vai otram dēli. Visi cieši raudzījās uz mani, mutes viegli pavērtas, it kā labprāt pasmaidītu vai pasmietos, ja būtu iemesls.

Es izslējos visā augumā, dziļi ievilku elpu un skaļā balsī sacīju:

—   Vai jūs, lūdzu, neatnestu man spaini ar karstu ūdeni, ziepes un dvieli?

Vismaz gribēju tieši tā pateikt, bet īstenībā skaņas, kas raisījās no manas mēles, izklausījās pēc svahili valodas vai kaut kā tamlīdzīga. Bamfordi, gatavi steigšus darīt visu, lai izpildītu, ko lūdzu, pilnīgā neizpratnē raudzījās uz mani. Es atklepojos, norīstījos, dažas sekundes atpūtos un tad mēģināju vēlreiz. Iznākums tāds pats — nesakarīgais vervelējums atbalsojās lielajā kūtī.

Nu tiešām biju ķezā. Bez sazināšanās iztikt nevarēja, vēl jo vairāk tāpēc, ka šie cilvēki mani nepazina, tie rāmi stāvēja un gaidīja no manas puses darbību. Jādomā, ka izskatījos stipri ērmots: izslējies, izriestu krūti, svinīgs, ar milzīgo cepuri galvā. Taču reiboņa miglā uzdzirkstīja īss saprāta mirklis, kurā atjēdzu, ka viss iet aplam. Tik milzīga pašpārliecība nebija vajadzīga. Ne mazākās jēgas tādai valdonīgai komandēšanai. Un nu es pamēģināju to pašu pateikt visliegākajā čukstā.

—   Vai, lūdzu, varētu dabūt spaini karsta ūdens, ziepju gabaliņu un dvieli? — Šoreiz izdevās skaisti, kaut gan vecākais misters Bamfords pirmoreiz lāgā nesadzirdēja, pienāca tuvāk, palieca galvu uz manu pusi, pielika pat plaukstu pie auss un piedevām intensīvi sekoja manu lūpu kustībām. Tad viņš dedzīgi pamāja ar galvu, ka sapratis, apstiprinot pacēla pirkstu un cīrīgi, kā virves dejotājs, aizgāja pie viena no dēliem un kaut ko iečukstēja tam ausī. Puisis pagriezās un gandrīz vai slepšus klusītēm izlavījās no kūts, ļoti rūpīgi no ārpuses aizvērdams durvis. Nepagāja ne minūte, kad viņš jau atgriezās, viegli sperdams soļus lielajos zābakos pa kūts vidusejas bruģi, un piesardzīgi nolika man priekšā spaini.

Samērā kārtīgi man izdevās novilkt žaketi, noraisīt kaklasaiti un novilkt kreklu. To visu Bamfordi, klusēdami un kustēdamies kā baznīcā, man izņēma no rokām un pakāra uz naglas. Man likās, ka viss noris labi un pienācīgi — līdz tam brīdim, kad sāku mazgāt rokas. Ziepes visu laiku slīdēja ārā no rokām un zuda — iekrita vircas renē vai kādā citā tumšā kūts kaktā, kur Bamfordi tās nemitīgi sadzenāja. Vēl trakāk kļuva, kad gribēju nomazgāt delmus. Ziepju gabals vārda tiešā nozīmē atdzīvojās, aizslīdēja gar muguru uz leju, krita zemē, un mājinieki neparko nemācēja paredzēt nākamo virzienu, kādā tas kritīs, tādēļ sastājās man visapkārt, rokas izstiepuši, un gaidīja, kuram izdosies ziepju gabalu noķert.

Beidzot tomēr brīnumainā kārtā tiku līdz putām un varēju stāties pie darba. Bet govs augšā necēlās, vienkārši necēlās, un viss. Man neatlika nekas cits, kā likties zemē garšļaukus uz vēdera; bruģis bija auksts un nemīlīgs. Tikai tad, kad biju nogūlies, pamanīju, ka milzīgā cepure nošļukusi man pār ausīm; laikam, novilcis kreklu, biju to uzlicis atpakaļ galvā, vienīgi nesapratu, kādā nolūkā.

Saudzīgi iebāzis roku govī, stūmu teliņa kaklu atpakaļ, cerēdams satvert kāju pie ceļgala vai zemāk, bet pievīlos; kāja tiešām bija atšauta taisni atpakaļ, nostiepta plakaniski teliņam gar sānu. Es sapratu, ka savu panākšu, nepieciešama tikai ilgāka darbošanās.

Bija vēl viens rosinošs apstāklis: teļš bija dzīvs. Gulēju tā, ka mana seja skārās govij pie paša dibena, tātad varēju satvert teļa purniņu ikreiz, kad tas ar dažu sekunžu pārtraukumu parādījās; bija patīkami redzēt, kā mazās nāsis raustījās, tverot ārpasaules gaisu. Man atlika vienīgais darbs pagriezt kāju pareizā stāvoklī.

Grūtības sagādāja govs: ikreiz, kad pūlējos satvert teļa kāju, govs dzīdamās tik mežonīgi piespieda manu delmu pie kaulainā iegurņa, ka es, sāpēs vai iekaukdamies, sarāvos čokurā, līdz sāpes atlaidās. Šo lēkmju laikā cepure man vairākkārt nokrita uz kūts grīdas, un ikreiz kādas maigas rokas man to uzmauca atpakaļ galvā.

Un tad pēdīgi man tā kājele bija rokā — tātad virves teļa vilkšanai nebūs vajadzīgas — un es sāku to griezt apkārt. Tas neizdevās tik ātri, kā biju cerējis, un man Šķita, ka teļam zūd pacietība un es tam esmu apnicis, jo, kad govs dzīšanās brīdī teļa galva parādījās un mēs nonācām aci pret aci, iedomājos, ka sīkaļa paskatās uz mani tādām acīm, kas pauž: «Nu beidz taču, Dieva dēļ, vienreiz ķēpāties!»

Tiklīdz kāja bija pagriezta atpakaļ, viss noritēja zibenīgi un tieši tā, kā vajadzēja.

—   Uzmaniet govs kājas! — es pačukstēju Bamfordiem, un, čukstus apspriedušies, tie tūdaļ nostājās pareizajās vietās. Nepaguvām ne apskatīties, kad salmos spārdījās dūšīga telīte un sirdīgi sprauslāja, lai atbrīvotu nāsis no placentas šķidruma.

Paklausot maniem čukstus izšņāktajiem rīkojumiem, fermeri teliņu noberza ar salmiem un piestūma klāt pie mātes, lai tā savukārt jaunpiedzimušo kārtīgi aplaiza.

Tā beidzās vismierīgākā teļa saņemšana, kādu jelkad biju pieredzējis. Nekādas klaigāšanas, visi kustēja klusi, uz pirkstgaliem. Arī es, saģērbies svinīgā baznīcas klusumā, izgāju ārā pie mašīnas, šķiroties izdvesu «arlabunakti» un braucu projām, bet Bamfordi klusēdami man māja atvadas.

Sacīt, ka nākamajā rītā man bija paģiras, nebūtu pat visbālākais salīdzinājums tam miesas un gara pilnīgajam sairumam, kādu es izjutu. Vienīgi tāds, kas pats kādreiz izdzēris vienā vakara pasēdēšanā divas vai trīs kvartas[1] dažādu šķirņu pašdarītu mājas vīnu, varētu aptuveni iedomāties manu nelabo dūšu, elli, kas plosījās manās iekšās, nervu sabrukumu, melno izmisumu un drausmīgo izskatu.

Tristans bija redzējis, kā es vannasistabā zem aukstā ūdenskrāna strūklas dzesēju mēli, un intuitīvi sagatavojis man zāles —jēlas olas, aspirīna un šņabja kulteni, lai nomierinātu manu trakojošo kuņģi.

—   Kā tu staigā, kājas vilkdams, Džeims? — Zigfrīds apvaicājās tādā balsī, kas man šķita kā vērša baurošana, kad no rīta viņu sastapu pie brokastīm. — Tu izskaties tā, it kā būtu piečurājis bikses.

—   Nē, nē, nekas sevišķs. — Nebija nekādas jēgas viņam skaidrot, kāpēc es tik vārīgi speru soļus pa paklāju; es, proti, skaidri zināju: ja pasperšu soli stingrāk, man acis izsprāgs no pieres. — Vakarvakarā es iebaudīju pāris glāžu mistera Krampa darināto vīnu, laikam tas man nav gājis labumā.

—   Pāris glāžu! Nākamreiz esi uzmanīgāks ar to mantu — tas ir dinamīts. Tie vīni katru gāž no kājām. — Viņš ar blīkšķi nolika kafijas krūzīti uz apakštases un sāka trokšņaini rīkoties ar nazi un dakšiņu. — Ceru, ka pie Bamfordiem tu neieradies pilns kā mārks.

Es, garšu nejuzdams, skrubināju grauzdiņu, ko biju uzlicis uz šķīvja brokastu tiesai. — Nu tā — darbu padarīju, kā nākas, bet nav ko liegties — biju mazliet par daudz uzņēmis uz krūts.

Zigfrīds nebija tādā noskaņojumā, lai otru cilvēku iedrošinātu. — Dieva dēļ, Džeims, tie Bamfordi ir drausmīgi stingri metodisti. Lāga cilvēki, bet totāli ķerti, kad runa ir par žūpību. Ja viņiem būs licies, ka tu esi iereibis, tevi tur mūžam vairs nelaidīs pāri slieksnim. — Saltā bezjūtībā viņš sagraizīja olas dzeltenumu. — Ceru, ka viņi neko nepamanīja. Kā tev pašam šķiet?

—   Varbūt tiešām nepamanīja. Nē, nē, nepamanīja vis. — Es šausmās aizmiedzu acis, kad redzēju, kā Zigfrīds stūķē mutē desu un ceptās maizītes un sāk enerģiski gremot. Atmiņā pavīdēja maigās rokas, kas vairākkārtīgi man uzmauca galvā lielo ērmīgo cepuri, un es iekšēji novaidējos.

Tie Bamfordi pamanīja gan. Ak man dieniņ, un kā vēl pamanīja.

9.

Vecais kungs ar sudraboto galvu un patīkamo seju neizskatījās pēc tāda, kas uztraucas par katru nieku, bet nu viņš mani dzalkstīja ar drausmīgi nikniem skatieniem un lūpas viņam sašutumā drebēja.

—   Mister Heriot, — viņš sacīja, — esmu atnācis ar nopietnu sūdzību. Es stingri iebilstu pret to, ka jūs atļaujat studentiem praktizēties pie mana kaķa.

—   Studentiem? Kādiem studentiem? — es nesaprazdams pārprasīju.

—   Man šķiet, jūs to gluži labi zināt, mister Heriot. Pirms pāris dienām atnesu savu kaķenīti, lai tai izņem dzemdi. Mana sūdzība ir sakarā ar šo operāciju.

Es piekrītot palocīju galvu. — Jā gan, es to ļoti labi atceros… Bet kāds tam sakars ar studentiem?

—   Tāds, ka griezuma brūce ir pārāk liela, un lietpratējs man sacīja, ka kaķi operējis tāds, kas tikai vēl mācās. — Vecais kungs sirdīgi pacirta zodu uz augšu.

—   Pagaidiet, — es sacīju. — Runāsim par visu pēc kārtas. Tā operācija ir mans darbs, un iegriezumu biju spiests paplašināt tāpēc, ka jūsu kaķenei bija krietni ieilgusi grūsnība un pa parastā lieluma iegriezumu es dzemdi ar visiem kaķēniem izvilkt nevarēju.

—   Ak tā? To es nezināju.

—   Otrkārt — mēs pieņemam studentus praksē. Bet viņi te uzturas tikai vasaras brīvlaikā, un pie operācijām, protams, netiek pielaisti.

—   Tā kundze gan šķita labi zinām, ko runā. Viņa bija pilnīgi pārliecināta. Tikai uzmeta kaķenītei skatienu un uzreiz pateica, ka tas ir studenta darbs.

—   Kundze?

—   Jā, — vecais kungs apstiprināja. — Viņa ir ļoti gudra par dzīvniekiem un pie manis iegriezās apvaicāties, vai nevajadzētu palīdzēt kaķītim pēcoperācijas laikā. Viņa atnesa arī dikti labus atveseļošanās pulverus.

—   Ak redz, kā! — Spoža atskārsmes dzirksts izkliedēja neizpratnes miglu manā prātā. — Tā bija misis Donovena, vai ne?

—   Jāāā… pareizi, tā viņu tiešām sauc.

Vecā misis Donovena bija sieviete, bez kuras klātbūtnes nekas nenotika. Vienalga, kas Darovbijā atgadījās — kāzas vai bēres, vai tika pārdota kāda māja, skatītāju vidū vienmēr varēja ieraudzīt drukno, zemo augumu un apaļo valrieksta ģīmīti ar melnām ačtelēm kā podziņas, kas redzēja itin visu. Un pastāvīgi viņai rokā bija pavadiņa ar terjeru pavadas galā.

Ja saku «vecā», tad tas ir vienīgi minējums, jo man viņa šķita stāvam ārpus laika; likās, ka viņa jau sen sen te bijusi un gados varēja būt jebkurā vietā starp piecdesmit pieciem un septiņdesmit pieciem. Viņai noteikti piemita jaunas sievietes dzīvīgums, jo droši vien nācās izstaigāt lielus gabalus neremdināmajā vēlmē būt visur klāt, būt pašā notikumu mutulī. Daudzi bez žēlastības to dēvēja par kailu ziņkāri. Lai nu kādi bija viņas motīvi, tomēr pilsētiņas dzīvē nevarēja notikt nekas tāds, kur viņa neņemtu dalību. Arī mūsu veterināru praksē.

Tas tādēļ, ka līdztekus visām citām plašajām interesēm misis Donovena bija dzīvnieku dziedniece. Un man liekas, ka nekļūdīšos, teikdams, ka šī ievirze viņas dzīvē bija krietni spēcīgāka par visām citām.

Stundām viņa varēja runāt par mazo dzīvnieku kaitēm, un viņas rīcībā bija vesels arsenāls dažādu zāļu un zālīšu, kuru vidū divas galvenās bija brīnumdarīgie atveseļošanās pulveri un speciāls šampūns suņiem kažoka uzlabošanai. Viņai piemita neizskaidrojama spēja uzzināt, kur patlaban kādam mazākajam brālim klājās grūti, un man ne vienreiz vien iegadījās ieraudzīt misis Donovenas tumšo čigānietes ģīmīti noliekušos pār dzīvnieku, ko biju pamatoti uzskatījis par savu pacientu, un noskatīties, kā viņa dakterē, piemēram, teļa kāju pati ar savu patentēto želeju vai citu kādu tikpat drošu līdzekli.

Es dabūju ciest smagāk nekā Zigfrīds, jo mūsu praksē man vairāk iekrita mazo dzīvnieku ārstēšana. Es pats ļoti vēlējos izkopt zināšanas tieši šai jomā, un misis Donovena man krietni vien pinās pa kājām. «Jaunais misters Heriots,» viņa iegalvoja maniem klientiem, «labi prot apieties ar lopiņiem un tamlīdzīgi, bet par suņiem un kaķiem viņš neko nezina.»

Cilvēki, protams, ticēja katram viņas vārdam un pilnīgi paļāvās uz viņu. Viņai piemita amatieriem raksturīgā pievilcība un vēl viens paradums, kas Darovbijā sevišķā cieņā: viņa nekad neņēma samaksu ne par padomiem, ne par zālēm, nedz arī ar daudzajām stundām, ko pavadīja, kopjot vājiniekus.

Pilsētas vecākie iedzīvotāji atcerējās, ka viņas vīrs, kas nomiris pirms daudziem gadiem, bijis no īru laukstrādniekiem un droši vien atstājis «padomiņu nebaltai dienai», jo misis Donovena acīmredzot visus gadus varējusi dzīvot, neizjūtot nekādas finansiālas grūtības. Tā kā viņa bija redzama Darovbijas ielās ik dienu un augu dienu, man bieži gadījās viņu satikt, un viņa allaž man mīļi uzsmaidīja un pastāstīja, kā visu nakti nosēdējusi pie tādas un tādas kundzes sunīša. Viņa esot pārliecināta, ka sunīti paglābšot.

Tomēr viņa nesmaidīja todien, kad iebrāzās ambulancē, kamēr mēs ar Zigfrīdu dzērām tēju.

—   Mister Heriot, — viņa balsij aizraujoties jautāja, — vai varat tūliņ atnākt? Mans sunītis sabraukts.

Es pietraucos kājās un skriešus devos pēc mašīnas, viņa skrēja man nopakaļ. Viņa sēdēja man blakus pasažiera sēdeklī, galvu nodūrusi, rokām cieši apskāvusi ceļus.

—   Viņš izmaucās no kakla siksniņas un metās pretī mašīnai, — viņa klusu stāstīja. — Tagad viņš guļ pie skolas pusceļā uz Klifenroudu. Lūdzu, pasteidzieties.

Ierados tai vietā jau pēc trim minūtēm, bet, noliecies pie mazā, putekļos novārtītā augumiņa, kas gulēja izstiepies uz ietves, redzēju, ka neko vairs nespēju līdzēt. Gandrīz stiklaini sastingušās acis, vārgā, saraustītā elpa, mironīgi bālā gļotāda lūpu iekšpusē man to vēl lieku reizi apliecināja.

—   Es viņu paņemšu līdzi uz ambulanci, misis Donoven, — sacīju, — tomēr man šķiet, ka viņam diemžēl ir smaga iekšēja asiņošana. Vai jūs redzējāt, kā tieši tas notika?

Viņa novaldīja asaras. —Jā. Ritenis pārbrauca taisni pāri.

Bez šaubām, sašķaidītas aknas. Pabāzu roku sunītim apakšā un lūkoju to saudzīgi pacelt no zemes, bet tai pašā brīdī elpa apstājās un acu skatiens kļuva stings.

Misis Donovena notupās un brītiņu maigi glāstīja sunīša aso spalvu uz galvas un krūtīm. — Viņš ir pagalam, vai ne? -— viņa beidzot čukstus izdvesa.

—   Diemžēl —jā, — es atteicu.

Lēnām viņa piecēlās kājās un mulsi palika stāvam uz ietves, kur bija salasījies cilvēku pūlītis. Lūpas kustējās, bet nevienu vārdu izteikt viņa nejaudāja.

Paņēmu viņu zem rokas un aizvedu līdz mašīnai. — Kāpiet iekšā un apsēdieties, — es mudināju. — Aizvedīšu jūs uz mājām. Un pārējo visu atstājiet manā ziņā, gan nokārtošu.

Pirms aizbraukšanas ievīstīju sunīti savā pārvalkā, ko vilku mugurā, saņemot teļus, un ieliku to bagāžniekā. Tikai tad, kad piebraucām pie misis Donovenas mājas un es apturēju mašīnu, viņa sāka klusi raudāt. Nogaidīju, ļaudams viņai izraudāties. Pēc brīža izslaucījusi acis, viņa man jautāja:

—   Vai domājat, ka viņam nenācās ciet sāpes?

—   Esmu pārliecināts, ka ne. Viss notika tik ļoti strauji, ka viņš nepaguva ne atjēgties.

Viņa pūlējās pasmaidīt. — Nabaga Reksītis. Nespēju iedomāties, ko es bez viņa iesākšu. Vai jūs maz varat iedomāties, cik jūdžu esam kopā nostaigājuši?

—   Jā, esat. Viņam pie jums bija brīnišķīga dzīve, misis Donoven. Un man gribētos dot jums derīgu padomu — iegādājieties citu suni. Bez suņa jūs jutīsieties kā pazudusi.

Viņa papurināja galvu. — Nē, laikam nevarēšu. Šitais šunelītis man nozīmēja pārāk daudz. Nemaz nedrīkstu atdot viņa vietu kādam citam.

—   Zināms, es saprotu, ka pašreiz jums tā liekas, tomēr iesaku par to padomāt. Negribu, lai jūs nodomātu, ka esmu bezsirdīgs, bet tādu padomu dodu ikvienam cilvēkam, kas zaudējis iemīļotu dzīvnieku, un zinu, ka tas ir labs padoms.

—   Nē, mister Heriot, man vairs suņa nebūs. — Viņa vēlreiz, turklāt ļoti apņēmīgi papurināja galvu. — Reksis daudzus gadus bija mans uzticamais draudziņš, un es turpmāk gribu tikai atcerēties viņu. Viņš paliks pēdējais suns manā mūžā.

Pēc šā notikuma man bieži gadījās redzēt misis Donovenu rosāmies pilsētā, un es nopriecājos, ka viņa joprojām ir tikpat darbīga kā senāk, tikai kaut kā pietrūka, viņa neizskatījās pēc pilna komplekta, jo nebija pavadā līdzi sunīša. Taču pagāja vairāk nekā mēnesis, līdz man atkal radās izdevība ar viņu aprunāties.

Tas notika vienā pēcpusdienā, kad man piezvanīja Dzīvnieku aizsardzības biedrības inspektors Helidejs.

—   Mister Heriot, — viņš sacīja, — gribu palūgt, lai atnākat man līdzi apskatīt vienu dzīvnieku. Runa ir par nežēlīgu izturēšanos.

—   Labi. Kas tas ir par dzīvnieku?

—   Suns. Jāteic, diezgan bēdīgā izskatā. Tiek turēts neiedomājami sliktos apstākļos. — Viņš man nosauca adresi vecu ķieģeļu nameļu rindā upmalā un nosolījās mani tur gaidīt.

Helidejs tiešām jau stāvēja norunātajā vietā, kad piebraucu. Viņš bija enerģisks un lietišķs, uzcirties savā tumšajā formas tērpā. Pieturēju sānceļā aiz mājelēm. Inspektors bija liela auguma gaišmatis ar priecīgām zilām acīm, tomēr, pienākdams pie mašīnas, viņš pat nepasmaidīja.

—   Suns ir ieslodzīts tur, — viņš noteica un veda mani uz kādām durvīm garajā, apdrupušajā mūra žogā. Tuvumā bija apstājušies daži ziņkārīgie un, nemaldīgā intuitīvā izjūtā pavēries turp, ieraudzīju pazīstamo brūno apaļo ģīmīti. Misis Donovena, es nodomāju, šādā reizē, protams, klāt, kā likts.

Pa žoga durvīm iegājām garā dārzā. Biju konstatējis, ka Darovbijā pat aiz visglītākajām mājām stiepjas garas zemes strēmeles, it kā celtnieki būtu jau iepriekš izplānojuši, ka no laukiem ienākušie ļaudis, kas tur dzīvos, labprāt gribēs padarboties ar zemi, izveidot sakņu un augļu dārzus, varbūt pat turēt pāris lopiņu. Šādās mājās bieži vien aizgaldā bija pa cūkai, pagalmā kladzināja pāris vistu, taču visbiežāk dabūju redzēt skaistas puķudobes.

Bet šis dārzs bija pavisam aizlaists novārtā. Ap pāris vārgajām ābelēm un plūmēm sazēlušas kuplas nezāles; izskatījās, it kā visa dzīvā radība būtu šo vietu pametusi.

Helidejs taisnā ceļā devās uz greizu, sašķiebušos koka šķūneli, kam krāsa bija atlupusi, bet pāri slīga sarūsējis skārda jumts. Inspektors izvilka no kabatas atslēgu un atmūķēja priekškaramo slēdzi, tad parāva, cik varēja, durvis vaļā. Loga ēkai nebija, tāpēc nenācās viegli orientēties briesmīgajā lauzā, kas iekšienē atklājās; tur krustu šķērsu bija samesti dažādi dārza darbarīki, veclaicīgs veļas rullis, puķupodi, tukšas un pustukšas krāsu bundžas, un pašā šķūņa dibenā mierīgi sēdēja suns.

Sākumā es suni nemaz nepamanīju apkārtējās tumsas un arī smirdoņas dēļ, kas ņēma vai elpu ciet, taču, piegājis tuvāk, redzēju, ka tas ir liela auguma suns, kas sēdēja, taisni izslējies. Kaklasiksna bija pieslēgta pie sienā iestiprinātas ķēdes. Biju redzējis diezgan daudz vāju suņu, taču šis bija tik kārns, ka neviļus drausmīgā skaidrībā man atgādināja anatomijas mācību grāmatu ar atkailinātiem iegurņa, galvas un krūšukurvja attēliem. Padziļinājums nostampātajā zemes klonā, kas bija šķūņa grīda, norādīja gūstekņa guļas vietu, kā ari to niecīgo platību, kur dzīvnieks bija stāvējis, kustējies, īsāk sakot, ilgu laiku vilcis dzīvību.

Suņa izskats mani apstulboja tik lielā mērā, ka es tikai pa acu galam ievēroju pārējo baismīgajā ainavā — zemē nomestu netīru maisa skrandu un pieglumējušu suķi ar sastāvējušos ūdeni.

—   Paskatieties, kas viņam dibengalā, — Helidejs nomurmināja.

Es vieglītēm piecēlu suni kājās un ieraudzīju, ka smirdoņa šķūnī neceļas vienīgi no piemēslojuma, bet arī no tā, ka dzīvnieka dibens un ciskas bija vienos jēlumos, kas smakoja, jo vietumis bija atkārušās atmirušu audu ļerpatas; gurni un ribas bija gandrīz tādā pašā stāvoklī. Kažoks, pamatā laikam nespodri dzeltenā krāsā, bija savēlies cietās pinkās un neiedomājami pieskretis ar netīrumiem.

—   Man šķiet, — inspektors atkal ierunājās, — ka viņš savu mūžu nav bijis ārā no šitā būceņa. Viņš ir jauns — nebūs vecāks par gad u, bet te ieslēgts droši vien, kad bija divus mēnešus vecs kucēns. Mēs viņu atradām vienīgi tāpēc, ka no ceļa cilvēki bija sadzirdējuši smilkstus.

Man aizžņaudzās kakls un kļuva nelabi, bet tas necēlās no riebīgās smirdoņas. To modināja doma, ka nabaga pacietīgais dzīvnieks te nīcis badā un pamestībā, tumsā un aukstumā veselu gadu. No jauna palūkojos uz suni un redzēju viņa acīs vienīgi rimtu paļāvību. Dažs cits suns būtu rējis un plosījies tā, ka drīz vien tiktu pamanīts, cits būtu kļuvis slimīgi bailīgs vai nikns, bet šis, šķiet, bija bez jebkādām pretenzijām, no tādiem, kas pilnīgi uzticas cilvēkiem un nesūkstoties ņem visu par labu. Droši vien tikai šad tad iesmilkstējies melnajā tukšumā, kas ir viņa vienīgā pasaule, un lāgiem ieprātojies, ko tas viss varētu nozīmēt.

—   Ceru, inspektor, ka jūs sodīsiet cilvēkus, kas par šito ir atbildīgi, — es sacīju.

—   Nekas liels nesanāks, — Helidejs nomurdēja. — Šajā gadījumā nekādu atbildību nevarēs prasīt. īpašnieks nav īsti pieskaitāms un dzīvo kopā ar vecu māti, kas arī nejēdz ne rīta, ne vakara. To vīrišķi esmu redzējis. Laikam viņš sunim šad tad ko ēdamu atmet, ja ienāk prātā, bet tas arī ir viss. Viņu sodīs vienīgi ar to, ka aizliegs turēt jelkādus dzīvniekus, tas arī būs viss.

—    Skaidrs. — Es pietupies pasniedzos un noglāstīju sunim galvu. Viņš tūdaļ pacēla ķepu un uzlika man uz krūtīm. Mierīgajā stājā izpaudās sāpīgi aizkustinoša rimta pašcieņa, rāmās acis raudzījās manī draudzīgi un bez bailēm. —Ja jums tiesā būs vajadzīgs liecinieks, padodiet man ziņu.

—    Protams, un paldies, ka atbraucāt. — Mirkli vilcinājies, Helidejs piebilda: — Un tagad, cik noprotu, jūs tepat uz vietas atpestīsiet to nabagu no mokām.

Es vēl joprojām ļāvu rokai slīdēt pār suņa galvu un ausīm un mirkli pakavējos domās. — Jā… jā, laikam tā būs jādara. Tik pavārgušam sameklēt jaunas mājas neizdosies. Bet lūkojiet atvērt durvis plašāk, lai varu šo īsti labi apskatīt.

Tagad, kad šķūnī iespīdēja vairāk gaismas, es suni pamatīgi pārbaudīju. Labi, pat teicami zobi un sakodiens, proporcionāli locekļi ar garu, dzeltenu apmatojumu. Pieliku sunim pie krūtīm stetoskopu un izklaušināju sirdi, kas darbojās ritmiski un spēcīgi, bet suns pa to laiku ielika ķepu man rokā.

Pagriezos uz Helideja pusi. — Vai jūs arī zināt, inspektor, ka šinī kaulu kambarī slēpjas skaists, vesels zeltainais retrīvers. Cik man ļoti gribētos, lai būtu kāda iespēja atstāt viņu dzīvu.

Runādams ievēroju, ka atvērtajās durvīs Helidejs nestāv viens pats. Puslīdz aiz inspektora platās muguras suni cieši vēroja apaļu melnu acu pāris. Pārējie ziņkārīgie bija palikuši aiz vārtiem, bet misis Donovenu ziņkāre bija atvedusi šurp. Es runāju vien tālāk, it kā nemaz nebūtu viņu pamanījis.

—   Ja gribat zināt, šitais suns vispirmām kārtām pamatīgi jāizmazgā ar labu šampūnu, lai kažoks būtu kārtībā.

—   Ko? — noprasīja Helidejs.

—   Jā. Un pēc tam viņš ilgi jāārstē ar atveseļojošiem pulveriem.

—   Ko — ko tas nozīmē? — inspektors gandrīz vai izbijies jautāja.

—   Tā, bez šaubām ir, — es apstiprināju, — tā viņam būtu vienīgā cerība, bet kur to visu rast? Kas to visu gādās?— Es nopūtos un pieslējos kājās. —Nūjā, laikam būs vien jādara, kas darāms. Iemidzināšu viņu tepat uz vietas. Aiziešu tikai uz mašīnu pēc visa vajadzīgā.

Kad atgriezos šķūnī, misis Donovena jau bija iegājusi iekšā un, neklausīdamās inspektora vārgajā protestā, ņēmās nopētīt suni.

—   Paskat vien, — viņa ieteicās. — Vārdā viņam Rojs. — Viņa man uzsmaidīja. — Ja labi piedomā, vai nevarētu likties, ka tas mazdrusciņ līdzinās vārdam Rekss?

—   Jā, misis Donoven, ja jūs tā sakāt, man arī liekas, ka tulkojumā abiem vārdiem ir diezgan līdzīga nozīme,[2] — es atteicu, nopietni palocīdams galvu.

īsu brītiņu viņa nostāvēja klusēdama, laikam dziļa pārdzīvojuma pārņemta, bet tad strauji iesaucās:

—   Vai es varu viņu dabūt? Es viņu sakopšu, to es pratīšu. Lūdzu, lūdzu, atdodiet viņu man!

—   Es īsti nezinu, — minstinājos. — Par to atbild inspektors. Ja viņš jums atļautu…

Helidejs apjucis ierunājās: — Atvainojiet, mirkli, kundze, — un aizveda mani sānis. Mēs izgājām dārzā un pa garo zāli aizbridām līdz tuvējam kokam.

—   Mister Heriot, — viņš čukstus sacīja, — nesaprotu, kas te pašlaik norisinās, bet nudien nedrīkstu dzīvnieku šādā stāvoklī atdot pirmajam cilvēkam, kas ne no šā, ne no tā grib to dabūt. Nabaga suns jau tā piedzīvojis tik grūtas dienas — man šķiet, viņam ar to pietiek. Tā sieviete man nemaz neizskatās piemērota…

Pacēlis roku, es viņu pārtraucu. — Ticiet man, inspektor, ka raizēm nav pamata. Tas ir jocīgs tantuks, bet šodien viņa mums ir kā paša Dieva atsūtīta. Ja Darovbijā vispār kāds spēj šitam sunim sagādāt jaunu dzīvi, tad tā ir viņa.

Helidejs vēl aizvien šķita svārstāmies. — Es vispār lāgā nesaprotu. Ko jūs sarunājāt par šampūniem un atveseļojošiem pulveriem?

—   Tam nav nekādas nozīmes. To es jums pastāstīšu citreiz. Šim sunim nepieciešams daudz un labi paēst, tikt apkoptam un mīlētam. Un tieši to visu viņš saņems. To es jums galvoju.

—   Nu, labi, jūs, šķiet, esat cieši pārliecināts. — Helidejs vēlreiz paskatījās uz mani un tad devās atpakaļ pie dedzīgās vecās kundzenes uz šķūnīti.

Agrāk es nekad nebiju tīšām meklējis satikšanos ar misis Donovenu: viņa gluži vienkārši bieži vien pagadījās tur, kur kaut kāda darīšana bija man, bet nu es diendienā neatlaidīgi centos viņu pilsētā ieraudzīt, taču nelaimējās. Man nemaz nebija pa prātam, ka tad, kad Gobers Ņūhauzs dzērumā ar divriteni, barjeru apgāzdams, bija ietriecies desmit pēdu dziļajā tranšejā, kura tika gatavota jaunajam kanalizācijas vadam, es nemanīju misis Donovenu jautrajā pūlī, kas noskatījās, kā pilsētas valdes strādnieki un divi policisti viņu ķeksēja no turienes ārā; un, redzot, ka viņas nav klāt, kad tika izsaukta ugunsdzēsēju mašīna, lai apdzēstu zivju veikalā liesmas, kas bija izcēlušās, aizdegoties eļļas krājumam, man prāts kļuva patiesi nemierīgs.

Iedomājos, ka īstenībā vajadzētu aizbraukt un paskatīties, kā viņai ar jauniegūto suni klājas. Es, protams, biju nogriezis atmirušos audus un sakopis jēlās vietas, pirms viņa suni pievāca, bet varbūt viņai patlaban vajadzīga nopietnāka palīdzība. Tomēr tajā reizē man vissvarīgāk likās dabūt suni ārā no tās briesmu vietas, lai varētu notīrīt, pabarot, jo cerēju, ka viss pārējais norisināsies dabiskā ceļā. Un es gauži uzticējos misis Donovenai — daudz vairāk, nekā viņa uzticējās man, ja runa bija par dzīvnieku ārstēšanu.

Laikam bija pagājušas turpat trīs nedēļas, un es tiešām jau gatavojos doties pie viņas, kad pēkšņi ieraudzīju viņu žirgti soļojam tirgus laukuma pretējā malā, tikpat ziņkārīgi ielūkojoties katrā veikala skatlogā kā senāk. Vienīgā atšķirība bija tā, ka tagad viņai pavadā gāja liels dzeltens suns.

Es aši sagriezu stūri un laidu pa apaļakmeņu bruģi pāri laukumam pie viņas. Ieraudzījusi mani izkāpjam no mašīnas, viņa draiski pasmaidīja, bet nebilda ne vārda, kamēr es pieliecies pamatīgi appētīju Roju. Vēl viņš gan bija diezgan kaulains, tomēr izskatījās dzīvespriecīgs un laimīgs, brūces bija tīras un labi dzija, ne uz ādas, ne kažokā vairs nebija ne pēdas no netīrumiem. Sapratu, ar ko misis Donovena visu šo laiku nodarbojusies; viņa bija suni mazgājusi, sukājusi un ieskājusi, visiem spēkiem uzbrukusi kunkuļos saveltajai vilnai un uzvarējusi.

Kad izslējos taisni, viņa pārsteidzoši spēcīgi satvēra manu rokas locītavu un, galvu pacēlusi, paskatījās man acīs.

—   Nu, mister Heriot, — viņa pēdīgi ierunājās, — vai esmu šito sunīti maķenīt pārtaisījusi?

—   Jūs esat paveikusi brīnumdarbu, misis Donoven, — es atbildēju. — Liekas, ka būsiet darbojusies ar savu fantastisko šampūnu, vai ne?

Viņa priecīgi nosmējās un devās tālāk, un kopš šās dienas es abus atkal redzēju itin bieži, bet vienmēr tikai pa gabalu. Pagāja turpat vai divi mēneši, līdz man atkal izdevās aprunāties ar veco kundzi. Viņa tieši gāja garām ambulancei, kad es iznācu uz ielas. Un viņa tūdaļ mani nogrāba aiz rokas.

—   Mister Heriot, — viņa sacīja un atkārtoja vārdu vārdā to pašu pirmējo jautājumu: — Vai esmu šito sunīti maķenīt pārtaisījusi?

Paraudzījos lejup uz Roju, un mani pārņēma svēta bijība. Suns bija, šķiet, izaudzis lielāks, sabriedis platumā, kažoks vairs nebija vienkārši dzeltens, bet gan brīnumaini zeltains, gara, lāsmaina spalva klājās pār ribām, kas vairs nebija saredzamas, un plato muguru, kaklā spīdēja jauna, lepna kaklasiksna, suns draudzīgi pavēcināja skaisti apaugušo bārkstaino asti. Tagad tas bija kļuvis par izcilu zeltainā retrīvera etalonu. Kamēr es brīnīdamies vēroju, Rojs pacēlās divkājās un atspiedies ar priekšķepām man krūtīs, ieskatīdamies tieši acīs, un viņa skatienā es redzēju to pašu rāmo pieķērību un uzticēšanos, kādu atcerējos redzējis šausmīgajā, piedrazātajā šķūnelī.

—    Misis Donoven, — es sirsnīgi sacīju, — šis ir skaistākais suns visā Jorkšīrā, — un, tā kā zināju, ka viņa to gaida, vēl piebildu: —To jūs esat panākusi ar saviem brīnumainajiem veselības uzlabošanas pulveriem. Ko jūs tanīs pulveros saberžat?

—   Aha, to jūs gribētu gan zināt! — Viņa atlieca galvu un palūkojās uz mani tik koķeti, ka vairāk šķita noskūpstāma nekā pirms ilgiem gadiem jaunībā.

Liekas, varēju droši sacīt, ka Rojam sākusies pilnīgi jauna dzīve. Gadiem tālāk ritot, es bieži jutos pateicīgs labvēlīgajam liktenim, kas tumsā, netīrībā, pusbadā un drūmā vientulībā gandrīz gadu smakušajam nemīlētajam dzīvniekam bija pēkšņi pavēris ceļu uz gaismu, brīvību un mīlestību. Man patiesi likās, ka Rojam klājas tik labi kā retajam no suņu cilts.

Viņa ēdienkarte bija pārmainījusies līdz nepazīšanai: no atkritumiem, pussapelējušām garozām uz labu, sulīgu gaļu, suņu biskvītiem, gardiem kauliem un silta piena bļodiņu vakarā. Turklāt viņš baudīja visas izklaides izpriecas. Bija klāt dārza svētkos, skolu un citās sporta sacensībās. Nopriecājos, pamanījis, ka misis Donovena krietni pagarinājusi pastaigu maršrutus. Nešaubos, ka viņa sadeldēja daudz apavu, tā klaiņodama, bet Rojam pastaigas gāja labumā: rīta izgājienam sekoja sātīgas brokastis, pēc tam — atkal ceļš zem kājām, un tā diendienā.

Misis Donovena nebūt nesaistīja savas intereses vienīgi ar pilsētas centru; upmalā bija izveidota publiska pastaigu vieta ar soliņiem; turp daudzi veda savus suņus izskrieties, un viņai arī pašai patika tur pasēdēt un iepazīties ar daudziem pilsētas dzīves jaunumiem. Bieži vien redzēju Roju lēkšojam gar zāļaino upes krastu priecīgu suņu pulkā, un, ja viņš neaujoja, tad labprāt nodevās saskarsmei ar cilvēkiem, ļaudamies glāstīšanai un rotaļām. Viņš bija ne tikai skaists, bet arī piemīlīgs; un tas viņu padarīja neatvairāmu.

Nevienam pilsētā nebija noslēpums, ka saimniece sapirkusi veselu kolekciju dažādu suku un ķemmju, ar kurām apstrādāt suņa kažoku. Daži pat melsa, ka viņai piederot arī maza zobu birstīte, ar ko sunim spodrināt zobus — kas gan pateiks, varbūt tiešām tā arī bija; vismaz pedikīrs Rojam nebija nepieciešams, jo nagus viņš lieliski apdeldēja garajos pastaigu ceļos.

Arī misis Donovenas guvums bija vērā liekams: viņai pie sāniem bija uzticams pavadonis augu dienu un nakti. Bet īstenībā viņa bija ieguvusi vēl vairāk; gadu gadiem viņa bija centusies palīdzēt dzīvniekiem, dziedējusi to kaites un vainas un, izglābjot Roju, sasniedza šo pūliņu kulmināciju — pasakainu uzvaru, par kādu nebija pat sapņojusi.

Šīs atmiņas man saglabājušās tik svaigas tādēļ, ka vēl pēc daudziem gadiem, reiz, sēdēdams kādās kriketa sacīkstēs skatītāju laukuma rindas galā celiņa malā, ieraudzīju nešķiramo pāri; vecā kundze vērīgi raudzījās visapkārt, bet Rojs nenolaida acu no spēles laukuma, rāmi sēdēja, bet nepārprotami priecājās par katru bumbiņu. Kad spēle beidzās, redzēju abus aizejam kopīgajā skatītāju plūsmā. Dievs vien zina, cik veca nu jau bija misis Donovena, bet Rojam bija divpadsmit gadu, taču viņš raiti soļoja blakus saimniecei, kas, lai arī varbūt mazliet sarukusi un vairāk ielīkusi, tomēr turējās braši.

Ieraudzījusi mani, viņa pienāca klāt, un es atkal jutu pazīstamo stingro tvērienu ap rokas locītavu.

— Mister Heriot, — viņa sacīja, un tumšās, urbīgās acis silti un lepni raudzījās manējās, kad balss, tikpat mundri, it kā viss būtu noticis tikai vakar, izteica pazīstamo jautājumu: — Vai esmu šito sunīti maķenīt pārtaisījusi?

10.

Faktors, kas visu pārvērta citādu, bija manas mājas dzīves rāmais ritums. Darbā pārmaiņu, jaunumu un visādu stiķu netrūka un netrūks nekad, bet tam visam pāri klājās Helēnas klātiene un siltums, brīnišķīgs, nebeidzams miers. Palūkojoties atmiņā atpakaļ uz laiku, kad viņa vēl nebija mana sieva, redzu, cik nenoteikta un nedroša bija pasaule, bet tādi notikumi kā Darovbijas izstāde, šķiet, risinājušies pirms garas mūžības.

Atcerējos, kā Zigfrīds pirmoreiz par to ierunājās, apvaicādamies:

—   Vai tu būtu ar mieru padežūrēt Darovbijas izstādē, Džeims? — Nometis uz rakstāmgalda vēstuli, ko tikko bija lasījis, viņš paskatījās uz mani.

—   Man nebūtu iebildumu, bet parasti tu to darīji pats.

—   Jā, bet šinī vēstulē teikts, ka šogad datums mainīts. Izstāde iekrīt tādā nedēļas dienā, kad manis nebūs šeit.

—   Labprāt. Un kas man tur būs darāms?

Zigfrīds pārskatīja izsaukumu sarakstu. — Ak, īstenībā tur nekāda tieša darba nav. Drīzāk tā diena paiet izklaidē nekā darbā. Tev būs jāizmēra poniji un visu laiku jābūt uz vietas, lai steigtos palīgā, ja kādam dzīvniekam kaut kas notiktu. Tas arī būs viss. Ak tā — bez tam viņi vēlas, lai tu iztiesā mājas lutekļus.

—   Mājas lutekļus?

—   Jā, redzi, tur notiek normāla suņu vērtēšanas skate, tam nolūkam viņiem ir īsts eksperts. Bet Šī otrā skate ir, tāpat vien, prieka pēc sarīkota, tur izstāda visdažādākos mājā turamos dzīvniekus. Un tev būs jāizraugās trīs visizcilākie — pirmais, otrais un trešais.

—   Sapratu, — es noteicu. — Domāju, ka to pratīšu izdarīt.

—   Lieliski. — Zigfrīds pasniedza man aploksni, kurā atradās uzaicinājums. — Te ir iekšā biļete mašīnas novietošanai automobiļu stāvvietā un azaida taloni tev un otrai personai, ja vēlies paņemt līdzi draugu. Un bez tam tava veterinārārsta pazīšanas zīme. Nu — viss kārtībā?

Sestdien — skates dienā — laiks bija tāds, ka rīkotāji varēja vai murrāt aiz prieka: visa debess velve dzidri zila, vējpūsma tikko samanāma, un saulīte tāda, kādu Jorkšīrā tikai retumis izdodas piedzīvot.

Tuvojoties izstādes laukumam, jutu, ka noraugos uz īstu atdzīvojušos Vecanglijas ainavu: mazu un lielu telšu un nojumju puduris krastmalas košajā zaļumā, gaišās, košās vasaras drēbēs tērpušās sievietes un bērni; lopi un virsvalkos ģērbušies to pavadoņi, bet novērtējuma ringā drasēja smagnējie Šīras darbazirgi.

Novietojis mašīnu, devos uz vadības telti, virs kuras mastā šļaugani karājās karogs. Tur mēs ar Tristanu pašķiramies. Kā ikviens normāls trūcīgs students, viņš izmanījās saskatīt iespēju bez maksas tikt pie ēdamā un izpriecām, tāpēc tūdaļ pievāca manus rezerves talonus. Un tūliņ mērķtiecīgi devās uz alus telti, bet es iegriezos vadības teltī pieteikties pie izstādes sekretāra.

Atstājis tur pārbaudei savu mērkoku, es kādu bridi vienkārši pārlaidu skatienu sarīkojuma laukumam.

Tāda lauksaimniecības izstāde ir gaužām specifiska parādība un arī domāta specifiskai publikai. Vienā ringā redzēju auļojam dažādus jājamzirgus, sākot ar ponijiem un beidzot ar īstiem mednieku rumakiem, bet otrā ringā tiesneši bija sastājušies pie bariņa, kur sapulcētas ķēves ar skaistiem kumeliņiem.

Vienā stūrī četri vīri, apbruņojušies ar spaiņiem un sukām garos kātos, ņēmās sirdīgi berzt un mazgāt jaunus bullēnus, aptecēdami un posdami tos kā centīgi frizieri.

Apstaigādams tirgotāju stendus, apbrīnoju produktu un eksponātu milzīgo dažādību, sākot ar slaidiem rabarberu kātiem, sīpolu saišķiem, puķu klāstu un beidzot ar izšuvumiem, ievārījumiem, kūkām un cepumiem; un bērnu sektorā varēja apskatīt glezniņu «Skārboro krastmala», autore Annija Hezeltina, deviņus gadus veca; grīļīga glītraksta rindas «Tikai skaistumā ir īsts prieks» — autors Bernards Pīkoks, divpadsmit gadi.

Dzirdot atplūstam dažus melodiju fragmentus, devos pāri zāļainajam laukumam, kur spēlēja Darovbijas un Houltonas orķestris Silver Band. Orķestra muzikanti bija dažāda vecuma, sākot ar septiņdesmitgadniekiem uz leju līdz pat diviem visjaunākajiem — četrpadsmitgadīgiem zēniem, gandrīz visi bija novilkuši formas svārkus, jo saule stipri karsēja un sviedrēja. Zem daudziem muzikantu krēsliem stāvēja pintes mēra dzeramā trauki, un spēlētāji itin bieži veldzēja slāpes, nesteidzīgi celdami traukus pie lūpām.

Uz mani sevišķi spēcīgu iespaidu atstāja diriģents, sīks, trausls, gadu astoņdesmit vecs vīrs. Viņš vienīgais bija pilnā formas tērpā, pat ar cepuri galvā un šķietami nekustīgs stāvēja orķestra priekšā, zodu pret krūtīm atspiedis, rokas ļengani gar sāniem nolaidis. Tikai pieejot pavisam klāt, redzēju, ka pirksti viņam kust mūzikas ritmā, tātad īstenībā viņš diriģē, un, jo ilgāk es to vēroju, jo atbilstošāka man šāda rīcība likās. Jorkšīriešu nicinošā attieksme pret ārišķībām un visāda veida izrādīšanos viņam nemūžam nepieļautu diriģējot mētāt rokas tradicionālajā manierē; nešaubījos, ka viņš daudzas stundas nopūlējies, mācīdams muzikantus, bet šeit, kur viņa pūliņu iznākums tika novērtēts, viņš pat nedomāja ar to dižoties. Pat visniecīgākā pirkstgalu ietrīsēšanās šķita liecinām it kā par kaut kādu vainas apziņu, it kā vecais vīrs izjustu, ka pieķerts kādā kauna darbā.

Bet tad manu uzmanību pēkšņi kā rautin aizrāva un kaltin piekala cilvēku grupa, ko ieraudzīju orķestra otrā pusē. Tā bija Helēna kopā ar Ričardu Edmundsonu un abiem aiz muguras, sarunā iegrimuši, misters Oldersons un Ričarda tēvs. Jaunais vīrietis turējās cieši blakus Helēnai, viņa mirdzošie gaišie, pie galvas cieši piezieķētie mati vizēja turpat virs Helēnas tumšās galvas, viņš līksmu vaigu runāja un smējās.

Debesīs nebija neviena mākoņa, bet man likās, ka pastiepusies tumša roka un aizēnojusi sauli. Es aši pagriezos un devos meklēt Tristanu.

Savu kolēģi atradu tūliņ, tikko iegriezos teltī, virs kuras ieejas rēgojās uzraksts Atspirdzinājumi. Viņš, uz elkoņa atspiedies, ar cigareti vienā un pintes mēra glāzi otrā rokā stāvēja pie provizoriski uzslietās letes. Valdīja normāls, vienkāršs noskaņojums. Glaunākā iedzeršana notika prezidenta bārā aiz vadības telts. Tur pasniedza sārtu džinu un šeriju, bet te dominēja alus — gan pudelēs, gan no mucas, un tuklās dāmas, kas apkalpoja aiz letes, darbojās nopietni un koncentrēti, zinādamas, ka pasniedz atspirdzinājumus cilvēkiem, kam gaidāma grūta darbdiena.

—   Jā, — Tristans apstiprināja, kad izstāstīju viņam jaunās vēstis. — Es viņu redzēju. Paskat, redz, kur viņa ir. — Viņš ar galvu pamāja uz pulciņu, kas patlaban pagāja garām telts ieejai. — Es jau krietnu brīdi viņu vēroju. No šejienes it labi varu daudz ko pārredzēt, Džim.

—   Ak, lai nu. — Pieņēmu piedāvāto puspinti. — Trakoti mīlīgs skats. Abi tētiņi kā dvīņubrāļi, un Helēna pieķērusies tam tipam zem rokas.

Tristans pāri savam alus kausam pašķielēja uz āru un papurināja galvu. — Tā gluži vis nav. Šis pieķēries viņai zem rokas, — viņš prātīgi man aizrādīja. — Tas, ja gribi zināt, nav viens un tas pats.

—   Sevišķi liela atšķirība, man šķiet, tur arī nav manāma, — es noņurdēju.

—   Tētīt balto, nerādi jel tik sasodīti sērīgu ģīmi! — Viņš ievilka tādu malku, ka pazemināja savā kausā līmeni apmēram par sešām collām. — Ko tad, pēc tavām domām, smukai meitenei vajadzētu darīt? Kvernēt mājās un gaidīt, vai tu nepiezvanīsi? Ja tu esi katru vakaru klauvējis pie viņas durvīm, tad man par to nekā neesi stāstījis.

—   Kas tev nekait parunāt! Vecais Oldersons droši vien mani ar suņiem aizrīdītu, ja es tur parādītos. Es tīri labi zinu — viņam nepatīk, ka es pinos ap Helēnu, bez tam man ir nelāga sajūta par ko citu: viņš, liekas, domā, ka pēdējoreiz, kad biju tur, esmu nobendējis viņa govi.

—   Vai tu tiešām to izdarīji?

—   Nē, kur nu. Bet es piegāju pie dzīvas govs, iešļircināju zāles, un šī uzreiz bija pagalam. Nevaru viņam neko pārmest.

Nodzēru malciņu alus un vēroju, ka Oldersonu kompānija maina virzienu un aiziet no teltspriekšas. Helēnai mugurā bija bālzila kleita, un es nodomāju, ka tā gauži jauki izskatās pie viņas tumši brūnajiem matiem, un vēl man patika, ka viņa tik viegli sper soļus un tik glezni atliec plecus, un tad pēkšņi pāri visam laukumam nodārdēja skaļrunis:

—   Lūdzam veterinārārstu misteru Heriotu nekavējoties ierasties vadības teltī.

Es salēcos, tomēr tai pašā mirklī man iedzēla ari lepnuma dzelksnītis. Šī bija pirmā reize, kad dzirdēju skaļi nosaucam manu amatu. Pagriezos pret Tristanu. Viņš arī šodien bija ieradies, lai izmantotu gadījumu papraktizēt. Bet viņš tagad intensīvi ņēmās kaut ko stāstīt mazam rešņukam ar treknu, spīdīgu ģīmi un netika raiti stāstīšanā uz priekšu, jo resnulis bija nolēmis izbaudīt stāstu pilnā mērā un raustījās smieklu krampjos vai pēc katra teikuma, bet stāstam līdz beigām vēl tālu. Tristans vērtēja savus stāstus gauži nopietni un dusmojās, ja viņu kāds pārtrauca; es nolēmu to nedarīt.

Pie svārku atloka man zelta burtiem mirdzēja plāksnīte «Veterinārārsts», un es, steigdamies pāri laukumam, jutos itin svarīgs. Viens no izstādes rīkotājiem jau nāca man pretī.

—   Tas ir pie liellopiem. Man šķiet, tur noticis negadījums. — Viņš norādīja uz aizgaldu rindu laukuma malā.

Ap manu pacienti jau bija sapulcējušies cilvēki. Klizma bija atgadījusies ar vienu teli jaunlopu aplokā. īpašnieks, kas nebija no Darovbijas, drūmu ģīmi pienāca pie manis.

—   Viņa paklupa, kāpjot ārā no furgona, un ietriecās ar galvu sienā. Viens rags nost gan.

Tele, glīta, smuidra sarķīte, izskatījās visai nožēlojama. Lielajai dienai viņa bija saposta, nomazgāta, sasukāta, bet nu viens rags kā piedzēries gaudeni šūpojās gar vaigu, trīs arteriālo asiņu strūkliņas no lūzuma vietas graciozos lokos šāvās gaisā.

Atvēru somu. Biju paņēmis līdzi apmēram visu vajadzīgo. Izņēmu artēriju maigles un materiālu brūces aizšūšanai. Vispareizākā rīcība šādos gadījumos ir satvert ievainoto vietu un to aizspiest, bet to dažkārt ir vieglāk pateikt, nekā izdarīt, it sevišķi, ja pacients nepiepalīdz.

Nolauztais rags turējās tikai ādas strēmelē pie galvas, un es ar šķērēm to veikli nogriezu; pēc tam, likdams fermerim teli pieturēt aiz purna, sāku ar žņaudzējknaiblēm apstrādāt asinsvadus raga pamatnē. Strādāt spožajā saulē bija ļoti grūti, un, tiklīdz telīte pagrieza galvu, es dabūju ģīmī siltu asiņu strūkliņu, turklāt ne vienreiz vien, un jau drīz jutu tās nošķīstam arī uz krekla apkaklītes.

Un tieši tad, kad manīju, cik ļoti darbs nevedas, ieraudzīju Helēnu kopā ar draugu stāvam cilvēku pulkā un vērojam. Jaunais Edmundsons izskatījās mazliet zobgalīgs, noraugoties manos pūliņos, bet Helēna, sastapdamās ar manu skatienu, uzmundrinot pasmaidīja, mana asinīm nošķiestā maska pūlējās atsmaidīt pretī, bet, liekas, nekas nesanāca.

Drīz vien man vajadzēja cīņu uzdot, jo tele tik strauji atmeta galvu, ka manas knaibles ar līkumu aizlidoja zālē. Izdarīju to, ko man droši vien vajadzēja darīt jau pašā sākumā: sabēru vatē krietni daudz antiseptiska pulvera un vates būkšķi uzstutēju lūzuma vietā, pēc tam astoņniekā aptinu apsēju no lūzuma uz otru ragu.

—   Tiktāl nu būtu, — sacīju fermerim, pūlēdamies izslaucīt asinis no acīm. —Asiņošana apturēta. No savas puses iesaku nozāģēt otru ragu, citādi viņa izskatīsies visai ērmīga.

Tieši tanī brīdī no skatītāju pulciņa iznira Tristans.

—   Kas tad tevi piespieda ierasties no alus telts? — es mazliet sarūgtināts apvaicājos.

—   Pusdienlaiks, vecīt, — Tristans mierīgi atsaucās. — Bet vispirms man vajadzēs tevi notīrīt. Negribu ar tevi tādā izkatā kopā rādīties sabiedrībā. Pagaidi tepat, sagādāšu spaini ar ūdeni.

Izstādes pusdienu azaids bija tik izdevies, ka es atguvu labo noskaņojumu. Kaut arī ēšana notika teltī, rīcības komitejas darboņu sievas bija izmanījušās sarūpēt brīnišķīgu auksto uzkodu galdu. Tur bija svaigi sālīts lasis, mājās kūpināts šķiņķis, jaunlopa filejas šķēles, jauktie salāti, ābolu plātsmaizes un lielas krūzes ar tādu krējumu, kādu redz vienīgi fermeru sarīkojumos. Viena no šīm dāmām bija slavena siera gatavotāja, un maltīti mēs pabeidzām ar izcilu gardu kazas sieru un kafiju. Katram ēdējam bija nolikta pudele alus un glāze.

Pusdienu maltītes laikā man nebija gods baudīt Tristana sabiedrību, jo viņš veikli iekundējās pie diviem stingriem metodistiem, lai trīskāršotu savu alus devu.

Tikko paguvu iziet atpakaļ ārā saulītē, kad man kāds vīrs pieskārās pie pleca.

—   Suņu skates tiesnesis lūdz jūs pārbaudīt vienu suni. Viņam tas neizskatās īsti vesels.

Viņš mani aizveda pie kāda gadus četrdesmit veca, ļoti kārna vīrieša ar tumšām ūsām. Tas stāvēja pie sava automobiļa un turēja pavadā asspalvaino foksterjeru. Mani šis vīrs sagaidīja ar glaimīgu smaidiņu.

—   Manam sunim nav nekādas vainas, bet tas puisis nezin kāpēc ar kaut ko nav mierā.

Es noliecos pie sunīša. — Šķiet, ka viņam kaut kas ne visai labs ir acu kaktiņos.

Vīrietis enerģiski papurināja galvu. — Nē, nē, tas nav nekas. Es pirms izstādes viņu pabalsināju ar baltu pūderi, jādomā, mazliet ticis acīs, tas viss.

—   Hm, labāk būs, ja izmērīsim temperatūru, tad skaidri redzēsim.

Šunelis nepretojās, kad iestūmu tam termometru. Kad ieraudzīju rezultātu, man iepletās acis.

—   Simt četri grādi1 . Ar tik augstu temperatūru diemžēl viņu nedrīkst izstādīt.

—   Paga, paga, — vīrišķis agresīvi pastiepa zodu uz priekšu. — Nu jūs runājat tāpat kā tas puisis šite. Esmu atbraucis lielu gabalu, lai suni izstādītu, un es to ari darīšu.

—   Man ļoti žēl, bet suni, kam ir simt četrus grādus augsta temperatūra, izstādīt nedrīkst.

' 104 grādi pēc Fārenheita skalas atbilst aptuveni 40,5 grādiem C. Pieaugušam sunim normāla temperatūra ir 38,5 grādi C. (Tulk. piezīme.)

—   Viņu nogurdinājis brauciens mašīnā. Tāpēc sacēlusies temperatūra.

Es papurināju galvu. — No braukšanas tāda nevarēja sacelties. Suns izskatās slims. Vai neredzat, ka tam acis pusviru, it kā viņš bītos gaismas? Nav izslēgts, ka viņam ir bīstama vīrusu infekcija, suņu mēris.

—   Kas? Jūs taču muldat un pats to saprotat. Suns ir veselāks par veselu. — Saimnieks vai aizrijās aiz niknuma.

Noraudzījos lejup uz mazo suņuku. Nožēlojami sarāvies tas bija apgūlies zālē. Šad tad viņš nodrebēja un nepārprotami bijās gaismas. Katrā acu kaktiņā bija sakrājies pa gaišam strutu pilienam.

—   Vai pret suņu mēri viņš ir potēts?

—   Nē, nav, bet kālab jūs taisni tagad mani par to tincināt?

—   Tālab, ka man droši liekas — suns ar šo kaiti sasirdzis, un tiklab viņa paša, kā citu šeit atvesto suņu labā, iesaku jums nekavējoties doties pie veterinārārsta, kas parasti aprūpē jūsu suni.

Viņš baltām acīm blenza uz mani. — Jūs tātad liedzaties mani ar suni ielaist izstādes teltī?

—   Tā tiešām ir. Man ļoti žēl, bet par to nevar būt ne runas. — Es pagriezos un devos projām.

Paguvu paiet tikai pāris jardu, kad atkal iedārdējās skaļrunis:

—   Lūdzam misteru Heriotu tūliņ doties uz poniju mērīšanu, kur viņu jau gaida.

Paņēmu mērkoku un steidzīgi gāju uz to laukuma kaktu, kur bija sapulcināti poniji — Velsas, Deilas, Eksmūras, Dārtmūras — visu novadu un šķirņu pārstāvji.

Nezinātājiem varu paskaidrot, ka zirgu augstumu mērī plaukstās, vienai plaukstai atbilst četras collas; mērkokam ir šķērslīsts, ko pieliek zirgam uz skausta, respektīvi, pleca augstākajā vietā. Biju visai bieži mērījis zirgu augstumu staļļos, taču publiski, izstādē, darīju to pirmoreiz. Sagatavojis mērkoku, nostājos gatavībā pie abiem platajiem dēļiem, kas bija noguldīti zālē, lai mērīšanas brīdī dzīvniekam būtu ciets, līdzens pamats zem kājām.

Pirmo poniju pieveda jauna, smaidoša sieviete. Uz dēļiem nostājās brašs tumši bērs zirgs.

—   Kura klase? — es pavaicāju.

—   Trīspadsmit plaukstu.

Pieliku mērkoku. Zirgs bija dāsni zem maksimālā mēra.

—   Labi. Lūdzu nākamo.

Izmērīju vēl dažus bez iebildumiem, tad uz brītiņu iestājās pārtraukums, kamēr pieveda nākamās grupas eksponātus. Uz izstādi poniji bija atvesti boksā vai furgonā, pie manis uz mērīšanu tos veda jauniņie jātnieki vai viņu vecāki. Likās, ka te man darba pietiks krietni ilgam laikam.

Vienā no šiem pārtraukumu brīžiem mani uzrunāja sīks vīriņš, kas visu laiku bija kavējies turpat blakus.

—   Pagaidām vēl nav nekādu nepatikšanu? — viņš jautāja.

—   Nē, viss kārtībā, — es atteicu.

Viņš vienaldzīgi palocīja galvu, un, kad ieskatījos viņā pamatīgāk, pavēroju sīko augumu, sausnējo tumšo seju un augsti uzrautos plecus, man viņš sāka līdzināties mazam, brūnam rūķim. Un tomēr viņā bija jaušams kaut kas nepārprotami zirdzisks.

—   Gan jau gadīsies viens otrs brīnums, atradīsies dažs gudrais, bez tiem nekad nav, — viņš nodudināja. — Un viņi vienmēr maļ tikai vienu un to pašu. Stāstīs tev, ka citā izstādē cits lopu dakteris šos ponijus pielaidis rindā. — Melnīgsnējā ģīmītī pavīdēja greiza vīpsnā.

—   Vai nu tā būs?

—   Ek, gan jau matīsi.

Nākamo kandidātu man pieveda skaista blondīne. Viņa uzšķīla visas ugunis zaļajās acīs un nozibināja divas rindas spoži baltu zobu.

—   Divpadsmit un divas, — viņa kārdinoši nodūdoja.

Pieliku ponijam mērkoku, bet, lai pūlējos kā pūlēdamies — zem šķērskoka zirgu nostādīt nebija iespējams.

—   Diemžēl mazdrusciņ par lielu izaudzis, — es bildu.

Blondīnes smaids izdzisa. — Vai ierēķinājāt puscollu pakavu tiesas?

—   Ierēķināju, bet jūs pati redzat — viņš ir krietni augstāks.

—   Bet viņš pilnīgi bija normā, kad mērīja veterinārārsts Hiklejā, — viņa pikti atcirta, un es pa acu galam redzēju, ka rūķis zinoši paloka galvu.

—   Neko nevaru līdzēt, —es sacīju, —jums jālaiž viņš nākamajā auguma grupā.

Vienu brīdi mani apsaldēja divi no jūras dzelmes izcelti zaļgani oļi, tad blondīne ar visu poniju pazuda man no redzesloka.

Nākamais uz platformas uznāca mazs, bērs zirdziņš, ko atveda barga izskata kungs rūtainā uzvalkā, un jāteic, ponija izturēšanās mani pārsteidza. Tiklīdz šķērskociņš pieskārās zirga skaustam, dzīvnieks ielīka ceļos tā, ka es nespēju noteikt pareizo augstumu. Vairākkārt izmēģinājies, beigās atteicos no cīņas un poniju ielaidu.

Rūķis nokremšļojās. — Šito brāli es pazīstu.

—   Tiešām?

—   Kā tad. Viņš, reku, tam ponijam tā sadurstījis skaustu, ka šis, tiklīdz kaut kas pieskaras, pietupstas, un tu nekādi nevari šo pareizi izmērīt.

—   Vai tad nekad neizdodas?

—   Tā, kā es te stāvu.

Jutos pavisam apmulsis, bet nāca jau virsū nākamā grupa. Dažus ielaidu, dažus vajadzēja aizraidīt uz citām grupām, uz ko īpašnieki reaģēja dažādi — citi filozofiskā mierā, citi nepārprotami apskaitušies. Viens otrs ponijs neparko neļāva sevi izmērīt — tiklīdz pietuvināju mērkoku, tā sāka dīdīties un celties pakaļkājās, tā ka man iznāca pamatīgi nodancoties tam apkārt.

Pēdējais ponijs šinī grupā bija glīts sirmītis, ko veda liela auguma vīrišķis ar nedziestošu draudzīgu smaidu ģīmī.

—   Nu, vai viss kārtībā? — viņš laipni apvaicājās. — Šis ir trīspadsmit un divas.

Zirdziņš brīvi pagāja zem šķērskoka, bet tiklīdz bija aizvests rūķis no jauna ierunājās:

—   Šito čali es arī pazīstu.

—   Kas Šim vainas?

—   Pirms mērīšanas viņš noslogo poniju. Tas pats sirmis savā boksā nupat pēdējo stundu turēja uz muguras divpadsmit stounu[3] smagu labības maisu. Viena colla nost, kā likts.

—   Žēlīgā debess! Vai varat to droši sacīt?

—   Neraudi. Pats savām acīm redzēju, kā tas notiek.

Man kļuva pavisam jocīgi ap dūšu. Vai tas vīrelis to visu

sagudrojis jeb vai tiešām jauko, nevainīgo sacensību dēļ tiek darītas tādas nejēdzības?

—   Šitais pats vecis… — rūķis turpināja, — esu redzējis, kā šis atved uz mērīšanu neapkaltu poniju. Uz pakavu tiesu puscollas nost, bet zirgs pakavus nav ne acīs redzējis.

Man gauži gribējās, lai viņš apklustu. Un tieši šai brīdī notika starpgadījums. Pienāca ūsainais suņa īpašnieks, nostājās man tuvu blakus un konfidenciāli čukstēja ausī:

—   Es vēl par to pašu. Mans suņuks droši vien tagad būs pārvarējis nelabumu pēc brauciena, un man šķiet, ka temperatūra viņam atkal normāla. Vai jūs nebūtu ar mieru viņu vēlreiz apskatīt. Vēl man līdz ringam ir kāds brīdis laika.

Es netīksmē novērsos. —Ticiet man, ka tas būtu velti zaudēts laiks. Kā jau jums sacīju — suns ir slims.

—   Lūdzu. Nu esiet jel tik laipns. — Viņš izskatījās gluži izmisis, acīs spīdēja īsts fanātisms.

—   Lai notiek. — Aizgāju kopā ar viņu pie mašīnas un izmērīju sunim temperatūru. Termometrs joprojām rādīja tos pašus simt četrus grādus.

—   Vediet nabaga slimo sunīti uz mājām, — es sacīju. — Viņam neklājas būt Šeit.

Vienu mirkli likās, ka ūsainis man sitīs. — Nekas tam sunim nekait! — viņš nošņāca, seja viņam uztraukumā raustījās.

—   Man ļoti žēl, — es noteicu un devos atpakaļ uz poniju mērīšanas vietu.

Tur mani jau gaidīja apmēram piecpadsmit gadus vecs zēns ar savu poniju. Tas it kā esot paredzēts trīspadsmit plaukstu un divu collu grupai, taču bija gandrīz pusotras collas augstāks.

—   Diemžēl krietni par augstu, — sacīju, — šinī grupā viņš neder.

Puika neko neatbildēja. Tikai iebāza roku krūšu kabatā un izvilka papīra lapu, teikdams: —Te ir veterinārārsta izdota apliecība par to, ka viņš ir trīspadsmit divu plaukstu.

—   Man gaužām žēl, bet tā neko nelīdz, — es viņam paskaidroju. — Izstādes vadība man liedz ievērot jebkādas citur izxlotas apliecības. Esmu jau divas tādas atraidījis. Ikviens eksponāts man jānomērī pašam. Žēl, bet tā nu reiz ir.

Puikas izturēšanās pēkšņi mainījās. — Bet jums ir tā jāievēro! — viņš iebļāva man taisni sejā. — Nekas jums nav jāpārmērī, ja ir gatava apliecība.

—   Tādā gadījumā labāk aizej pie vadības. Tāds ir viņu rīkojums.

—   Es aiziešu pakaļ savam tēvam, tā būs! — viņš nokliedza un aizveda poniju.

Tēvs ieradās ļoti drīz. Liels, resns, turīgs, pašpārliecināts. Tas vīrs, liekas, nebija radis klausīties, kādas blēņas kurais lopārsts melš.

—   Klausieties, kas te īsti notiek? Bet, lai būtu kā būdams, jums tā apliecība jāpieņem.

—   Saku jums droši, ka tā nav, — es atteicu. — Turklāt nav tā, ka jūsu ponijs būtu tikai kādu nieku augstāks pār mēru. Tas ir jūdzēm augstāks, ne tuvumā neatbilst mēram.

Tēvs pietvīka tumši sarkans. — Nu tad atļaujiet jums pateikt, ka tas izturēja mērīšanu pie…

—   Zinu, zinu, — es atcirtu un dzirdēju rūķi īsi iesmejamies. — Bet šeit viņš to neizturēs.

Iestājās īss klusuma brītiņš, tad tēvs un dēls abi sāka uz mani brēkt. Kamēr tie man vēl mācās virsū, jutu kādu pieskārāmies manam delmam. Atkal tas pats ūsainis.

—   Es lūdzu jūs vienīgi, lai vēl vienu pašu reizi izmērāt manam sunim temperatūru, — viņš čukstēja ar ērmoti spokaina smaida ēnu vaigā. — Esmu pārliecināts, ka tagad tā būs normāla. Vai pārbaudīsiet viņu vēlreiz?

Nu man reiz pietika. — Nē, pie velna, nē un nē! — atrēcu. — Vai jūs beidzot nebūtu tik laipns, lai liktu mani mierā un aizvestu nabaga sunīti uz mājām!

Patiesi nav izprotams, cik dažādi viens otrs notikums ietekmē cilvēkus. Nebija taču ne dzīvības, ne nāves jautājums, vai kāds šunelis nokļūst vai nenokļūst izstādes ringā, bet Šim ūsainim likās, ka ir. Viņš sāka uz mani baurot:

—   Jūs no sava darba ne vella nejēdzat, tur visa nelaime! Es atbraucu to gaisa gabalu, bet jūs visu sacūkojat. Man ir draugs veterinārārsts, īsts veterinārārsts, un es viņam izstāstīšu par jums, izstāstīšu, visu pateikšu!

Tai pašā laikā tēvs un dēls ari kliedza, ko mācēja, šņakstināja zobus un gānīja mani, un es pēkšņi atskārtu, ka atrodos ciešā naidnieku ielenkumā, turklāt pašā viducī. Uzradās arī blondīne un vēl daži, kuru ponijus nebiju ielaidis izstādē pēc viņu prāta, un visi plītēja mani ar nikniem skatieniem un draudīgiem mājieniem.

Es jutos ļoti vientuļš un pamests, jo arī rūķis, ko uzskatīju gandrīz vai par sabiedroto, nekur vairs nebija manāms. Jutos tanī rūķī vīlies — mute plata kā jāņavārti, bet, tikko kaut vai nieks sāk draudēt, tā izgaist bez pēdām. Redzēdams visapkārt draudīgo baru, es pastiepu uz priekšu roku ar mērkoku; nekāds varenais ierocis tas nebija, tomēr palīdzētu atvairīties, ja šie bruktu virsū.

Un tieši tad, kad pat gaiss sakarsa no niknajiem vārdiem, es bara ārmalā ieraudzīju Helēnu un Ričardu Edmundsonu, kas to visu noskatījās un noklausījās. Ričarda klātbūtne mani neuztrauca, bet man likās dīvaini un neizprotami — vai tad tiešām liktenis nolēmis mani vienmēr padarāt gandrīz vai par klaunu, kad Helēna tuvumā.

Lai bija kā būdams — mērīšana beigusies, es jutu, ka man nepieciešams spēcinājums, un aizgāju sameklēt Tristanu.

11.

Tieši tāds noskaņojums, kāds valdīja alus teltī, man pašreiz bija vajadzīgs. Karstais laiks bija šeit ievilinājis vēl vairāk ļaužu nekā parasti, cilvēku bija, ka biezs. Daudzi alus dzērāji te nīka jau kopš agra rīta, un gaiss biezēt biezēja no spēcīgiem jokiem un skaļiem smiekliem, dažbrīd kāds iekliedzās vienkārši no tīra prieka; un pats galvenais, protams, bija tas, ka te nevienu pašu neinteresēja ne poniju augstums, ne suņu temperatūra.

Man vajadzēja krietni lauzties cauri publikai, līdz nokļuvu pie Tristana, kas, pārliecies pār leti, patlaban bija iegrimis ļoti nopietnās pārrunās ar piemīlīgu bāra jaunkundzi. Pārējās dāmas, kas apkalpoja apmeklētājus, bija kundzes vidējos gados, bet viņa ietrenētā acs bija saskatījusi šo vienīgo; kā gan ne —mirdzoši rudi mati, šķelmīga sejiņa un vilinošs smaids. Es tiku cerējis sarunā ar viņu rast mierinājumu, bet viņš patlaban nespēja man veltīt nedalītu uzmanību, tāpēc es, izdzēris kopā ar viņu glāzi alus, gāju projām.

Ārā izstādes laukumā saule joprojām spēcīgi karsēja, sabradātās zāles smarža pildīja silto gaisu, orķestris spēlēja Rozmarijas popūriju, un manā dvēselē pamazām sāka atgriezties miers. Varbūt tagad, kad visas nepatikšanas aiz muguras, es varēšu papriecāties par izstādi; vēl atlika vienīgi iztiesāt ģimenes lutekļus, un es ar prieku sāku gaidīt šo uzdevumu.

Kādu stundu noklaiņoju ap aizgaldiem, kur bija savests milzums cūku un lepnu aitu; apstaigāju garās rindas ar izstādītajām īsragu šķirnes govīm, nopriecādamies par to ķīļveida auguma grāciju, vienāda lieluma tesmeņiem un slaidajām kājām.

Aizrāvies noskatījos sacensībās, kādu man nekad nebija gadījies redzēt. Kreklos izmetušies, jauni puiši uzdūra dakšās milzīgus salmu klēpjus un, atvēzējuši resnās, brūnās rokas, meta nastu pāri augstai barjerai.

Viens no šejienes fermeriem, vecais Stīvs Bremlijs vērtēja smagos darba zirgus, un es no desas apskaudu smagnējo pašcieņu, kā viņš, ar katliņcepuri galvā, stingriem, lēniem soļiem apstaigāja izstādītos dzīvniekus, pamatīgi jo pamatīgi aplūkodams ikvienu un brīžiem atspiezdamies uz spieķa, kamēr skaitīja kopā punktus. Es nespēju pat iedomāties, ka jelkādam varētu ienākt prātā uzsākt ar viņu strīdu.

Pienāca vēla pēcpusdiena, līdz skaļrunis aicināja mani pie pēdējā tās dienas darba. Ģimenes lutekļu sacensības dalībnieki bija sasēdināti uz viegliem krēsliem plašā aplī zālienā. Galvenokārt tie bija bērni, bet viņiem aiz muguras veidojās vēl plašāks ieinteresēto vecāku un draugu aplis, kas visi saspringti gaidīja manu ierašanos.

Tolaik aizraušanās ar eksotisku dzīvnieku turēšanu mājās vēl bija bērna autiņos, tomēr es jutos gan izbrīnījies, gan mazliet notrūcies, ieraudzīdams tik lielu eksponātu dažādību. Man šķiet, biju aptuveni iztēlojies ainu ar nedaudziem suņiem un kaķiem, bet, sākdams apstaigāt apli, jutu ar katru mirkli pieaugam izbrīnu, redzot trušus — neskaitāmus trušus gan lielus, gan mazākus, gan mazus visdažādākajās krāsās, tad jūrascūciņas, baltās peles, vairākus bedžerigerus[4], divus bruņurupučus, vienu kanārijputniņu, baltu kaķēnu, vienu papagaili, vienu Indijas runājošo strazdu — mīnu, veselu kasti ar kucēniem, vairākus suņus un kaķus, vienu zelta zivtiņu apaļā stikla traukā. Sīkākos lolojumus īpašnieki auklēja klēpī, prāvākie tupēja zālē.

Kā, es prātoju, kā te vispār jelko būs iespējams izlemt? Kā izvēlēties starp papagaili un kucēnu, starp bedžiju un buldogu, starp pelīti un runājošo strazdu? Riņķodams pa apļa iekšpusi, es pēdīgi atskārtu: tas nav iespējams. Vienīgā iespēja izraudzīt uzvarētājus ir iztaujāt bērnus, kas šos dzīvniekus kopj un lolo, un noskaidrot, kurš par tiem rūpējas vislabāk, zina visvairāk par barošanu un audzēšanu. Saberzēju rokas un apspiedu priecīgu smiekliņu apmierinātībā par savu laimīgo izdomu. Nu man beidzot būs īsts darbs.

Negribu lielīties, tomēr liekas, itin godīgi drīkstu apgalvot, ka raibin raibo dažādību izvērtēju zinātniski un pamatoti. Pret eksponātiem izturējos absolūti neitrāli, pilnīgi izslēdzot jebkādu personisku patikšanu vai nepatikšanu. Ja būtu piešķīris godalgas pēc sava sirdsprāta, tad pirmo būtu iemantojis spīdīgi melns labradors, kas cienīgi sēdēja blakus saimnieka krēslam, izturējās ļoti savaldīgi, tikai ar daiļu žestu sniedza man ķepu ikreiz, kad pagadījos tuvumā. Otra godalga būtu tikusi svītrainam minkām, man vienmēr gauži patikuši svītraini kaķi, un šis mīlīgi berzēja vaigu gar manu roku, kamēr es runāju ar īpašnieku. Kucēni, kas ņerkstēdami kumuroja cits pār citu, būtu trešās vietas ieguvēji. Bet es aši padzinu visas nepiedienīgās domas un nodevos savam nopietnajam pienākumam.

Mazliet apjuku, kad papagailis sacīja «Hallo» tikpat samākslotā izsmalcinātībā kā virssulainis, atsaukdamies telefonā, un runājošais strazds visu laiku man aizrādīja: «Izejot aizver durvis!», turklāt ņurdīgā jorkšīrieša baritonā.

No pieaugušajiem aplī bija viena vienīga dāma kuplām krūtīm un ledainu skatienu izvelbtajās acīs, klēpī viņai sēdēja balts pūdelītis. Kad tuvojos krēslam, viņa man allaž uzmeta izaicinošu skatienu, kas skaidri brīdināja, lai neiedrošinos viņas mīluli aizstumt tālāk par pirmo vietu.

—   Hei, mazais! — es sacīju, pastiepdams roku uz sunīša pusi. Pūdelēns atsaucās, bez skaņas atžņiebdams zobus un uzlūkodams mani tieši ar tādu pašu skatienu kā saimniece.

—    Nebīstieties no viņa, — kundzene salti noteica, — viņš jums nekodīs.

Es viegli iesmējos. — Zinu, ka nekodīs. — Pastiepu roku vēlreiz teikdams: — Tu taču esi ļoti glīts suņuks. — Pūdelītis atkal atžņiebās un, kad es tiecos noglaudīt tam ausis, tas klusēdams kampa tā, ka zobi noklakšķēja collu no maniem pirkstiem.

—   Es redzu, ka jūs viņam nepatīkat. Tā tak ir, mīlulīt, vai ne? — Dāma piespieda vaigu sunītim pie galvas un nicinoši pavērās manī, itin kā zinātu visu līdz pēdējam, ko jūt luteklītis.

«Izejot aizver durvis!» noskanēja runājošā strazda komanda kaut kur man aiz muguras.

Iedevu kundzei aptaujas lapu un gāju tālāk.

Visā lielajā aplī bija viens vienīgs eksponents, kas izcēlās pārējo vidū: zēns ar zelta zivtiņu. Uz maniem jautājumiem viņš par savu zivtiņu atbildēja plaši un pareizi visu — par barošanu, cilmi un uzvedību. Viņam bija pat pareizas elementārzināšanas par pazīstamākajām slimībām. Arī stikla trauks bija joti spodrs, ūdens svaigs. Man tas viss tiešām ļoti patika.

Pabeidzis pamatīgo apskati, vēlreiz pārlaidu sēdētājiem pētīgu skatienu. Jā, viss izlemts. Biju nešaubīgi izraudzījies trīs godalgojamos, pamatojoties uz stingri zinātnisku izvēli. Izgāju apļa vidū.

—   Dāmas un kungi, — uzrunāju sapulcējušos, laipni auditorijai uzsmaidīdams.

—   Hallo! — čarkstīgi man atsaucās papagailis.

Nelikos gar viņu zinis un turpināju: — Nosaukšu veiksmīgākos eksponentus. Pirmā vieta sestajam numuram ar zelta zivtiņu. Otrā vieta piecpadsmitajam numuram ar jūrascūciņu. Un trešā vieta desmitajam numuram ar balto kaķēnu.

Es puslīdz biju gaidījis kaut drusku atzinīgu aplausu, bet tie neatskanēja. Mans paziņojums tika uzņemts ar atturīgu klusēšanu. Spēju noskaņojuma maiņu publikā manīju, tikko nosaucu zelta zivtiņu. Bija gandrīz satriecoši redzēt — it kā salts vilnis būtu piepeši aizskalojis visus cerīgos smaidus un to vietā atnesis neapmierinātu murdoņu.

Kaut ko biju izdarījis aplam, bet ko? Pārlaidu skatītājiem nevarīgu skatienu, vienlaikus ieklausīdamies dažās piezīmēs, kas atskanēja aizvien pieaugošajā murdoņā. «Ko jūs par to teiksiet?» «Godīgi tas nav, vai ne?» «Īstenībā es no viņa to nebūtu gaidījis.» «Tik daudz burvīgu trusīšu, un viņš uz tiem pat lāgā nepaskatījās.»

Es no tā visa neko nesapratu, bet darbu, lai nu kā, tomēr biju padarījis. Izspraucos cauri krēslu rindai un aizbēgu plašajā laukumā.

«Izejot aizver durvis!» man projām ejot, runājošais strazds nosauca pakaļ visdziļākajā basā.

Gāju no jauna sameklēt Tristanu. Arī alus teltī valdīja citāds noskaņojums. Stabilākie dzērāji jau sen bija pāri omulības slieksnim, un skaļā, jautrā tērgāšana, ko dzirdēju pirmējā un otrā apmeklējumā, bija pagurusi un noklususi līdz rāmai dunoņai. Bija iestājies vispārējs apmierināts gurdenums. Tristanu, kas turēja rokā kārtējo pinti, ārkārtīgi svinīgi uzrunāja kāds vīrs bikšturos un žokejnīcu galvā. Vīrs mazliet sazvārojās, kad satvēra Tristana brīvo roku un ieskatījās dziļi acīs. Pēc tam lielā sirsnībā vēl uzsita jauneklim pa plecu. Acīmredzot mans kolēģis te teltī dibināja dziļas un pastāvīgas draudzības saites, kamēr es ārā krāju sev ienaidniekus.

Apsēdos blakus un iečukstēju ausī: — Vai esi gatavs drīz posties uz mājām, Trist?

Viņš lēnām pagriezās un paskatījās uz mani. — Nē, vecīt, — viņš atbildēja, uzmanīgi akcentēdams katru zilbi.

—    Es diemžēl nebraukšu kopā ar tevi uz māju. Šiten laukumā vēlāk būs dejošana, un Dorīna apsolīja ar mani dejot. — Viņš mīlīgām acīm paraudzījās uz sarkanmati aiz letes, kas niķīgi sarauca deguntiņu.

Grasījos jau iet ārā, kad nejauši uztverta saruna mudināja pakavēties.

—   Draņķa zelta zivtele! — kāda balss sirdīgi norūca.

—   Ek, gatavā cūcība, Fred, — otra balss atsaucās.

Dialogam sekoja šļurksts, kad tika uzņemts alus.

—   Bet, ja tu labi gribi zināt, Fred, — pirmējais atsāka,

—    tam veterānam jau nekā citādi nerīmējās, ko t' šis lai būtu darījis? Jādod vien bij tā prīze skvaira dēlam.

—  Tā jau viņš ir, bet draņķīgi sanāk, ka ar tiem mājas lutekļiem dzen bodīti un korupciju.

Smaga nopūta, un tad: —Tādi tagad tie laiki, Fred, rauj katris, ko māk.

—   Tev taisnība, Džordž, rauj, tā viņš ir.

Es iztrūkos ne pa jokam. Pelemi bija Darovbijas pilskungi paaudžu paaudzēs, un pašreizējais skvairs bija majors Pelems. Es viņu pazinu kā lauksaimnieku un patīkamu klientu, bet nekad nebiju dzirdējis, ka viņam būtu dēls.

Parāvu Tristanu aiz rokas. — Paklau, kas ir tas puišelis tur ārā?

Tristans diezgan stiklainām acīm paskatījās ārā. — Vai tu domā to, kam rokā trauks ar zivi?

—   To pašu.

—   Tas ir Naidžels Pelems, skvaira dēls.

—   Žēlīgais Dievs, — es novaidējos. — Nekad neesmu to puiku redzējis. Kur viņš mitinās?

—   Internātskolā kaut kur Dienvidanglijā. Tagad atbraucis uz mājām brīvdienās.

Palūkojos vēlreiz uz zēnu. Sajukuši gaiši mati, pelēks krekls ar neaizpogātu apkaklīti, brūni, iedeguši lieli. Uz mata tāds pats kā citi puikas.

Džordžs vēl joprojām nevarēja rimties: — Tur tak bij smuku smukie suņi un kaķi, bet prīzi paņem skvaira dēliņš ar draņķa zelta zivteli.

—   Runāsim skaidru valodu, kā ir, — noteica viņa biedrs. — Ja tas zeņķis būtu atnesis izbāztu mērkaķi, ir tad viņam tā pirmā prīze bij droša.

—   Nešaubos, nešaubos, Fred. Tie citi bērni tikpat labi varēja sēdēt mājās un nemaz nenākt šurp.

—   Aiaijā, nav vairs mūsu laiki, Džordž. Šodien neviens vairs par baltu velti neko nedara.

—   Tiesa, kas tiesa, Fred. — īss drūma klusuma brīdis, kad tika tērēts alus, un tad — vārgas žēlabas: — Neba tu, ne es tur varam ko grozīt. Tāda tagad tapuse tā pasaule, kur dzīvojam.

Es izvilkos atpakaļ ārā svaigā gaisā un saulītē. Ļaujot skatienam slīdēt pār rāmo ainavu, plašajām zāļainajām ārēm, upes cilpu ar oļainajiem krastiem un zaļajiem pakalniem aizmugurē, es pārdzīvoju izjūtu, it kā tas viss nemaz nebūtu reāls. Vai jel kādā Anglijas lauku ainavas mierpilnajā kamejā ir tikai dzidrums un skaidrība bez drūmu toņu piejaukumiem? It kā paklausīdams instinktam, devos uz garajām teltīm, kur izstādīti lauksaimniecības produkti. Jācer, ka plašajā dārza un zemes balvu klāstā beidzot nomierināšos.

Laukums bija jau gandrīz pilnīgi patukšojies, tomēr, ejot gar dārzeņu eksponātu garajām rindām, sastapu veco Džonu Viljamu Enderbiju, kam piederēja neliels pārtikas preču veikals pilsētā.

—    Nu, kā labi klājas? — es apvaicājos.

—   Kur nu labums, puis, pavisam nejēdzīgi klājas, — vecais vīrs žēlabaini atsaucās.

—   Kāpēc? Kas vainas?

—    Re, kā iznāca — par lielajām pupām tikai otrā vieta un par šalotēm — šitiem skaistajiem sīpoliem — nekas vairāk kā uzslava. Paskaties.

Es paskatījos. — Jā, sīpoli gauži skaisti, mister Enderbij.

—   Are nu, skaidrs, ka skaisti, bet nekas vairāk par uzslavu. Tas ir apvainojums. Briesmīgs apvainojums.

—   Bet mister Enderbij… uzslava… tas taču ir labi, vai ne?

—   Kas par labumu — tas ir apvainojums, nekas cits.

—   Kā jums tā varēja nelaimēties?

Mirkli Džons Viljams klusēdams platām acīm mani uzlūkoja. — Nelaimējās? Nekā, puis, tā ir bodīte, netaisnība.

—   Vai nu tā būs?

—   Kad es tev saku, ka ir gan. Džims Houlstons tika pirmajā vietā ar saviem sīpoliem, un tiesnesis ir viņa sievas brālēns.

—    Nevar būt!

—   Var gan būt, — Džons Viljams ducināja, apliecinājumam svinīgi klanīdams galvu. — Nekas cits kā bodīte.

—   Ko jūs, es nekad neko tamlīdzīgu neesmu dzirdējis!

—   Tu, jaunekli, nezini, kas pasaulē darās. Es nemaz netiku izstādē ar saviem kartupeļiem. Frenks Tompsons norāva pirmo prīzi ar šitenajiem. — Viņš norādīja uz paplāti ar skaistiem kartupeļiem.

Es aplūkoju tos tuvāk. — Tie nudien ir brīnišķīgi bumbuļi.

—   Ir, ir, bet Frenks tos man nozaga.

—   Ko?

—   Jā, jā. Pagājušo ceturtdien Brisbijā tie izstādē aizgāja pa pirmo, bet Frenks man tos turpat izstādē nozaga.

Es pieķēros pie tuvākā galda malas. Manas pasaules pamati zem kājām sāka drupt. — Tā nebūs taisnība, mister Enderbij.

— Es nejokojos, nei arī runāju aplamības, — Džons Viljams stingri noteica. — Tie paši kartupelīši, vai tad es šos nepazīšu? Nekas cits kā…

Es vairs nespēju noklausīties. Laidos projām.

Arā vakara saule vēl tīkami sildīja, un viss laukums slīga liegajā gaismā, kas Deilā šķiet starojam lejup no kalnu virsotnēm. Bet es jutu, ka man uzgulst tumsas spēku smagums; man nebija citas vēlēšanās kā vien drīzāk nokļūt mājās.

Steigšus aizgāju uz vadības telti un paņēmu savu mērkoku. Mani pavadīja visu pirmāk noraidīto poniju īpašnieku naidīgie skatieni. Viņi vēl joprojām plātīja savas apliecības un strīdējās.

Pa ceļam uz mašīnu gadījās iet garām dažām dāmām, kas bija mani vērojušas tiesājam mājas lutekļus, un, ja arī tās nepievilka ciešāk pie gurniem svārkus, lai tie man nepieskartos, tad viņu izskats liecināja, ka domās viņas to dara. Automobiļu novietnē es vēlreiz pamanīju ūsaino vīrieti. Viņš vēl aizvien nebija savu slimo terjeru aizvedis uz mājām, bet dziļi aizvainotā izskatā uzmanīja ik manu soli.

Patlaban vēru vaļā savas mašīnas durtiņas, kad apmēram piecdesmit jardu atstatu man garām pagāja grupa, kurā bija Helēna — arī šie acīmredzot grasījās braukt uz mājām. Helēna man pamāja, es pamāju pretī, un ari Ričards Edmundsons sveicinādams palocīja galvu, pirms palīdzēja Helēnai iesēsties spoža sudrabkrāsas daimlera priekšējā sēdeklī. Abi tēvi iesēdās aizmugurē.

Es ierausos savā mazajā ostinā, izstiepu kājas pret salauztajiem grīdas dēlīšiem un paskatījos ārā pa ieplaisājušo priekšējo stiklu. Klusībā noskaitīju lūgšanu, kaut jel šo vienīgo reizīti starteris bez iebildumiem iedarbotos. Elpu aizturējis, pavilku kloķi, bet motors, pāris reižu laiski apgriezies, apklusa.

Izķeksējis no sēdekļa apakšas kurbuli, izrausos ārā un iestūmu to caurumā zem radiatora; un, tieši tad, kad atskanēja pazīstamie pukšķi, man garām dziļā nicināšanā klusi aizdūca sudraba briesmonis un pazuda ceļa līkumā.

Atkritis no jauna šofera vietā, es spogulītī ieraudzīju savu fizionomiju ar asiņu paliekām uz vaiga un uz pieres pie matu saknēm. Tristans nebija pārcenties, mani mazgādams ar spainī atnesto auksto ūdeni.

Vēlreiz atskatījos uz laukumu, kas pamazām tukšojās, un tālajā līkumā redzēju pazūdam daimleru. Man likās, ka izstāde beigusies ne vienā nozīmē vien.

12.

Ieraugot slimo jaunlopu pulciņu pakalna nogāzē, man pārskrēja baiļu trīsas un neparko negribējās noticēt tam, ko redzu. Vai tiešām vēl lielākas bēdas taisās uzbrukt Delbijiem?

Šķiet, senā paruna, ka nelaime nekad nenāk viena, visbiežāk ir attiecināma uz lauku darbiem un lauku ļaužu dzīvi. Aizsmakuma sērgas epidēmija pērn, bet tagad šī nelaime. Viss iesākās ar to, ka nomira Bilijs Delbijs. Lielais Bilijs ar lēnīgo smaidu un lēnīgo valodu. Viņš bija spēcīgs un sīksts, tāds pats kā viņa pie asiem vējiem pieradušais ganāmpulks, bet tad viņš sadila un izkusa dažās nedēļās. Viņu pieveica aizkuņģa dziedzera vēzis, tā vēlāk sacīja, bet Bilijs nomira, pirms kāds vispār paguva kaut ko atjēgt, un palika vienīgi viņa ģīmetne, kas smaidīja pretī no virtuves kamīna dzegas, smaidīja sievai un trim bērniem.

Visi domāja, ka misis Delbija fermu pārdos un pārcelsies uz dzīvi citur. Tādas saimniecības vadīšanai vajadzīgs vīrietis. Turklāt ferma nebija nekāda teicamā. Kaimiņi šķobya lūpas un niecinot grozīja galvas, nolūkodamies uz purvainajām ganībām lejpus mājas un aso grīšļa zāli, kas auga skābajā, ar akmeņiem gandrīz vai nosētajā nogāžu augsnē. Nē, tas bija nabagu kakts, un sievietei nemūžam nebūs pa spēkam to apsaimniekot.

Tā patiesi domāja visi un ikviens, izņemot pašu misis Delbiju. Nekas liels no viņas nebija, patiesību sakot, gandrīz vai sīkākā sieviete, kādu man gadījies redzēt — piecas pēdas garumā, ne collu vairāk, bet toties mazajā augumiņā bija tērauda serde. Viņai bija pašai sava galva un pašai sava vienreizēja attieksme pret visu.

Atceros, ka tad, kad Bilijs vēl bija dzīvs, man pāris reižu gadījās būt augšā pie viņiem, lai injicētu aitām, ko kuro reizi vajadzēja. Misis Delbija mani vienmēr ieaicināja mājā.

—   Vai vēlaties krūzīti tējas, mister Heriot? — viņa jaukā laipnībā pavaicāja, galvu viegli sānis pieliekusi un atturīgi pasmaidīdama.

Un, iegājis virtuvē, zināju, ko tur ieraudzīšu — īstu cienastu uz paplātes. Citādi nemaz nevarēja būt. Viesmīlīgie Deilas ļaudis allaž mani pacienāja — vai nu ar pusdienu maltīti, bet, ja laiks neiekrita dienasvidū, tad uz galda parasti parādījās liela krūze tējas un kāds raušelis vai ābolmaize ar biezu garozu, bet misis Delbija vienmēr nolika man priekšā paplāti. Galds apklāts ar tīru galdautu, uz tā mājas vislabākā porcelāna tase, blakus brokastšķīvītis, uz tā ar sviestu apziestas rauša šķēles, mājas cepums ar cukura glazūru, iesalmaizīte un biskvīti.

—   Atsēdieties, mister Heriot, — viņa īstas saimnieces balsī aicināja. — Ceru, ka tēja jums neliksies par stipru.

Valoda viņai bija tāda, par kuru fermeri teiktu «kā skolmeistarienei», bet manās acīs tā gauži saderējās ar viņas personību: stingru apņemšanos izdarīt visu tik pareizi, cik vien iespējams.

—   Tēja ir lieliska, misis Delbij. — Es apsēdos un mazliet jutos kā uz skatuves, jo sēdēju pie galda virtuves vidū, Bilijs smaidīja, omulīgi atlaidies vecā atzveltņu krēslā pie kamīna, bet kundzīte stāvēja man blakus.

Viņa nekad nepiesēda kopā ar mums, bet stāvēja, ļoti taisna un stalta, rokas saņēmusi, galvu piešķiebusi, ceremoniāla namamāte, kas gaida, lai varētu izpildīt jebkuru viesa vēlēšanos.

Viņa nebija tāda, ko parasti dēvē par daiļu; viņai bija mazs, visai raupjš, iesārts ģīmītis ar mazām, ļoti tumšām ačtelēm, bet šajā sejā staroja mīļums un klusa pašcieņa. Un, kā jau minēju, apbrīnojams spēks.

Bilijs nomira pavasari, un, kad visi gaidīja, ka misis Deibija sāks kārtoties saimniecības izpārdošanai, viņa vienkārši ķērās klāt un sāka saimniekot. Palīgos bija liela auguma laukstrādnieks vārdā Čārlijs, kas šad tad bija piepalīdzējis Bilijam, bet tagad kļuva par pastāvīgu strādnieku. Vasarā pāris reižu tiku pieaicināts, kad lopiem šis vai tas atgadījās, un man radās iespēja pavērot, ka misis Deibija spēs fermu novaldīt; viņa, protams, izskatījās mazliet novājējusi, jo iznāca strādāt gan uz lauka, gan mājā, gan arī noņemties ar bērniem, bet viņa cīnījās.

Bija apmēram septembra vidus, kad viņa lūdza, lai aizbraucu apskatīties dažus jaunlopus — apmēram deviņus mēnešus vecas teles un bullīšus, jo tie klepojot.

— Kad maijā palaidu tos ganos, visi bija ļoti veseli, — viņa stāstīja, kad mēs gājām pāri pļavai uz aploku.

Es atvēru un paturēju vārtus, iegājām aplokā, un, kad piegāju jaunlopiem tuvāk, man kļuva aizvien smagāk ap sirdi. Jau iztālēm redzēju, ka kaut kas pavisam nav labi; lopiem būtu vajadzējis normāli ganīties — staigāt un plūkt zāli, bet tie šķita savādi nekustīgi. Ganībās bija apmēram trīsdesmit jaunlopu, un diezgan daudzi stāvēja, kaklu uz priekšu izstiepuši, it kā cenzdamies tādā veidā ievilkt plaušās vairāk gaisa. Atvasaras vieglais vējiņš mums jau pa gabalu nesa pretī asa, rejoša klepus skaņas.

Ap to laiku, kad bijām jau pienākuši pie ganāmpulka, nepatīkamā priekšnojauta bija pārgājusi tādā izbīlī, ka man izkalta gluži sausa mute. Lopi nepievērsa man ne mazāko uzmanību, kad sāku tos apstaigāt, un man vajadzēja vēcināt rokas, lai kaut kā pamudinātu tos pakustēties; un, tikko sakustējušies, gandrīz visi sāka klepot, un tā nebija vienkārša īsa ieklepošanās, bet smaga sausa klepus lēkme, kas, šķiet, draudēja pusaugu dzīvniekus vai saplosīt. Ar klepošanu nepietika, jaunuļi stāvēja stīvām, ieplestām kājām un aizelsušies, izmisīgi pūlējās ievilkt elpu. Dažiem ap purniem izsprāga siekalu burbuļi un no čīkstošajām plaušām vēlās izmisīgi kunksti.

Es kā nemaņā, kā sapnī pievērsos misis Delbijai.

—   Viņiem ir aizsmakuma kaite. — Tas, ko pateicu, ne tuvu nebija apzīmējums traģēdijai, kas te norisinājās man acu priekšā. Šī bija smagi ielaista, ieilgusi drausmīga, fatāla slimība.

—   Aizsmakums? — sīkā sieviete it mundri noprasīja. — No kā tas ceļas?

Uzmetu viņai skatienu un tad, cenzdamies runāt vienaldzīgā noskaņā, sacīju:

—   Izraisītājs, redzat, ir parazīts. Ļoti sīks tārpiņš, kas ieperinās bronhos un izraisa bronhītu, precīzi to sauc par parazitāro bronhītu. Kūniņas uzmetas uz zāles stiebriem, un lopi tās kopā ar zāli ieēd. Dažas ganības ir stipri šo tārpiņu apsēstas. — Es apklusu. Šis nebija īstais brīdis priekšlasījumiem.

Visvairāk man gribējās jautāt: kāpēc, Dieva dēļ, es neesmu atsaukts agrāk, jau vairākas nedēļas agrāk? Jo tagad tas vairs nebija vienkārši bronhīts: tā bija pneimonija, pleirīts, emfizēma un viss, kam vien var izgudrot nosaukumu, jo nebija vairs runa par dažiem bronhos iekļuvušajiem kā matiņš sīkiem tārpiņiem, nē, to bija veselām masām, tie ložņāja viscaur, savēlās kamolos un aizsprotoja vitāli svarīgus elpošanas ceļus. Es biju secējis daudzus ar šo kaiti sasirgušus teļus un labi zināju, kā tas praksē izskatās.

Ievilku dziļi elpu un sacīju: — Viņi ir ļoti slimi, misis Delbij. Sākuma stadijā slimība nav tik briesmīga, lopi nekavējoties jāpārvieto uz citām ganībām, bet jūsējie te ir atradušies daudz par ilgu. Jūs taču pati redzat, vai ne — viņi izskatās kā mazi skeletiņi. Būtu jel es tos apskatījis agrāk!

Viņa saspringti un vērīgi paraudzījās manī; es negribēju neko sakāpināt. Negribēju neko uzsvērt, lai neizklausītos pēc tā, ko viņai visu laiku ausīs skandināja kaimiņi: ka dzīves pieredzes trūkums viņu agrāk vai vēlāk iedzīs postā. Būtu Bilijs dzīvs, viņš varbūt nekādā ziņā nebūtu telēnus palaidis ganīties šai purvainajā nogabalā; vai arī būtu saskatījis briesmas daudz agrāk un novietojis jaunos dzīvniekus kūtī. Čārlijs šādā situācijā nekāds padomdevējs nebija; viņš bija lāga puisis, strādīgs un paklausīgs, tāds, par kādiem Jorkšīrā mēdz sacīt: «Rokas stipras, bet galva bieza». Lauksaimniecība prasa daudz gudrības, un Bilija — plānotāja, lopkopja, pieredzējušā zemkopja, kas pazina savu saimniecību līdz vispēdējam kaktiņam, vairs nebija dzīvo vidū.

Misis Delbija parastajā manierē noprasīja:

—   Un ko mēs varam darīt, mister Heriot?

Tajos gados vienīgā godīgā atbilde būtu skanējusi: «Medicīniski — neko.» Bet es viņai tā neatbildēju.

—   Mums visi šie jaunuļi jāpārved uz dzīvi kūtī. Ar katru zāles skupsnu, ko šeit ieēd, tie uzņem jaunus tārpus. Vai Čārlijs ir tuvuma un var mums palīdzēt?

—   Jā, viņš ir tepat tuvējā tīrumā, lāpa žogu. —Viņa teciņus aizsteidzās un jau pēc pāris minūtēm atgriezās kopā ar lielo puisi, kas lamzāja viņai blakus.

—   Tā jau es domāju, ka viņiem sākas aizsmakums, — viņš laipni paskaidroja un tad dedzīgi jautāja: — Vai jūs viņiem šļircināsiet zāles kaklā?

—   Jā… jā… bet vedīsim viņus tagad uz kūti. — Kamēr dzinām lopiņus pa zaļo nogāzi uz māju, es ar žēlumu apsvēru nupat dzirdēto: cik ļoti te visi ticēja iešļircinājumiem pret aizsmakuma kaiti. Īstenībā pret šo saslimšanu un tās ārstēšanai zāļu nebija, un vēl vajadzēja paiet diviem gadu desmitiem, līdz ārstniecības līdzeklis tika atrasts — tas bija dietilkarbamzīns, bet pagaidām atzītākā procedūra bija iešļircināt balsenē hloroforma, terpentīna un kreozota mikstūru. Modernie mūsdienu veterinārārsti droši vien brīnās par trako ideju šļircināt šo barbarisko maisījumu tik vārīgos audos kā plaušas, un arī mēs, vecie, šim līdzeklim pārāk neuzticamies. Bet fermeri to bija gauži iecienījuši.

Kad beidzot bijām teļus sadzinuši laidarā, es pārlaidu tiem nudien īsti izmisušu skatienu. Īsais ceļojums vēl jo skaidrāk un drausmīgāk uzrādīja simptomus, un es neziņā stāvēju pašā klepošanas, brēcienu un vaidu simfonijas vidū, noskatīdamies, kā jaunuļi, mēles izkāruši, ribas kā plēšas piepūzdami, cīnījās pēc elpas.

Atnesu no mašīnas pudeli kāroto brīnumzāļu, un sākām darboties. Čārlijs turēja teļu pie galvas, misis Delbija turēja to aiz astes. Satvēris traheju ar kreiso roku, iedūru adatu starp balsenes skrimšļu gredzeniem un iešļircināju pāris kubikcentimetru zāļu. Teļš, kā parasts, refleksīvi ieklepojās un iedvesa mums ģīmī medikamenta aso smaržu visā pilnībā.

—   Nudien, dakter, pēc smakas vien var noteikt, ka zāle laba, — Čārlijs bilda gauži apmierināts.

Kaut ko tamlīdzīgu būtu sacījis gandrīz ikviens fermeris. Arī grāmatās bija lasāms, ka hloroforms sīkos tārpiņus apdullina, terpentīns nogalina, bet kreozots, no jauna izraisot klepu, panāk, ka tārpi tiek izvadīti no plaušām. Es neticēju nevienam pašam no šiem spriedumiem. Uz labu rezultātu varēja cerēt vienīgi, aizvācot lopus no inficētajām ganībām.

Taču es zināju, kas man jādara, un mēs iešļircinājām zāles visiem teļiem, cik vien to laidarā bija. Pavisam jaunuļu bija trīsdesmit divi, un sīciņā misis Delbija piedalījās visu dzīvnieku tvarstīšanā: ķēra tos aiz astes, turēja ciet aiz kakla, lūkoja piespiest pie sienas. Vecākais dēlēns Viljams, kam bija jau pilni astoņi gadi, pārnācis no skolas, tūdaļ metās mātei palīgā.

Mani atkārtotie atgādinājumi: — Esiet uzmanīga, misis Delbij! — un Čārlija dobjais: — Piesargieties, saimniec, ka nesasper jūs klibu! — palika bez ievērības. Medību laikā tiklab viņa, kā viņas mazais puišelis saņēma ne vienu vien spērienu, taču ne māte, ne dēls nelikās to manām un nezaudēja dūšu.

Operācijas beigās misis Delbija, pietvīkusi vēl krietni sarkanāka nekā parasts, aizelsusies jautāja: — Vai varam vēl kaut ko uzsākt, mister Heriot?

—   Jā, varam. —Īstenībā tas, ko tagad grasījos viņai pateikt, arī bija vienīgais, kas jaunuļiem vispār varēja cik necik līdzēt.

—   Pirmkārt, es atstāšu jums zāles, ko tiem iedot, lai iznīcinātu kuņģī nokļuvušos tārpus — lai Čārlijs katram iebaro vienu devu. Otra lieta — teļi tagad labi jābaro, jādod tiem iespējami vislabākais — vērtīgs siens un ar olbaltumiem bagāti lopbarības rauši.

Viņai iepletās acis. — Rauši? Tie ir nejauki dārgi. Un siens…

Es sapratu, ko viņa domā. Ievestais siens tika glabāts ziemas barībai; sākt to izbarot jau tagad būs smags sitiens, it īpaši, ja visapkārt vēl ir tik daudz labas zāles; zāle, protams, bija īstenākā barība, taču katrs zāles stiebrs aplipis ar nāvi.

—   Vai tad ganos tie nevarēs nemaz iziet… nekad? — viņa klusu iejautājās.

—   Nē, diemžēl ne. Ja saslimšana būtu vieglā stadijā, tad varētu nakti turēt kūtī, bet vēlāk no rīta, kad rasa nožuvusi, palaist ganos. Kūniņas rāpjas augšup pa zāles stiebriem galvenokārt, kamēr zāle vēl rasaina. Bet jūsu teļiem slimība jau pārāk ieilgusi. Nedrīkstam pieļaut, lai tie savāc vēl vairāk tārpu.

—   Labi… Paldies, mister Heriot. Nu mēs vismaz zinām, kur esam. — Viņa pieklusa. Tad: — Vai jums liekas, ka būs daži jāzaudē?

Man pakrūtē savilkās ciets kamols. Tikko biju jau ieteicis lopbarībai raušus, ko viņa nevarēja atļauties, un ka droši vien vajadzēs jau sākt tērēt ziemai glabāto dārgo sienu. Un tagad man vēl jāpasaka, ka nekas pasaulē nespēs glābt jaunuļu ganāmpulku, ka tie kritīs kā mušas. Ja ar aizsmakumu sirgstošs lopiņš sāk laist burbuļus, tad nav gandrīz vairs nekādu cerību uz atveseļošanos, bet tie, kas dobji vaid pie katra elpas ievilciena, ir neglābjami nolemti bojāejai. Gandrīz puse slimo jaunlopu jau bija sasnieguši vienu vai otru no minētajām stadijām, un kā būs ar atlikušajiem? Ar tiem, kurus moka drausmīgais rejošais kāss? Tiem vēl bija cerība uz glābiņu.

—   Misis Delbij, — es sacīju, — es nerīkotos labi, priecēdams jūs ar gaišiem solījumiem. Vairāki jaunuļi aizies bojā, patiesību sakot — ja nenotiks brīnums, jūs zaudēsiet diezgan daudzus. — Redzot bailes un izmisumu viņas sejā, lūkoju kaut mazliet iedrošināt. — Taču neaizmirstiet, kamēr ir dzīvība, nezūd arī cerība, un dažkārt mūsu darbā notiek arī laimīgi pavērsieni. — Es pamācīgi pacēlu pirkstu. — Papūlieties teļus attārpot un dodiet tiem labu barību. Tā ir jūsu cerība. Ļaujiet, lai tie paši pacīnās par savu dzīvību.

—   Saprotu. — Viņa pasita zodu uz augšu, kā to prata vienīgi viņa. — Un tagad nāciet iekšā nomazgāties.

Un virtuvē, protams, viss bija kā parasti — paplāte ar tēju, traukiem un piedevām.

—   Tā nu gan jums tiešām nevajadzēja pūlēties, misis Delbij. Jums pūliņu pietiek arī bez šitā.

—   Nieki, — viņa noteica, un sejā atkal parādījās smaids. — Jums, kā parasts, vienu karotīti cukura?

Kad es apsēdos pie galda, viņa nostājās ierastajā vietā un pozā, vidējais puišelis, piecgadīgais Deniss svinīgi raudzījās uz mani, bet jaunākais, divu gadu ķipariņš Maikls neviļus iekrita ogļu liekšķerē, un pašam bija par to lielu lielie smiekli.

Ārstēšanas kursā bija paredzēta atkārtota injekcija pēc četrām dienām, tātad man gribot negribot nācās pasākto izpildīt līdz galam. Tas man tomēr deva iespēju novērot, kā sērga turpmāk izvērsīsies.

Iebraucot pagalmā, pirmais, ko ieraudzīju, bija ar maisiem apsegts paugurs uz bruģa kūts priekša. No maisapakšas ārā rēgojās kāju stumbenīši. Biju kaut ko līdzīgu gaidījis, tomēr īstenību pārdzīvoju kā belzienu pa galvu. Vēl bija visai agrs rīts, un es jutos pārāk nespēcīgs, lai mierīgi noskatītos uz savas neveiksmes apliecinājumu. Jo tā neapšaubāmi bija neveiksme; kaut arī stāvoklis bija bezcerīgs jau pašā sākumā, tomēr es jutu it kā nosodījumu, it kā stingās šķeltnadžu kājas, kas spraucās ārā no raupjā apsega apakšas, mani tiesātu.

Es ātri paskaitīju. Kaudzē bija četri krituši teļi. Vārgi iegāju laidarā, necerēdams neko priecīgu ieraudzīt. Divas telītes gulēja salmos, nespēdamas piecelties, pārējie slimnieki vēl raustījās elpas trūkumā, tomēr es, drusciņ atvieglots, ievēroju, ka daži jaunuļi enerģiski gremoja raušus, kas bija ielikti silēs, vai noplūca pa saujai no redelēs sabāztā siena. Man gluži neticami izskatījās, ka ar tik jūtamiem elpošanas traucējumiem dzīvnieki tomēr spēj ēst; tas man likās vienīgais cerību stariņš.

Aizgāju uz dzīvojamo māju. Misis Delbija apsveica mani tik priecīgi, it kā pagalmā negulētu kritušie lopiņi.

—   Šodien pienācis laiks otrai injekcijai, — es sacīju un pēc īsas vilcināšanās piebildu: —Jums četri aizgājuši postā. Man gauži žēl.

—   Bet jūs taču mani brīdinājāt, mister Heriot. — Nogurušajā sejā pavīdēja smaids. — Jūs man sacījāt, ka tas gaidāms, tālab trieciens nebija tik smags, kāds būtu bijis, ja es neko nezinātu. — Noberzusi savam jaunākajam tīru muti, viņa paņēma dvieli un pamatīgi to noslaucīja, tad izslējās taisna. Bija sestdiena, Viljams bija mājās, un es ievēroju, turklāt ne pirmo reizi, ka šinī zēnā varēja jaust ko sevišķu: kaut vēl tik maziņš, viņš likās sapratis un nolēmis, ka reiz būs šās mājas saimnieks. Viņš iekāpa savos mazajos gumijas zābakos un apņēmīgi iznāca kopā ar mums ārā pagalmā, lai paskatītos, ko varētu palīdzēt. Blakus iedams, uzliku roku zēnam uz pleca; sapratu, ka viņam būs jācenšas pieaugt ātrāk nekā citiem vienaudžiem, bet man likās ari, ka viņš būs pietiekami stiprs, lai neļautu skarbajai īstenībai sevi lēti nogāzt no kājām.

Iešļircināju slimajiem jaunuļiem otru zāļu porciju, un abi mazie Delbiji drosmīgi metās pēdējā cīniņā, kāds bija viņu spēkos, lai karotu pret aizsmakuma sērgas neganto uzbrukumu.

Atskatoties pagātnē, prātu apņem šausminošs mulsums, atceroties, cik bezspēcīgi mēs, veterinārārsti, bijām, sastopoties vaigu vaigā ar tādām neārstējamām kaitēm. Mūsdienās jaunie amata brāļi, paldies Dievam, vairs nav spiesti stāvēt aizslāpušu, mokās elsojošu dzīvu radību vidū un sāpīgi izjust, ka nespēj nenieka darīt, lai cietējiem palīdzētu; mūsdienās kolēģiem ir lieliska vakcīna, kas novērš aizsmakuma kaiti, kā ari spēcīgi terapeitiski līdzekļi, kā pret to cīnīties.

Bet toreiz, Delbiju nelaimes brīdī, kad viņiem mana palīdzība tik izmisīgi bija nepieciešama, es tiem neko nevarēju piedāvāt glābiņam; visas manu todienu sāpīgās, smagās vizītes atmiņā saistās ar spēcīgu hloroforma, terpentīna un kreozota smaku. Slimošanas un ārstēšanas beigās iznākums bija divpadsmit kritušu jaunuļu, kādi pieci palika pusapārstēti, ar traucētu elpu un vārgulīgi visu atlikušo mūžu. Pārējie, pateicoties labajai barībai, nevis manai ārstēšanai, atveseļojas pilnīgi.

Šāds zaudējums bija milzīgs trieciens jebkuram lopkopim, bet nabaga atraitnei, kas ar izmisuma spēku cīnījās par izdzīvošanu, tas varēja kļūt liktenīgs. Un tomēr ari manā pēdējā vizītē mazā misis Delbija, tāpat kā vienmēr, stāvēja sakļautām rokām pie tējas galda un nebija sakauta.

—   Zaudēt var vienīgi tas, kam kaut kas pieder, — viņa stingri noteica, galvu, kā parasts, piešķiebusi.

Šo teicienu biju dzirdējis daudzkārt, tie bija drosmīgi vārdi jorkšīriešu mutē. Bet es nejutos sevišķi drošs par to, vai viņai piederēja tik daudz, lai varētu ciest tik lielus zaudējumus.

Viņa turpināja: — Zinu: jūs man sacījāt, lai nākamgad nelaižu lopus ganīties tanī gabalā, bet vai nav nekādu zāļu, ko mēs varētu iedot tiem, lai nesaslimst ar aizsmakuma kaiti?

—    Nē, misis Delbij, man gaužām žēl — nē, nav. — Noliku tējas tasi atpakaļ uz galda. — Neko lauku veterinārārsti nevēlas tik karsti kā vakcīnu, kas novērstu saslimšanu ar aizsmakumu. Visi man jautā to pašu, ko jūs, un man visiem jāatbild ar «nē».

Un šī atbilde palika spēkā vēl divdesmit gadu, vērojot līdzīgus nelaimes gadījumus, kādu nule biju pieredzējis; un dīvainākais ir tas, ka tagad, kad mums ir pirmšķirīgs, efektīvs līdzeklis kaites apkarošanai, ikviens uzskata, ka tas ir gluži vienkārši un dabiski.

Projām braukdams, es piestāju, lai atvērtu izbrauktuves vārtus, un paskatījos atpakaļ uz veco, no akmeņiem celto lauku māju, kas stāvēja, piegumusi vienai no lēzenākajām nogāzēm. Bija jauka rudens diena ar rāmu zeltainu saules mirdzumu, kas padarīja maigāku skarbo apkārtni; gaisā nebija ne mazākās vējpūtas, tas bija tik dzidrs un kluss, ka varēja sadzirdēt virs galvas aizlidojoša baloža spārnu vēdas. Otrpus ielejai virsotnē slējās pāris koku, kuru lapotnes bija tik nekustīgas, it kā tās kāds būtu iegleznojis zilo debesu audeklā.

Šķita aplam un netaisni, ka šādā skaistumā ielauzās raizes, izmisīgi smaga cīņa un iznīcības draudi. Aizvēru vārtus un iesēdos atpakaļ mašīnā. Tās mājas mazā saimniece varbūt tiešām bija uzveikusi smago nelaimi, bet, kad iedarbināju motoru un braucu tālāk, mani nelaida vaļā smaga doma: ja notiktu vēl kaut kas tamlīdzīgs, viņa salūstu.

13.

Jutos ļoti atvieglots, kad pienāca un pagāja ziema, kurai sekoja jauns pavasaris, un nebija neviena izsaukuma no misis Delbijas. Kādā tirgus dienā ap vasaras vidu viņa ieradās pie mums ambulancē. Grasījos iet atvērt durvis, kad Zigfrīds aizsteidzās man priekšā. Viņš dedzīgāk par mums visiem prata novērtēt viesmīlību, kas mums tika parādīta lauku mājā, un misis Delbijas tējas paplāte viņam bija celta priekšā tikpat bieži kā man. Bez tam viņš dziļi cienīja un apbrīnoja viņas pārvarīgo cīņu saglabāt fermu saviem bērniem, tāpēc ikreiz, kad viņa parādījās Skeldeilas Mājā, Zigfrīds viņu sagaidīja un uzņēma kā karalieni. Viņa parasti labās manieres tad kļuva līdzīgas spāņu granda uzvedībai.

Es vēroju, kā viņš jo plaši atvēra durvis un izsteidzās viešņai pretī līdz uzejas augšējam pakāpienam.

— Ak, misis Delbij! Cik patīkami jūs atkal sastapt! Lūdzu, nāciet iekšā! — Viņš aicinot norādīja uz durvīm.

Mazā sievietīte, tikpat cienīga kā vienmēr, palocīja galvu, pasmaidīja un ienāca, paejot garām Zigfrīdam, kas tūdaļ viņu panāca; ejot pa gaiteni, viņš sarīkoja īstu jautājumu apšaudi: — Kā klājas Viljamam… un Denisam … un ko dara mazais Maikls? Visiem klājas labi? Tas ir brīnišķīgi.

Nonākot pie dzīvojamās istabas durvīm, vēlreiz atkārtojās tā pati ceremoniālā durvju atvēršana, apburošie, galantie žesti, un, kad beidzot iegājām pašā istabā, atzveltņu krēsli švīkstēdami švīkstēja uz grīdas, kamēr Zigfrīds tos sastumdīja, tā lai viņai būtu vislabākā sēdēšana vispiemērotākajā vietā.

Tūdaļ pēc tam viņš aizauļoja uz virtuvi noorganizēt atspirdzinājumu piegādi, un, kad parādījās misis Ilolla ar paplāti, viņš cienastam pārlaida pētīgu skatienu, lai nodrošinātos, vai tikai mēs neesam noslīdējuši zemāk par misis Delbijas standartu. Acīmredzot ar efektu apmierināts, viņš ielēja tēju, vēl pāris mirkļu norūpējies pagrozījās, tad apsēdās viešņai pretī, veltīdams viņai pilnīgu, nedalītu uzmanību.

Kundzīte viņam pateicās un iedzēra pa mazam malciņam tējas.

—   Mister Farnon, ierados pie jums parunāt par dažiem maniem jaunajiem lopiņiem. Šopavasar izlaidu ganos trīsdesmit piecus jaunuļus un visi bija labā stāvoklī, bet nupat tie strauji sāk nīkuļot, turklāt gandrīz visi.

Man sirds neganti salēcās, un laikam tas tika redzams vaigā, jo misis Delbija no otrpus galda man uzsmaidīja.

—   Neuztraucieties, mister Heriot, šoreiz tas nav aizsmakums. Neviens pats neklepo. Bet viņi strauji vājē, daudziem ir arī caureja.

—   Man šķiet, es zinu, kas tas varētu būt, — Zigfrīds sacīja, paliekdamies uz priekšu, lai piestumtu viņai tuvāk Šķīvi ar misis Hollas ceptajām pankūkām. — Viņiem būs iemetušies tārpi. Ne plaušu tārpi, bet parastie kuņģī un zarnās dzīvojošie tārpi. Jāsadod viņiem krietnas porcijas attārpošanas zāļu.

Viņa palocīja galvu un paņēma gabaliņu lielās pankūkas.

—    Jā, arī Čārlijs tā domāja, un mēs izbarojām tiem veselu lērumu tādu zāļu. Taču pagaidām nekāda uzlabošanās nav manāma.

—   Tas ir ērmoti. — Zigfrīds paberzēja zodu. — Ir tiesa, ka dažreiz der atkārtot, tomēr kaut kādu uzlabošanos vajadzēja just. Laikam jāaizbrauc tos apskatīt.

—   Tas man ļoti patiktu, — misis Delbija sacīja. — Tad man būtu mierīgs prāts.

Zigfrīds ieskatījās savā izsaukumu pierakstu grāmatiņā.

—   Jā, turklāt jo drīzāk, jo labāk. Rīt no paša rīta, vai tā derēs? Lieliski. — Viņš aši ierakstīja pieteikumu, tad palūkojās uz viešņu. — Es gan pats braucu uz nedēļu atvaļinājumā. Došos projām jau šovakar. Rītritā pie jums aizbrauks misters Heriots.

—   Tas būs ļoti jauki, — viņa atsaucās, pagriezās pret mani un pasmaidīja, neizrādīdama ne vismazāko nepatiku. Ja arī varbūt nodomāja: «Tas ir tas pats puisis, kura virsvadībā viņruden aizgāja postā puse manu jaunlopu,» tad tomēr nelika to manīt. Tieši otrādi, izdzērusi tasi tējas un iedama projām, viņa man pamāja un uzsmaidīja tā, it kā sagaidīt vien nevarētu, kad atkal mani redzēs.

Un otrā dienā, pārstaigājot laukus kopā ar misis Delbiju, man radās tāda sajūta, it kā pulkstenis būtu pagriezts atpakaļ līdz pērnajam rudenim ar vienīgo atšķirību, ka šoreiz gājām pretējā virzienā — nevis uz purvaino ganību lejpus mājai, bet kāpām kalnup uz akmeņainajām ganībām, kas, akmens žogu sašķērsotas, izskatījās kā šķībi un greizi izkrāsots dambretes dēlītis.

Jo līdzīgāka aina šķita tāpēc, ka, tuvojoties ganāmpulkam, jaunlopi — salnie, brūnie, brūnbaltraibie — šķita tikpat kā pērnējo dubultnieki: plušķaini, sīki radījumi, tikai maķenīt prāvāki par telēniem, stāvēja uz tievām rahītiskām kājelēm, apātiski palūkodamies uz mūsu pusi, kad pienācām tuvāk. Un, kaut arī simptomi nepavisam nelīdzinājās pērnējiem, vienu es varēju uzreiz pateikt nešaubīdamies: lopiņi bija ļoti slimi.

Redzēju, ka caureja nenormāli spēcīga — duļķains ekskrementu šķidrums tecēja no viņiem ārā tik patvaļīgi, ka viņi pat astes nesacēla. Un visi bija briesmīgi vāji. Stāvus paslējušies asie gurnu kauli dūrās vai ādai cauri. Ribas nejēdzīgi izspiedušās.

—   Es neesmu viņus badinājusi, — misis Delbija sacīja. — Redzu un saprotu, ka viņi izskatās briesmīgi, bet tā vien liekas, ka tas noticis pēdējās pāris dienās.

—   Jā… jā… redzu… — Mans skatiens izmisīgi klīda no teļa pie teļa, pūloties atrast jelkādu norādījumu, kādu zīmīti. Es biju redzējis parazītu mocītus lopiņus, bet ne tādus kā šie.

—   Vai pēdējos gados esat šeit augšā daudz ganījusi? — es vaicāju.

Viņa padomāja. — Nē… nē, laikam gan ne. Bilijs šad tad uzlaida slaucamās govis te paganīties, bet tas arī bija viss.

Zāle tātad nevarētu būt «slima», tārpu inficēta. Likās, ka tiešām nav. Visdrīzāk kaite līdzinājās Džounsa slimībai[5], bet kā gan trīsdesmit pieci jaunlopi ne no šā, ne no tā var saķert Džounsa slimību, turklāt visi vienlaikus? Salmonella?… Varbūt kaut kāda veida saindēšanās? Koksidioze… ? Pašreiz bija tas gadalaiks, kad lopi dažkārt saēd iekšā visādus dīvainus augus, kas neiederas viņu barībā. Uzmanīgi pārstaigāju ganības, tomēr neko neparastu neieraudzīju; pat vienkāršai zālei nebija viegli izaugt vēja nopūstajā plikajā augsnē, kur gan te vēl meklēt kādus retākus augus. Augstāk kalna virsotnē aug ērgļpapardes, bet šeit to nav. Bilijs tās varbūt izskaudis jau pirms vairākiem gadiem.

— Drošības labad, misis Delbij, iebarojiet viņiem visiem vēl attārpošanas zāles, lai mēs varētu justies droši. Pa to laiku es paņemšu līdzi mēslu paraugus analīzei un nosūtīšu uz laboratoriju.

Atnesu no mašīnas dažus sterilus stikla traukus un paņēmu, cik varēju sagrābstīt, zemē izlijušos šķidros mēslus.

Pats aiznesu tos uz laboratoriju un lūdzu, lai man pa telefonu paziņo rezultātus. Man piezvanīja tūdaļ otrā dienā. Rezultāts visādā ziņā negatīvs; nu es pavisam vairs nesapratu, ko iesākt, tomēr apspiedu impulsu tūdaļ sēsties mašīnā un braukt uz fermu, jo citu neko nejēgtu, kā blenzt uz teļiem un kasīt pakausi. Jānogaida vēl līdz rītdienai un jāpaskatās, vai atkārtotās attārpošanas zāļu devas ir stāvokli kaut kā ietekmējušas. Nebija nekāda pamata domāt, ka tas varētu notikt, jo neviena analīze uz tārpiem nenorādīja.

Šādos gadījumos es allaž ceru uz iedvesmu, kas radīsies vai nu braucot mašīnā, vai pat darbojoties ar pavisam citiem dzīvniekiem, bet šoreiz, izkāpjot no mašīnas Delbiju fermā, galva bija tukša kā izslaucīta.

Jaunuļi izskatījās nelāgāk kā iepriekšējā dienā. Visvārgākajiem iešļircināju vitamīnus gandrīz vienīgi tādēļ, lai kaut ko darītu. Tā nu, Čārlijam pieturot teļu galvas, es rīkojos ar injekcijas šļirci, durdams adatu pār kauliem pārstieptajā ādā, pūlēdamies aizgaiņāt domu, ka tas viss veltīgi darīts. Mums pat nevajadzēja nabadziņus iedzīt kūtī, jo visi bija viegli notverami un noturami. Tā pati par sevi bija ļauna zīme.

—   Paziņojiet man, misis Delbij, — es piesmacis sacīju, iedams uz mašīnu. — Ja injekcija būs līdzējusi, es injicēšu arī visus pārējos. — Pamāju, cik »mundri spēju, un aizbraucu.

Jutos tik nejēdzīgi, ka šī izjūta mani gandrīz vai paralizēja, un dažas nākamās dienas centos domāt, vienalga, par ko, tikai ne par Delbiju jaunlopu ganāmpulku, it kā, padzenot to no domām, varētu padarīt par neesošu. Misis Delbijas telefona zvans man atgādināja, ka tie tomēr vēl dzīvi un gaida palīdzību.

—   Bīstos, ka maniem lopiņiem labi neklājas, mister Heriot, — viņa nogurušā balsī sacīja.

Saviebies es jautāju: — Un kā tiem, kuriem iešļircināju vitamīnus?

—   Tie ne ar ko neatšķiras no pārējiem.

Man vairs neatlika nekas cits, kā raudzīties īstenībai acīs un braukt uz Delbiju fermu; saltā tukšuma apziņa, ka man nav itin nekā, ko slimajiem lopiem piedāvāt, šo braucienu padarīja par īstu mocību. Man nepietika drosmes ieiet mājā un vaigu vaigā sastapties ar misis Delbiju, tāpēc devos tieši uz ganībām, kur atradās jaunlopu pulciņš.

Bažas, ko biju pārcietis, braucot šurp, pārvērtās īstās šausmās, kad apstaigāju ganāmpulku, aplūkodams katru dzīvnieku atsevišķi. Jauna katastrofa nevis tuvojās, bet bija jau klāt. Trieciens, kas sagraus Delbiju ģimeni pilnīgi un galīgi, vairs nebūs ilgi jāgaida. Šie dzīvnieki nobeigsies. Nevis puse ganāmpulka, kā notika rudenī, bet visi, jo simptomi visiem bija gandrīz pilnīgi vienādi; šķiet, ganāmpulkā nebija neviena jaunuļa, kas turētos sērgai pretī.

Bet kādai sērgai? Dievs žēlīgais, es taču esmu veterinārārsts! Varbūt ne ar mūža pieredzi, bet arī vairs nekāds iesācējs. Man vajadzētu kaut ko nojaust, kāpēc vesels jaunlopu ganāmpulks tik strauji tuvojas kautuvei.

Ieraudzīju pa lauku nākam misis Delbiju, viņai blakus braši, rokas šūpodams, soļoja mazais Viljams, bet aiz muguras sekoja Čārlijs.

Ko gan, sasodīts, es viņiem sacīšu? Paraustīšu plecus, ieklukstēšos mazā smiekliņā, atzīstoties, ka man prātā nav ne mazākā padoma, un ieteikšu, ka pats labākais varbūt ir piezvanīt Melokam, lai brauc šurp un apšauj visus suņu barībai. Tad viņiem vairs nebūs ganāmpulka un pieauguma nākamajam gadam, bet tas ari vairs nebūs vajadzīgs, jo ferma būs beigusi pastāvēt.

Klumburoju novārgušo lopu vidū, noskatīdamies uz viņu bezspēcīgi nokārtajām galvām, izdēdējušajiem augumiem un nāvējošo šķidrumu, kas pilēja gandrīz nepārtraukti. Viss pulks izskatījās ērmoti nekustīgs, droši vien tāpēc, ka lopiņi bija par vārgu, lai kustētos; es pat ievēroju, ka viens sazvārojās un gandrīz jau saļima.

Čārlijs atgrūda vaļā vārtus vairs tikai simt jardu no manis. Es paskatījos uz tuvāko teli, gandrīz vai lūgdamies, lai jel pasaka man, kas tai kait, kur sāp, kā visa šī nelaime sākusies. Atbildi nesaņēmu. Telīte bija viena no vismazākajiem jaunuļiem, tumša brūnaliņa, kas neizrādīja ne mazāko interesi, bet vienaldzīgi caur «brillēm» noraudzījās manī. Paga, kas tas… kas man nāk prātā… brilles? Vai es tiešām jau sāku nojūgties… ? Bet nē, Dieva vārds, tam teļam nudien ir brilles… ap katru aci gaišāku spalvu loks. Un tur — tam otram … tādas pašas. Gods Dievam augstībā, nu es zināju! Nu es beidzot sapratu!

Misis Delbija, mazliet aizelsusies, pienāca man klāt.

—   Labrīt, mister Heriot, — viņa ieteicās, pūlēdamās pasmaidīt. — Kā jums liekas? — Baiļpilnām acīm viņa pārlaida skatienu ganāmpulkam.

—   Ai, labrīt, misis Delbij! — es aizrautīgi iesaucos, ar mokām apspiezdams vēlēšanos aiz priekiem lēkt gaisā, kliegt un varbūt pat apmest pāris kūleņu. — Jā, es viņus apskatīju, un man beidzot ir pilnīgi skaidrs, kas viņiem kait.

—   Patiesi? Kas tad … ?

—   Vara trūkums, — es šķietami vienaldzīgi atteicu, it kā tas man būtu bijis prātā jau no paša sākuma, nevis tikko atklāta atziņa. — To norāda pigmenta pavājināšanās spalvā, it sevišķi ap acīm. Paskatieties —ja ielūkojas, var redzēt, ka daudziem arī pārējā spalva ir palsāka, nekā normāli mēdz būt. — Es bezrūpīgi pamāju ar roku uz ganāmpulku.

Čārlijs piekrītot palocīja galvu. — Nudie, jums būs taisnība. Es jau labu brīdi skatos, ka šiem tāda ērmota krāsa.

—   Vai to mēs varētu izārstēt? — misis Delbija nekavējās ar neizbēgamo jautājumu.

—   Noteikti varam. Es tūdaļ braukšu atpakaļ uz ambulanci, sataisīšu mikstūru ar vara sastāvu, un tad nekavējoties sāksim ārstēt. To jums vajadzēs uzņemties pašiem, iebarot zāles lopiem, kamēr tie ganībās. Diezgan piņķerīgs darbs, bet citas izejas nav. Vai tiksiet ar to galā?

—   Ak mandieniņ, skaidrs, ka tiksim, — Čārlijs atsaucās.

—   Skaidrs, ka varēsim! —mazais Viljams atsaucās, izrieza krūtis, izslējās un agresīvi raudzījās visapkārt, it kā gribēdams tūliņ ķert kādu teļu ciet.

Ārstēšanai bija strauji, acīm redzami panākumi. Manā rīcībā nebija moderno vara preparāta ampulu ar ilgu iedarbību, bet vara sulfāta šķīdinājums, ko es sabrūvēju Skeldeilas Mājas ambulancē, iedarbojās kā burvju līdzeklis. Jau pēc pāris nedēļām jaunlopu pulks moži un labā barojumā pārstaigāja kalna nogāzes ganības. Neviena nāves gadījuma, neviena ilgstoši savārguša lopiņa, it kā drausma nāves ēna nemaz nebūtu tumsējusi ne tikai pār ganāmpulku, bet arī pār trim cilvēka bērniem un viņu māti.

Daudz nebija trūcis no bojāejas, un arī šī bija vienīgi īsa atelpa. Mazajai, drosmīgajai sievietei priekšā vēl bija ilga un sīva cīņa.

Man nekad nav paticis skriet notikumiem pa priekšu, bet šai gadījumā ļoti gribas ar prieku pastāstīt par kādu rīta stundu Delbiju fermas virtuvē pēc divdesmit gadiem. Biju apsēdināts pie tā paša nelielā galdiņa, paņēmu ar sviestu apziestu rauslti no tās pašas paplātes, gaidīdams, vai man piedāvās ari iesalmaizīti un gabalu kūkas ar ievārījumu.

Bilijs vēl aizvien smaidīja no kamīna dzegas, un misis Delbija, rokas kopā saņēmusi, galvu piešķiebusi, vēroja mani, un lūpās viņai rotājās atturīgais smaids. Gadi nebija viņu stipri pārvērtuši; matos gan sasnidzis mazliet sarmas, bet sārtā, vēju nesaudzētā sejiņa un spožās acis bija tādas pašas, kādas es tās pazinu no laika gala.

Maziem malciņiem dzēru tēju un noraudzījos uz Viljama vareno augumu, kas zvilnēja tēva vecajā krēslā, un pats Viljams uzsmaidīja man tēva smaidu. Viljams droši svēra savus piecpadsmit stounus, un vēl nupat biju vērojis viņu darbā, kad viņš turēja pieauguša vērša pakaļkāju, kamēr es ap to darbojos. Vērsis pāris reižu grasījās spert, taču purns tam acīm redzami pastiepās garāks, kad Viljama lielās rokas to sagrāba aiz vēzīša un platais plecs iespiedās tam vēderā.

Protams, ne Viljams, ne Deniss, ne Maikls tagad vairs nebija mazi zēniņi, kad smagiem zābakiem kājās ielamzāja virtuvē un nostājās pie izlietnes nomazgāt rokas. Tie visi bija sešas pēdas gari vīri, tādiem pašiem stāviem pleciem kā tēvs un ar tēva mazliet šļūcošo gaitu, tikai divi jaunākie nebija tik drukni kā Viljams.

Pārlaidusi skatienu dēliem, māte palūkojās ģīmetnē uz dzegas.

— Šodien būtu mūsu trīsdesmitā kāzu diena, — viņa ikdienišķā balsī noteica.

Pārsteigts palūkojos uz viņu. Parasti viņa nekad neko tādu nerunāja, un es nesapratu, ko atbildēt. Nevarēju taču sacīt: «Apsveicu», ja divus desmitus no šiem gadiem viņa bija nodzīvojusi viena. Nekad ne ar vienu vienīgu vārdu viņa nebija ieminējusies par savu ilgo, smago cīņu; bet šai cīņā bija uzvarējusi. Bija piepirkusi klāt kaimiņu fermu lejāk Deilā, kad vecais misters Meisons beidza saimniekošanu; tā bija laba aramzeme ar krietni vērtīgāku augsni, uz turieni pēc apprecēšanās pārcēlies Viljams, un tagad viņi apsaimniekoja abas saimniecības, kas īstenībā bija saplūdušas vienā.

Viņiem klājās labi tagad, kad saimniekoja trīs saprātīgi lauku un lopu kopēji un nevajadzēja meklēt darbaspēku no malas, izņemot veco Čārliju, kas joprojām vēl žirgti pačabināja sīkākus un vieglākus darbus.

—   Jā, trīsdesmit gadu, —misis Delbija atkārtoja, lēnām pārlaizdama acis virtuvei, it kā nu tikai pirmoreiz to ieraudzītu. Tad pienāca tuvāk un pieliecās man klāt, seja viņai bija dziļi nopietna.

—   Mister Heriot, — viņa ierunājās, un es jutu, ka tagad viņa ieminēsies par smagajiem cīņu gadiem, par bēdās un raizēs izvāķētajām bezmiega naktīm un sūro, grūto darbu.

Mirkli viegli paturējusi roku man uz pleca, viņa ielūkojās man tieši acīs.

—    Mister Heriot, vai tiešām varu ticēt, ka tēja izdevusies jums pa garšai?

14.

Viens no nopietnākajiem uzdevumiem mums ar Helēnu bija nepieciešamība apmēbelēt mūsu salona un guļamistabas kompleksu un virtuvi. Par «apmēbelēšanu» runājot, es lietoju šo vārdu tā vistiešākajā, vienkāršākajā nozīmē. Mums nebija nekādu grandiozu, ar greznību saistītu plānu; šis galu galā bija tikai pagaidu miteklis, turklāt ar naudu mētāties ari nevarējām.

Kad precējāmies, uzdāvināju Helēnai necilu zelta rokaspulkstenīti, un tas aprija visus manus brīvos līdzekļus, tā ka laulības dzīves sākumā mana bankas konta aktīvā bija palikuši divdesmit pieci šiliņi. Tiesa gan, es tagad praksē biju partneris, bet, ja jāsāk no nulles, paiet visai ilgs laiks, iekams var pacelt galvu virs ūdens.

Lai nu kā, mums tomēr bija nepieciešams galds, krēsli, virtuves un galda trauki, kaut kādi paklāji zem kājām, un mēs ar Helēnu nospriedām, ka visizdevīgāk tikt pie šīm lietām būtu tās pirkt izsolēs. Tā kā es pastāvīgi braukāju pa tuvāko un tālāko apkārtni un man bieži gadījās būt šādos notikumos klāt, tad nepieciešamo mantu iegāde tika nodota manā ziņā.

Bet pēc pāris nedēļām pilnīgi noskaidrojās, ka es šim darbam īsti nederu vis.

Senāk, nekad nebiju manījis, ka šai ziņā man piemīt zināmas vājības. Es, piemēram, varēju aiziet uz tādu ūtrupi un atgriezties mājās ar vara svečturi vai pūces izbāzeni. Vienreiz es nopirku greznu tintnīcu ar metāla suņa statueti un bez tam vēl pulētu koka lādīti ar neskaitāmām mazītiņām atvilktnītēm, kur glabāt homeopātisko zāļu receptes. Vienmēr man sanāca tā, ka es ilgi un pamatīgi skatījos un vēroju, ko vajadzētu nopirkt, bet pirkums beigās izrādījās gandrīz nekur liekams.

Helēna to visu pārcieta gaužām mīļi.

—    Džim, — viņa sacīja viendien, kad es viņai lepni parādīju pilnīgi aptakelētu burinieku pudelē, ko man bija palaimējies iegūt, — tas patiesi ir burvīgs, bet sevišķi lielas vajadzības mums pēc tā pašlaik nebija.

Liekas, es nabaga mīļajai meitenei sagādāju lielu vilšanos, gluži tāpat kā apkārtējiem ūtrupniekiem, kad tie, ieraudzījuši mani rēgojamies solītāju pulkā, jau sāka priekā berzēt rokas, jo, gluži tāpat kā visi apkārtējie laucinieki, iedomājās, ka veterinārdakteri ir bagāti ļaudis un ka es droši vien nosolīšu kādu no dārgajām mantām. Kad tika izsolīts neliels flīģelis, ūtrupnieks, kaklu izstiepis, pūlējās ieraudzīt mani un smaidīja pār visu ģīmi, taču savukārt nespēja apslēpt vilšanos, redzot mani aizejam ar nosolītu barometru, kam ieplīsis stikls, vai koka roku pirkstainu ādas cimdu pastaipīŠanai.

Pamazām sāku visai sāpīgi izjust savas neveiksmes un tālab, kad pienāca vajadzība aizvest kādu paraugu uz laboratoriju Līdsā, man paspīdēja izredzes grēkus izpirkt.

—   Helēn, — es sacīju, — pašā pilsētas centrā ir liela izsoļu zāle. Izbrīvēšos uz kādu stundu un iegriezīšos tur paskatīties, vai neieraudzīšu kaut ko, kas mums noderētu.

—   Cik labi! — mana sieva atsaucās. — Tas būs brīnišķīgi. Izvēle tur būs liela. Šinīs mazajās lauku ūtrupītēs tev līdz šim nekādas izdevības nebija. — Helēna bija sirsnīga, kā vienmēr.

Nokārtojis visu Līdsas laboratorijā, apvaicājos, kā labāk aizbraukt līdz izsoļu zālei.

—   Atstājiet mašīnu šeit, — man deva padomu. — Galvenajā ielā to novietot nedrīkst, bet tramvajs jūs pievedīs pie pašām zāles durvīm.

Vēlāk nopriecājos, ka esmu paklausījis, jo, kad nokļuvu pie zāles, redzēju, ka satiksme abos virzienos plūst bez mitas.

Izsoles telpa atradās izcili gara gludu akmens trepju posma galā nama augšstāvā. Mazliet aizelsies iegājis zālē, redzēju, ka šī patiešām ir man vispiemērotākā vieta. Plašā izvēlē varēju apskatīt mēbeles, vārāmtraukus, gramofonus, paklājus — visu, kas vien mājā varētu būt vajadzīgs.

Kā apburts labu brīdi klīdu, visu apskatīdams, kad pēkšņi manu uzmanību piesaistīja divas augstas grāmatu kaudzes netālu no tās vietas, kur patlaban darbojās ūtrupnieks. Pacilāju vienu sējumu Tā bija Pasaules ģeogrāfija. Tik skaistu grāmatu kā šīs es nekad mūžā nebiju redzējis; lielas, greznos, cietos vākos ar zeltītiem burtiem, biezas kā enciklopēdijas. Pat lapu ārmaliņas apzeltītas, gludens, tīkams papīrs. Sajūsmināts pašķirstīju lapas, izbrīnā priecādamies par lieliskajām ilustrācijām, visām krāsainajām lapām bija caurspīdīgas aizsarglapas. Grāmatas bija, protams, mazliet vecmodīgas, un, atšķīris titullapu, redzēju, ka tās iespiestas 1858. gadā; bet izcili skaistas gan.

Tagad atskatoties jūtu, ka toreiz iejaucās pats liktenis, jo, tikko paguvu no grāmatām negribīgi novērsties, kad izdzirdu ūtrupnieka balsi:

—   Un nu varu piedāvāt brīnišķīgu grāmatu komplektu. Pasaules ģeogrājija divdesmit četros sējumos. Paskatieties paši. Mūsdienās tādas grāmatas vairs nav atrodamas. Kas vēlas solīt?

Biju pilnīgi vienisprātis ar viņu. Sējumi unikāli, bet droši vien tie maksā mārciņu mārciņas. Pārlaidu publikai skatienu, bet neviens nebilda ne vārda.

—   Nu, nu, dāmas un kungi, esmu pārliecināts, ka jūsu vidū ir tādi, kas vēlēsies ar tām papildināt savu mājas bibliotēku. Nu, kas solīs?

Atkal klusums, tad ierunājās noplucis vīrelis nospeķotā lietusmētelī.

—   Puskronu,1 — viņš drūmi noteica.

Paraudzījos visriņķī, gaidīdams, ka par tādu izlēcienu klātesošie sāks skaļi smiet, taču neviens negrasījās par to uzjautrināties. Man pat likās, ka arī ūtrupnieku teiktais nav pārsteidzis.

—   Tātad solīta tiek puskrona. — Viņš palūkojās apkārt un pacēla āmuru. Sirdij iepukstoties trakā satraukumā, es sapratu, ka tūliņ grāmatas būs nosolītas.

Tad izdzirdu pats savu mazliet aizelsušos balsi: — Trīs šiliņi.

—   Solīti tiek trīs šiliņi par Pasaules ģeogrāfiju divdesmit četros sējumos. Kas sola vairāk? Neviens? — Āmurs noklaudzēja. — Grāmatas pārdotas tam kungam tur otrā malā.

Tās piederēja man! Nespēju savai laimei noticēt. Tas nu bija vispārākais darījums pasaulē. Samaksāju savus trīs šiliņus, un viens no ūtrupes darbiniekiem ar raupju auklu apsēja abus grāmatu saiņus. Pirmā pauzīte manā jūsmā iestājās, kad mēģināju savu guvumu pacelt. Grāmatas vispār ir smaga manta, bet šīs bija vēl smagākas par parastajām un to bija veselas divdesmit četras.

Pabāzis zem katra strēķa pārsēja roku, ņēmos tās stiept kā īstens svarcēlājs, acis spiedās no dobuļiem ārā, dzīslas uz pieres pietūka. Kaut kā tomēr tās pacēlu un streipuļodams sāku stiept uz izeju.

Pirmā aukla pārtrūka jau uz augšējā pakāpiena, un visi divpadsmit sējumi, kūleņus mezdami, novēlās lejup pa gludenajiem pakāpieniem. Pēc pirmā apmulsuma brīža nospriedu, ka visprātīgāk būs vispirms nogādāt izjukušo saini līdz lejai, pēc tam kāpt augšā un savākt otru. Tā arī izdarīju, taču pagāja krietni ilgs laiks, un es pamatīgi nosvīdu, līdz beidzot viss bija no jauna sakārtots un sasiets un es nostājos ietves malā, gaidīdams, kad tikšu pāri ielai.

' Puskronas vērtība divarpus šiliņu. (Tulk. piezīme.)

Otra aukla pārtrūka tieši uz tramvaja sliedēm, kad es tenteriski pūlējos izlocīties satiksmei pa vidu. Apmēram gadu es knosījos ielas vidū, man visapkārt pūta un taurēja mašīnas, zvanīja tramvaji un salasījās krietns bariņš ieinteresētu skatītāju. Tikko biju paguvis sabalansēt paglābtos sējumus kārtīgā strēķī un sasiet, kad pirmajam sainim no jauna pārtrūka aukla un grāmatas slaidi aizslīdēja pa sliedēm; un tai mirkli, kad sēju saini atkal kopā, ieraudzīju, ka, pamanījis garo satiksmes līdzekļu sastrēgumu, prātīgiem soļiem uz manu pusi nāca policists.

Drausmīgā satraukumā redzēju sevi pirmoreiz mūžā nokļuvušu likuma rokās. Man varēja izvirzīt vairākas apsūdzības — par sabiedriskā miera traucēšanu, par satiksmes aizkavēšanu — kaut vai šīs divas… bet tad pamanīju, ka policists tuvojas pavisam lēnām un — vai nu pamatoti, vai bez pamata — man šķiet, ja policists izturas tik nesteidzīgi, tad tas ir kārtīgs puisis un dod iespēju paglābties. Es savu iespēju izmantoju. Pāris jardu viņu vēl šķīra no manis, kad es biju abas kaudzes no jauna sastiprinājis, pabāzu rokas zem auklām, aizklunkuroju līdz pretējās puses ietvei un pazudu ļaužu burzmā.

Kad beidzot nodomāju, ka vairs nav jābaidās no grābiena pie pleca, izbeidzu bēgšanu pa galvu pa kaklu un iegriezos kāda veikala ieejas nišā. Jutos kā notriekts zirgs, rokas nejēdzīgi sāpēja. Ūtrupzāles auklas bija nejauki asas, griezās plaukstās, un man jau sāka likties, ka pirkstiem nobrukusi āda.

Tomēr šķita, ka pats ļaunākais nu pārvarēts. Tramvaja pietura bija netālu kvartāla galā, un, kad pienāca tramvajs, es kopā ar pārējiem spiedos uz priekšu. Biju jau pacēlis vienu kāju uz kāpšļa, kad man pie pašām acīm parēgojās plata plauksta.

—   Pagaid, brāl, vienu mirklīti, paga mirklīti! Kur tu domā rāpties? — Konduktora ģīmis zem formas cepures bija gaļīgs, ar smagu apakšžokli un izvalbītām acīm, īstā paskatā, lai pateiktu kaut ko nejauku.

—   Šito kravu tu vagonā līdzi neņemsi, brāl, to es saku skaidri. Saprati?

Es neizpratnē viņu uzlūkoju. — Bet… kāpēc ne, tik vien kā dažas grāmatas…

—   Dažas grāmatas… Tev tak vajadzīga kravas mašīna, lai to drazu aizvestu. Manā vagonā tu nekāpsi vis — tad jau pasažieriem vairs nebūs vietas. — Mute viņam agresīvi atžņiebās.

—   Nu paklausieties, — es sacīju, lūkodams izspiest kaut ko līdzīgu laipnam smaidam. — Es aizbraukšu tikai…

—   Nekur tu, brāl, nebrauksi! Man nav vaļas ar tevi noņemties — vāc kāju nost, mēs braucam tālāk!

Zvans notinkšķēja, tramvajs sakustējās. Kā es parāvos atpakaļ, tā viena aukla atkal pušu gan.

Kad no jauna biju sakārtojies, apsvēru savu situāciju, un tā man likās traki nelāga. Līdz manai mašīnai bija kāda jūdze, turklāt ceļš veda kalnup, un man vajadzētu vairāk spēka nekā Nepālās nastu nesējam, lai aiztransportētu grāmatas tādu gaisa gabalu. Man, protams, neviens neliedza tos saiņus pamest, nostutēt pie nama sienas un iet savu ceļu… Nē, tas būtu antisociāli, turklāt grāmatas tik skaistas. Ja vien es varētu tās aizdabūt līdz mājām, tad viss būtu labi.

Piestātnē pieturēja nākamais tramvajs, es atkal satvēru savas nastas un piebiedrojos iekāpējiem, cerot, ka neviens mani nepamanīs.

Šoreiz mani uzrunāja sievietes balss.

—   Man žēl, bet nevar, mīlīt, nevar. — Viņa bija sieviete pusmūžā, no mātišķā tipa. Formas tērps cieši apžmiedza kuplo figūru.

—   Mēs nevaram tramvajā pārvadāt preču piegādātājus. Noteikumi to neatļauj.

Es ar mokām apslāpēju izmisuma brēcienu. — Es taču neesmu … tās ir manas grāmatas. Es tikko tās nopirku.

—   Nopirkāt? — Viņai uzacis sacēlās augstu pierē, kad viņa noraudzījās uz apputējušajām grāmatām.

—   Gan jau jums kāds palīdzēs tās aiznest uz māju, mīlīt. Vai tad tālu jāiet?

—   Līdz Darovbijai.

—   Ai, ai, tālu gan. Tas jau ir uz laukiem. —Viņa palūkojās iekšā vagonā. — Bet tur nepietiks vietas, mīlīt.

Pasažieri visi jau bija sakāpuši, palicis vairs tikai es viens pats ar saviem grāmatu stabiem, un laikam konduktore pamanīja izmisuma atblāzmu manās acīs, jo spēji pamāja.

— Nu tad kāpiet iekšā, mīlīt, pastāvēsim abi tepat uz platformas. Drīkstēšan jau nedrīkstu, bet kā nu atstāt jūs tā ceļa malā.

Nezināju, vai viņu nobučot vai aiz prieka apraudāties. Neizdarīju ne vienu, ne otru, tikai sakrāvu grāmatas platformas kaktā un pats zvārodamies paliku stāvam blakus, līdz nokļuvām pie stāvvietas, kur biju atstājis mašīnu.

Atvieglojums, ko man sagādāja brauciens, bija tik liels, ka es vai smiedamies aizstiepu savu nesamo līdz mašīnai. Protams, vēl vajadzēja pārvarēt dažas grūtības, kamēr sastūķēju grāmatas aizmugures sēdeklī, bet, kad beidzot varēju doties ceļā, man gribējās dziedāt.

Manevrēdams satiksmes biežņā, nopriecājos, ka dzīvoju uz laukiem svaigā gaisā, jo mašīnā spiedās iekšā spēcīga, asa dvaka, kas noteikti cēlās no benzīna izgarojumiem un fabriku dūmiem. Tomēr arī tad, kad biju jau krietni ārā no pilsētas un braucu kalnup zaļajos, viļņainajos Penīnos, smārds neatstājās.

Noritināju lejup logu un kāri rāvu plaušās saldo, zāles piesmaržoto gaisu, bet, kolīdz logs ciet, dīvainā smirdoņa atkal klāt. Apturēju mašīnu, paliecos uz aizmuguri un paostīju, kāds gaiss tur. Un šaubu vairs nekādu: smaka cēlās no grāmatām.

Tā laikam būs — tās droši vien glabājušās mitrā vietā vai citādi nepiedienīgi turētas. Smaka noteikti drīz izgaisīs. Pagaidām gan tā bija neiedomājami spēcīga. Man pat acis sāka asarot.

Līdz šim laikam es nekad nebiju pamanījis, ka kāpiens līdz mūsu ligzdiņai pašā Skeldeilas Mājas čukurā ir tik garš. Toties šodien es to izjutu pilnībā. Laikam pirksti, rokas un delmi beidzot sāka no visas tiesas izjust tiklab nesamā smagumu, kā arī auklas, kas griezās delnās daudz trakāk nekā sākumā, bet nav ko liegties — ik solis bija gatavā mocība, un, kad pēdīgi nokļuvu kāpņu laukumiņā, gandrīz saļimu pie mūsu salonguļamistabas durvīm.

Nosvīdis un pilnīgi bez spēka iemeimuroju istabā, kur Helēna patlaban pietupusies slaucīja kamīna priekšā putekļus. Viņa priecīgās gaidās palūkojās uz mani.

—   Nu, Džim, vai paveicās?

—   Jā, domāju gan, — es visai pašapmierināts atteicu.

—    Šķiet, man gadījās ļoti izdevīgs pirkums.

Helēna piecēlās un ieinteresēta paskatījās. — Tiešām?

—   Jā, — es apstiprināju un izspēlēju lielāko trumpi.

—    Un samaksāju tikai trīs šiliņus.

—   Trīs šiliņus! Kas tad… ko tad tu… ?

—   Pagaidi vienu paši mirklīti. — Izgāju kāpņu laukumiņā un vēlreiz pagrūdu rokas zem auklām. Paldies Dievam, ka šī pēdējā reize, kad tas jādara. Viens stiepiens, un mans guvums atradās istabā un tika nodots sievas vērtēšanā.

Viņas skatiens pielipa abām grāmatu grēdām. — Kas tev tur ir?

—   Visas pasaules ģeogrāfija divdesmit četros sējumos, — es kā lepns uzvarētājs pavēstīju.

—   Pasaules ģeogrāfija… un tas ir viss?

—   Jā, vairāk es tiešām neko nejaudāju — diemžēl. Bet paskaties — vai tās nav kolosālas grāmatas?

Manas sievas rimtajā skatienā jautās tāda kā neizpratne, kā nespēja noticēt. Uz mirkli viņai viens lūpu kaktiņš dīvaini noraustījās, bet tad viņa nokremšļojās un kļuva lietišķa.

—   Nu jā, būs jāpadomā, kā sagādāt tām pāris plauktu. Pagaidām atstāj vien tās turpat.

Viņa aizgāja atpakaļ pie kamīna un turpināja aizsākto darbu. Taču pēc pāris minūtēm to atkal pārtrauca.

—   Vai tu nesaod kaut ko savādu?

—   Nu jā, hm… Man šķiet, Helēn, ka tas ceļas no grāmatām. Tās, jādomā, ir kaut kur nostāvējušās… Droši vien tas nebūs ilgi.

Tomēr likās,ka šitā smarža nav no tādām, kas drīz gaisīs, jo grasījās pārņemt visu apkārtni. Jau pēc īsa brīža gaisotne mūsu istabā bija tāda kā tikko atvērtā mauzolejā.

Redzēju, ka Helēna nekādā ziņā negrib mani aizvainot un sāpināt, tomēr skatieni, ko viņa raidīja uz manu pirkumu, kļuva aizvien satrauktāki. Nolēmu ar sakāmo aizsteigties viņai priekšā.

—   Varbūt labāk man nonest tās atpakaļ lejā — uz pirmo laiku?

Viņa pateicīgi palocīja galvu.

Lejup kāpiens nozīmēja elles mokas, galvenokārt tāpēc, ka biju nodomājis — nu ir cauri un padarīts, ar tādām lietām vairs nebūs jānoņemas. Beigās iekumuroju mūsu darbistabā un novietoju grāmatas aiz rakstāmgalda. Pūtu un elsu un berzu samocītās rokas, kad ienāca Zigfrīds.

—   Āre — Džeimss. Vai tev bija patīkams brauciens, vai Līdsā viss izdevās labi?

—   Jā, laboratorijā sacīja, ka piezvanīšot par tām aitām, tiklīdz būs aizvestos paraugus kultivējuši.

—   Brīnišķīgi! — Mans kolēģis atvēra skapja durvis, lai kaut ko ieliktu skapī, bet tad palika stāvam un sāka ostīt gaisu.

—   Džeims, te taču kaut kas smird kā elle.

Es noklepojos. — Ak, nu jā, Zigfrīd, es, Līdsā būdams, nopirku dažas grāmatas. Tās laikam ir mazliet mitras. — Es pamāju ar roku uz krāvumiem aiz rakstāmgalda.

Vērojot abas grāmatu grēdas, Zigfrīdam acis pletās aizvien platākas. — Kas tās, vellos, par grāmatām?

—   Tā ir Pasaules ģeogrāfija divdesmit četros sējumos.

Viņš vairs neteica ne vārda, tikai paskatījās uz mani, tad

uz grāmatām un atkal to pašu ceļu atpakaļ. Un visu laiku ostīja gaisu. Nešaubos, ka vienīgi iedzimtās labās manieres atturēja viņu no brēciena, lai es to draņķa būšanu vācu tūliņ no kabineta ārā.

—   Es sameklēšu tām vietu, — noteicu un galīgā bezspēkā pabāzu rokas vēlreiz zem auklām. Biju satraukts līdz galējai neziņai, kamēr vilkos pa gaiteni uz priekšu. Žēlīgā debess, ko man ar tām iesākt? Taču ejot garām pagraba durvīm gaiteņa labajā pusē, es, šķiet, pamanīju atrisinājumu.

Zem Skeldeilas Mājas bija plašas velvētas pagrabtelpas, īsts, skaists vīna pagrabs vecajos labajos laikos. Tas puisis, kas nāca pie mums nolasīt gāzes skaitītāja datus, šo telpu dēvēja par katakombām, un, kad es nokāpu tumšajās dzīlēs, kur oda pēc mitruma, tad skumīgi nodomāju, ka šī būs piemērota miera vieta manām grāmatām. Mēs te lejā glabājām vienīgi ogles un malku, un dobjie dunieni arī tagad liecināja, ka Tristans nonācis paskaldīt šķilas.

Viņam traki patika malku skaldīt, un, iegriezies ap stūri, ieraudzīju viņu vēzējam cirvi, ka zibēja vien. Palūkojies uz mani un manu nesamo, viņš, protams, izteica neizbēgamo jautājumu.

Es atbildēju, cerams, pēdējoreiz: — Tā ir Pasaules ģeogrāfija divdesmit četros sējumos. — Un, kamēr viņš skaldīja, es viņam cirtienu pēc cirtiena izstāstīju savu bēdu stāstu līdz pēdējam sīkumam.

Viņš aprima darbā, atšķīra vienu sējumu, tad vēl kādu, paostīja un steigšus atlika atpakaļ. Viņš nekā neteica, es arī negaidīju, jo zināju. Manām dārgajām grāmatām nolemts palikt šeit lejā.

Taču līdzjūtība, kas allaž bijusi viena no spožākajām šķautnēm Tristana daudzšķautņainajā raksturā, paspīdēja arī tagad.

—   Paklau, ko tev teikšu, Džim, — viņš ieprātojās. — Šeit mēs tās varam pavisam labi izvietot. — Viņš norādīja uz lielu, apputējušu vīna novietni, kas pa lodziņu virs ogļu kaudzes ieplūstošajā krēslainajā pusgaismā bija tikko saredzama.

—   Are — iznāks brangs grāmatplaukts. — Un tūliņ sāka kārtot grāmatas guļošajā lādē kā plauktā. Salicis visas garā rindā, viņš pārvilka pirkstu aiz vecuma blāvajām grāmatu muguriņām.

—   Vadzi, izskatās pavisam glauni, Džim, — viņš nopriecājās, paberzēdams zodu. —Tagad tev nav vajadzīgs vairs nekas cits kā sēdeklis. Paskatīsimies, ko varētu līdzēt… re! — Pagājies nostāk tumsā, viņš atgriezās, nesdams klēpī prāvāku šķilu. Operāciju viņš atkārtoja vēl pāris reižu, un jau pēc īsa brītiņa sēdeklis man bija sagatavots, turklāt tā, ka grāmatas varēju aizsniegt nepiecēlies.

— Nu tev taču te būs vareni, — viņš dziji apmierināts noteica. — Tu varēsi, kad vien gribēsi, nokāpt lejā, pasēdēt un palasīties, cik uziet.

Un tā arī notika. Grāmatas vairs nekad neuzceļoja pa kāpnēm augšējos stāvos, bet itin bieži, kad man ietrāpījās brīvs brīdis un radās vēlēšanās asināt prātu, nogāju lejā, apsēdos uz Tristana sakrautajām šķilām un atjaunoju savu pazīšanos ar Pasaules ģeogrāfiju divdesmit četros sējumos.

15.

Darovbijas apgabalā gripas epidēmija iebruka bez žēlastības un vissmagāk piemeklēja tieši lauku ļaudis. Pilsētnieki mierīgi varēja dažas dienas dīki pagulēt mājās, līdz slimība pāriet. Bet, ja divreiz dienā jāslauc govis, tad nekāda vārtīšanās pa gultu neiznāca. Savās darba vizītēs braukādams, redzēju drudža karstuma pārņemtus lopu kopējus asarojošām acīm ejam no govs pie govs, kad īstenībā viņiem sasegtiem vajadzēja gulēt gultā.

Helēnas tēvs un tante Lūsija arī kļuva par gripas upuriem, un tiem bija nepieciešama palīdzība. Negaidīju, līdz Helēna par to ieminēsies, bet pats ieteicu, lai viņa dodas turp un, cik ilgi nepieciešams, pārņem saimniecības vadību. Bet man salonguļami stabā bez viņas kļuva tik vientuļi, ka pārvācos lejā uz savu veco mītni blakus Tristana istabai un maltītes sāku atkal ieturēt kopā ar brāļiem lielajā ēdamistabā.

Vienu rītu es patlaban sēdēju pie brokastīm un jutos, it kā būtu pulksteni pagriezis atpakaļ. Mans partneris piepildīja pa otram lāgam manu kafijas krūzīti, kad viņa brālis nokremšļojās.

— Vai zināt, tanī nostāstā par Reinesas ciema spoku varbūt tomēr kaut kas slēpjas, —Tristans atstūma krēslu nostāk no brokastgalda, lai varētu ērtāk izstiept kājas, un sāka apcerēt rakstu, ko nupat bija izlasījis Darovbijas un

Houltonas avīzē. — Te stāv rakstīts, ka šie sameklējuši vienu vēsturnieku, kas apņēmies to spoka lietu papētīt, un šitais vīrs nu izracis varen interesantus faktus.

Zigfrīds nebilda ne vārda, bet acis viņam samiedzās it šauras, redzot, ka brālis izvelk un aizkūpina Vūdbaina cigareti. Zigfrīds pats pirms nedēļas bija atmetis smēķēšanu, un viņam nemaz nepatika noskatīties, ja kāds cits uzvilka dūmu; it īpaši, ja šis cits bija Tristans, kam patika pat vissīkāko darbību apveltīt ar klusu jūsmu un piepildījumu. Mana partnera lūpas sakniebās pavisam Šaurā svītriņā, kad brašais jauneklis nesteidzīgi izraudzījās cigareti, uzšķīla uguni un svinīgi ievilka pirmo dūmu dziļi plaušās.

—   Jā, — Tristans turpināja, un līdz ar nākamajiem vārdiem viņam no mutes vēlās ārā mazu dūmu mākulīši. — Šitais vēsturnieks apgalvo, ka Reinesas ciema abatijā četrpadsmitajā gadsimtā noslepkavoti vairāki mūki.

—   Nu, un kas par to? — Zigfrīds asi uzknāba.

Tristans sacēla uzacis. — Un kāpēc gan tas ar kapuci

aizsedzies tēls, kas tik bieži tiekot abatijas tuvumā redzēts, nevarētu būt viens no tiem pašiem mūkiem?

—   Kooo? Ko tu tagad mels?

—   Nu, galu galā tas tomēr rosina padomāt, vai ne? Dievs vien zina, kādas negantības tur pastrādātas…

—   Ko tu, pie visiem nelabiem, tagad gribi pateikt? — Zigfrīds uzrēja.

Tristans izskatījās aizskarts. — Viss jau ir gaužām jauki, un tu vari smieties, ja tīk, bet atceries ko teicis Šekspīrs. — Viņš svinīgi pacēla pirkstu. — «Debess telpā un virs zemes, draugs, ir daudz, par ko zinātne pat nesapņo…»

—   Dulns kas dulns, — Zigfrīds noteica, strupi izbeigdams diskusiju.

Es ar paldies izdzēru pēdējo kafijas malku un noliku krūzīti. Nopriecājos, ka aizsāktais temats izskanējis samērā miermīlīgi, jo Zigfrīds bija visai ērcīgā omā. Līdz pagājušajai nedēļai viņš bija stabils pīpes sūcējs un cigarešu smēķētājs, bet tikpat stabili bija iemantojis klasisko pīpmaņa klepu un pēdējā laikā aizvien biežāk viņu sāka mocīt stipras vēdergraizes. Viņa garā, kalsnā seja līdzinājās miroņgalvai, vaigi iekrita, acis dziļi iegrima dobumos. Ārsts noteica, ka viņam jāatmet smēķēšana.

Zigfrīds paklausīja, tūliņ sāka atlabt, un tūliņ viņu arī pārņēma pie patiesības atgriezta cilvēka dedzība. Bet viņš neapmierinājās ar padomu došanu vien; man vairākkārt gadījās redzēt, kā viņš izsit dažam labam laukstrādniekam cigareti no trīcošiem pirkstiem, piegrūž savu seju pavisam tuvu viņējai un ļaunā atriebēja balsī piedraud: — Skaties, lai es vairs neredzētu tevi ar to velna kvēpekli mutē, vai saprati?

Vēl tagad viens otrs sirmgalvis man, gandrīz vai nodrebēdams, atzīstas: «Nudien, es vairs nevienu smēķi neesu ņēmis mutē, kopš misters Farnons pirms trīsdesmit gadiem man sabļāva virsū. Viņam, Die's žēlīgs, bij tāds izskats, kad viņš noteica, ka nedrīkst…»

Diemžēl neapgāžams palika bēdīgais fakts, ka uz brāli viņa krusta karotāja degsmei nebija ne mazākā iespaida. Tristans smēķēja gandrīz bez pārtraukuma, taču klepus viņam nepiemetās un gremošanas sistēma darbojās tā, ka labāk nevarēja vēlēties.

Zigfrīds arī tagad bargi noraudzījās uz brāli, kad tas ik pa brītiņam nopurināja pelnu krislīti un svētlaimīgi no jauna ievilka pa dūmam. —Tu pārāk aizraujies ar tām draņķa cigaretēm.

—   Tu gluži tāpat.

—   Nekā! — Zigfrīds nikni atsaucās. — Es esmu nesmēķētājs, un arī tev būtu laiks par tādu kļūt! Tas ir nešķīsts ieradums, un, ja rauj vaļā tā kā tu, tad tā ir pilnīga sevis sabeigšana.

Tristans mīlīgi viņu uzlūkoja, un atbildes vārdus no jauna apkvēpināja Vūdbaina dūmaciņa. — Gribētos teikt, ka tu dziļi maldies. Vai zini, man drīzāk šķiet, ka smēķēšana man tieši iet labumā.

Zigfrīds piecēlās un izgāja ārā. Man viņa kļuva žēl, jo stāvoklis nebija no vieglajiem. Būdams Tristanam tikpat kā tēva vietā, viņš vienlaikus bija ari brāļa apgādnieks, un iedzimtā īpašnieka apziņa liedza izsist brālim cigareti no pirkstiem, kā viņš mēdza apieties ar citiem. Bija vien jāpaliek pie pārliecināšanas metodes, ar to viņš nekur tālu netika. Un bija vēl viens iemesls, kālab viņš šajā rītā gribēja izvairīties no atklāta strīda, proti, šorīt Tristans atkal devās vienā no saviem noslēpumainajiem braucieniem uz Veterināro koledžu; un mans pirmais uzdevums no rīta bija aizvest viņu līdz Lielajam Ziemeļu ceļam, no kurienes viņš «nobalsotu» kādu mašīnu, kas viņu nogādātu līdz galam.

Izsēdinājis viņu ceļmalā, devos savā parastajā apgaitā, un domas vēlreiz aizklīda atpakaļ pie sarunas brokasta laikā. Netrūka cilvēku, kas bija ar mieru apzvērēt, ka redzējuši Reinesas ciema spoku, un kaut arī nenācās grūti dažu labu no tiem nosaukt par sensācijas kārotāju vai žūpubrāli, nevarēja noliegt faktu, ka daži nopietni un cienījami pilsoņi apgalvoja to pašu.

Stāsts nekad nemainījās. Aiz Reinesas ciema pacēlās pakalns, un tā ar mežu apaugusī virsotne atradās gandrīz pašā ceļmalā. Aiz mežiņa atradās abatija. Cilvēki, kas pa šo ceļu brauca nakts melnumā, vēlāk stāstīja, ka mašīnas starmešu gaismā redzējuši mūku — brūnā tērpā plandojošu mūku pazūdam mežā. Stādtītāji domāja, ka tēls šķērsojis ceļu, tomēr tieši to apgalvot neņēmās, jo atradušies pārāk tālu; taču par pārējo savā stāstā bija cieši pārliecināti, proti, redzējuši tēlu ar noliektu, kapucē slēptu galvu, un tas pazudis mežā. Tomēr nevienam tēls nebija licies pietiekami pievilcīgs, lai tam sekotu; neviens no stāstītājiem to nebija darījis.

Dīvainā kārtā sagadījās, ka tikai dienu pēc šīm manām pārdomām par Reinesu mani izsauca tieši uz šo ciemu vienos naktī. Izcēlies no gultas un saģērbies, neviļus iedomājos par Tristanu — kas šim gan nekaitēja ieritināties siltā gultā tālīnajā Edinburgā, kur neatskanēja neviens zvans, kas liktu celties augšā nakts vidū. Taču pārāk grūti nebija arī man; Reinesa neatradās tālāk par trim jūdzēm; nebija paredzams arī nekāds smagais darbs — maza puišeļa Šetlandes ponijam piemetusies kolika. Arī nakts bija patīkami spirgta pirmajā rudens uzsalumā, un spožs pilnmēness dāsni apgaismoja ceļu.

Saimnieki patlaban vadāja poniju apkārt pa pagalmu. Pats fermeris bija manas bankas kasieris un vainīgi uzsmaidīja.

—    Man gauži žēl, mister Heriot, ka vajadzēja nakts vidū jūs celt augšā; sākumā cerēju, ka kumeļam tādas nieka vēdergraizes ātri pāries pašas no sevis. Bet nu jau vadājam viņu divas stundas. Tikko pārstājam, viņš metas zemē vārtīties.

—   Pareizi darījāt, to nepieļaudami, — es apstiprināju. — Vārtoties var pārmesties zarnas. — Izmeklēju zirdziņu un nomierinājos. Temperatūra normāla, pulss spēcīgs un vienmērīgs. Pielicis ausi ponijam pie sāniem, saklausīju parastos spazmatiskās kolikas trokšņus.

Viņam cita nekā nevajadzēja, kā vien panākt labu vēdera izeju, tātad zarnu iztīrīšanos, tomēr, nosakot arekolīna devas lielumu šim zirgu cilts mazajam pārstāvim, vajadzēja prātīgi apsvērt. Padomājis nolēmu iešļircināt astotdaļu grana kakla muskuļos. Ponijs īsu brītiņu nostāvēja raksturīgajā kolikas pozīcijā — nosvēries un smagi pietupies, noslīgstot vispirms uz vienas pakaļkājas, un tad grasīdamies apgulties.

—   Pavadājiet viņu lēnā gaitā vēl kādu brīdi, — es ieteicu un vēroju, kāda būs nākamā stadija, ko ilgi nenācās gaidīt; ponijs sāka kustināt žokļus un siekaloties. Tā bija labi, tomēr man vajadzēja nogaidīt vēl piecpadsmit minūtes, līdz viņš sacēla asti un iztukšoja vēderu, atstādams uz pagalma bruģa pamatīgu zirgābolu kaudzīti.

—   Domāju, ka nu viss būs labi, — es noteicu. — Braukšu uz mājām. Ja viņam vēders vēl sāpēs, piezvaniet.

Tūliņ aiz ciema ass ceļa līkums izdzēsa namu puduri no redzes loka un sākās garš, taisns uzbrauciens kalnā uz abatiju. Augšā, kur beidzās manu starmešu gaisma, vajadzēja atrasties vietai, kurā parasti parādoties spoks, pārslīdot pār ceļu un pazūdot mežā. Ticis pakalna virsotnē, es, paklausīdams spējam impulsam, piebraucu mašīnu malā un izkāpu ārā. Mežmalā spožajā mēnesnīcā baloja gobu stumbri, atstarodami gaišo vizmu augšā līdz pat lapotnei, kas šalkoja vējā.

Iegāju mežiņā un, piesardzīgi uz priekšu taustoties, izgāju tam cauri un nokļuvu pie baznīciņas. Tur nu tā stāvēja, teiksmainā Reinesas abatija.

Skaistās, senlaicīgās drupas man allaž saistījās ar saulē sasilušajiem vecajiem mūriem, graciozajām arkām, ar priecīgi čalojošiem bērniem, kas rotaļājās nopļautajā zālienā; bet tagad bija pustrīs no rīta, visapkārt tukšums un tuvās ziemas saltā elpa man sejā. Pēkšņi es jutos gaužām viens.

Saltajā mēnesgaismā bija jūtama kaut kāda dīvaina atsvešinātība. Skats uz kolonnām, kas rindā mēmi sliecās pret tumšajām debesīm, bija kaut kas pilnīgi nereāls, un tādas pašas šķita palsās ēnas, kas aizstiepās pa zāli. Baznīcas aizmugurē es pa gabalu redzēju mūku celles — drūmu, melnu caurumu dziļās ēnās, un, kamēr es nolūkojos turp, iekliedzās pūce, padarīdama melno, nemīlīgo klusumu vēl smagāku.

Man sāka uzmākties aizvien lielāks nemiers, pārskrēja sīkas tirpas pār miesu, es nemaldīgu jutu, ka neiederos šajā pagājušo un sen aizmirsto gadsimtu drūmajās paliekās. Žigli apsviedos apkārt un, pret kokiem atsizdamies, pār saknēm klumburodams, steigšus metos ārā no meža un, kad sasniedzu mašīnu, drebinājos stiprāk un elsoju smagāk, nekā pieklātos. Varen patīkamu sajūtu radīja iespēja ieslēgt aizdedzi un izdzirdēt pazīstamo, ierasto motora rēkoņu.

Pēc desmit minūtēm biju mājās un kātoju augšā pa trepēm, nevarēdams nociesties drīzāk tikt gultā un aizmigt. Atvēris guļamistabas durvis, nospiedu slēdzi, bet, kā par brīnumu, istaba palika tumša, kā bijusi. Un tad es turpat uz sliekšņa sastingu.

Pie loga platajā mēnesnīcas straumē, kas izplūda apkārtējā tumsā kā sudrabota ūdens lāma, stāvēja mūks. Nekustīgs mūks garā, brūnā tērpā, galvu nodūris. Seja bija pavērsta pret mani, tomēr zem dziļi pār pieri novilktās kapuces es manīju vienīgi tumsu un šausmas.

Man likās, ka smoku nost. Mute pavērās, taču skaņas nevienas. Un prātā, kur domas kā negudras kūleņoja cita pār citu, viena ņēma virsroku — tātad galu galā spoki tomēr ir.

Vēlreiz pavēru muti, un pa to izlauzās aizsmacis ķērciens:

—   Dieva vārdā — kas tas ir?

Atbilde sekoja nekavējoties dobjā kapsētas basā:

—   Tristans.

Noģībt es pa īstam nenoģību, tomēr pilnīgā bezspēkā saļimu uz gultas. Ausīs dimdēja asiņu pulss. Kā pa miglu redzēju mūku pakāpjamies uz krēsla un ieskrūvējam ciešāk spuldzi, kaut ko klusītēm purpinot vai smejot. Tad iedegās gaisma, un viņš atsēdās uz manas gultas. Atsitis kapuci uz muguras, aizkūpināja cigareti un nolūkojās lejup uz mani, vēl aizvien nerimtīgi smiedamies.

—   Dieviņ tētīt, Džim, tas izdevās brīnišķīgi — pat daudz labāk, nekā biju cerējis.

Es pavēros augšup uz viņu un tik vien spēju, kā klusām izdvest: — Bet tu taču biji Edinburgā…

—   Ne nu biju, nekā, vecīt. Tur nekā nopietna nebija, cik vajadzēja, tik padarīju un steidzos atpakaļ. Biju tikko ienācis, kad ieraudzīju, kā tu pa dārzu slāj šurp. Man tā vien pietika laika izskrūvēt spuldzi un uzraut mugurā paltraku — tik brīnišķīgu iespēju negribējās palaist garām neizmantotu.

—   Palūko man sirdi, — es noburkšķēju.

Tristans uzlika roku man uz ribām, un es pamanīju uz mirkli pārslīdam baiļu ēnu pār seju, kad viņš juta, kā trako mana sirds.

—   Sasodīts, piedod, Džim. — Tad viņš drošinādams uzsita man pa plecu. — Neraizējies. Ja tas izbīlis būtu bijis fatāls, tu nokristu un būtu beigts uzreiz. Un vispār ir derīgi lāgiem krietni nobīties — tas ir īsts toniks. Tu būsi tā atžirdzis, ka šogad tev pat atvaļinājumu nevajadzēs.

—   Pateicos, — es sacīju. — No sirds pateicos.

—   Kaut jel tu pats būtu dzirdējis to savu brēcienu! — Viņš no jauna laida vaļā smieklus. — Tik drausmīgu… ak mandieniņ, mandieniņ!

Es paslējos un lēnām uzrausos sēdus stāvoklī, pavilku spilvenu un atslēju to pret gultas galvgaļu. Dūša vēl joprojām bija šļaugana.

Uzmetu Tristanam saltu skatienu. — Tātad tu esi bijis tas Reinesas ciema spoks.

Tristans atbildes vietā uzņirdza smaidu, bet neko neteica.

—   Ak tavu nešķīsteni! Man to būtu vajadzējis gan zināt. Bet pastāsti, kādēļ tu to darīji? Ko tu ar to ieguvi?

—   Ak, kā lai es to zinu! — Viņš sapņaini vērās griestos cauri zilajai cigaretes dūmakai. — Man šķiet, galvenais bija pareizi notēmēt laiku — tā, lai braucēji skaidri nezina, vai tiešām ir ko redzējuši vai nav, un tad man ir nāvīgs prieks dzirdēt, kā šie piedod gāzi un drāž uz māju kā vājprātīgi. Līdz šim vēl neviens nav piestājis.

—   Jā, man kāds reiz, liekas, teica, ka tev esot pārattīstīta humora izjūta, — es piebildu. — Un es no savas puses saku, ka vienreiz tu ar to iekulsies pamatīgā ķezā, iebrauksi, kā likts.

—   Neiebraukšu vis. Es savu divriteni minu uzmanīgi, turos viņpus dzīvžogam, simt jardu no lielceļa, tā, lai bez bēdu varu aizlaisties lapās.

—   Dari, kā tev tīk. — Pieslējos no gultas un nedroši aizgāju līdz durvīm. — Nokāpšu lejā un iekampšu glāzi viskija. Un tu, lūdzams, iegaumē vienu. — Pagriezos un uzmetu viņam neganti niknu skatienu. — Ja tu kaut reizīti vēl pamēģināsi tādu triku ar mani, es tevi nožņaugšu.

Pāris dienu vēlāk es ap astoņiem vakarā lasīdams sēdēju Skeldcilas Mājas lielajā istabā pie kamīna, kad durvis atsprāga vaļā un istabā iedrāzās Zigfrīds.

—   Džeims! — viņš satraukts iesaucās. — Vecā Horeisa Dosona govs pāršķēlusi pupu. Liekas, vajadzēs šūt. Vecais čalis to govslopu saturēt nespēj, un tādu kaimiņu, kas varētu palīdzēt, viņam nav. Vai tu atbrauksi līdzi man par palīgu?

—   Skaidrs, mīļu prātu. — Atzīmēju grāmatā, cik tālu aizlasīts, nožāvājos, izstaipījos un cēlos augšā. Pamanīju, ka Zigrīda kurpes purngals sit takti pa paklāju, un tad atjēdzu, turklāt ne pirmoreiz, ka vienīgais, kas varētu viņu pilnīgi apmierināt, būtu noslēpumaina atspere manā krēslā, kura, atskanot viņa komandai, aizlidinātu mani pa durvīm taisnā ceļā pie darba. Es varēju kustēties, cik vien ātri spēju, tomēr vienmēr, kad kaut ko rakstīju vai darīju, viņam klāt esot, tas, viņaprāt, bija pārāk lēni. Es kaut kā apzinājos, ka pats fakts noskatīties, kā es pieceļos un nesteidzīgi nolieku grāmatu uz kamīna apmales, viņam sagādā gandrīz neizturamu spriedzi.

Kad tiku aptuveni līdz grīdsegas vidum, viņš jau bija pazudis gaitenī. Es teciņiem sekoju un tikko biju paguvis iziet uz ielas, kad viņš jau iedarbināja mašīnu. Pieķēries pie durtiņām, es līdakas lēcienā ieniru sēdeklī un jutu, kā ceļš aizzib zem mūsu riteņiem un aiznes mūs tumsā.

Jau pēc piecpadsmit minūtēm mūsu riepas nokauca kādas sīksaimniecības pagalmā tīrumu vidū. Motors tikko paguva apklust, kad mans kolēģis jau bija no mašīnas ārā un gariem soļiem kātoja uz govju kūti. Steigdamies viņš uzsauca pār plecu:

—   Paņem diegus un adatu, Džeims, lūdzu… vietējo anestēziju un šļirci… un vēl brūču šķīdumu…

Dzirdēju īsu sarunu kūtī, tad atkal Zigfrīda balsi, nu jau krietni nepacietīgu:

—   Džeims, ko tu tur tik ilgi krāmējies? Vai nevari sameklēt to, ko sacīju?

Es tikko biju paguvis atvērt bagāžnieku un drudžaini jaucos pa kārbiņu un pudeļu rindām. Atradis visu pieprasīto, auļoju pāri pagalmam un saskrējos ar Zigfrīdu pieri pierē, kad viņš nāca ārā no kūts.

Mute viņam jau bija vaļā uzkliedzienam: — Džeims! Velns parāvis, kur tu paliec… ak, te jau tu esi. Labi, ķeramies klāt… Ko tu visu ilgo laiku sadarīji?

Par Horeisu Dosonu viņš bija runājis patiesību, tas tiešām bija maza auguma sīks vecītis, gadu astoņdesmit, no kura lielu muskuļu spēku nevarēja gaidīt. Taču par spīti vecumam, viņš stūrgalvīgi liedzās atteikties no abu trekno īsradžu slaukšanas, kuras stāvēja mazajā, akmeņiem bruģētajā kūtiņā.

Mūsu paciente bija traki nejēdzīgi ievainojusi vienu pupu. It kā pati vai otra govs būtu tam uzminusi, pups bija pārplēsts visā garumā, un no tā sūcās piens.

—   Nelāga brūce, Horeis, — Zigfrīds sacīja. — Jūs pats redzat, ka ievainojums ir piena vadā. Bet darīsim, ko spēsim — tur jāuzliek dažas pamatīgas šuves.

Viņš nomazgāja un nodezinficēja ievainoto pupu, tad ievilka šļircē vietējās anestēzijas līdzekli.

—   Saķer viņu aiz purna, Džeims! — viņš uzsauca, tad maigi bilda fermerim: — Lūdzu, Horeis, palīdziet man un satveriet viņas asti, jā, pašā lejgalā… paldies, tā ir jauki.

Mazais vīrelis stalti izslēja plecus. — Jāā, mister Farnon, ar to es tikšu galā.

—   Re, cik jauki, Horeis, brīnišķīgi! Sirsnīgs paldies. Nu tikai turieties! — Viņš pieliecās un, kad es biju sagrābis goteni aiz purna, iedūra injekcijas adatu virs brūces augšgala.

Atskanēja spēja, sāpīga elpas ieraušana, un govs, izrādīdama savu neapmierinātību ar saņemto dūrienu, spēcīgi iespēra Zigfrīdam pa lielu kādu sprīdi virs zābaka. Viņš neizdvesa ne skaņas, tikai dziļi ievilka elpu un pāris reižu sakustināja kāju ceļgalā, pirms atkal noliecās.

—   Kuš, kuš, stāvi rāma, mīlīt, — viņš labināja govi un no jauna iedūra adatu.

Šoreiz kāja cieto, šķelto nagu trieca viņam pret augšdelmu, un šļirce aizlidoja pa gaisu slaidā līkumā, laimīgā kārtā atdurdamās siena klēpī. Zigfrīds izslējās, domīgi paberzēja delmu un pa trešam lāgam tuvojās pacientei.

Viņš mazliet pakasīja govij krustus astes pamatnē un laipnīgi ierunājās: — Nu, kundzenīt, nu, večiņ, būs taču labi, vai ne?

Šoreiz viņš pieliekdamies ieņēma citādu stāvokli. Iespieda galvu govij sānā, ar garo roku aptvēra tesmeni, un pēc neilgiem pūliņiem viņam izdevās ielaist anestēzijas šķidrumu ievainoto audu tuvumā. Pēc tam viņš nesteidzīgi darbojās ar adatu un diegu, klusītēm bez meldijas svilpodams.

Misters Dosons dziļā apbrīnā viņu vēroja. — Es zinu gan, kāpēc jums izdodas ar dzīvniekiem visu tik labi panākt, mister Farnon, — viņš ierunājās. — Tas ir tālab, ka jūs esat tik pacietīgas dabas… man tā vien liekas, ka otru tik pacietīgu cilvēku es nekad neesmu saticis.

Zigfrīds pieticīgi palocīja galvu un turpināja darbošanos. Tagad viss norisēja daudz mierīgāk. Govs vairs nejuta nekādu sāpju, kad mans kolēģis veidoja garu, līdzenu šuvi, ļoti rūpīgi saliekot kopā brūces maliņas.

Darbu pabeidzis, viņš aplika roku vecajam saimniekam ap pleciem.

—   Tā, Horeis, ja tā vaina labi aizdzīs, pups būs kā jauns. Bet, ja jūs to nežēlīgi raustīsiet, tas nedzīs. Tāpēc uzmauciet uz pupa šiteno mantiņu, kad nāksiet slaukt. — Viņš pacēla roku un parādīja večukam spirta pudelīti, kurā spīdēja pupa sifons.

—   Re, cik labi, — misters Dosons stingri noteica. — Šito es izmantošu.

Zigfrīds mīlīgi padraudēja ar pirkstu. — Bet ar to jārīkojas ļoti uzmanīgi. Caurulīte ikreiz pirms lietošanas jānovāra, bet pēc tam jānoglabā pudelītē, citādi govij neglābjami piemetīsies mastīts. Vai darīsiet visu, kā nākas?

—   Mister Farnon, — sīkais, vecais vīriņš stalti izslējās.

—    Izdarīšu visu akurāt tā, kā teicāt.

—   Malacis, Horeis, — Zigfrīds paslavēja un papliķēja veco vīru pa muguru, tad sāka kravāt kopā instrumentus.

—    Apmēram pēc divām nedēļām iegriezīšos un izņemšu diegus.

Mēs patlaban grasņāmies posties projām, kad kūts durvīs pēkšņi iestājās Kloda Blenkirona platais augums. Viņš bija ciema policists, kaut gan šai brīdī brīvs no dienesta, jo bija uzcirties modīgā rūtotā žaketē un platās biksēs.

—   Garām braukdams, redzēju, ka te laikam kaut kas atgadījies, Horeis, — viņš sacīja, — tāpēc iedomājos, ka varbūt jāpieliek roka.

—   Nē, paldies, paldies, mister Blenkiron. Tas dikti labi no jūsu puses, bet nokavējāt gan. Mēs to darbiņu nupatiņ pabeidzām.

Zigfrīds iesmējās. — Jums būtu derējis ierasties pusstundu agrāk, Klod. Tad būtu varējis to goteni pasist padusē un pieturēt, kamēr es šuju.

Lielais puisietis palocīja galvu, un pār seju viņam lēnām pārslīdēja smaids. Viņš izskatījās kā īsts labestības iemiesojums, bet es vienmēr esmu jutis, ka aiz šī smaida slēpjas dzelžains raksturs. Klods visā apkārtnē bija labi ieredzēts, viņš bija lielisks sportists un neskopojās ne ar draudzību, ne izpalīdzību savā apgaitā. Bet cik draudzīgs un labs bija pret nevarīgiem un vecākiem cilvēkiem, tikpat ciets un nežēlīgs bija pret dauzoņām un neliešiem.

Pats savām acīm pieredzējis nebiju, tomēr biju dzirdējis nostāstus, ka ar šādiem tādiem sīkiem pārkāpumiem viņš maģistratūru neapgrūtinot, bet parūpējoties par taisnību un kārtību pats pēc sava apsvēruma. Klīda valodas, ka viņam allaž pie rokas esot pamatīga boze un, ja kaut kur notiekot huligānisma vai vandālisma akti, tad drīz vien sekojot nelabas gaudas un sāpju bļāvieni kādā tumšā alejā. Gandrīz nekad mūsu pusē netika dzirdēts, ka līdzīgi likumpārkāpumi vēl kādreiz atkārtotos. Paraudzījos vēlreiz smaidošajā policistā. Viņš tiešām izskatījās pēc izcili patīkama, laipna cilvēka, bet, kā jau teicu, jutu, ka viņā slēpās arī citas īpašības, un es neparko nevēlētos saiet ar viņu ragos.

—   Labs, kas padarīts, — viņš noteica. — Es biju patlaban ceļā uz Darovbiju un labprāt iegriezos pateikt labvakaru.

Zigfrīds uzlika viņam roku uz delma. — Vienu mirkli, Klod. Man vēl jābrauc citās vizītēs. Vai jūs būtu ar mieru paņemt līdzi un aizvest uz mājām misteru Heriotu?

—   Ar lielāko prieku, mister Farnon, — atteica policists un pamāja man, lai eju līdzi.

Arā tumsā es ierausos viņa mazajā morisā pasažiera sēdeklī, bet viņš pats ielocīja vareno augumu pie stūres. Kad sākām braukt, viņš pastāstīja, ka nesen Bredfordā piedalījies laušanās sacensībās.

Mājupceļā mums iznāca braukt cauri Reinesas ciemam; tikuši cauri māju puduriem un sākot uzbraucienu kalnā, mūsu valodas piepeši aprāvās. Es satrūkos, ka viņš spēji salēcās sēdeklī un norādīja uz priekšu.

—   Paskat, paskatieties — tur taču atkal rēgojās tas nolādētais mūks!

—   Kur? Kur? — Es notēloju neziņu, tomēr gluži labi saskatīju gājēju, kas strauji tuvojās mežam.

Klods piemina gāzes pedāli, un mašīna rēkdama traucās kalnup. Ticis pakalna virsotnē, viņš mašīnu mežonīgi sviestin pasvieda ceļmalas zālē tā, ka starmešu gaisma krita dziļāk mežā, bet pats izlēca ārā, un vienu īsu mirkli medījums pazibēja visspilgtākajā gaismā, kad tas, paltraku uz augšu sarāvis, izmisīgiem lēcieniem lūkoja nozust starp kokiem.

Policists pasniedzās atpakaļ mašīnā un izvilka no turienes kaut ko, kas izskatījās pēc masīva pastaigu spieķa.

—   Pakaļ nelietim! — viņš uzkliedza, aizrautīgi mezdamies uz priekšu.

Es pūzdams elsdams diedzu viņam pakaļ. — Pagaidiet, pagaidiet — ko jūs darīsiet, ja viņu noķersiet?

—   Noslānīšu strīpainu ar savu pīlādža nūju! —Klods baismīgā apņēmībā atsaucās un auļoja man pa priekšu, līdz pazuda ārpus gaismas loka. Viņš sacēla drausmīgu brēku, belzdams ar nūju pret koku stumbriem un izkliegdams negantus draudus.

Sirds man asiņoja sāpēs par nelaimīgo spoku, kas plandījās kaut kur tumsā, kamēr policista kliedzieni vai ausis plēsa pušu. Visi locekļi notirpa aiz šausmām, iztēlojoties beigu cēlienu un konfrontāciju, un jo ilgāks laiks pagāja, jo situācija aizvien vairāk saspringa, dzirdēju Klodu aurojam pilnā rīklē:

—   Nāc ārā! Tu nekur neglābsies! Nāc ārā un parādies, kāds izskaties! — Un spieķa belzieni pa koku stumbriem atbalsojās pa pusmežu.

Es pats arī lūkoju bēgli meklēt, tomēr neko nesaskatīju. Mūks patiesi šķita izgaisis, un, kad atgriezos pie mašīnas, lielais policists jau bija tur priekšā.

—   Jā — brīnumu lietas, mister Heriot, — viņš noteica. — Tā es viņu arī neatradu un nekādi nevaru saprast, kur viņš varēja pagaist. Biju taču viņam jau uz papēžiem tūliņ pēc tam, kad šo ieraudzīju, un no meža viņš ārā nekur nevarēja izskriet, jo tīrumi visapkārt mēnesnīcā kā uz delnas. Apskrēju apkārt baznīcai, bet arī tur viņa nav. Nešķīstība — kā slaucīt aizslaucīts.

Es jau grasījos teikt kaut ko tamlīdzīgu kā «Ko tad citu jūs no rēga gaidījāt?», taču redzēju, ka spieķis lielajā rokā vēl šūpojas, un nolēmu labāk neteikt neko.

—   Nu jā, laikam jau būs jālaiž tālāk uz Darovbiju, — policists noducināja, mīņādamies pa sasalušo zemi. Es aukstumā sadrebinājos. Bija nejēdzīgi salts, un patlaban cēlās ass rītenis. Jutos itin priecīgs, ticis atpakaļ mašīnā.

Darovbijā mēs ar Klodu iztukšojām pāris kausu alus viņa iecienītajā krodziņā Pie Melnā Buļļa, un pulkstenis rādīja jau pusvienpadsmit, kad nokļuvu atpakaļ Skeldeilas Mājā. No Tristana nebija ne vēsts, un man sāka mākties virsū bailes.

Laikam nāca jau pāri pusnaktij, kad pamodos, izdzirdis klusu šļūkāšanu blakusistabā. Tristans apdzīvoja šauru, garu telpu, kas mājas slavenajās jaunības dienās bija kalpojusi par «ģērbistabu». Izlēcu no gultas un atrāvu vaļā durvis, kas abas istabas savienoja.

Tristans bija izmeties pidžamā un piespiedis pie krūtīm divas karsta ūdens pudeles. Viņš pagrieza galvu, uzmeta man vienu vienīgu drūmu skatienu un ieguldīja vienu karsto pudeli gultā. Tad apgūlās arī pats, otru pudeli cieši spiezdams pie krūtīm, un vērās griestos. Es piegāju pie gultas un diezgan žēli viņā paskatījos. Viņš drebēja tik nešpetni, ka visa gulta kratījās.

—   Kas ar tevi ir, Tris? — es čukstus jautāju.

Pēc mirkļa nočarkstēja atbilde:

—   Esmu pārsalis līdz kaula smadzenēm un vēl dziļāk, Džim.

—    Bet kur tu, ellē, pazudi?

Atkal tas pats nožēlojamais čarksts: — Kanalizācijas caurulē.

—   Kanalizācijas caurulē? — Es neticīgu blenzu uz viņu. — Kur?

Viņa galva nevarīgi pagrozījās uz spilvena. — Augšā, mežmalā. Vai tu neievēroji tās sakrautās caurules tur meža malā?

Nu man atausa spoža gaisma. — Protams, kā nu ne! Ciemā tak gatavojas ievilkt kanalizāciju.

—    Nūjā, tā ari ir, — Tristans pačukstēja. — Kad ieraudzīju to milzeņa tēvaini nesamies iekšā mežā, es parāvos atpakaļ un iešļūcu vienā caurulē. Dievs vien zina, cik ilgi es tur nogulēju.

—   Kāpēc tad nelīdi ārā, kad mēs aizbraucām?

Nabaga puika notrīcēja pie visām miesām un pievēra acis.

—   Es tak tur iekšā ne vella nevarēju sadzirdēt. Biju iespiests kā korķis pudelē, kapuce galvā, ausis ciet, un tanī caurulē bez tam trakoja vējš ar deviņdesmit jūdžu ātrumu stundā. Mašīnu aizbraucam nedzirdēju, bet ārā līst neuzdrošinājos — nevarēju taču zināt, vai šis ar baigo sitamo nestāv turpat blakus. — Viņš satvēra vatētās segas malu un drudžaini sabakstīja sev cieši apkārt.

—    Nu, nekas, Tris, nekas, — es viņu mierināju. — Gan jau atsilsi, un, kad būsi nakti izgulējies, viss būs kārtībā.

Likās, ka Tristans nemaz nedzirdēja, ko saku. — Tās drenu caurules ir kaut kas briesmīgs, Džim. — Viņš paskatījās manī baiļu izmocītām acīm. — Tās ir pilnas ar mēsliem un smird akurāt pēc kaķiem.

—   Zinu, zinu. — Pabāzu roku zem vatētās segas un savilku palagu viņam ciešāk ap zodu. — No rīta viss būs labi. — Nodzēsu gaismu un uz pirkstgaliem izlavījos no istabas. Durvis ciet vērdams, vēl dzirdēju, kā viņam klab zobi.

Skaidrs, ka viņu nebiedēja un nedrebināja aukstums vien; patiesībā viņš vēl joprojām bija šoka stāvoklī. Ko nu par to brīnīties. Nabaga puisis bija sarīkojis sev izprieciņu mazliet paspokoties, pašam nekādās briesmās nenokļūstot, un tad pēkšņi, bez brīdinājuma iekaucas bremzes, uzspīd ugunis, un visam pa vidu lielais pasaku milzis. Tas bija pār mēru daudz.

Nākamajā rītā pie brokastgalda Tristans izskatījās dziļi nožēlojams. Bālu ģīmi, pie mutes tikpat kā neko necēla, un ik pa brīdim viņam uznāca drausmīga klepus lēkme.

Zigfrīds uzmeta viņam ļauna prieka pilnu skatienu. — Domā, es nezinu, no kā tev tas ir? Es ļoti labi zinu, kāpēc tu tur sēdi kā dzīvs mironis un klepo visas plaušas ārā.

Brālis pēkšņi uz sava krēsla sastinga un viņam pārskrēja baiļu trīsas pār seju. — Ak tu zini?

—   Protams. Man netīk to atgādināt, bet vai neesmu tev nezin cik reižu teicis, vai neesmu tevi brīdinājis? Tas tak viss no tām draņķa cigaretēm!

Tristans, zināms, neatmeta smēķēšanu, bet Reinesas spoks vairs manīts netika un līdz šai dienai palicis neatrisināts noslēpums.

16.

Te nu bija īstais darbs Grenvilam Benetam. Man patika darboties ap mazajiem dzīvniekiem un ar laiku iepraktizējos aizvien vairāk, tomēr šis gadījums mani biedēja. Divpadsmit gadu veca spaniela kuce ar dzemdes iekaisumu pēdējā stadijā, turklāt no maksts viņai sūcās strutas, temperatūra sakāpusi līdz simt četriem grādiem. Kucīte elsa un trīcēja, un, pielicis tai stetoskopu pie krūtīm, skaidri sadzirdēju klasiskās sirds vārstuļu nepietiekamības iezīmes. Vāja sirds vēl nudien bija nepieciešama piedeva pie visa pārējā.

—   Viņa laikam dzer daudz ūdens? — es jautāju.

Vecā misis Bārkera bailīgi murdzīja rokā savas tirgussomas siksniņas.

—   Vai manu, viņu no ūdens bļodiņas nost nevar dabūt. Bet ēst negrib — nu jau četras dienas nav notērējusi ne kumosa.

—   Nezinu, nezinu. — Iebāzu stetoskopu kabatā. — Jums viņu vajadzēja atvest šurp daudz daudz agrāk. Viņa jau nedēļām ir ļoti slima.

—   Nevarētu īsti sacīt, ka slima, tikai tāda savārgusi. Kamēr vēl ēda, man likās, ka nav par ko uztraukties.

Es kādu mirkli neteicu nekā. Negribēju veco sirdi uztraukt, bet līdzams ari nekas nebija, vajadzēs vien runāt.

—   Bīstos, ka slimība ir visai nopietna, misis Bārker. Tā ir ilgi perinājusies un kļuvusi aizvien smagāka. Iekaisums, redziet, viņai ir dzemdē, līdzēt var vienīgi operācija, un iekaisums ir ļoti stiprs.

—   Vai jūs, lūdzu, varēsiet to izdarīt? — Vecajai kundzei sāka drebēt lūpas.

Apgāju apkārt galdam un uzliku roku viņai uz pleca.

—   Es labprāt to uzņemtos, bet tas ir saistīts ar grūtībām. Viņa ir smagā stāvoklī, un viņai ir divpadsmit gadu. Operācija nozīmē lielu risku. Man gribētos viņu aizvest uz veterināro slimnīcu Hārtingtonā un nodot mistera Beneta rokās, lai tas viņu operē.

—   Labi, — kundze dedzīgi atsaucās. — Maksa mani nebiedē.

—   Nu, to mēs nospiedīsim, cik vien zemu iespējams. — Aizgāju kopā ar viņu pa gaiteni un izvadīju abas pa durvīm.

—   Atstājiet sunīti pie manis — neraizējieties, parūpēšos par viņu labi. Kas viņai vārdā?

—   Dina, — saimniece piesmakušā balsī atbildēja, nenolaizdama acu no sunīša.

Atgriezos gaitenī un pacēlu telefona klausuli. Pirms trīsdesmit gadiem lauku veterinārārstiem nebija citas iespējas, kā meklēt rokā mazo dzīvnieku speciālistus, kad ar šādiem pacientiem atgadījās kas neparasts. Mūsdienās ir citādi, jo prakse kļuvusi daudzpusīgāka. Darovbijā mums tagad ir tiklab speciālisti, kā ierīces un iekārtas, lai varētu veikt jebkuru ķirurģisku operāciju mazajiem dzīvniekiem. Bet tanīs laikos bija citādi. Biju dzirdējis runājam, ka agrāk vai vēlāk ikvienam lopu dakterim esot jābrēc, lai Grenvils Benets nāk palīgā. Nu bija pienākusi mana kārta.

—   Hallo, vai misters Benets?

—   Tas pats. — Dobja balss, laipnīga un dāsna.

—   Runā Heriots. Es strādāju kopā ar Farnonu Darovbijā.

—   Protams, puikiņ! Esmu par jums dzirdējis, esmu dzirdējis.

—   Ak … pateicos. Redziet, man te gadījusies viena visai ķēpīga lieta. Man gribētos zināt, vai jūs būtu ar mieru to uzņemties manā vietā.

—   Ar vislielāko prieku, puikiņ. Kas tad tas būtu?

—   Pa īstam sasmirdis dzemdes iekaisums.

—   Burvīgi!

—   Kucei ir divpadsmit gadu.

—   Lieliski.

—   Tik toksisks, ka bail klāt ķerties.

—   Labāku nemaz nevar atrast.

—    Un tik vāja sirds, kādu ilgi neesmu sastapis.

—    Labi, labi! Kad jūs ieradīsieties?

—   Šovakar ap pulksten astoņiem, ja jums tas ir pieņemami.

—   Labāk par labu, puikiņ.

Hārtingtona tolaik bija prāva pilsēta ar aptuveni divsimttūkstoš iedzīvotājiem, bet vakarā, kad es iebraucu, satiksmes burzma jau bija pierimusi un ielās gar veikalu rindām paslīdēja tikai pa kādai mašīnai. Cerēju, ka man būs bijis vērts uzņemties šo divdesmit piecas jūdzes tālo braucienu. Dina, guļot uz salocītas segas aizmugures sēdeklī, šķita neinteresējamies ne par ko. Es paraudzījos atpakaļ, redzēju, ka galva viņai nokārusies pār sēdekļa malu, degungals gaišs, acīs kataraktas paisums. Varbūt es vienkārši izniekoju savu laiku, tik ļoti paļaudamies uz slavenā ķirurga reputāciju.

Nebija šaubu, ka Grenvils Benets bija izvērties Ziemeļanglijā par kaut ko līdzīgu dzīvai leģendai. Tajos laikos, kad par specializāciju īstenībā vēl nemaz nerunāja, viņš bija sācis nodoties mazo dzīvnieku ārstēšanai, nekad nebija licies zinis gar lauksaimniecības dzīvniekiem un savā slimnīcā radījis pilnīgi jaunas ārstniecības metodes un standartus, kas gandrīz jau sāka līdzināties cilvēku medicīnai. Tanīs laikos veterinārārstu aprindās bija modē noniecināt darbu ar suņiem un kaķiem; daudzi vecākā gadagājuma veterināri, kas visu mūžu bija pavadījuši, aprūpējot tūkstošiem darba zirgu gan pilsētās, gan laukos, nicīgi atņirdzot, kratītos vaļā no šāda darba: «Man nav laika ar krāmiem noņemties.» Benets bija nostājies simtprocentīgā opozīcijā un uzņēmis savu virzienu.

Nebiju nekad ar viņu ticies, taču zināju, ka viņš vēl ir jauns cilvēks nedaudz pāri trīsdesmitiem; biju dzirdējis, ka esot arī krietns uzdzīvotājs. Viņš, kā man stāstīts, piederēja pie cilvēkiem, kas turas pie principa: «Strādā par visu naudu un dzīvo par visu naudu.»

Veterinārā slimnīca bija zema, gara ēka ļoti dzīvas ielas galā. Iebraucu pagalmā un pieklauvēju pie kādām durvīm ēkas kaktā. Bijīgi noraudzījos uz spožu bentliju, kuram blakus mans mazais, sabuktētais ostins izskatījās vēl nožēlojamāks. Durvis man atvēra daiļa pieņēmēja.

—   Labvakar, — viņa klusu noteica, pamezdama man pretī tādu smaidu, ko es tūliņ novērtēju vēl par lieku puskronu pie lēses. — Lūdzu, nāciet vien iekšā, misters Benets jūs gaida.

Mani ieveda uzgaidāmajā istabā, kur uz stūra galda bija žurnāli un puķes, kā arī daudz skaistu, tiešām iespaidīgu suņu un kaķu fotogrāfiju pie sienām. Vēlāk uzzināju, ka tos visus fotografējis pats dakteris. Es patlaban ar interesi vēroju fotostudiju ar diviem baltiem pūdeļiem, kad aiz muguras izdzirdu soļus. Pagriezos un guvu pirmo iespaidu par Grenvilu Benetu.

Likās, ka viņš piepilda visu istabu. Ne pārmērīgi gara auguma, bet neiedomājami masīvs. Pirmajā brīdī nodomāju — tauku blāķis, bet, kad viņš pienāca tuvāk, skaidri redzēju, ka viela, no kā viņš veidots, nekādā ziņā nav nosaucama par taukiem. Viņš nebija ļumīgs vai ar kādu pārlieku izvērstu ķermeņa daļu, tas gluži vienkārši bija liels, plats, drukns, monumentāli veidots vīrs. Patīkami atklātai sejai pašā vidū bija iesprausta varenākā pīpe, kādu es jebkad mūžā esmu redzējis, un no tās plūda ārā smaržīgu, ļoti dārgu dūmu mutulīši. Pīpe patiesi bija milzīga un jebkura sīkāka vīrieša mutē būtu izskatījusies smieklīgi, bet viņš to valkāja kā rotu. Visbeidzot ievēroju vēl skaisti piegrieztu tumšu uzvalku un mirdzoši baltas krekla piedurkņu aproces, kad viņš man pastiepa pretī roku.

—   Džeimss Heriots! — viņš noteica tādā tonī, kādā cits varbūt teiktu: «Vinstons Čērčils».

—   Tā ir.

—   Brīnišķīgi. Džims — vai ne?

—   Jā, tā mani parasti sauc.

—   Ļoti jauki. Esam visu jums sagatavojuši, Džim. Meitenes operāciju istabā jau gaida.

—   Tas no jūsu puses ir ļoti laipni, mister Benet.

—   Grenvil. Lūdzu, sauciet mani par Grenvilu. — Viņš paņēma mani zem rokas un ieveda operāciju istabā.

Dina jau bija tur priekšā un izskatījās gaužām bēdīga. Viņa jau bija saņēmusi iemidzināšanas ampulu un gulēja šļaugani atmestu galvu. Benets piegāja un ātri vēlreiz viņu apskatīja.

—   Mmhm, nu tad sāksim.

Abas jaunās asistentes sāka darboties kā labi noregulētas mašīnas sastāvdaļas. Benets nodarbināja plašu nespeciālistu štatu, tomēr abas glītās dzīvnieku kopējas labi un precīzi pārzināja savu darbu. Kamēr viena rīkojās ar anestēzijas ierīču un instrumentu ratiņiem, otra ar drošu, pieredzējušu roku satvēra Dinas priekšķepu virs elkoņa, apcirpa spalvu un dezinficēja laukumiņu ap radiālo vēnu.

Lielais, smagnējais dakteris piegāja pie suņa ar piepildītu šļirci un kā mestin iemeta adatu vēnā.

—    Pentotāls, — viņš piebilda, kad Dina pilnīgi sašļuka un palika nemaņā guļam uz galda. Šis bija viens no jaunajiem īslaicīgas anestēzijas līdzekļiem, kurus nekad vēl nebiju redzējis pielietojam.

Kamēr Benets mazgāja rokas un ietērpās sterilizētā virsvalkā un cepurītē, meitenes novietoja Dinu uz operāciju galda, pavēla augšpēdu un, ielikušas kucītes kājas cilpās, piestiprināja pie galda. Uzlikušas uz purna ētera masku, meitenes noskuva un notīrīja operējamo apvidu. Benets atgriezās īstajā mirklī, lai saņemtu pasniegto skalpeli.

Ar strauju, gandrīz paviršu kustību viņš pāršķēla ādu un muskuļu kārtu. Tiklīdz bija pārgriezta vēderplēve, atklājās dzemdes ragi, kas normālos apstākļos ir tikai šauras, sārtenas lentītes, bet tagad līdzinājās diviem piepūstiem baloniņiem, tie bija drausmīgi sastrutojuši un resni. Nebija brīnums, ka Dina mocījās, staigādama apkārt ar tādu nešļavu vēderā.

Daktera strupie pirksti vārīgi satvēra nejēdzīgo masu, nosēja olvadus, tad izgrieza dzemdi ar visiem ragiem un iemeta emaljētā traukā. Tikai tad, kad viņš sāka šūt visu ciet, es sapratu, ka operācija jau gandrīz galā, kaut ilgusi bija tikai dažas minūtes. Darbiņš izskatījās bērnišķīgi viegls, ja neievēroja viņa pilnīgo koncentrāciju, kas izpaudās vienīgi īsās, aprautās komandās asistentēm.

Vērojot viņu strādājam spožajā apgaismojumā, telpā ar baltajām sienām un mirdzošo instrumentu rindām blakus uz galda, es spējā trauksmainā atskārtā sapratu, ka tieši tā arī es allaž esmu vēlējies strādāt. Pašā sākumā, kad tikko biju izlēmis kļūt par veterināru, nākotni izsapņoju tieši šādu. Bet te nu es stāvēju, noplucis govju dakteris; varbūt pareizāk būtu sacīt — kaktu dakteris no laukiem, katrā ziņā kaut kas pavisam citāds. Aina, ko patlaban redzēju, atradās neiedomājami tālu no mana ierastā darbalauka, no spērieniem un belzieniem, mēsliem un sviedriem. Un tomēr es neko nenožēloju; apstākļu uzspiestā dzīve man bija izvērtusies par brīnumainu piepildījumu. Nepārprotami skaidri izjutu, ka no sirds vēlos labāk vadīt savas dienas kalnienē ar grūti izbraucamiem ceļiem, nekā nolīkt pār Šo operāciju galdu.

Turklāt es nemūžam nevarēju kļūt par Benetu. Neticu, ka jebkad varētu apgūt viņa tehniku, būt tik apsviedīgs, ka atbilstu šādai videi, jo man pietrūkst ļoti daudz kā, man gluži vienkārši nav ne aprēķina spēju, ne vajadzīgās tālredzības vai nepieciešamās godkāres.

Mans kolēģis operāciju bija pabeidzis un uzstādīja fizioloģiskā šķīduma sistēmu. Iedūris pievades adatu Dinai vēnā, viņš pagriezās pret mani.

— Tas būtu padarīts, Džim. Tagad viss turpmākais ir atkarīgs no vecās meičiņas. — Viņš vadīja mani ārā no operāciju istabas, un atkal man iešāvās prātā — cik ārkārtīgi patīkami pabeigt darbu šādā veidā. Man Darovbijā tagad vajadzētu nomazgāt instrumentus, noberzt galdu, un beigu ainā būtu redzams slavenais ķirurgs Heriots ierodamies ar lupatu un ūdensspaini uzmazgāt ambulancē grīdu. Šitā jau nu ir gan ērtāk.

Kad atgriezāmies uzgaidāmajā istabā, Benets atkal uzģērba žaketi un no sānkabatas izvilka milzīgo pīpi, ko aplūkoja ļoti vērīgi, it kā bīdamies, vai tikai pa šo laiku, viņam projām esot, to nav apskrubinājušas peles. Pīpes izskats viņu neapmierināja, jo viņš sameklēja mīkstu dzeltenu drāniņu un intensīvi sāka pulēt pīpes galviņu. To paveicis, pacēla pīpi pret gaismu, pagrozīja uz vienu pusi, uz otru, un acīs atspīdēja īsts maigums un prieks par gaismas atspīdumu cēlajā virsmā. Pēdīgi viņš izvilka mamutam domātu tabakmaku, piepildīja pīpes galviņu, bijīgi aizkūpināja pīpi, un, kad lūpām pārvēlās smaržīgs dūmu mākonītis, aizvēra acis.

—   Tās gan ir brīnumaini smaržīgas lapas, — es ieteicos. — Kā to tabaku sauc?

—   Jūrnieku tabaka, griezums de Luxe. — Viņš no jauna aizvēra acis. — Šitos dūmus, vai zināt, nudien, gribētos apēst.

Es pasmējos. — Arī es pīpēju jūrnieku tabaku — parasto griezumu.

Viņš paraudzījās uz mani kā skumīgs Buda. — Nē, puikiņ, tā nevajag. Derīga ir vienīgi šī. Sātīga… sulīga… — Viņš apvilka ar roku gaisā slaidu loku. — Pagaidiet, iedošu jums kādu drusku līdzi uz mājām.

Viņš atvilka vaļā kādu atvilktni, un man īsu brītiņu pavērās skatiens uz krājumiem, kas varētu pamest kaunā vidēja lieluma tabakas preču veikalu: tur bija neskaitāmas skārda kastītes, pīpes, rīki pīpju tīrīšanai, tabakas griešanai, drāniņas spodrināšanai.

—   Izmēģiniet šiteno un pēc tam pasakiet, vai esmu pareizo izraudzījies.

Es paskatījos uz tvertnīti, ko viņš ielika man rokā.

—   Ak nē, to es gan nevaru pieņemt. Tā jau ir Četru unču bundža.

—   Blēņas, manu zēn. Bāziet tik kabatā. — Un tūliņ pēc tam viņš kļuva lietišķs. — Man Šķiet, jūs gribēsiet pakavēties, līdz vecā kučele Dina pamodīsies no anestēzijas. Vai mēs pa to laiku nevarētu iebaudīt kādu aliņu? Es esmu biedrs te vienā klubiņā — nav tālu, šiten pat pāri ielai.

—   Vai, tas būtu gaužām jauki.

Kustības viņam pie tāda auguma bija nepiedienīgi vieglas un straujas, man vajadzēja krietni pielikt soli, lai turētos līdzi, kamēr izgājām ārā un šķērsojām ielu.

Klubā valdīja vīrestīga omulība, vairāki stabila un turīga izskata vīri uzsauca sveikas, arī bārmenis viņu draudzīgi apsveicināja.

—   Divas pintes, Fred, — Benets izklaidīgi nopurpināja, un alus kausi uzradās mulsinošā ātrumā. Mans kolēģis savējo salēja iekšā tā, ka nemaz neredzēju, vai viņš dzērienu maz norija, un tūdaļ pievērsās man.

—   Vēl vienu, Džim?

Es biju ieņēmis tikai pirmo malciņu un tāpēc nu ņēmos malkot, cik jaudas. — Lai notiek, bet šoreiz izpirkšu es.

—   Nesanāks, puikiņ. — Viņš uzlūkoja mani maigā bardzībā. — Dzērienus te pārdod vienīgi kluba biedriem. Vēlreiz to pašu, Fred.

Ieraudzījis, ka man blakus stāv divas glāzes, es ar lielām pūlēm pieveicu pirmo. Viegli aizelsies, uzmetu skatienu otrai, ievērodams, ka Benetam tā jau gandrīz tukša. Kamēr es skatījos, viņš iztempa pēdējo lāsi.

—   Jūs makten gausi dzerat, Džim, — viņš iecietīgi aizrādīja. — Piepildiet no jauna, Fred.

Diezgan izbijies redzēju, kā bārmenis pagriež mucas krānu, un apņēmīgi bruku virsū savai otrai pintei. Pats jutos pārsteigts par to, ka arī šī atrada vietu manī. Smagi elsdams, ķēros pie trešās, kad Benets no jauna ierunājās.

—   Nu tad, Džim, vēl tikai ceļakāju, — viņš mīlīgi aicināja. — Esiet nu tik labs, Fred.

Tas, protams, bija smieklīgi, bet es negribēju mūsu pirmajā tikšanās reizē izrādīties par nīkuli. Ar izmisumam līdzīgu izjūtu pacēlu trešo kausu un sāku caur zobiem sūkt. Kad glāze bija tukša, es gandrīz sabruku pie letes. Vēders man šķita milzīgs kā bungas, bet uz pieres izsprāga sviedru lāses. Kad es jau gandrīz biju saļimis, redzēju, ka kolēģis stūrē pa paklāju uz durvju pusi.

—   Laiks posties uz mājām, Džim, — viņš sacīja. — Izdzeriet, un iesim.

Tiešām jābrīnās, ko cilvēka miesa spēj izturēt, kad tas neizbēgami vajadzīgs. Es nemūžam nebūtu saderējis, ka spēju pusstundas laikā ķerties pie ceturtās pintes. Bet, kad Benets nepacietīgi sāka bungāt ar kurpes purngalu pa grīdsegu, es pa malciņam ieņēmu mutē, juzdams, ka alus skalojas gar dzerokļiem, jo rikle negribēja to ņemt pretī. Man neviļus ienāca prātā, ka ūdens dzeršana bijusi iecienīta mocība spāņu inkvizīcijā, un, kad spiediens vēderā kļuva aizvien smagāks, es skaidri zināju, kā savulaik jutās nabaga mocekļi.

Kad beidzot, nekā vairs nesaredzēdams, noliku kausu un tenterēju projām no bāra, dižais kolēģis pavēra man durvis. Ārā uz ielas viņš aplika man roku ap pleciem.

—   Tā vecā spanieliene vēl nebūs atjēgusies, — viņš sacīja.

—    Iegriezīsimies uz brītiņu pie manis mājās un iekodīsim kādu kumosu. Es jūtos pabadējies.

Dziļi atlaidies bentlija mīkstajā sēdeklī un apkampis savu uzblīdušo vēderu, nolūkojos, kā gaismā mirgojošie veikalu logi paslīdēja garām un ceļš tālāk veda atklātās lauku ārēs. Mēs piebraucām pie skaistas pelēkas mūra mājas, kas atradās tipiskā Jorkšīras ciemā, un Benets veda mani iekšā.

—   Vai zināt, Džim, — viņš runāja, berzēdams rokas,

—    ka pēc alus nekas nav labāks uzkodām par marinētu sīpolu.

Pametu bailīgu skatienu uz sīpolu burku. Šā cilvēka dzīvē viss šķita lielāks par īsto dzīvi, pat sīpoli. Tie bija prāvāki par golfa bumbiņām, brūnbalti, spīdīgi.

—   Jā, pateicos, mister Ben… Grenvil. — Paņēmu vienu un neziņā nevarīgi turēju starp īkšķi un rādītājpirkstu. Alus vēl nebija atradis noteiktu vietu manī, un doma ķerties pie šā varenā zemes augļa patērēšanas šķita absolūti nepieņemama.

Grenvils iebāza roku traukā, izvilka sīpolu, aši to sagrauza, norija un tūdaļ iecirta zobus nākamajā.

—   Manu dieniņ, ir nu gan manta! Mana sieviņa, ja gribat zināt, ir brīnišķīga saimniece. Tik gardus sīpolus kā viņa neviens cits neprot sagatavot.

Tīksmīgi gremodams, viņš piegāja pie bufetes un jau pēc dažiem mirkļiem iespieda man rokā lielu glāzi divu trešdaļu tiesu piepildītu ar tīru viskiju. Es nespēju neko iebilst, jo biju saņēmis dūšu un iekodies sīpolā; mēģinājums to sakošļāt beidzās tā, ka man aizrāvās elpa, asums iecirtās degunā kā karsts vilnis, es sāku klepot, tad ievilku malku viskija un asarojošām acīm paskatījos uz Grenvilu.

Viņš no jauna pastiepa man pretī sīpolu trauku un, kad es atteicos, izskatījās sāpināts. — Cik dīvaini, ka jums tie negaršo. Man vienmēr licies, ka Sjū tos iemarinē brīnišķīgi.

—   Nē, Grenvil, jūs maldāties, tie ir gardi. Tikai es vēl neesmu ticis galā ar pirmo.

Grenvils priecīgi aizskrēja otrreiz uz virtuvi. Šoreiz atgriezdamies, viņš atnesa paplāti ar milzīgu cepeša gabalu, maizes kukuli, sviestu un sinepes.

—   Man šķiet, Džim, ka sviestmaize ar cepeti mums noderēs itin labi, — viņš murmujoja, asinādams nazi pret tērauda trinamo. Tad ievēroja, ka mana viskija glāze vēl pusē.

—   Kas ta nu, kas ta nu! — viņš pabargi iesaucās.

—   Jums dzeramais nemaz neplok. — Viņš vēlīgi noskatījās, kā es iztukšoju glāzi, un tūliņ to piepildīja no jauna līdz iepriekšējam līmenim. — Re nu, tas jau izskatās labāk. Uzkodiet vēl kādu sīpolu!

Es izstiepu kājas, atliecu galvu pret krēsla atzveltni un pūlējos kaut kā nomierināt orkānu, kas plosījās vēderā. Mans kuņģis likās piepildīts ar vulkāna lavu, kas virda un burbuļoja, un ar katru sīpola kumosiņu vai viskija lāsīti uzsita vilni tuvāk krāterim. Noraugoties, kā Grenvils darbojas, man uznāca drausmīgs nelabums. Viņš cītīgi zāģēja cepeti, atšķeldams collu biezas šķēles, aptriepa tās ar sinepēm un ielika starp maizes rikām. Viņš priecīgi dungoja, kamēr sviestmaižu kaudze auga augumā. Šad tad viņš uzkoda vēl pa kādam sīpolam.

—   Tad nu, puikiņ, ķerieties klāt! — viņš uzsauca un piestūma šķīvi man tuvāk, bet pats atkrita citā krēslā.

Viņš koda milzīgus kumosus un runāja ar pilnu muti.

—    Vai zināt, Džim, šitā man traki patīk — sataisīt mazu uzkodiņu. Sjū man vienmēr atstāj daudz ēdamā, kad pati iziet. — Viņš nokoda vēl pāris lielu kumosu. — Un vēl es jums kaut ko pateikšu, jo saku arī pats sev — šitās maizes ir sasodīti labas, vai jums nemaz tā neliekas?

—   Ir gan, tiešām ir. — Saslējies es nokodu kumosu, noriju un aizturēju elpu, kad vēl viens nevēlams svešķermenis piebiedrojās tam sajaukumam, kas manī jau bija.

Tanī brīdī izdzirdu atveramies ārdurvis.

—   Ahā, tā būs Sjū, — Grenvils grasījās celties kājās, kad istabā iedrāzās pārbarots Stafordšīras bullterjers, pārļempatāja pār istabu un ielēca viņam klēpī.

—   Fēbele, manu mīlulīt, atnāci pie papucīša! — viņš iesaucās. — Vai ar mammīti jauki izstaigājies?

Bullterjeram gandrīz vai uz pēdām sekoja Jorkšīras terjers, arī to Grenvils jūsmīgi apsveica:

—   Joo-hoho, Viktorij, jo-ho!

Jorkšīriete, sīkāka un mazāka augumā viņam klēpī nelēca, tāpat vien apsēdās saimniekam pie kājām un ik pēc dažām sekundēm atžņieba zobus smaidā.

Es savās ciešanās pat pasmaidīju. Nupat sašķīda vēl viens mīts, izrādījās, ka mazo dzīvnieku veterinārdakteri paši suņus nemaz nemīl. Šis diženais prata tikai padūdot.

Izdzirdu priekšnamā vieglus soļus un ieinteresēts pacēlu galvu. Biju sīki un smalki prātā iztēlojies Grenvila sievu — pavarda kopēju, pazemīgu un pakalpīgu; daudziem tādiem dinamiskiem tipiem ir šādas sievas — padevīgas verdzenes, kas pieticīgi turas maliņā. īsi sakot, gaidīju parādāmies Pelnrušķīti.

Kad atvērās durvis, man gandrīz izkrita no rokas biezā sviestmaize. Sjū Beneta bija burvīga, skaista, sieviete, kuras dēļ ikviens vīrietis, kam dzīvība kaulos, apstāsies, lai redzētu to vēlreiz. Kupli zīdaini brūni mati, lielas, zaļpelēkas, laipnas acis, tvīda kostīms jauki piekļāvies slaidam, taču ne pārspīlēti slaidam augumam; un vēl kas, kaut kāda iekšēja harmonija, kuras dēļ man pašam pēkšņi gribējās būt labākam, vismaz labāk izskatīties, nekā izskatījos.

Kā uz burvja mājienu apjēdzu, ka kurpes man sabristas, ka mana darba žakete un dungriņbikses neiederas šajā apkārtnē. Nebiju pacenties pārģērbties, bet braucis šurp darba drēbēs, un es pa fermu kūtīm nevarēju staigāt tādā uzvalkā kā viņš.

—   Mīļotā, mana mīļā! — Grenvils uzgavilēja, kad sieva viņu mīļi nomutēja. — Gribu tevi iepazīstināt ar Džimu Heriotu no Darovbijas.

Skaistās acis palūkojās manī.

—   Sveicināts, mister Heriot! — Viņa šķita par iepazīšanos ar mani tikpat priecīga, kāds bija licies viņas vīrs, un atkal man uzmācās gauža vēlēšanās, kaut es būtu izskatīgāks, kaut mati būtu godam sasukāti, kaut mani nemocītu nemaldīga pārliecība, ka es kuru katru mirkli varu sasprāgt tūkstoš gabalos.

—   Man gribas iedzert tēju, mister Heriot. Vai jūs piebiedrotos?

—   Nē — nē, nē, nē, ļoti pateicos, bet pašreiz ne, nē. — Es neviļus parāvos atpakaļ.

—   Ak jā, kā tad, jūs esat aplaimots ar vienu no Grenvila mazajām sviestmaizītēm. — Viņa pasmējās un aizgāja pēc tējas.

Atgriezusies viņa atnesa un pasniedza vīram sainīti. — Es šodien biju iepirkties, mīļais. Ieraudzīju dažus no tiem krekliem, kas tev tik ļoti patīk.

—   Sirsniņ! Cik tu mīļa! — Bērna dedzībā viņš atplēsa brūno papīru un ieraudzīja trīs elegantus celofānā iesaiņotus kreklus. — Cik brīnišķīgi, mīļā, kā tu mani lutini! — Viņš palūkojās uz mani.

—   Džim, šitie taču ir pasakaini skaisti krekli, jums arī viens jāpaņem. — Viņš vienu čaukstošo jaukumu iemeta man taisni klēpī.

Es, mēms aiz brīnumiem, pablisināju acis. — Nē, to nu gan ne… to es nevaru…

—   Protams, ka varat. Tas jums jāpatur.

—   Bet, Grenvil, taču ne kreklu… tas ir…

—   Tas ir ļoti labs krekls. — Viņš atkal sāka izskatīties kā sāpināts.

Es padevos.

Viņi abi bija tik sirsnīgi. Sjū ar tējas tasi apsēdās man blakus un jauki patērzēja, kamēr Grenvils starodams raudzījās manī, beigdams tiesāt pēdējo sviestmaizi un no jauna ķerdamies pie sīpoliem.

Daiļās sievietes klātbūtne bija ļoti patīkama, taču pašreiz mani stipri mulsināja. No manām dungriņbiksēm siltajā istabā sāka garot visas nepārprotamās smaržas no lauku kūtīm, kur bikses galvenokārt mēdza uzturēties. Un, kaut arī man šīs smaržas patīk, šinī elegantajā vidē tās nemaz neiederējās.

Vēl ļaunāk bija tas, ka manā iekšienē veidojās nemierīgi, varbūt zināmā mērā muzikāli trokšņi, kas ieskanējās visai dzirdami, ja vien kādu mirkli pieklusa valodas. Līdzšim es tādus tiku dzirdējis vienīgi govīm, kad tām sākās kaut kādas kaites tā sauktajā ceturtajā kuņģī. Mani sarunas biedri smalkjūtīgi izlikās nedzirdam arī to, ka man paspruka apkaunojoša atrauga, no kuras pat treknais Šunelis, kas bija aizmidzis, iztrūkās, bet, kad nespēju novaldīt vēl otru, no kuras iedrebējās loga rāmis, es nolēmu, ka laiks posties mājup.

Jāteic nekāds jēdzīgais sarunu biedrs es arī vairs nebiju. Alkohols bija iedarbojies tik stipri, ka es pats jutu, cik truli stulbs izskatos. Gaužām atšķirīgs no Grenvila, kas bija gluži tādā pašā formā kā tad, kad pirmoreiz viņu ieraudzīju slimnīcā. Viņš bija noturīgs, laipns, visādā ziņā nevainojams. Man kļuva smagi.

Tā nu ar tabakdozi kabatā un kreklu padusē es atvadījos.

Atgriezies slimnīcā, cieši palūkojos uz Dinu. Vecā sune bija operāciju izturējusi brīnum labi, atjēgusies un miegainām acīm paraudzījās manī. Gļotāda bija labā krāsā, pulss normāls un spēcīgs. Operācijas šoku bija noreducējusi mana kolēģa lieliskā ātrā tehnika un labā anestēzija.

Pietupos un paglaudīju viņai galvu un ausis. — Grenvil, man liekas, ka viņa būs visu izturējusi gaužām labi.

Lielā pīpe man virs galvas majestātiski un dziļā pārliecībā piekrītot palocījās.

— Protams, puikiņ, protams.

Un viņam bija taisnība. Pēc operācijas Dina atjaunojās un savai saimniecei par prieku nodzīvoja vēl dažu labu gadu.

Tonakt mājup braucot, viņa gulēja man blakus uz pasažieru sēdekļa, purnu no segapakšas izbāzusi. Šad tad viņa noguldīja zodu man uz rokas, ja es darbojos ar kloķi, un pāris reižu laiski roku nolaizīja.

Redzēju, ka viņa jūtas daudz labāk nekā es.

18.

Bens Ešbijs, vietējais lopu tirgotājs, skatījās pāri ganību žoga vārtiem, rādīdams savu parasto kokaģīmi. Man allaž licies, ka, visu mūžu iepirkdams no fermeriem govis, viņš vairāk par visu baidījās izrādīt jebkādas emocijas, ko varētu iztulkot par patiku vai pat sajūsmu. Noskatot lopiņu, viņa sejā neizpaudās nekas vairāk kā dažkārt vienīgi līdzjūtīgs žēlums.

Tieši tā bija arī šorīt, kad viņš stāvēja, atspiedies pret vārtu augstāko šķērsdēli, un noraudzījās uz Harija Sammera teli. Brīdi paskatījies, viņš sacīja fermerim:

—    Būtu labi, ja jūs viņu atdzītu šurpmāk, Harij. Viņa ir pārāk tālu. Man taču viņa jāapskata arī no augšas. — Viņš tomēr stīvi sāka kāpt pakalnā, bet tad ieraudzīja Montiju. Sākumā bulli nevarēja skaidri pamanīt, jo viņš ganījās pulkā kopā ar telēm. Bet tad piepeši lielā galva pacēlās krietni pāri visiem citiem lopiem, nāsīs ievērtais vara gredzens mirguļoja, un ganībās nodunēja klusināts, dobjš baurojiens. Paskatījies uz mūsu pusi, bullis sāka ar priekškāju it kā izklaidīgi kārpīt zāli.

Bens Ešbijs apstājās, augstāk vairs nekāpa, bet atgriezās atpakaļ pie vārtiem.

—   Nūjā, — viņš nomurmulēja, sejas izteiksmi nemainīdams. — Nav jau nekāds gaisa gabals, arī no šejienes varu visu pārredzēt.

Montijs bija stipri pārvērties, kopš biju viņu pirmoreiz pirms diviem gadiem redzējis. Toreiz viņš bija apaļas divas nedēļas vecs, vājš, pluskains teļuks vēl uz diezgan nedrošām kājām, galvu dziļi teļu dzirdāmajā spainī iebāzis.

—   Nu, kāds jums liekas mans jaunais bullis? — Harijs Sammers smiedamies toreiz noprasīja. — Vai bija vērts atdot simt mārciņu?

Es iesvilpos. — Tik daudz?

—   Ir jau gan, tas ir dārgi maksāts par tikko piedzimušu teļu. Bet cita ceļa nezinu, kā tikt pie Ņūtona šķirnes. Tik biezs mans maks nav, lai nopirktu pieaugušu bulli.

Ne visi fermeri tajos laikos bija tik tālredzīgi kā Harijs, daudzi izmantoja govju aplecināšanai jebkuru bulli, kāds pagadījās.

Viens no šādiem lopkopjiem pieveda Zigrīdam pārbaudei pavārgu bezšķirnes bulli un gribēja zināt, ko Zigfrīds par to domā. Zigrīda atbilde skanēja: — Vienā galā ragi, otrā maišelis, tas viss. Saimniekam tāda atbilde nepatika, taču es vēl šobaltdien uzskatu to par ideālāko grafisko attēlojumu to laiku mazvērtīgajiem buļļiem.

Harijs bija puisis ar gaišu galvu. Pēc tēva nāves viņš mantoja mazu saimniecību, ne vairāk par simt akriem. Tur kopā ar tikko apprecēto sievu viņš sāka veidot savu dzīvi. Kad ar viņu iepazinos, viņam bija tikai mazliet pāri divdesmit gadiem, un visai trauslā miesas būve mani vedināja uz aplamām domām, neticēju, ka fermera darbs viņam būs pa spēkam; jauneklis ar bālu seju, lielām, sapņainām acīm un slaiko augumu nešķita piemērots fermera septiņu darbadienu nedēļai, kad jāslauc, jābaro, jāmēž kūtis. Taču mans spriedums, kā izrādījās, bija aplams.

Bezbailība, ar kādu viņš ķērās pie visa, kā sagrāba aiz pakaļkājas spārdelīgu govi, lai es to varētu izmeklēt, cietā apņēmībā, kad viņš, zobus sakodis, turēja aiz purna ganībās brīvi staigājošās govis, kad vajadzēja tās iezīmēt, ļoti drīz lika man mainīt domas par viņu. Viņš strādāja nepaguris, un bija gluži dabiski, ka viņš neiztrūkās aizbraukt uz Skotijas dienvidiem sameklēt un nopirkt bullēnu.

Harijam bija Eiršīras ganāmpulks, visai neparasts Deilas universālo īsradžu vidū, un nebija ne mazāko šaubu, ka slaveno Ņutonu asiņu pieplūde ganāmpulku noteikti vēl uzlabos.

— Viņam ir godalgoti senči gan no tēva, gan mātes puses, — jaunais fermeris man sacīja. — Un arī varens ciltsvārds — Ņūtons Montmorensijs Sestais, īsākai lietošanai — Montijs.

It kā juzdams, ka uzrunāts, teliņš toreiz pacēla galvu no spaiņa un palūkojās uz mums. Jokains mazs ģīmītis ar slapju purnu, nošķiedies ar pienu gandrīz līdz acīm, piena lāses pilēja ārā no mutes. Es pārliecos pār aizgalda malu, pakasīju cieto pierīti un pirkstu galiem sataustīju nākamo radziņu dīgstus, kas nebija lielāki par zirņiem. Skaidrām acīm manī bezbailīgi raudzīdamies, Montijs mierīgi pārcieta maigošanos un tad no jauna iebāza galvu atpakaļ spainī.

Turpmākajās nedēļās man it bieži iegadījās tikties ar Hariju Sammeru un tad es parasti uzmetu acis arī viņa dārgajam pirkumam. Teļam augot, kļuva redzams, kāpēc par viņu vajadzēja samaksāt simt mārciņu. Aizgaldā viņš mita kopā ar trim Harija paša saimniecības teļiem, un pārākumu varēja manīt no pirmā acu uzmetiena; piere plata, acis novietotas tālu viena no otras, krūtis platas, kājas īsas, taisnas, līdzena līnija no pleciem uz astes pamatni muguras galā. Montijam bija klase; kaut arī vēl mazs, tomēr jau īsts bullis.

Viņam bija apmēram trīs mēneši, kad Harijs man piezvanīja, lai pateiktu, ka, pēc viņa domām, teļam esot plaušu karsonis. Tas mani pārsteidza, jo laiks bija tīkams un silts, turklāt es zināju, ka Montijs uzturas kūtī, kur vējš cauri nevelk. Tomēr, bullēnu ieraudzījis, nodomāju, ka saimnieka diagnoze ir pareiza. Sānu nemierīgā cilāšanās, simt piecu grādu temperatūra visai noteikti uz to norādīja. Bet, kad biju ar stetoskopu izklaušinājis krūtis, gribēdams sadzirdēt pneimonijas trokšņus, nedzirdēju neko. Plaušas bija pilnīgi tīras. Nekādu trokšņu, ne sabiezējumu.

Tā nu bija mīkla. Fermerim es sacīju: — Tas ir neizprotami, Harij. Viņš neapšaubāmi ir slims, bet simptomi mani neuzvedina ne uz vienu izskaidrojamu saslimšanu.

To teikdams, es nerīkojos saskaņā ar to, kas man bija mācīts: jo pats pirmais veterinārārsts, pie kura studentu gados biju praksē, man reiz piekodināja: «Ja tu nezini, kas lopam kait, tad Dieva dēļ nekad neatzīsties. Nosauc to kaiti jelkādā vārdā — par Maklaskija slimību vai progresējošu dendrefu — vienalga, kā gribi, tikai dod tai vārdu.» Man tomēr nekāda iedvesma neradās. Neziņā noraudzījos uz elsojošo mazuli ar man pievērstām baiļpilnām acīm.

Izmanto simptomus, lai noteiktu slimību! Tas bija mans īstais uzdevums. Temperatūra paaugstināta, tātad vispirms jādomā par to. Izmantoju visu savu arsenālu temperatūras pazemināšanai; injicēju vispārēju antiserumu, sabrūvēju «pretdrudža dzērienu», tomēr divas turpmākās dienas parādīja, ka sirmie, kopš laiku laikiem lietotie līdzekļi neko labu nedara.

Ceturtajā dienā Harijs pienāca, kad es tikko kāpu ārā no mašīnas.

—   Šorīt viņš tā ērmoti staigā, mister Heriot, liekas, ka viņš ir akls.

—   Akls! — Tātad tā varētu būt saindēšanās ar svinu, kas izpaužas neparastā veidā, vai tas iespējams? Iesteidzos kūtī teļu nodalījumā un rūpīgi apskatīju visas sienas, bet nekur nebija nevienas krāsotas vietiņas, neviena krāsas traipiņa, un Montijs visu līdzšinējo mūžiņu bija pavadījis šeit.

Turklāt, ciešāk ieskatoties un pavērojot, konstatēju, ka akls viņš nav; skatiens gan bija stings, acis mazliet pārvērstas, un viņš tenterēja pa aploku gluži kā neredzīgs, bet, kad pavicināju roku gar purnu, viņš samirkšķināja plakstus. Visvairāk mani izbrīnīja gaita — viņš steberēja stīvām kājām, gandrīz kā mehāniska rotaļlieta, un es domās sāku tverties pēc kārtas pie visiem salmiņiem. Stingumkrampji? — Nē. Meningīts? — Nē, nē; es allaž centos ārēji saglabāt profesionāli vēsu noturību; taču tagad visiem spēkiem apspiedu impulsu, lai ar vaļā muti, stulbi blenzdams, nesāktu kasīt pakausi.

Aizbraucu atpakaļ uz mājām, cik drīz vien spēju, un braukdams visu laiku nopietni domāju. Nelielā pieredze man nespēja palīdzēt, bet man tomēr bija kaut kādas zināšanas patoloģijā un fizioloģijā, un, ja pūlos noteikt diagnozi, parasti man izdodas atrast atbildi, balstoties uz racionāla pamata. Bet šoreiz neparko netiku gudrs.

Tovakar sameklēju visas savas grāmatas, lekcijas un visus pierakstus, ko varēju sameklēt par teļu slimībām. Droši vien kaut kur būs kāds norādījums. Tomēr velti izmeklējos mācību grāmatās iedvesmu un man gandrīz jau zuda pēdējā cerība, kad atradu nelielu rindkopu visai neievērojamā rakstā par teļu slimībām. «Zīmīga, stīva gaita, stingas acis ar tieksmi pavērsties augšup, traucējumi elpošanā, augsta temperatūra.» Man šķita, ka vārdi no lapas man lēktin lec pretī, it kā nezināmais autors šai brīdī man uzsistu pa plecu, sacīdams: «Nu redzi, kur vaina. Viss taču ir skaidrāks par skaidru.»

Paķēru telefona klausuli un zvanīju Harijam Sammeram.

—   Harij, vai jums nav gadījies ievērot, ka Montijs un pārējie teļi cits citu aplaiza?

—   Vai, kā nu ne, to viņi, muļķīši, dara visi. Tā jau viņiem ir gluži kā izprieca. Kāpēc vaicājat?

—   Tāpēc, ka nu zinu, kas jūsu bullēnam kait. Viņam iekšā savēlies spalvu pikucis.

—   Spalvu pikucis? Kur?

—   Tā sauktajā ceturtajā kuņģī. Un no tā radušies visi neizprotamie simptomi.

—   Lai mani nelabais… Nu, un ko tad mēs iesāksim?

—    Droši vien būs vajadzīga operācija, bet man gribētos vispapriekš sadzirdīt viņu ar šķidru parafīnu. Nolikšu durvju priekšā pudeli ar to šķīdumu, jums tikai jāatbrauc tai pakaļ. Iedodiet šovakar puspintes, bet otru pusi rītrītā tukšā dūšā. Varbūt parafīns to kamolu izslidinās. Rīt no paša rīta pie jums ieradīšos.

Sevišķi ārstniecībai ar šķidro parafīnu es neticēju. Man liekas, ieteicu to vienīgi tādēļ, lai kaut kas tiktu darīts, vienlaikus nervozi sākdams cilāt domu par operēšanu. Nākamajā rītā aina bija, kā jau domāju, tāda pati kā iepriekšējā dienā: Montijs joprojām steberēja stīvām kājām, joprojām blenza stingi uz priekšu kā neredzīgs, un eļļains aplis ap dibena izeju norādīja, ka parafīns izskrējis cauri, neko nepaveicis.

—   Viņš jau trīs dienas neko nav ēdis, — Harijs sacīja. — Nezinu, cik ilgi viņš tā vēl izturēs.

No Harija raižpilnās sejas mans skatiens pievērsās nabaga trīcošajam telēnam aizgaldā. —Jums taisnība. Mums viņš jāuzšķērž nekavējoties, ja vispār ceram izglābt. Vai būsiet ar mieru, ka es mēģinātu operēt?

—   Ai protams, ķerieties klāt — jo drīzāk, jo labāk. — Viņš man uzsmaidīja. Smaids liecināja par uzticēšanos, un man pašam kuņģis sarāvās kamolā. Šaubījos, vai uzticēšanās maz ir pamatota, jo tajos laikos govslopu vēdera dobuma operācijas vēl bija bērnu autiņos. Bija dažas kaites, kas tika operētas visai bieži, bet spalvu kamola izņemšana pie šiem darbiem nebija pieskaitāma, un manas zināšanas šajā jomā balstījās vienīgi uz nabadzīgu informāciju mācībgrāmatās.

Jaunais fermeris tomēr man uzticējās. Viņš uzskatīja, ka es tādu darbu varētu paveikt, tāpēc nedrīkstēju ļaut pamanīt savas šaubas. Šī bija viena no tām reizēm, kad apskaudu kolēģus, kas ārstē cilvēkus. Ja nepieciešama ķirurģiskā iejaukšanās, tie nogādā pacientu slimnīcā, turpretī veterinārārstam neatliek nekas cits, kā novilkt žaketi un sagatavot vietu operēšanai kādā no fermas ēkām.

Mēs abi ar Hariju ņēmāmies novārīt instrumentus, sanesām spaiņus ar karstu ūdeni un tukšā aizgaldā noklājām salmu kārtu. Kaut arī telēns bija tā pavārdzis, tomēr bija nepieciešama relatīvi liela nembutāla deva vēnā, kamēr viņš beidzot aizmiga, tika apvērsts augšpēdu, augšup saslietām ļenganām kājelēm. Biju gatavs sākt darbu.

Nekad nekas dzīvē nav tā, kā stāv rakstīts grāmatā. Attēli uz diagrammas izskatās ļoti vienkārši, ticami un tieši, bet viss pārvēršas citādi, kad sākat griezt miesā dzīvai būtnei, kuras vēders elpā viegli cilājās, bet jums zem naža aizplūst īstas asinis. Es zināju, ka man vajadzīgais «ceturtais kuņģis» atrodas mazliet pa labi no krūšukaula, bet, tikko pārgriezu vēderplēvi, slidena, bieza plēves ieloces masa pilnīgi aizsedza skatu, un, jad es to pastūmu nostāk, Montijs negaidot sasvērās uz sāniem un grieztajā brūcē ieslīdēja zarnas. Es strauji pašāvu priekšā plaukstu — tā vien trūka, lai mana pacienta zarnas sārtām cilpām izplūstu salmu klājienā, kamēr vēl nemaz nebiju sācis operēt.

—    Paveiciet viņu atpakaļ augšpēdu, Harij, — es noelsos. Fermeris ātri izpildīja rīkojumu, taču zarnas nepavisam netiecās atgriezties savā vietā un locījās manā plaukstā kā dzīvas, kad es grasi]os satvert operējamo vietu. Godīgi atzīstoties, es jutos mazliet kā apmaldījies, kā pazudis, un sirds man neprātīgi dauzījās, kad sataustīju kaut ko cietu. Tad gar gļotādas sieniņu ieslīdēju vienā no pārējiem kuņģiem — tai mirklī nesapratu, kurā. Beidzot priekšmetu satvēru un izvilku grieztajā brūcē. Mana roka aptvēra ceturto kuņģi, un es sapratu, ka priekšmetam vajadzēja būt meklētajam spalvu kamolam.

Atstūmis zarnas atpakaļ vietā, kaut arī tās no jauna mēģināja iespiesties darbības laukā, izdarīju nepieciešamo griezienu kuņģī un beidzot ieraudzīju lielā posta cēloni. Tas nepavisam nebija kamols, drīzāk līdzinājās plakanam plācenim, kas sastāvēja no cieši sapresētas apmatojuma spalvas, sajauktas ar siena gružiem, saskābušu, sabiezējušu pienu, bet pārklāts ar spīdīgu šķidrā parafīna kārtu. Plakanais priekšmets bija aizsprostojis kuņģa izeju uz zarnām.

Piesardzīgi izvilku pikuci pa iegriezuma spraugu ārā un nometu zemē salmos. Tikai pēc tam, kad biju aizšuvis kuņģa brūci, ticis kārtībā ar zarnām, salāpījis muskuļu kārtu un sāku diegt kopā ādu, pamanīju, ka man pār seju aumaļām plūst sviedri. Kad ar elpu aizpūtu sviedru lāsi no degungala, Harijs pārtrauca klusumu.

—   Ellīgi āķīgs darbiņš, vai ne? — viņš ierunājās. Tad iesmējās un uzsita man pa plecu. — Varu saderēt, ka jums arī bija diezgan šķērseniski ap dūšu, pirmoreiz kaut ko tādu darot.

Izvilku vēlreiz zīda diegu caur ādu un aizsēju mezglu. — Jums taisnība, Harij, — noteicu, — briesmīga taisnība.

Kad biju visu pabeidzis, mēs apsedzām Montiju ar zirgudeķi un uzčubinājām vēl salmus virsū, atstājot ārā tikai bullēna galvu. Pieliecos un papletu acs kaktiņu. Acs radzene nereaģēja. Dieviņ, cik dziļa nemaņa — vai būšu teļam iedevis pārāk lielu anestēzijas devu? Protams, jārēķinās ari ar operācijas šoku. Arā ejot, vēlreiz palūkojos atpakaļ uz nekustīgo mazo augumiņu. Tas izskatījās vēl sīkāks nekā parasti, bezgala vārs un ievainojams tur guļvietā pie kūts kailās sienas.

Visu dienu biju ļoti aizņemts, taču vakarā domās atgriezos pie Montija. Vai teliņš atmodies no nemaņas? Varbūt jau ir pagalam. Man nebija nekādas pieredzes, neviena tāda gadījuma līdz šim, no kā smelties zināšanas, nebija ne mazākās nojausmas, kā teļi reaģē uz šāda veida operācijām. Un neparko nespēju atbrīvoties no sirdsapziņas ēdām, domājot par to, cik ļoti nozīmīgs šāsdienas notikums ir Harijam Sammeram. Mēdz teikt, ka bullis ir puse no visa ganāmpulka, un patlaban puse Harija nākamības ganāmpulka gulēja zem salmu apsega… Nekad viņš otrreiz vairs nebūtu spējīgs sagādāt tik lielu naudu.

Pēkšņi pietraucos kājās no krēsla, kur sēdēju. Nekādas jēgas tā prātot. Jāceļas un jānoskaidro, kāds ir stāvoklis. Viena daļa manī pretojās tādam amatierismam un pārliecības trūkumam, tā ērmojoties, bet galu galā varu jau arī pateikt, ka esmu aizmirsis kādu instrumentu un atbraucis tam pakaļ.

Ferma grima tumsā, kad es iezagos teļa aizgaldā. Pazibināju savu kabatas bateriju uz salmu kaudzīti, un, sirdij neganti iepukstoties, redzēju, ka teļš nekustas. Nometos ceļos un pabāzu roku zem apsega; viņš elpoja. Acu refleksa tomēr nebija. Viens no diviem — vai viņš drīz vien izlaidīs garu vai arī vajadzīgs milzīgi ilgs laiks, lai viņš atmostos.

Izgājis tumšajā pagalmā, paraudzījos siltajā gaismas laukumā, ko veidoja atspīdums no virtuves loga. Neviens nebija manu ierašanos pamanījis. Aizzagos atpakaļ pie mašīnas un aizbraucu ar nelāgo atziņu, ka neesmu ticis ne par soli tālāk uz priekšu. Vēl aizvien nezināju, kāds būs mana darba gala iznākums.

Nākamajā rītā man visu to vajadzēja izdzīvot vēlreiz, un, stīvi kātodams uz teļu aizgaldiem, zināju, ka šoreiz noteikti kaut ko ieraudzīšu. Vai nu bullītis būs pagalam vai arī sācis atlabt. Atvēru kūts durvis un gandrīz skriešus devos pa eju uz priekšu. Trešais aizgalds bija tas, ko meklēju, un es alkatīgi palūkojos tajā.

Montijs gulēja uz krūtīm. Vēl joprojām viņš gulēja zem zirgudeķa un salmu apsega un izskatījās gaužām nobēdājies, it kā būtu pašam sevis ļoti žēl, bet, ja redzu govslopu guļam uz krūtīm, es allaž kļūstu cerīgs. Spriedze atlaidās kā atplūstošs vilnis. Operāciju viņš bija pārcietis — pirmais posms pārvarēts; un, kad es, notupies blakus salmos, paberzēju plato pierīti, man radās sajūta, ka būsim uzvarējuši.

Un patiesi — Montijs atlaba, kaut gan man nekad īsti neizdevās pašam sev zinātniski izskaidrot, kāpēc šķiedrainā samudžinājuma izvākšana sekmēja tik strauju uzlabošanos vienlaikus tik daudzos virzienos. Bet tā šoreiz bija noticis. Temperatūra teļam nokritās, viņš sāka normāli elpot, acis vairs stingi neblenza, un stīvums no locekļiem izzuda.

Kaut arī nevarēju to visu izprast, tomēr par iznākumu biju sajūsmināts. Gluži kā skolotājam pret iemīļotu audzēkni, es tādā kā īpašnieka sirsnībā pieķēros izārstētajam teļam, un cik vien man gadījās fermā iegriezties, es gandrīz vai nesamanīgi devos uz viņa aizgaldu. Viņš allaž panācās man pretim, palūkojās manī ar draudzīgu interesi; tā vien šķita, ka arī viņam ir pret mani biedriskas jūtas.

Viņam jau nāca pāri gadam, kad sāku ievērot pārmaiņu. Draudzīgā interese pamazām skatienā izzuda, tās vietā uzradās domīga, vērtējoša izteiksme; turklāt viņš pasāka, tā skatīdamies, vienlaikus purināt galvu.

— Es jūsu vietā vairs tur iekšā neietu, mister lienot,— Harijs viendien ieteicās. —Viņš drīz būs pavisam pieaudzis, un man šķiet, ka izvērtīsies makten nešpetns, kad pilnīgi nobriedīs.

Nešpetns nebija īstais apzīmējums. Harijam sākās ilgs labs, mierīgs periods bez rūpestiem, un Montijam bija jau gandrīz divi gadi, kad es viņu atkal ieraudzīju. Šoreiz nebija nekādas slimošanas. Viena vai divas no Harija govīm bija atnesušās pirms laika, un viņš atbilstoši savam raksturam tūdaļ palūdza, lai es noņemu lopiem asins paraugus pārbaudei, vai ganāmpulkā nav konstatējama bruceloze.

Bez pūlēm apstrādājām pēc kārtas visas govis, un man stundas laikā bija jau vesela rinda ar asinīm piesūktu stikla stobriņu.

—   Ar tām nu mēs būtu galā, — fermeris noteica, — atliek vairs tikai noņemt paraugus no buļļa, un darbs padarīts. — Viņš gāja man pa priekšu pāri pagalmam uz teļu aizgaldiem, kur gaiteņa galā atradās buļļu novietne. Viņš atvēra pusdurvis, un, ielūkojoties iekšā, es kļuvu mēms.

Montijs bija milzenis. Kakls ar cilnajiem muskuļu pauguriem balstīja tik varen lielu galvu, ka buļļa acis izskatījās pavisam maziņas. Un laipnības šinīs acīs nebija nu nemaz; vispār tajās nebija nekādas izteiksmes, vienīgi salts, melns spīdums. Viņš stāvēja sāniski pret mani, raudzīdamies sienā, bet es zināju, ka viņš mani vēro un, pacirzdams galvu uz priekšu, ar lielajiem ragiem īsti ļaunīgā apņēmībā ievilka švīku balsinātajā sienā. Brīžiem viņš nokrācās kaut kur krūšu dziļumā, bet vairāk neizdeva ne skaņu. Montijs nebija vienkārši bullis, viņš bija barga, naidīga klātesoša būtne.

Haris iesmējās, redzot mani stāvam un noraugāmies pār durvju vaļējo augšdaļu.

—   Nu, vai varat iedomāties pārkāpt un pieiet pakasīt šim pieri? To tak jums allažīn patika darīt.

—   Nē, pateicos. — Atkāpos no durvīm un novērsu acis no varenā dzīvnieka. — Interesanti, kādas izredzes man būtu palikt dzīvam, ja ieietu.

—   Es rēķinu, ka jūs noturētos apmēram minūti, — Harijs domīgi apsvēra. — Viņš ir patiesi varens bullis — visu manu cerību piepildījums, bet nu, Dieva vārds, negants gan. Es viņam neuzticos ne par mata platumu.

—   Un kā lai es, jūsuprāt, noņemu asins provi? — es bez mazākās sajūsmas noprasīju.

—   Ak, es iesprostošu viņa galvu tur tanī tālākajā kaktā, — Harijs sacīja, norādīdams uz metāla iejūgu virs siles pie pretējās sienas. — Iedošu barību, lai novērstu uzmanību. —

Viņš izgāja ārā un pa caurumu sienā tieši pretī silei iebēra no pagalma puses bullim barību.

Sākumā bullis gar to nelikās ne zinis, tikai turpināja ar ragiem uzbrukt sienai, tad pierima, lēni un bijīgi pagājās pāris soļu pa aizgaldu un ielīka ar purnu silē. Harijs pagalmā pavilka sviru, iejūgs sparīgi uzkrita varenajā kaklā un savilkās.

— Kārtībā! — fermeris no āra uzkliedza, iekāries svirā. — Nu viņš man ir ciet, varat iet iekšā.

Atvēru durvis un iegāju aizgaldā, un, kaut arī bullis aiz galvas bija cieši piesaistīts, tomēr nespēju atvairīt zināmu baiļu izjūtu, jo abi ar bulli Šaurajā telpā bijām divi vien. Kad, nogājis gar masīvo ķermeni, uzliku roku bullim uz kakla, jutu to notrīsam spēkā un niknumā. Iespiedis pirkstus jūga rievā, gaidīju vēnu sabriestam. Adatu vajadzēs triekt biezajā ādā ar pamatīgu spēku, tā es nospriedu.

Bullis saspringa, bet nepakustējās, kad es ietriecu adatu un atvieglots redzēju, ka šļirces pūslītis pildās ar asinīm. Paldies Dievam, biju uzreiz trāpījis vēnā ar pirmo grūdienu, tā ka nenāksies lieki bakstīties. Vilku adatu ārā, priecādamies, ka darbs galu galā bijis pavisam vienkāršs, kad pēkšņi sāka risināties notikumi. Bullis pērkonīgi iebaurojās un metās apkārt uz mani, no nupatējās letarģijas vairs nebija ne vēsts. Redzēju, ka viņš vienu ragu izbrīvējis no iejūga un, kaut arī nespēja mani aizsniegt ar galvu, tomēr deva ar plecu mugurā drausmīgu triecienu. Dzirdēju Hariju ārā pagalmā kliedzam, un, kad pierausos kājās un metos uz steliņģa durvīm, ieraudzīju, ka trakojošais dzīvnieks teju teju izraus no iejūga arī otru ragu. Sasniedzis galveno eju, dzirdēju noskanam kritušo iejūgu, tātad bullis bija pilnīgi atbrīvojies.

Ikviens, kas atradies šaurā kūts ejā dažu soļu atstatumā no veselas tonnas krācošas, plosīgas nāves, pratīs novērtēt manu steigu. Mani rosināja viena vienīga doma —ja Montijs tiks man klāt, viņš bez mazākās piepūles izšķaidīs mani gar sienu kā nogatavojušos plūmi. Un, kaut arī man mugurā bija garš vaskadrānas virsvalks un kājās gumijas zābaki, neticu gan, ka jelkāds olimpiskais sprinteris vislabākajās naglenēs ātrumā mani pārspētu.

Durvis paguvu aizcirst, kad mūs vairs šķīra tikai pēdas tiesa. Pirmais, ko ieraudzīju, bija Harijs Sammers, kas skrēja ap kūts stūri. Viņš bija briesmīgi bāls. Pats savu ģīmi es neredzēju, bet es arī jutos bāls; man pat lūpas bija saltas un bezjūtīgi notirpušas.

—   Dieviņ, cik šausmīgi, kā man žēl! — Harijs aizsmacis iesaucās. — Acīmredzot iejūgs ap to briesmonīgi resno kaklu nespēja noslēgties. Svira man vienkārši tika izrauta no rokām. Kā es priecājos, jūs ieraudzījis — es jau domāju, ka beigts un pagalam.

Palūkojos lejup savā rokā. Ar asinīm pildīto šļirces pūslīti es vēl joprojām turēju cieši saujā sažņaugtu.

—   Lai nu kā, provi es tomēr dabūju, Harij. Un labi, ka tā, jo liekas, ka bez krietnas pierunāšanas pēc jaunas es tur atpakaļ vairs neietu. Diemžēl laikam jāteic, ka jūs nupat noskatījāties, kā beidzas veca, skaista draudzība.

—   Ak tavu briesmīgu negantnieku! — Harijs mirkli paklausījās, kā Montijs ar ragiem dimdināja kūts durvis. — Un galu galā pēc visa tā, ko jūs šā labā esat darījis. Par to saņemat tādu pateicību…

19.

Visdramatiskākais notikums veterinārmedicīnas prakses vēsturē laikam tomēr ir darba zirgu noiešana no skatuves. Izklausās gandrīz neticami, ka profesijas spožums, slava un galvenais saturs ir klusi un pilnīgi nemanāmi sadilis un izkusis dažos gados. Un es esmu viens no tiem, kas Šo norisi redzēja un piedzīvoja.

Kad pašā sākumā ierados Darovbijā, traktors gan jau sāka ņemt virsroku, tomēr zemkopībā tradīcijas turas sīksti un lēti nemirst. Zirgu vēl bija pārpārēm. Tas bija gaužām labi, jo manā veterinārā izglītībā zirgs bija pirmais un galvenais, viss pārējais bija nobīdīts tālu nomaļus. Daudzējādā ziņā tā bija laba, cienījama, zinātniska izglītība, taču dažbrīd es ieprātojos — interesanti, vai tie ļaudis, kas izglītību veidoja, vēl joprojām turējās pie priekšstata par zirgu dakteri, kas, tērpies vizītsvārkos, ar cilindru galvā, apgrozās pasaulē, kur satiksmi uztur zirgu tramvajs un kravas ratus velk smagie vezumnieku zirgi.

Zirga anatomiju mēs iepazinām sīki jo sīki, ne tuvu tik daudz uzmanības neveltījot pārējai dzīvajai radībai. Gluži tas pats notika ar citiem priekšmetiem; piemēram, lopkopībā — zirgu apkalšanā apguvām tādu prasmi, ka varējām iet kalpībā pie kalēja. Ar zinībām par ķirurģiju un ārstniecību nebija citādi — izzināt visu par ienāšiem vai vīvelēm bija nesalīdzināmi svarīgāk nekā uzzināt jelko par suņu mēri. Jau tad, kad es vēl mācījos, mēs, jaunākie studenti, sapratām, ka šāda sistēma ir smieklīga laikā, kad darba zirgs pamazām kļūst par muzeja eksponātu un acīmredzami pieaug darba potenciāls citu mājlopu un mazo dzīvnieku aprūpē un ārstēšanā.

Kā jau minēju — mums, milzīgu zirgzinības bagāžu apguvušajiem, par zināmu mierinājumu noderēja fakts, ka vēl bija pietiekami daudz pacientu, pie kā zinības izmantot. Atceros, ka pirmajos divos darba gados man gandrīz ik dienu gadījās dakterēt kādu zemkopja zirgu, un, kaut arī nebiju un nekad nebūšu speciālists zirgu medicīniskajā aprūpē, tomēr bija interesanti un satraucoši darbā sastapties ar paņēmieniem un nosacījumiem, kuru nosaukumi saglabājušies no sirmiem viduslaikiem. Ar zālēm nebija citādi — simtiem gadu bija lietotas vienas un tās pašas zāles, vieni un tie paši instrumenti. Tā bija straume, kas gadu gadiem nesa uz priekšu veterināriju.

Un nu nepilnos trijos gados straume bija noplakusi, ja arī ne gluži par urdziņu, tomēr jau sasniegusi stadiju, kad pilnīga izžūšana vairs nebija aiz kalniem. Zināmā mērā tas atviegloja veterinārārstu dzīvi, jo darbs ar zirgiem, bez šaubām, bija pats smagākais darbs, kas radīja ari vislielāko spriedzi.

Tāpēc šodien, noraugoties uz trīsgadīgo zirgu, man neviļus ienāca prātā, ka šādas lietas vairs neatgadās tik bieži kā senāk. Jaunajam zirgam sānā bija gara plēsta brūce, dzeloņstieplēs iegūta brūce, kas, zirgam kustoties, pletās vaļā. Citas izejas nebija, kā ķerties pie šūšanas.

Zirga galvu steliņģī piesēja, pašu ar veselo sānu nostādot gar steliņģa augsto starpsienu. Viens no fermas vīriešiem, sešas pēdas garš puisis, turēja zirgu pie apaušiem, kamēr es brūcē iepūderēju jodoformu. Zirgs, likās, to neņēma ļaunā, un tas man darbā bija liels atvieglojums, jo zirgs bija masīvs un spēcīgs un starot izstaroja enerģiju un dzīvesprieku. Ievēru adatā garu zīda diega pavedienu, pacēlu brūces vienu lūpu un izdūru adatu cauri. Šķita, ka nekādu raižu nebūs, es nodomāju, satuvinādams abas brūces malas, bet, kad dūru otrā malā adatu, zirgs konvulsīvi salēcās, un es jutu it kā spēcīgu vēja brāzmu krūtīs. Un tad dīvainā kārtā zirgs stāvēja sāniski pret starpsienu, it kā nekas nebūtu noticis.

Nevienā gadījumā, saņemot zirga spērienu, es pirms tam neesmu nojautis tā tuvošanos. Patiesi jābrīnās, cik zibenīgi spēj kustēties lielās kājas. Bet nebija ne mazāko šaubu, ka spēriens viņam izdevies un viņš man trāpījis, jo ne adata, ne zīda diega pavediens nekur nebija redzami. Lielais puisis, kas stāvēja zirgam pie galvas, skatījās manī stingām, ieplestām acīm, sejā balts kā krīts. Viņš norādīja uz manu apģērbu, kurā bija radušās nekārtības. Man mugurā bija modīgs gabardīna mētelis, un tagad tas izskatījās tā, it kā to kāds ar bārdasnazi būtu sašķērējis gareniski no vidus līdz apakšai šaurās strēmelēs. Kājas lielam briesmīgais tērauda pakavs bija par collas vai divu tiesu pašāvies garām, bet mētelis būs jānoraksta.

Stāvēju tur, neziņā apkārt skatīdamies, kad staļļa durvīs atskanēja jautra balss:

—   Hei, mister Heriot, ko viņš jums nodarīja? — Vecais zirgkopis Klifs Tirmens noskatīja mani no augšas līdz lejai puslīdz uzjautrināts, puslīdz skarbi.

—   Kas jums bija darāms?

—   Vajadzēja aizšūt brūci, bet nu es vairs klāt neķeršos. Braukšu atpakaļ uz ambulanci pēc hloroforma maskas, ko uzmaukt uz purna.

Mazais vīrelis izskatījās gluži satriekts. — Nē, nē, hloroforms nebūs vajadzīgs. Es viņu pieturēšu, jums nav jābīstas.

—   Nē, Klif, man ļoti žēl. — Sāku vākt kopā savas mantas — šujamrīkus, šķēres, pulveri. — Es zinu, jūs esat labs cilvēks, bet, ja viņš jau reiz spēra, tad negribu dot izdevību spert vēlreiz. Negribu palikt klibs uz mūžu.

Zirgupuiša sīkais, stiegrainais augums šķita savelkamies cietā pretestības kamolā. Atmetis galvu, viņš ieņēma kareivīgu pozu un nikni mani uzlūkoja. — Nekad neesu tādas aplamības dzirdējis. — Tad viņš apsviedās apkārt pret diženo puisi, kas vēl joprojām stāvēja zirgam pie galvas. Nāves bālums puiša ģīmī bija pieņēmis maigi zaļu nokrāsu. — Nāc no turienes ārā, Bob! Tu esi tā noraustījies, ka uztrauc zirgu. Nāc ārā un palaid mani savā vietā!

Bobs pateicīgi tūliņ pameta posteni un, stulbi smaidīdams, piesardzīgi slīdēja zirgam gar sāniem ārā. Pa ceļam viņam iznāca iet garām Klifam, kura galva nesniedzās puisim ne līdz plecam.

Klifu viss notikušais šķita smagi aizvainojis. Viņš satvēra apaušus un paskatījās uz lielo zirgu ar tādām acīm, kādām sašutis skolotājs vērotu palaidņa puiku. Zirgs, kas vēl nepavisam nebija nomierinājies, pieglauda ausis un sāka mīņāties, skaļi klaudzinot lielās kājas uz staļļa klona, tomēr ātri pierima, tiklīdz mazais večuks tam nikni iebelza pa sāniem.

—   Stāvi rāms un vietā, lielais lempi! Kas ar tevi patlaban notiek? — Klifs uzbrēca un no jauna iebelza ar sīko dūri zirgam kā muca platajās krūtīs. Tas bija ērmīgs belziens, droši vien zirgs to vispār nesajuta, tomēr brīnumainā kārtā tas viņu padarīja pazemīgu.

—   Sadomāji spert, ko? Es tev gan rādīšu spārdīšanos. — Viņš sapurināja apaušus un runādams hipnotiski uzlūkoja zirgu. Tad pievērsās man. — Nu jūs varat iet un darīt savu darbu, mister Heriot. Viņš jums vairs pāri nedarīs.

Es neizlēmīgi noraudzījos uz milzonīgo, baismo radījumu. Ar vaļā acīm doties bīstamās situācijās veterinārārstam nākas visai bieži, pat regulāri. Ikviens uz to reaģē citādi. Es apzinos, ka ir bijuši laiki, kad pārāk sakāpināta iztēle mani padarīja sevišķi jutīgu pret it kā draudošām briesmām, un šoreiz mans prāts kā piekalts kavējās pie baigā spēka, kas mita varenajos gurnos, nekustīgi sastingušajās nežēlīgajās kājās ar tērauda apkalumiem. Klifa balss ielauzās manā apcerē.

—    Nāciet tik šurp, mister Heriot, kad es saku — viņš jums neko nenodarīs.

Atvāzu kastīti un drebošiem pirkstiem ievēru jaunu diegu jaunā adatā. Šķiet, lielas izvēles man nebija; tas sīkais vīrelis mani neaicināja, viņš lika man iet. Bija jāmēģina vēlreiz.

Necik stalts es neizskatījos, steberēdams uz priekšu, gandrīz sapīdamies pats savu stērbeļu skrandās, kas karājās no mēteļa. Drebošām rokām no jauna pieskāros brūcei; dobjie sirdspuksti atbalsojās ausīs ar smagu dunu. Taču bailēm nebija nekāda pamata. Iznāca tieši tā, kā Klifs bija noteicis — zirgs man pāri nedarīja. Patiesībā tas pat nepakustējās. Liekas, viņš uzmanīgi klausījās vārdos, ko Klifs viņam purpināja tieši purnā, piebāzis lūpas pavisam klāt. Es darbojos ap brūci — uzpūtu pulveri, Šuvu, nogriezu diegagalus tā, it kā apstrādātu anatomikuma preparātu. Hloroforms nebūtu zirgu labāk nomierinājis.

Kad laimīgi izgāju no steliņģa un atkal kravāju kopā savus instrumentus, monologs zirgam pie galvas sāka skanēt citādos toņos. Dusmīgi ļaunīgās murdoņas vietā ieskanējās pieglaimīga, ķircinoša gruģināšana.

—   Nu redzi, kāds tu esi vecs, dumjš ērms — sacēli traci par neko. Tu tak esi labs puika, nu taču pavisam labs zirgagabals. — Klifa plauksta glāstot slīdēja pār zirga kaklu, un milzenis sāka čubināties ar purnu večukam gar vaigu kā tāds labradora kucēns.

Kad mīlināšanās beidzās, Klifs izveda zirgu no steliņģa, noglaudīja tam muguru, sānus un papliķēja pa gurnu, un nupatējais mežonīgais muskuļu kalns bija padevīgs kā jērs.

Izvilku no kabatas labu cigarešu paciņu. — Klif, jūs bijāt īsts brīnumdaris. Vai vēlaties cigareti?

—   Tas tikpat, kā piedāvāt ruksim zemeņogu, — večuks atsaucās, tad, pabāzis ārā mēli, parādīja, ka uz tās ir sazelēts tabakas pikucis. — Man tabaciņš vienmēr ir klāt. Iebāžu to mutē, tikko no rīta kājas pār gultas malu pārceļu, un tur tas paliek visu dienu. To jūs nemaz nezinājāt, vai ne?

Es laikam izskatījos ķēmīgi pārsteigts, jo tumšās acis iespīdējās un grumbainajā vaigā iepletās plats smaids. Nolūkojos šai smaidā — zēniskā, mūžam neuzvaramā, tas pilnā mērā atspoguļoja fenomenu, kam vārdā Klifs Tirmens.

Pat vidē, kur sīkstums un izturība ir dzīves norma, šis cilvēks izcēlās sevišķi. Kad pirmoreiz viņu ieraudzīju, tas bija gandrīz pirms trim gadiem, un noskatījos, kā viņš rīkojas ganāmpulkā, satverdams un turēdams govslopus aiz purna, novērtēju viņu kā ļoti izveicīgu un izdarīgu pusmūža vīru, bet faktiski viņam bija jau gandrīz pilni septiņdesmit. Nekāds varenais viņš nebija, tomēr nepieveicams; viņš gāja, garās rokas vēzēdams, kāju pēdas uz āru likdams, galvu pieliecis, it kā dzīvē ceļu uz priekšu lauzdams.

—   Nemaz necerēju jūs šodien te ieraudzīt, — es sacīju. — Dzirdēju, ka jūs esot iegūlis ar plaušu karsoni.

Viņš paraustīja plecus. — Kaut kas tamlīdzīgs ir. Pirmo reizi kavēju darbu — pirmo, kā no puikas gadiem.

—   Pašlaik jums vajadzētu atrasties gultā, vismaz man tā šķiet. — Skatījos viņa pavērtajā mutē un klausījos sēcošajā elpā. — Dzirdēju, kā jums čīkst krūtis, kamēr stāvējāt zirgam pie galvas.

—   Nekā, neparko nevaru nogulēt mājās. Vēl pāris dieniņu, un viss būs labi. — Viņš satvēra lāpstu un novāca zirga pameslus no bruģa. Klusumā skaļi sīca viņa elpa.

Hārlandgrendža bija liela, galvenokārt laukkopības ferma Deilas zemienē, un savulaik šinī stallī katrā garās rindas steliņģī bija stāvējis pa zirgam. Pavisam ap divdesmit galvu, kāds ducis pastāvīgu darba zirgu. Tagad vairs palikuši tikai divi —jaunais zirgs, kuru nupat tiku lāpījis, un mūžvecs sirmis vārdā Bedžers.

Pirms agrārās revolūcijas Klifs saimniecībā bija kalpojis par galveno zirgkopi, pēc revolūcijas, acis nepamirkšķinot, pievērsies traktoriem un dažādiem citiem darbiem fermā.

Līdzīgi viņam bija rīkojušies tūkstošiem citu fermu strādnieki visā valstī; neviens nevaimanāja, ka nācās pamest mūžā uzkrātās iemaņas un ķerties pie kaut kā jauna, cilvēki vienkārši samierinājās. Atklāti sakot, gados jaunākie vīrieši ar interesi metās uz jauno tehniku un pierādīja, ka jau no dzimšanas ir labi mehāniķi.

Bet vecajiem speciālistiem, tādiem kā Klifs, tomēr kaut kas bija zudis. Viņš lāgiem mēdza sacīt: — Ko nu par to — ir sasodīti vieglāk uzsēsties uz traktora; kad padomā — tā bija gatavā elle no rīta līdz vakaram soļot pa vagām. — Taču viņa mīlestība uz zirgiem nezuda; nezuda kopības sajūta darba cilvēkam un strādājošam lopiņam, jo tā viņos bija iedēstīta kopš mazām dienām un iegūlusi asinīs uz visiem laikiem.

Nākamreiz man gadījās būt šajā fermā, kad treknam bullēnam biete bija iestrēgusi rīklē. Pie viena fermeris misters Gillings palūdza, lai pametu acis uz veco Bedžeru.

—   Pēdējā laikā sācis šad tad kāsēt. Var jau būt, ka tā ir vienkārši vecuma vaina, paskatieties, ko jūs par to domājat.

Vecais zirgs bija palicis par vienīgo iemītnieku stallī.

—   Trīsgadīgo es pārdevu, — misters Gillings stāstīja, — bet šito veco paturēju — var kādreiz iejūgt, ja gadās kas vieglāks vedams.

Sāniski ielūkojos fermera granītcietajā vaigā. Tas vīrs nudien neizskatījās sentimentāls, bet es it labi sapratu, kādēļ viņš paturējis veco zirgu. Tas bija Klifa labā.

—   Klifs par to priecājas, vai ne? — es jautāju.

Misters Gillings palocīja galvu. — Priecājas gan. Ek,

nekad neesmu redzējis otru cilvēku, kas tā prot apieties ar zirgiem. Viņš pa īstam laimīgs bija tikai tad, kad atradās kopā ar zirgiem. — Fermeris īsi iesmējās. — Varu jums pastāstīt, ka atceros, kā senos laikos, kad viņš sastrīdējās ar sievu, atnāca uz stalli un apsēdās te zirgu pulkā. Stundām tā varēja nosēdēt — sēdēja un pīpēja, tolaik viņš tabaku vēl nezelēja.

—   Vai tanī laikā jums Bedžers jau bija?

—   Jā, tas ir pašu izaudzēts. Klifs palīdzēja, kad tas dzima. Nāca ar pakaļu pa priekšu, un mēs dabūjām krietni noņemties, kamēr šo izvilkām. — Viņš pasmaidīja. — Varbūt tāpēc tas uz mūžīgiem laikiem palika Klifa mīlulis. Viņš pats vienmēr aprūpēja Bedžeru — kā no mazām dienām, tā visu zirga mūžu. Un milzīgi ar to sirmi lepojās. Ja gadījās braukt uz pilsētu, tad tikai ar šo, un lentes krēpēs, un vislabāko aizjūgu … — Viņš, atmiņās kavēdamies, nogrozīja galvu.

Ar rāmu interesi vecais zirgs paraudzījās apkārt, kad es pie tā piegāju. Viņam daudz vairs netrūka no trīsdesmit gadiem, un zirga izskatā viss liecināja par dziļo vecumu: asie, ārup izcēlušies iegurņa kauli, sirmais purns, iekritušās acis ar labestīgo skatienu. Kad grasījos izmērīt temperatūru, viņš sausi, rejoši ieklepojās, tā dodams man pirmo norādījumu par savu savārgumu. Pavēroju pāris minūšu ieelpu un izelpu un guvu otru norādījumu. Tālāka izmeklēšana vairs nebija nepieciešama.

—   Viņš cieš no elpas trūkuma, mister Gilling, — es sacīju. — Precīzi pareizā vārdā tā ir plaušu emfizēma. Vai redzat, kā viņam izelpojot divreiz pacilājas sāni? Tas norāda, ka plaušām zudis elastīgums un vajadzīga papildus piepūle, lai piespiestu elpai izkļūt ārā.

—   Kāds tam cēlonis?

—   Lielā mērā zirga vecums, bet liekas, ka patlaban viņš ir mazliet apaukstējies un stāvoklis no tā saasinājies.

—   Vai ar laiku viņam tas pāries? — fermeris jautāja.

—   Kad saaukstēšanās būs pārvarēta, viņam kļūs nedaudz vieglāk, tomēr bīstos, ka īsti viņš vairs neatlabs. Iedošu jums zāles, ko pieliet pie dzeramā ūdens, no tām būs vieglāk. — Aizgāju pie mašīnas un paņēmu pudeli ar mikstūru atklepošanai, kādu tolaik lietojām.

Pagāja sešas nedēļas, kad atkal saņēmu ziņu no mistera Gillinga. Viņš man piezvanīja kādu vakaru ap pulksten septiņiem.

—   Man ļoti gribētos, lai jūs atbrauktu un paskatītos uz veco Bedžeru, — viņš palūdza.

—   Kas vainas? Atkal tie paši elpošanas traucējumi?

—   Nē, šoreiz tā nav īstā vaina. Klepot viņš vēl klepo gan, bet no tā viņam nekāds grūtums neceļas. Nē, tagad ir kas cits, man liekas — tāda kā kolika, vai. Man pašam jāizbrauc, bet Klifs jūs sagaidīs.

Vecais zirgkopis mani sagaidīja pagalmā. Rokās viņš turēja petrolejas lampu. Piegājis sasveicināties es šausmās iesaucos:

—   Klif, Dieva dēļ, kas ar jums noticis?

Seja viņam bija vienos griezumos un skrāpējumos, deguns starp divām zili sadauzītām acīm rēgojās ar gandrīz pilnīgi nobrāztu ādu.

Saskrāpētais ģīmis pletās platā smaidā, un acīs dzirkstīja smiekli. — Gadījās viņdien pamatīgi nogāzties ar divriteni — akurāt akmeņos, apmetu īstu kūleni, pakaļa vien pa gaisu nolīgoja. — Viņš, atcerēdamies, kā viss noticis, palaida lielo smējienu.

—   Cilvēk mīļais, vai pie ārsta esat bijis? Šitādam jums, nudien, pa lauku staigāt neklājas.

—   Pie ārsta? Ko es iešu ļaužus traucēt! Tas nu riktīgi nekas nav. — Viijš aptaustīja lielo kreveli uz zoda. — Kādu dienu turēju to apsietu, bet nu jau ir labi tāpat.

Es nogrozīju galvu un gāju viņam nopakaļ uz stalli. Viņš pakāra lākturi un aizveda mani pie zirga.

—   Nevaru īsti ar veco puiku tikt skaidrībā, — viņš sacīja. — It kā nekāda lielā vaina nebūtu, bet tomēr kaut kas nav, kā vajag.

Tiešām, nebija nekādu redzamu pazīmju, ka zirgs ciestu lielas sāpes, tomēr pastāvīgā svara pārcelšana no vienas pakaļkājas uz otru norādīja uz ne visai lielu diskomfortu vēderā. Temperatūra bija normāla, ari nekādus citus simptomus nemanīju.

Šaubīdamies paraudzījos uz zirgu. — Iespējams, ka viņam uznākusi neliela kolika. Nekas cits nav redzams. Iešļircināšu zāles nomierināšanai.

—   Paldiesiņ, dakter, tā būs labi. — Klifs paskatījās, kā es ievelku zāles šļircē, tad pameta skatienu visapkārt, līdz tas aizklīda uz staļļa ēnās slīgstošo tumšo viņgalu.

—   Cik jocīgi redzēt te stāvam vienu pašu zirgu. Atceros, kā visa rinda bija pilna un visas zirglietas karājās — katram steliņģim savējās. — Viņš iestūma zelējamās tabakas piku otrā vaigā un pasmaidīja. — Un es te biju katru mīļu rītu pulksten sešos klāt, sagatavoju šos visiem darbiem, un tad tik jums vajadzēja redzēt, kā mēs visi izgājām darbā uz aršanu — savi seši pāri zirgu, iejūgi skanēja vien, arājs zirgam mugurā, īsta procesija — ne dot, ne ņemt.

Es pasmaidīju. — Diena jums sākās agri.

—   Jā gan, Dieviņ mīļo, un beidzās vēlu. Pašā vakarā tikai pārvedām zirgus mājās, noņēmām iejūgus, padevām vieglu barību, paši arī iekodām un padzērām tēju, tad atgriezāmies vēl vienreiz atpakaļ, noskrāpējām zirgus, izsukājām sviedrus un citus netīrumus un padevām īstās vakariņas — ekseļus, auzas un sienu, lai nākamā dienā atkal ir spēks.

—   Pašiem gan tad laikam nekāds garais vakars vairs neatlika, ko?

—   Ko nu vairs vakarēt. Darbs padarīts, un gultā. Bet mēs neviens par to nečinkstējām.

Piegāju pie Bedžera iešļircināt zāles, tad piestāju. Vecajam zirgam bija uznākusi viegla spazma, tikko manāma muskuļu saraušanās, un, kamēr es vēroju, viņš uz sekundi paslēja asti uz augšu un tad nolaida atpakaļ.

—   Paga, liekas, ka ir vēl kaut kas, — es ieminējos. — Izvediet viņu no steliņģa, Klif, un pavadājiet pagalmā, lai varu paskatīties.

Un, vērojot viņu klaudzinām pakavus pa pagalma bruģi, ieraudzīju atkal to pašu — stīvumu, astes sacelšanu un nolaišanu. Kaut kas man prātā noklikšķēja. Piegāju pie zirga, paņēmu aiz zoda un pacēlu galvu augšup. Redzēdams niktitata plēvi pārvelkamies acij un pēc tam atslīdam atpakaļ, sapratu visu.

Mirkli vilcinājos. Mans vienkāršais apmeklējums pēkšņi kļuvis liktenīgs.

—   Klif, — es sacīju, — bīstos, ka tas ir tetāns.

—   Žokļa krampji, jūs domājat?

—   Jā, tie paši. Man ļoti žēl, bet nav nekādu šaubu, ka tā ir. Vai pēdējā laikā gadījušies kādi ievainojumi — visvairāk, domājams, kājās?

—   Kā tad — pirms divi nedēļām viņš sametās pavisam klibs. Kalējs nebija labi piesitis pakavu. Kājā uzradās dziļš pušums.

Skaidrs. — Kāds posts, ka tad neiešļircināja serumu pret stingumkrampjiem, — es sacīju. Ieliku roku zirgam mutē un lūkoju muti atvērt, bet žokļi bija cieši sakļauti. — Neticu, ka viņš šodien būs spējīgs ēst.

—   No rīta viņš kādu nieku ieēda, bet nu vakarā vairs neko. Kādas ir viņa izredzes, mister Heriot?

Tiešām — kādas? Ja Klifs man to jautātu šodien, man būtu tikpat sāpīgi viņam atbildēt. īstenība ir tāda, ka no stingumkrampjiem mirst apmēram septiņdesmit vai astoņdesmit procenti cietušo, vienalga, kā tos ārstē, nekādi līdzekļi un paņēmieni Šos pamatskaitļus nemaina. Bet man negribējās apliecināt tik galīgu, neizbēgamu sakāvi.

—   Kā jūs pats zināt, Klif, stāvoklis ir ļoti nopietns, bet es darīšu visu, kas manos spēkos. Mašīnā man ir antitoksīns, to es iešļircināšu vēnā un, ja spazmas kļūs ļoti smagas, iedošu miegazāles. Kamēr viņš spēj iedzert, varam vēl cerēt, jo viņam būs jāpārtiek no šķidrumiem, vislabākā būtu auzu tume.

Tuvākajās dienās Bedžeram ļaunāk nekļuva, un es sāku cerēt. Vecajam zirgam tika atvēlēts plašs steliņģis, kur varēja ērti un brīvi kustēties, un ik dienu, kad ielūkojos pa pusdurvju vaļējo augšmalu, ļoti vēlējos saskatīt kaut mazu norādi par uzlabošanos; bet nekā — pēc pirmajām cerīgajām dienām zirgs sāka strauji sakristies. Kāda pēkšņa kustība vai cilvēka negaidīta parādīšanās tuvumā izraisīja smagas spazmas, stīvām kājām viņš kā koka zirdziņš steberēja pa steliņģi šausmās ieplestām acīm, no cieši sakostajiem žokļiem šķīda siekalas. Vienu ritu es skaidri redzēju, ka viņš ilgi kājās nenoturēsies, un ieteicu saņemt viņu cilpās, lai balstītu. Braucu atpakaļ uz ambulanci pēc cilpām, bet, tikko iegāju Skeldeilas Mājā, zvanīja telefons.

Zvanītājs bija misters Gillings. — Bīstos, ka mūsmājās klājas slikti, mister Heriot. Viņš pakritis un augšā vairs neceļas. Domāju, ka vajadzēs viņu nolikt pie miera. Kā jums šķiet?

—   Diemžēl laikam vajadzēs.

—   Bet jautājums ir šāds. Meloks viņu aizvestu bez vārda runas, bet vecais Klifs negrib, lai Meloks viņu nošauj. Viņš grib, lai to izdarāt jūs. Vai atbrauksiet?

Paņēmu Šim nolūkam paredzēto revolveri un braucu atpakaļ uz fermu, pārsteigts par vecā vīra savādo iedomu — ka mana lode nav tik pretīga kā dīriķa lode. Pie steliņģa mani sagaidīja misters Gillings un viņam blakus Klifs, noŠļauktiem pleciem, rokas dziļi kabatās sabāzis. Viņš pievērsās man ar savādi rēgainu smaidu sejā.

—   Es nupat stāstu saimniekam, cik kolosāli vecais puika izskatījās, kad es to saposu izstādei. Dievs tētīt, jums vajadzēja viņu tad redzēt — spalva mirdzēt mirdz, kājas baltas kā sniegs, astē ievīta zila lente.

—   Varu iedomāties, Klif, —es sacīju. —Neviens cits viņu nebūtu mācējis tik skaisti sapost.

Viņš izvilka rokas no kabatām, piegāja un notupās pie sabrukušā zirga un brītiņu glāstīja sirmo kaklu, saņēma plaukstās zirga ausis, un vecās, gurdās acis bezspēcīgi vērās viņam pretī.

Viņš sāka klusi runāties ar veco zirgu, bet balsī nebija gaudenuma, tā skanēja stingri, kā daždien tērzējot ar draugu.

—   Daudz tūkstoš jūdžu esmu nostaigājis tavās pēdās, vecīt, un cik valodu mēs abi neesam izrunājuši. Bet man jau nemaz nevajadzēja tev daudz ko sacīt, vai ne? Man liekas, tu itin labi saprati katru manu kustību. Pietika man vienu vārdiņu pateikt, un tu izdarīji visu taisni tā, kā vajadzēja.

Tad viņš piecēlās. — Es nu atkal iešu pie darba, saimniek, — viņš noteica stingrā balsī un izgāja no steliņģa.

Es labu brīdi nogaidīju, lai viņš aiziet patālāk un nedzird šāvienu, kas pavēstīs Bedžera galu, pavēstīs galu zirgiem Hārlendgrendžā un visam labākajam Klifa Tirmena dzīvē un sirdī.

Kad devos projām, satiku večuku vēlreiz. Viņš patlaban rāpās augšā rēcoša traktora sēdeklī, un es, pārkliedzot troksni, uzsaucu viņam:

—   Saimnieks teica, ka nopirkšot aitas un nolīgšot jūs par ganu. Ceru, ka jums tas darbiņš patiks.

Klifam vaigā atspīdēja neuzveicama cilvēka smaids, kad viņš no augšas atsaucās:

—    Jā, es labprāt ņemšos iemācīties ko no jauna. Neesu jau vēl nekāds sakārnis.

20.

Nē, šitais zvans skanēja citādi. Pirms iemigšanas dzirdēju, kā ielas galā baznīcas torņa lielie zvani ieskandināja Ziemassvētku nakts dievkalpojumu, bet šis bija ar asu, spalgu skaņu.

Sākumā bija grūti nomest nerealitātes apsegu, kurā biju vakarvakarā ietinies. Vakarvakarā — Ziemassvētku priekšvakarā. Tas šķita it kā kulminācija, virsotne visam, ko man jebkad bija nozīmējuši Ziemassvētki — izjūtu kāpinājums, kādu līdz šim vēl nekad nebiju iepazinis. Šī izjūta uzviļņoja manī pēcpusdienā, kad biju izsaukts uz nelielu ciemu, kur dziļš sniegs klāja vienīgo ielu, bija nogūlis uz mūriem, žogiem un logu dzegām, bet izrotātajos kokos gaismas vizmoja sarkanas, zilas un zeltainas; pievakares krēslā no ciema izbraucis iekļuvu piesnigušā eglainē; tumšās egles bija tik pilnīgi nekustīgas, it kā būtu iezīmētas pret baltajiem tīrumiem aizmugurē. Kad tumsā sasniedzu Darovbiju, mazās bodītes visapkārt tukšajam tirgus laukumam mirdzēja svētku rotā, un gaisma no logiem siltā zeltainumā apskaloja izmīdīto sniegu uz laukuma bruģa. Cilvēki, silti satuntuļojušies un neatpazīstami, vēl steidzās pēc pēdējiem sīkiem iepirkumiem, dažam pat paslīdēja kāja uz neierasti glumajiem akmeņiem.

Biju gana Ziemssvētkus piedzīvojis arī Skotijā, bet tur Jaunsgads allaž ņēma virsroku un šķita vairāk svinams; tur nemanīja neko no klusā Satraukuma gaisotnes, kas sākās jau pirms vairākām dienām, kad cilvēki cits citam uzsauca priecīgus svētku novēlējumus, kad vientuļās kalnu nogāzēs uzmirdzēja spožas gaismiņas un fermeru sievām, trekno zosi svētku cepetim plūcot, uz grīdas pie kājām krājās spalvas un dūnas. Un jau veselas divas nedēļas bērni klīda pa ielām, stabulēdami Ziemassvētku dziesmu meldiņus, klauvēja pie durvīm un palūdza godam nopelnīto sešpensīti. Un skaistāk par visu iepriekšējā vakarā zem klajām debesīm bija skanējis metodistu koris, piepildot nakti ar brīnumainu, dzidru saskaņu.

Pirms gulētiešanas, tieši tad, kad iedunējās pirmās zvanu skaņas, es aiz sevis aizvēru Skeldeilas Mājas durvis un vēlreiz aizstaigāju līdz tirgus laukumam. Nu plašajā baltajā laukumā vairs nekas nekustēja, rimts un salts tas pletās mēnesnīcā, un Dikensa Ziemassvētku stāstiem līdzīga aina iezīmējās no māju un veikalu ēku kopas, kas bija izveidojusies tad, kad neviens vēl pat nedomāja par pilsētplānošanu; apsnigušie jumti — augsti un zemi, plati un šauri, saspiedušies kopā — burvīgā bezjēdzībā robaini cēlās pret ziemas debesīm.

Mājup ejot, sniegam gurkstot zem kājām, zvaniem dunot, asajam, saltajam gaisam cērtoties nāsīs, jutu, ka Ziemassvētku brīnums un noslēpums apņem mani kā varens vilnis. Miers virs zemes un cilvēkiem labs prāts — šie vārdi pēkšņi iemantoja pirmreizīgu, nekad vēl nepiedzīvotu nozīmi, un es ieraudzīju sevi kā sīksīku daļiņu visu lietu kopumā; Darovbija, fermeri, visi lopiņi, es pats pirmoreiz manā apziņā apvienojās vienā siltā, draudzīgā veselumā. Dzēris nebiju, bet tikpat kā reibumā līgot uzlīgoju pa kāpnēm uz mūsu salonguļamistabu.

Helēna bija aizmigusi, kad palīdu zem segas viņai blakus, vēl aizvien savā Ziemassvētku eiforijā aizrāvies. Rīt nebūs daudz darba; mēs varēsim ilgi pavārtīties gultā — varbūt pat līdz pulksten deviņiem, un pēc tam vesela jauka, dīka diena, patīkama pārmaiņa mūsu darbīgajā dzīvē. Laižoties miegā, man šķita, ka visapkārt rēgojas manu klientu smaidošās sejas, ieskaujot mani draudzībā un labvēlībā, un brīnumainā kārtā likās, ka dzirdu no jauna atskanam metodistu kora burvīgo, saldo dziesmu…

Bet nu skanēja tas otrs, pavisam citādais zvans, nemaz negrasīdamies apklust. Vai tiešām modinātājpulkstenis? Bet troksnis turpinājās arī vēl tad, kad pulksteņa pogu biju nospiedis; un tad sapratu, ka tas nemaz nav pulkstenis. Tas, protams, bija telefons. Pacēlu klausuli.

Metāliska, skadra, ļoti nesamiegojusies balss asi iedzēla man ausī: — Vai veterinārārsts?

—   Jā, runā Heriots, — es nomurmulēju.

—   Šeit Brauns. No Vilithilas. Vienai manai govij ir pienadrudzis. Man vajag, lai jūs tūliņ atbraucat.

—   Labi. Pacentīšos.

—   Nekavējieties lieki. — Tad viņā galā klikšķis. Viss.

Atmetos augšpēdu un skatījos griestos. Šī tātad ir Ziemassvētku diena. Tā diena, kam jābūt citādai, kad gribēju iziet it kā jaunā pasaulē. Nebiju paredzējis, ka tāds tips mani tik rupji atraus atpakaļ īstenībā. Ne ar vārdiņu neatvainojies, neizteicis nožēlu par traucējumu. Ne «Piedodiet, ka izcēlu jūs no gultas» vai «Priecīgus Ziemassvētkus», vai kaut ko tamlīdzīgu. Tas bija pārāk grūti un nejēdzīgi.

Misters Brauns mani sagaidīja savas mājas tumšajā pagalmā. Šajā saimniecībā nebiju pirmoreiz, un, kad viņš iznira starmešu gaismā, es, kā vienmēr, nepatīkami sarāvos, ieraugot šo fiziski nevainojamo cilvēku. Viņš bija gadus četrdesmit vecs rudmatis ar augstiem vaigu kauliem asi veidotā gludā sejā. No rūtainās žokejnīcas apakšas rēgojās pāris sarkanmatu šķipnas, rūsgana bārda klāja vaigus, tāds pats rudi apmatojis bija kakls un roku virspuses. Man uzmācās miegs, uz viņu paskatoties vien.

Viņš nepadeva labrītu, tikai mazliet pamāja ar galvu, tad ar spēcīgāku galvas mājienu norādīja uz kūti. — Viņa ir tur iekšā. — Vairāk neko viņš nepateica.

Klusēdams viņš noraudzījās, kā iešļircinu govij zāles, un tikai tad, kad iebēru kabatā atpakaļ tukšās ampulas, viņš ierunājās:

—   Šodien man laikam nevajadzētu viņu slaukt?

—   Nē, — es atteicu, — labāk lai paliek neslaukta.

—   Vai jābaro kaut kā īpaši?

—   Nē, var ēst visu, ja gribēs ēst. — Misters Brauns bija gaužām pamatīgs vīrs, vienmēr izprašņāja līdz pēdējam sīkumam.

Kamēr gājām atpakaļ pa pagalmu, viņš spēji apstājās un pagriezās pret mani. Vai tiešām varētu notikt brīnums, ka viņš uzaicinās mani uz tasi karstas tējas?

—   Gribu sacīt, — viņš ierunājās, kamēr es stāvēju līdz potītēm sniegā un sals man knieba ausīs, — ka šis man nav pirmais gadījums. Vai domājat, ka es govis varbūt slaucu pārāk cieti?

—   Tas ir ļoti iespējams. — Steidzos drīzāk uz mašīnu. Ja es tiešām kaut ko netaisījos darīt, tad vispirmām kārtām man nebija prātā šai mirklī nolasīt lekciju par lopkopību.

Biju jau uzlicis roku uz durtiņu tverekļa, kad viņš vēlreiz uzsāka valodu:

—   Ja līdz pusdienlaikam nebūs labāk, piezvanīšu vēlreiz. Un vēl viena lieta — kas tas, vellos, bija par rēķinu, ko viņmēnes saņēmu no jūsmājām? Pasakiet savam šefam, lai tā netrako ar rakstīšanu. —To pateicis, viņš pagriezās un aši aizsoļoja uz mājas pusi.

Tavu jaukumu, es nodomāju, braukdams projām. Ne paldies, ne sveiki, tikai sūdzība un solījums atraut mani no zoss cepeša svētku pusdienās. Ek, draņķa fermeri! Ir gan viņu vidū daži nožēlojami plukatas. Misters Brauns bija tik vareni nogalējis manī svētku jūsmu, it kā būtu uzlējis uz galvas veselu spaini ledaina ūdens.

Kad kāpu Skeldeilas Mājā augšup pa trepēm, tumsu jau sāka nomīt pelēka rītausma. Uz kāpnēm sastapos ar Helēnu. Viņai rokās bija paplāte.

—   Man gauži žēl, Džim, — viņa sacīja, — bet ir vēl viens steidzams izsaukums. Un Zigfrīdam arī kaut kur jābrauc. Bet es uzvārīju jums pa tasei kafijas un uzcepu dažas maizes šķēlītes. Nāc iekšā un apsēdies, tev vēl pietiks laika paēst, pirms atkal dosies ceļā.

Es nopūtos. Tātad galu galā atkal tāda pati jauna diena.

—   Pie kā tad jābrauc, Helēn? — apvaicājos, dzerdams kafiju.

—   Zvanīja vecais misters Kērbijs, — viņa atbildēja. — Viņš noraizējies par savu kaziņu.

—   Kaziņu!

—   Jā, tai esot piemeties žņaudzējs.

—   Žņaudzējs! Kas šo, piķis parāvis, ies žņaugt? — es iesaucos.

—   Es tiešām nezinu. Un man gauži gribētos, lai tu uz mani nerēc, Džim. Es neesmu vainīga.

Es tūliņ uz vietas briesmīgi apkaunējos. Labiņais — atradis, uz ko izgāzt dusmas, pats uz savu sievu. Veterinārdakteriem tas ir parasts niķis — vainot tieši to, kas atnes nepatīkamu vēsti, bet lepoties ar tādu ieradumu es negribēju. Pastiepu roku, un Helēna to satvēra.

—   Piedod, man žēl, — es sacīju un kaunīgi izdzēru pēdējo kafijas malku. Mans cilvēka labais prāts patlaban nebija augstu vērtējams.

Misters Kērbijs bija vecuma atpūtā aizgājis fermeris, taču saprātīgā kārtā iegādājies mājiņu ar nelielu zemes gabalu un turēja dažus lopiņus, lai nepaliktu pavisam bez darba. Viņam bija govs, pāris cūku un par visu vairāk mīļotās kazas. Kazas viņš bija allaž turējis, arī tad, kad valdīja pienalopu ganāmpulku; kazas bija viņa vājība.

Kotedža atradās gabalu augšup gar Deilu. Misters Kērbijs sagaidīja mani pie vārtiem.

—   Vai, dēls, — viņš mani saņēma, — traki žēl, ka vajadzēja jūs traucēt tik agrā rītā, turklāt vēl pašos Ziemsvētkos, bet citādi nudien nevarēju, Dorotijai patiesi klājas grūti.

Viņš aizveda mani uz mūra šķūni, kur bija iekārtota aizgaldu rinda. Vienā no tiem stāvēja liela balta Zennas kaza un baiļpilnām acīm raudzījās mūsos, un es redzēju, ka tā neganti rīstās un klepo, cenzdamās kaut ko izvemt, bet nespēja: kaza trīcēja un briesmīgi siekalojās.

Fermeris, arī izbailēs acis iepletis, pievērsās man. — Nu jūs pats redzat, ka nebija glābiņa, vajadzēja jūs aicināt šurp. Ja pamestu viņu šitādā stāvoklī līdz ritam, pagalam būtu.

—   Jums taisnība, mister Kērbij, — es atteicu, — tā viņu pamest nedrīkstēja. Viņai kaut kas iesprūdis rīklē.

Iegājām aizgaldā, un, kamēr vecais vīrs kazu turēja ciet, es pūlējos tai atplest muti. Viņai tas acīmredzot nepatika, un, kad atplētu abus žokļus, viņa mani pārbiedēja ar garu, briesmīgu cilvēka balsij līdzīgu brēcienu. Nekāda lielā mute tādai kazai nav, bet man, kā zināms, ir maza roka, un, kaut arī kazas asie zobi pamatīgi knieba rokā, es ar pirkstiem tomēr aiztaustījos līdz barības vadam.

Tur patiešām bija kaut kāds svešķermenis. Ar pirkstu galiem pieskāros, bet satvert nevarēju. Tad kaza sāka grozīties un purināt galvu, un man gribot negribot nācās roku izvilkt. Es paliku stāvam ar apsiekalotu roku un domīgi raudzījos uz Dorotiju.

Brītiņu pastāvējis, sacīju fermerim: — Vai zināt, tas viss man liekas diezgan ērmīgi. Sataustīju, ka viņai tiešām rīklē kaut kas iesprūdis, bet tas ir kaut kas mīksts — it kā drēbe. Biju iedomājies, ka tas būs kāds žagars vai kaut kas cits ciets un ass. Interesanti, ko kaza varēja paķert un norīt, brīvē staigādama apkārt. Un kāpēc tas iestrēdzis, kāpēc viņa to nenorij?

—   Jā, tas ir gan nesaprotami, vai ne? — Vecais fermeris maigi noglauda kaziņai muguru. — Vai jūs domājat, ka viņa pati no tā atbrīvosies? Varbūt tas aizslīdēs uz leju?

—    Nē, nedomāju vis. Tas iestrēdzis ļoti stingri. Dievs viņu zina, kā tas varēja notikt, bet noticis ir. Un tas man jādabū ārā ātri, citādi viņa aizslāps un sāks piepūsties. Paskatieties! — Norādīju uz kazas kreisajiem sāniem, kur acīm redzami sāka veidoties izcilnis, un Dorotijai arī tai pašā mirklī sākās jauna lēkme ar tik negantu rīstīšanos un klepu, kas, šķita, saraustīs viņu gabalos.

Misters Kērbijs mēmā lūgumā skatījās uz mani, bet es šai mirklī patiesi nesapratu, ko iesākt. Atvēru aizgalda durtiņas. — Aiziešu līdz mašīnai un atnesīšu kabatas lukturīti. Varbūt gaismā ieraudzīšu, kā to izskaidrot.

Vecais vīrs turēja lukturīti, kamēr es vēlreiz atplētu kazai muti, un no jauna sākās bērna brēkšanai līdzīgas žēlabas. Un mirklī, kad kaza bļāva, cik spēka, pamanīju tai kaut ko zem mēles — tādu kā tievu, tumšu lentīti.

—   N u es redzu, kāpēc viņa to sprūdu nevar norīt! — es iesaucos. —Tas ar auklu vai kaut ko līdzīgu aptinies ap mēli. — Uzmanīgi pabāzu pirkstu zem lentītes un sāku vilkt.

Tā nebija aukla. Kad es piesardzīgi to pavilku, tā sāka stiepties… kā gumija. Un tad vairs tālāk nestiepās, un es sajutu jau īstu pretestību… rīklē iestrēgušais priekšmets sāka kustēties. Turpināju maigi un pavisam lēni vilkt, līdz mistiskais veidojums pavīdēja ūkā, un, tiklīdz varēju to satvert, atlaidu gumiju, satvēru žļarkstošo materiālu un vilku. Vilku. Likās, ka tam nekad nebūs gala — slapjā čūska jau bija gandrīz divus metrus gara, beidzot es tomēr to izvilku un nometu aizgalda salmos.

Misters Kērbijs to paķēra, pacēla augšā un paplēta, mirkli neizpratnē brīnījās, tad skaļi iesaucās:

—   Die's lai žēlīgs! Manas vasaras apakšbikses!

—   Jūsu — kas?

—   Nu vasaras apakšbikses. Siltā laikā man tās garās debesdakšas nepatīk, un tad es allažīn velku Šitās maziņās, īsās. Kundzīte, Šeku, pie gada beigām sakopās un šo to pārridāja, lāgā nezināja, vai šitās vēlreiz mazgāt vai mest ārā. Beigās tomēr izmazgāja un izžāva. Tad jau laikam Dorotija būs tās nolasījusi no auklas. — Pacēlis viņš apskatīja sagrauztās īsbikses un žēli noteica: — Nabadzītes, savulaik tās pieredzējušas labāku apiešanos. Dorotija tās pamatīgi apstrādājusi.

Tad viņam noraustījās pleci, sākumā sīkā smiekliņā, bet nebija ilgi, kad viņš laida vaļā īstu, lielu smieklu. Tie bija gauži lipīgi smiekli, jo es, uz viņu skatīdamies, smēju līdzi. Viņš smējās ilgi un, kad bija izsmējies, nespēkā atspiedās pret aizgalda režģi.

—   Manas nabaga vecās bikšeles, — viņš noelsās, tad paliecās un noglaudīja kazai galvu. — Bet, ja tu, skuķīt, esi sveika un vesela, tad es to skādi piecietīšu.

—   Ar viņu viss būs labi, — es noteicu, norādīdams uz kreisajiem sāniem. — Redziet, kā sāk jau saplakt. — Tikko biju to pateicis, Dorotija izgrūda tīksmīgu atraugu un ar interesi sāka ostīt redelēs salikto sienu.

Fermeris mīļi noraudzījās uz savu lutekli. — Nu, vai nav laime to redzēt! Viņa gatava atkal ķerties pie ēšanas. Un, ja gumija nebūtu šai aptinusies ap mēli, šī būtu to būšanu noēduši un ar to pašu pagalam.

—   Neticu vis. Jūs ne iedomāties nevarat, kas viss nenonāk atgremotāju kuņģos. Reiz atradu govij kuņģī velosipēda riepu, operēdams pavisam citu vainu. Riepa tai govij nebija sagādājusi ne mazākās neērtības.

—   Skaidrs, — misters Kērbijs noteica, paberzēdams zodu. — Tā arī Dorotija būtu varējusi nostaigāt gadiem ar manām apakšbiksēm vēderā.

—   Iespējams. Un jūs nekad nebūtu uzzinājis, kādu galu tās ņēmušas.

—   Manu dieniņ, tā varēja gan notikt, — misters Kērbijs izprātojās, un man jau likās, ka viņš sāks no jauna irgot, tomēr laikus apvaldījās un satvēra manu delmu.

—   Nesaprotu, kāpēc saldēju jūs šeit. Nu jums jānāk man līdzi uz istabu un jānoēd kāds gabals Ziemassvētku kūkas.

Mājas mazajā viesistabiņā man ierādīja labāko krēslu pie kamīna, kur sprakstēdamas dega divas resnas šķilas.

—   Nes to kūku šurp, māt, lai pacienājam misteru Heriotu, — fermeris uzsauca, pats rīkodamies pa pieliekamo. Viņš atgriezās ar viskija pudeli tai pašā brīdī, kad saimniece nesa iekšā krāšņu kūku ar bagātīgu glazūru skaisti aprotātā šķīvī.

Misters Kērbijs skrūvēja vaļā viskija pudeli, teikdams: — Vai zini, māt, mums vareni laimējies, ka mūsu pusē ir tādi cilvēki kā šitais puisis — atbrauc palīgā pašā Ziemassvētku rīta agrumā.

—   Kā nu ne, kā ne. — Vecā kundze nogrieza biezu kūkas šķēli un nolika uz mana šķīvja blakus dāsnam Vensleideilas siera gabalam.

Viņas vīrs pa to laiku pildīja manu glāzi. Jorkšīrieši attieksmē pret viskiju ir amatieri, mani allaž sajūsmina viņu neskolotā maniere šķiest cēlo dzērienu glāzē tā, it kā tā būtu limonāde; ja es nepagūtu apturēt, viņš būtu pielējis glāzi līdz pašai augšmalai.

Turot glāzi rokā un kūkas šķīvīti klēpī, noskatījos uz fermeri un viņa sievu, kas taisnām mugurām sēdēja man pretim uz virtuves krēsliem un klusā labestībā mani vēroja. Abām sejām bija kaut kas kopīgs — tāds īpašs skaistums. Tādas dziju grumbu pārstaigātas, pavītušas, ar dzidrām acīm, kurās staro priecīga nopietnība, sejas var sastapt vienīgi dziļi laukos.

Es pacēlu glāzi. —Priecīgus Ziemassvētkus jums abiem!

Vecais pāris pateikdamies palocīja galvu un smaidot atsaucās:

—    Un jums tāpat, mister Heriot!

—   Ai, puis, un vēlreiz paldies, — noteica misters Kērbijs. — No sirds jums pateicamies, ka tūdaļ braucāt šurp un izglābāt veco Dorotiju. Mēs jums sanerrojām svētku dienu, bet kā būtu sanerrota mūsējā, ja tā vecā čabiņa būtu aizgājusi postā, vai ne, māt?

—   Nepieminiet, jūs man neko neesat sabojājuši, — es atteicu. — Tieši otrādi, jūs man no jauna ļāvāt izjust, ka ir Ziemassvētki. — Un, pārlaižot skatienu nelielajai istabai ar svētku rotājumiem pie zemajiem griestiem, es jutu pamazām atgriežamies pagājušās nakts laimīgās izjūtas, jutu visā augumā izplūstam siltumu, kam nebija nekā kopēja ar iebaudīto viskiju.

Nokodu kumosu kūkas un tam tūliņ virsū tādu pašu kumosu no mīkstās siera šķēles. Kad tikko biju apmeties Jorkšīrā, mani pārņēma šausmas, kad cienastā man piedāvāja šādu nedzirdētu kombināciju, bet gudrība nāca ar laiku, un es jau sen esmu atklājis, cik lieliski garšo, ja tos sukā iekšā vienlaikus; un dīvainā kārtā nācis ari pie slēdziena, ka vislabāk to noskalot lejā ar malku neatšķaidīta viskija.

—   Vai radio jūs netraucē, mister Heriot? — Kērbija kundze apjautājās. — Mums allažīn patīk Ziemassvētku rītā paklausīties visas vecās svētku dziesmas.

—   Nē, lūdzu, lai dzied, tas tak ir brīnum jauki. — Pagriezos un paskatījos uz veco radioaparātu pulētā koka kastē; dekoratīvais audums, kas aizsedza skaļruni, jau krietni padilis; aparāts bija viens no pirmajiem modeļiem ar pavāju skaņu, bet tas baznīcas kordziedājumam jaukumu neatņēma… Ziemassvētku korāļi mājīgajā istabā, sprakstošās pagales kamīnā un abu veco ļaužu klusās balsis, viss mijās cits caur citu.

Viņi man parādīja ģīmetnes — dēlu, kas Houltonā dienē policijā, un meitu, kas apprecējusies ar fermeri tepat netālu kaimiņos. Ziemassvētkos, kā vienmēr, pie viņiem atvedīs ciemos mazbērnus uz svētku pusdienām. Misis Kērbija pārlaida roku krekeru kārbai. Koris sāka korāli Reiz ķēniņa Dāvida pilsētā…, es beidzu tukšot viskija glāzi un izrādīju samērā vāju pretestību, kad fermeris vēlreiz pacēla pudeli, lai glāzi no jauna piepildītu. Pa istabas logu redzēju akvifoliju krūmu, kurā zem sniega mirdzēja košas ogas.

Bija patiesi žēl no šejienes šķirties, kad biju iztukšojis arī otru glāzi un līdz pēdējai kripatai nokopis glazēto kūku.

Misters Kērbijs iznāca ārā mani pavadīt un pie vārtiem atvadoties sniedza man roku.

— Paldies, puis, esmu no sirds pateicīgs un vēlu jums visu pašu labāko.

Mirkli paturēju raupjo, sauso roku plaukstā, un tad jau sēdēju mašīnā un ieslēdzu motoru. Paskatījos rokaspulkstenī; tas rādīja vēl tikai pusdesmit, bet mirdzoši zilajās debesīs jau bija jaušams pirmais saules spožums.

Lejpus ciema ceļš atkal stāvus kāpa kalnā, tad plašā lokā apliecās ielejas augšmalai, un šī ir tā vieta, no kuras spēji paveras skats uz milzīgajiem Jorkas Līdzenuma plašumiem, kas plešas jums gandrīz pie kājām. Šeit nokļuvis, es vienmēr samazināju ātrumu, un ikreiz ainavā bija kaut kas jauns ko redzēt un apbrīnot, bet šai rītā milzīgais dambretes dēlis ar fermām un tīrumiem bija izzīmēts tik spilgti un skaidri, kā vēl nekad nebiju to redzējis. Varbūt tāpēc, ka bija svētku diena, fabriku dūmeņi nekūpēja, kravas mašīnas gaisu nesagandēja, un visi tālumi skaidrajā, saltajā gaisā bija tā pietuvojušies, ka man likās —jāpastiepj tikai roka, un viss būs aizsniedzams.

Paraudzījos atpakaļ uz baltajām, apsnigušajām kalnu šķautnēm un kraujām, kas cita aiz citas slējās zilajā tālumā, ik radze izzīmēta, augstākās virsotnes saules apmirdzētas.

Redzēju arī ciemu un Kērbiju mājeli pašā tā galā. Tur es no jauna biju atradis Ziemassvētkus, mieru un cilvēku labo prātu. Fermeri? Viņi ir zemes sāls.

21.

Par Mārmedjūku Skeltonu es sāku interesēties jau ilgi pirms mūsu ceļi krustojās. Pirmkārt, man nekad nebūtu ienācis prātā, ka dzīvē vispār kādu cilvēku varētu nosaukt par Mārmedjūku —ja nu vienīgi grāmatās, un, otrkārt, tāpēc ka viņš bija plaši pazīstams tās godājamās profesijas pārstāvis, ko dēvē par nekvalificētiem dzīvnieku dakteriem.

Pirms Veterinārārstu darbības likuma izdošanas 1948. gadā ikviens, kas pats vēlējās, drīkstēja izmēģināt roku mājdzīvnieku ārstnieciskajā aprūpē. Veterinārmedicīnas studentus prakses laikā likumīgi varēja sūtīt pēc izsaukuma pie sasirgušiem mājdzīvniekiem, netrūka amatieru, kas šādā veidā piepelnījās, bet bija arī tādi, kas strādāja ar pilnu slodzi. Tos parasti dēvēja par «kaktu dakteriem» vai par «pūšļotājiem».

Pēdējā termina niecinošā pieskaņa bieži vien bija netaisnīga; daži no šiem ļaudīm patiesi bija nabaga mājdzīvniekiem par postu un nelaimi, turpretī viņu vidū bija arī īsti godavīri, kas savu darbu veica ar lielu atbildības sajūtu un iejutību, un pēc minētā likuma izdošanas tos profesijas dokumetos reģistrēja ar amata nosaukumu «veterinārpraktiķis».

Tātad senākajā pagātnē netrūka visu šo šķiru un tipu pārstāvju, turklāt tie bija ievērojamā skaitā. Man vislabāk pazīstamais bija Arturs Lamlijs, kas ar labiem panākumiem un par dziļu nepatiku ar MRCVS titulētajam misteram Angusam Griēram, bija iekārtojis nelielu praksi Brautonā. Darba gaitās Arturs parasti brauca ar nelielu pikapu. Viņš pastāvīgi tērpās baltā virsvalkā, tādējādi izskatīdamies ļoti profesionāls, un uz pikapa sāna pēdu augstiem burtiem, kas noteikti būtu Karaliskās koledžas absolventa cienīgi, balojās uzraksts: «Arturs Lamlijs, KKB, speciālists suņu un kaķu slimībās». Tas, ka aiz praktizētāju uzvārdiem trūka «burtu», bija vismaz potenciālo klientu acīs uzskatāms par viņu galveno atšķirību no profesionālajiem veterinārārstiem. Grāds KKB man nebija zināms un šķita interesanti izdibināt, kāda īsti ir Artura veterinārā izglītība. Kad viņam par to apvaicājos, viņš mazliet samulsa. Tikai vēlāk es uzzināju, ka tas nozīmē — Kennelkluba biedrs.

Mārmedjūks Skeltons bija tēsts no pavisam cita koka. Biju jau nostrādājis pietiekami ilgi Skārbērnas apriņķī, lai diezgan labi iepazītos ar turienes vēsturi, un man likās, ka misters un misis Skeltoni, sākdami gadsimta agrīnajos gados ģimenes dzīvi, domāja, ka viņu pēcnācējiem lemta liela un nozīmīga loma pasaulē; varbūt tāpēc saviem četriem dēliem sadeva šādus vārdus: Mārmedjūks, Sebastjans, Kornēlijs un — patiesi neticami — Alonzo. Abi vidējie brāļi brauca par kravas mašīnu šoferiem Piensaimnieku savienībā, un Alonzo bija fermeris nelielā saimniecībā. Man dzīvi saglabājies atmiņā, kā, izpildot veidlapu par prettuberkulozes potēšanu govīm, apvaicājos pēc viņa kristāmvārda un paliku mēms aiz brīnumiem. Eksotiskais vārds, platajā jorkšīriešu izloksnē nosaukts, man šķita tik neticami ērmots, ka sākumā iedomājos, vai tikai mani neapceļ; es jau grasījos mazliet to komentēt, bet kaut kas viņa skatienā mani no tā atturēja.

Mārmedjūks jeb, kā visi viņu pastāvīgi sauca — Djūks, bija Skeltonu ģimenes košākais zieds. Savos apmeklējumos Skārbērnas fermās biju par viņu ļoti daudz dzirdējis; viņš bija «labākais palīgs» teļu, kumeļu un jēru saņemšanā, «akurāt tikpat labs kā vitrenārs» diagnožu noteikšanā un sasirgušu mājdzīvnieku un lopu ārstēšanā. Bez tam viņš bija arī kastrētājs, astu griezējs un cūku kāvējs ar lielu pieredzi. Šajos amatos darbodamies, viņš dzīvoja zaļi un pārticis, turklāt veterinārārsta Jūina Rosa personā viņam bija palaimējies sastapt ideālu profesionālu opozīciju; proti, veterinārārsts Ross strādāja vienīgi tad, ja bija strādājamā omā, un nekad nemeklēja darb", ja nejutās uz to aicināts. Lai cik ļoti fermeriem Jūins patika, lai cik lielu cieņu tas dažkārt izpelnījās, bieži vien viņi bija spiesti allaž no jauna meklēt palīdzību pie Djūka un izmantot tā pakalpojumus. Jūins bija piecdesmitgadnieks un nespēja tikt galā ar aizvien pieaugošajām mājlopu veselības pārbaudēm un potēšanām savā Skārbērnas praksē. Es dažkārt gāju viņam palīgā un tālab bieži tikos gan ar pašu Jūinu, gan ar viņa sievu Džiniju.

Ja Djūks lāgiem pārkāptu robežas un uzņemtos Jūina pacientu aprūpi, Jūins laikam neliktos ne zinis; Skeltonam turpretī patika savus apmeklējumus fermās kuplināt ar ņirdzīgām piezīmēm par veco skotu veterinārārstu, kas visu mūžu neesot neko krietnu jēdzis un nu jau esot pilnīgi norakstāms. Varbūt, ka Jūins ari par to sevišķi neapskaitās, tomēr, dzirdot pieminam sāncenša vārdu, lūpas viņam sakniebās ciešāk un zilajās acīs iegūla domīga izteiksme.

Djūks nebija cilvēks, pret kuru viegli izjust patiku un simpātijas. Klīda valodas par viņa rupjību, par to, ka dusmu uzplūdā viņš iekaustot tiklab sievu, kā bērnus. Man radās pret viņu nepatika jau pašā pirmajā reizē, redzot viņu klenderējam pa tirgus laukumu; melns bullis, ne puisietis, paplucis pinkainis ar niknām, dzeļošām acīm, ap kaklu lielīgi apsējis sarkanu kaklautu.

Taču šinī pēcpusdienā, par kuru stāstīšu, man Djūks Skeltons prātā nestāvēja, jo sēdēju, kājas izstiepis, ērtā krēslā izlaidies, Rosu mājā pie kamīna un tikko biju beidzis mieloties ar Džinijas pusdienu azaidu; iebaudījis kaut ko neizrunājamu, kas īstenībā tomēr bija zivju sacepums, burvju darinājums, kur necilā menca bija pacelta neiedomājamos augstumos savienojumā ar kartupeļiem, tomātiem, olām, makaroniem un diezin ko vēl, ko Džinija nevienam neizpauda. Pēc tam ābolu uzputenis un krēsls pie kamīna, kura liesmu siltums sitās sejā.

Domas bija laiskas un miegainas — par to, ar kādu magnēta spēku mani pievelk un valdzina šī māja un šie cilvēki; un par to —ja Jūina prakse būtu plaša, ar dižiem panākumiem, kā viņš tagad rautu mugurā mēteli, lāgā vēl pēdējo kumosu nenorijis, un steigtos projām. Un beigās piezagās vēl viena pavisam nelādzīga doma, kamēr raudzījos ārā piesnigušajā dārzā —ja es tūdaļ nesteigšos uz mājām Zigfrīds varbūt pacentīsies un padarīs visu, pirms būšu atgriezies.

Kavēdamies prātā pie nomierinošās ainas, kā mans šefs notuntuļojies apbraukā fermas, vēroju Džiniju, kas nolika vīram pie elkoņa kafijas tasi, un Jūins viņai uzsmaidīja; un tanī brīdī iezvanījās telefons.

Kā vairums lauku veterinārārstu, es pietraucos kājās. Jūins ne. Dziļā mierā viņš sāka dzert kafiju; klausuli pacēla Džinija, bet viņam pat sejas izteiksmē nekas nemainījās, kad sieva pienāca un paziņoja: — Zvana Tomijs Tvaits. Viņš saka, ka vienai no viņa govīm izkritusi «vieta».

Es, tādu šausmu vēsti saņēmis, būtu vienā lēcienā no istabas laukā, bet Jūins vispirms nodzēra lielu malku kafijas un tikai tad atbildēja:

—   Paldies, mīļā. Lūdzu, pasaki viņiem, ka es drīz vien aizbraukšu turp.

Tad viņš atkal pievērsās man, lai pastāstītu ko jocīgu, kas viņam šorīt atgadījies, un izstāstījis pa savai modei pasmējās — smieklus, kas izpaudās vienīgi vieglās plecu trīsās un acīs. Atlaidies krēslā, viņš turpināja nesteidzīgi maziem malciņiem baudīt kafiju.

Kaut arī izsaukums nebija man, es jutu, ka jau sāk niezēt pēdas. Dzemdes izkrišana govij nozīmēja ne tikai stāvokli, kad ar palīdzību jāpasteidzas, bet solīja arī grūtu darbu, ko nevar vien pietiekami ātri paveikt. Daži gadījumi bija vieglāki, daži grūtāki, un es aizvien centos ātrāk izdibināt, kas gaidāms.

Taču Jūinam, cik vēroju, vispār nepiemita zinātkāre. Kur nu! Viņš pievēra acis, un vienu mirkli man šķita, ka viņš nolēmis pēc maltītes maķenīt nosnausties. Īstenībā tā tomēr bija tikai rezignācija par iztraucēto pēcpusdienas atpūtu, un, vēlreiz izstaipījies, viņš pieslējās kājās.

—   Vai gribēsi atbraukt man līdzi, Džim? — viņš savā patīkami klusajā balsī apjautājās.

Mirkli es vilcinājos, bet tad, cietsirdīgi pamezdams Zigfrīdu liktenim, dedzīgi palocīju galvu un devos Jūinam līdzi uz virtuvi.

Apsēdies viņš uzāva vēl pāri biezu kapzeķu, ko Džinija bija viņam glabājusi siltas pie mūrīša, iekāpa gumijas zābakos un uzģērba īsu vējjaku, paņēma dzeltenus cimdus un uzlika galvā žokejnīcu. Kad gājām pa šauro sniegā izrakto taku dārzā, viņš izskatījās ļoti jauns un mundrs.

Ambulancē viņš nemaz neiegriezās, un es nevarēju vien izprātoties, kādus instrumentus viņš nodomājis lietot, tomēr tūliņ atcerējos Zigfrīda vārdus: — Jūins visu dara pa savai modei.

Fermā misters Tvaits iznāca pagalmā mūs sagaidīt. Viņa uztraukums man šķita pilnīgi dabisks, tomēr viņu acīm redzami nomāca vēl kaut kas; nervozi rokas berzēdams un it kā neveikli, it kā kautrīgi gruģinādams, viņš noraudzījās, kā man kolēģis atver mašīnas bagāžnieku.

—   Mister Ros, — viņš beidzot grūstin izgrūda. — Negribu jūs uztraukt, bet man jums kauč kas jāpasaka. — Mirkli pieklusis, viņš noteica: — Kūtī pie govs ir Djūks Skeltons.

Jūinam ne vaibstiņš sejā neparaustījās. — Labi. Tad taču es jums neesmu vajadzīgs. — Viņš aizcirta bagāžnieku, atvēra mašīnas durtiņas un apsēdās pie stūres.

—   Vai, vai, neba es gribēju, ka jūs braucat projām! — Misters Tvaits apskrēja apkārt mašīnai un sauca cauri stiklam: — Tas tik tā sagadījās, ka Djūks ietrāpījies šite ciemā un piesolījās, ka palīdzēšot un to izdarīšot.

—   Nu jauki, -—Jūins piekrita, noslidinādams mašīnas logu. — Es nepavisam neņemu ļaunā. Esmu pārliecināts, ka viņš visu nodarīs, kā nākas.

Fermeris savieba briesmīgi nelaimīgu ģīmi. —Jūs tak nesaprotat. Viņš tur noņemas jau kādu stundu un ne pie kāda gala nav ticis. Labuma nekāda, pats nomocījies kā nabags. Man gribas, lai jūs to pārņemat, mister Ros.

—   Nē, diemžēl tā nevarēs. — Jūins nopietni paraudzījās uz fermeri. — Nedrīkstu iejaukties. Jūs taču zināt, kā tas ir, Tomij. Viņš ir darbu sācis, man jāļauj viņam to pabeigt. — Viņš iedarbināja motoru.

—   Nē, nē, nebrauciet tik projām! — misters Tvaits kliedza pilnā balsī, dauzīdams ar dūrēm pa mašīnas jumtu.

—   Djūks jau visu salaidis dēlī. Ja jūs tagad aizbrauksiet, es pazaudēšu vienu no savām vislabākajām govīm, mister Ros! — Izskatījās, ka viņš teju teju laidīs dūdu vaļā.

Mans kolēģis domīgi uz viņu nolūkojās, kamēr motors joprojām dūca. Tad viņš paliecās uz priekšu un izvilka aizdedzi. — Labi — sarunāsim tā — ieiešu un paklausīšos, ko Djūks saka. Ja viņš gribēs, lai viņam palīdzu, es palīdzēšu.

Iegāju viņam līdzi kūtī. Kad mēs turpat pie durvīm palikām stāvot, Djūks Skeltons pārtrauca darbošanos un pacēla galvu. Viņš bija stāvējis nodurtu galvu, vienu ro,ku lielai, smagnējai govij uz krustiem, mute atšāvusies vaļā, mucai līdzīgās krūtis cēlās un krita, biezais apmatojums uz delmiem un pleciem salipis asiņains no lielās dzemdes, kas karājās govij aizmugurē. Seja un rokas bija notrieptas ar asinīm un netīrumiem, un, kad viņš no pinkaino uzacu apakšas paskatījās, tad neviļus nāca prātā džungļi.

—   Nu, mister Skelton, —Jūins nepiespiesti uzsāka sarunu. — Kā veicas?

Djūks uzmeta viņam īsu, ļaunīgu skatienu. — Man veicas labi, — vārdi dobji un smagi izvēlās no pagurumā pavērtās mutes.

Misters Tvaits pagājās uz priekšu un, iztapīgi pasmaidīdams, bilda: — Lai nu, Djūk, tu esi darījis, ko spējis. Man liekas, tagad tev vajadzētu palaist misteru Rosu, viņš ir ar mieru tev palīdzēt.

—   Ko vēl ne! — Lielajam tēvainim zods pasitās uz augšu.

—   Kad man vajadzēs palīga, tad nesaukšu jau ŠO. — Viņš novērsās un sakampa dzemdi. Pacēlis krūšu augstumā, sāka visiem spēkiem to stumt iekšā govī.

Misters Tvaits paskatījās uz mums un jau pavēra muti, lai no jauna sāktu gausties, bet Jūins, pacēlis roku, viņu apklusināja, pievilka no kakta slaucamo ķebli, atstutēja to pie sienas un apsēdās. Nesteigdamies viņš izvilka no kabatas nelielu tabakmaciņu un sāka tīt cigareti; aplaizīdams tinumu un tūliņ smēķi aizkūpinādams, viņš neizteiksmīgām acīm vēroja sviedriem noplūdušo, piepūlē stenošo Djūku, kas mocījās pāris soļu no viņa.

Djūks bija iedabūjis dzemdi līdz pusei atpakaļ. Ņurkstēdams un stenēdams, kājas saspringti atspēris, viņš lielo mīksto masu collu pa collai stūma makstī, līdz bija jau pietiekami atbrīvojis rokas pēdējam stūmienam; šai brīdī skaidri atklājās viņa milzu spēks — roku un plecu apbrīnojamie muskuļi. Bet tik stiprs kā govs viņš tomēr nebija. Neviens cilvēks nav tik stiprs kā govs, un šī bija tāda milzene, kādai līdzīgas, šķiet, vispār nebiju redzējis. Mugura kā lāva un ap astes pamatni biezs tauku ritulis.

Man arī pašam bija gadījies būt līdzīgā situācijā, un es zināju, kas tagad notiks. Ilgi gaidīt nevajadzēja. Djūks, svelpjoši iesēkdamies, ievilka elpu un ķērās klāt, izmisīgi spiezdams, guldamies virsū ar pleciem un krūtīm, un kādu sekundi vai divas tiešām šķita, ka viņš uzvarējis —masa pilnīgi ieslīdēja govī un pazuda. Tad govs viegli, it kā aiz gara laika pastiepās, saspringa, padzinās, un visa godība izvēlās atpakaļ un palika šūpojamies govij pie pakaļkājām.

Tad Djūks gandrīz sabruka uz govs iegurņa apmēram tādā pašā pozā, kādā bijām viņu redzējuši, kad ienācām, un man kļuva viņa žēl. Man viņš nepatika, tomēr jutu viņam līdzi. Tikpat viegli tas varēja gadīties man, un pie sienas uz naglas karātos mana žakete, tas varēja būt ari mans nespēks un mani ar asinīm kopā saplūdušie sviedri. Tas, ko viņš pūlējās izdarīt, nav cilvēka spēkos. Iestumt atpakaļ izslīdējušu dzemdi vienīgi iespējams, lietojot epidurālo anestēziju, lai govij apturētu dzīšanos, vai arī paņemot to cilpās un bluķī un piesienot pie sijas; bet nekādā ziņā nerīkoties tā, kā rīkojās šīs gudrinieks.

Jutos pārsteigts, ka Djūks savī ilgajā pieredzē to vēl nav iegaumējis; laikam viņam tas tiešām ne sapnī nerādījās, jo viņš ķērās no jauna klāt. Šoreiz viņam pat paveicās tikt par pāris collām tālāk, pirms govs orgānu atkal izšāva ārā. Šai govij, šķiet, bija īsts sportistes ķēriens, kaut kas it kā pārdomāts veidā, kādā viņa ar savu upuri spēlējās, nogaidot līdz pēdējam un tad uzdarbojoties. Bez tam likās, ka viņai tāda spēle sāk apnikt; jāteic, ka, izņemot Jūinu, viņa bija no mums visiem pati mierīgākā.

Djūks atkal mēģināja. Kad viņš pārguris noliecās, lai paceltu asinīm notraipīto orgānu, es ieprātojos — diezin, cik reižu viņš to jau bija darījis līdz mūsu ienākšanai — tātad nopūlējies jau gandrīz divas stundas. Aknas viņam bija, to nevarēja noliegt. Bet nu gals vairs nebija tālu. Viņa kustībās uzradās drudžaina trauksme, it kā viņš pats saprastu, ka šis ir pēdējais piegājiens, un, tuvojoties mērķim, viņš vairs nestenēja, bet gandrīz ieīdējās kā raudādams, it kā lūgdamies nepakļāvīgo masu — ieslīdēt vietā un tur palikt, šo vienu vienīgo reizi palikt.

Un, kad atkal notika neizbēgamais un nabaga Čalis sabruka savu cerību drupās, man likās, ka nu pienācis laiks kādam kaut ko darīt.

Misters Tvaits to izdarīja. —Tagad pietiek, Djūk,— viņš sacīja. — Dieva dēļ — ej uz istabu un sakopies. Saimniece tev iedos iekost pusdienas, un, kamēr tu ieturēsies, misters Ross paskatīsies, ko varētu līdzēt.

Lielais tēvainis nevarīgi nolaistām rokām, smagi elpodams, brītiņu pablenza uz fermeri, tad strauji pagriezās un norāva drēbes no vadža.

—    Labs ir, — viņš noteica un lēnām sāks slāt uz durvīm. Ticis pretī Jūinam, apstājās, bet uz to nepaskatījās. — Teikšu jums tomēr vienu, mister Tvait. Ja es to «vietu» nevarēju iestumt atpakaļ, tad tas vecais kraķis to ne tik neizdarīs.

Jūins ievilka dūmu no sava smēķa un uzmeta Djūkam vienaldzīgu skatienu. Kad neveiksminieks gāja laukā, viņš to ar acīm nepavadīja, tikai atliecās pret sienu, izpūta sīku dūmu mutulīti un noskatījās, kā tas cēlās uz augšu un izzuda griestu ēnā.

Misters Tvaits drīz vien ienāca atpakaļ.

—   Ak, mister Ros, — viņš, mazliet aizelsies, sacīja, — neņemiet ļaunā, ka iznāca gaidīt, bet nu mēs varam sākt. Man šķiet, jums vajadzēs tīru karsto ūdeni, un vai vēl kas būs vajadzīgs?

Jūins nometa smēķgalu uz klona un izberza to ar kāju. — Jā, atnesiet arī mārciņu cukura.

—   Ko atnest?

—   Mārciņu cukura.

—   Mārciņu… jā, labi, labi… Tūdaļ atnesīšu.

Jau pēc maza mirkļa fermeris atgriezās ar neatplēstu turzu. Jūins ar pirkstu pārplēsa papīru, aizgāja pie govs un sāka apbārstīt dzemdi ar cukuru. Tad no jauna pagriezās pret misteru Tvaitu.

—   Man vajadzēs arī cūku soliņu. Jācer, ka jums kāds ir.

—   Ak jā, skaidrs, ka ir, bet kāda nelabā pēc… ?

Jūins mīlīgām acīm paraudzījās uz saimnieku. — Tad

atnesiet gan. Beidzot taču jāķeras klāt un darbs jāpadara.

Kad fermeris stīvām kājām aizlēkšoja, es piegāju pie kolēģa.

—   Kas te īsti notiek, Jūin? Kāda vella pēc jūs ķēzāties ar cukuru?

—    Aha. Tas izvelk serumu no dzemdes. Nav taču iespējams to dabūt atpakaļ, ja tā ir tā sabriedusi kā patlaban.

—   Izvelk? —Es neticīgi raudzījos uz uzblīdušo orgānu. — Vai tad jūs neiedursiet viņai epidurālo… un pituitrīnu… un neiešļircināsiet kaļķi?

—   Oi, nē, — Jūins atbildēja un laiski pavīpsnāja. — Es nekad nepiņķerējos ar tām būšanām.

Nepaguvu vairs pajautāt, kādam nolūkam viņš pieprasīja cūku soliņu, jo patlaban nāca atpakaļ misters Tvaits, nesdams padusē pieprasīto soliņu.

Tādi soliņi bija gandrīz katrā fermā. Tos parasti izmantoja cūku kaušanas laikā, lai tur novietotu kautķermeņa sāngabalus. Tas bija visai īpatnējs veidojums — tāds kā garš zems galds uz četrām īsām kājiņām un slīpi iedobtu augšgalu. Jūins paņēma galdiņu un rūpīgi pastūma to zem govs tieši pretī nokarenajai dzemdei. Šauri samiegtām acīm es visu uzmanīgi vēroju. Man likās, ka jūku prātā.

Tad Jūins nesteidzīgi aizgāja pie mašīnas un atgriezās, nesdams garu virvi un divus parastā brūnā papīrā ietītus priekšmetus. Nometis virvi uz aizgalda starpsienas, viņš uzvilka gumijas virsvalku un sāka tīt vaļā brūno papīru. Sapratu, ka patlaban vēroju Jūina darba metodes.

No viena papīra viņš iztina kaut ko, kas izskatā līdzinājās alus kausa paliktnim; tas, protams, bija kaut kas cits; bet, kad viņš palūdza: — Paturi to vienu mirkli, Džim, — es izlasīju uzrakstu ar zelta burtiem: «Džona Smita Magneta gaišais alus» un biju spiests savu spriedumu mainīt. Tas tomēr bija alus paliktnis.

Tad viņš vīstīja vaļā otru tīstokli; un man galvā patiešām sagriezās virpulis, kad viņš no tīstokļa izņēma tukšu viskija pudeli un nostatīja to uz paliktņa. Stāvēdams ar dīvaino nešļavu rokās, jutos kā burvju mākslinieka izpalīgs izrādē un nemaz nebūtu brīnījies, ja kolēģis piepeši izburtu dzīvu trusi.

Bet viņš nedarīja vairāk neko, kā vien piepildīja pudeli ar tīru karsto ūdeni no spaiņa.

Nākamais darbs bija apmest virves galā izveidotu cilpu govij ap ragiem un pāris reižu ap visu rumpi. Tad viņš atkāpās un pavilka virvi. Lielais govslops bez pretošanās ļāvīgi un maigi saļima uz soliņa gala un palika guļam ar augšup pavērstu pēcpusi.

—   Tad nu varam sākt, — klusu noteica Jūins, taču, kad steigšus novilku žaketi un sāku raisīt vaļā kaklasaiti, viņš pārsteigts uz mani paraudzījās.

—   Paklau, paklau, ko tu tagad dari?

—   Kā — gribu, protams, jums palīdzēt.

Viņam zobgalīgi noraustījas lūpu kaktiņš. — Tas ir ļoti laipni no tavas puses, Džim, bet tāpēc jau nav jāģērbjas nost plikam. Minūtes laikā būsim galā. Man vajag vienīgi, lai tu un misters Tvaits noturat šito vajadzīgajā līmenī.

Maigām rokām viņš pacēla apcukuroto orgānu, kas manām drudžaini satrauktajām smadzenēm rādījās saplacis krietni mazāks, noguldīja to uz alus paliktņa un lika mums abiem ar fermeri to katram savā galā turēt.

Tad viņš dzemdi iestūma atpakaļ.

Viņš vārda tiešajā nozīmē patērēja tikai minūti, ne vairāk. Bez piepūles, bez sviedriem vai citāda redzama grūtuma viņš lielo masu noguldīja atpakaļ, kur tai pienācās atrasties, kamēr govs, nespēdama ne dzīties, ne citādi niķoties, gulēja rāmi ar tādu kā neapmierinātu viepli fizionomijā. Tad viņš paņēma piepildīto viskija pudeli, saudzīgi iestūma to līdz ar roku govij makstī, un tūliņ viņa plecs sāka intensīvi kustēties.

—   Ko jūs, ellē, tagad darāt? — es, alus paliktņa savu galu vēl joprojām rokā turēdams, čukstēju viņam ausī.

—   Iegrozu pa kārtai abus dzemdes ragus pareizā vietā, rasinādams tiem virsū pa druskai silta ūdens, lai spirāles tiesām iegultu pareizi.

—   Jāā — saprotu. — Noskatījos, kā viņš izvelk pudeli atpaka| ārā, saziepē un nomazgā rokas līdz pleciem, tad novelk virsvalku.

—   Vai tad jūs neko nesašūsiet? — es neizpratnē noburkšķēju.

Jūins papurināja galvu. — Nē, Džim. Kas ir kārtīgi nolikts atpakaļ vietā, tas nekad vairs ārā nekritīs.

Viņš patlaban slaucīja rokas, kad kūts durvis atvērās un pa tām ieslīdēja Djūks Skeltons. Nomazgājies, saģērbies, sarkano kaklautu no jauna apsējis, viņš niknām acīm paskatījās uz govi, kas, atbrīvota no virvēm un sakopta, izskatījās gluži tāda pati kā visas pārējās govis rindā. Lūpas viņam pāris reižu mēmi sakustējās, līdz, balsi atguvis, viņš nīgri šņākdams, noteica:

—   Kā tad, dažiem jau vedas viegli. Dažiem, kam pie rokas visādas brīnumzāles un Šļirces, visādi modīgi instrumenti. Tad jau viss iznāk nāvīgi viegli! — To pateicis, viņš spēji apgriezās un izgāja ārā.

Tikai tad, kad dzirdēju viņa zābakus noklaudzam uz pagalma bruģa, atjēdzu, cik aplami un bezjēdzīgi bijuši viņa vārdi. Kas gan varētu nosaukt par modīgu instrumentu vai brīnumzālēm cūku soliņu, cukura mārciņu, viskija pudeli un alus paliktni?

22.

—   Es strādāju priekš kaķiem.

Tieši tādiem vārdiem misis Bonda stādījās priekšā, kad pirmoreiz pie viņas ierados; viņa cieši satvēra manu roku, kareivīgi izrieza zodu, it kā izaicinādama, lai es uz šo paziņojumu kaut kādā veidā reaģētu. Viņa bija liela auguma sieva; seja stingra, ar izciļņiem augstiem vaigu kauliem; visa būtne bargi pavēlnieciska, tāda, ar ko negribētos sastrīdēties, tāpēc es vienīgi nopietni palocīju galvu, it kā teikto pilnīgi saprastu un attaisnotu. Ļāvu, lai viņa mani ieved savā mājā.

Un uzreiz sapratu, ko viņas vārdi nozīmējuši. Lielā virtuve, vienlaikus arī dzīvojamā istaba, bija pilnīgi nodota kaķu rīcībā. Kaķi uz dīvāna un krēslos, kaķi veselām kaskādēm izplūduši pa grīdu. Kaķi satupuši uz palodzēm. Un visam pa vidu sīks, palss misters Bonds, ar spurainu Ūsiņu, kreklos izmeties; tāds viņš sēdēja un lasīja avīzi.

Tā bija aina, kas vēlāk man kļuva ļoti pazīstama un pierasta. Kaķu barā droši vien bija laba tiesa nekastrētu runču, jo gaisā viļņoja raksturīgā asā «kaķu smaka», kas pārspēja pat šķebinošo garojumu, kurš cēlās no katliem, kur vira un burbuļoja kaut kāda vārdā nenosaucama barība kaķiem. Un arī vēlāk misters Bonds tur sēdēja vienmēr, kreklos izmeties, ar avīzi rokā — vientuļa maza saliņa kaķu jūras vidū.

Par Bondiem es, protams, biju šo to dzirdējis. Tie bija londonieši, kas nezināmu iemeslu dēļ izraudzījušies Ziemeļjorkšīru, kur pavadīt vecumdienas. Apkārtējie runāja, ka «tukšinieki šie nevarot būt», jo nopirkuši Darovbijas ārpilsētā vecu māju, kur mitināties pašiem un kaķiem. Biju dzirdējis, ka misis Bonda pievācot klīstošus bezpajumtes kaķus, dodot tiem, ja kaķi to vēloties, ēdienu un pajumti; tāds ieradums mani noskaņoja labvēlīgi, jo no pieredzes zinu, ka tādi nabaga bezpajumtes kaķi gaužām bieži pakļauti cietsirdībai un pārestībām. Uz tādiem klaiņotājiem šāva, tos apmētāja ar akmeņiem vai citiem cietiem priekšmetiem, badināja, joka pēc rīdīja ar suņiem. Cik labi, ka atradies cilvēks, kas tos pažēlo.

Pirmajā apmeklējumā mans pacients bija krietns pusaugu kaķēns, iebiedēts mazs klaidonītis, kas centās nolīst kaktā.

—   Šitais ir viens no āra kaķiem, — misis Bonda noducināja.

—   Kā tā — no āra kaķiem?

—   Jā. Visi, ko jūs šeit redzat, ir istabas kaķi. Tie pārējie ir īsti savvaļnieki, kas neparko negrib dzīvot mājā. Es, protams, tos baroju, bet istabā tie uzturas tikai tad, ja ir slimi.

—    Saprotu.

—   Šito bija baismīgi grūti noķert. Esmu noraizējusies par viņa acīm — liekas, ka tām velkas priekšā kaut kāda āda. Ceru, ka varēsiet palīdzēt. Viņu, starp citu, sauc par Alfrēdu.

—   Par Alfrēdu? Ak, nūjā, jā. — Piesardzīgi tuvojos pusaugu mežonītim, kas mani sagaidīja izlaistiem nagiem un zvērīgiem šņācieniem, taču bija iedzīts kaktā kā sprostā; no jebkuras citas vietas tas būtu aizlaidies ar gaismas ātrumu.

Tādi kaķi izmeklēt nozīmēja problēmu. Palūdzu misis Bondai:

—   Vai jūs nevarētu man sagādāt kādu drānas gabalu, piemēram, vecu gludināmo pamatni. Man vajadzēs viņu ievīstīt.

—   Ievīstīt? — Misis Bonda mani uzlūkoja dziļās šaubās, tomēr iegāja citā istabā un atgriezās ar kokvilnas kankaru, kas izskatījās itin piemērots.

Attīrīju galdu no dažnedažādiem kaķu ēdientraukiem, grāmatām par kaķiem, dažādiem kaķu ārstniecības līdzekļiem un izklāju drānu, tad no jauna tuvojos pacientam. Šādā situācijā steigties nedrīkst. Minūtes piecas es dabūju labināties: «Kis, kis, mincīt, mincīt», pamazītēm pietuvinādams roku. Kad biju ticis tik tuvu, lai noglaudītu kaķēnam vaigu, veikli sagrābu šo aiz skausta un cīnījos ar plosīgo Alfrēdu, kas spārdījās kā negudrs, līdz beidzot dabūju to uz galda un, visu laiku cieši aiz apkakles turēdams, sāku ievīstīšanas operāciju.

To esmu darījis visai bieži, kad iznāca satikties ar mežonīgiem kaķiem, un, kaut arī pats to saku, jāatzīst, ka šis darbs man padodas. Lietas būtība ir tāda, ka jāizveido glīts, gludens ritulis, atstājot ārā tikai to ķermeņa daļu, kas jāizmeklē vai jāārstē — ķepu vai asti, un šajā gadījumā, protams, galvu. Man šķiet, ka ar šo brīdi sākās misis Bondas bezgalīgā uzticēšanās man, jo viņa redzēja, cik aši ievīstīju kaķēnu tā, ka no kokona ārā palika tikai melnbalta galviņa. Mēs ar Alfrēdu palikām zināmā mērā aci pret aci, un viņš nespēja sevis labā ne ķepiņu pakustināt.

Kā jau teicu, es mazliet lepojos ar šo savu izveicību, un pat vēl šodien man saglabājušās prātā no kolēģiem dzirdētas atsauksmes: «Lai nu ar citu vecajam Heriotam iet šā vai tā, bet kaķi ievīstīt, to viņš prot uz goda.»

Apskate rādīja, ka nekāda āda Alfrēda acīm priekšā neaug. Tādu ādu vispār arī nemaz nav.

— Tam kaķēnam, misis Bond, ir paralizēts trešais plaksts. Dzīvniekiem acīs mēdz būt tāda plēvīte, ko dēvē par trešo plakstu, tā briesmu brīdī pārslīd pāri, aizsargājot aci. Šajā gadījumā tā nevelkas atpakaļ varbūt tāpēc, ka kaķēns ir pavārdzis, var pat būt, ka viņu novārdzinājusi slimība, kāda saaukstēšanās, vai. Iešļircināšu vitamīnus un iedošu pulveri, ko piejaukt barībai. Ja jums izdosies viņu uz dažām dienām noturēt istabā, tad pēc nedēļas, vēlākais pēc pāris nedēļām, ceru, viņš būs atlabis.

Injekcija neradīja nekādas grūtības, jo Alfrēds, lai cik plosīgi nikns, bija brangi notīts un pretoties nespēja. Tā beidzās mana pirmā vizīte pie misis Bondas.

Pirmajai sekoja daudzas. Man ar šo dāmu izveidojās speciāla norēķināšanās sistēma, kas bija visai savdabīga, jo es nekad nežēloju laiku, lai izšķirotu maksu par diferencētiem pakalpojumiem, piemēram, par rāpošanu uz vēdera pa dažādu saimniecības ēku apakšām, kad vajadzēja dabūt rokā tur paslēpušos kaķus, par novilināšanu no kokiem, par nebeidzamu pakaļdzīšanos pa krūmiem. Man tas daudzējādā ziņā sagādāja prieku.

Nevar nepieminēt vārdus, ko viņa bija devusi kaķiem. Palikdama uzticīga savai Londonas izcelsmei, viņa daudzus runčus bija nosaukusi Londonas tolaik slavenākās futbolkomandas Arsenāls spēlētāju vārdos. Viņai bija Edijs Hepguds, Klifs Bastēns, Teds Dreiks, Vilfs Kopings, tomēr ar vienu bija iznācis ne gluži tā, kā vajadzētu, jo Aleksim Džeimsam ik gadu regulāri trīsreiz atskrēja kaķēni.

Jāpiemin arī īpatnējais veids, kā viņa kaķus auroja mājās. Pirmoreiz es to piedzīvoju klusā vasaras vakarā. Abi kaķi, ko viņa meklēja, atradās kaut kur dārzā, mēs gājām kopā uz sētaspuses namdurvīm, kur viņa apstājās un, rokas pār krūtīm sakrustojusi, aizvēra acis un sāka melodiskā kontraltā:

—   Beits, Beits, Beits, Be-heits! — Viņa vārdus izdziedāja monotoni, izņemot vienīgo mazo izlocījumu: «Be-heits». Tad, izriezusi ietilpīgo krūškurvi kā operas primadonna, viņa laida vaļā vēlreiz ar dziļu izjūtu:

—   Beits, Beits, Beits, Be-heits!

Jāatzīst, ka aicinājums bija iedarbīgs, jo runcis Beitss tiešām izlīda no lauru krūmu pudura, aiz kura bija uzturējies. Taču krūmos palika mana otra paciente; ar interesi vēroju, ko misis Bonda vēl darīs.

Viņa no jauna ieņēma to pašu stāju, ievilka elpu, aizvēra acis, savilka seju mīlīgā pussmaidā un atsāka:

—   Septiņreiz trīs, Septiņreiz trīs, Septiņreiz tri-hīs! — Meldija tā pati, kas Beitsam, tas pats liegais pacēlums un nolaidums beigās. Šoreiz aicinājums palika bez atbildes, un vajadzēja priekšnesumu vēl un vēlreiz atkārtot. Skaņas ilgi kavējās klusajā vakarā, un efekts kļuva līdzīgs muedzina skandējumam, kas aicina ticīgos uz vakarlūgsnu.

Beidzot tomēr saucējai laimējās, un gar mājas sienu laiski aizslīdēja branga trīskrāsaina mince un pazuda mājā.

—   Starp citu, misis Bond, — es ierunājos, apvaldīdams balsi, lai tā skanētu vienaldzīgi. — Es laikam lāgā neizpratu vai nesadzirdēju šā kaķa vārdu.

—   Ak — Septiņreiz trīs? — Viņa pasmaidīja, kā atmiņās kavēdamās. — Jā, viņa ir burvīga. Redziet, viņai septiņreiz pēc kārtas bija ik pa trim kaķēniem, tāpēc man šāds vārds likās ļoti piemērots, kā jums šķiet?

—   Jā, jā, tiešām. Lielisks vārds, nudien, lielisks.

Otrs apstāklis, kas iesildīja manu sirdi pret misis Bondu, bija rūpes par manu drošību. To es pratu novērtēt, jo mājdzīvnieku īpašnieku vidū tā ir reti sastopama parādība. Atceros, kā sacīkšu zirga īpašnieks, kura zirgs mani ar spērienu bija izlingojis no steliņģa, satraukts steidzās pārbaudīt, vai zirgs, man sperdams, nav savainojis kāju; atceros arī veco kundzi, kas, valdīdama negantu vācu aitusuni, kurš pret mani nikni atieza zobus, atgādināja: «Ceru, ka jūs pret viņu izturēsieties maigi un nenodarīsiet pāri, viņš ir ļoti nervozs»; jāpiemin arī fermeris, kurš pēc teļa saņemšanas, kas bija tik grūta, ka noteikti saīsināja manu mūžu vismaz par diviem gadiem, nīgri noņurdēja: «To govi gan jūs nejēdzīgi novārdzinājāt, jauno cilvēk.»

Misis Bonda bija citāda. Viņa mani sagaidīja pie durvīm un pasniedza Šofera cimdu pāri, lai pasargātu rokas no saskrāpēšanas, un bija gaužām tīkami izjust, ka ir cilvēki ar tādu iejūtību. Ar laiku šie gājieni iekļāvās manas dzīves rakstā: gājiens pa dārza taku, par kuru malu malās spīdēja āra kaķu acis, ceremoniālā sagaidīšana pie namdurvīm un cimdu pasniegšana, tad ieiešana virtuvē ar saspringto gaisotni, kur starp daudzajiem ņudzošajiem istabas kaķu kažokiem gandrīz nemanāms sēdēja sīkais misters Bonds ar savu avīzi. Nekad neesmu spējis noteikt mistera Bonda attieksmi pret kaķiem, jo, cik atceros, viņš vispār reti bilda kādu vārdu, bet man galu galā likās: viņam laikam gluži vienalga, vai kaķi ir vai to nav.

Lielie cimdi bija neatsverams palīgs, bet dažkārt kļuva par īstu dievadāvanu. Piemēram, notikumā ar Borisu. Boriss bija milzīgs zilimelns āra kaķis un vairākās nozīmēs mans ienaidnieks. Man klusībā aizvien likās, ka viņš izbēdzis no zooloģiskā dārza; nekad nebiju redzējis mājas kaķi tik lokanu, ar tik spēcīgiem muskuļiem un tik neganti niknu. Esmu pārliecināts, ka Borisā bija kaut kāds pumas piejaukums.

Kaķu kolonijai tā bija ļauna diena, kas viņš ieradās. Es gandrīz nekad nespēju izjust nepatiku pret kādu dzīvnieku; parasti tie, kas mums sagādā kādu zaudējumu vai nepatikšanas, rīkojas aiz bailēm, bet Boriss bija citāds; viņš vienkārši bija ļaundabīgs varmāka, un pēc viņa ierašanās man aizvien biežāk nācās apciemot misis Bondas māju, jo viņš regulāri sakoda citus kaķus. Bez mitas man vajadzēja likt šuves uz sakostām ausīm vai paplosītiem locekļiem.

Mums iznāca saraušanās jau pašā sākumā. Misis Bonda lūdza, lai iedodu Borisam zāles pret tārpiem, un man tabletīte jau bija pincetē. īsti neatceros, kā man izdevās viņu saķert, bet sagūstīts un aiznests uz galda viņš bija, un es zibens ātrumā sāku viņu tīstīt. Tikai dažas sekundes man likās, ka esmu uzvarējis, un ieskatījos viņa ārkārtīgi spožajās acīs, kur dega negants naids. Kad ar pinceti stūmu tableti viņam mutē, viņš pacirta zobus zemāk, un bez tam es jutu nagus nejauki plēšamies audeklā. Viss notika vienā acumirklī. No tīstokļa izšāvās gara ķepa un pāršķēla man rokas locītavu, otra roka neviļus atlaida ciešo tvērienu kaķim ap skaustu, nākamajā mirklī Borisa zobi caur cimdu iecirtās īkšķī, un vēl mirkli vēlāk viņš bija gabalā. Es stāvēju kā pēdīgais stulbenis ar prettārpu tabletes palieku asiņainos pirkstos un noskatījos uz skrandu kaudzi, kādā bija pārvērtusies kaķu ietinamā drāna. Kopš tās dienas Boriss sāka zvērot, mani ieraudzīdams vien, un, jāteic, es viņam atbildēju gluži ar to pašu.

Bet tas bija tikai viens no nedaudzajiem mākoņiem dzidrajās debesīs. Es tāpat ar patiku un prieku turpināju savus apmeklējumus, un dzīve ritēja savu parasto, rāmo gaitu, varbūt vienīgi izņemot abu mani kolēģu pazobošanos dažkārt. Viņi neparko nespēja saprast, ka es no laba prāta ziedoju tik daudz laika tādam kaķu lērumam. Tas savukārt saskanēja ar Zigfrīda vispārējo attieksmi, viņš lāgā neuzticējās cilvēkiem, kas tur mājās vienalga kādus lutekļus. Viņš gluži vienkārši neizprata šādu cilvēku mentalitāti un skaļi pauda savus uzskatus visiem, kas vien bija ar mieru klausīties. Pašam viņam, protams, bija pieci suņi un divi kaķi. Suņi, turklāt visi, braukāja viņam visnotaļ līdzi mašīnā, un tiklab suņus, kā kaķus viņš ik dienu baroja pats savām rokām, jo šo darbu neuzticēja nevienam citam. Vakarā, kad viņš sēdēja atpūtas krēslā pie kamīna, visi septiņi sagūla zemē viņam ap kājām. Vēl šobaltdien viņš ir tikpat kaislīgs mājas lutekļu turēšanas pretinieks, kaut gan citas suņu paaudzes tagad ar astēm gandrīz vai aizsedz skatu uz ceļu, kad viņš ar suņu vezumu braukā pie pacientiem, tāpat viņam joprojām ir vairāki kaķi un piedevām pāris akvāriju ar tropu zivtiņām un dažas čūskas.

Tristans manu darbošanos pie misis Bondas dabūja redzēt tikai vienu reizi. Es patlaban ņēmu ārā no instrumentu kastes garu pinceti, kad viņš ienāca istabā.

—   Vai tev ir kas interesants, Džim?

—   Nē, nekas sevišķs. Aizbraukšu tikai pie Bondu kaķiem. Vienam zobu starpā esot iespriedusies kaula Šķēpelīte.

Draugs mani brītiņu apcerīgi uzlūkoja, tad noteica:

—    Liekas, ka aizbraukšu tev līdzi. Labu laiku neesmu nekādus sīkaļas redzējis.

Ejot pa dārza taku uz kaķu apsēsto māju, es jutos mazliet samulsis. Viens no apstākļiem, no kā veidojās manas labās attiecības ar misis Bondu, bija manas sirsnīgās un maigās rūpes par viņas aizbildināmajiem. Arī pret nešpetnākajiem un niknākajiem es izturējos maigi, pacietīgi un rūpīgi; turklāt tā nebija ne liekuļošana, ne tēlošana, tā bija vienkārši mana dabiskā attieksme. Tomēr šoreiz es lāgā nezināju, kā Tristans skatīsies uz manām kaķmīļa manierēm.

Misis Bonda, sagaidīdama mūs pie namdurvīm, bija vienā mirklī aptvērusi situāciju un turēja rokā divus pārus Šofera cimdu. Tristans, saņemdams savējos, izskatījās mazliet pārsteigts, taču izskatījās vēl daudz vairāk pārsteigts, ieiedams virtuvē, ieelpodams patiesi tumīgo gaisu un ieraudzīdams kaķu kažociņus aizņemam gandrīz katru collu virtuves platības.

—   Mister Heriot, es bīstos jums to sacīt, bet kauliņš zobstarpā ir iestrēdzis Borisam, — misis Bonda atzinās.

—   Borisam? — Man sažņaudzās pakrūte. — Kā gan mēs, jūsuprāt, viņu noķersim?

—   Ai, šoreiz esmu rīkojusies ļoti viltīgi, — viņa atbildēja.

—    Ar kārumiem iemānīju viņu klūdziņu kaķu grozā.

Tristans uzlika roku uz groza, kas stāvēja uz galda.

—   Vai viņš te ir iekšā? — nelaimīgais nezinātājs vienaldzīgi apvaicājās. Viņš atvilka aizbīdnīti un pacēla groza vāku. Varbūt kādu trešdaļu sekundes kamolā saritinājies runcis groza dibenā un Tristans saskatījās, tad slaida melna bulta aizšāvās jauneklim gar kreiso ausi un uzlēca uz visaugstākā plaukta.

—   Dieviņ! — Tristans iesaucās. — Kas tas, vellos, tāds bija?

—   Tas, — es atbildēju, — bija Boriss, un tagad mums viņš jānoķer no jauna. — Es pakāpos uz krēsla un sāku savu «Kis, kis, minci, mincīt» vismaigākajā dūdojumā.

Pēc minūtes Tristanam likās, ka viņam ir asprātīgāka ideja; viņš strauji palēcās un sagrāba Borisa asti. Taču tikai uz zibsnīgu mirkli, jo Boriss, tikpat ātri, kā saķerts, atbrīvojās un uzsāka neiedomājamu riņķa danci pa virtuvi; kā viesulis viņš joņoja pa skapjaugŠām un plauktiem, aizkariem un malu malām, gluži kā nelabā apsēsts.

Tristans, nostājies stratēģiski izdevīgā pozīcijā, belza runcim, kad tas nesās garām, ar smago cimdu.

—   Ek, netrāpīju draņķim! — viņš nikni iesaucās. — Aha, nāk atkal… še tev, melnais nešķīsteni! Sasodīts, vai tad tiešām nav iespējams viņu savaldīt?

Mazie, rātnie istabas kaķīši, plīstošo trauku šķindoņas, katlu un pannu gāšanās, tāpat arī Tristana kaujas saucienu un roku vēzienu pārbiedēti, arī sāka jukujukumis, pavisam kā bez prāta Šaudīties pa virtuvi un apgāza visu to, kas Borisam nebija trāpījies ceļā. Troksnis un juceklis laikam kaut kā sasniedza arī misteru Bondu, jo viņš uz mirkli pacēla galvu un liegā neizpratnē paraudzījās uz visapkārt kūleņojošajiem kaķiem, pirms atkal iegrima savā avīzē.

Tristans bija satraukumā pietvīcis, viņam medības laikam nu tikai pa īstam iepatikās. Es iekšķīgi sarāvos, kad viņš priecīgi man uzsauca:

—   Padzen viņu šurp, Džim, nākamajā riņķī es viņu, maitu, noķeršu, ka nieks!

Borisu mēs nenoķērām. Vajadzēja atstāt to kaula šķembu viņam starp zobiem, lai pati izkrīt; Šī tātad nebija uzskatāma par veiksmīgu veterinārārsta vizīti. Bet Tristans, kad atkal sēdējām mašīnā, smaidīja varen apmierināts.

—   Tas bija kolosāli, Džim. Es nudien nezināju, ka tev ar tiem minčiem iet tik jautri.

Toties misis Bonda, kad mēs nākamo reizi satikāmies, diezgan sakniebtām lūpām atcerējās trako jakti.

—    Mister Heriot, — viņa sacīja, — ceru, ka to jaunekli jūs nekad vairs pie manis līdzi neņemsiet.

23.

Biju atkal atpakaļ pie Grenvila Beneta. Atkal stāvēju flīžotajā operāciju istabā, kur lielā lampa lēja skadru, spožu gaismu pār mana kolēģa noliekto galvu, pār asistentēm, pār mirdzošo instrumentu rindām un mazo radībiņu uz galda.

Līdz pat šai vēlai pēcpusdienai man nebija ne jausmas, ka mani gaida jauns brauciens uz Hārtingtonu; es tikko biju beidzis dzert tēju, kad pie durvīm atskanēja zvans; aizgāju pa gaiteni atvērt durvis un uz sliekšņa ieraudzīju pulkvedi Bosvērtu. Viņam rokā bija no klūgām vīts kaķu grozs.

—   Vai drīkstu jūs uz brīdi patraucēt, mister lieriot? — viņš vaicāja.

Balss skanēja neparasti, un es jautājoši viņu uzlūkoju. Vairumam cilvēku, uzlūkojot pulkvedi Bosvērtu, jāparaugās uz augšu. Kalsnais sešas pēdas un trīs collas garais augums un skadrā karavīra seja apliecināja, ka viņš atbilst augstajām godazīmēm, ko bija izpelnījies karā. Man gadījās viņu sastapt visai bieži, ne vien tad, kad viņš ieradās ambulancē, bet daudzkārt arī tad, kad viņš sava lielā jājamzirga mugurā paklaiņoja pa klusajiem lauku ceļiem ārpus Darovbijas un pa pēdām rikšoja divi kernterjeri. Man viņš patika. Viņš likās skarbs, bet vienmēr izturējās nevainojami laipni un pieklājīgi, turklāt bija jūtama maigā attieksme pret saviem dzīvniekiem.

—   Protams, — es atteicu. — Lūdzu, nāciet vien iekšā.

Uzgaidāmajā telpā viņš pastiepa man pretī grozu. Acīs bija

izmocīta izteiksme un visa seja pauda sāpīgu pārdzīvojumu.

—   Mana mazā Modija, — viņš noteica.

—   Modija… jūsu melnā kaķenīte? — Būdams pie pulkveža mājās, biju redzējis kaķīti glaužamies saimniekam ap potītēm un sacenšamies ar abiem terjeriem par saimnieka uzmanību.

—   Kas vainas? Vai viņa sasirgusi?

—   Nē… nē… —Viņš sastomījās un tad ļoti uzmanīgi noteica: — Liekas, viņa cietusi negadījumā.

—   Kādā negadījumā?

—   Viņu notriecis automobilis. Parasti viņa nekad neskrien ārā uz ceļa mājas priekšā, taču šodien nezin kāpēc bija izskrējusi.

—   Skaidrs. — Paņēmu grozu. — Vai mašīna viņai pārbraukusi pāri?

—   Nē, man šķiet, ka tā nebūs bijis, jo pati pēc tam pārskrēja mājās.

—   Labi, — es noteicu, — tas skan cerigāk. Varbūt nebūs noticis nekas briesmīgs.

Mirkli klusējis, pulkvedis atkal ierunājās: — Mister Heriot, man ļoti gribētos, lai jums būtu taisnība, bet… ir diezgan briesmīgi. Viņai savainots purniņš. Varbūt sitiens bijis garāmslīdošs, bet… es nesaprotu, kā viņa vispār varētu palikt dzīva.

—   Ak… tik ļauni… Cik žēl. Bet ieiesim iekšā, lai varu apskatīt.

Viņš papurināja galvu. — Nē, ja neņemsiet ļaunā, es palikšu tepat. Un vēl ko… — Viņš uz mirkli ielaida roku grozā. — Ja jums stāvoklis šķiet bezcerīgs, lūdzu, iemidziniet viņu tūdaļ. Lai viņai nav ilgāk jāmokās.

Neizpratnē palūkojos uz viņu, tad aizsteidzos pa gaiteni uz operāciju istabu. Nolicis grozu uz galda, atkabināju cilpas un pacēla groziņa vāku. Ieraudzīju slaido, melno augumiņu sarāvušos kvernam groza dibenā. Kad piesardzīgi pastiepu roku, tuvinot to kaķenītes galvai, tā lēnām pacēlās un pagriezās pret mani garā, skaļā sāpju brēcienā ar plaši ieplestu muti.

Tā nebija mute vien. Viss apakšžoklis sašķaidīts vaļīgi karājās, un, kad no groza dziļumiem atskanēja otrs drausmīgais kliedziens, es asiņainajā siekalainajā masā pamanīju kaula baltumu.

Strauji aizcirtu grozu un atspiedos uz tā vāka.

—   Ak Dievs, — es noelsos, — ak Dievs!

Pievēru acis, bet nespēju aizmirst ne groteski šausmīgo ainu, ne baigo sāpju brēcienu, tomēr vissmagāk man pie sirds ķērās šausmu pilnā neizpratne kaķenītes acīs, kas dzīvnieku ciešanas mums padara tik nepanesamas.

Pastiepu drebošu roku un zāļu ratiņos man aiz muguras sataustīju nembutāla pudeli. Tas ir vienīgais, pie kā veterinārārsts var ķerties jebkurā brīdī — ātri un vienkārši remdināt sāpes. Ievilku pietiekamu daudzumu miegazāļu šļircē — pietiekamu, lai dzīvnieciņš aizmigtu un nekad vairs neciestu mokas. Paliku vienu roku kaķenītei apakšā un ieslidināju adatu sānā zem ādas. Pietiks ar vienkāršu zemādas iešļircinājumu. Taču, kad nospiedu virzuļa galviņu, manī strauji ierunājās vēsāka, apdomīgāka balss: «Pagaidi, Heriot, neaizraujies! Kāpēc negribi mirkli apdomāties?»

Izvilku šļirci, paguvis iepludināt apmēram piekto daļu satura. Ar to pietika Modijas anestezēšanai. Pēc pāris minūtēm viņa vairs neko nejutīs. Tad uzliku grozam vāku atpakaļ un sāku drasēt pa istabu. Biju jau vairākkārt lāpījis kaķiem salauztus žokļus, nezin kāpēc viņiem tik bieži tāda nelaime atgadās, un man bija allaž liels gandarījums, kad izdevās pareizi salikt lūzuma vietas un kad pēc tam viss labi saauga un sadzija. Bet šis gadījums bija citāds.

Pēc piecām minūtēm vēlreiz pavēru grozu un, izcēlis kaķīti, kas bija kļuvis šļaugans kā lupatlelle, un noliku to uz galda.

Iztīrīju ievainoto muti, uzmanīgiem, saudzīgiem pirkstiem izčamdīju ievainojumu, gribēdams iztaustīt lūzuma robus un saprast, vai tos varētu salikt kopā. Likās, ka žokļu savienojuma vietu varētu sastiprināt ar stiepli, bet kā ir ar pašu apakšžokļa kaulu, kas salūzis abās pusēs, daži zobi izsisti, daži izkustināti, vai būs iespējams tos saglābt, sastiprinot ar metāla platīti? Varētu būt… bet vai ir cilvēks ar vajadzīgo prasmi un nepieciešamajiem instrumentiem tādam darbam … ? Likās, ka vienu tādu es pazīstu.

Pārbaudīju aizmigušo kaķenīti ļoti rūpīgi, tomēr neatradu nekādu citu vainu kā vien bēdīgi atļumušo žokli. Domīgi paijāju gludo, spīdošo kažociņu. Viņa vēl bija pavisam jauna, varētu dzīvot daudzus gadus, un tā lai tad arī būtu! Dziļi atvieglots par šādu lēmumu, steigšus devos pa gaiteni atpakaļ pie pulkveža pajautāt, vai viņš man ļaus aizvest Modiju pie Grenvila Beneta.

Bija sācis stipri snigt, kad devos ceļā. Nopriecājos, ka ceļš visā garumā līdz pat llārtingtonai veda no kalna lejā; daudzi ceļi tālāk Deilas augštecē tādā vakarā kā šis drīz vien vairs nebūs izbraucami.

Veterinārajā slimnīcā vēroju, kā lielais dakteris urba, skrūvēja un šuva. Šis nepavisam nebija steigā darāms darbs, tomēr es nespēju nobrīnīties vien, cik veikli prata darboties strupie pirksti. Lai cik ātri vedās darbs, mēs operāciju istabā tomēr atradāmies jau gandrīz stundu, un Grenvila pilnīgo iedziļināšanos apliecināja ilgi klusuma brīži, ko pārtrauca vienīgi instrumentu iedzinkstēšanās, īsi uzrietas komandas un dažkārt spējš, nikns izsauciens. No tiem dabūja ciest ne tikai asistentes vien. Arī es biju noberzts tīrs, pielikts pie darba, un, ja nepratu kaķa galvu noturēt precīzi tā, kā mans kolēģis vēlējās, viņš iebļāva man tieši ģīmī:

—   Taču ne tik nejēdzīgi, Džim!… Ko tu, ellē, tur tēlo?… Nē, nē, nē, nē, NĒ!… Ak Dievs žēlīgais!

Beidzot tomēr viss bija galā, un Grenvils, norāvis cepurīti, nometa to uz galda un novērsās ar tādu labi paveikta darba žestu, kura dēļ es viņu apskaudu kopš pirmās redzēšanas. Viņš bija nosvīdis. Atgriezies ambulancē, viņš nomazgāja rokas, dvielī noberza pieri un uzģērba elegantu pelēku žaketi, no kuras kabatas izvilka pīpi. Tā nebija tā pati pīpe, kuru tiku redzējis viņreiz. Ar laiku pamazām uzzināju, ka Grenvila pīpes ir ne vien skaistas, bet arī lielas, un šai bija galviņa kafijtases apmēros. Viņš mīlīgi paberzēja to gar degunu, nospodrināja ar dzelteno drāniņu, ko laikam pastāvīgi nēsāja kabatā, un visbeidzot maigām rokām pacēla pīpi pret gaismu.

—    Un nu vēl labo tabaciņu, Džim. Brīnišķīgi, vai ne?

Pirms paņemt mani zem rokas, viņš tīksmīgi pīpi no ta-

bakmaka piepildīja, aizkūpināja un uzpūta man pamatīgu mākoni smaržīgu dūmu.

—   Nāc, puikiņ, pavadāšu tevi pa slimnīcu, kamēr šie te visu sakops.

Mēs apstaigājām visu slimnīcu — uzgaidāmo un konsultācijas istabu, rentgena kabinetu, dispanseru un, protams, darbistabu ar milzīgo kartotēku, kur glabājās visu pacientu slimības vēstures, tomēr vislielāko prieku man sagādāja garā rinda silti apkurināto kabīņu, kur dzīvnieki pavadīja pēcoperācijas periodu un atveseļojās.

Grenvils ar pīpi norādīja uz katru, kam gājām garām, raksturodams gadījumus: — Kastrācijas, eneterotomija, auss hematomas, entropions. — Tad viņš negaidot pabāza pirkstu caur krātiņa restēm un, glaimīgi labinādams, aicināja: — Nāc nu šurp, Džordž, maziņais, nebaidies, te cita neviena nav, tikai onkulis Grenvils.

Mazs Vesthailendas terjers ar vienu kājeli šinā klibodams pielēca pie restēm, un mans kolēģis pakasīja tam aiz auss.

—   Tas ir Džordžs Vils-Fentems, — Grenvils paskaidroja, — vecās lēdijas Vils-Fentemas lepnums un prieks. Tas bija riebīgs lūzums, bet tagad lieliski saaug. Džordžs ir mazliet pabailīgs, bet, kad ar viņu iepazīstas tuvāk, tad lāga zellis, vai ne, vecīt? — Viņš turpināja čubināt šuneli, un es krēslainajā pusgaismā redzēju, ka baltais astes strupulis jūsmīgi luncinās.

Modija bija apguldīta pašā pēdējā rehabilitācijas nodalījumā, mazs, drebošs kamoliņš. Drebēšana nozīmēja, ka viņa sāk mosties no anestēzijas. Es pavēru krātiņa durtiņas un pastiepu roku, lai paglaudītu. Galvu viņa pacelt vēl nespēja, bet, it kā atbildot uz manu paijāšanu, pavēra muti un izpīkstēja sīku, čerkstīgu ņaudienu. Dziļā, priecīgā satraukumā redzēju, ka apakšžoklis atkal pieder viņai pašai; viņa spēja atvērt un aizvērt muti; drausmīgais miesas un kaulu ļumeklis bija pārvērties par ļaunu atmiņu.

—   Apbrīnojami, Grenvil, — es nomurmināju, — sasodīti, neaprakstāmi brīnišķīgi.

No dižciltīgās pīpes, triumfu apliecinādams, izplūda dūmu mākonis. — Jā, puikiņ, vai nav tiesa — izdevies uz goda. Pāris nedēļu kaķis jābaro ar šķidru barību, pēc tam būs kā jauns. Šitā bēda ir izbēdāta.

—   Lieliski, — es atsaucos. — Nevaru vien sagaidīt, kad varēšu to pavēstīt pulkvedim Bosvērtam. Vai varēšu viņu vest līdzi jau šovakar?

—   Nē, Džim, to gan ne. Šoreiz ne. Gribu viņu pāris dienu pavērot, tad pulkvedis varbūt pats varēs atbraukt viņai pakaļ.

Viņš aizveda mani atpakaļ uz spoži apgaismoto darbistabu un palūkojās manī.

—   Jums jāatnāk līdzi sasveicināties ar Sjū, ja jau esat šeit, — viņš uzbilda. — Bet pirms tam… tas no manas puses ir tikai ierosinājums. Vai jums būtu interese kopā ar mani aizlaist uz…

Es strauji parāvos soli atpakaļ. — Ak … es… patiesībā. Nē, — es gandrīz vai šļupstus stomījos. — Man tovakar klubā ļoti patika, bet… Šovakar tomēr varbūt ne…

—    Pag, puikiņ, pagaidi… — Grenvils mierinot uzsauca. — Kas tad pieminēja klubu? Nē, es tikai gribēju pajautāt, vai jums būtu interese kopā ar mani piedalīties vienā sanāksmē.

—   Sanāksmē?

—   Jā, profesors Miligens atbraucis no Edinburgas un Ziemeļu Veterināru apvienībā runās par vielmaiņas slimībām. Man šķiet, tas jums varētu patikt.

—   Tātad par pienadrudzi, acetonaēmiju un visu to?

—   Tieši par to. Tas taču akurāt jūsu iecirknis, vecīt, vai ne?

—   Ir, protams, ir. Interesanti… — Brītiņu nostāvēju, dziļās domās iegrimis, viena no tām bija — kāpēc gan tik izcils mazo dzīvnieku dakteris kā Grenvils sadomājis noklausīties lekciju par govju kaitēm? Bet varbūt es, tā spriezdams, esmu netaisns pret viņu, droši vien viņš vēlas iegūt un saglabāt plašas vispārējas zināšanas veterinārijā.

Laikam bija pārlieku skaidri redzams, ka es nespēju izšķirties, tāpēc viņš turpināja mani pierunāt.

—   Es uz turieni labprāt aizbrauktu kopā ar jums, Džim, un redzu, ka jūs esat attiecīgi apģērbts vis. Teikšu atklāti — kad jūs šovakar ienācāt pie manis, es nevarēju nopriecāties vien, cik brašs jūs izskatāties.

Tur viņam bija taisnība, šai vakarā nebiju devies ceļā parastajās kūts drēbēs. Kaunīgi atcerēdamies savu pēdējo neseno apmeklējumu, stingri apņēmos, ja būs vēlreiz jātiekas ar apburošo Sjū, tad man jābūt: a) pieklājīgi ģērbtam, b) skaidrā prātā, c) normālā fiziskā stāvoklī, nevis kā uzpūstam bullēnam, kas vienā gabalā atraugājas. Helēna, piekrizdama, ka man jālabo iepriekšējais iespaids, palaida mani ceļā vislabākajā uzvalkā.

Grenvils pārvilka plaukstu pār manu svārku atloku, uzteikdams: — Laba drāna, ja drīkstu vērtēt.

Es izšķīros. — Labs ir, man būs ļoti patīkami aizbraukt kopā ar jums. Atļaujiet tikai piezvanīt Helēnai, ka es aizkavēšos, un tad būšu jūsu rīcībā.

24.

Arā vēl joprojām sniga; kā daždien pilsētā, sniegs līdzinājās slapjam aizkaram un, nonācis zemē, izšķīda uz ielām pelēkā, netīrā slapjdraņķī. Savilku mēteļa apkakli augstāk un iegremdējos dziļāk bentlija greznajā ādas polsterī. Kad pabraucām garām tumšajām mājām un veikaliem, gaidīju, ka Grenvils iegriezīsies vienā no sānielām un piestās, bet mēs jau pēc brītiņa izšāvāmies cauri priekšpilsētai un turpinājām joņot tālāk Ziemeļu ceļa virzienā. Laikam šī sanāksme notiek kādā no apvienības lauku nodaļām, es nodomāju un neteicu nekā līdz brīdim, kad sasniedzām Skočkorneru un lielā mašīna iegriezās uz vecā Romiešu ceļa, kas ved uz Bouvzu.

Es izstaipījos un nožāvājos. — Kur tad šitā sanākšana īsti notiek, Grenvil?

—   Eplbijā, — mans kolēģis mierīgi atteica.

Es vienā rāvienā izslējos taisns un sāku smieties.

—   Ko es tādu jocīgu būtu pateicis, vecīt? — Grenvils vaicāja.

—    Nu … par Eplbiju… ha-ha-ha! Nejokojiet, kur tā pa īstam notiks?

—   Es tak jau sacīju, puikiņ — Pembertonā, pareizāk sakot, Eplbijā.

—   Vai jūs runājat nopietni?

—   Protams.

—   Bet, Grenvil, tas taču, velns lai parauj, ir otrpus Penīniem.

—   Gluži pareizi, un vienmēr ari bijis.

Es izlaidu pirkstus caur matiem. —Pagaidiet mirklīti. Man šķiet, nav taču vērts triekties kādas četrdesmit jūdzes šādā laikā kā šis. Mēs tak nemūžam netiksim pāri Bouvza purvam, skaidrs, ka netiksim, es vakar pat dzirdēju, ka tur ceļš esot slēgts. Un vispār — ir jau gandrīz astoņi, mēs noteikti nokavēsim.

Dižais kolēģis pastiepa roku un papliķēja man pa ceļgalu.

—   Beidz jel raizēties, Džim. Mēs tiksim tur, un mums laika, cik uziet. Neaizmirsti, ka tagad tu sēdi kārtīgā vāģī. Tāda šķipsniņa sniega neko nenozīmē.

It kā gribēdams apstiprināt un pierādīt savus vārdus, viņš piespieda gāzes pedāli, un lielā mašīna aiztraucās pa taisno ceļu uz priekšu. Stūrī pie Gretabridžas mēs mazliet pabuksējām, bet tad rēkdami izšāvāmies cauri Bouvzai un uzdrāzāmies augstienē. Es gandrīz neko nevarēju saredzēt, jo šis nu bija īstais lauku sniegs; lielas, sausas pārslas sitās tieši starmešos un kopā ar miljoniem tām līdzīgu sagūla jau tā biezajā ceļa apsegā. Es nudien nesapratu, kā Grenvils spēj jelko saredzēt un tomēr laiž tādā ātrumā; un gluži tāpat nespēju apjēgt, kā gan mēs pēc pāris stundām atpakaļceļā izbrauksim te cauri, kad vējš ceļu būs pilnīgi aizputinājis. Bet nebildu ne vārda. Sāku atskārst, ka es, Grenvilam blakus sēžot, činkstu kā vecmeitās palikusi tante.

Šādu politiku izturēju līdz Brū; no turienes ceļš veda lejāk un braukšana bija vieglāka, līdz pienāca brīdis, kad es, milzīgi atvieglots, izkāpu Pembertonas viesnīcas pagalmā. Pulkstenis bija tieši deviņi.

Klusītēm ieslīdējām zāles viņgalā, es ērti apsēdos krēslā, sagatavojies cik necik sakārtot domas. Estrādes paaugstinājumā stāvēja vīrietis un runāja, un sākumā man lāgā nevedās uztvert, ko īsti viņš saka; man likās, viņš ne ar vārdu nepiemin mājlopu slimības, bet tad pēkšņi man atausa gaisma un viss nostājās savās vietās.

—   Mēs no sirds pateicamies, — vīrietis sacīja, — profesoram Miligenam, ka viņš mērojis garo ceļu šurp un pastāstīja mums tik daudz derīga un interesanta. Es runāju visu klausītāju vārdā, teikdams, ka mums tas sagādāja ļoti lielu prieku, tāpēc lūdzu auditoriju savu atzinību izrādīt, kā parasts. — Nodārdēja ilgi un sirsnīgi aplausi un tūliņ pēc tam sākās dzīvas sarunas un krēslu bīdīšana.

Es dusmīgi pievērsos Grenvilam. — Tie tak bija pateicības vārdi. Priekšlasījums beidzies.

—   Jā, puikiņ, tā nu ir iznācis. — Mans kolēģis nelikās ne mazākajā mērā vīlies, pat ne pārsteigts. — Bet nāc vien līdz, bez kompensācijas nepaliksim.

Pievienojāmies veterināru pulkam un pa tepiķiem izklāto priekštelpu iegājām citā zālē, kur spoža gaisma apspīdēja bagātīgi klātos galdus. Bet, kad ieraudzīju Bilu Voringtonu un vēl dažu firmu pārstāvjus, sapratu visu.

Šis tātad bija komersantu sponsorēts vakars, un Grenvilam vakara īstā jēga, šķiet, sākās tieši tagad. Tad atcerējos Zigfrīda kādreiz teiktos vārdus, ka Grenvils neparko nelaižot garām nevienu šādu sarīkojumu. Lai arī viņš pats bija cilvēks ar ārkārtīgi devīgu roku, tomēr viņu neatvairāmi valdzināja pikantērija par velti gardi paēst un iedzert.

Arī tagad viņš mani mērķtiecīgi veda taisnā ceļā uz bāru. Tomēr Grenvila fenomens mums nekādu ātrgaitu nepieļāva. Šķita, ka viņu te pazīst ikviens. Vēlākos gados esmu ar viņu kopā bijis gan restorānos, gan krogos, gan ballēs, visur allaž atkārtojās viens un tas pats. Man dažkārt ir iešāvies prātā — kā būtu, ja es viņu kādreiz aizvestu pie kādas tālumnieku cilts Amazones džungļos. Arī tur droši vien kāds iezemietis pielēktu kājās un sauktu: «Sveiks, Grenvil, vecais puika!», un uzsistu viņam uz pleca.

Beidzot viņš tomēr izlauzās cauri kolēģu baram un mēs sasniedzām bāru, kur divi tumsnēji maza auguma bārmeņi baltās žaketēs bija krietni nodarbināti un strādāja ar parasto bezpersonisko koncentrāciju kā daždien profesionāļi, kas no pieredzes zina, ka viskijam šādos veterināru sarīkojumos ir liels noiets. Tomēr viņi piestāja dzērienu laistīšanā un pasmaidīja, kad pie bāra letes apstājās mana kolēģa masīvais augums.

—   Sveicināts, mister Benet! Kā jums klājas, mister Benet?

—   Labvakar, Bob. Priecājos jūs redzēt, Reg, — Grenvils majestātiski atsaucās sveicienam.

Pamanīju, ka Bobs noliek malā pudeli ar parasto viskiju un noliecies izceļ uz letes pudeli Glenlivet Malt, lai piepildītu Grenvila glāzi. Grenvils atzinīgi ieelpoja cēlā dzēriena aromātu.

—   Un vēl, lūdzu, glāzi manam draugam misteram Ileriotam, — viņš atgādināja.

Bārmeņa cieņas pilnā izturēšanās pēkšņi lika man justies ievērojamam, un tūliņ arī es kļuvu par lielas Glenlivet glāzes īpašnieku. Man vajadzēja to ļoti ātri iztukšot, jo bārmenis rīkojās saskaņā ar mana kolēģa spējām un veikli vien piepildīja abas glāzes no jauna.

Pēc tam sekoju Grenvilam tālāk karaliskajā gājienā, kad viņš uzņēma kursu gar galdiem, kustēdamies neiedomājami brīvi kā daždien savā visīstākajā elementā. Sponsori nebija skopojušies, un mēs ēdāmies cauri burvīgām kanapē maizītēm, izcilām delikatesēm, aukstas gaļas šķēlēm. Šad tad atgriezāmies bārā vēl iedzert kādu glāzi Glenlivē un devāmies atpakaļ pie galdiem.

Es sapratu, ka esmu sadzēries par daudz un tagad ņemos par daudz saēsties. Bet ar Grenvilu bija gatavais posts: tiklīdz grasījos no kaut kā atteikties, viņš to uzskatīja par personisku aizvainojumu.

—    Palūko vienu no šitiem gardumiņiem, — viņš mudināja, pilnu muti nokozdams lapu mīklā ieceptu sēņu pildījumu. Un, ja es liegtos, acīs tūliņ iespīdētos sāpīga izteiksme par pāridarījumu.

Bet es jutos brīnišķīgi. Veterinārārsti vienmēr bijuši tie ļaudis, ar ko man vislabāk patīk būt kopā, un es no visas sirds dalījos ar tiem nostāstos par veiksmēm un neveiksmēm. It sevišķi par neveiksmēm, jo pārrunas nomierina. Taču, kad slepšus prātā iezagās doma par mājās nokļūšanu, es to žigli atvairīju.

Grenvilu smagas domas, liekas, nemocīja, jo arī tad, kad viesu pulks sāka dilt, viņš uz promiešanu neposās; iznāca tā, ka palikuši bijām vairs tikai mēs, kad Bobs un Regs svinīgi ielēja mums atvadu kausu.

Izejot no viesnīcas, es jutos pavisam labi; varbūt maķenīt iesviķojis un viegli nomākts no spiediena pakrūtē, kas uzradās, kad biju notiesājis otru trifeļu porciju ar krējumu, bet visādā citādā ziņā — lieliskā formā. Kad no jauna sēdāmies bentlijā, Grenvils bija izcili labā omā.

— Varens sarīkojums, Džim, vai ne? Es tak jau sākumā teicu, ka būs vērts braukt šurp.

Mēs bijām vienīgie vakara viesi, kam jābrauc uz austrumu pusi, un uz ceļa palikām vienīgie braucēji. Neviļus atcerējos, ka arī šurp braucot nebijām ceļā uz Eplbiju sastapuši nevienu mašīnu, un tagad mūsu pilnīgā izolācija man sāka likties nepatīkama. Snigšana bija mitējusies, un spožs mēness pludināja savu salto gaismu pār pilnīgi tukšu, pamestu pasauli. Tas ir, tukša tā bija tad, ja neskaita mūs; mūsu vientulību vēl vientulīgāku darīja neizmērojamais, gludais, mirdzošais klajums, kas mūs gaidīja.

Es izjutu ar katru brīdi mostamies lielāku nemieru, redzot tuvojamies Penīnu drūmās, augstās muguras, un, kad piebraucām pavisam klāt, tās draudīgi slējās pretī kā nikni, balti briesmoņi.

Aiz Brū apsnigušajiem jumtiem sākās garais brauciens kalnup; mašīna slidu mētājās no vienas ceļa malas uz otru, ar mokām rausās augšā kalnā, motors nelabi gaudoja un rēca Cerēju, ka jutīšos labāk, kad sasniedzām virsotni, bet jau pirmais acu uzmetiens Bouvza purvam sagrieza manu kuņģi pilnīgi šķērsu; jūdžu jūdzēm ceļš līkumoja pa Anglijas visvientuļāko un pamestāko apvidu. Jau pa gabalu varēja redzēt zīdaini gludenās, mēnesnīcā skaisti vizošās kupenas, kas aizputinātajā ceļā draudēja ar nāvi.

Gar abām ceļa malām līdz pat melnajam apvārsnim viļņoja bezgalīgs balts tuksnesis. Nekur nevienas gaismiņas, nevienas sakustēšanās, ne mazākās dzīvības pazīmes ne tuvu, ne tālumā.

Mašīna iegaudojās, kad Grenvils metās uzbrukumā. Ietriecāmies pirmajā kupenā, mašīna pasitās sānis, pagāja dažas baigas sekundes, tad bijām tai cauri un traucāmies tālāk. Līdz nākamajai kupenai, un tad atkal līdz nākamajai, un vēl nākamajai. Bieži man likās, ka turpat paliksim, bet tad, riepām kaucot, motoram rēcot, iznirām. Man arī bija zināma pieredze braukšanā pa aizsnigušiem ceļiem, un es patiesi apbrīnoju Grenvila prasmi — nesamazinot ātrumu, atrast saviem uzbrukumiem kupenās seklākās un šaurākās vietas. Protams, spēcīgā smagā mašīna bija ievērojams palīgs, bet braucējs viņš arī bija nepārspējams.

Taču manu drebināšanos bailēs par iespējamo avāriju drīz vien sāka pārmākt citas nepatīkamas jušanas. Izejot no viesnīcas, es biju kārtīgi uzpildīts ar ēdienu un dzērienu, un, pie labas apiešanās turpmākajās pāris stundās, ar mani nekas nelāgs nebūtu noticis. Bet kratelīgajā braucienā līdz Brū man kļuva aizvien šķebanāk, ar lielu nelabumu atcerējos eksotisko kokteili — Rega speciālnumuru, kuru Grenvils man varītēm uztiepa; bez tam viņš visu laiku ieteica viskijam uzdzert virsū alu, tas esot vislabākais šķidruma un uzkodu līdzsvarotājs. Un vispēdīgi trifeles — tā bija briesmīgi aplama rīcība.

Un pašlaik arī es braucot ne tika kratījos, bet mētājos kā zirnis pa bungu vēderu, kad bentlijs slīdēja, šāvās sāniski un brīžiem vispār grasījās apmest kūleni. Nebija ilgi jāgaida, kad es jutos pa īstam pie gala. Un, gluži kā ar jūrasslimību sirgstošais, zaudēju jebkādu interesi par notiekošo; aizvēru acis, smagi piespiedu kājas pie mašīnas grīdas un sagumu sēdeklī dziļi nelaimīgs.

Es gandrīz vispār nesamanīju, kad pēc mežonīgās izkratīšanās mēs beidzot uzsākām ceļu lejup un izdrāzāmies cauri Bouvzai. Pēc tam vairs nedraudēja nopietnas briesmas pavadīt nakti uz ceļa mašīnā, tomēr Grenvils kāju no gāzes pedāļa neatlaida, un, kamēr līgojām pa sasalušo ceļu, man kļuva aizvien sliktāk.

Man gauži būtu gribējies palūgt kolēģi, lai aptur mašīnu un ļauj man ceļmalā klusītēm izvemties, bet kā gan varētu kaut ko tamlīdzīgu bilst cilvēkam, kuram pat prātā nevarēja ienākt doma, ka tāda pretimnākšana būtu nepieciešama. Uzpildīdams ar brīvo roku pīpi, viņš jautri tērgāja. Pārpildītās iekšas laikam bija sadzinušas daļu izdzertā alkohola man tieši asinsvados, jo neatkarīgi no vispārīgā nelabuma arī acis vairs nerādīja pietiekami skaidri, un es droši zināju — tiklīdz celšos kājās, bez vārda runas nogāzīšos taisni uz mutes.

Kāvos ar visām šīm domām un gandrīz nemanīju, ka mašīna apstājās.

—   Iegriezīsimies uz mirkli sasveicināties ar Sjū, — Grenvils ierosināja.

—   Kur griezīsimies? — es muldēju.

—   Teicu — ieiesim uz pāris minūtēm mājā.

Es pametu skatienu visapkārt. — Kur mēs esam?

Grenvils iesmējās. — Mājās, vecīt. Es redzu, ka logos ir gaisma, tātad Sjū vēl neguļ. Tev jāienāk līdzi iekšā izdzert tasi kafijas.

Ar mokām izsvempos no mašīnas un paliku stāvam, balstīdamies pret durtiņām. Mans kolēģis vieglām kājām piegāja pie namdurvīm un piezvanīja. Viņš bija žirgts un jautrā omā, kā es dziļi sarūgtināts nodomāju, tenterēdams nopakaļ. Smagi elpodams, es zvārojos pret lieveņa sienu, kad durvis atvērās un tajās parādījās Sjū Beneta līksmām acīm, starojoša, skaista kā allaž.

—   Ai, mister Herioz! — viņa iesaucās. — Cik jauki jūs atkal satikt!

Atļupušu zodu, ģīmī zaļš, saburzījies palūkojos viņai acīs, maigi nožagojos un klupšus viņai nopakaļ iesteberēju mājā.

Nākamajā rītā Grenvils man piezvanīja, lai pateiktu, ka viss ir labi un kārtībā, jo Modija jau bijusi spējīga ielakt mazliet piena, tas bija gaužām laipni, ka viņš man to paziņoja, un, negribēdams, lai mani notur par neaptēstu un rupju tipu, nepateicu, ka arī es spēju vienīgi to.

Kaut kā sagadījās, ka tanī rītā bija jābrauc pie pacienta garām tai vietai, kur Skočkorners izgriežas uz Ziemeļu ceļa.

Uz bridi apturēju mašīnu un, pie stūres sēdēdams, domīgi noraudzījos uz garo, nosnigušo ceļu, kas veda uz Penīniem. Grasījos no jauna iedarbināt motoru, kad pienāca ceļu policists un pa lodziņu uzrunāja mani.

—   Jūs taču nedomājat, ka varētu braukt pa Bouvzas purva ceļu, ko? — viņš jautāja.

—   Nē, nē, es tāpat vien paskatījos.

Policists apmierināts palocīja galvu.

—    Priecājos to dzirdēt. Ceļš, ziniet, ir satiksmei slēgts. Nu jau divas dienas pa to nav braukusi neviena mašīna.

25.

Nav iespējams iedomāties otru Darovbijā tik neiederīgu cilvēku kā Rolands Pārtridžs. Tā es nodomāju jau kādu simto reizi, kad redzēju viņu raugāmies pa logu uz Trengeitu ielas otrā pusē tikai nelielu gabaliņu no mūsu ambulances.

Viņš piedauzīja ar pirkstu pie rūts un pamāja man. Acis aiz biezajiem briļļu stikliem bija plaši ieplestas un izskatījās dziļi noraizējušās. Apstājos un paliku gaidām, un, tikko viņš atvēra durvis, es no ielas iegāju tieši viņa dzīvojamā istabā, jo mājeles patiesi bija mazas — aiz šīs istabas tālāk virtuve, bet otrā stāvā neliela guļamistaba ar logu uz ielas pusi. Ieejot šajā istabā, es ikreiz jutos pārsteigts. Tas tāpēc, ka visu pārējo šās rindas namiņu iedzīvotāji bija laukstrādnieki un viņu istabu iekārtojums tradicionāls, gandrīz cits no cita neatšķirams, bet Šī istaba bija gleznotāja darbnīca.

Netālu no loga labākajā apgaismojumā stāvēja molberts, un visas sienas no griestiem līdz grīdai bija nosegtas ar gleznām. Neierāmētas gleznas bija sabāztas visur, kur vien iespējams, un daži greznie krēsli, tāpat arī ar apgleznotiem porcelāna traukiem un citādiem dažādiem krikumkrakumiem apkrautais galds vēl jo vairāk pastiprināja māksliniecisko gaisotni.

Visai vienkāršais izskaidrojums nebija tālu jāmeklē: misters Pārtridžs patiesi bija mākslinieks. Tik mazticami un nereāli tas šķita tāpēc, ka šis samta žaketē tērptais pusmūža estēts bija sīkfermera dēls, kura senči visi kā viens augumu augumos bija urķējušies pa zemi.

—   Pamanīju, ka jūs ejat garām, mister Heriot, — viņš sacīja. — Vai esat briesmīgi aizņemts?

—   Ne pārāk, mister Pārtridž. Vai varētu jums ko palīdzēt?

Viņš ļoti nopietni palocīja galvu. — Gribēju palūgt, vai

jūs nevarētu kādu mirkli ziedot un uzmest acis Persijam. Es būtu jums ļoti pateicīgs.

—   Protams, — atteicu. — Kur viņš ir?

Viņš mani patlaban veda tālāk uz virtuvi, kad ārdurvis norībēja un istabā ielamzāja pastnieks Bērts Hārdistijs. Bērts bija rupja tēsuma vīrišķis. Arī tagad viņš bez ceremonijām nometa uz galda sūtījumus.

—   Saņem, Rolij! — viņš uzsauca un pagriezās uz iešanu.

Misters Pārtridžs dziļā pašcieņā nolūkojās pastnieka mugurā. — Sirsnīgi pateicos, Bertram. Uz redzēšanos!

Šī bija vēl viena atšķirība. Tiklab pastnieks, kā gleznotājs, abi bija Darovbijā dzimuši un auguši, abiem viena un tā pati sociālā izcelsme, abi gājuši vienā skolā, tomēr balss un izruna tiem bija ļoti atšķirīga. Rolands Pārtridžs izrunāja katru balsienu tik modulēti un skaidri kā advokāts aizstāvības runā.

Izgājām virtuvē. Tur viņš aprūpēja savu vecpuiša ikdienu — cepa un vārīja. Kad pirms daudziem gadiem nomira viņa tēvs, viņš, ne mirkli nekavēdamies, pārdeva fermu. Laucinieka dzīve viņam laikam tik gauži nepatika, ka viņš nespēja ne dienu nogaidīt, lai to pamestu. No pārdotās saimniecības viņš ieņēma pietiekami daudz, lai varētu apmierināt savas intereses, sāka nodoties glezniecībai un apmetās uz dzīvi necilajā mājiņā. Tā viņš vadīja savas dienas. Tas viss bija noticis ilgi pirms manas ierašanās Darovbijā, un viņa garie, taisnie mati tagad jau bija sudraboti. Man allaž šķita, ka viņš šādā dzīvē jūtas laimīgs, jo nespēju iedomāties Šo sīko, visai trauslo cilvēku brienam lauku dubļus.

Arī tas, ka viņš nodzīvojis neprecējies, laikam bija saskaņā ar viņa raksturu. Šaurajā sejā ar iekritušajiem vaigiem un blāvi zilajās acīs vīdēja it kā askētisms, un iespējams, ka tādam noslēgtam, atturīgam cilvēkam attieksmē pret citiem pietrūka siltuma. Tomēr uz suni Persiju dzestrums neattiecās.

Persiju viņš mīlēja kaislīgi un sargāja kā acuraugu. Kad mazais suņuks pietecēja klāt, viņš staroja priekā un maigumā.

—   Man Persijs izskatās itin žirgts, — es bildu. — Viņš taču nav slims, ko?

—   Nē… nē… — Misters Pārtridžs šķita kaut kā samulsis, jutās neērti. — Viņš ir spirgts un vesels, gribu tikai, lai jūs viņu apskatāt, vai kaut ko neievērosiet.

Apskatīju. Un redzēju vienīgi to, ko biju redzējis visu laiku diendienā — caurcaurēm baltu, plušķainu sīku nieku, ko vietējie suņaudzētāji un citi lietpratēji atzina par nenosakāmu šķirņu sajaukumu, bet kas tomēr bija viens no maniem mīļākajiem pacientiem. Pirms gadiem pieciem misters Pārtridžs Brautonā, ielūkodamies pa logu zooveikalā, bija uz rāvienu kritis par upuri tumšu, apgarotu acu burvībai, ar kādu uz viņu raudzījās sešas nedēļas vecs balts plušķains kamoliņš. Bez vilcināšanās viņš bija nolicis uz letes piecus šiliņus un aiznesis šuneli uz mājām. Veikalā Persijs bija aplinkus nodēvēts par «terjeru», un misters Pārtridžs kādu mirkli ieprātojās, vai nevajadzētu kucēnam nogriezt asti pa terjeru modei; taču bija sīkaļam jau tā pieķēries, ka ne iedomāties nevarēja šo pakļaut tādai kropļošanai. Aste auga līdz ar kucēnu un tagad, kupla un bārkstaina, liecās pār muguru gadrīz pilnā aplī.

Manā skatījumā aste labi līdzsvarojās ar galvu, kas likās mazliet par prāvu tik mazam suņukam, bet misteram Pārtridžam astes dēļ iznāca diezgan daudz ko paciest. Viņa senie Darovbijas draugi, kā jau visi lauku ļaudis, uzskatīja sevi par lieliem ekspertiem mājdzīvnieku jautājumos. Tās spriedelēšanas es visas biju noklausījies. Kamēr Persijs vēl bija kucēns, spriedums skanēja:

«No tās astes tev jātiek vaļā, Rolij. Ja gribi, es pats to nokniebšu.» Kad tas nenotika, miera nebija arī vēlāk: «Paklau, Rolij, vajadzēja gan tev tam sunim nogriezt asti, kamēr vēl bija kucēns. Šitā viņš izskatās baigi stulbs.»

Ja kāds apvaicājās, kādai šķirnei Persijs pieskaitāms, misters Pārtridžs aizvien diezgan augstprātīgi atteica: — Zīlemterjera krustojums. — Bet gluži tik vienkārši tam noticēt nevarēja; sīkais, ar spurainu, asu kažoku apaugušais augumiņš, prāvā, visai dižciltīgā galva ar taisnām, stāvām ausīm, zemās, palīkās kājeles un jau pieminētā aste piešķīra viņam neiedomājama, nenosakāma jaukteņa izskatu.

Mistera Pārtridža draugi žēlastību nepazina un saukāja Persiju par plušķi un par peļķērāju, un, kaut arī sīkais gleznotājs zobgalības uztvēra ar plānu smaidiņu, es skaidri zinu, ka tās viņam ķērās pie sirds.

Mani viņš vērtēja visai augstu — gluži vienkārši tāpēc, ka, pirmoreiz ieraudzījis Persiju, es spontāni iesaucos: — Cik skaists sunītis! — Un, tā kā man nekad nav bijis laika iedziļināties suņu ekspertu noteiktajos skaistuma cenzos, es tiešām tā arī domāju.

—   Bet kas tad, jūsuprāt, viņam kait, mister Pārtridž? — es jautāju. — Neredzu nekā ārkārtēja.

Sīkais vīriņš no jauna izskatījās pagalam samulsis. — Nu pavērojiet, kā viņš iet pa grīdu. Nāc, Persij, mīlulīt! — Viņš pagājās nostāk no manis, un šunelis patecēja viņam nopaka|.

—   Nē… nudien — nē… nesaprotu, kas man būtu jāsaskata.

—   Paskatieties vēl. — Saimnieks atkal sāka staigāt.

—    Šeku, tas ir… ir… viņam dibengalā.

Es notupos. — Nu, nu… jā, pagaidiet. Pieturiet viņu tur, kur viņš patlaban stāv!

Piegāju klāt un aplūkoju sunīti ciešāk. —Tagad redzu — viens no sēkliniekiem ir mazliet palielināts.

—   Jā… jā… pareizi. —Misters Pārtridžs mazliet pietvīka. — Tieši to… jā… tieši to es domāju.

—   Paturiet vien viņu vēl mirkli rokās, kamēr pārbaudu. — Pacilāju un maigi iztaustīju sēklinieku maisiņu.

—    Kā tad — kreisais ir krietni lielāks un arī cietāks.

—   Vai tas ir… kaut kas nopietns?

Es padomāju. — Nē, liekas, ka ne. Suņiem visai bieži gadās audzēji sēkliniekos, tomēr, par laimi, tie nemēdz veidot metastāzes, tas ir, izplatīties tālāk pa organismu. Tas nozīmē, ka jums nav pamata sevišķi raizēties.

Pēdējo teikumu pasteidzos ātri piebilst mierinājumam, jo, tikko biju izteicis vārdu «audzēji», misteram Pārtridžam no sejas aizplūda vispēdējā asins lāsīte.

—   Tas tātad ir audzējs, vai ne? —viņš mulsi stostījās.

—   Jā, bet audzēji mēdz būt ļoti dažādi. Daudzi no tiem nepavisam nav ļaundabīgi. Tāpēc, lūdzams, neraizējieties, tikai pavērojiet. Varbūt tas nemaz lielāks neaugs, bet, ja kļūs lielāks, tad gan nekavējieties man to paziņot.

—   Jā, saprotu… un ja nu aug lielāks?

—   Tad nav citas izejas, kā izoperēt sēklinieku.

—   Operēt? — Mazais gleznotājs paraudzījās uz mani tā, ka man likās — teju teju viņš zaudēs samaņu.

—   Jā, bet tā nav nekāda smagā operācija. Tā ir viegla un pavisam vienkārša, ticiet man. — Es noliecos un vēlreiz aptaustīju vainu. Sabriedums bija visai nenozīmīgs. Galvgalā izdzirdu muzikālus Persija ņurdienus. Es pasmējos. Tā viņš allaž mēdza ņurdēt, vienalga, vai mērīju viņam temperatūru, apgriezu nagus vai kaut kā citādi ap viņu darbojos; ne uz mirkli viņš nepārtrauca Šo vienlaidus brīdinājumu, kas īstenībā nenozīmēja nenieka. Pazinu viņu pārāk labi, lai zinātu, ka viņā nav ne kripatiņas ļaunīguma; viņš gluži vienkārši pauda savu vīrišķību, atgādinādams, ka ir īsti drosmīgs suns, lai arī augumā maziņš, tomēr drošsirdīgs un pēc dabas temperamentīgs, un ka tā nav tukša lielība.

Projām iedams, paraudzījos atpakaļ un redzēju misteru Pārtridžu, kas savukārt vēroja mani. Visu laiku viņš satraukts žņaudzīja rokas.

Pat atgriezies ambulancē, es vēl visu laiku domās kavējos mistera Pārtridža nelielajā mākslinieka darbnīcā un jutu apbrīnu par viņa uzņēmību nodarboties tieši ar to, ko pats vēlējās, negūstot par to nekādu atzinību un zinot, ka Darovbijā to arī nekad neiegūs. Jā, labs jātnieks vai kriketa spēlmanis — tā būtu lieta, bet gleznotājs… nav pieminēšanas vērts. Pat tad, ja viņš kļūtu slavens, bet misters Pārtridžs nekad

slavens nekļūs. Viens otrs no viņa pa gleznai nopirka, bet no tiem ienākumiem viņš dzīvot nevarētu. Mūsu salonguļamistabā arī karājās viena viņa glezna, un likās, ka viņš ir diezgan apdāvināts. Īstenībā es būtu varējis atļauties vēl kādu pārīti nopirkt, bet diemžēl viņš vairījās no Jorkšīras Deilas ainavām, ko es savukārt mīlēju vairāk par visu.

Ja es mācētu gleznot, man to vien gribētos atainot, kā augšup slienas stāvās klinšu kraujas. Es lūkotu sagūstīt uz audekla bezgalīgo vientuļo purvu burvību, atainot, kā virs melnajiem akačiem trīsuļo niedres. Bet misteram Pārtridžam patika vienīgi piemīlīgas ainavas — pār koka tiltiņu nolīkuši vītoli, ciemu baznīcas, rožu krūmos slīgstošas kotedžas.

Tā kā Persijs dzīvoja tik tuvu kaimiņos, es viņu redzēju gandrīz ik dienu — vai no salonguļamistabas mājas čukurā vai lejā pa ambulances logu. Saimnieks viņu gauži apzinīgi un regulāri izveda pastaigās, un es biju pieradis diendienā redzēt otrpus ielai ejam mākslinieku un mazo suņuku lepni tekam tam blakus. Tādā attālumā, protams, nespēju saredzēt, vai audzējs kopš pēdējās reizes piebriedis lielāks, bet, tā kā nekādas vēstis . no mistera Pārtridža nesaņēmu, nodomāju, ka viss ir kārtībā. Varbūt nelabums lielāks neaugs. Dažkārt tā gadās.

Kad biju uzmanīgāk sācis suņuku novērot, atcerējos arī vairākus citus ar viņu saistītus atgadījumus, it sevišķi tos, kam sakars ar kautiņiem. Negribētos teikt, ka Persijs pats jelkad gāja, kā mēdz teikt, kašķi meklēt, jo nebija muļķis un labi apzinājās, ka augumā nesniedzas augstāk par desmit collām, bet bieži vien iznāca tā, ka lielākie suņi, redzēdami balto sīkaļu dižojamies, paši gribēja mazliet izrādīties. Dažas šīs sadursmes tiku pa logu noskatījies, un allaž norisinājās viens un tas pats: saķeršanās, ņerkšķi, īsi, spalgi ierējieni, un lielais suns kaukdams aizskrēja.

Persijam nekad neatradu ne skrambiņas, viņu pasargāja neticami biezais kažoks, bet lielajiem suņiem dažkārt dabūju likt šuves uz vēdera, kur mazais knīpa bija iecirtis asos zobus. Šādā veidā man nācās pielāpīt vienu otru kausli, ko Persijs bija apstrādājis.

Bija pagājušas varbūt kādas sešas nedēļas, kad pie manis no jauna ieradās misters Pārtridžs. Viņš bija manāmi uztraukts.

—    Lūdzu, apskatiet Persiju vēlreiz, mister Heriot.

Uzcēlu šuneli uz ambulances galda, bet nekāda īpaša

apskate nebija vajadzīga.

—   Diemžēl sacietējums izaudzis krietni lielāks. — Palūkojos uz saimnieku, kas stāvēja otrpus galdam.

—   Jā, zinu, — viņš atteica un, mirkli pavilcinājies, jautāja: — Ko jūs ieteiktu darīt?

—   Nav ne mazāko šaubu, ka viņu vajadzēs operēt. Tā būšana jānovāc.

Aiz biezajiem briļļu stikliem pazibēja drausmas un izmisums.

—   Jāoperē! — misters Pārtridžs ar abām rokām satvēra galda malu. — Es nespēju to pat iedomāties!

Es, viņu drošinot, pasmaidīju. — Saprotu jūsu jūtas, bet goda vārds — operācija nav tāda, par kuru jāuztraucas. Kā jums jau viņreiz sacīju — tā ir gaužām vienkārša procedūra.

—   Ak es to zinu, to es zinu, — viņš vaimanāja. — Bet es negribu… negribu, ka viņu sagraiza, vai saprotata, mani tracina pati doma pa griešanu.

Un es neparko nespēju viņu pārliecināt. Viņš palika nelokāms un, paņēmis savu mīluli rokās, apņēmīgi izsoļoja no ambulances. Noskatījos, kā viņš pāriet pāri ielai uz savu mājiņu un pazūd tur raizēties un bēdāties. Bet cik traki tas izvērtīsies, to es tad vēl nenojautu.

Tas izvērtās par īstām mocībām.

26.

Nedomāju, ka, teikdams «mocības», esmu lietojis pārāk spēcīgu vārdu, lai aprakstītu to, ko turpmākajās nedēļās izcieta misters Pārtridžs, jo Persija sēklinieks kļuva aizvien lielāks un lielāks, un, tā kā šunelis asti nēsāja ritenī uz muguras, tad liekais izaugums vairs nekādi nebija apslēpjams un nejēdzīgi visiem dūrās acīs.

Cilvēki uz ielas pagriezās atpakaļ, lai noskatītos, kā pa ielu iziet saimnieks ar šuneli. Persijs tecēja braši, saimnieks stingo skatienu vērsa taisni uz priekšu, uzkrītoši izlikdamies, ka viņš nekā neparasta nemana. Man no tiesas apsāpējās sirds, uz viņiem noraugoties, jo sevišķi man pie dūšas ķērās sunīša izķēmotais izskats.

Mistera Pārtridža mazliet neparastā personība un izturēšanās kopš laika gala bija mērķis vienai otrai zobgalībai, ko viņš pacieta stoiskā mierā un nevērībā; bet tas, ka par izsmieklu kļuva viņa mīlulis, plosīja nabaga mākslinieka sirdi.

Kādu pēcpusdienu viņš ar visu sunīti iegriezās ambulancē, un es redzēju, ka nabaga vīram vairs nav tālu līdz asarām. Es visai drūmi apskatīju vainu; sēklinieks bija izaudzis un sabriedis sešu collu garumā, resns, piepūties, nokarens un neapšaubāmi arī smieklīgs.

—   Vai zināt, mister Heriot, — mākslinieks noelsās.

—    Tie puikas bija visādas nejaucības ar krītu sazīmējuši manai mājai uz loga, nupat es to noslaucīju.

Es paberzēju zodu. — Bērni allaž blēņojas, mister Pārtridž. Nevajag par to gremzties un uztraukties.

—   Bet es uztraucos! Šitās nelaimes dēļ man vairs naktīs miegs nenāk!

—   Kālab tad, Dieva dēļ, jūs man neļaujat to izoperēt? Es visu nokārtotu viens un divi.

—   Nē! Nē! To es nespēju! —Viņš tik neganti purināja galvu, ka es baidījos, vai tā nenovelsies no pleciem. Viņš man šķita īsts nelaimes iemiesojums, kad stāvēja, skatīdamies manī.

—   Es baidos, saprotiet, baidos, ka viņš no anestēzijas var nomirt.

—   Liecieties jel mierā! Tāds ņiprs, dūšīgs suņuks. Jūsu bailēm tiešām nav pamata.

—   Bet risks tomēr tas ir, vai ne?

Es bezspēcīgi paraudzījos viņā. — Protams, ja runājam šādi, tad zināms risks ir jebkurā operācijā, bet Šinī gadījumā patiešām…

—   Nē! Pietiek, es negribu par to vairāk neko dzirdēt! — viņš nobrēcās, paķēra Persija pavadiņu un aizslāja.

Pēc tam ar katru dienu kļuva nelādzīgāk. Audzējs auga augumā, un nu es to jau varēju saredzēt pa ambulances logu, pat ja šunelis bija ielas otrā pusē, un redzēju arī, ka misteru Pārtridžu pavada ne tikai skatieni, bet dažkārt arī zobgalīgi vārdi. Vaigi viņam vēl vairāk iekrita, un ģīmis kļuva pavisam pelēks.

Man ar viņu nekāda runāšana neiznāca līdz kādai tirgus dienai dažas nedēļas vēlāk. Bija agrīna pēcpusdiena — tas laiks, kad fermeri bieži iegriezās, lai samaksātu lēses. Es biju patlaban izgājis vienu no viņiem pavadīt līdz ārdurvīm, kad no savas mājas nāca ārā Persijs ar saimnieku. Un es tūdaļ ievēroju, ka sunītis ejot vienu pakaļkāju met sāniski, jo masīvais veidojums traucēja gaitu.

Es impulsīvi uzsaucu misteram Pārtridžam un ar rokas mājienu pieaicināju viņu klāt.

—   Paklausieties, — es sacīju, — jums vajadzēja gan man atļaut to būšanu operēt. Tagad taču tā traucē Persijam iet, drīz vien viņš sāks klibot. Tā tiešām nedrīkst turpināties.

Gleznotājs neteica ne vārda, tikai vērās manī izmocītu skatienu. Tā mēs klusēdami stāvējām, kad ap stūri iegriezās Bils Deltons un ar čeku grāmatiņu rokā nāca augšup pa ambulances pakāpieniem. Bils bija fermeris, liels, bullīgs vīrs, kas tirgus dienu galvenokārt nodzīvoja pa krogu Pie Melnā Gulbja-, no viņa pastāvīgi garoja alus dvaka.

—   Heijā, Rolij, vecīt, kā iet, kā skrien? — viņš norēcās un mežonīgi uzbelza sīkajam gleznotājam pa muguru.

—   Man iet labi, Viljam, paldies par vaicāšanu. Un kā tev pašam?

Bet Bils neatbildēja. Viņa skatiens bija kā piekalts Persijam, kas bija atgājis pa ietvi dažus soļus no saimnieka. Kādu brīdi šuneli vērojis, viņš, apspiezdams smieklu, liekulīgā nopietnībā uzrunāja misteru Pārtridžu.

—   Vadzi, Rolij, — viņš sacīja, — kad skatos uz šiteno tavu suni, man uzreiz nāk prātā tas Denīzes puisis, kam viens pauts bija mazs, otrs liels. Tas mazais vispāriņ nebij pieminēšanas vērts, tik vien kā tāds zirnītis, bet ar to otru šis varēja ņemt godalgas. — Pats viņš par savu stāstu tā priecājās, ka aiz smiekliem sagura un nespēkā atkrita pret žoga treliņiem.

Vienu mirkli man likās, ka misters Pārtridžs viņam belzīs. Galvu pacēlis, viņš paraudzījās uz milzeni, zods drebēja niknumā, tad, liekas, viņš atguva savaldību un pievērsās man.

—   Vai varu ar jums kādu vārdu pārmīt, mister Heriot?

—   Katrā ziņā. — Nokāpu lejā un pagājos kopā ar viņu gabaliņu pa ielu.

—   Jums taisnība, — viņš sacīja. — Persijam jāpārcieš tā operācija. Kad jūs to varētu izdarīt?

—   Rīt, — es atbildēju. — Šodien viņu vairs nebarojiet un rīt ap pulksten diviem pēcpusdienā atvediet šurp.

Es jutos patiesi atvieglots, kad šunelis nākamajā dienā beidzot nostiepies gulēja uz mana galda. Izmantojot Tristanu par anestēzistu, es veikli izoperēju lielo sēklinieku, aizgriezdams itin dziļi spermas vadā, lai justos drošs, ka esmu izgriezis visus ar audzēju saistītos audus, īsti man nepatika vienīgi tas, ka tik stipri ielaistās vainas un novēlotās operācijas dēļ skarts bija arī pats sēklinieka maisiņš. Tas, iespējams, varēja rosināt atkārtošanos, un, griezdams nost maisiņa sienas ievainoto daļu, klusībā lādēju misteru Pārtridžu par vilcināšanos. Uzlicis pēdējo šuvi, es paturēju īkšķi — kaut vien viss labi izdotos!

Saimnieks bija tik gaviļaini priecīgs, redzēdams savu mīluli pēc manas apstrādes dzīvu un sveiku un drausmīgo izaugumu pazudušu, ka negribēju viņa laimi satriekt, pastāstīdams par savām šaubām; bet pats īsti laimīgs nejutos. Ja audzējs atjaunosies, tad es vairs nezināšu, ko iesākt.

Taču pagaidām arī es nopriecājos, ka mans pacients atguvis normālu izskatu. Jutu uzplūstam siltu gandarījuma vilni, redzot Persiju rikšojam tikpat mundru kā senāk, atbrīvotu no kroplības, kas tik drausmīgi bija sarūgtinājusi viņa saimnieka dzīvi. Dažkārt es itin nejauši gāju viņiem gabaliņu aiz muguras pa ceļam no Trengeitas uz tirguslaukumu, misteram Pārtridžam neko nesakot, pats tomēr asi vērodams apvidu zem Persija astes.

Izoperēto sēklinieku aizsūtīju uz Glāzgovas Veterinārās koledžas patoloģijas nodaļu un saņēmu atbildi, ka tas bijis tā saukto Spertoli šūnu audzējs. Paziņojumam bija pievienota nomierinoša informācija, ka šā tipa audzēji parasti esot labdabīgi un ka tikai ļoti retos gadījumos rodoties metastāzes iekšējos orgānos. Iespējams, ka šis ziņojums radya manī pārlieku drošības sajūtu. Es vairs nestaigāju Persijam pa pēdām, turklāt sanāca ļoti daudz darba, un es viņu pavisam aizmirsu.

Tāpēc arī nodomāju, ka misters Pārtridžs ieradies pavisam citā vajadzībā, kad viņš uzcēla sunīti uz galda un pagrieza tā dibenpusi pret mani. Es mirkli skatījos, neko nesaprazdams. Tad izbijies paliecos uz priekšu, jo ieraudzīju kreisajā pusē sēklinieka maisiņā pietūkumu. Ātri to iztaustīju, nelikdamies zinis gar Persija draudīgajiem ņurdieniem, un pārliecinājos, ka audzējs aug no jauna. Turklāt tas nepavisam neizskatījās nevainīgs, bet bija nejauki sarkans un sāpīgs; tik bīstami aktīvs audzējs, kādu reti gadās ieraudzīt.

—   Briesmīgi ātri uzradies no jauna, vai ne? — es jautāju saimniekam.

Misters Pārtridžs palocīja galvu. — Jā, patiesi. Man gandrīz liekas, ka redzu to dienu no dienas augam lielāku.

Nu bijām īstā postā. Nebija nekādu cerību, ka šoreiz to var vienkārši izgriezt; tā bija liela, paplūdusi masa bez īsta norobežojuma, un es, ja gribētu operēt, nesaprastu, kur likt klāt nazi. Man pat likās — tikko sākšu to graizīt, tas būs visīstākais līdzeklis tālākai izplatībai iekšējos orgānos, un tas nozīmētu Persija dzīves galu.

—   Šoreiz ir ļaunāk, vai ne? — misters Pārtridžs jautāja un it kā norija cietu kumosu.

—   Jā… jā… bīstos, ka tiešām ļaunāk.

—    Vai vispār ir iespējams tur kaut ko līdzēt? — viņš jautāja.

Pūlējos izdomāt, kā lai saudzīgi, viņu nesāpinot, pasaku, ka nav tādas iespējas, kad piepeši atcerējos to, ko pirms nedēļas biju izlasījis Veterinārajā Ziņotājā. Runa bija par jaunām zālēm — stilbestrolu, kas pavisam nesen izgatavots un tiekot veiksmīgi lietots mājdzīvnieku hormonālai terapijai; sīkā piezīme, kas man nedeva mieru, bija par to, ka šīs zāles lietojamas arī vīriešiem priekšdziedzera vēža ārstēšanā. Sāku prātot…

—   Ir viens paņēmiens, ko gribu izmēģināt, — es pēkšņā apņēmībā sacīju. — Neko nevaru ne solīt, ne galvot, jo tas ir pavisam jauns preparāts. Bet pamēģināsim vienas vai divu nedēju kursu, tad jau redzēsim.

—   Ai, labi, labi, —misters Pārtridžs atsaucās, pateicīgi tverdamies pie salmiņa.

Piezvanīju Meja un Beikera firmai un ļoti drīz saņēmu stilbestrola sūtījumu.

Iešļircināju Persijam 10 mg eļļainās suspensijas un iebaroju arī 10 mg tablešu dienā. Tās bija smagas devas tik mazam sunītim, bet man šķita, ka tik izmisīgā situācijā mana rīcība ir attaisnojama. Tad sāku gaidīt rezultātus.

Apmēram nedēļu audzējs vēl turpināja augt, un es jau grasījos pārtraukt kursu, tad uz dažām dienām iestājās tāds stāvoklis, ka netiku gudrs, un tad mani pārņēma ārkārtīgs atvieglojums — nebija ne mazāko šaubu — audzējs lielāks vairs nebrieda. Es nesteidzos aiz priekiem mest cepuri gaisā un zināju, ka vēl var gadīties visādi, bet kaut ko ar savām zālēm laikam tomēr biju panācis.

Gleznotāja solis bija kļuvis daudz atsperīgāks, kad viņš devās ikdienas pastaigās, un tad, kad riebīgais sabiezējums tiešām sāka sarukt, viņš ar balto suņuku pavadā, ambulances logam garām iedams, priecīgi man pamāja.

Nabaga misters Pārtridžs. Viņš laimīgs līgoja viļņa virsotnē, kad viņu piemeklēja jauna mocību fāze.

Sākumā ne viņš, nedz arī kāds cits nemanīja, kas sāk risināties. Vienīgais, ko pamanījām, bija tas, ka Trengeitā piepeši uzrādās ļoti daudz suņu — tādu suņu, kādus parasti te nesastapām, jo tie dzīvoja citā pilsētas daļā; lieli suņi, mazi suņi, plušķaini kranči un cēli aristokrāti klimta apkārt bez jebkāda redzama iemesla. Taču tad gribot negribot pamanījām, ka visiem ir viens neatvairāms pievilkšanas punkts. Proti, mistera Pārtridža māja.

Es kādu rītu stāvēju, kā ar mietu pa pieri dabūjis, kad paraudzījos ārā pa guļamistabas logu. Tie lenca Persiju. Neizprotamā kārtā viņš bija iemantojis īpašības, kas piemīt kucei meklēšanās laikā. Nosteidzos lejā un šķīru vaļā patoloģijas grāmatu. Kā tad — melns uz balta. Sertoli šūnu audzējs dažkārt pievelk citus vīriešu dzimuma suņus. Bet kālab tam vajadzēja izpausties tagad, nevis tad, kad audzējs kulminēja? Vai varbūt tas ir no stilbestrola? Bija zināms, ka jaunajam preparātam piemīt feminizējošs efekts, bet taču ne tādos apmēros!

Lai cēlonis bija kāds būdams, sekas bija tādas, ka Persijs atradās mūžīgā aplenkumā, un, kad vēsts izplatījās, suņu bars strauji pieauga, vadību pārņēma vairāki prāvi fermu suņi un dogs, kas bija ieradies no Houltonas, bet neatpalika arī Drovera krodzinieka mazais āpšusunītis Magnuss. Rinda sāka veidoties, tikko atausa gaisma, un ap pulksten desmitiem suņu biezums bija tāds, ka pa ielu gandrīz ne paiet, ne pabraukt. Ja parastajiem pielūdzējiem piebiedrojās kāds jauns, vēl nezināms, tas neatkarīgi no šķirnes vai auguma izmēriem tika uzņemts klubā bez ierunām, un raibajā barā, kur vīdēja neparasti neizteiksmīgi suņu ģīmji, kārstījās sārtas mēles un kulstījās astes, valdīja skaļa, biedriska bezbēdība un līksma miesaskāre.

Mistera Pārtridža nervu saspringums, šķiet, bija kļuvis neizturams. Lāgiem redzēju viņa biezos briļļu stiklus pazibam pie loga, kad viņš drūmi vēroja, kas notiek ārā, tomēr lielākoties viņš centās savaldīties un mierīgi palikt pie molberta, lai strādātu.

Tikai pāris reižu viņam zuda savaldība. Vienai no tām arī es kļuvu par liecinieku, kad viņš, spieķi nikni pa gaisu griezdams un kliegdams, izdrāzās uz ielas, turklāt brēca vispamatīgākajā jorkšīriešu izloksnē, kas tulkojumā skanētu:

— Prom, prom, maitas, draņķa nelieši! Lasieties! Prom!

Viņš mierīgi būtu varējis spēkus pietaupīt, jo suņu varza pašķīda tikai uz dažām sekundēm, pēc tam tūliņ atkal ieņēma pozīcijas.

Man nabaga mākslinieka bija gaužām žēl, bet līdzēt nekādi nespēju. Es galvenokārt domāju un priecājos par to, ka audzējs dila, un, jāatzīstas, notikumus otrpus ielai vēroju ar zināmu slimīgu interesi.

Persija pastaigas bija saistītas ar pastāvīgu apdraudējumu. Misters Pārtridžs pirms iziešanas no mājas apbruņojās ar pastaigu spieķi un veda Persiju pavisam īsā pavadiņā, tomēr ar šiem piesardzības līdzekļiem nepietika, kad suņu vilnis vēlās viņiem virsū. Apstulbotie, kaisles pārmāktie radījumi klupa mazajam suņukam mugurā, kamēr mākslinieka spieķis dancoja pa to pinkainajām mugurām; parasti kaunpilnais gājiens norisinājās tieši pretī tirgus laukumam, kur nekad netrūka smējēju.

Ap pusdienlaiku lielākā tiesa suņu paklīda pa mājām mazliet uzēst un vakaros devās mājup gulēt, taču barā bija viens brūns spaniela tipa sunītis, kas posteni neatstāja ne uz mirkli. Man bija aizdomas, ka viņš nedēļas divas nodzīvoja neēdis, jo izdila vārda tiešajā nozīmē par ģindeni, un man šķiet, pagalam viņš būtu, ja Helēna šad tad nebūtu pienesusi pa kādam kumosam gaļas, kad redzēja nabadziņu aukstos, miklos vakaros trīsuļojam pie kaimiņa namdurvīm. Zinu, ka viņš turpat arī pārnakšņoja, jo šad tad izdzirdu pašās agrākajās rīta stundās pa sāpīgam kaucienam, un es secināju, ka tādās reizēs misters Pārtridžs pa guļamistabas logu viņam metis ar kādu cietu priekšmetu. Taču ar to nekas netika panākts. Brūnais savu posteni nepameta.

Nevaru iedomāties, kā misters Pārtridžs būtu spējis dzīvs pārciest šādu stāvokli, ja tas būtu turpinājies ilgi. Man šķiet, viņš pēdīgi būtu zaudējis prātu. Bet, par laimi, zīmes rādīja, ka lietuvēna murgs pamazām sāk gaist. Līdz ar Persija veselības stāvokļa uzlabošanos suņu bars kļuva klajāks ar katru dienu, un pienāca brīdis, kad pat mazais brūnais šunelis negribīgi pameta posteni un atgriezās savās, mums nezināmajās mājās.

Tas notika todien, kad Persijs pēdējoreiz atradās uz mana ambulances galda. Es ar gandarījumu paberzu pirkstos sēklinieka maisiņa ieloci.

— Nekā tur vairs nav, mister Pārtridž, ne mazākā sabiezējuma. Itin nekā.

Sīkais vīriņš palocīja galvu. —Tas ir īstens brīnums, vai ne? Esmu bezgala pateicīgs jums par visu, ko esat darījis. Jūs zināt gan, cik briesmīgi uztraukts un noraizējies es biju.

— Varu iedomāties. Jums tas bija nežēlīgi grūts laiks. Bet par iznākumu es priecājos ne mazāk kā jūs, jo lielākais gandarījums mūsu darbā ir laimīgi izdevies eksperiments.

Tomēr vēlakajos gados es bieži vien, noskatīdamies aizejam gar logu balto sunīti un tā saimnieku —misteru Pārtridžu ar jaunatgūtu pašcieņu un Persiju brašu un lepnu kā vienmēr —, nevaru brīnumiem vien nobrīnīties par dīvaino, neizskaidrojamo norisi.

Vai tiešām stilbestrols iznīcināja audzēju vai arī tas sadila dabiskā ceļā? Un vai ārkārtējo norisi veicināja mana ārstēšanas metode vai pats stāvoklis neatkarīgi no visa, vai ari tiklab viens apstāklis, kā otrs?

Nekad neesmu radis drošu, pārliecinošu atbildi, toties darba rezultāts mani ļoti iepriecināja, jo bija neapšaubāms. Nejaukais audzējs pazuda uz visiem laikiem … un gluži tāpat uz neatgriešanos aizklīda suņu varza.

27.

Ikviena vizīte pie pacienta sākas ar izsaukumu, taču paši izsaukumi var būt ļoti dažādi…

—   Runā Džons Bentlijs, — teica atnācējs, kas stāvēja uz ambulances sliekšņa. Tas bija visai ērmots uzrunas veids, ko vēl jo ērmotāku vērta runātāja poza: Džo turēja dūrē savilku roku pie zoda un ar tukšu skatienu blenza man garām.

—   'allo, 'allo, — Džo turpināja, it kā runādams izplatījumā, un pēkšņi man viss kļuva skaidrs. Rokā iekļautu viņš turēja iedomātu telefona klausuli, uzskatīdams to par labāko iespēju, kā sazināties ar veterinārārstu; un, ievērojot neskaitāmās pintes alus, kas riņķoja viņa miesā, jāteic, ka viņam tas izdevās itin labi.

Tirgus dienās kroģeļi bija atvērti no pulksten desmitiem līdz pat pieciem no rīta, un Džo piederēja tai tagad jau izmirušajai sugai, kas to izmantoja, lai pietemptos gandrīz līdz nemaņai. Modernie fermeri arī tirgus dienās iekampj pa mēriņam, bet to laiku smagā piedzeršanās tagad tikpat kā vairs nav novērojama.

Darovbijā pie šīs parašas turējās grupiņa iesīkstējušu dzērāju, visi jau paveci vīri, kas norādīja, ka nelāgais ieradums pamazām iet uz putēšanu. Visai ierasts bija arī skats, kad šie tipi nāca maksāt lēses, nevarīgi taustīdamies un balstīdamies gar ambulances sienu un, ne vārda nebilstot, sniedza mums savas čeku grāmatiņas. Daži vēl tolaik piebrauca poniju vilktos divričos, tā kļūstot par dzīvu ilustrāciju vecajam jokam, kā zirgs pats aizved gurdeno saimnieku mājup. Pazinu vienu vecu savādnieku, kam piederēja liels aizvēsturisks autiņš, ar kuru viņš allaž devās mājup; pat ja viņš, kņūpu iekrizdams šofera sēdeklī, ieslēdza lielāko ātrumu, tomēr uz mājām vienmēr aizkūlās. Daži vispār negāja vai nebrauca uz mājām, bet, plītēdami un kārtis spēlēdami, nonīka krogā līdz rītausmai.

Noskatīdamies uz Džo Bentliju, kas grīļojās uz sliekšņa, es lūkoju izprātot, kādu programmu viņš izraudzījies šā vakara turpinājumam. Viņš aizvēra acis, sažņaugto dūri joprojām turēdams pie vaiga, atkal ierunājās.

—   Hallo, kas pie aparāta? — viņš jautāja skaļā balsī.

—   Te Heriots, — es atbildēju. Skaidri redzams, ka Džo nemaz negrasās jokot. Viņš gluži vienkārši bija krietni iedzēris. Atlika vienīgi sadarboties. — Kā jums klājas, mister Bentlij?

—   Labi, pateicos, — Džo svinīgi atbildēja, acis vēl aizvien vaļā nevērdams. — Vai jums pašam iet labi?

—   Ļoti labi, pateicos. Ko es varētu jūsu labā darīt?

Tas, šķiet, viņu īslaicīgi nogāza uz lāpstiņām, jo vairākas

sekundes viņš nebilda ne vārda, bet, dziļi koncentrēdamies, pavēra acis un Šķielēja kaut kur pāri manam kreisajam plecam. Tad laikam viņam kaut kas iekrita prātā; no jauna aizvēris acis, viņš nokāsējās un jautāja:

—   Vai atbrauksiet pie manis? Man vienai govij jāizdara tīrīšana.

—   Vai gribat, lai braucu jau šovakar?

To Džo nopietni apsvēra, savilka lūpas urskulī, ar brīvo roku pakasīja ausi un tikai tad atbildēja:

—   Nē, varat braukt rīt. Uz redzi un paldies. — Viņš rūpīgi nolika iedomāto klausuli, pagriezās, izgāja ārā un gaužām cienīgā gaitā aizslāja pa ielu. Viņš gandrīz nemaz nestreipuļoja, un ļoti mērķtiecīgā uzvedība liecināja, ka viņš dodas atpakaļ uz Sarkano Lāci. Vienu mirkli gan man likās, ka pie Džonsona dzelzslietu veikala viņš paklups, bet nekā — ap stūri, aiz kura sākās tirgus laukums, viņš iegriezās tik cēli, ka biju pārliecināts — viņš mērķi sasniegs.

Atceros arī, kā misters Biginss stāvēja mūsu kancelejā, rokas dziļi kabatās sabāzis, zodu stūrgalvīgi uz priekšu izslējis.

—   Man viena govs tāda sanīkuse.

—   Labs ir, apskatīsim. — Es sniedzos pēc spalvas, lai ierakstītu izsaukumu grāmatā.

Viņš samīņājās. — Nu, es labi nezinu. Var jau būt, ka tā kaite nav nemaz tik liela.

—   Labi, jūs pats zināt…

—   Nē, — viņš atteica. — Jūs zināt, jūs jau tie dakteri.

—   Nūjā, tas būs pagrūti, — es iebildu. — Ko varu teikt neredzējis? Varbūt tomēr labāk apskatīt.

—   Apskatīt — tas izklausās dikti smuki, bet uzreiz lielas izdošanas. Jūs jau tādi — tikko spēruši kāju uz manas zemes, tā man jābleķo desmit šiliņi, kad govei vēl ne tuvumā nebijuši. Un kur tad vēl nauda par zālēm!

—   Jā, saprotu, mister Bigins. Varbūt paņemsiet un pats aiznesīsiet zāles, ko iedošu — varbūt kādu pulveri vēderam.

—   Kā t' jūs zināt, ka tā ir vēdervaina?

—   Skaidri, protams, nezinu…

—   Tas varētu būt pavisam kas cits.

—   Pareizi, bet…

—   Tā man ir viena dikti laba gove, — viņš turpināja visai agresīvi. — Skārbērnas tirgū atdevu par vāiņu piecdesmit mārciņas.

—   Jā, nešaubos, ka govs laba. Un tieši tāpēc domāju, ka ir tik daudz vērta, lai viņu apskatītu pamatīgi. Es šopēcpusdien varētu aizbraukt.

Ilgs klusums. Tad: — Nekad jau nav pieticis ar vienu braucienu, kurš tad to nezin. Pēc jūs atbrauktu vēl nākamdien un tad vēl vienu dienu, un tad rēķins jau līdz debesīm.

—   Jā, mister Bigins, man gaužām žēl, mūsdienās viss kļuvis tik dārgs.

—   Nu Dieva vārds! — viņš atsaucās. — Lāgiem man iznāktu lētāk atdot to govi jums, nekā maksāt lielo naudu.

—   Nu, nezin, vai nu tik traki… bet es jūs saprotu.

Es izlikos brītiņu padomājam. — Kā būtu, ja pamēģinātu zāles pret drudzi, nevis pulverus vēderam? Tas būtu drošāk.

Viņš labi ilgi mani nopētīja. — Bet tā īsten droši jūs to vis nesakāt?

—   Nē, īsti droši ne, pilnīgi apgalvot neņemos…

—   Bet varbūt ieēdusi — kādu striķa gabalu, vai.

—   Tas ir ļoti iespējams.

—   Tad jau atkal nav jēgas grūst šai iekšā visādas zāles, tikpat labuma nebūs, vai ne?

—   Tur jums taisnība.

—   Bet es negribu, ka man tas lops aiziet postā! — viņš piepeši it pikti izsaucās. — To es nevaru vis atļauties — pazaudēt tādu govi!

—   Tam es pilnīgi piekrītu, mister Bigins. Tālab jau man liekas, ka vajadzētu viņu apskatīt un izmeklēt — es taču pats piedāvājos, ja neesat aizmirsis.

Viņš uzreiz nesteidzās atbildēt, un vienīgi samocītā izteiksme skatienā un vieglā noraustīšanās vaiga muskulī liecināja par smago cīņu, kas viņā plosās. Un visbeidzot viņš drīzāk iečarkstējās, nekā ierunājās:

—   Nu jā jau, jā, tā varētu būt labāk… bet… bete… varbūt pagaidīt līdz ritam, redz, kā šai tad būs.

—   Tā ir prātīga doma. — Es atvieglots pasmaidīju. — Rīt jūs pašā agrumā paskatieties, un, ja nebūs labāk, tad pirms deviņiem man piezvaniet.

Šķiet, mani vārdi padarīja viņu vēl drūmāku. — Bet ja nu viņa neizvelk līdz rītam?

—   Tāds risks, protams, pastāv.

—   Kāda man jēga vairs zvanīt, ja šī būs pagalam?

—   Protams, nekāda.

—   Tad man vajadzētu zvanīt dīriķim — Melokam, vai ne?

—   Tā diemžēl būtu…

—   Tad tas nu gan būtu ko vērts — dabūt piecas mārciņas no Meloka par labu govi!

—   Mm, jā… Varu iedomāties, kā jūs jūtaties.

—   Man tas lops ir dikti vērtīgs!

—   Ticu, ka ir.

—   Tas man būtu milzīgs zaudējums.

—   Būtu gan.

Misters Biginss uzrāva plecus un uzmeta man kareivīgu skatienu. — Nu, ko t' jūs domā ar viņu iesākt?

—   Padomāsim. — Izlaidu pirkstus caur matiem. — Varbūt vajadzētu nogaidīt līdz vakaram un pavērot, vai viņai nav kļuvis labāk, un, ja nu nav, teiksim, līdz pulksten astoņiem, tad padodiet man ziņu, un es aizbraukšu.

—   Ak tad jūs atbrauktu gan, ko, atbrauktu? — viņš noprasīja, samiedzis šauras acis.

Es viņam jauki uzsmaidīju. — Jā, aizbrauktu.

—   Āre, bet, kad viņreiz naktī atbraucāt, tad par to vēl bija jāmaksā īpaši, skaidri atminos, ka tā bij.

—   Jā, droši vien, —es atteicu un papletu rokas. —Tā veterinārajā praksē ir pieņemts.

—   Nu, tik gudri runājuši, cik nerunājuši. Tā jau iznāk vēl sliktāk.

—   Ja jūs raugāties no tās puses, tad iznāk gan… droši vien, ka iznāk — jūsuprāt…

—   Es, šeku, neesu nekāds bagātnieks.

—   Saprotu.

—   Man iznāk diezgan, ko bleķot par kārtējiem rēķiniem, kur lai ņemu priekš liekiem?

—   Nu, man liekas..

—   Liekas, ka tā jūsu ideja nekam neder.

—   Tā tiešām liekas… jā… — Es atliecos dziļāk krēslā un pēkšņi jutos noguris.

Misters Biginss caur pieri nīgri manī palūkojās, bet es biju noņēmies neielaisties vairs tālākā spriedelēšanā. Uzmetu viņam tā dēvēto neitrālo skatienu un cerēju, ka viņš to sapratīs: esmu ar mieru uzklausīt piedāvājumu, bet pats vairs netaisos neko piedāvāt. Likās, ka klusums, kas nupat iestājās, būs ilgs. Ielas galā baznīcas pulkstenis nosita ceturtdaļstundu, tālumā tirgus laukumā ierējās suns, logam garām uz divriteņa pabrauca pārtikas bodnieka meita mis Dobsone, bet istabā netika pārmīts ne vārds.

Misters Biginss košļāja apakšlūpu, acis izmisīgi šaudīja skatienus no pašu kurpju purngaliem uz mani un atkal atpakaļ, bija skaidri redzams, ka viņš visu pulveri izšāvis, un es beidzot sapratu, ka man jāpārņem iniciatīva.

—    Mister Bigins, — es sacīju, — man vairs nav laika, jādodas ceļā, jo ir daudz izsaukumu, viens tikai jūdzi no jūsu mājām, tāpēc es pulksten trijos iebraukšu apskatīt jūsu govi. — Piecēlos, lai norādītu, ka saruna izbeigta.

Fermeris uzmeta man vajāta cilvēka skatienu. Likās, ka viņš bija sagatavojies ilgstošam neziņas stāvoklim, bet mans pēkšņais uzbrukums bija viņu izsitis no sliedēm. Viņš pavēra muti, it kā taisīdamies runāt, par pārdomāja un pagriezās uz iešanu. Pie durvīm viņš vēlreiz apstājās, lūgdamies palūkojās uz mani, tad iespieda zodu krūtīs un izgāja no istabas.

Pa logu noraudzījos viņam pakaļ, un, kad viņš ielu krustojumā apstājās un tādā pašā neziņā palika stāvam, kaut ko purpinādams, tad pagriezās atpakaļ un paskatījās uz ambulanci, man sametās bail, ka viņam var uzbraukt kāda mašīna, bet tad viņš izslējās un lēnām aizgāja.

Gadās, ka lāgiem neparko nav iespējams sarunā pa telefonu tikt pie skaidrības…

—   Zvana Bobs Fraiers.

—   Labrīt, te Heriots.

—   Nu tad tā — man viena cūka slima.

—   Un kas tai vainas?

Guturāls smiekliņš. — Tad to jau akurāt ES gribu dzirdēt no JUMS!

—   Aha, skaidrs.

—   Nu vai ta es jums zvanītu, ja zinātu, kas šai vainas? He, he, he!

Fakts, ka šo joku biju dzirdējis vismaz divtūkstoš reižu, man laupīja prieku par to pasmieties, tomēr atbildei smiekliņu nokrekstēju.

—   Tas ir pilnīgi pareizi, mister Fraier. Tātad — kādā vajadzībā jūs man zvanāt?

—   Sasodīts, tad es tak jau sacīju — lai dabūtu zināt, kas cūcenei vainas.

—   Jā, jā, to es saprotu, bet gribētu dzirdēt kaut ko tuvāk. Ko jūs domājat, sacīdams, ka tā ir slima?

—   Nu ir bišķi apslimuse.

—   Vai tad vairāk nekā nevarat pateikt?

Pauze. — Tāda gurdena.

—   Kas vēl?

—   Nē… nē… nekas, bet viņa, nu, vienkārši tāda nīkule.

Pāris mirkļu padomājis, jautāju: — Vai viņa izturas kaut

kā jocīgi?

—   Jocīgi? Jocīgi? Nē, jocīga tur nu iten nekā nav. Es gan teiktu, ka smejama nav iten nekā.

—   Labi… tad, hm… runāsim citādi. Kāpēc jūs gribat, lai pie jums aizbraucu?

—   Nu gribu tāpēc, ka jūs esat lopu dakteris. Tas tak jūsu darbs un amats, vai ne?

Mēģināju vēlreiz: — Es varētu palīdzēt, ja zinātu, kas man jāpaņem līdzi. Kādus simptomus esat ievērojis?

—   Simptomus? Nu, viņa tāda pelēka, tāda bāla.

—   Labi. Ko viņa dara?

—   Neko nedara. Par to jau es uztraucos.

—   Padomāsim. —Es pakasīju pakausi. —Vai viņa ir ļoti sagurusi?

—   Izskatās tāda, kā ne savā ādā.

—   Bet vai jums liekas, ka jābrauc steigšus?

Atkal ilga pauze. — Ko lai saka — necik negrib kustēties. Un ēdēja ar nekādenā nav.

—   Jā… jā… un vai jau ilgi viņa ir tāda?

—   Ak, nu kādu jonīti ir.

—   Tieši cik ilgi?

—   Tādu labu joni.

—   Bet, mister Fraier, es gribu zināt, kad šitie simptomi parādījās. Cik ilgi viņa ir nīkulīga?

—   Ak … kopš pie mums ir.

—   Un cik sen tas ir?

—   Nu, atskrēja tak tad pat, kad visi citi…

28.

Man vienmēr ir paticis, ja pie mums praksē ieradās kāds students. Puišiem vajadzēja vismaz sešus mēnešus nostrādāt praksē, kamēr mācījās koledžā. Tālab viņi gandrīz visas brīvdienas pavadīja pie kāda veterinārārsta.

Mums, protams, bija pašiem savs pastāvīgais rezidents praksē, proti, Tristans, taču viņš iederējās citā kategorijā; viņam neko nevajadzēja mācīt — likās, ka viņš visu zina bez mācīšanās, uzsūc zināšanas bez piepūles un piedevām — neizrādīdams interesi. Ja paņēmu Tristanu līdzi pie kāda pacienta, viņš parasti lielāko daļu laika nosēdēja mašīnā, lasīdams Daily Mirror un smēķēdams cigaretes.

Pārējo praktikantu vidū bija visi iespējamie tipi — citi no laukiem, citi pilsētnieki, daži truli, daži gaišu galvu, bet, kā jau sacīju — man patika, ka mums tie bija.

Viena no tīkamākajām pusēm bija — līdzbraucējs mašīnā. Lauku veterinārārstam liela daļa mūža paiet vientuļos braucienos, un iespēja ar kādu parunāties ir milzīgs atvieglojums. Brīnišķīgi bija arī tas, ka ar praktikantu tika iegūts vārtu vērējs. Dažām tālīnām, nomaļām fermām varēja piekļūt vienīgi pa gariem, daudzkārt aizvārtotiem ceļiem; par vienu no tām es allaž domāju ar šausmām — tai bija astoņi vārti, un nav ko liegties: tā ir brīnišķīga sajūta, ka mašīnā sēž otrs, kas lec ārā, lai atvērtu vārtus.

Man bija vēl viena maza izprieciņa: uzdot studentiem jautājumus. Vēl mana paša studiju laiks bija svaigā atmiņā, bet tagad gandrīz trīs gadus krāta īsta darba pieredze. Tas viss man piešķīra varas apziņu izmest pa kādam jautājumam par izbraukumos pieredzēto un vērot, kā puiši svīst, pūlēdamies atbildēt. Uz mata tāpat, kā vēl pirms neilga laika biju svīdis pats. Man šķiet, ka es jau tanīs senajās dienās iezīmēju rakstus savai nākamajai dzīvei; pašam nezinot, izveidoju veselu sēriju iemīļotu jautājumu, kurus uzdevu gandrīz visiem. Reiz, daudz gadu vēlāk, dzirdēju, kā viens puisis jautāja otram: «Vai šis tev jau uzdeva tos āķīgos jautājumus par teļiem? Ja ne, tad neraizējies, gan uzdos.» To izdzirdīs, es piepeši jutos vecs. Toties citā reizē tiku par to neizsakāmi gandarīts, kad viens tikko pēdējos pārbaudījumus izturējis bijušais students piedrāzās man klāt un solīja izpirkt tik daudz alus, cik es jelkad gribētu izdzert. «Vai jūs zināt, ko man uzprasīja pēdējā mutvārdu eksāmenā? To pašu par teļiem, ko jautājāt jūs. Un es to eksaminētāju gandrīz dabūju pie gala — viņš mani apklusināt vien nespēja.»

Un arī citādā ziņā studenti bija gaužām noderīgi. Aizskrēja atnest vajadzīgās lietas no mašīnas bagāžnieka, vilka virvi teļu saņemšanā; viņi bija lietpratīgi palīgi operācijās un uzticīgi manu raižu un šaubu glabātāji; es nepārspīlēšu, teikdams, ka savā īsajā uzturēšanās laikā tie ienesa jaunas vēsmas manā dzīvē.

Arī Šajās Lieldienās stāvēju uz stacijas perona priecīgās gaidās. Šo puisi mums bija rekomendējis augsts ministrijas ierēdnis. «Pirmšķirīgs puisis. Pēdējo gadu mācījies Londonā, izpelnījies vairākas zelta medaļas. Bijis gan vispārējā, jauktā, gan pilsētas praksē un pats vēlas iepazīties ar darbu uz laukiem. Apsolīju viņam, ka jums paziņošu. Viņu sauc Ričards Kārmodijs.»

Biju izredzējies veterinārstudentus dažādā augumā un izskatā, bet viņiem bija arī vairāki kopēji vaibsti, un es biju savā prātā izveidojis prakses studenta prototipu —jaunekli ar spriganu, dzīvīgu seju, tvīda žaketē, saburzītās platās biksēs, mugursomu plecos. Droši vien izlēks no vagona, kamēr vilciens vēl nebūs lāgā apstājies. Taču šoreiz nemanīju nekādas dzīvības zīmes; vilciens apstājās, nesējs jau sāka stiept olu kastes uz bagāžas vagonu, tikai tad atvērās kupejas durvis un izkāpa gara auguma vīrietis.

Es vēl šaubījos, vai tas būs īstais, bet viņš mani laikam sazīmēja tūliņ, pienāca klāt, sniedza roku un pašapzinīgi mani noskatīja.

—   Vai misters Heriots?

—   Jā… jā. Tas es esmu.

—   Mans vārds ir Kārmodijs.

—   Ak tā, labi. Kā atbraucāt? —Sarokojāmies, un es ietvēru skatienā smalkrūtoto uzvalku, vieglo platmali, spožās kurpes, cūkādas koferi. Tas nu bija pārākais students, patiesi iespaidīgs jauneklis. Dažus gadus jaunāks par mani, bet ļoti nobriedis, platiem pleciem, stingru, ļoti pašapzinīgu seju.

Aizvedu viņu pāri gaisa tiltam uz stacijas piebrauktuvi. Uzacis viņš gluži pierē neuzrāva, ieraudzījis manu mašīnu, tomēr pārlaida saltu skatienu dubļainajam autiņam ar saplaisājušo priekšējo stiklu un gludi nobrauktajām riepām; kad atvēru durtiņas, vienu mirkli likās, ka viņš vispirms noslaucīs sēdekli, iekams apsēdīsies.

Ambulancē izrādīju visu mūsu iedzīvi. Es šeit biju tikai asistents, tomēr lepojos ar mūsu pieticīgo iekārtu, un, jāteic, ka gandrīz visi, to pirmoreiz ieraugot, novērtēja atzinīgi. Bet Kārmodijs noteica «Hm» mūsu nelielajā operāciju istabā, «Jā, redzu» dispanserā un «Skaidrs» pie instrumentu skapja. Noliktavā viņš kļuva rosīgāks. Pastiepis roku, viņš pacilāja mūsu tik ļoti iecienītās attārpošanas zāles zirgiem.

—   Ak jūs vēl aizvien lietojat šito mantu? — viņš, viegli pavīpsnādams, noprasīja.

Viņš nekrita ekstāzē, bet izrādīja acīmredzamu atzinību, kad es viņu pa stikla durvīm izvedu garajā dārzā ar augsto mūra žogu. Dārzā ziedēja narcises un gar senlaicīgajām mājas sienām augšup vijās glicīniju mudžekļi. Bruģētajā pagalmā viņš paskatījās augšup gobās uz kovārņiem un pāris mirkļu pavēroja ainu, kas pavērās starp koku stumbriem, kur tālumā uz klintīm vēl vizmoja pēdējais sniegs.

—    Burvīgi, — viņš klusu noteica. — Burvīgi.

Biju priecīgs, kad vakarā ierādīju viņam guļvietu un aizgāju. Jutu, ka man nepieciešams brītiņš laika, lai sakārtotu domas.

Kad nākamajā rītā izbraucām darbā, viņš sīkrūtoto uzvalku bija apmainījis pret vieglu žaketi un vilnas flaneļa biksēm, kas man tomēr arī šķita pārāk lepns ietērps.

—   Vai jums nekāda aizsargtērpa nav? —es apvaicājos.

—   Man ir šie. — Viņš parādīja uz mašīnas sēdekļa nomestu priekšzīmīgi tīru gumijas zābaku pāri.

—   Nē, es domāju par vaskadrānas kombinezonu vai virsvalku. Ar dažiem darbiem iznāk pamatīgi nojaukties.

Viņš iecietīgi pasmaidīja. — Nekas, gan piesargāšos. Neesmu pirmoreiz uz laukiem.

Paraustīju plecus un vairāk neko neteicu.

Pirmajā vizītē mums bija klibs teļš. Mazulis lēca uz trim kājām pa steliņģi, vienu priekškājiņu turēja paceltu un izskatījās gaužām nelaimīgs. Celītis bija acīmredzami pietūcis un, saņēmis to rokā, sataustīju biezu, it kā kunkuļainu šķidrumu. Temperatūra bija sacēlusies līdz simt četriem grādiem.

Paraudzījos uz fermeri. — Tā ir locītavu kaite, — es sacīju. — Acīmredzot viņš inficējies caur nabu drīz pēc piedzimšanas. Mums par viņu jāparūpējas, jo infekcija var skart ari iekšējos orgānus, piemēram, plaušas vai aknas. Iešļircināšu zāles un atstāšu tabletes, ko jūs pats iebarosiet.

Aizgāju uz mašīnu un, kad atgriezos, redzēju, ka Kārmodijs noliecies aptausta teļa pietūkušo ceļgalu un ļoti rūpīgi apskata nabu. Iešļircināju zāles, un mēs braucām tālāk.

—   Zināt, — Kārmodijs sacīja, kad mēs griezām ārā no pagalma. — Tā nav locītavu kaite.

—   Tiešām? — Man nebija iebildumu, ja studenti pārsprieda manas diagnozes, apsverot «par» un «pret», un tas notiek, fermerim klāt neesot, bet neviens man nebija tik nepārprotami acīs pateicis, ka es kļūdos. Es tūliņ sev piekodināju, ka šitais puisis jātur patālāk no Zigrīda; Zigfrīdam pietiktu ar vienu vienīgu šādu piezīmi, lai viņš nekavēdamies pat tik vareni noaugušu puisi izmestu no mašīnas.

—   Kālab jūs tik droši to apgalvojat? — es vaicāju.

—   Gluži vienkārši — satūkusi tikai viena locītava, turklāt naba ir pilnīgi sausa. Ap to nav ne mazākā satūkuma vai iekaisuma. Telēns ceļgalu tikai sagrūdis, neko vairāk.

—   Jums varētu būt taisnība, bet vai tomēr jums nešķiet, ka no sagrūduma nevarēja sacelties tik augsta temperatūra?

Kārmodijs klusu ieņurkstējās un viegli papurināja galvu. Acīm redzami viņam šaubu nebija.

Ceļā uz nākamo izsaukuma vietu pagadījās vairāki vārti, un Kārmodijs bez vārda runas kāpa ārā tos atvērt, kā to būtu darījis ikviens praktikants, vienīgi ar to atšķirību, ka viņš virināja vārtus ar laisku eleganci. Vērojot garo jaunekli lieliem soļiem mērojam ceļu uz vārtiem, paceltu galvu, elegantā cepurē tieši pareizā slīpumā, man atkal nācās atzīt, ka viņam piemīt izcila iznesība. Tik jaunos gados tāda reti sastopama.

īsi pirms pusdienām izmeklējām govi, kurai, pēc fermera domām, varētu būt TB.

—   Viņa sāka nīkuļot tūliņ pēc atnešanās. īsti negribas ticēt, ka viņai ir delamais, šef, bet nebūtu par skādi tā pamatīgāk pārbaudīt.

Tikko iegājis kūtī, es uzreiz sapratu, no kā nelabums cēlies. Esmu apveltīts ar izcili jutīgu degunu. Arī tagad es uzreiz saodu salkanšķebīgo ketona smaku. Man allaž sagādāja naivi bērnišķīgu prieku tuberkulīna pārbaudes laikā pēkšņi ieteikties: «Starp govīm ir kāda pirms pāris nedēļām atnesusies govs, kurai neklājas īsti labi,» un tad pavērot, kā fermeris brīnīdamies kasa pakausi un jautā, kā man tas zināms.

Tādu sīku triumfiņu piedzīvoju arī šodien. — Vai tas viss nesākās pēc tam, kad viņa izmeta otro pusi? — es jautāju. Fermeris palocīja galvu. — Tūliņ pēc tam viņa sāka dilt, vai ne?

—   Jums taisnība, —fermeris piekrita. — Nekad neesmu redzējis, ka govs tik strauji sakrītas.

—   Tālab beidziet raizēties, mister Smit. Tā nav tuberkuloze. Viņai ir lēnais drudzis, un mēs viņu drīz vien dabūsim uz strīpas.

«Lēnais drudzis» ir nosaukums, kādā šejienes fermeri dēvē acetonaēmiju, un misters Smits priecīgi pasmaidīja. — Sasodīts — tā ir laba vēsts! Sāku jau domāt, ka šī aizies suņu barībai. Grasījos ritrītā zvanīt Melokam.

Toreiz man nebija pieejami steroīdi, ko lietojam tagad, bet es iešļircināju govij sešas unces glikozes un simt vienību insulīna vēnā — tas bija viens no maniem iemīļotākajiem preparātiem; Šodien veterinārārstiem par to nāk smiekli. Tomēr tas iedarbojās labvēlīgi. Govs ar trulajām, nedzīvajām acīm, bija drausmīgi izkāmējusi un pārāk bezspēcīga, lai izrādītu jelkādu pretestību, ka fermeris to pieturēja aiz purna.

Pēc injekcijas pārvilku roku govij pār muguru; likās, ka miesa pilnīgi izdilusi un āda pārvilkta pār kailiem kauliem.

—   Gan viņa drīz vien uzbarosies, — mierināju saimnieku, — bet slauciet viņu tikai vienreiz dienā un, ja vēl nekļūst labāk, tad divas vai trīs dienas neslauciet nemaz.

—   Tā jau laikam ir — visu labumu viņa izlaiž tesmenī, pašai nekas nepaliek.

—   Tieši tā tas ir, mister Smit.

Kārmodijs, šķiet, tādu apmaiņu ar «pašceptām» gudrībām augstu nevērtēja un sāka nepacietīgi knosīties. Es, savu galavārdu pateicis, savācu mantiņas un devos atpakaļ uz mašīnu.

—   Pēc pāris dienām atkal piebraukšu, — projām braukdams, uzsaucu un pamāju ar roku misteram Smitam, kas palika stāvam kūts durvīs. Kārmodijs turpretī nopietni pacēla platmali un turēja to pāris collu virs galvas, kamēr izbraucām no pagalma; tas, protams, izskatījās krietni labāk. Biju ievērojis, ka to viņš dara ikvienā vietā, kur iegriezāmies, un tas izskatījās tik labi, ka es jau sāku apsvērt, vai arī man nevajadzētu sākt valkāt cepuri un pavingrināties darīt tāpat.

Pametu sānisku skatienu uz savu ceļabiedru. Gandrīz visu rīta darba cēlienu nebiju viņam uzdevis nevienu jautājumu. Nokremšļojies ierunājos:

—   Runājot par govi, ko nupat apskatījām — vai varat man kaut ko pastāstīt par acetonaēmijas cēloņiem?

Kārmodijs visai vienaldzīgi paraudzījās uz mani. — Patiesībā nezinu, kurai teorijai patlaban dot priekšroku. Stīvens apgalvo, ka tā ceļas no taukskābju nepietiekamas oksidācijas, Sjolems vairāk nosliecas uz aknu intoksikāciju, bet Jensens to saista ar vienu no autonomās nervu sistēmas centriem. Mans personiskais uzskats ir tāds: ja mēs varētu precīzi noteikt diacetskābes un betaoksibutrikskābes veidošanās cēloni vielmaiņā, tad droši varētu cerēt šo problēmu izprast. Vai jums tā neliekas?

Es steigšus aizvēru muti, kas grasījās stulbi atkrist vaļā.

—   Jā, tā tiešām ir… noteikti, tā oksi… un tā vecā betaoksi… bez šaubām, tikai šī versija… — Iegrimu dziļāk sēdeklī un cieši noņēmos neuzdot Kārmodijam vairs nevienu jautājumu; kamēr gar mašīnas logiem strauji slīdēja garām mūra žogi, es sāku samierināties ar visai drošu pieņēmumu, ka man līdzās sēž augstāka būtne. Drausmīgi nomācoši bija konstatēt faktu, ka viņš ir ne tikai stalts, izskatīgs, absolūti pašpārliecināts, bet arī ar spožām garadāvanām apveltīts. Piedevām, es sarūgtināts nodomāju, spriežot pēc visām pazīmēm, viņš vēl bija arī bagāts.

Iegriezāmies vienā ceļa līkumā un piebraucām pie mūra ēku pudura. Šis bija pēdējais izsaukums priekšpusdienā, un vārti uz pagalmu ciet.

—   Apskatīsim vēl, kas šeit darāms, — es noburkšķēju. — Vai esat ar mieru?

Students uzslējās no sēdekļa, izkāpa, atdarīja vārtus un vēra tos platāk vaļā, lai varu iebraukt. To viņš darīja gluži tāpat, kā laikam darīja itin visu: vēsi, nesteidzoties, ar dabisku, iedzimtu grāciju. Kamēr viņš pagāja garām mašīnas priekšgalam un es no jauna apbrīnoju viņa stilu un saliedētību, kad diezin no kurienes uzradās nešpetna izskata neliels melns plušķis, klusēdams pieslīdēja klāt, palēcās, no visa spēka nikni iecirtās ar zobiem Kārmodijam kreisajā dibenvaigā un tikpat ātri atkal nozuda.

Pat vismonolītākā pašcieņa nespēj izturēt dziļu kodienu pēcpusē, turklāt bez brīdinājuma. Kārmodijs nelabi iebrēcās, dibenu sakampis, palēcās gaisā, tad viņš mērkaķa veiklībā uzlēca uz vārtu augstākā šķērskoka, kur palika tupam un zvērīgām acīm raudzījās visapkārt. Plānā, vieglā platmalīte bija slīpeniski noļukuši uz acs.

—   Kas te, ellē, notiek? Kas tas par vellatu? Ko tas nozīmē?

—   Nekas, nekas, — es atsaucos, steigdamies pie viņa un visiem spēkiem apspiezdams impulsu mesties gar zemi un vārtīties smieklos. — Tas bija tikai šunelis.

—   Šunelis? Kāds šunelis? Kur viņš ir? — Kārmodija balsij bija gluži neprātīga pieskaņa.

—   Aizskrēja. Pazuda, kā nebijis. Es arī viņu pamanīju tikai kādu sekundi. — Un patiesi — paveroties visapkārt, arī man bija grūti noticēt, ka tāda zibenim līdzīga melna ēna patiesi kaut kur bijusi.

Kārmodiju nācās krietni pierunāt, līdz viņš norausās no vārtiem, un, kad beidzot tika atpakaļ uz zemes, tad aizkliboja un palika sēžam mašīnā, nemaz nenāca man līdzi apskatīt pieteikto lopu. Kad redzēju saplēsto bikšdibenu, nespēju viņu vainot par atteikšanos tālākā līdzdalībā. Ja tas būtu bijis jebkurš cits cilvēks, es būtu sacījis, lai met nost bikses, un apstrādājis brūci ar jodu. Bet šoreiz es nespēju sevi piespiest tādai rīcībai. Atstāju viņu mašīnā sēžam.

29.

Kad Kārmodijs parādījās, lai brauktu man līdzi pēcpusdienas vizītēs, viņš pilnīgi bija atguvis sākotnējo stāju. Uzvilcis citas vilnas flaneļa bikses un mašīnā sēdēja mazliet tā kā uz vieniem sāniem, bet, ja tam nepievērsa uzmanību, tad izskatījās tā, it kā nekāda uzbrukuma un suņa kodiena nebūtu bijis. Nebijām vēl tālu aizbraukuši, kad viņš pats mazliet augstprātīgi mani uzrunāja:

—   Redziet, es neko daudz neiemācīšos, ja tikai noskatīšos, kā jūs darbojaties. Vai domājat, ka es tiktu galā ar injekcijām vai ko tamlīdzīgu? Es vēlētos nonākt tiešā saskarē ar dzīvniekiem, kas jāārstē.

Mazu brītiņu neko neatbildēju, tikai cauri vējstikla sīko plaisājumu labirintam cieši raudzījos uz priekšu. Visprātīgāk būtu viņam pateikt, ka pagaidām es pats vēl tikai dibinu saskari un attiecības ar fermeriem, ka fermeru vidū netrūkst tādu, kas gauži apšauba manas zināšanas un spējas. Tad pievērsos viņam.

—   Labi. Diagnozes man vajadzēs noteikt pašam, bet pēc tam jūs varat pārņemt iniciatīvu.

Drīz viņš tika pie pirmās darbošanās. Nospriedu, ka desmit nedēļas vecam sivēnu metienam ieteicams saņemt E coli antiserumu, un pasniedzu praktikantam pudeli un injekcijas šļirci. Kad viņš mērķtiecīgi sāka rosīties starp sivēniem, es drāmā gandarījumā konstatēju: kaut arī man nav tik izcilu zināšanu akadēmiskajās zinībās, tad tik daudz tomēr sajēdzu, ka prātīgāk ir sivēnus pa vienam noķert, nekā tos visus trenkāt pa aizgalda netīro galu. Proti, Kārmodijam tuvojoties, ruksēni spiegdami ciešā pulciņā rāvās augšā no salmu pakaišiem un metās taisni uz vircas ezeriņu pie tālākās sienas. Kārmodijs tiem pa pēdām pakaļ. Kad students kādu saķēra aiz pakaļkājām, sivēns šķieda viņam virsū šļakatas bez žēlastības. Beigu beigās viņš bija visus injicējis, bet glaunā garderobe bija nošķiesta no vienas vietas, un braucot man visu laiku vajadzēja turēt vaļā logu, lai varētu paciest jaunā censoņa klātbūtni.

Nākamā vieta bija liela zemkopības ferma zemienē, viena no retajām saimniecībām, kur vēl saglabājušies zirgi; lielajā, garajā stallī bija laba daļa apdzīvotu steliņģu, virs katra lasāms zirga vārds. Tur bija Bokseris, Kapteinis, Bobijs,

Tomijs un divas ķēves — Bonija un Dēzija. Mēs bijām izsaukti pie vecā vezumu vilcēja Tomija, kam ciešanas sagādāja «ciets vidus».

Tomijs man bija vecs draugs; viņam šad tad uzgadljās ne visai stipras kolikas un vēdera aizcietējumi. Kādreiz bažīgi iedomājos, ka kaut kur zarnās varbūt ir nopietnāka aizture, tomēr seši grami istīna, iekulti vienā pintē ūdens, allaž lieliski līdzēja. Es automātiski sāku kulstīt dzelteno pulveri ūdenspudelē. Fermeris un viņa palīgs pa to laiku apgrieza zirgu steliņģī otrādi, apmeta virvi tam zem purna, tad pārmeta to pār staļļa griestu sijai, paceļot zirgam galvu uz augšu.

Pasniedzu saskalināto pudeli Kārmodijam un pats atkāpos. Students paskatījās uz augšu un vilcinājās. Tomijs bija liels zirgs, un augšup pavilktā galva nebija aizsniedzama; fermas strādnieks klusēdams piestūma klāt ļodzīgu, vecu virtuves krēslu, un Kārmodijs uzkāpa uz tā. Krēsls turējās visai nedroši.

Es ar interesi vēroju, kas notiks tālāk. Zirgi zāļu dzeršanā ir lieli savādnieki, turklāt Tomijam istīns negaršoja, kaut arī bija derīgs veselībai. Pēdējā apmeklējumā biju ievērojis, ka zirgs kļūst ar katru reizi viltīgāks — nevis norij rūgto zāli, bet glabā to pie mēles pamatnes. Es tomēr biju vēl gudrāks un, kad manīju, ka viņš grasās dziru izklepot, viegli iesitu viņam pa zodapakšu, un bija vien jānorij, kaut arī zirga izskats liecināja par lielu neapmierinātību. Tā jau bija gandrīz vai īsta atjautības spēle.

Kārmodijs par to neko nezināja. Viņš sāka diezgan prasmīgi, satverot zirga mēli un pabāžot pudeli tam aiz zobiem, bet Tomijs viņu viegli pārspēja viltībā — vienkārši piešķieba galvu un ļāva šķidrumam pa mutes otru pusi nolīt zemē.

— Pa otru pusi zāles tek ārā, jauno cilvēk! — fermeris diezgan asi uzsauca.

Students noelsās un pūlējās ieliet šķidrumu zirgam tieši rīklē, bet Tomijs, kā daždien labs amatieris, gājienu pārķēra un kļuva par pilnīgu stāvokļa noteicēju. Izveicīgi izgrozīdams mēli un pa druskai ieklepojoties un pasprauslājot, viņš atbrīvojās no pēdējām netīkamās dziras paliekām, un man kļuva Kārmodija žēl, redzot, kā viņš nedroši šūpojas uz ļodzīgā krēsla un dzeltenais šķidrums šķiežas viņam uz drēbēm.

Fermeris pacēla tukšo pudeli pret gaismu un paskatījās.

— Jācer, ka vismaz kādu BIŠĶI tas zirgs arī dabūja, — viņš īdzīgi nopurpināja.

Kārmodijs uzmeta viņam vienaldzīgu skatienu, tad notrauca istīna lāsi no piedurknes un izgāja no staļļa.

Kad nonācām nākamajā fermā, es, pats sev par izbrīnu, konstatēju, ka manī dīgst sīks sadisma asniņš. Fermas īpašnieks, Lielo Balto vaislas cūku audzētājs, patlaban gatavojās vienu vaislinieci eksportēt, tāpēc bija nepieciešamas dažas pārbaudes, ieskaitot asins analīzi, lai pārbaudītu, vai cūka neslimo ar brucelozi. Iesūkt dažus kubikcentimetrus asiņu no spārdelīgas cūkas ikvienam veterināram nozīmē īstas šausmas, un prasīt, lai to izdara students, tiešām bija visai neglīts triks, tomēr atmiņas par viņa līdzšinējo iedomīgo un augstprātīgo izturēšanos šķita nomierinājušas manu sirdsapziņu. Es vēsi un mierīgi pasniedzu viņam injekcijas šļirci.

Cūkkopis apmeta cilpu cūkas šņukuram un savilka cilpu ciet. Šī parastā savaldīšanas metode nepavisam nav sāpīga, bet šitā cūka laikam bija no tām, kas vispār neļauj neko ar sevi darīt. Cūcene bija liela, un, tikko sajutusi mutē virvi, viņa izlaida drausmu, milzīgi garu, niknu kviecienu. Skaļumā tas bija nepārspējams un tāpat arī ilgumā, likās, ka šai elpa vispār nav jāievelk un ka kviekšana tai nesagādā ne mazāko piepūli. Pašiem par sarunāšanos šai troksnī nebija ko domāt. Es redzēju, kā Kārmodijs apmet cūkai ap auss pamatni gumijas žņaugu, noberž ausi ar spirtu un iedur adatu tikko saredzamajā vēnā. Nekas nenotika. Viņš mēģināja vēlreiz, bet šļirce palika tukša, kā bijusi. Viņš dūra vēl pāris reižu. Man likās, ka galvaskausam pacelsies vāks no briesmīgā trokšņa, un es izgāju no aizgalda ārā pagalma klusumā.

Nesteigdamies apmetu līkumu cūkukūtij un tālīnajā galā, kur troksnis bija relatīvi ciešamāks, apstājos pavērot ainavu. Kad atgriezos aizgaldā, troksnis man no jauna iebelza pa galvu kā pneimatiskais āmurs, bet Kārmodijs nosvīdis, mazliet izvelbtām acīm joprojām bez panākumiem bakstīja cūkas ausi. Es zīmju valodā parādīju, ka esmu ar mieru stāties viņa vietā, un, gluži kā par brīnumu, pirmajā dūrienā piepildīju šļirci ar tumšām asinīm. Pamāju strādniekam, lai aizvāc virvi, un tanī pašā mirklī, kad pazuda virve, apklusa arī nebeidzamais kvieciens. Cūcere rāmu garu sāka ar purnu rušināties salmos.

—   Nākamajā vietā nebūs nekā satraucoša, —es sacīju, varītēm valdīdams balsi, lai neizrādītu triumfu, kad braucām no fermas projām. — Nekas nopietns, tikai vērsēnam augonis žoklī. Bet tas ir interesants ganāmpulks — visas Galoveja šķirnes govis, un šis ganāmpulks, ko redzēsim, ziemo ārā. Izturīgākie govslopi visā apvidū.

Kārmodijs palocīja galvu. Lai es stāstītu ko stāstīdams, viņā es ne ar ko nekādu sajūsmu izraisīt nespētu. Mani pašu šis pusmežonīgo melno govslopu ganāmpulks diezgan stipri valdzināja; kontaktos ar šiem lopiem nekad nebija īstas drošības — lāgiem tos varēja saķert, pārbaudīt, izmeklēt, lāgiem tas neparko nebija panākams.

Tuvojoties fermai, redzēju krietnu pulciņu — apmēram trīsdesmit vērsēnus — lēkšojam lejup pa brikšņaino nogāzi. Fermas strādnieki dzina tos lejup pa irbuleņu briksnāju, kur auga arī pa kādam retam kokam, uz vietu, kur mūra žogi sastapās, izveidojot neveiklu «V» zīmi.

Viens strādnieks man pamāja. — Mēs pamēģināsim šim uzmest virvi uz ragiem, kamēr viņš vēl ir pulkā ar citiem. Viņš ir traki slīpēts zellis, klajā laukā jūs mūžam klāt netiktu.

Pēc pamatīgas noskriešanās, nokliegšanās, roku plātīšanas vērsēni beidzot bija sadzīti kaktā un stāvēja ciešā pulkā, pluskainās melnās galvas ar apzāģētajiem ragiem virs kūpošajiem rumpjiem purinādami.

—   Are, kur šis ir! To nelabumu uz purna jau pa gabalu var redzēt. — Strādnieks norādīja uz liela auguma jaunuli bara vidū un sāka lauzties turp. Mana cieņa un apbrīns par šo JorkŠīras laukstrādnieku auga augumā, redzot, kā viņš spiežas cauri nemierīgajai, spārdelīgajai jaunlopu biežņai.

— Kad būšu dabūjis šim virvi ap ragiem, jums vajadzēs turēt otru galu, viens cilvēks viņu valdīt nespēj, — viņš elsdams un uz priekšu lauzdamies man uzsauca.

Skaidri redzams, ka viņš bija lietpratējs, jo, tikko piekļuvis tuvumā, ar prasmīgu roku uzmeta vērsēnam apaušus galvā. — Kārtībā! — viņš uzkliedza. — Tagad tikai piepalīdziet. Nu viņš mums ir rokā!

Bet, kamēr viņš runāja, vērsēns spēcīgi iemaurojās un laida prom no ganāmpulka. Iebļāvās arī strādnieks un pazuda plušķaino jaunlopu barā. Virve brīvi vilkās vērsēnam aiz muguras, nevienam nesasniedzama. Izņemot Kārmodiju. Kad vērsēns brāzās viņam garām, viņš gluži refleksīvi sagrāba virves galu un vaļā to vairs nelaida.

Es apžilbis vēroju, kā vērsēns un puisis zibēja pāri laukam. Viņi drāzās projām no tās vietas, kur es stāvēju, taisni uz tālīno nogāzi. Teļš skrēja, galvu nodūris, kājas zibinādams kā sacīkšu zirgs, arī students skrēja pilnā jaudā, bet izslējies visā augumā, virvi abām rokām cieši turēdams — īsts neatlaidības simbols.

Abi strādnieki, tāpat kā es, bija kļuvuši par nevarīgiem skatītājiem, tā mēs trijatā klusēdami noskatījāmies, kā vērsēns strauji pasitās sānis pa kreisi un pazuda aiz nelielu kociņu pudura. Neredzams viņš bija pavisam īsu brītiņu, kas mums gan likās varen garš; tad no jauna parādījās, joņoja vēl ātrāk nekā sākumā, zibēdams zālē kā melna bulta. Kārmodijs — gandrīz neticami — tomēr vēl joprojām virves galā, vēl joprojām stalti izslējies, bet likās, ka kājas skar zemi ne biežāk kā divdesmit pēdu intervālā.

Gauži brīnījos par viņa izturību, bet nu beigas vairs nebija tālu. Vēl pāris neiedomājami platu soļu, gandrīz lidus, un zemē viņš bija, taisni uz mutes. Virvi viņš tomēr vaļā nepalaida. Vērsēns drāzās ātrāk nekā jebkad, tagad mainījis virzienu uz pagriezies uz mūsu pusi, nekustīgo virves turētāju vilkdams līdzi, šķiet, neizjūtot to vispār par apgrūtinājumu, un es skaļi ievaidējos, ieraudzīdams, ka skrējējam ceļā garā rindā guļ govju karašas.

Tai brīdī, kad Kārmodijs tika rauts cauri trešajai pļekai, man viņš pēkšņi iepatikās. Un, kad visbeidzot tomēr bija spiests palaist vaļā virvi un mirkli palika bezspēcīgs zālē guļam, es steidzos turp viņam palīgā piecelties. Viņš īsi pateica paldies, tad rāmi raudzījās pāri ganībai, lai redzētu to, ko ikviens veterinārārsts šad tad dabū redzēt — kā pacients aizjoņo pretī tālam apvārsnim.

Studentu vairs nevarēja ne pazīt. Drēbes un seja novārtītas ar zemi un netīrumiem, izņemot vietas, kur cauri spīdēja istīna safrānkrāsas notriepumi kā tāds indiāņu kaujas krāsojums, viņš nejēdzīgi smirdēja, viņam bija iekosts pēcpusē, visu dienu viņam bija klājies vienīgi aplam, un tomēr viņš neizskatījās sakauts. Viņš man uzsmaidīja. Nē, šito vīru nekādā ziņā nedrīkstēja mērot ar parasto mērkoku. Es pratu novērtēt izcilību, ja tādu patiesi ieraudzīju.

Kārmodijs pavadīja pie mums divas nedēļas, un pēc pirmās dienas mēs abi satikām itin labi. Protams, tās nebija tieši tādas attiecības kā ar citiem studentiem, visu laiku tomēr saglabājās zināma atturības barjera. Viņš ļoti daudz laika pavadīja, nosēdēdams pie mūsu mikroskopa, neapnicis pētīja asins lāses, ādas nokasījumus, piena uztriepes un dienas nogalē bija savācis veselus materiālu komplektus no mājdzīvniekiem, ko bijām tanī dienā apmeklējuši. Pēc vakariņām viņš laipni pasēdēja kopā ar mani pie alus glāzes, bet izpalika smiešanās un ķiķināšana par jocīgiem atgadījumiem dienas gaitās, kā parasti mēdza notikt ar citiem prakses studentiem. Man visu laiku bija tāda sajūta, ka viņš reiz uzrakstīs grāmatu arī par šeit iegūtajām atziņām.

Es to ir nedomāju ņemt ļaunā. Bija interesanti kontaktēties ar īsti zinātniski domājošu cilvēku. Viņš ne tuvu nebija uzskatāms par tradicionālo censoni un zubrītāju, viņš bija cilvēks ar saltu, augstu intelektu, un, noraugoties viņa darbā, gandrīz šķita, ka arī pats kļūsti bagātāks.

Satiku Kārmodiju vēlreiz pēc vairāk nekā divdesmit gadiem. Jau pirms tam biju redzējis viņa vārdu profesionālajā

Ziņotājā, kad viņš ar visaugstākajām atzīmēm pētniecības darbā ieguva filozofijas doktora grādu, kam gadu gaitā piebiedroja vēl citus grādus un goda nosaukumus. Šad tad mūsu profesijas žurnālos parādījās pa kādam neizprotami gudram rakstam ar viņa vārdu, un ļoti bieži zinātniskos apcerējumos varēja lasīt atsauces uz to, ko par šo jautājumu teici doktors Kārmodijs.

Beidzot viņu no jauna ieraudzīju kā godaviesi profesionālā banketā — starptautisku slavenību ar daudziem goda tituliem. Galda tālajā lejgalā, kur es sēdēju, klausījos viņa gudrajā runā ar īstas neizbēgamības sajūtu; priekšmeta plašo, vispusīgo uztveri un spožo ekspozīciju — to visu biju paredzējis jau pirms daudziem gadiem.

Pēcāk, kad bijām jau no galdiem piecēlušies un viņš grozījās mūsu vidū, es gandrīz vai ar bijību noraudzījos majestātiskajā figūrā. Kārmodijs aizvien bija dižena auguma, bet tagad frakā tērptie masīvie pleci un mirdzoši baltā krekla krūteža, kas ieskāva vareno krūšukurvi, radīja gandrīz nereālu iespaidu. Garām ejot, viņš pēkšņi apstājās un paskatījās uz mani.

—    Heriots taču, vai ne? — Glītajā, dzīvīgajā sejā vēl joprojām bija saglabājusies tā pati rāmā sava spēka apziņa.

—   Jā. Cik patīkami atkal jūs satikt.

Mēs sarokojāmies. — Un kā vedas ar darbiem Darovbijā?

—   Kā parasts, — es atteicu. — Lāgiem esam mazliet par daudz apkrauti. Palīdzība mums noderēs vienmēr, ja jums kādreiz rastos vēlēšanās.

Kārmodijs svarīgi palocīja galvu. —Tas man sagādātu daudz prieka. Un gauži nāktu par labu.

Grasīdamies jau iet tālāk, viņš apstājās un piebilda:

—   Varbūt padosiet man ziņu, ja atkal ievajadzēsies kādai cūkai nolaist asinis. — Uz mirkli paraudzījāmies viens otrā, un es redzēju saltajā zilgmē uzdzirkstam mazu liesmiņu. Un tad viņš jau bija aizgājis tālāk.

Kamēr es nolūkojos viņam pakaļ, mani kāds saņēma aiz elkoņa. Tas bija Braiens Millers, tāds pats priecīgs tālumnieku praktiķis kā es.

—   Nāc, Džim, — viņš aicināja, — es izpirkšu tev kādu lāsi.

Mēs aizgājām uz bāru un pasūtījām divus kausus alus.

—   Tas Kārmodijs! — Braiens noteica. — Tam vecim ir ģeniālas smadzenes, bet pats, nudien, auksts kā beigta zivs.

Es sūcu aliņu un kādu brīdi domīgi vēros kausā.

—   Tā vis īsti nav, — es beidzot sacīju. — Jā, tāds iespaids par viņu paliek. Bet patiesībā Kārmodijs ir īsts vīrs.

30.

Nevienam lopu dakterim nepatīk, ja viņa darbu bez vajadzības sarežģī un padara grūtāku. Es ņēmos aitai pa iekšu un apskaitos ar katru mirkli vairāk.

—   Vai zināt, mister Kitson, —es īgni sacīju, —jums vajadzēja izsaukt mani daudz agrāk. Cik ilgi jūs jau esat nopūlējies, lai saņemtu šitos jērus?

Lielais, masīvais fermeris ieņurdējās un paraustīja plecus.

—   Nu tā — kādu brīdi, necik ilgi jau nebij.

—   Pusstundu — stundu?

—   Nē jau, nē, ko jūs — varbūt kādas dažas minūtes. — Misters Kitsons skābi paglūnēja manī gar smailo degungalu. Tā bija viņa ierastā, pastāvīgā sejas izteiksme, nekad nebiju redzējis viņu pasmaidām, un doma, ka nokarenos vaigus no vietas varētu izkustināt smiekli, vispār nevienam neliktos iespējama.

Es nikni sacirtu zobus un nolēmu par to vairs neminēt ne vārda, bet skaidri sapratu, ka strādāts bija krietni ilgāk par dažām minūtēm, lai līdz pietūkumam samocītu maksts sieniņas un padarītu vēl nedzimušos jērus aitas iekšienē sausus kā smilšpapīrs. Viss bija nepārprotams — prāvi dvīņi, viens nāktu pa priekšu, otrs pēc tam, bet, protams, kā bieži mēdz atgadīties, viena jēra pakaļkājas piekļāvušās pie otra jēra galvas, radot ilūziju, ka tās pieder šim jēram. Biju ar mieru saderēt, ka misters Kitsons veselu mūžību ar lielajām, raupjajām rokām čakarējies pa aitiņu stūrgalvīgā apņēmībā galvu un kājas izvilkt laukā vienkop.

Ja es būtu bijis klāt no paša sākuma, tas būtu darbs pāris mirkļiem, bet tagad mocījos, jo man nebija ne collas tiesas brīvas telpas rīcībai, varēju darboties tikai ar vienu pirkstu, kur būtu vajadzējis likt lietā visu roku. Un, zināms, neko nespēju panākt.

Par laimi, tagad fermeri vairs savu gudrību izrādīt necenšas. Tagad jēru saņemšanas laikā visbiežāk dzirdama šāda atziņa: «Nē, nē, es tikai apčamdīju, redzu, ka tas darbiņš nav priekš manis» vai ari vārdi, ko nesen dzirdēju no cita fermera: «Divi saņēmēji pie vienas aitas neder.» Un man šķiet, ka tie tiešām ir lietpratīgi vārdi.

Taču misters Kitsons bija no vecās skolas. Viņš uzskatīja, ka veterinārdakteris izsaucams vienīgi tad, kas viss cits jau izmēģināts, un, kad nu beidzot tomēr vajadzēja izmantot mūsu pakalpojumus, tad viņš allaž bija neapmierināts ar iznākumu.

—   Tā nekas nav iesākams, — es noteicu, izvilkdams roku un iemērkdams to ūdens spainī. — Jāmeklē kaut kas mīkstinošs iemitrināšanai.

Aizgāju pa garo veco stalli, kas bija pārtaisīts par improvizētu novietni jaundzimušajiem jēriem, izgāju ārā un izņēmu no mašīnas bagāžnieka tūbiņu mīkstinoša krēma. Atgriežoties izdzirdu kaut kur pa kreisi vārgu troksnīti. Stallis bija pustumšs, vistumšākajam kaktam priekšā bija aizslietas vecas pusdurvis, izveidojot nelielu aizgaldiņu. Palūkojos aizgaldā un tumsā ar grūtībām saskatīju uz krūtīm guļošu aitu, kas bija izstiepusi galvu uz priekšu. Ribas cilājās tipiski straujajā elpā, kas raksturīga, kad aita cieš sāpes. Ik pa mirklim viņa klusu iestenējās.

—   Kas vainas šitai aitai? — es jautāju.

Misters Kitsons no kūts viņgala vienaldzīgi atsaucās: — Vakar šai bija nejēdzīga atnešanās.

—   Ko nozīmē — nejēdzīga?

—   Nūjā… viens pats liels jērs ar atpakaļ atšautu kāju, es nekādi nevarēju to atgriezt pareizi.

—   Un tad jūs rāvāt jēru ārā tāpat vien, kā bija… ar atpakaļ atšautu kāju?

—   Nu ko tad citu būtu varējis darīt?

Pārliecos pār durvīm un pacēlu aitai asti, kas bija saskretusi ar mēsliem un izdalījumiem. Es satriekts saviebos, kad ieraudzīju pietūkušo, sasarkušo maksti un cirkšņus.

—   Par viņu gan derētu mazliet parūpēties, mister Kitson.

Fermeris izskatījās satrūcies. — Nē, nē, es neko negribu

par to dzirdēt. Ar šito ir cauri — šai vairs neko nevar līdzēt.

—   Jūs domājat, ka viņa nobeigsies?

—   Taisni tā domāju.

Uzliku rokai aitai uz galvas, jutu, ka ausis un purns auksti. Likās, ka fermerim taisnība.

—   Vai esat zvanījis Melokam, lai atbrauc pakaļ? Viņu tiešām vajadzētu iespējami drīzāk atpestīt no mokām.

—   Jāā… jā… es tā izdarīšu. — Misters Kitsons neveikli pamīņājās, bet neskatījās man acīs.

Es ļoti labi zināju, kā īstenībā būs. Viņš «dos aitai iespēju izmēģināt savu laimi». Jēru nākšanas laiks man vienmēr bija gandarījuma un piepildījuma laiks, bet šāda bija medaļas otra puse. Zemnieka darba gadā tas bija drudžains laiks, pēkšņs uzbrukums kārtējām darba gaitām ar jaunām, ļoti nopietnām prasībām, kas dažkārt gandrīz sniedzās pāri tiklab fermeru, kā iopu dakteru spēkiem. Jaunā dzīvība atnākdama dažkārt atstāja aiz sevis sāpīgas zaudējuma sanesas; atlūzas un zudumus; aitas, kas kļuvušas par vecu grūsnībai, saslimstību — aknu kaiti vai toksēmiju, gadījās saslimšana ar locītavu artrītu, gadījās sarežģīta, grūta atnešanās. Ne vienreiz vien gadījās atrast aitiņu pamestu, pusaizmirstu guļam kādā tumšā kaktā, kā, piemēram, Šajā kūtī. Tā viņas tika atstātas «izmēģināt savu laimi».

Klusēdams atgriezos pie savas pacientes. Mans eļļainais krēms kļuva man par lielu palīgu. Nu varēju rīkoties vairāk nekā ar vienu pirkstu vien, lai izpētītu stāvokli. Man vajadzēja izlemt, vai vispirms vilkt ārā priekšējo vai aizmugurējo, un, tā kā priekšējam galviņa jau bija makstī, izlēmu to vilkt pirmo.

Ar fermera palīdzību pacēlu aitas pakaļkājas un atbalstīju tās uz salmu ķīpas. Nu es varēju darbināt roku lejup virzienā;

saudzīgi atstūmu otra jēra pakaļkājas atpakaļ dziļāk dzemdē. Tādējādi iemantotajā brīvajā telpā varēju pirmā jēra priekškājas iegriezt pareizi ejā. Vēlreiz ieziedu krēmu, un saudzīgi pavilkts, jēriņš izslīdēja.

Taču bija par vēlu. Jēriņš bija pagalam, un es izjutu sāpīgu vilšanos, kā vienmēr, kad bija jāredz labs, pareizi izveidots ķermenis, kurā trūkst dzīvības dzirkstelītes.

Steigšus no jauna ieziedu roku un sāku meklēt atpakaļ atstumto dvīni. Tagad rokai pietika vietas, kur kustēties, varēju pēc vajadzības izlocīt jēra locekļus un pašu bez pūlēm izvilkt pasaulē. Šoreiz necerēju, ka jērs būs dzīvs, vajadzēja vienīgi atpestīt aitu. Bet, tikko jaundzimušais saskārās ar dzestro āra gaisu, vilnainais kamols man rokā konvulsīvi noraustījās un sāka spārdīties, kas liecināja, ka viss izdevies labi.

Dīvaini gan, ka dažkārt gadījās izvilkt beigtu, pat sairt sākušu jēru, kuram sekoja otrs, kas ir dzīvs. Lai nu kā, beigās guvums tomēr bija pozitīvs, es priecīgi iztīrīju jēriņam muti un nodevu to aitas ziņā. Vēlreiz pārbaudījis dzemdi un nekā vairs neatradis, piecēlos kājās.

— Labi, tur viss kārtībā, nekas ļauns nenotiks, un aita drīz atžirgs, — es sacīju. — Vai varētu dabūt tīru ūdeni, mister Kitson?

Fermeris klusēdams izlēja veco ūdeni no spaiņa turpat kūtī un devās uz māju pēc svaiga. Klusumā varēju skaidri dzirdēt slimās aitas elsas tumšajā kaktā. Centos nedomāt par to, kas nabaga aitu sagaida. Drīz es aizbraukšu pie pacientiem citās mājās, tad došos pusdienās un pēc tam sākšu braucienus uz pēcpusdienas izsaukumiem, kamēr šinī brīnišķīgajā mājvietā nabaga dzīvnieks lēnām izdzisīs. Cik laika viņai vajadzēs, lai nomirtu? Vienu dienu? Divas?

Tas nepavisam nebija labi. Sapratu, ka man kaut kas jādara. Izskrēju ārā pie mašīnas, paķēru nembutāla pudeli un lielo piecdesmit kubikcentimetru šļirci un steidzos atpakaļ uz kūti. Pārkāpu pār durvju satrunējušajiem dēļiem, ievilku no pudeles šļircē četrdesmit kubikcentimetru un visu devu iešļircināju aitai cirksnī. Tad lēkšus atlēcu atpakaļ un, kad atgriezās misters Kitsons, stāvēju tikpat nevainīgi, kā viņam projām ejot.

Nomazgāju un noslaucīju rokas, uzvilku žaketi un pievācu pudeli ar antiseptisko šķidrumu, kā arī tūbiņu ar krēmu, kas man tik labi palīdzēja.

Misters Kitsons vadīja mani ārā no kūts un pa ceļam ielūkojās pār pusdurvīm tumšajā kaktā.

—   Dieva vārds, tā kūst kā svece, — viņš nomurdēja.

Arī es viņam pār plecu palūkojos aizgaldā. Elsas bija

pieklusušas, aita elpoja klusu un vienmērīgi. Acis bija ciet. Kā gan ne — viņa tagad bija anestezēta. Izdzisīs mierīgi, bez mokām.

—   Jā, — es atteicu, — viņa sakrītas acīm redzami. Nedomāju, ka tas ievilksies ilgi. — Tomēr nespēju atturēties, neuzbildis:

—   Re, kā nu iznāca, šo aitu jūs zaudējat un šodien vēl arī vienu no abiem jēriem. Esmu pārliecināts, ka jūs būtu varējis saglābt kā vienu, tā otru, ja būtu ļāvis man rīkoties no paša sākuma.

Varbūt mani vārdi sasniedza mērķi mistera Kitsona apziņā, jo jutos pārsteigts, kad jau pēc pāris dienām viņš mani izsauca uz savu fermu pie aitas, kur tiešām nebija pats iejaucies jēru saņemšanā, tas bija skaidri redzams.

Aita atradās ganībās turpat pie mājām un bija tik pārpilna ar jēriem un turklāt tik trekna, ka tik tikko varēja pakustēt. Taču viņa izskatījās žirgta un vesela.

—   Tur nu valda tāds juceklis, ka bail, — misters Kitsons ļoti drūmi paziņoja. — Es pats sataustīju kādas divas galvas un Die's viņu zin, cik to kāju. Nesapratu ne rīta, ne vakara.

—   Bet jūs sevišķi stingri nepūlējāties?

—   Nē, nepavisam ar ne.

Labi. Mēs progresējam. Kad fermeris bija notvēris aitu un pie kakla turēja ciet, es nometos uz ceļiem aitai pie dibengala un apmērcēju rokas spainī. Brīnumainā kārtā bija jauks rīts. Jēru saņemšana gadu gadiem man saistās ar asiem vējiem, kas šausta kalnu ganību un zāli, ar sasprēgājušām rokām un noberztiem dilbiem, ar siltām šallēm un aukstuma sadzeldinātām ausīm. Gadiem kopš aizbraukšanas no Glāzgovas tiku gaidījis, kad pienāks agrs, liegs pavasaris kā Rietumskotijā. Nu ir aizritējuši trīsdesmit gadi, vēl joprojām es gaidu, taču pamazām mostas apjauta, ka gaidu velti un Jorkšīrā nekad nekas tāds nenotiek.

Tomēr šis rīts bija viens no retajiem izņēmumiem. Saule spīdēja maigi zilās debesīs, vēja nekāda, tikai liega kustība gaisā atvilnīja purva puķu un sasilušās zāles smaržu un ietina mani.

Es tupēju zemē pie sava vistīkamākā darba. Taustoties pa aitu, man gandrīz gribējās laimīgi iesmieties. Vietas manai rokai tur bija atliku likām, turklāt viss valgans, svaigs, nesamocīts, un savākt visu vienkop un salikt pa robiņiem nebija nekas vairāk par rotaļu. Apmēram jau pēc trīsdesmit sekundēm zālē tirinājās pirmais jēriņš, dažus mirkļus vēlāk tam piebiedrojās otrs, tad sekoja trešais un beidzot es jūsmīgi tvēru ar roku vēlreiz un atradu vēl vienu pakavotu kājiņu un izvilku pasaulē ceturto jēru.

—   Četrīši! — es līksmi iesaucos, bet fermeris nemaz negrasījās dalīties manā sajūsmā.

—   Par klapatu vien būs, — viņš nomurdēja, — būt' labāk bijuši divi. — Brīdi klusējis, viņš uzmeta man šķērmu skatienu un noteica: — Nebij gan ko saukt šurp jūs. Tos es varēju arī pats saņemt.

Es, vēl joprojām zemē tupēdams, skumji uz viņu paraudzījos. Reizēm mūsu darbā iegadās tāda situācija, ka uzvarēt vienkārši nav iespējams. Ja ķēpājaties ilgi un grūti, tad tas nozīmē, ka no darba nekā nejēdzat, ja izdarāt ātri un veikli, tad jums pasaka, ka nebija nekādas vajadzības jūs pieaicināt. Es nekad neesmu īsti piekritis tam kādreizējam savam kolēģim, kas ciniski mani pamācīja: «Tikai nerādi, ka teļu pieņemšana ir viegls darbs. Ja vajag, aizturi pat to jēru dažas minūtes ilgāk.» Dažreiz man tomēr likās, ka sava taisnība viņam bijusi, tā runājot.

Lai nu ar fermeri kā, bet es ar lielu prieku noskatījos uz jēru četrīšiem. Cik bieži man tādu sīkaļu bijis žēl, kad tie ieradās nemīlīgā, saltā pasaulē, salā un sniegā, bet šodien bija tīrais prieks noskatīties, kā tie siltajā saulītē jau lūkoja pieslieties kājās un vilnainie kažociņi strauji žuva. Viņu māte, brīnumainā kārtā saplakusi, rosījās ap mazuļiem tādā kā neizpratnē, it kā nespētu īsti noticēt tam, ko redzēja. Kad viņa mazuļus apčubināja ar purnu un aplaizīja, tad par atbildi savai dobjajai, klusajai gulgošanai saņēma atvasīšu pirmos triceklīgos blējienus. Es klausījos ģimenes sarunā kā apburts, kad mani iztraucēja mistera Kitsona balss:

—   Skat, tur ir tā aita, kurai viņdien saņēmāt jēru.

Kā tad — tur jau tā lepni slāja netālu no mums, un jēriņš turējās cieši blakus.

—   Re nu — sveika un vesela, — es nopriecājos. Bija patīkami to redzēt, taču mana uzmanība pēkšņi pievērsās kaut kam citam. Pamāju ar roku uz ganībām.

—   Sakiet — tur tālāk — tā aita… — Parasti man visas aitas izskatās vienādas, taču šī viena likās savādi pazīstama… mugura nobrukusi kaila, bez vilnas, plikajā joslā izspiedies robains mugurkauls… es nevarēju būt kļūdījies.

Fermeris sekoja mana pirksta norādījumam. — Jā, kā tad — tā ir vecā aita, kas gulēja kūtī, kas jūs te viņreiz bijāt. — Viņš ar neizteiksmīgu skatienu pavērās manī. — Tā pati, ko teicāt nodot Melokam.

—   Bet… bet… tā taču bija vairs tikai pusdzīva, — es neizpratnē noburkšķēju.

Viens mistera Kitsona lūpu kaktiņš noraustījās, tā, šķiet, bija maksimāla pietuvošanās smaidam. — Akurāt to jūs man sacījāt, jaunekli. — Viņš uzrāva plecus. — Sacījāt, ka tā vairs ilgi nevilks. Vai tā nebij?

Man nebija vārdu atbildei. Es tikai blenzu uz viņu. Laikam taču izskatījos tik apjucis, ka apmulsināju arī fermeri, jo viņš sāka skaidrot.

—   Teikšu, kā ir. Visu mūžu esu dzīvojis kopā ar aitām, bet neko tādu neesu piedzīvojis. Tā aita vienkārši ņēma un aizmiga.

—   Aizmiga?

—   Tā nu viņš bija, aizmiga — un ko es nu teikšu — nogulēja veselas divas dienas.

—   Nogulēja miegā divas dienas?

—   Nu kā tad, nogulēja. Ne es jokoju, ne apceļos. Cik es piestaigāju kūti, šī tik guļ nepakustējusies. Ciešā miegā noguļ vienu dienu, noguļ otru, un, kad es trešās dienas rītā ieeju kūtī, šī stāv kājās un gaida, vai es šo nepabarošu.

—   Apbrīnojami! —Es pieslējos kājās. —Jāpieiet tuvāk un jāpaskatās uz viņu.

Es tiešām gribēju pārbaudīt, kas noticis ar nejauko iekaisumu zem astes, un sāku uzmanīgi aitai tuvoties, cenšoties iemānīt šaurākā ganību kaktā. Mēs vērīgi sekojām viens otra kustībām; kā es mazliet pietuvojos, tā viņa ar dažiem veikliem sānsoļiem pabēga. Kad beidzot cerēju iegrābties vilnā, Šī bez pūlēm pašāvās uz priekšu, un pakaviņus dipinādama, bija gabalā. Kādus divdesmit jardus es vēl paskrēju aitai nopakaļ, bet man kļuva karsti, un gumijas zābaki nav ideāli apavi skriešanās sacīkstēm. Galu galā es allaž esmu turējies pie atziņas: ja veterinārārsts nespēj noķert savu pacientu, tad uztraukumam un bažām nav pamata.

Ejot pa ganību lauku atpakaļ, es sāku apjēgt būtību. Esmu izdarījis atklājumu, turklāt pilnīgi nejauši. Šīs aitas dzīvību nav izglābusi medicīniska terapija, bet gluži vienkārši sāpju apturēšana, ļaujot dabai pārņemt dziedināšanu. Šī bija mācība, ko es vairs nekad neaizmiršu: stipras, ilgstošas sāpes un šausmas, ko dzīvnieks pārcieš līdz ar tām, bieži vien paātrina nāves iestāšanos, bet, ja izdodas sāpes apturēt, var notikt īsti brīnumi. Racionāli to ir grūti izskaidrot, bet es skaidri zinu, ka tā notiek.

Kad atgriezos pie mistera Kitsona, saule cepināja muguru, un es jutu, kā zem krekla rit sīkas sviedru lāsītes. Fermeris vēl nespēja atraut acis no aitas, kas, aprimusi trakajā skrējienā, mierīgi plūca zāli.

—    Nevaru un nevaru saprast, — viņš prātoja, braucīdams šķidro bārdiņu ap zodu, — divas dienas kā nāves miegā, ka ir nepakustējās. — Viņš pagriezās pret mani un, acis iepletis, noteica:

—   Kad es jums saku, jaunekli, būtu jūs viņu redzējis, nudien, nodomātu, ka viņa apreibināta ar zālēm.

31.

Gribot negribot man visu laiku vedās domāt par mistera Kitsona aitu, ar varu vajadzēja to padzīt no prāta, jo jēru nākšanas laiks vēl bija pilnā sparā un netrūka arī daudz citu darbu. Atgadījās, piemēram, notikums ar Flekstonu pundurpūdelīti Peniju.

Penijas pirmais apmeklējums man prātā iezīmējās ar viņas saimnieces pievilcību. Kad pa durvju spraugu pabāzu galvu uzgaidāmajā istabā, aicinādams: — Lūdzu, nākamais, — misis Flekstonas apaļā sejiņa, zilmelnos matos kā cepurītē iekļauta, piestaroja visu istabu. Var jau būt, ka viņas pievilcība izcēlās jo vairāk tāpēc, ka vienā pusē viņai sēdēja droši vien savus piecpadsmit stounu smagā misis Bārmbija ar kanārijputniņu, bet otrā gandrīz deviņdesmit gadu vecais misters Spenss, kas bija atnācis pēc blusu pulvera savam kaķim. Tātad — skaidrs, ka paskatīties uz misis Flekstonu bija tīrais prieks.

Viņā valdzināja ne tikai glītums, bet arī siltums un jaukums, kas staroja no apaļajām acīm, turklāt viņa visu laiku smaidīja. Šķiet, ka arī Penija, sēdēdama saimniecei klēpī, smaidīja zem kuplo brūno cirtu frizūras.

Ambulancē noliku mazo, rotaļlietai līdzīgo sunīti uz apskates galda. — Kas viņai vainas?

—   Nelaba dūša un caureja, — misis Flekstona atbildēja. — Tas sākās tikai vakar.

—   Paskatīsimies. — Es paņēmu termometru. — Vai esat kaut ko mainījusi viņas barībā?

—   Nē, itin nekā. .

—   Vai viņai patīk sagramstīt visādus atkritumus, kad dzīvojas pa lauku?

Misis Flekstona papurināja galvu. — Nē, parasti viņa to nedara. Bet man liekas, ka pat vissmalkākais suns neliegsies paskrubināt beigtu putnu vai citu kādu riebeklību, ja atradīs. — Viņa pasmējās. Un arī Penija pasmējās.

—   Temperatūra mazliet paaugstināta, bet citādi izskatās pavisam žirgta. — Aptvēru ar roku sunīša vidukli. — Paskatīsimies, kas tev puncītī, Penij.

Sunītis mazliet iesmilkstējās, kad saudzīgi paspaidīju tam pakrūti un vēderiņu.

—   Viņai ir gastroenterīts, — es sacīju, — bet, liekas, ne visai asā formā, un es ceru, ka drīz tiksim ar to galā. Iedošu jums zāles un ieteikšu tuvākajās dienās dot pavisam vieglu barību.

—   Labi, tā es arī darīšu. Sirsnīgi pateicos. — Misis Flekstona pasmaidīja vēl košāk un noglāstīja sunītim galvu. Viņai bija ne vairāk kā divdesmit trīs, un viņa kopā ar vīru tikai nesen bija pārcēlušies uz dzīvi Darovbijā. Viņš pārstāvēja vienu no lielajām firmām, kas apgādāja lauku saimniecības ar lopbarības miltiem un raušiem, lāgiem man gadījās viņu sastapt, kad braukāju pa fermām. Gluži tāpat kā sieva un sunītis, arī viņš bija sirsnīgs un laipns.

Iedevu misis Flekstonai pudeli bismuta, kaolīna un hlorīda mikstūras, kas bija mūsu visiecienītākais ārstniecības līdzeklis šādām kaitēm. Šunelītis, astīti luncinādams, itin priecīgi notipināja pa ambulances pakāpieniem, un es tiešām nedomāju, ka mums vēlreiz vajadzēs tikties.

Tomēr jau pēc trim dienām Penija atkal ieradās ambulancē. Viņu vēl joprojām mocīja vemšana, un caureja nebija mitējusies ne par nieku.

No jauna uzcēlu pūdelīti uz galda, izmeklēju, bet nekas iezīmīgs nebija atklājams. Nu viņu jau piecas dienas vājināja slimība, tomēr, kaut arī vairs ne tik sprigana, viņa vēl izskatījās visai dūšīga. Pundurpūdelīši ir augumā mazi, bet ļoti sīksti un izturīgi, viņus nekas nespēj viegli pieveikt.

Taču man tas nepatika. Tā nedrīkstēja turpināties. Nolēmu mainīt zāles un izmantot ogles un saistvielu preparātus, kas man daudzkārt bija palīdzējuši.

—   Diezin cik izskatīgas tās zāles nav, — es bildu, nododams misis Flekstonai kārbiņu ar melnajām granulām, — bet esmu ar tām guvis visai labus rezultātus. Viņa vēl joprojām labprāt ēd, tālab iejauciet zāles barībā.

—   Sirsnīgi pateicos. — Viņa dāvāja man savu burvīgo smaidu, noglabāja zāles rokassomiņā, un es viņu pavadīju pa gaiteni līdz ārdurvīm. Kāpņu pakājē viņa bija atstājusi bērna ratiņus, un es, vēl nepalūkojies zem pārjūma, zināju, ko tur ieraudzīšu. Tā arī bija — no pagalvja pretī raudzījās apaļš ģīmītis ar platām, laipnām acīm un priecīgu smaidu.

Tie bija cilvēki, kas man ļoti patika, bet, kad tie devās pa ielu projām, es Penijas labad cerēju, ka pārāk drīz mēs no jauna nesatiksimies. Tam tomēr nebija lemts piepildīties. Jau pēc pāris dienām viņas bija atkal klāt, un šoreiz pūdelīte izskatījās sagurusi. Kamēr es to izmeklēju, tā nekustīgi stāvēja, nolūkojās manī vienaldzīgām acīm un tikai aiz tīras pieklājības mazliet paluncināja ašteli, kad es noglaudu galviņu un uzrunāju.

—   Bīstos, ka viņai ir tikpat slikti, kā bijis, — sacīja sunīša saimniece. — Viņa sākusi neēst, un tas pats nieks, ko apēd, tūliņ izskrien cauri. Turklāt viņai briesmīgi slāpst — pie ūdens bļodiņas vien stāv, salokas daudz ūdens un bez kavēšanās atlaiž to atpakaļ.

Es piekrītot palocīju galvu. — Zinu. Iekaisums iekšās rada neciešamas slāpes, bet — jo vairāk ielok, jo vairāk mokās vemdama. Un tas viņu drausmīgi novājina.

Es vēlreiz mainīju preparātus. Godīgi sakot, dažās turpmākajās dienās es izmēģināju visas mums toreiz pieejamās zāles. Šodien atliek vienīgi pavīpsnāt par zālēm, ko toreiz izbaroju pūdelītim: pulverī saberztu cpikanhuanhu un opiju, kampara tinktūru un bez tam vēl visādas eksotiskas zāles, kādas tagad, par laimi, jau sen nogrimušas aizmirstībā. Kā man toreiz būtu noderējušas dažas aktīvas antibiotikas. Ar to, kas bija manā rīcībā, netiku ne soli uz priekšu.

Tagad es Peniju ik dienu apmeklēju mājās, lai viņu nenogurdinātu, nesot uz ambulanci, sagudroju dažādas diētas, bet ar tām panācu tikpat maz kā ar zālēm. Sunītis kļuva arvien vārgāks.

Smagākais brīdis pienāca naktī, pareizāk — ap pulksten trijiem no rīta. Pacēlis klausuli, izdzirdu mistera Flekstona līdz trīsām satraukto balsi.

—   Man drausmīgi žēl iztraucēt jūs šādā stundā, mister Heriot, bet es lūdzu jūs atnākt apskatīt Peniju.

—    Vai kļuvis sliktāk?

—   Jā, un viņai… viņai ir ļoti grūti. Vakar pēcpusdienā jūs viņu redzējāt, vai ne? Kopš tā laika viņa bez mitēšanās lok ūdeni un atlaiž to atpakaļ, caureja arī turpinās, un viņa ir pavisam pie gala. Guļ savā groziņā un kunkst. Man liekas, viņa cieš sāpes.

—   Labi, pēc dažām minūtēm būšu klāt.

—   Ai, paldies. — Mirkli klusējis, viņš turpināja: — Un, mister Heriot… vai būsiet sagatavojies viņu iemidzināt, ja vajadzēs?

Mans noskaņojums šādās nakts stundās parasti ir visai depresīvs, tagad tas noslīdēja līdz viszemākajam līmenim. — Vai tiešām ir tik ļauni?

—   Godīgi sakot, mēs nespējam to noskatīties. Mana sieva ir gluži izmisusi… Arī viņa vairs nespēj to redzēt.

—   Skaidrs. — Noliku klausuli un tik sirdīgi atmetu segu, ka Helēna strauji pamodās. Tikt iztramdītai jebkurā nakts stundā no miega ir krusts, kas jānes katra lauku veterinārārsta sievai, bet parasti lūkoju izrausties no gultas, cik klusi vien iespējams. Tomēr šoreiz raušus rāvu mugurā drēbes, pats ar sevi sarunādamies; un, ja arī viņa neizprata un brīnījās par manu satraukumu, tomēr noskatījās, neko nebilzdama, līdz es izdzēsu gaismu un aizgāju.

Tālu nebija jāiet. Flekstoni dzīvoja vienā no jaunceltajām vienstāva mājām Brautonroudā, nepilnu jūdzi no mūsu mājas. Flekstoni, arī tikai pašu nepieciešamāko mugurā uzmetuši, mani ielaida virtuvē, un es, vēl līdz suņa groziņam neaizgājis, dzirdēju vārgos smilkstus. Penija negulēja ne saritinājusies, ne ērti uz sāniem izlaidusies, bet gan nogūlusi uz krūtīm, galviņu uz priekšu izstiepusi, acīm redzami aiz grūtuma. Paliku rokas viņai apakšā un pacēlu. Viņai gandrīz vispār vairs nebija svara. Šie vismazākie pundurpūdelīši, tā sauktie toipūdeļi, vispār ir ļoti viegli svarā, bet tagad, noslimojusies, tā bija manās rokās kā brūns pūku kamoliņš, sprogainais kažociņš salipis no nemitīgās vemšanas.

Šonakt pirmo reizi redzēju misis Flekstonas seju bez smaida. Runādama viņa tikko valdīja asaras.

—   Man patiesi liekas, ka visžēlsirdīgāk būtu…

—   Jā… jā… —Noliku sīkaliņu atpakaļ groziņā un noliecies, zodu rokā saņēmis, atteicu: — Jā, laikam jums ir taisnība.

Tomēr es nekur projām nekustēju, bet paliku tupam pie groza, nespēdams noticēt šim skaidrajam manas nevarības pierādījumam. Sunītim bija tikai divi gadi — priekšā vēl vesels suņa mūžs ar skriešanu, lēkāšanu, riešanu; nekādas citas vainas nebija, tikai gastroenterīts, un man tagad vajadzēs izdzēst pēdējo dzīvības dzirkstelīti. Dziļā rūgtumā iedomājos, ka tā varbūt būs vienīgā īstā palīdzība, kādu būšu tai sniedzis kopš paša sākuma.

Man uzbruka pilnīgs pagurums un nespēks, un tas nepavisam nebija tikai tāpēc, ka tiku uzrauts no miega. Piecēlos un stīvi, gluži kā vecis, sakustējos, laikam lai rīkotos, kad, paskatoties uz sunīti, kaut ko it kā pamanīju. Viņa atkal gulēja uz krūtiņām, mute pusviru, mēle izkārusies. Kaut ko tamlīdzīgu taču biju jau redzējis… kaut kur… šo pašu pozu … galējo pagurumu, sāpes, bailes… Gandrīz nemanāmi miegainajā prātā atdzīvojās atskārta, ka Penija izskatās tieši kā mistera Kitsona aita savā tumšajā kūts kaktā. Jā, cits dzīvnieks, cita suga, bet viss pārējais gluži tas pats, kas tur.

—   Misis Flekston, — es sacīju, — tūliņ iemidzināšu Peniju. Nē, ne tā, kā jūs domājat, es tikai anestezēšu. Varbūt, ļaujot viņai atpūsties no nemitīgās dzeršanas, vemšanas un caurejas, mēs vēlreiz dosim dabai iespēju.

Abi jaunie cilvēki šaubīdamies kādu mirkli mani uzlūkoja, tad ierunājās pats Flekstons:

—   Vai jums, mister Heriot, neliekas, ka viņa jau ir izcietusies pārpārēm?

—   Jā, desa, ir. — Ielaidu pirkstus savos sapinkātajos matos. — Bet anestēzija jaunas sāpes nenodarīs. Viņa neko nejutīs.

Kad viņi abi vēl vilcinājās, es turpināju: — Man ļoti gribētos to izmēģināt — tā ir tikko radusies ideja.

Viņi saskatījās, un misis Flekstona palocīja galvu: — Labi, dariet tā, bet tas būs pēdējais mēģinājums, vai apsolāt?

Izskrēju ārā pie mašīnas pēc tās pašas nembutāla pudeles, un ievilku šļircē ļoti niecīgu devu mazulītei. Kad likos atpakaļ gultā, jutu tieši to pašu, ko biju jutis todien ar nelaimīgo aitu: kā nu būs, tā būs, bet viņa vairs nemocīsies.

Nākamajā rītā Penija vēl mierīgi gulēja, nostiepusies uz sāniem; kad ap četriem pēcpusdienā izskatījās, ka viņa drīz atmodīsies, es injekciju atkārtoju.

Tieši tāpat kā aita, arī viņa nogulēja četrdesmit astoņas stundas un, kad beidzot streipulīgi piecēlās, nemeklēja vis ūdensbļodiņu, kā bija darījusi visas pēdējās dienas, bet izģeņģerēja ārā un grīļīgi apstaigāja dārzu.

Kopš šā brīža viss norisinājās, kā mēdz ierakstīt slimību vēsturēs: «bez starpgadījumiem». Man gan gribētos rakstīt citādi: viņa brīnum brīnumaini atveseļojās un visu turpmāko garo mūžu vairs ne ar ko neslimoja.

Mēs ar Helēnu mēdzām iet uzspēlēt tenisu zāļainajos kriketa laukumos ārpus Darovbijas. Arī Flekstoni darīja to pašu un allaž paņēma līdzi Peniju. Es skatījos, kā viņa aiz pinuma žoga plosījās ar citiem suņiem un vēlāk ar Flekstonu mazo puišeli, kad tas bija paaudzies. Es priecājos un brīnījos.

To visu stāstīdams, negribu ieteikt anestēziju kā ārstniecības līdzekli mazajiem dzīvniekiem, tomēr cs tagad zinu, ka tādai īslaicīgai iemidzināšanai zināma loma var būt. Mūsdienās ir tik daudz visādu izsmalcinātu līdzekļu iemidzināšanai un nomierināšanai, ka suņiem akūta gastroenterīta gadījumos es allaž kādu no tiem izmantoju līdztekus normālajai terapijai kā palīglīdzekli ārstēšanā, jo anestēzija rada pārtraukumu nāvējošā novārguma ciklā, uz laiku nobloķē sāpes un ar tām saistīto baiļu izjūtu.

Turpmākajos gados, noraugoties Penijā, kad tā skrēja, rēja un draiskojās, es aizvien jutu uzviļņojam karstu pateicību par terapiju, ko atklāju pavisam nejauši tumšā kūts kaktā.

32.

Šī bija visīstākā Jorkšīra ar tīrajām, gludajām kaļķakmens sienām, ar koši zaļajām zāles joslām cauri virsājiem. Ejot pretī smaržīgajai vējpūtai, kas sitās sejā, es aizvien no jauna pārdzīvoju brīnumaino sajūtu, ka esmu viens, pilnīgi viens plašajā tīrelī, kas pletās visapkārt jūdžu jūdzēm — bezgalīgas āres ziedu purpurā un zāles zaļumā līdz pat apvārsnim, kur tās dūmakā sastapās ar debess zilgmi.

Taču īstenībā nebiju vis .viens pats. Ar mani kopā bija Sems, un tas izšķīra visu. Helēna bija daudz ko jaunu ienesusi manā dzīvē, un Sems bija gandrīz jaukākais no visa; Sems bija bīgls, Helēnas personiskais mīlulis. Kad pirmoreiz viņu ieraudzīju, viņam bija divi gadi, un es pat nenojautu, ka viņš kļūs par manu uzticamo ceļabiedru, par pastāvīgo līdzbraucēju, par draugu, kas nosēdēja man blakus garajos, vienmuļajos, stundām ilgajos braucienos līdz pat sava mūža galam, kas pienāca četrpadsmit gadu vecumā. Viņš bija pirmais no daudzajiem mīļajiem suņiem, kas manā darba mūžā ienesa siltumu un gaišumu.

Sems mani pieņēma no pirmās redzēšanas. Gandrīz varēja domāt, ka viņš izlasījis Uzticīga suņa rokasgrāmatu, jo pastāvīgi atradās manā tuvumā; braucienā blakus uz sēdekļa, vērīgi raugoties laukā pa vējstiklu. Galvu man uz kājas uzlicis mūsu salonguļamistabā, uzticīgi soli solī man blakus, lai es ietu kurp iedams. Ja es traktierī iebaudīju kausiņu alus, viņš rāmi gulēja zem mana krēsla; ja iegriezos pie friziera apgriezt matus, tad vajadzēja tikai pacelt balto apsegu, lai ieraudzītu, ka uz grīdas starp manām kājām saritinājies Sems. Vienīgi uz kino es viņu neņēmu līdzi; šajās reizēs viņš palīda zem gultas un errojās.

Gandrīz visiem suņiem patīk braukt ar auto, bet Sems bija tik traks uz mašīnām, ka nekad neatteicās no brauciena — kaut vai nakts vidū; kaut visa pasaule gulēja ciešā miegā, viņš cēlās augšā, pāris reižu izstaipījās un nāca līdzi laukā aukstumā. Nepaguvu durtiņas līdz galam atvērt, kad viņš jau bija uz sēdekļa, un šī izdarība tik neatņemami kļuva par manas dzīves sastāvdaļu, ka vēl ilgi pēc viņa nāves es nedomādams turēju durtiņas vaļā, gaidot viņu. Un vēl tagad nespēju aizmirst sāpju dzēlienu, kad nesagaidīju viņu ielecam mašīnā.

Un tas, ka viņš bija braucienos kopā ar mani, stipri vien papildināja atpūtas brīžus, ko atvēlēju sev ikdienas darba gaitās. Kantoros un fabrikās strādniekiem ir pusdienas vai tējas pārtraukumi, man turpretī pietika apturēt mašīnu un izkāpt ārā vienā no visskaistākajām vietām, kādas varēja atrast ik uz soļa, un iziet brīnišķīgā pastaigā pa pļavām, mežu vai, kā šodien, pa zāļainajām joslām, kas vijās gar kalnu nogāzēm.

Tas, ko biju allaž darījis, tagad ieguva jaunu nozīmi. Ikviens, kas kādreiz izvedis pastaigā suni, zina, kāds gandarījums ir sagādāt prieku mīļam dzīvniekam. Redzot skrējienā zibam suņuka nenogurdināmās kājas, mani pārņēma līdz tam neapzinātas dziļa apmierinājuma izjūtas.

Aiz takas līkuma nonācu vietā, kur virši kā mēļš vilnis vēlās lejup pa nogāzi un aicinot aicināja piemesties saulē sasilušajā nogāzē. Šim aicinājumam es nekad nespēju pretoties. Paskatījos rokaspulkstenī. Nudien, mazu brītiņu varu sev atvēlēt, nekā steidzama patlaban nebija, tikai tuberkulīna pārbaude mistera Dekra fermā. Un jau nākamajā minūtē biju garšļaukus nostiepies ne pārāk mīkstajā viršu gultā, kas tomēr bija visburvīgākais matracis pasaulē.

Viršu smaržas apdvests, puspievērtām acīm gulēdams, pilna saules spožuma vairīdamies, tomēr varēju saskatīt trauksmaino mākoņu ēnas, kas, pāri skrienot, uz mirkli aptumšoja kalnu sānus un robainās virsotnes, toties dāvāja zālei jo košāku zaļumu.

Tās bija dienas, kad dziļā pateicībā izjutu laimi par to, ka esmu nokļuvis darbā uz laukiem; tās bija krekla atrotīto piedurkņu dienas, kad kailie, drūmie kalngali atkusa laipnībā, kad jutos vienots un saplūdis ar visu, kas man apkārt dzīvoja un auga; un es priecājos, ka esmu kļuvis par to, par ko nekad necerēju kļūt — par lauku lielo un mazo dzīvnieku dziednieku un palīgu.

Arī mans partneris bija kaut kur šajā apvidū, un Tristans droši vien sēdēja Skeldeilas Mājā un mācījās. Tā nebija īsti trāpīga doma, jo nekad netiku redzējis Tristanu atveram mācību grāmatu. Viņš bija apveltīts ar tādu galvu, ka viņam nekad nevajadzēja kalt mācībgrāmatu tekstus galvā, tomēr šinī, pēdējā studiju gadā pat viņam vajadzēja piesēst pie mācībām. Es nešaubījos, ka drīz vien viņš iegūs oficiālu kvalifikāciju, un sirdī man bija žēl, ka viņa brīvais gars tiks iesprostots veterinārmedicīnas prakses žņaugos. Tā beigsies gaišākais posms viņa dzīvē.

Garausaina galva aizsedza saules spīdumu, kad Sems notupās man uz krūtīm. Viņš raudzījās manī, it kā jautādams. Viņam šāda laiskošanās nepatika, bet vienu es zināju: ja turpmākajās pāris minūtēs nesliešos augšā, viņš filozofiskā mierā saritināsies man uz krūtīm un paliks guļam, līdz es nolemšu, ka jāceļas un jākust tālāk. Taču šoreiz es neizteiktajam jautājumam atsaucos, pieceļoties sēdus, un viņš tūdaļ sāka jūsmīgi lēkāt man apkārt, kad cēlos augšā, lai ietu uz mašīnu un brauktu tālāk uz mistera Dekra fermu.

—   Pavirzies, Bil, kusties jel! — sauca misters Dckrs brītiņu vēlāk, vilkdams lielo bulli aiz astes.

Tolaik gandrīz vai katrs fermeris turēja bulli, un visiem buļļiem vārdā bija vai nu Bilijs vai Bils. Šis netika saukts pamazināmajā vārdā, jo bija ļoti liels un nobriedis. Taču, būdams padevīgs un paklausīgs, pavirzīja sānis savu lielo miesas blāķi, tiklīdz juta parāvienu aiz astes, un atstāja man vietu, kur iespraukties starp viņu un koka šķērssienu, pie kuras viņš bija pielikts ķēdē.

Izlasīju pārbaudes rezultātu, un nu man vajadzēja vienīgi izmērīt intradermālo reakciju. Kaliperu nācās atplest ļoti plati, lai ietvertu milzīgā kakla ādu.

—   Trīsdesmit, — es uzsaucu fermerim.

Viņš ierakstījs skaitli pārbaužu grāmatā un pasmiedamies piebilda:

—   Ka viņu nelabais, ir gan biezādainis!

— Ir, ir, — es piekritu, sākdams spiesties ārā. — Bet viņš arī ir varens tēvainis.

Cik varens un liels viņš ir, to es dabūju izjust jau nākamajā mirklī, jo bullis pēkšņi sagriezās un vārda tiešā nozīmē pienagloja mani pie starpsienas. Govis to bieži mēdza darīt, un es tās atvirzīju, pats atspiezdamies pret virsmu, kāda nu man aizmugurē gadījās, un pastumdams govi nost. Bet ar Bilu bija citādi.

Aizelsies es spiedu un stūmu rudi brūnos ar biezu tauku kārtu apaugušos sānus cik jaudas, bet tikpat labi es būtu varējis nopūlēties, lai izkustinātu no vietas māju.

Fermeris nometa grāmatu un no jauna sagrāba bulli aiz astes, taču šoreiz tas neklausīja. Viņa rīcībā nebija ne dusmu, ne ļaunuma, viņš gluži vienkārši omulīgi atzvēlās pret starpsienas dēļiem, un man liekas, ka cilvēkniecību, kas drudžaini skrubinājās viņam sānos, viņš pat nepamanīja.

Tomēr, vai nu viņš to darīja tīši vai netīši, rezultāts no tā nemainījās, viņš mani beidza nost. Izvelbtām acīm, stenēdams, tikko spēdams paelpot, es cīnījos visiem spēkiem un visiem līdzekļiem, kādi vien man bija, tomēr netiku uz priekšu ne par collas tiesu. Un tad, kad man likās, ka ļaunāk vairs nevar būt, Bils sāka berzēties gar dēļiem. Tā — redz, kāpēc viņš atzvēlies: ieniezējās sāni un sagribējās paberzēties!

Uz mani tas iedarbojās nāvējoši, es nešaubījos, ka visi mani iekšējie orgāni ir saberzti putrā, un, kad biju jau pilnīgā panikā, milzenis atslīga pret mani vēl smagāk.

Negribu domāt par to, kas būtu ar mani noticis, ja starpsienas dēļi nebūtu bijuši veci un satrunējuši, bet tai brīdī, kad man sāka zust samaņa, aiz manis kaut kas nobrīkšķēja un lūza, un es iegāzos blakus novietnē. Gulēdams uz salūzušajiem dēļiem kā krastā izmesta zivs, es stulbi raudzījos uz misteru Dekru, gaidīdams, lai plaušas atkal sāk darboties.

Pārvarējis pirmās Šausmas, fermeris sāka cītīgi berzēt virslūpu, pieklājīgi pūlēdamies apslēpt un apvaldīt smieklus. Viņa meitiņu, kas visu bija noskatījusies no savas pozīcijas sienaugšā, tāda aizture nemocīja. Skuķēns, sajūsmā ieķērkdamies, rādīja uz mani.

—   Oi, tēti, paskaties tik uz viņu! Vai tu redzēji, kā viņš krita, redzēji? Oiii, cik jocīgs! — Viņa smējās locīdamās, un, kaut arī knīpai nebija vairāk kā pieci gadi, likās, ka šo izrādi viņa neaizmirsīs līdz mūža galam.

Beidzot es pierausos kājās un ar pūlēm kaut cik aptīrījos, bet vēlāk, aizbraucis kādu jūdzi no fermas, apturēju mašīnu, izkāpu un sāku sevi apčamdīt. Ribas sāpēja apmēram tā, it kā tām būtu pārbraucis pāri ceļa gludinātājs, un diezgan vārīga šķita arī pēcpuse, ar kuru, nonākdams pie zemes, biju uzsēdies uz kalipera, bet citādi laikam nekādu nozīmīgāku postu cietis nebiju. Izvilku dažas sīkas koka šķēpelītes no biksēm, sēdos atpakaļ mašīnā un apskatīju atlikušo izsaukumu sarakstu.

Izlasot nākamo uzvārdu, atvieglots pasmaidīju. «Misis Tompkina, Jasmīnu Terasē 14. Jāapkniebj bedžijam' knābis.»

Kāda dievadāvana gan ir lielā dažādība veterinārārsta praksē! Pēc tā buļļa man tiešām derēs kaut kas mazs, trausls un nekaitīgs, un šādā nozīmē nekas nevar būt labāks par bedžiju.

Jasmīnu Terases 14. nams bija viena uo tām lētu ķieģeļu mājelēm, ko tik labprāt sabūvēja pavirši celtnieki pēc Pirmā pasaules kara. Paņēmu līdzi attiecīgās knaibles un šķērsoju šauro ietvi, kas šķīra mājiņas ārdurvis no ceļa. Kad pieklauvēju, durvis atvēra patīkama izskata rudmate.

—   Es esmu misis Dodsa, kaimiņiene no blakusmājas, — viņa paskaidroja. — Cenšos mazliet parūpēties par veco kundzi. Viņai jau ir pāri astoņdesmitiem, un viņa dzīvo gluži viena. Nupat biju aizgājusi pakaļ viņas pensijai.

Viņa ieveda mani nelielā, ar mēbelēm piebāztā dzīvojamā istabā. — Šeku, pensiju atnesu, mīļā, — viņa uzbilda vecai sievietei, kas sēdēja atzveltnes krēslā istabas kaktā. Naudu un pensijas grāmatiņu viņa nolika uz kamīna dzegas. — Un atvedu misteru Heriotu, kas atnācis sakopt Pīteru.

Misis Tompkina palocīja galvu un pasmaidīja.

1 Saīsinājums Austrālijas papagailīša bedžerigera nosaukumam. Nelielie papagalīši, parasti zaļā krāsā, ir iecienīti būrī turami istabas putni. (Tulk. piezīme.)

—   Tas gan labi. Nabaga putnelis — knābis tam izaudzis tik garš, ka pat paēst nevar, esmu gauži noraizējusies. Viņš man te ir vienīgais draudziņš un iepriecinātājs.

—   Jā, to es it labi saprotu, misis Tompkin. — Paskatījos, kur pie loga pakārtajā būrītī laktiņā tupēja zaļš bedžijs. — Šitie mazie jociņi ir gauži jauki laika pakavētāji, kad sāk pļāpāt.

Viņa pasmējās — Vispār jau tā mēdz būt, bet šitais iznācis tāds jocīgāks. Ticiet vai neticiet, Pīters gandrīz nekad nav bildis ne vārda. Laikam taču ir slinks! Un tomēr man ir prieks vienkārši par to, ka viņš dzīvo te pie manis.

Knābis patiesi bija izaudzis nesamērīgi garš — noliecies tik tālu uz priekšu, ka gandrīz atdūrās krūšu spalvās. Man nebūs grūti ar vienu kniebienu to attiecīgi saīsināt un padarīt dzīvi patīkamāku. Tas arī man bija ļoti patīkams darbs.

Atvēru būrīti un piesardzīgi pastiepu roku.

—   Nāc nu, nāc, Pīter, — es iedūdojos, bet putns nedevās rokā un palidoja tālāk. Tomēr es drīz vien iemanevrēju to būrīša kaktā un vieglītēm saņēmu rokā. Celdams ārā no būra, taustījos ar brīvo roku kabatā pēc knaiblēm. Kad tās izvilku un jau sagatavojos kniebienam, es pēkšņi samulsu.

Mazā galviņa vairs necirta ar knābi man pret pirkstu, bet bija ļengani atkritusi sāņus. Acis putnam bija ciet. Es neizpratnē skatījos uz savu roku, tad pavēru plaukstu. Putniņš gulēja nekustīgi. Tas bija pagalam.

Izbailēs izkaltušu muti turpināju blenzt — uz zaigojošo spalvu kamoliņu, ko turēju rokā, uz garo, līko knābi, ko vairs nevajadzēs nokniebt, bet visvairāk uz ļengano galviņu, kas nokarājās pāri rādītājpirkstam. Nebiju tam nekādā veidā nodarījis pāri, tomēr tas bija pagalam. Droši vien tas noticis aiz bailēm.

Mēs abi ar misis Dodsu šausmās saskatījāmies. Es pat neuzdrošinājos paraudzīties uz to pusi, kur sēdēja misis Tompkina. Kad beidzot tomēr paskatījos, pārsteigts redzēju viņu smaidām.

Paaicināju kaimiņieni sāņus. — Misis Dodsa, kā viņai ar redzi?

—   Viņa ir ļoti tuvredzīga, tomēr, lai arī jau tik veca, neparko nevalkā brilles. Dzirde arī viņai apgrūtināta.

—   Paklausieties, — es ieteicos, un sirds man dauzījās kā negudra. — Es vienkārši nesajēdzu, ko iesākt. Ja pateikšu patiesību, tas var drausmīgi beigties. Var notikt itin viss.

Misis Dodsa palocīja galvu un arī izskatījās pārbijusies. — Jums taisnība, viņa tam putnēnam traki pieķērusies.

—   Varu iedomāties tikai vienu alternatīvu, — es čukstēju. — Vai jums ir zināms, kur varētu nopirkt citu bedžiju?

Misis Dodsa mirkli padomāja. —Jūs varētu pamēģināt pie Džeka Olmonda pilsētas viņā galā. Man šķiet, viņam ir pārdodami putni.

Es noklepojos, bet tik un tā mana balss sausi čarkstēja:

—   Misis Tompkin, es paņemšu Pīteru līdzi uz ambulanci. Tas nemaz nebūs ilgi.

Gāju projām, atstādams viņu piekrītoši mājam ar galvu un smaidām; bēgšus izbēgu uz ielas. Jau pēc trim minūtēm biju pilsētas viņā galā un klauvēju pie Džeka Olmonda durvīm.

—   Vai misters Olmonds? — es jautāju resnajam, kreklā ģērbtam vīrišķim, kas atvēra man durvis.

—   Jā gan, jauno cilvēk. — Viņš rāmi, plati man uzsmaidīja.

—   Vai jums ir putni pārdošanā?

Viņš izrieza krūti. —Ir gan. Un es esmu Darovbijas un Houltonas Būros turamo putnu asociācijas prezidents.

—   Brīnišķīgi, — es noelsies izdvesu. — Vai jums ir zaļš bedžijs?

—   Man ir kanārijputniņi, bedžiji, parastie papagaiļi, garastainie papagaiļi un kakadu …

—   Man vajadzīgs tieši bedžijs.

—   Labi, labi — man ir albīni, zilzaļie, divkrāsainie, oranžie…

—   Man vajadzīgs zaļš.

Putnu tirgotāja sejā parādījās sāpīga aizvainojuma izteiksme, acīmredzot mana steiga šķita nepiedienīga.

—   Nu… nu labi, iesim paskatīties, — viņš noteica.

Viņš nesteidzīgi izgāja cauri mājai, pāri pagalmam, es sekoju pa pēdām, līdz nonācām garā šķūnī, kas bija nodots tādam visdažādāko putnu pulkam, ka acis žilba.

Misters Olmonds pārlaida maigi lepnu skatienu putniem un jau vēra muti, lai sāktu nolasīt disertāciju, tad laikam atcerējās, ka pie viņa ieradies nepacietīgs tips, un piespiedās atgriezties pie pašreizējā darījuma.

—   Te, šeku, ir viens ļoti glīts zaļais, bet viņš ir mazliet vecāks nekā pārējie. Esmu viņu iemācījis runāt.

—   Vēl jo labāk. Cik par viņu gribat?

—   Bet… ir vēl citi ļoti jauki. Iesim, es jums parādīšu.

Uzliku viņam roku uz delma. — Es gribu tieši šito. Cik

tas maksā?

Viņš aizvainots sašķobīja lūpas, bet tad vienaldzīgi paraustīja plecus.

—   Desmit šiliņus.

—   Kārtībā. Ievietojiet to šinī būrī.

Kad steigšus braucu atpakaļ, redzēju aizmugures spogulī nabaga tirgotāju stāvam namdurvīs un sērīgi noraugāmies man pakaļ.

Jasmīnu Terasē misis Dodsa mani jau gaidīja.

—   Kā jums šķiet — vai esmu atradis labu aizstājēju? — es čukstus pajautāju.

—   Noteikti, — viņa atbildēja. — Nabaga vecā dvēselīte, daudz jau viņai nav, par ko rūpi turēt. Pīteram viņa nodosies ar visu sirdi.

Misis Tompkina smaidot mani sagaidīja, kad iegāju atpakaļ pie viņas. — Jums laikam nemaz nevajadzēja ilgi ap viņu nopūlēties, mister Heriot.

—   Nē, — es atteicu, pakārdams būrīti atpakaļ vecajā vietā pie loga. — Ceru, ka būsiet apmierināta.

Pagāja vairāki mēneši, iekams uzdrošinājos atkal pieiet pie kāda bedžija būrīša. Bet kopš tās reizes līdz pat šai dienai es allaž palūdzu, lai putna īpašnieks pats putnu noķer un izceļ no būrīša. Parasti tad šie cilvēki mani noskata, izdzirduši šādu lūgumu; man šķiet, viņi nodomā, ka man bail, vai tikai sīkais putns mani briesmīgi nesaknābs.

Tāpat pagāja arī ilgs laiks, iekams saņēmu dūšu vēlreiz iegriezties pie misis Tompkinas, bet viendien man gadījās braukt pa Jasmīnu Terasi, un es, paklausīdams impulsam, piestāju pie 14. nama.

Vecā kundze pati man atvēra durvis.

—   Kā… — es minstinājos. — Kā klājas … ?

Mirkli tuvredzīgām acīm mani aplūkojusi, viņa iesmējās.

—   Aha, nu redzu gan, kas jūs esat! Jūs domājat — kā klājas Pīteram, mister Heriot? Ak, viņš ir kolosāls. Ienāciet un paskatieties pats.

Mazajā viesistabiņā būrītis joprojām karājās pie loga, un Pīters Otrais aši pazibsnīja uz manu pusi tumšas ačeles, tad man par godu nospēlēja veselu nelielu izrādi: izlēkājās pa visām būra laktiņām, pēc tam augšā un lejā pa trepītēm un, pirms atgriezās vecajā vietā, pašķindināja zvārgulīti.

Misis Tompkina pastiepa roku un piesita ar pirkstu pie režģa, mīlīgi noraudzījusies uz putniņu.

—   Vai zināt, jūs neticēsiet, kad teikšu, — viņa ierunājās. — Viņš ir it kā pavisam cits putns.

Es sarīstījos. — Kā tā? Kādā ziņā?

—   Viņš kļuvis milzīgi darbīgs. Tik dīdelīgs, cik vien var būt. Un vai varat iedomāties? Viņš tak pļāpā ar mani augu dienu. Zili brīnumi, ko tāda knābja sakārtošana spēj panākt!

33.

Mājas nosaukums bija uz plāksnītes pie vārtiem — Ceriņziedi. Es palūkojos savā izsaukumu sarakstā un vēlreiz pārbaudīju: «Kuks, Ceriņziedos Mārstonholā. Kuce pārstaigājusi atnešanās laiku.» Vieta tātad bija pareizi sameklēta, māja atradās uz muižas zemes, bet pati kungumāja, celta deviņpadsmitajā gadsimtā, slēja apaļos tornīšus pāri priedulājam kādu pusjūdzi tālāk.

Durvis man atvēra gadus sešdesmit veca tumšmataina sieviete skadru, nelaipnu seju.

—   Labrīt, misis Kuk, — es sveicināju. — Atnācu apskatīties jūsu kucīti.

Viņa vēl aizvien nepasmaidīja. — Ak tā? Labi. Nāciet vien iekšā un skatieties.

Viņa ieveda mani nelielā dzīvojamā istabā, un, kad no atzveltnes krēsla izlēca Jorkšīras terjera kucīte, viņas izturēšanās uzreiz kļuva citāda.

—   Nāc šurp, Sindij, mīlulīt, — viņa dūdoja. — Šitais kungs atbraucis, lai tev palīdzētu. — Noliekusies viņa glāstīja sunīti, un vaigs staroja mīlestībā.

Es apsēdos otrā atzveltnes krēslā. — Kas tad vainas, misis Kuk?

—   Ak, esmu noraizējusies līdz nāvei, — viņa izmisusi sažņaudza rokas. — Sunītei vajadzēja atnesties jau vakar, bet vēl aizvien nekas nenotiek. Es visu nakti acis neesmu aizdarījuse… Es pati nomiršu, ja tai sunītei notiks kas ļauns.

Paskatījos uz terjeriņu, kas luncināja asti, kad saimniece viņu glaudīja, un spožām acīm raudzījās manī.

—   Viņa taču nepavisam nav gurda. Vai kādas pirmsdzemdību pazīmes esat novērojusi?

—   Kā jūs to domājat?

—   Vai viņa elso vai kā citādi izrāda, ka grūti? Vai izdalījumi ir?

—   Nē, nekā tamlīdzīga nav.

Paaicināju Sindiju tuvāk, runājos ar viņu, līdz beidzot viņa pabailīgi pa linoleju pienāca man tik tuvu, ka varēju pacelt un paņemt klēpī. Uzmanīgi iztaustīju piebriedušo vēderu un konstatēju, ka kucēnu tur iekšā laba tiesa, bet viss pārējais — pilnīgi normāli. Izmērīju temperatūru — normāla.

—   Lūdzu, atnesiet man siltu ūdeni un ziepes, misis Kuk, — es palūdzu. Terjerīte bija tik maza, ka es tikai ar nomazgātu un dezificētu mazo pirkstiņu varēju pārbaudīt situāciju, rūpīgi iztaustīdams maksts sieniņas, kas bija sausas un neelastīgas, dzemdes kakliņš noslēdzies.

Nomazgāju un noslaucīju rokas. — Šitai sunītei vēl ne tuvu nav laiks dzemdēt, misis Kuk. Vai droši zināt, ka esat pareizi ievērojusi datumus?

—   Zināms, ka pareizi, vakar bija sešdesmit trešā diena. — Mirkli klusējusi, viņa turpināja. — Un ko es vēl jums teikšu, jauno cilvēk. Sindijai reiz jau bija kucēni, un tā pate dziesma — negrib un negrib sākt. Tas bij pirms diviem gadiem, kad es dzīvoju Listondeilā. Izsaucu pie viņas veterinārdakteri misteru Brūmffldu, un viņš tai kaut ko iešļircināja. Tas bija kā brīnums — pusstundu pēc tam sāka dzimt kucēni.

Es pasmaidīju. —Kā tad. Tas noteikti bija pituitrīns. Viņai bija pienācis atnešanās brīdis, kad misters Brūmfīlds viņu izmeklēja.

—   Lai tas bija kas būdams, jauno cilvēk, es vēlos, lai jūs viņai to iešļircinātu tagad. Es nespēju vairs izturēt tādu briesmīgu sasprindzinājumu.

Es noliku Sindiju zemē un piecēlos. — Man žēl, bet to es nevaru darīt. Pašreizējā stadijā tas varētu viņai nodarīt lielu Jaunumu.

Viņa paskatījās uz mani, un es pēkšņi ievēroju, ka tumšā seja spēj izskatīties atbaidoši draudīga. — Jūs tātad vispār nedomājat neko darīt?

—   Nu… — Mēdz pienākt tādi brīži, kad ir vērts klienta nomierināšanai iedot jebkādas zāles, kaut arī tās nav nepieciešamas. — Jā, man mašīnā ir tabletes. Tās sunītei palīdzēs noturēties labā formā, līdz pienāks laiks dzemdēt.

—   Es gan labāk būtu vēlējusies to injekciju. Tā bija pavisam maza špricīte. Misteram Brūmfīldam nevajadzēja vairāk par sekundi, lai to iešļircinātu.

—   Ticiet jel man, misis Kuk, ka pagaidām vēl to nedrīkst darīt. Aiziešu uz mašīnu pēc tabletēm.

Viņa saknieba lūpas. Redzēju, ka viņa rūgti manī vīlusies.

—   Nu, labi, ja jau nedarīsiet, tad nedarīsiet. Vismaz atnesiet tās tabletes. — Un, mirkli vilcinājusies, izmeta: — Un mans uzvārds nav Kuka.

—   Kā — nav?

—   Nē, nav, jauno cilvēk. — Tā kā viņa, šķiet, plašāk mani informēt negrasļjās, es, mazliet apmulsis, izgāju ārā.

Uz ceļa, pārus soļu no manas mašīnas, viens vīrišķis pūlējās iedarbināt traktoru.

—   Klausieties, tā dāma tanī mājā saka, ka viņai neesot uzvārdā Kuka.

—   To viņa saka pareizi. Nav jau arī. Viņa, šeku, ir tur muižā pavāriene[6]. Jūs būsiet maķenīt sajaucis. — Viņš sirsnīgi nosmējās.

Viss vienā rāvienā kļuva skaidrs — ieraksts izsaukumu grāmatā un viss. — Kā tad viņu īsteni sauc?

—   Būbija, — viņš atsaucās reizē ar traktora ierēkšanos.

Ērmots uzvārds, nodomāju, izņemdams no bagāžnieka

nekaitīgas vitamīnu tabletes un dodamies atpakaļ pie pacientes. Iegājis mājā, darīju ko varēju, lai izlabotu muļķīgo kļūdu, un katrā vārda galā izmetu: «Jā, misis Būbij» vai «Nē, misis Būbij», bet cienīgā palika salta, kā bijusi. Ieteicu neuztraukties, jo tuvākajās dienās nekas nevar notikt, tomēr skaidri redzēju, ka mani vārdi viņu neietekmē.

Iedams projām pa celiņu, jautri pamāju viņai ar roku.

—   Uz redzēšanos, misis Būbij! — uzsaucu. — Un nekavējieties piezvanīt, ja jums rodas kādas šaubas.

Viņa izlikās, ka nav to dzirdējusi.

—   Kaut jel jūs būtu izdarījis tā, kā es teicu, — viņa vaimanāja. — Tikai tāda maza špricīte.

Lāga kundzene, protams, nekavējās piezvanīt. Tas notika jau nākamajā dienā, un man vajadzēja pa kaklu, pa galvu traukties pie viņas. Viņai bija sakāms tikai tas pats, kas iepriekšējā dienā: viņa kāroja brīnišķīgo injekciju, lai kucēni uzrastos tūdaļ un arī injekciju viņa gribēja tūdaļ. Misters Brūmfīlds vis nebūtu piņķerējies un zaudējis laiku, kā to darīju es. Un vēl trešajā, ceturtajā un piektajā rītā viņa mani izsauca, lika izmeklēt kucīti, un es noskaitīju viņai visu to pašu, ko iepriekš. Krīze sasniedza kulmināciju sestajā dienā.

Ceriņziedu kotedžas dzīvojamistabā kundzes tumšajās acīs dega izmisums, kad tā raudzījās manī. — Es esmu pilnīgi pie gala, jauno cilvēk. Kad es jums saku — ja ar šito sunenīti notiks kas ļauns, arī es būšu pagalam. Vai jūs nesaprotat?

—   Es, zināms, saprotu, cik ļoti esat viņai pieķērusies, misis Būbij. Ticiet jel man, es pilnīgi saprotu.

—   Tad kāpēc neko nedarāt?

Es ielaidu nagus sev delnās. — Klausieties, es jums vairākkārt esmu sacījis: pituitrīna injekcija iedarbojas uz dzemdes muskulatūru un ir izmantojama tad, kad jau sākušās pirmsdzemdību sāpes un dzemdes kakls pavēries. Tiklīdz tā būs, es zāles injicēšu, bet, darot to tagad, varam panākt dzemdes plīsumu. Un tas kucītei nozīmētu nāvi. — Es apklusu, jo jutu, ka lūpu kaktiņos krājas mazi burbulīši.

Tomēr man likās, ka viņa nav dzirdējusi ne vārda no teiktā. Viņa abām rokām saķēra galvu. — Es vairs nespēju izturēt, nespēju!

Es brīnījos, kā pats to vēl varu izturēt. Resni, piebrieduši Jorkšīras terjeri sāka mani mocīt sapņos, un ik rītu es noskaitīju klusu, izmisušu lūgsnu, kaut jel kucēni beidzot būtu atskrējuši. Pastiepu roku, aicinādams Sindiju, un tā negribīgi vilkās pie manis. Viņai noteikti līdz kaklam bija noriebies svešais cilvēks, kas ieradās katru dienu, čamdīja viņu, bāza viņā pirkstu, un par tādu apkaunojumu viņa ar bailēm acīs trīcēja pie visām miesām.

—   Misis Būbij, vai esat absolūti pārliecināta par to, ka suns nav pēc oficiālās sapārošanās datuma ticis Sindijai tuvumā?

Viņa nošņaukājās. — Kad jūs tā jautājat, tad, jāteic, man pašai arī tas jau ienāca prātā. Varbūt viņi tikās vēl kādu nedēļu vēlāk, ja tagad sāku atcerēties…

—   Nu redziet nu! — Es papletu rokas. — Viņa ir apaugļojusies otrās tikšanās reizē, tātad rīt gaidiet kucēnus.

—   Man gan dikti vairāk gribētos, lai jūs palīdzat man jau šodien tikt ar to galā — tā, kā to izdarīja misters Brūmfflds… tikai vienu pašu mazu špricīti.

—   Bet, misis Būbij… !

—   Un lieciet jel reiz vērā vēl vienu lietu — mans vārds nav Būbija!

Es piekrampējos abām rokām pie krēsla. — Nav?

—   Nē!

—   Ak… bet kā tad?

—   Tas ir Dūlija… Dūlija! — Viņa izskatījās gauži pikta.

—   Jā… jā… — Es aiztenterēju pa dārza celiņu un aizbraucu. Jutos ļoti nelādzīgi.

Nākamajā rītā gandrīz nespēju noticēt, ka neatskanēja telefona zvans no Mārstonas. Varbūt beidzot viss bija kārtībā. Taču man sametās aukstas kājas, kad vienā no fermām, kur savā apgaitā iegriezos, man paziņoja, ka ir zvanīts no Ceriņziediem, lai steigšus ierodos. Ferma atradās mūsu prakses tālākajā galā, un es patlaban tur darbojos, saņemot teļu, kas nāca pasaulē ar grūtībām, tāpēc pagāja vairāk nekā trīs stundas, līdz beidzot vēru nu jau labi pazīstamos dārza vārtiņus. Mājas durvis bija vaļā, un man kā lode pretī izšāvās brūns kamols. Tā bija Sindija, bet līdz nepazīšanai pārvērtusies Sindija — ņerkstoša, nikna, atieztiem zobiem, un, kaut arī pakāpos atpakaļ, viņa ieķērās man bikšu starā un nelaidās vaļā.

Lēkāju uz vienas kājas, pūlēdamies nokratīt nikno uzbrucēju, kas joprojām rūca un ņerkstēja, kad aiz muguras izdzirdu ieskanamies gandrīz vai meitenīgus smieklus un pagriezos apskatīties.

Misis Dūlija gauži uzjautrināta stāvēja uz sliekšņa.

—   Nudien, līdz nepazīšanai pārvērtusies, kopš tie kucēni uzgadījušies. Nu viņa parāda, kādai jābūt īstai māmiņai, sargājot mazuļus.

—   Gadījušies kucēni… ?

—   Jā gan, kad man pateica, ka jūs vēl ilgi nevarēsiet ierasties, es piezvanīju misteram Farnonam. Viņš tūliņ ieradās un, ko domājat, tūdaļ iešļircināja Sindijai to, ko es visu laiku jums lūdzos. Un klausieties, ko nu teikšu — viņš vēl nebija īsti ārā pa vārtiņiem, kad sāka nākt kucēni. Sanāca veseli septiņi — visi smuki kā bildes.

—   Tas tiešām ir jauki, misis Dūlij… brīnišķīgi. — Zigfrīds acīmredzot bija konstatējis, ka pirmais kucēns jau ir ceļā. Beidzot man izdevās atbrīvoties no Sindijas un, kad saimniece bija paņēmusi viņu klēpī, devos līdzi uz virtuvi apskatīt ģimenes pieaugumu.

Kucēni tiešām bija vareni, un es izcilāju mazos pīkstuļus citu pēc cita no groziņa, kamēr viņu māmiņa misis Dūlijas rokās plosījās kā izbadējies vilkusuns.

—   Ļoti jauki kucēni, misis Dūlij, — es nopurpināju.

Viņa līdzjūtīgi noraudzījās uz mani. — Es tak jums no

paša sākuma sacīju, kas jādara, bet vai jūs mani klausījāt? Nevajadzēja vairāk nekā — tikai vienu mazu špricīti. Ak, cik tas misters Farnons gan brīnišķīgs cilvēks — akurāt tāds pats kā misters Brūmfīlds.

Tas nu bija mazliet par stipru. — Jums jāsaprot, misis Dūlij, ka viņam gadījās ierasties tieši īstajā brīdī. Ja es būtu atbraucis…

—    Nu, nu, jaunais cilvēk, esiet godīgs. Es jau nemazam jūs nevainoju, bet pasaulē tomēr ir cilvēki ar lielāku pieredzi nekā jums. Mums visiem vēl jāmācās. — Viņa nopūtās, kavēdamās jaukās atmiņās. — Tāda pavisam maza špricīte. Lai viņš jums pamāca, kā tas darāms. Kad es jums saku, viņš vēl nebija lāgā ārā pa vārtiņiem …

Visam ir savs mērs, man pietika. Izslējos visā augumā.

—    Misis Dūlij, kundze, — es ledaini sacīju, — atļaujiet jums vēlreiz par visām reizēm …

—   Tatatatatā — ak, mandieniņ, nekāpiet nu tik augstā zirgā! — viņa iesaucās. — Mēs gauži labi tikām galā bez jums, tāpēc es ļaunu prātu neturu. —Tad viņas sejas izteiksme kļuva barga. — Un vēl ko gribu jums sacīt — mans vārds nav misis Dūlija.

Man galvā uz mirkli viss sagriezās virpulī. Šķita, ka pasaule visapkārt sabrūk drumslās. — Ko jūs nupat sacījāt?

—   Teicu, ka mans vārds nav misis Dūlija.

—   Nav?

—   Nē, nav! — Viņa pacēla roku, un tas droši vien bija drausmīgais garīgais sasprindzinājums, kas man neļāva saskatīt, ka viņai zeltnesī nav gredzena.

—   Nē, — viņa atkārtota. — Tas ir mis Dūlija!

34.

Vai šī ir tā vaina, par kuru jūs man stāstījāt? — es jautāju.

Misters Vilkins palocīja galvu. — Jā, tā pati, un vienmēr ir taisni šitā.

Es noskatījos, kā zemē man pie kājām lielais suns nevarīgi raustījās konvulsijās; skatījos uz stingajām acīm, uz kājām, kas neprātīgi spārdījās. Fermeris man jau bija stāstījis par lēkmēm, kas laiku pa laikam uznāk viņa ganusunim Gipam, bet nu sagadījās, ka tas notika, kad pavisam citā sakarā biju ieradies fermā.

—   Un pēc tam viņš atkal būs sveiks un vesels, vai tā jūs teicāt?

—    Vesels kā rutks. Vēl kādu stundu mazliet streipulīgs, bet pēc tam atkal gluži tāds pats, kāds bijis. — Fermeris paraustīja plecus. — Cik suņu neesmu izlaidis caur rokām, to jūs pats labi zināt, un esmu arī izredzējies dažādas lēkmes. Man likās, ka zinu, no kā viena vai otra ceļas — no tārpiem, no nepareizas barības, no suņu mēra, bet šito nekādi nespēju izprātot. Esmu izdomājies gan šā, gan tā.

—   Nepūlieties ap to, mister Vilkin, — es sacīju. — Līdzēt neko daudz Gipam nevarēsiet. Tā ir epilepsija.

—   Epilepsija? Bet visu pārējo laiku viņš ir dūšīgs un vesels suns.

—   Jā, zinu. Tā mēdz būt. Ar galvas smadzenēm viņam viss kārtībā, tām nekādas vainas nav. Šī ir noslēpumaina kaite. Cēlonis īsti nav zināms. Visbiežāk to atvedina uz iedzimtību.

Misters Vilkins sacēla uzacis. — Tas nu gan ir ērmoti. Ja nu tā ir iedzimtība, kālab sāk parādīties tikai tagad? Viņam drīz būs divi gadi, bet šitie joki sākās tikai pirms dažām nedēļām.

— Tas ir slimībai raksturīgi, — es paskaidroju. — Pusotra gada vai divu gadu vecumā, ne agrāk, tā sāk parādīties.

Gips pārtrauca mūsu sarunu, jo pieslējās kājās un streipulīgi, asti luncinādams, piesteberēja pie saimnieka. Nule pārciestais, šķiet, viņu nepavisam neapgrūtināja. Lēkme arī nebija viņu mocījusi ilgāk par divām minūtēm.

Misters Vilkins pieliecās un pāris reižu glāstot pārvilka plaukstu pār raupjo galvu. Viņa skarbajā sejā iegūla domīga izteiksme. Viņš bija liela auguma, spēcīgi veidots vīrs mūža četrdesmitajos gados. Tad acis samiedzās šauras, un sejā parādījās gandrīz vai draudīga izteiksme. Biju vairāk nekā no viena vien dzirdējis, ka nav nekāda prieka iepazīt Sepu Vilkinu no otras puses, un pašreiz varēju gluži labi iedomāties, ko tādi vārdi nozīmē. Taču pret mani viņš allaž bija izturējies ļoti godprātīgi, un, tā kā viņa saimniecība pletās uz gandrīz tūkstoš akriem, tad man iegadījās tur būt visai bieži.

Viņa lielā kaislība bija ganusuņi. Daudziem fermeriem patika izrādīt savus suņus darba sacensībās, bet misters Vilkins bija viens no visdedzīgākajiem. Viņš audzēja un apmācīja suņus, kas gandrīz vienmēr uzvarēja vietējos sarīkojumos, taču dažkārt arī valsts mēroga sacensībās. Un mani visvairāk apbēdināja tas, ka viņa lielākā cerība bija Gips.

No viena metienu viņš bija izraudzījies divus vislabākos kucēnus — Gipu un Svīpu — un sācis apmācīt ar stingru apņemšanos padarīt tos par uzvarētājiem. Man šķiet, es nekad nebiju redzējis divus suņus, kas viens otram tik ārkārtīgi pieķērušies; vienmēr, kad ierados fermā, redzēju abus kopā; dažkārt tie blakus, galvu pie galvas, skatījās pāri dēļu aizžogojumam no staļļa kakta, kur nakšņoja, citreiz tinās savam saimniekam ap kājām, bet parasti abi kopā draiskuļoja un rotaļājās. Droši vien viņi stundu stundām rēca, elsa, pa jokam ielaida zobus viens otram vilnā.

Pirms dažiem mēnešiem Džordžam Kroslijam, vienam no mistera Vilkina labākajiem draugiem un sacensību partnerim, ar nefrītu nobeidzās vislabākais suns, un misters Vilkins viņam atdeva Svīpu. Es toreiz jutos pārsteigts, jo Svīpam apmācībās veicās labāk nekā Gipam, un bija pamats domāt, ka no Svīpa iznāks čempions. Bet mājās palika Gips. Droši vien Gipam bija žēl, ka pazaudējis draugu, tomēr fermā bija arī citi suņi, tāpēc vientulība viņu nemāca.

Pašreiz noskatījos, cik drīz suns atžirga pēc pārciestās lēkmes. Tiešām brīnums, kā pēc tik smagām konvulsijām īsā laikā viss normalizējās. Es saspringti gaidīju, ko teiks saimnieks.

Salts, loģisks secinājums būtu izbeigt Gipa dzīvi. Taču, noraugoties mīlīgajā, jautrajā sunī, kas priecīgs kulstīja asti, man šāds risinājums nepavisam nepatika. Suns patiešām bija pievilcīgs. Spēcīgais, pareizi veidotais augums bija patīkami veidots, taču vēl vairāk valdzināja galva ar vienu stāvošu, otru noļukušu ausi, kas viņam piešķīra mazliet vieglprātīgu, pat komisku izskatu. Gips tiešām nedaudz līdzinājās klaunam, bet labsirdīgam, draudzīgam klaunam.

Beidzot misters Vilkins ierunājās: — Vai tas pāries, kad viņš kļūs vecāks?

—   Visdrīzāk domājams, ka ne, — es atteicu.

—   Tas nozīmē, ka viņam vienmēr laiku pa laikam uznāks šitādas lēkmes?

—   Tā diemžēl būs. Jūs sakāt, ka tās uznāk ik pa divām trim nedēļām — nu, ar dažām novirzēm uz vienu vai otru pusi tā būs arī turpmāk.

—    Bet tā var uznākt jebkādā reizē?

—   Jā.

—   Droši vien arī sacensību laikā? — Fermeris nodūra galvu uz krūtīm un dobji noteica. — Tad nu tā.

Ilgajā klusumā, kas nu sekoja, īsie liktenīgie vārdi ieguva aizvien smagāku nenovērsamības nozīmi. Seps Vilkins nepiederēja pie tādiem, kas vilcinās, ja runa ir par viņa kaislāko aizraušanos. Viņš uzskatīja, ka dzīvnieks, kas neatbilst standartam, bez liekām ierunām jānovāc. Kad viņš pēdīgi nokremšļojās, lai runātu, priekšnojautā man sirds sažņaudzās.

Tomēr maldījos.

—   Ja es viņu paturētu, vai varētu kaut ko viņa atveseļošanas labā darīt? — viņš jautāja.

—   Nu, es varētu iedot zāles, kas varbūt palīdzētu paildzināt starplaikus no lēkmes līdz lēkmei. — Centos novaldīt balsi vienaldzīgā skanējumā.

—   Labi… labi… Iegriezīšos pie jums ambulancē, — viņš nomurdēja.

—   Labi. Bet… bet vaislai taču jūs viņu neizmantosiet? — es vaicāju.

—   Nē, nē, nē, — fermeris attrauca, mazliet noskaities, it kā negribētu par šo tematu vairs tālāk runāt.

Un es arī nerunāju, jo intuitīvi jutu, ka viņš nevēlas tikt pieķerts vājumā; ka nolēmis Gipu turēt tāpat vien par mājas suni. Cik interesanti, kā nu viss sakrita pa vietām un kļuva saprotams. Tad tāpēc viņš bija aizdevis projām Svīpu, pārāko sacensību suni. Viņš vienkārši mīlēja Gipu. Tā tiešām bija — skarbais, visai skabargainais Seps Vilkins bija padevies šā suņa neparastajam valdzinājumam.

Iedams uz mašīnu, viegli patērzēju par laika apstākļiem, bet, kad jau grasījos braukt projām, viņš, pieliecies pie loga, vēlreiz atgriezās pie galvenā temata: — Ir vēl kaut kas par Gipu, ko nekad neesmu jums pieminējis. Nezinu, vai tam ar lēkmēm ir kāds sakars vai nav. Viņš, kamēr vien dzīvo, nekad ne reizes nav ierējies.

Es palūkojos viņā pagalam pārsteigts. — Jūs gribat sacīt, ka nekad — ne reizes?

—   Tā ir. Neviena paša rējiena. Citi suņi tak ceļ traci ikreiz, kad sētā ienāk kāds svešinieks, bet nekad, kopš tas kucēns piedzimis, neesmu dzirdējis, ka Gips būtu ierējies.

—   Tas nu gan ir dīvaini, — es noteicu, — bet nemāku saskatīt, ka tas jelkā būtu saistāms ar viņa slimīgo stāvokli.

Ieslēgdams motoru, es pirmoreiz ievēroju, ka kuce un divi pusaugu kucēni ņēmās mani apriet, bet Gips tikai draudzīgi noskatījās. Mute vaļā, mēle izkārta, bet ne skaņas. Suns klusētājs.

Šī īpašība mani patiesi ieinteresēja. Turklāt tik stipri, ka turpmākajos mēnešos, kā vien man gadījās būt Vilkinu fermā, es tūliņ sāku vērot, ko dara lielais ganusuns. Bet nekad nekas nemainījās. Smago konvulsiju starplaikā, kas bija nostabilizējies apmēram uz trim nedēļām, viņš bija pilnīgi normāls, aktīvs, jautrs suns. Tikai — bez valodas gan.

Redzēju viņu arī Darovbijā, kad saimnieks atbrauca uz tirgu. Gips tad bieži vien omulīgi bija iekārtojies uz aizmugures sēdekļa, bet, ja man gadījās šajās reizēs parunāties ar misteru Vilkinu, es nekad šo tematu neaizsāku, jo, kā jau teicu — pēc manām domām, viņš, pat vairāk nekā citi fermeri, baidījās no atklājuma, ka tur mājā suni, ko neizmanto nekādam darbam.

Un tomēr nekad neesmu varējis atbrīvoties no aizdomām, ka vairums fermu suņu bija vai nu pilnīgi vai daļēji tīrie lutekļi. Aitaudzētāju fermās suņi neapstrīdami ir darbarūķi un citās fermās tiem ir uzdevums sadzīt govis kūtī. Bet, braukdams apgaitā, bieži vēroju, ka ir suņi, kas plosās pa pļavu siena laikā un medī žurkas tīrumos, kad fermeri ievāc graudu ražu, Šaudās gan pa māju, gan pa lauku, turas saimniekam blakus, un tad es neviļus sāku prātot, ko tie dara un kālab īsteni tiek turēti.

Manas aizdomas kļuva vēl stiprākas tanīs reizēs, kad es pūlējos kādu lopu nošķirt un iedabūt nomaļākā ganību kaktā, un suņi tīrā prieka pēc skrēja līdzi, cenšoties ar zobiem ieķerties lopam astē vai pieķert pie kājas. Tad neizbēgami atskanēja piesmacis kliedziens: «Laid vaļā!», «Sēdi rāms!»

Tā es līdz šim laikam turos pie savas teorijas, ka lielākā daļa suņu nekādu nopietnu darbu nestrādā, bet galvenokārt tiek turēti tāpēc, ka fermeriem patīk, ka mājā ir suņi, it īpaši, ja tie dzīvojas ap saimnieku. Protams, fermeri varēja stiept kaut uz moku rata, ir tad viņš to neatzītu, bet es tomēr domāju, ka man ir taisnība. Dzīve šādos apstākļos suņiem ir brīnišķīga. Tiem nav jālūdzas, lai tos izved pastaigā — augu dienu tie dzīvo pa lauku, turklāt kopā ar saimnieku. Ja fermā jāatrod fermeris, tad nevajag nekā cita, kā paraudzīties, kur ir viņa suns, tad ari pats nebūs tālu. Es saviem suņiem ari cenšos sagādāt labu dzīvi, bet tik brīnišķīgi kā ierindas lauku suņiem manējiem tomēr neklājas.

Pagāja visai ilgs periods, kad Sepa Vilkina lopi visi bija sveiki un veseli, un es nedabūtu redzēt ne viņu, ne Gipu, līdz abus gluži nejauši sastapu aitusuņu sacensību skatē. Tas bija vietējs pasākums Mellertonas Lauksaimniecības izstādes ietvaros. Man iznāca tajā pusē darīšanas, tāpēc nolēmu kādu stundu noziedot skatei.

Paņēmu līdzi arī Helēnu, jo mums abiem ļoti patika suņu dresūras sacensības. īpašnieku lieliskā kontrole pār izdresētajiem dzīvniekiem, suņu dedzīgā, aizrautīgā līdzdalība, prasmju demonstrējumi mūs apbūra aizvien no jauna.

Viņa pieķērās man zem rokas, kad gājām iekšā skates laukumā, kur gara tīruma galā bija no mašīnām izveidots pusloka nožogojums. Laukums atradās upmalā, un starp kokiem varēja redzēt pēcpusdienas saulē mirguļojošo ūdeni. Vīri, galvenokārt sacensību dalībnieki, stāvēja pulciņos, skatījās un tērzēja. Tie visi bija rāmi, jautri, saulē nobrūnējuši vīri no dažādiem sabiedrības slāņiem, sākot ar turīgiem fermeriem un beidzot ar rokpeļņiem; un tikpat dažāds bija viņu ietērps — audekla žokejnīcas, filca platmales, ausainas mices un kailas galvas; tvīda žaketes, stīvi godasvārki, krekli ar vaļā apkaklītēm, fantastiskas kaklasaites, krekli vispār bez apkaklītēm un bez kaklasaitēm. Gandrīz visi balstījās uz gariem spieķiem ar auna ragu rokturi.

Gājām pa laukumu pāri garām vīru pulciņiem, klausīdamies atsevišķos vārdos vai pusteikumos, kas līdz mums atplūda no vīru valodām.

«Ak tu savējo ar atvedi, Fred …» «Tas lietu pieprot.» «Nekā — vienu nopūdelēja, bet ar šito būs, kā nākas.» «Paskat, kādas tās aitas bailīgas.» Bet visam pāri tā vīra svilpe, kas patlaban strādināja savu suni; svilpes bija neiedomājami dažādas gan tonī, gan skaļumā, pa vidu tika izkliegtas komandas: «Sēdi!» «Nem ciet!» Katram dresētājam bija savi īpaši piegājieni sunim.

Tie suņi, kas gaidīja savu kārtu, stāvēja garā rindā piesieti pie sētas dzīvžoga pavēnī. Pavisam bija kādi septiņdesmit suņi, un patiesi sirdi priecēja garā rinda, kur luncinājās astes un pretī raudzījās draudzīgas, priecīgas acis. Suņi lielākoties savā starpā bija svešinieki, taču no naidošanās ne vēsts, kautiņi vispār nevienam nebija prātā. Tā vien likās, ka gaidāmā darba apziņa noskaņoja visus draudzīgi.

Liekas, tāds pats noskaņojums valdīja arī suņu īpašnieku pulkā. Nebija nekāda sarūgtinājuma vai īgnuma, ja neizdevās uzvarēt, nepiedienīgu prieku un plātību neizrādīja arī uzvarētāji. Ja kāds dresētājs ar suni nespēja iekļauties atvēlētajā laikā, viņš mierīgi sadzina savas aitas nomaļākā kaktā un ar filozofisku smaidu vaigā atgriezās pie pārējiem dalībniekiem. Tur viņu pavisam mazdrusciņ draudzīgi pazoboja, tas bija viss.

Sastapām Sepu Vilkinu atspiedušos pret mašīnu vietā, kur vislabāk varēja pārredzēt sacensību lauku, apmēram trīsdesmit jardu no pēdējā aitu aploka. Pie mašīnas bampera bija piesiets Gips, kas atieza augšlūpu parastajā draudzīgajā suņa smaidā, bet līdzās, viņam roku uz skausta uzlikusi, saliekamā krēslā sēdēja misis Vilkina. Laikam taču arī viņai Gips nebija vienaldzīgs.

Helēna piegāja parunāties ar kundzi, bet es apstājos, lai pārmītu kādu vārdu ar tās vīru. — Vai arī jums kāds suns šodien piedalās sacensībās, mister Vilkin?

— Nē, Šoreiz esmu nācis vienīgi paskatīties. Pazīstu daudzus suņus, kas šodien piedalīsies.

Kādu brīdi pastāvēju kopā ar viņu, vērodams sacensību norisi un ieelpodams šai vietai tik raksturīgo gaisu, kas smaržoja pēc sabradātas zāles un tabakas dūmiem. Mums iepretī pie aitu aploka savā postenī stāvēja sacensību tiesnesis.

Biju nostāvējis apmēram minūtes desmit, kad misters Vilkins, pastiepis pirkstu, man norādīja: — Skat, skat, kas tur nāk!

Džordžs Kroslijs, kam blakus tecēja Svīps, nesteidzīgi devās uz starta vietu. Gips pēkšņi saspringa un saslējās ļoti staltā sēdus stāvoklī. Viena stāvus saslietā auss vēl jo vairāk apliecināja saspringumu. Bija pagājuši jau vairāki mēneši, kopš viņš šķirts no brāļa un rotaļu biedra; man nelikās ticams, ka viņš to vispār atcerēsies. Tomēr viņa interese bija nepārprotama, un, kad tiesnesis pavēcināja baltu mutautiņu un no iežogojuma tika izlaistas trīs aitas, Gips lēnām piecēlās stāvus.

Mistera Kroslija plaši atvēzētais rokas mājiens deva Svīpam zīmi, un tas sāka auļot. Tiklīdz viņš tuvojās aitām, svilpes signāls noguldīja viņu uz vēdera. Ar Šo mirkli sākās cilvēka un suņa sadarbības paraugstunda. Seps Vilkins allaž bija apgalvojis, ka Svīps noteikti kļūs par čempionu, un suns tiešām centās pareģojumu attaisnot. Atbilstoši saimnieka komandām viņš joņoja, apstājās, pieplaka. Viņš saprata un tulkoja tiklab asos, īsos uzsvilpienus, kā spalgos, žēlabainos svilpes kaucienus.

Visu šo dienu neviens suns nebija tik viegli un skaisti izvadījis aitas pa trim vārtu grupām, un tagad, kad viņš tuvojās aplokam netālu no mums, nevienam vairs nebija šaubu, ka viņš iegūs kausu, ja vien neatgadīsies kāda neparedzēta klizma. Šis bija visbīstamākais mirklis —jo nebūtu pirmā reize, kad aitas izlauzās no lenkuma un aizlaida katra uz savu pusi vēl tad, kad bija jau atdzītas pie pašiem aploka vārtiem.

Džordžs Kroslijs turēja vārtus plaši vaļā un izstiepa garo spieķi. Tagad atklājās, kāpēc visiem suņu dresētājiem ir šie spieķi. Viņa klusās komandas bija tikko sadzirdamas, tomēr pagrieza suni, uz kuru pusi vien vajadzēja. Aitas jau bija aploka vārtos, tomēr vēl it kā neziņā minstinājās, spēle vēl nebija galā; bet, kad Svīps bez ļaunuma tām gandrīz nemanāmi pietuvojās, tās pagriezās un ietecēja aplokā, un misters Kroslijs ar troksni aizcirta vārtus aitām aiz muguras.

Tikko vārtus aizvēris, viņš pagriezās uz Svīpa pusi, pilnā balsī uzsaukdams: — LABS SUNS! — Un labais suns atzinību pieņēma, vētraini luncinādams asti.

Šai brīdī Gips, kas bija stāvējis ļoti stalti izslējies un vērīgi visu noskatījies, pacēla galvu un vienu reizi skanīgi un dobji ierējās.

«VAU!» — Un mēs visi, mēmi aiz brīnumiem, skatījāmies uz viņu.

• — Vai jūs to dzirdējāt? — misis Vilkina noelsās.

—   Ir nu gan Dieva darbi! — iesaucās viņas vīrs un pavēris muti raudzījās uz savu suni.

Gips laikam nemaz neapzinājās, ka izdarījis kaut ko neparastu. Viņš bija pārlieku aizņemts sajūsmā par tikšanos ar brāli, un jau nākamajā mirklī abi suņi draiskodamies vārtījās zālē, lauzās un pa jokam kodās, gluži kā agrāk.

Man šķiet, ka Vilkini, tāpat kā es, iedomājās, ka šis notikums būs rosinājis Gipu un ka tas nu sāks riet, kā jebkuram sunim pieklājas. Bez tam nebija lemts notikt.

Reiz man iegadījās pēc sešiem gadiem iebraukt Vilkinu fermā pēc izsaukuma. Aizgāju uz māju palūgt karstu ūdeni. Kad misis Vilkina sniedza man spaini, es paraudzījos uz Gipu, kas gulēja saulgozī zem virtuves loga.

—   Tāds nu joks tu mums esi, — viņa uzrunāja suni.

Es pasmējos. — Vai viņš tiešām pēc tās vienas reizes vairs nekad nav rējis?

Misis Vilkina papurināja galvu. — Nē, neesam vairs dzirdējuši ne skaņas. Es ļoti ilgi izgaidījos, taču tagad zinu, ka nekad nesagaidīšu.

—   Ak, tas taču arī nav pārāk svarīgi, — es sacīju. — Tomēr to pēcpusdienu sacenībās es nekad neaizmirsīšu.

—   Es arī ne. — Viņa paraudzījās uz Gipu ar atmiņu maigumu acīs. — Nabaga vecais puika, astoņus gadus nodzīvojis pasaulē un tikai vienu vienīgu reizi pateicis «vau».

35.

Kancelejas darbi man nekad nav patikuši, un, kad biju nosēdējis veselu vakaru, rakstīdams vēstules un citus papīrus, man ļoti patika notecēt pa kāpnēm lejā no mūsu salonguļamistabas un pāri tirgus laukumam aizstaigāt līdz pastam. Tikko biju iemetis vēstules pastkastītē, kad pa atvērtām durvīm uz ielas izbrāzmoja džeza mūzika. Un vienā mirklī tā mani aizveda atpakaļ puiša dienās, atpakaļ uz to deju vakaru, kad mani mēģinājumi tuvoties Helēnai neparko negribēja izdoties…

Tovakar Skeldeilas Mājas lielā istaba bija sanākusi pilna. Man vienmēr šķitis, ka šī lielā telpa ar skaistajiem alkoviem, augstajiem, greznajiem griestiem un stiklotajām durvīm uz dārzu ir pats viducis mūsu dzīvei Darovbijā. Šajā istabā mēs visi trīs — Zigfrīds, Tristans un es — sēdējām, kad dienas darbi bija padarīti, sildījām kājas pie baltā kamīna ar stikloto plauktu virs dzegas un vēlreiz pārcilājām dienas notikumus. Šī istaba bija mūsu vecpuišu būtības dzīvā sirds, vieta, kur varēja pakavēties trulā, laimīgā atpūtā, palasīt, paklausīties radio, Tristans varēja nodoties Daily Telegraph krustvārdu mīklai.

Šajā istabā Zigfrīds uzņēma savus viesus, kuru nekad netrūka — nāca gan veci, gan jauni, gan vīrieši, gan sievietes. Taču šovakar sanākuši Tristana draugi, viņa saaicinātie jaunieši. Tristanam nekad nevajadzēja ilgi aicināt. Kaut arī viņš daudzējādā ziņā atšķīrās no brāļa, tomēr viņam piemita tā pati pievilcība, ka vajadzēja tik vien kā ar pirkstu pamāt, un draugi nāca bariem.

Tovakar bijām sapulcējušies, lai dotos uz Narcišu balli Drovera krogā, un visi uzcirtušies labākajās drēbēs. Šis sarīkojums atšķīrās no parastajiem deju vakariem, kad sanāca lauku puiši smagos zābakos un dancināja meitenes čīkstīgas vijoles un klavieru pavadījumā. Šis bija plašs, solīds sarīkojums ar populāru deju orķestri — Sedijas Baterfīldas un viņas Draiskuļu ansambli. Tas bija gadskārtējs deju vakars pavasara ieskandināšanai.

Skatījos, kā Tristans pilda glāzes. Viskija, džina un šerija pudeles, ko Zigfrīds parasti glabāja stiklotajā plauktā virs kamīna, šai vakarā bija piedzīvojušas nopietnu uzbrukumu, bet Tristans pats nedzēra, tikai šad tad iesūca pa malkam viegla alus. Viņam dzeršana nozīmēja rūgtalu no lieliem kausiem. Graciozas mazas glāzītes viņam šķita smaga apgrēcība, un pat vēl tagad — ja redzu viņu viesībās, kur visi cilā mazas glāzītes, Tristanam allaž gadās rokā pinte.

— Labais bariņš, Džim, vai ne, — viņš mani uzrunāja, saņemdams aiz elkoņa. — Čaļu mazliet vairāk nekā meiteņu, bet tā nav nekāda nelaime.

Es gluži labi zināju, kālab puišu ballē ir vairāk. Tā bija Tristana gudrība, viņam ne pārāk patika parketu slīpēt. Iespējams, ka tas bija atvedināms uz viņa laisko dabu, vēlēšanos pietaupīt enerģiju; dejošana viņam īstu prieku nesagādāja;

viņš, protams, neatteicās laiku pa laikam vakara gaitā izdancināt kādu meiteni, tomēr labāk viņam patika nīkt pie bāra letes.

Diezgan līdzīgās domās bija daudzi Darovbijas puisieši. Kad nonācām pie Drovera, bārs jau bija pilns kā piebāzts, turpretī balles zālē ļaužu bija maz. Tomēr vēlāk sanāca aizvien vairāk pāru, un ap pulksten desmitiem zāle bija pilnum pilna.

Man vakars iepatikās aizvien labāk. Tristana draugi bija jautri, dzīvīgi puiši un glītas meitenes. Tādā sabiedrībā nemaz nevarēja justies citādi kā vien labi.

Baterfīldas slavenais ansamblis īsajās sarkanajās žaketēs noskaņojumu tīkami kuplināja. Pati Sedija izskatījās gadus piecdesmit piecus veca, un visas četras viņas «draiskules» arī nebija nekādas jaunās, taču sirmos matus atsvēra viņu mūzika un dzīvīgums. Nevarēja gan teikt, ka Sedija pati būtu sirma — viņai mati bija nokrāsoti piķa melnumā. Klavieres viņa apstrādāja ar neiedomājamu enerģiju, meta acu zibšņus balles zālē caur briļļu stikliem raga ietvarā, lāgiem iekliegdama blakus novietotajā mikrofonā kādu sulīgu joku vai dejas pieteikumus. Viņa bija sava honorāra vērta.

Mūsu pulciņš nebija ballē ieradies pa pāriem, un es dejoju ar visām meitenēm pēc kārtas. Kad balle tuvojās kulminācijai, es patlaban stūrēju Dafni pa zāli, un ņemot vērā viņas uzbūvi, tas bija tīrais prieks. Man nekad nav patikušas kārnas sievietes, tomēr par Dafni varēja teikt, ka viņa ir mazliet pāri vidusmēram pretējā virzienā. Nē, viņa nebija resna, tikai tīkami apaļīga.

Cīnīdamies par dzīves telpu, šad tad sadurdāmies ar citiem cīnītājiem, lāgiem sasitos kopā ar pašu Dafni, jo dejoju aizrautīgi; visi dziedājām līdzi, «draiskules» nežēloja enerģiskus takts piesitienus, es jutos kā daždien cilvēks, kam nav nekādu rūpju, nekādu raižu. Un tad es ieraudzīju Helēnu.

Viņa dejoja ar neizbēgamo Ričardu Edmundsonu, kura zeltainā galva peldēja pāri visiem citiem dejotājiem kā doma kupols. Un es pats nesapratu, kā mana mazā, jaukā pasaulīte izgaisa vienā mirklī, atstājot mani saltā, nežēlīgā tukšumā.

Kad mūzika apklusa, aizvedu Dafni atpakaļ pie viņas draugem un pats devos meklēt Tristanu. Doveras kroga mazais, mājīgais bāriņš bija stāvgrūdām pilns, un gaisā dvesa cepļa svelme. Cauri zilajiem cigarešu dūmiem savu kolēģi ar pūlēm ieraudzīju sēžam uz augsta bāra ķebļa, pļāpājot ar bariņu nosvīdušu līksmotāju. Tristans pats izskatījās svaigs un vēss un, kā parasti, gaužām apmierināts. Viņš beidza tukšot alus glāzi, nočāpstināja lūpas tādā tīksmē, it kā nupat iebaudītais būtu bijis gardākais alus, kādu viņš jebkad dzēris; pēc tam, sniegdams glāzi pāri letei un laipni palūgdams, lai to piepilda no jauna, viņš pamanīja, ka es laužos cauri pūlim pie viņa. Kad sasniedzu ķebli, viņš sirsnīgi aplika man roku ap pleciem.

—   Skat, Džim, cik patīkami arī tevi atkal ieraudzīt. Kolosāla ballīte, vai ne?

Neatgādināju, ka deju laukumā gan neesmu viņu vēl manījis, tikai, piešķirdams balsij vienaldzīgu skanējumu, piebildu, ka Helēna arī ir ballē.

Tristans labestīgi palocīja galvu. —Jā, es redzēju viņu ienākam. Kālab tu neej ar viņu padejot?

—   Nav man tur ko iet. Viņai ir partneris —jaunais Edmundsons.

—   Ne nu ir, nekā. —Tristans noskatīja savu jauno alusglāzi un malciņu nomēģināja. — Viņa ir ar draugu grupu — tāpat kā mēs, nevis ar partneri.

—   Kā tu to tik labi zini?

—   Es noskatījos, ka puiši drēbes pakāra tepat lejā, bet meitenes visas sagāja augšā. Tev nav nekāda pamata neuzlūgt viņu uz deju.

—   Jā, skaidrs. —Vēl pāris minūšu pakavējos, tad devos atpakaļ uz deju zāli.

Bet gluži tik vienkārši tas nebija. Man vēl joprojām bija pienākums padejot ar mūsu kompānijas meitenēm, un, kad beidzot sāku apskatīties pēc Helēnas, tad viņu kāds jau bija uzlūdzis, kamēr es vēl ne tuvumā netiku. Brīžiem man šķita, it kā viņa būtu uz mani paskatījusies, tomēr droši neņēmos to apgalvot; vienīgais, ko zināju skaidri, bija tas, ka nekādu prieku par balli vairs nejutu. Burvība pagaisusi, prieks apdzisis, un, juzdamies ar katru brīdi nelaimīgāks, sapratu, ka šī būs atkal kārtējā neveiksme, ja gribēšu kontaktēties ar Helēnu, jo manos spēkos nebija nekas vairāk kā vienīgi žēli uz viņu noskatīties. Tomēr šoreiz ir vēl ļaunāk nekā citkārt — nedabūju taču ar viņu pārmīt ne vārda.

Jutos gandrīz vai atvieglots, kad krodzinieks mani aicināja pie telefona, tur kāds prasot pēc manis. Piegāju pie telefona. Zvanītāja bija misis Holla. Esot izsaukums. Kucei dzemdību sarežģījumi. Man bija jābrauc. Paskatījos pulkstenī — tas rādīja jau pāri pusnaktij, tātad man balle beigusies.

Mirkli pastāvēju un paklausījos neskaidrajā dunoņā no danču zāles, tad lēnām uzvilku mēteli un devos atvadīties no Tristana draugiem. Pārmiju ar tiem dažus vārdus, pēc tam gāju atpakaļ un pavēru durvis uz gaiteni.

Tur stāvēja Helēna, pēdas tiesu no manis. Arī viņai bija roka uz durvju kliņķa. Es necentos izprātot, vai viņa grasās iet iekšā vai ārā, tikai truli vēros smaidošajās zilajās acīs.

—   Jau projām, Džim? — viņa jautāja.

—   Jā, diemžēl. Man ir izsaukums.

—   Ak vai, cik žēl! Ceru, ka nebūs nekas smags.

Es pavēru muti, lai kaut ko sacītu, bet viņas tumšmatainais skaistums, viņas tiešais tuvums pēkšņi piepildīja visu manu pasauli, un bezcerīgas ilgas apņēma kā vilnis. Paslidināju roku mazliet lejup un satvēru viņējo — tā laikam slīcējs tver glābēja roku, un, kā par brīnumu, jutu, ka viņas pirksti aptver manējos un savijas ar tiem.

Un vienu mirkli vairs nebija ne mūzikas, ne trokšņa, ne cilvēku, tikai mēs divi vien cieši blakus tukšajā priekšnamā.

—   Brauc man līdzi, — es ierunājos.

Helēnas acis bija ļoti lielas, un viņa pasmaidīja to smaidu, ko es tik labi pazinu.

—   Es tikai aiziešu paņemt mēteli, — viņa klusi atteica.

Tas taču nemaz neesmu es, domāju, stāvēdams priekštelpā uz paklāja un skatīdamies, kā Helēna aši uzskrien augšā pa kāpnēm, bet, kad ieraudzīju viņu atgriežamies un pa ceļam velkam mugurā mēteli, jātic vien bija. Kad aizgājām pa tirgus laukuma bruģi līdz manai mašīnai, tad arī tā šķita pārsteigta, jo ierūcās, tiklīdz pieskāros starterim.

Man vēl vajadzēja iegriezties ambulancē un paņemt instrumentus, kādi varbūt būs nepieciešami. Mēs izkāpām no mašīnas un pa mēnesnīcu aizgājām līdz Skeldeilas Mājas lielajām, baltajām durvīm.

Kad tikām gaitenī, man šķita pats vienkāršākais un dabiskākais pasaulē viņu apskaut un noskūpstīt — ilgi un nesteidzoties, jo biju tik sen šo brīdi gaidījis, un minūtes aizritēja nemanot, kamēr mēs stāvējām uz sarkanmelnajām flīzēm un mūsu galvas gandrīz skāra lielo gleznu — Nelsona nāve, kas aizņēma gandrīz visu priekšnama sienu.

Un tad mēs skūpstījāmies gaiteņa pirmajā līkumā zem otras gleznas, kurā Velingtons pie Vaterlo sastopas ar Bliheru. Skūpstījāmies gaiteņa otrā līkumā pie skapja, kur Zigfrīds glabā jājamuzvalkus un zābakus. Skūpstījāmies dispanserā, kur meklēju instrumentus. Pamēģinājām, kā tas izdosies dārzā, un tur bija visjaukāk pie mēness apspīdētajām puķēm un jūtot visapkārt smaržojošo miklo zemi un jauno zāli.

Nekad vēl nebiju tik lēni vizinājies, braucot pie pacienta. Desmit jūdzes braucu gandrīz stundu; Helēnas galva man uz pleca, pa mašīnas noritināto logu plūda iekšā pavasara smaržas. Tas bija pielīdzināms vienīgi burājumam, kad no sabangotas jūras kuģis ieslīd brīnišķīgā, mierīgā ostā; tā bija atgriešanās mājās.

Gaisma meklētās mājiņas logā bija vienīgā visā aizmigušajā ciemā, un, kad pieklauvēju, durvis atvēra Bērts Čepmens. Bērts bija pilsētas valdes nodarbināts ceļa strādnieks — viens no tās sugas, kas man vienmēr bijuši tuvi sirdij.

Ceļa strādnieki bija mani brāļi tuvajos un tālajos ceļos. Tāpat kā es, viņi pavadīja dzīves lielāko daļu nomaļos, vientuļos ceļos visapkārt Darovbijai, un gandrīz diendienā es tos redzēju pielabojam Šosejas, vasarā appļaujot ceļmalas, ziemā šķūrējot sniegu no ceļiem. Ieraudzījuši mani tuvojamies un pabraucam garām, viņi priecīgi smaidīja, māja sveicienus, it kā es ar savu parādīšanos vien būtu piepildījis ar saturu viņu dienu. Nezinu, vai šim darbam tika īpaši izraudzīti cilvēki ar labu sirdi un raksturu, bet neticu, vai būšu vēl kur citur sastapis tik lādzīgu vīru komandas.

Viens vecs fermeris reiz man īgni uzbilda: — Vai nu kāds brīnums, ka tie slaisti tik priecīgi un bezrūpīgi, viņiem taču nekas nav jāstrādā. — Tas, protams, bija pārspīlējums, bet, no otras puses, salīdzinot ar zemnieka darbiem, ikviens cits darbs liekas viegls.

Bertu Čepmenu biju redzējis vēl nupat pirms pāris dienām sēžam zāļainā ceļmalā un tiesājam sviestmaizi. Saule jau bija paguvusi nosārtināt viņa plati smaidošo, priecīgo ģīmi. Todien viņš izskatījās pavisam bezrūpīgs, bet šonakt viņa smaids likās tāds kā samocīts.

—   Neņemiet nu ļaunā, ka tik vēlu jūs iztramdīju, mister Heriot, — viņš lūdza, vedinot mūs istabā. — Bet esmu traki noraizējies par Zuzīti. Kucēniem jādzimst, un viņa jau sakārtojusi migu vis, noņēmās ap to vakar visu dienu, bet kucēni nedzimst. Domāju pagaidīt līdz rītam, bet ap pusnakti viņa sāka tik nežēlīgi elsot, ka bail, un man nepatīk viņas izskats.

Zuzīte bija mana pastāvīga paciente. Viņas lielais, burlacīgais saimnieks viņu šad tad atveda uz ambulanci; mazliet tāds kā apkaunējies, sēdēdams uzgaidāmajā istabā starp kundzītēm, kas bija ieradušās ar saviem lutekļiem; man viņš tad sacīja: «Māte, šeku, teica, lai atvedot Zuzīti pie jums apskatīt.» Bet tā bija gaužām caurspīdīga aizbildināšanās.

—   Kas nu viņa ir — maza jauktenīte, bet uzticīga gan, — Bērts sacīja, vēl joprojām it kā atvainodamies, es tomēr gluži labi varēju saprast, ka viņš tā pieķēries savai Zuzītei, plušķainai nenosakāmai jauktenītei, kurai lielākais prieks bija satiekoties uzsliet priekškājiņas man pret ceļgaliem un smējīgi raudzīties acīs, kamēr aste pa to laiku kulstījās kā negudra. Arī man viņa likās neatvairāma.

Taču šonakt viņa bija pavisam citāda. Kad iegājām dzīvojamā istabā, nabaga cietēja izrausās no sava groziņa, panācās uz priekšu, vienu pašu reizi pavēcināja asti un pavisam nelaimīga un sašļukusi palika plānvidū stāvam. Sāni cilājās smagā elpā. Kad noliecos pārbaudīt, viņa vērās manī baiļpilnām acīm, smagi elsodama. Pārvilku roku pār vēderu. Likās, ka nekad neesmu aptaustījis vēl trakāk uzblīdušu maza auguma kucīti. Viņa bija apaļa un cieta kā futbolbumba, kucēni nobrieduši nākt pasaulē, bet nekas nenotika.

—   Tā es neko nevaru noteikt, Bert, —sacīju. —Man jāiztausta, kā ir tur iekšā. Lūdzu, atnesiet karstu ūdeni.

Piebēru ūdenim antiseptisku pulveri, saziepēju roku un tad ar vienu pirkšu iztaustīju maksti. Kā tad — iestrēdzis kucēns, sataustīju ar pirksta galu tā purniņu; bet mazulis bija iesprūdis šaurajā ejā kā korķis pudeles kaklā.

Atlaidies atpakaļ tupus uz papēžiem, pievērsos Čepmenu pārim, teikdams:

—   Diemžēl ejā stingri iestrēdzis kucēns. Man šķiet, ja viņa spētu atbrīvoties no šitā zeļļa, pārējie piedzimtu bez raizēm. Tie droši vien ir mazāki.

—   Vai būtu kāda iespēja šo izdabūt laukā, mister Heriot? — Bērts jautāja.

Brītiņu padomājis, atbildēju: — Lūkošu satvert kucēna galvu knaiblēs, tad redzēsim, vai iespējams viņu izkustināt. Man parasti nepatīk rīkoties ar knaiblēm, tomēr papūlēšos saudzīgi kaut kā mazulim piekļūt. Ja neizdosies, man būs viņa jāved uz ambulanci un jātaisa ķeizargrieziens.

—   Operācija? — Bērts neskanīgi nočukstēja. Likās, ka viņš norij kaut ko cietu. Tad paskatījās uz sievu. Kā daudzi liela auguma vīrieši, viņš bija apprecējis sīku, mazu sieviņu, un patlaban, ievilkusies atzveltnes krēslā un raudzīdamās uz mani plati ieplestām acīm, viņa izskatījās vēl mazāka par savām nepilnajām piecām pēdām.

—   Ak, nebūtu jel mēs viņu pārojuši! — viņa, rokas sažņaugusi, ievaidējās. — Es Bertām sacīju, ka pieci gadi ir pārāk liels vecums pirmajam metienam, bet viņš neparko neklausījās. Un nu vēl var gadīties, ka mums viņa jāzaudē.

Es steidzos viņu nomierināt: — Nē, nē, viņa nav par vecu, gan jau viss būs labi. Paskatīsimies vienīgi, kā labāk rīkoties.

Pāris minūtes pavārīju knaibles, tad no jauna atgriezos pie pacientes. Vienu mirkli knaibles man rokā pazibēja, un no šā tērauda spīduma iedegums aizplūda no Berta sejas, tā kļuva pelēcīga, un mazā kundzīte krēslā sarāvās apaļā čokuriņā.

Skaidrs, ka nekādi palīgi viņi man nebūs, tāpēc Helēna satvēra Zuzītes galvu, kamēr es no jauna mēģināju piekļūt kucēnam. Man izdevās gar pirkstu pabīdīt knaibles līdz mazuļa purniņam. Tad es tās pavēru un tik saudzīgi, cik vien spēju, pabīdīju tālāk, līdz varēju no abām pusēm ietvert kucēna galviņu.

Nu drīz vien viss būs skaidri zināms. Šādā situācijā kā pašreiz nedrīkstēja ne raut, ne spēcīgi vilkt, vienīgā iespēja bija uzmanīgi paplašināt eju. Tas man izdevās, un likās, it kā es būtu manījis sīksīku kustību. Mēģināju vēlreiz un vairs nešaubījos — kucēns virzījās uz priekšu. Laikam arī pati Zuzīte saprata, ka notikumi vēršas uz labu. Viņa sāka visai intensīvi dzīties.

Līdz ar to bēda bija izbēdāta, un es saņēmu kucēnu bez jebkādām grūtībām.

—   Diemžēl, — es sacīju, — šis laikam būs beigts. — Mazā radībiņa gulēja man uz plaukstas, elpa nebija manāma, bet, paspaidījis ar īkšķi un rādītājpirkstu kucēna krūtiņas, sajutu sirdspukstus. Aši atbrīvoju mazulim mutīti un sāku tam pūst dvašu plaušās.

Tādā veidā paelpinājis, noliku to uz sāniem groziņā, necerēdams ne uz ko labu, bet tad pēkšņi krūšukurvis sakustējās, tad vēlreiz un vēlreiz.

—   Dzīvos! — Bērts priecīgi iesaucās. — Tas būs čempions! Mēs, saprotiet, ļoti gribam, lai šitie kucēni piedzimst dzīvi. Tie ir no Džeka Denisona terjera, un tas ir grandiozs suns.

—   Tiesa gan, — misis Čepmena apstiprināja. — Vienalga, cik kucēntiņu piedzimtu, visiem ir ņēmēji. Ikviens grib kucēnu no Zuzītes.

—   Tam es labprāt ticu, — es sacīju. Bet klusībā pasmaidīju. Džeka Denisona terjers bija tikpat lielā neskaidrībā par saviem senčiem kā Zuzīte, gaidāms tātad pamatīgs sajaukums. Bet neba tāpēc kucēni būs sliktāki.

Iešļircināju Zuzītei puskubikcentimetru pituitrīna. — Man šķiet, tas noderēs pēc tam, kad viņa stundām nomocījusies ar pirmo, — es paskaidroju. — Un tagad apsēdīsimies un pagaidīsim, kas notiks.

Tā bija omulīga gaidīšana. Misis Čepmena uzvārīja veselu katlu tējas un sāka ziest sviestu uz pašceptiem rausīšiem. Zuzīte, daļēji pituitrīna stimulēta, ik pa piecpadsmit minūtēm izspieda kucēnu, un drīz vien groziņā ņerkstēja priecīga dzīvība. Bērts, acīmredzami atslābis, smaidīja pār visu ģīmi, vērojot tik ātri pieaugošo saimīti.

—   Bij gan jauki no jūsu puses, jaunie ļaudis, ka atbraucāt un šitā kavējaties pie mums, — sacīja misis Čepmena un, galvu piešķiebusi, diezgan raizīgi mūs uzlūkoja. — Man šķiet, jūs visu laiku tikai par to vien domājat, kā drīzāk tikt atpakaļ uz balli.

Es prātā iztēlojos lielo burzmu Drovera krogā. Dūmus, karstumu, «draiskuļu» ne uz mirkli neapklustošo bungu rībināšanu un pārlaidu skatienu klusajai viesistabai ar vecmodīgo čuguna kamīnu, zemajiem griestiem un melni lakotajām sijām, misis Čepmenas šujampiederumu kastei un Berta rindā sakārtajām pīpēm pie sienas. Un ciešāk satvēru Helēnas roku, ko jau gandrīz stundu zem galda turēju ciet.

—   Nepavisam, misis Čepmen, mums nemaz nav žēl balles, — es atteicu. Un vēl nekad nebiju sacījis patiesākus vārdus kā šie.

Pulkstenis jau nāca pustrīs, kad es beidzot nospriedu, ka Zuzīte ar savu darbu ir galā. Viņai nu bija seši žirgti kucēntiņi — pilnīgi pietiekama saime tādai mazai kucītei. Visi bija sagūluši viņai apkārt, un ņerkstēšana apklusa, kad katram izdevās tikt pie piena avota.

Es pa vienam izcilāju un apskatīju katru kucēnu, un Zuzīte neļaunojās, bet, it kā lepni smaidīdama, ļāva rīkoties ar savām atvasītēm. Katru atpakaļ atlikto arī viņa savukārt pārbaudīja, apostīja, aplaizīja un atkal nolikās uz sāniem.

—   Trīs sunīši un trīs kucītes, — es paziņoju, — jauks, līdzens metiens.

Pirms devāmies projām, es vēlreiz izcēlu Zuzīti no groza un iztaustīju no abiem sāniem. Viņa bija kļuvusi gluži neticami plāna, pārdurts gaisa balons nevarētu labāk saplakt, un atkal bija pārvērtusies par mazo plušķīti, ko es tik labi pazinu.

Tiklīdz noliku viņu zemē, viņa aši aiztecēja atpakaļ pie prāvās ģimenes, kas tūliņ aizrautīgi sāka viņu apstrādāt.

—   Nu viņai darba netrūks, — Bērts smiedamies noteica, — kad būs jānoņemas ar kucēniem. — Viņš noliecās un ar raupjo rādītājpirkstu paglaudīja pirmdzimto. — Šitais puika man patīk. Kā tu domā, māt, man šķiet, šito paturēsim paši. Būs mūsu vecajai meičiņai draugos.

Mums bija laiks doties projām. Kad bijām abi ar Helēnu aizgājuši līdz durvīm, mazā misis Čepmena, turēdama roku uz kliņķa, galvu pacēlusi, paskatījās man acīs.

—   Tiešām, mister Heriot, — viņa sacīja, — nemaz nespēju diezgan pateikties jums, ka atbraucāt un nomierinājāt mūsu prātus. Pat iedomāties nespēju, ko būtu iesākusi ar to savu vīrišķi, ja sunītei būtu noticis kas ļauns.

Bērts pamuļķīgi pasmaidīja. — Ko nu, ko nu, — viņš nomurdēja, — es jau pa īstam nemaz nebiju tā uztraucies.

Viņa sieva nosmējās un atvēra durvis, un kad izgājām ārā klusajā, smaržu piesātinātajā naktī, viņa satvēra mani aiz delma un šķelmīgi paraudzījās acīs.

—   Liekas, ka šī ir jūsu īstā jaunkundze, — viņa bilda.

Apliku roku Helēnai ap pleciem.

—   Jā, — es stingrā balsī atbildēju, — šī ir mana īstā jaunkundze.

36.

Pilna ambulance! Taču prieks par daudzajām galvām, ko ātrumā pamanīju, visai drīz noplaka, kad paraudzījos tuvāk. Tie visi atkal bija Dimoki.

Ar Dimokiem pirmoreiz saskāros tanī vakarā, kad mani izsauca pie suņa, ko sabraucis auto. Izsaukuma adrese bija pilsētas vecajā, nabadzīgajā daļā, un es lēnām braukāju, maldīdamies starp apsūbējušām, sagumušām mājelēm, meklēdams vajadzīgo numuru, kad vienas mājeles durvis atsprāga va(ā un uz ielas izskrēja trīs ļoti uztraukti sīki bērni, drudžaini mājot man ar rokām.

—   Šite, mister, šiten te! — visi vienā balsī sauca, kad izkāpu no mašīnas. Un tūliņ sāka apskaidrot apstākļus.

«Tas ir Bonzo!», «Viņam uzbrauca mašīna!», «Mums viņu vajadzēja ienest mājā!» Ikviens centās citus pārspēt, kamēr es atvēru vārtiņus un cauri dārziņam devos uz māju, bet trijotne karājās man elkoņos, stāstot raustīja aiz žaketes stērbelēm. Pa ceļam ievēroju, ka mājas iekšpusē pie loga liptin pielipis vēl ievērojams daudzums bērnu seju, visiem mutes kustēja runājot un roķeles svaidījās pa gaisu.

Iegājis pa durvīm, kas vērās tieši uz dzīvojamo istabu, nokļuvu trakā bērnu burzmā un tiku aizstūrēts uz istabas kaktu, kur ieraudzīju savu pacientu.

Bonzo sēdēja uz vecas segas, it stalti izslējies. Tas bija liels, vājš suns, kura izcelsmi neviens nebūtu varējis noteikt. Tā kā visi runāja vienlaikus, es nolēmu nelikties gar viņiem ne zinis, bet izmeklēt suni. Iztaustīju pēdas un stilbus, iegurni, ribas, mugurkaulu. Mutes gļotāda labā krāsā. Nekādu norādījumu uz iekšējiem ievainojumiem. Galu galā sataustīju vieglu sasitumu kreisajā plecā. Kamēr taustīju, Bonzo sēdēja kā piemineklis, bet, tiklīdz biju beidzis, novēlās un sāniem un žēlabaini raudzījās manī, kulstīdams asti pa segu.

—   Tu taču esi viens liels un dūšīgs suns, — es sacīju, un aste sāka kulstīties straujāk.

Pagriezos atpakaļ un skatījos barā, un pēc pāris mirkļiem man patiesi izdevās saskatīt vecākus. Mamma lauzās cauri uz priekšējām līnijām, bet tētiņš, sīks kā žagariņš, priecīgām acīm noraudzījās uz mani no aizmugures. Es sāku baru mazliet kušināt un, kad troksnis cik necik pierima, uzrunāju misis Dimoku.

—   Man šķiet, viņam laimējies, — sacīju. — Nevaru atrast neviena nopietna ievainojuma. Liekas, ka mašīna viņu vienkārši notriekusi pie zemes, viņš varbūt dabūjis belzienu un uz mirkli apdullis, iespējams arī, ka apdullis no pārbīļa.

Un trakā brēka sākās no jauna. — Vai viņam jāmirst, mister? — Kas viņam kaiš? — Ko jūs viņan darīsiet?

Iešļircināju sunim vieglas miegazāles. Kamēr es darbojos, Bonzo gulēja kā sastindzis, nepārprotams smags cietējs, bet visapkārt pinkainas bērnu galvas un noraizējušās acis; neskaitāmas roķeles viņu čubināja un glāstīja.

Misis Dimoka man pienesa bļodu ar karstu ūdeni, un, mazgājot rokas, man radās iespēja aptuveni saskaitīt Dimoku ģimenes sastāvu. Iznāca vienpadsmit mazo Dimoku, sākot ar puišeli ap gadiem trīspadsmit un beidzot ar tuklu bēbi, kas vēl tikai rāpoja; spriežot pēc mammas vidukļa apmēra, bija gaidāms vēl jauns papildinājums. Bērni bija ģērbušies ļoti dažādos apvalkātos apģērbos — salāpītos džemperos, ielāpiem noklātās bikšelēs, apdriskātās kleitiņās, tomēr gaisotne mājā bija atraisīta, pilna dzirkstoša dzīvesprieka.

Bonzo nebija mājā vienīgais dzīvnieks; es negribēju noticēt savām acīm, kad ieraudzīju vēl vienu prāva auguma suni un kaķeni ar diviem pusaugu kaķēniem, kas kūņojās starp daudzajām kājām. Man bija šķitis, ka šajā mājā problēma piebarot daudzās cilvēku mutes bija pietiekami grūti risināma, lai tām nepiebiedrotu vēl vairākus dzīvniekus.

Taču Dimoki par tādiem niekiem galvu nelauzīja; viņi darīja to, ko vēlējās darīt, un visi bija dzīvi. Tētis, kā vēlāk uzzināju, savu mūžu nebija neko strādājis. Viņam bija «vārga mugura», un, kā man likās, viņš dzīvoja visai jauki un patīkami — dienā paklaiņoja pa pilsētu, bet vakaros tīksmi pasēdēja pie alus glāzes un uzspēlēja domino Četros pakavos.

Man gadījās viņu diezgan bieži redzēt, viņu nebija grūti ievērot, jo viņš nekad nešķīrās no spieķa, kas viņam piešķīra visai cienīgu izskatu; gāja viņš allaž straujā solī un mērķtiecīgi, it kā taisnā ceļā dotos izpildīt kādu svarīgu uzdevumu.

Vēlreiz palūkojos uz Bonzo, kas pavadīja mani ar apskaidrotu cietēja skatienu, un tad lauzos uz durvīm.

— Man šķiet, ka viņa dēļ nav jābēdājas, — es skaļi uzsaucu pāri čalām, kas atkal gāja vaļā pilnā sparā. — Tomēr rīt vēlreiz iegriezīšos apskatīties.

Kad nākamajā rītā piebraucu pie Dimoku mājeles, redzēju Bonzo kopā ar dažiem bērniem auļojam pa dārzu. Bērni meta cits citam bumbu, un suns lēca augstu jo augstu, lai bumbu pārtvertu.

Skaidrs, ka auto viņam nav nodarījis nekādu postu, tomēr — kolīdz ieraudzīja mani veram dārza vārtiņus, viņš gandrīz vārda tiešā nozīmē ielīka ceļos un vārgi ieslīdēja mājā. Bērni barā mani aplenca.

—   Jūs viņu izārstējāt, mister! — Nu viņš ir atkal vesels, vai ne? — Šorīt viņš brokastīs pamatīgi saēdās, mister!

Gāju iekšā, mazās roķeles man liptin lipa klāt. Bonzo atkal sēdēja uz segas tikpat stalti kā iepriekšējā vakarā, bet, tikko es tuvojos, lēnām saļima uz sāniem un ar mocekļa skatienu raudzījās manī.

Es sāku smieties un notupos zemē pie viņa. —Tu esi vecs, slīpēts blēdis, Bonzo, bet mani nepiemānīsi. Es redzēju, kā tu uzvedies tur laukā.

Saudzīgi pieskāros sadauzītajam plecam, un lielais suns trīcēdams aizvēra acis, rezignēti padodamies liktenim. Tiklīdz es piecēlos un viņš saprata, ka nav gaidāma jauna injekcija, arī viņš pielēca kājās un izdrāzās dārzā.

Mazie Dimoki kliedza un gavilēja cits pār citu un nolūkojās uzmani neslēptā apbrīnā. Skaidrs, ka, pēc viņu domām, biju izrāvis Bonzo nāvei no ķetnām. No bara priekšā iznāca misters Dimoks.

—   Jūs man atsūtīsiet rēķinu, vai ne? — viņš jautāja ar viņam raksturīgo neatdarināmo cieņu.

Iepriekšējā vakarā es pirmajā acu uzmetienā redzēju, ka par šo darbu atlīdzību nav ko gaidīt, un pat neierakstīju to vizīšu grāmatā, taču tagad svinīgi palocīju galvu.

—   Labi, mister Dimok, to es izdarīšu.

Un, kaut arī visā turpmākajā ilgajā mūsu pazīšanās laikā nekad nauda no rokas rokā nepārceļoja, tomēr viņš allaž atkārtoja vienu un to pašu: — Jūs man atsūtīsiet rēķinu, vai ne?

Tā iesākās manas ļoti tuvās attiecības ar Dimokiem. Acīmredzot es biju viņiem iepaticies un viņi gribēja mani redzēt pēc iespējas biežāk. Turpmākajās nedēļās un mēnešos viņi dažādās laika atstarpēs stiepa pie manis suņus, kaķus, bedžijus un trušus un, atskārtuši, ka naudu no viņiem neņemu, nāca jo biežāk; un — ja nāca viens, tad visi nāca līdzi. Man bija vēlēšanās paplašināt mazo dzīvnieku ārstēšanas praksi, taču manas cerības uz apmeklētāju pieaugumu sabruka, kad pie manis sāka nākt Dimoki un piepildīja uzgaidāmo istabu līdz pēdējai vietiņai.

Sastrēgumi uzgaidāmajā istabā kļuva vēl kritiskāki, kad viņi sāka vest pie manis ari savu mīļo tanti misis Paunderu, kas dzīvoja ārpus pilsētas, tāpēc vien, lai tai parādītu, cik jauks cilvēks es esmu. Arī misis Paunderai, kas pastāvīgi valkāja nospeķotu velūra platmali uz nekārtīga matu ērkuļa, laikam piemita tāda pati tendence uz auglīgu vairošanos, jo parasti paķēra kādu pārīti no pašas atvasēm līdzi.

Tāda bija situācija arī tai pieminētajā rītā, kad nopriecājos par pilno ambulanci, taču sastapu vienīgi starojošus Dimokus un Paunderus; un šoreiz es pat nemanīju atnesto vai atvesto pacientu. Taču tad pulciņš, it kā pēc signāla, pašķīrās un es ieraudzīju mazo Nelliju Dimoku ar sīku kucēntiņu klēpī.

Nellija man tanī sabiedrībā patika vislabāk. Neliegšos, man patika visa ģimene; īstenībā viņi visi bija jauki cilvēki, un, pārvarējis pirmo vilšanos, es parasti priecājos par viņu apmeklējumiem. Mamma un tētis pastāvīgi bija labā omā, turklāt izcili pieklājīgi, un bērni, kaut arī skaļi un visādi trokšņaini, nekad nekļuva neuzvedīgi; viņi bija priecīgi un sirsnīgi un, ieraudzījuši mani uz ielas, māja ar roķelēm kā negudri, kamēr vien varēja mani saredzēt. Man gadījās tos itin bieži sastapt, jo viņi pastāvīgi rosījās pa pilsētu visādos sīkos darbiņos — iznēsāja pienu vai avīzes. Un galvenais bija tas, ka viņi mīlēja savus dzīvniekus un tiešām par tiem rūpējās.

Bet, kā jau sacīju — vismīļākā man bija Nellija. Viņai bija apmēram deviņi gadi, un viņa bija pārcietusi «bērnu trieku», kā šo slimību tolaik dēvēja. Pēc slimības viņa diezgan stipri kliboja, vispār bija trausla, tādējādi ļoti atšķīrās no robustajiem brāļiem un māsām. Sāpošās, tievās kājiņas bija par vāju skriešanai un lēkšanai, sīko sejiņu iekļāva kupli kviešzeltaini mati, kas krita līdz pleciem, valgi zilās, mazliet šķielējošās acis rimti raudzījās pasaulē caur brillēm metāla ietvariņā.

—   Kas tad tev tur ir, Nellij? — es jautāju.

—   Mazs sunītis, — viņa gandrīz čukstus atteica. — Tas ir manējs.

—   Tu gribi sacīt, ka tas pieder tieši tev?

Viņa lepni pamāja. — Jā, tas ir mans.

—   Vai tad brāļiem un māsām tas nemaz nepieder?

—   Nē. Manējs.

Un visa Dimoku un Paunderu rinda piekrītot palocīja galvu, kad Nellija pacēla kucēntiņu pie vaiga un tad paraudzījās uz mazuli ar neizsakāmi mīļu un burvīgu smaidu. Šis smaids man vienmēr atkausēja sirdi; tas pauda dabisku bērna laimi un uzticēšanos, bet tam piemita arī kaut kas smeldzīgs, kas, iespējams, bija atvedināms uz visu Nellijas būtību.

—   Jā, tas nu tiešām izskatās pēc varen smalka suņa, — es paslavēju. — Tas taču ir spaniels, vai ne?

Viņa pārlaida pirkstiņus pār kucēna galviņu. — Jā — kokers. Misters Brauns teica, ka tas ir kokers.

Aizmugurē pulciņš saviļņojās, un priekšā iznāca misters Dimoks. Viņš cienīgi nokremšļojās.

—   Tas ir tīrasiņu šķirnes suns, mister Heriot, — viņš sacīja. — Mistera Brauna — tā, kas ir bankā, kucei bija metiens, un šito viņš uzdāvināja Nellijai. — Pasitis spieķi padusē, viņš izvilka no kabatas garu aploksni, ko ar tiešām cēlu žestu pasniedza man. — Tie ir viņa ciltsraksti.

Es izlasīju un klusu iesvilpos. — īsts suņu aristokrāts, un te es lasu, ka viņam ir ļoti garš vārds. Darovbijas Tobiass Trešais. Nudien, tas izklausās lepni.

Paraudzījos atkal uz mazo meitenīti. — Un kā tu viņu sauc, Nellij?

—   Tobijs, — viņa klusi atteica. — Es viņu saucu par Tobiju.

Es pasmējos. — Prātīgi darīts. Bet kas tad Tobijam

vainas? Kālab tu viņu atnesi šurp?

—   Viņam ir slikta dūša, — atskanēja mistera Dimoka balss kaut kur starp galvām. — Viņam nekāds ēdiens neturas iekšā.

—   Tam var būt dažādi iemesli. Vai viņš ir attārpots?

—   Nē. Liekas gan, ka nav.

—   Domāju, Jca viņam nevajadzēs nekā vairāk kā vienu tabfetīti, — es sacīju, — bet ienesiet iekšā, lai varu pamatīgāk apskatīt.

Pārējie klienti parasti iztika ar vienu pavadoni apskatāmajam dzīvniekam, bet Dimoki citādi neprata, kā atnākt visi pilnā sastāvā. Es gāju pa priekšu, viņi man nopakaļ, piepildīdami visu gaiteni no sienas līdz sienai. Mūsu konsultācijas un reizē arī operāciju istaba bija neliela, un es ar bažām vēroju, kas notiks ar garo procesiju aiz manis. Tomēr visi tika iekšā, pat misis Paundera ar mazliet sašķiebušos velūra platmali galvā iespiedās aizmugurē.

Kucēna izmeklēšana ieilga vairāk nekā citām reizēm, jo man vajadzēja, piemēram, izlauzties līdz termometram instrumentu ratiņos un pēc tam pretējā virzienā līdz stetoskopam, kas karājās uz naglas pie sienas.

—   Nē, — es beigās atzinu, — nekādu vainu viņā nespēju atrast. Esmu visai pārliecināts, ka viņam pilns vēderiņš ar tārpiem. Tagad iedošu jums tableti, un jūs to iebāzīsiet viņam mutē rīt no paša rīta tukšā dūšā.

Gluži kā skatītāji pēc futbola spēles, Dimoku pulks izslīdēja pa gaiteni līdz ārdurvīm un pēc tam uz ielas. Viena Dimoku vizīte bija beigusies.

Sīko notikumu tūliņ aizmirsu, jo nekā neparasta tajā nebija. Kucēna apaļais vēderiņš skaidrāk par skaidru norādīja uz manas diagnozes pareizību; necerēju viņu tuvākajā nākotnē no jauna ieraudzīt.

Taču es maldījos. Jau pēc nedēļas mana ambulance atkal bija pārpilna, un atkal nācās izmeklēt Tobiju pārpildītā konsultācijas telpā. Manis iedotā tablete bija izdzinusi pāris cērmju. Vēl aizvien viņš atvēma barību, vēderiņš vēl aizvien bija piepūsts.

—   Vai jūs barojat viņu kārtīgi piecas reizes dienā pa mazai drusciņai, kā mācīju? — es noprasīju.

Saņēmu dedzīgu apstiprinājumu, un es viņiem ticēju. Dimoki par saviem dzīvniekiem tiešām rūpējās. Kucēnam bija cita vaina, bet es nepratu to atrast. Temperatūra normāla, plaušas tīras, kad izčamdīju vēderiņu, nekādu sāpju reakciju nebija. Neko nesapratu. Sagatavoju vēl pudeli skābes neitralizējošu zāļu, tomēr jutos kā zaudētājs. Tik mazam kucēnam kā šis, tādas zāles nebūtu jālieto.

Sākās apnicīgs un smags periods. Aizritēja divas vai trīs nedēļas, kad jau nodomāju, ka neizprotamā kaite pati no sevis pārgājusi, un tad pēkšņi, bez brīdinājuma, ambulance bija pilna ar Dimokiem un Paunderiem, un es atrados turpat, kur biju sākumā.

Tobijs visu laiku nīkuļoja un kļuva vājāks.

Izmēģināju visu iespējamo — nomierinošus līdzekļus, dažādas diētas, tautas ārstniecības līdzekļus. Bez mitas iztaujāju Dimokus par vemšanas raksturu — cik ilgi pēc ēšanas viņš vemj un cik lielos starplaikos tas notiek. Saņēmu atšķirīgas atbildes. Citreiz kucēns barību atlaida atpakaļ tūliņ pēc ēšanas, citreiz — pēc vairākām stundām. Netiku uz priekšu ne par soli.

Liekas, bija pagājušas astoņas nedēļas, Tobijam nu jau bija četri mēneši, kad es, nelabu nojautu mākts, ieraudzīju sanākušo Dimoku pulku. Viņu apmeklējumi bija kļuvuši par sāpīgu pārdzīvojumu, un šodien nebija gaidāms nekas labāks, kad atvēru uzgaidāmās istabas durvis un tiku gandrīz vai nēšus aiznests pa gaiteni. Šoreiz tētis iespiedās konsultāciju istabā pēdējais. Tad Nellija nolika savu sunīti uz galda.

Man sažņaudzās sirds. Par spīti vārgumam, Tobijs tomēr bija audzis un kļuvis par nožēlojamu kokerspaniela karikatūru. Garās zīdainās ausis nokarājās abpus mironīgi izdilušai galvai, tievās zirnekļkājiņas apaugušas skaistām bārkstīm. Man vienmēr bija licies, ka Nellija ir vāja, bet nu redzēju, ka Tobijs viņu pārspēj. Viņš turklāt bija ne tikai vājš, bet arī viegli trīcēja, kad ar arkā izliektu muguru stāvēja uz gludenā galda un izskatījās pēc dzīvnieka, kam zudusi jelkāda interese par dzīvi.

Mazā saimniecīte pārlaida rociņu pār ribainajiem suņa sāniem, un gaišās, mazliet šķielējošās acis caur metālā ietverto briļļu stikliem raudzījās manī ar pazīstamo smaidu, kas iedzēla sirdī sāpīgāk nekā jebkad agrāk. Viņa neizskatījās noraizējusies. Droši vien stāvokļa nopietnību viņa neapjēdza, bet vai nu viņa to zināja vai nezināja, es nemūžam nespētu viņai pateikt, ka viņas sunītis lēnām mirst.

Neziņā izberzēju acis. — Ko viņš šodien ir ēdis?

—   Mazliet maizītes pienā, — Nellija pati atteica.

—   Pirms cik ilga laika? — es vaicāju, bet, iekams jel kāds paguva paguva atbildēt, kucēns apvēmās un izšļāca pussagremoto barību slaidā lokā vismaz divas pēdas tālāk uz galda.

Es strauji pagriezos pret misis Dimoku. — Vai viņš vienmēr dara tieši tā?

—   Jā, lielākoties taisni tā — ar līkumu pa gaisu.

—   Bet kāpēc jūs man nekad to nepieminējāt?

Nabaga sieviete galīgi samulsa. — Es nedomāju… nezināju … es…

Es pacēlu roku. — Labi, misis Dimok, labi. — Atjēdzu, ka visu garo laiku, kamēr es nesekmīgi noņēmos ap suņuku, neviens no Dimokiem vai Paunderiem nav izteicis nevienu kritisku vārdu, kāpēc tad man pēkšņi vajadzētu velt kādu vainu uz viņiem?

Bet es tagad zināju, kas Tobijam kait. Beidzot man bija ataususi gaisma.

Ja mani šodienas kolēģi, šo atzīšanos lasot, nospriedīs, ka esmu rīkojies kā pēdīgais nepraša, es pašaizstāvības labad atgādināšu viņiem, cik tajos laikos mācībgrāmatās viela bija ierobežota, piemēram, par pilorstenozi (kuņģa sašaurinājumu pie ievada taisnajā zarnā) bija tikai pavisam īsa piezīme, bet nekādas norādes par ārstēšanu.

Bet biju pārliecināts, ka vismaz viens cilvēks Anglijā Šai ziņā ir gudrāks par mācībgrāmatām. Ir jābūt cilvēkiem, kas ar šo kaiti nodarbojas ķirurģiski… un, ja tāds ir kaut viens, tad man likās, ka tas nevar atrasties pārāk tālu…

Izlauzos cauri baram uz gaiteni pie telefona.

—   Grenvil, vai tas tu?

—   DŽIM, — balss viņā gala ieaurojās neviltotā priekā. — Kā tev klājas, puikiņ?

—   Ļoti labi, un tev?

—   Ab-so-lūti brīnišķīgi, vecīt. Tik labi, ka labāk nav iespējams.

—   Grenvil, man te ir viens četrus mēnešus vecs spaniela kucēns, ko es ļoti gribētu aizvest pie tevis. Viņam ir pilorstenoze.

—   Brīnišķīgi!

—   Bīstos, ka tas sīcenis ilgi vairs nevilks — kauli un āda.

—   Lieliski. Lieliski.

—   Un tas viss tikai tāpēc, ka es, nejēga, esmu nedēļām ilgi ap viņu ķēpājies galīgā neziņā.

—   Nu jauki. Burvīgi.

—   Piedevām īpašnieki ir drausmīgi trūcīga ģimene. Bīstos, ka viņiem nebūs naudas, ar ko samaksāt par operāciju.

—   Es jau teicu, ka burvīgi!

Mirkli vilcinājos, kamēr saņēmos. — Grenvil, vai tu… mmm… vai esi kādreiz… kaut ko tādu jau operējis?

—   Vakardien pat kādus piecus.

—   Ko?

Iedunējā dobji smiekli. — Pamuldēju, vecīt, bet neraizējies, daži gadījumi man tiešām ir bijuši. Un tas nemaz nav tik briesmīgs darbs.

—   Labi, tas būs glābiņš. — Paskatījos pulkstenī. — Patlaban ir pusdesmit. Palūgšu, lai Zigfrīds pārņem manu rīta apgaitu, un jau pirms vienpadsmitiem būšu pie tevis.

37.

Kad ierados, Grenvils bija aizbraucis pie kāda pacienta, un es paliku ambulancē, gaidot viņa atgriešanos, un drīz arī izdzirdu lepnā bentlija klusu murrāšanu, kad tas ieslīdēja pagalmā, un redzēju pie stūres pavīdam atkal kādu vēl neredzētu milzu pīpi, bet tūliņ pēc tam ieraudzīju savu kolēģi nevainojamā uzvalkā skujiņu rakstā, kurā viņš izskatījās pēc Anglijas bankas direktora, majestātiski tuvojamies sāndurvīm.

Jau pēc īsa brīža es stāvēju zem spožās lampas operāciju istabā, noliecies pār Tobija mazo izstiepto ķermenīti, kamēr Grenvils — tas otrs Grenvils Benets — skaudrā koncentrācijā sāka darbu kucēna vēderā.

—   Vai redzi lielo kuņģa paplašinājumu? — viņš murmināja. — Klasisks bojājums. — Viņš satvēra piloru un notēmēja skalpeli. — Tagad pārgriežu serozo apvalku. — Sekoja ātrs, veikls grieziens. — Vēl mazliet jāpagriež te muskuļaudos … un tālāk… dziļāk… vēl mazliet… āre, tur jau tas ir, redzi — tas gļotainais cilnis šķēlumā. Jā… jā… pareizi. Tas ir tas, pie kā bija jānokļūst.

Es skatījos lejup uz sīko caurulīti, kas Tobijam bija sagādājusi tik lielas nepatikšanas. — Vai tad tas ir viss?

—   Viss, puikiņ. — Plati pasmaidīdams, viņš pakāpās soli atpakaļ. — Sašaurinājums novērsts, un varu saderēt, ka cālītis nobarosies viens un divi.

—   Tas ir brīnišķīgi, Grenvil. Esmu tev bez mēra pateicīgs.

—   Nieki, Džim, tas bija patīkams darbiņš. Nākamreiz varēsi pats izmēģināt roku, vai ne? — Viņš pasmējās, paņēma adatu, ievēra diegu un neaprakstāmā ātrumā šuva ciet vēdera muskuļus un ādu.

Vēl dažas minūtes vēlāk viņš savā kabinetā vilka mugurā žaketi un tad, tabaku pīpē pildīdams, sacīja man:

—   Atlikušajam rīta cēlienam man ir mazs plāniņš, puikiņ.

Es parāvos atpakaļ un kā sargādamies pacēlu roku.

—    Nu, nē … tas ir gaužām laipni no tavas puses, Grenvil, bet tiešām… man, goda vārds, jātiek atpakaļ… mums, zini, ir briesmīgi daudz darba… nevaru tik ilgi to visu uzkraut Zigfrīdam vienam… pa šo laiku atkal būs sakrājies… — es apklusu, jo sapratu, ka sāku jau šķērseniski muldēt.

Mans kolēģis atkal izskatījās sāpināts. — Es nedomāju neko citu, kā vienīgi uzaicināt tevi pie mums pusdienās. Sjū tevi gaida.

—   Ak… ak tā, skaidrs. Vai… tas ir ļoti laipni. Mēs tātad… nekur citur neiesim?

—   Citur? Ne prātā! — Viņš tīksmīgi paplēta rokas.

—    Protams, nekur citur. Pa ceļam man tikai jāiegriežas filiāles ambulancē.

—   Filiāles? Nezināju, ka tev ir filiāle.

—   Pārdesmit soļu no mājām. — Viņš aplika man roku ap pleciem. — Nu, ejam!

Atlaidies bentlija greznajā sēdeklī, es priecīgs domāju par to, cik patīkami būs sastapties ar Sjū Benetu, kad beidzot reiz būšu tāds, kāds tiešām esmu. Šodien viņa beidzot redzēs, ka es neesmu mūžam pietempies stulbenis. Turpmākās pāris stundas man rādījās īsti rožainās krāsā: lieliskas pusdienas, ko kuplinās mana asprātīgā valoda un labā uzvedība, pēc tam laimīga atgriešanās Darovbijā ar izglābto Tobiju.

Pasmaidīju, iedomādamies, kādu ģīmi rādīs Nellija, kad es viņai pateikšu, ka Tobijs tagad varēs ēst un viņam tas ies labumā, un viņš izaugs dūšīgs un draiskosies tāpat kā visi citi kucēni. Par to domādams, es vēl smaidīju, kad mašīna piestāja Grenvila dzīves vietas tuvumā. Pametu laisku skatienu pa mašīnas logu un redzēju zemu akmens celtni ar logiem svina ietvaros un milzīgu izkārtni virs ieejas. Uz tās bija rakstīts: Traktieris pie Vecā Ozola. Es aši pievērsos savam biedram.

—   Man šķiet, mēs braucām uz tavu filiāles ambulanci?

Grenvils mani apveltīja ar nevainīga bērna smaidiņu.

—   Tā es šito vietiņu esmu iedēvējis. Tā ir tik tuvu mājām, un faktiski es šeit nokārtoju lielu daļu darba darīšanu. — Viņš uzsita man pa ceļgalu. — Iegriezīsimies uz vienu lāsīti ēstgribas rosināšanai, vai jā?

—   Nē, pagaidi mirklīti, —es minstinājos, ar abām rokām cieši iekrampēdamies sēdeklī. — Es nedrīkstu šodien aizkavēties. Man noteikti…

Grenvils pacēla roku. — Džim, puikiņ, mēs tak te nekavēsimies ilgi. — Viņš paskatījās pulkstenī. — Patlaban ir tieši pusviens, un es apsolīju Sjū, ka mēs ieradīsimies vienos. Viņa patlaban cep rostbifu un taisa Jorkšīras pudiņu, un es teikšu, ka ir vajadzīgs drosmīgāks vīrietis nekā es, lai būtu klāt, kad viņai steigas dēļ pudiņš saplaktu. Es galvoju, ka mēs ieradīsimies manās mājās pulksten vienos ar minūtes precizitāti. Norunāts?

Es vilcinājos. Galu galā pusstundas laikā nekāda lielā nelaime notikt nevar. Izrausos no mašīnas.

Kad iegājām krogā, liela auguma vīrs, kas bija atspiedies pret leti, jūsmīgi sasveicinājās ar manu kolēģi.

—   Albert! —iesaucās Grenvils. —Iepazīsties ar Džimu Heriotu no Darovbijas. Džim, Šis ir Alberts Veinraits, Zirgu un ratu kroga īpašnieks no Meterlijas, turklāt vēl Licencēto krogu īpašnieku asociācijas šāgada prezidents — tā taču ir, Albert, vai ne?

Lielais vīrišķis priecīgi smaidīja un piekrizdams māja ar galvu, un es vienu mirkli jutos kā pazudis, palicis vidū starp diviem varenajiem augumiem. Grenvila cieti masīvo konstrukciju ir grūti aprakstīt, bet misters Veinraits neapšaubāmi bija nosaucams par resni. Rūtaina žakete neaizpogāta kūļājās uz svītrainā kreklā ietērpta milzīga vēdera, kas neapvaldīts vēlās pāri bikšu vidusjostai. Virs koša kaklasaites tauriņa priecīgas ačteles no piesārtušā ģīmja draudzīgi vērās manī. Viņš tiešām bija dzīvs «Licencēto krogu īpašnieku» jēdziena un gaisotnes iemiesojums.

Sāku maziem malciņiem sūkt alu no puspintes kausa, ko biju pasūtījis, bet, kad pēc divām minūtēm parādījās otrs, es redzēju, ka bezcerīgi atpalieku, un pārgāju pie viskija ar sodu, ko dzēra abi mani biedri. Man par postu izvērtās tas, ka abiem maniem kompanjoniem šinī iestādē acīmredzot bija stabils konts; viņi, ātri iztukšojuši savus traukus, tikai viegli uzsita pirkstgalus uz letes un noteica: — Jā, lūdzu, Džek, — un trīs pilnas glāzes parādījās kā uz burvja mājienu. Man ne reizes nebija iespējams kaut ko pasūtīt. Arī nauda netika ne dota, ne ņemta.

Tā bija draudzīga, klusa iedzeršana; Alberts un Grenvils visu laiku sarunājās, valodas pārtraukdami vienīgi ar minētajiem gandrīz nedzirdamajiem pirkstgalu piesitieniem pie letes. Un, kamēr es varonīgi cīnījos turēties solī ar abiem virtuoziem, piesitieni atskanēja aizvien biežāk, man pat sāka likties — ik pēc pāris sekundēm.

Grenvils bija vīrs ar vārdu. Kad pulkstenis rādīja jau gandrīz vienu, viņš palūkojās savējā.

—   Mums nu jāiet, Albert. Sjū mūs gaida mājās tieši tagad.

Un, kad mašīna pieripoja pie mājas precīzi noteiktajā

laikā, es trulā izmisumā apjēdzu, ka ar mani atkal ir cauri. Manī burbuļodams vārījās raganu katls, un no tā smacējoši garaiņi kāpa galvā. Es jutos drausmīgi un zināju, ka ļoti drīz būs vēl sliktāk.

Grenvils, spirgts un labā omā kā allaž, izlēca no mašīnas un ieveda mani sev līdzi mājā.

—   Sjū, mana mīļotā! — viņš sirsnīgi iesaucās un apskāva sievu, kas tikko ienāca no virtuves.

Izraisījusies no vīra skavām, viņa panācās man pretī. Šodien viņa bija apsējusies puķotu priekšautiņu un izskatījās, ja vien tas iespējams, vēl pievilcīgāka.

—   Sveicināts! — viņa uzsauca un uzmeta man tādu pašu skatienu kā, pirmoreiz tiekoties, viņas vīrs — it kā tikties ar Džeimsu Heriotu nozīmētu neiedomājamu pagodinājumu.

—    Cik brīnum jauki jūs atkal sastapt. Es tūliņ celšu galdā pusdienas. — Es uz apsveikumu atbildēju ar stulbu smaidu, un viņa aizsteidzās.

Atkritis atzveltnes krēslā, klausījos, kā Grenvils rosās ap bufeti. Viņš iedeva man rokā glāzi un pats apsēdās otrā krēslā. Tuklais Stafordšīras terjers tūliņ ielēca viņam klēpī.

—   Feble, manu mazo mīļumiņ! — viņš līksmi iedziedājās.

—    Papucītis ir atkal mājās. — Tad rotaļīgi pamāja maziņajai jorkšīrietei, kas sēdēja viņam pie kājām un visu laiku iezās aizrautīgos smaidos. — Redzu tevi, Viktorij, maziņā, redzu!

Kad tiku aicināts un apsēdināts pie galda, es kustējos un. rīkojos kā sapnī— kustējos gausi, runāju apņēmīgos šļupstos. Grenvils metās virsū lielajai filejai; pāris reižu strauji novilcis nazi gar tērauda galodu, viņš sāka bez žēlastības šņāpt gabalu pēc gabala. Viņš bija dāsns ēdiena dalītājs un uzkrāva uz mana šķīvja divu mārciņu tiesu gaļas un tad ķērās pie pudiņiem. Sjū nebija sagatavojusi viengabala pudiņu, bet daudzus mazus, apaļus, kā to dažkārt mēdza darīt fermeru sievas; tie bija kraukšķīgām brūnām maliņām. Es stulbi noraudzījos, kā Grenvils salika manā šķīvī blakus gaļai kādus sešus no tiem. Tad Sjū man pasniedza mērces trauku.

Ar lielu piepūli satvēru trauku aiz osas un tad sāku liet. Nezinu, kāpēc man likās, ka ikviens pudiņa veidojums jāpiepilda ar mērci līdz pašai augšai, un es idiotiski lēju mērces straumīti visos pēc kārtas un tad papildināju no jauna, kamēr visi plūda pāri. Vienreiz es sakļūdījos, un daži pilieni smaržīgās mērces tika uz galdauta. Es, juzdamies vainīgs, paskatījies uz Sjū un mulsi iegruģinājos.

Viņa atgruģināja pretim, un man sāka likties, ka, pēc viņas domām, esmu gan ērmots tips, tomēr kopumā ne bīstams,

ne kaitīgs. Man, viņasprāt, piemita vienīgi liela vājība, ka nespēju būt skaidrā prātā ne dienu, ne nakti, bet sirdī laikam esmu lāga zēns.

Pēc tikšanās ar Grenvilu man parasti vajadzēja vairākas dienas veseļoties, taču nākamajā sestdienā es biju atkal itin brašs. Iegadījās, ka tirgus laukumā ieraudzīju virzāmies uz priekšu palielu pūlīti cilvēku. Tā kā tur bija gan lieli, gan mazi, nodomāju, ka pārgājienā dodas kāda skolēnu klase ar skolotājiem, taču, tuvāk ieskatoties, redzēju, ka tie bija tikai Dimoki un Paunderi, kas izgājuši iepirkties.

Ieraudzījuši mani, tie tūdaļ mainīja kursu, griezās atpakaļ, un drīz vien mani ieskāva vesels cilvēku vilnis.

—   Paskatieties uz viņu, mister! — Viņš tagad ēd kā zirgs! — Drīz vien būs nobarojies resns! — Tādi un līdzīgi sajūsmas saucieni skanēja man visapkārt.

Nellija veda Tobiju pavadā, un, kad noliecos pie suņuka, gandrīz nespēju noticēt, ka dažās dienās var tā pārvērsties. Viņš, zināms, vēl bija kārns, tomēr bezcerīgā, bēdīgā izteiksme bija kā ar roku atņemta, kucēns izskatījās žirgts un draiskulīgs. Nu vairs bija vajadzīgs vienīgi laiks, lai viņš pilnīgi atkoptos.

Kucēna mazā saimniecīte nevarēja vien beigt paijāt gludo brūno kažociņu.

—   Tu laikam esi varen lepna uz to savu sunīti, Nellij? — es jautāju, un zilās, mazliet šķielējošās acis pievērsās man.

—   Jā, esmu gan. — Sejā atkal atplauka vienreizējais smaids. — Tāpēc, ka viņš ir manējs.

38.

Man gandrīz likās, ka skatos pats uz savām govīm, kad, stāvēdams jaunajā nelielajā kūtī, noraudzījos uz brūnajām un rudajām mugurām, un izjutu zināmu lepnumu.

— Frenk, — es sacīju, — tās izskatās brīnišķīgi. Nemaz negribas ticēt, ka tās ir tās pašas govis.

Frenks Metkāfs priecīgi atsmaidīja pretī. — Man akurāt tas pats ienāca prātā. Jāpabrīnās, kā apkārtne spēj pārvērst lopu izskatu.

Govīm tā bija pirmā diena jaunajā kūtī. Pirms tam biju tās redzējis vienīgi vecajā miteklī — īstā gadsimtus vecā Deilas govju novietnē ar sadrupušu bruģakmeņu klonu, kura bedrēs krājās mēsli un virca, ar satrunējušām koka starpsienām, kas šķīra vienas govs stāvvietu no otras, un mazītiņiem šauriem lodziņiem, it kā tā nebūtu kūts, bet gan cietoksnis. Atcerējos, ka tiku redzējis Frenku sēžam pie govs un slaucam, tumsā tikko saredzamu, bet no zemā jumta lejup resnās vērpetēs stiepās piekūpējuši veci zirnekļu tīkli.

Un govis, tur stāvēdamas, izskatījās tieši tādas, kādas bija — salasīts, raibs pienalopu pulks, taču šodien tās ieguvušas cienīgu, gandrīz dižciltīgu izskatu.

—   Man liekas, jūs izjūtat, ka lielais, grūtais darbs ir bijis to vērts, — es sacīju, un jaunais fermeris smaidīdams palocīja galvu. Tomēr smaidā varēja samanīt arī grūtumu, droši vien viņš Šai mirklī atcerējās stundas, nedēļas un mēnešus, ko bija te pavadījis sūrā, smagā darbā. Frenks Metkāfs visu to bija uzcēlis pats savām rokām. Abas spodro, betonēto novietņu rindas, slīpo, līdzeno grīdu, nobalsinātās sienas ar cementa apmetumu, lielos logus, pa kuriem plūda iekšā gaiss un gaisma, visu viņš bija cēlis un darinājis pats savām rokām.

—   Nāciet, es jums parādīšu pienotavu, — Frenks sacīja.

Iegājām nelielā telpā, ko viņš bija izbūvējis vienā kūts-

galā. Un es ar prieku aplūkoju mirdzošo piena dzesētāju, spodrās izlietnes un spaiņus, ar filtriem apgādāto kāstuvi.

—   Tiešām, — sacīju, — šādā veidā jāražo piens. Tās vecās, mēslainās kūtis, ko redzu diendienā savās apgaitās, šermuļus dzen pār kauliem.

Frenks paliecās uz priekšu, pagrieza krānu, un no tā sāka tecēt ūdens. — Jums taisnība, — viņš sacīja. — Un pienāks diena, kad visur būs tā kā šeit un vēl labāk, un fermeriem turklāt tas atmaksāsies. Es iegādājos piensaimnieka licenci, un tie četri pensi par galonu savilks kopā lielu naudu. Jūtu, ka esmu gatavs startam.

Un, kad viņš sāka darboties, man likās, ka viņš dzīvē tiks tālu. Šķiet, viņam piemita viss, kas nepieciešams fermera grūtajā darbā — saprāts, fiziska izturība, viņš mīlēja zemi un lopiņus un spēja neatrauties no darba, kad citi palaidās laiskumā. Ticēju, ka šīs īpašības palīdzēs pārvarēt vislielāko šķērsli, proti, to, ka viņam nebija naudas.

Sākotnēji Frenks nebija fermeris. Viņš strādāja tēraudlietuvē Midlsboro. Kad pirms gada viņš kopā ar savu jauno sievu ieradās, lai pārņemtu vientuļu, nelielu saimniecību, es biju visai pārsteigts, ka viņš pamet pilsētu.

Viņš smējās, kad par to ieminējos. — Mans vecvectēvs ir no Šīs puses, un man jau sen kārojās atgriezties atpakaļ uz šejieni.

Kad iepazinos ar viņu tuvāk, vairs nebija grūti aizpildīt tukšās vietas vienkāršajā apliecinājumā. Izrādījās, ka agrā zēnībā viņš bija šeit pavadījis visas skolas brīvdienas un, lai gan tēvs bija meistars tēraudlietuvē un viņš pats tur bija nostrādājis mācekļa laiku, tomēr aicinājums atpakaļ uz Deilu bija kā sirēnu balsis, kas kļuva jo dienas, jo skaļākas, līdz viņš vairs nespēja tām pretoties. Jebkurā brīvajā laikā viņš bija strādājis fermās, izlasījis par lauksaimniecību visu, ko bija dabūjis rokā, un, pēdīgi pametis visu līdzšinējo, paņēma rentē nelielu zemesgabalu augstu klintājā gara, akmeņaina ceļa galā.

Ar primitīvo dzīvojamo māju un nolaistajām saimniecības ēkām šī vieta labu pārtikšanu nesolīja, un es tiešām nebiju sevišķi pārliecināts, ka pilsētnieks tā uzreiz spēs pārslēgties uz lauksaimniecību, turklāt padarīs to ienesīgu; neilgajā šeit pavadītajā laikā biju pieredzējis vairākus, kas mēģināja un izputēja. Bet Frenks Metkāfs bija ķēries pie darba tā, it kā visu mūžu tik vien būtu darījis, kā labojis salauztus aizgaldus, uzlabojis ganības, saprātīgi iepircis lopus no saviem patiesi trūcīgajiem līdzekļiem; viņa rīcībā nebija nenieka no satraukuma un izmisuma, ko biju novērojis pārējos.

Par to es reiz runāju ar vecu, atpūtā aizgājušu fermeri Darovbijā, un vecais vīrs ieklukstējās smieklos: «Vajag, lai cilvēkā tā zemes būšana ir iekšā. Nav jau daudz to, kam labi padodas, tikai tie, kam tas asinīs. Nekas par to, ka jaunais

Metkāfs uzaudzis pilsētā, bet viņam tas ir iekšā, ir iekšā, un viss.»

Varbūt viņam bija taisnība, bet vai nu Frenkam tas «bija iekšā», vai viņš to bija ieguvis ar mācīšanos un smadzeņu darbību, īsā laikā viņš pārveidoja visu saimniecību. Ja viņš neslauca, nebaroja lopus vai nemēza mēslus, tad vergoja, lai uzceltu jaunu kūti — skaldīja akmeņus, taisīja javu, sviedriem un cementa putekļiem aplipis. Bet nu, kā pats sacīja, bija gatavs startam.

Kad iznācām no pienotavas, viņš parādīja vēl uz vienu vecu ēku pagalma otrā pusē. — Kad būšu atspēries, tad to pārbūvēšu par otru kūti. Man vajadzēja diezgan daudz aizņemties, bet tagad, kad esmu iestājies piensaimnieku apvienībā, pāris gados tikšu ar visu skaidrībā. Kādreiz nākotnē, ja viss vedīsies labi, varēšu padomāt par saimniecības paplašināšanu.

Viņš bija apmēram manā vecumā, tas mums palīdzēja pa īstam sadraudzēties. Lāgiem sēdējām viņa mazajā, skopi mēbelētajā dzīvojamā istabā ar zemajiem griestiem un vienu vienīgu mazu lodziņu, un, kamēr viņa jaunā sieviņa mums lēja tasēs tēju, viņš labprāt pastāstīja par saviem plāniem. Klausoties vienmēr likās, ka tāds cilvēks kā viņš ne tikai pats gūs panākumus, bet būs noderīgs lauksaimniecībai vispār.

Pavēros viņā, kad viņš patlaban pagrieza galvu un pārlaida skatienu savai nelielajai valstībai. Viņam nemaz nevajadzēja sacīt: «Es mīlu šo vietu. Esmu te piederīgs.» Tas viss bija redzams sejā, maigumā, kas atspīdēja acīs, kad tās slīdēja pār zaļajiem laukiem klinšu ieplakās. Šīs pļavas un tīrumus tikai dažas pēdējās paaudzes bija iekopušas mežonīgajā nogāzē; nebeidzamajā cīņā ar mūžsenajiem ienaidniekiem — viršiem un papardēm — iekoptie lauki stiepās augšup līdz pašām klintīm, un tālāk pletās purvs ar muklājiem un kūdras laukiem. Ganības bija liesas, daudzās vietās akmeņi kā dūres spiedās cauri plānajai augsnes kārtiņai, bet laikam dzidrais gaiss, kas smaržoja pēc kūdras, viņam pēc metalurģijas rūpnīcas trokšņa un dūmiem šķita kā atpestīšana.

— Apskatīsim labāk tagad to govi, Frenk, — es sacīju. — Jūsu jaunā kūts man tā aizņēma prātu, ka es pavisam aizmirsu, kālab esmu atbraucis šurp.

—   Jā — tā ir tur — tā rudi baltā. Tas mans jaunākais pirkums, un viņa no laika gala nav bijusi īsti vesela. Ne viņa lāgā atslaucās, nekā, vispār liekas tāda nīkulīga.

Temperatūra bija simt trīs grādi un, likdams nost termometru, es ievilku nāsīs gaisu. — Viņa mazliet nelabi ož, vai jums tā neliekas?

—   Jā, to smaku arī es biju jau ievērojis.

—   Tad atnesiet man karstu ūdeni. Palūkošu, kas tur iekšā jūtams.

Dzemde bija pilna ar kaut ko smirdīgi šķidru, un, kad izvilku roku, tā bija apķepusi ar dzeltenu nekrotisku masu. — Tur ir pamatīgs daudzums izdalījumu, — es noteicu.

Frenks palocīja galvu. — Jā, izdalījumi viņai bija, taču es tiem nekādu īpašu uzmanību nepievērsu — govīm daudzreiz tā mēdz būt, tīroties pēc atnešanās.

Ar gumijas Šļūtenes palīdzību izsūcu izdalījumus no dzemdes, ievadīju antiseptisku pulveri un iespiedu dažus akriflavīna pesārijus.

—   Tas palīdzēs iztīrīties, un es ceru, ka drīz vien tai būs labāk. Tomēr gribu noņemt asins paraugu analīzei.

—   Kādā nolūkā?

—   Var jau būt, ka nekas nopietns nav. Man tomēr nepatīk tā dzeltenā putra. Tā veidojas no sairuša kotiledona — tie ir tie zirnīši, kas placentā, un, ja tiem ir šāda krāsa, tad ir aizdomas uz brucelozi.

—   Jūs domājat izmešanos?

—   Iespējams tas ir, Frenk. Varbūt viņa izmetusies, bet varbūt atnesusies normāli un tomēr ir inficēta. Lai būtu kā būdams, asinis mums to pateiks. Līdz tam laikam turiet viņu izolācijā.

Pēc dažām dienām brokastlaikā Skeldeilas Mājā es uztraukts atplēsu laboratorijas atbildi un izlasīju, ka asins paraugs uzrādījis pozitīvu rezultātu. Tūdaļ steidzos pie Frenka uz fermu.

—   Cik ilgi jums tā govs jau ir? — es jautāju.

—   Mazliet vairāk par trim nedēļām, —jaunais fermeris atteica.

—    Un ganījusies turpat, kur pārējās, arī aplecinātās teles?

—   Jā, visu laiku.

Mirkli klusējis, turpināju: — Frenk, būs labāk, ja pateikšu jums tā, kā ir. Es saprotu, ka jās gribat zināt visu, kas var notikt. Inficēšanās avots ar brucelozi ir inficētas govs izdalījumi, un šī jūsu jaunā govs ar savējiem ir piešķiedusi visu ganību. Kāda no jūsu govīm, bet varbūt visas jau ir uzlasījušas baciļus.

—   Vai tas nozīmē, ka tās izmetīsies?

—   Nav teikts. Mēdz notikt ļoti dažādi. Dažas govis, kaut arī inficētas, teļu iznēsā. — Es visiem spēkiem centos piešķirt saviem vārdiem optimistisku skanējumu.

Frenks dziļi sabāza rokas kabatās. Šaurā tumsnējā seja bija dziļi nopietna. — Sasodīts, kaut jel es viņu nekad nebūtu ieraudzījis! Nopirku viņu Houltonas tirgū. Die's vien zina, no kurienes tā nākusi, bet nu jau ir par vēlu prātuļot un runāt. Ko mēs varētu šai lietā uzsākt?

—   Galvenais ir turēt viņu pilnīgi izolētu no pārējiem lopiem. Es vēlētos, kaut mums būtu jelkāda iespēja aizsargāt pārējos, bet es nekādu iespēju neredzu. Ir diva veida vakcīnas — viena — dzīvā, ko var dot vienīgi neaplecinātām govīm, un jūsējās visas ir grūsnas, un otra — nedzīvā vakcīna, no kuras nav liela labuma.

—   Es piederu pie tiem cilvēkiem, kas nemīl sēdēt, rokas klēpī salikuši, un gaidīt. Tā beigtā vakcīna nekā ļauna nenodarīs ari tad, ja nelīdzēs, vai ne?

—   Protams.

—    Nu, tad vakcinējiet visas un cerēsim uz labāko.

Cerēt uz labāko bija tas, ko veterinārārsti trīsdesmitajos

gados darīja ļoti bieži. Vakcinējām visu ganāmpulku un gaidījām.

Pilnas astoņas nedēļas nenotika nekas. Vasara iegriezās rudenī, un lopi tika savesti kūtī. Inficētā govs atlaba, izdalījumi beidzās, un viņa sāka dot vairāk piena. Tad Frenks vienu rītu piezvanīja pašā agrumā.

—   Es kūts ejā atradu beigtu teļu, kad gāju uz rīta slaukšanu. Vai atbrauksiet?

Tas bija septiņu mēnešu embrijs bez lāga apmatojuma. Govs izskatījās slima, aizmugurē karājās neatdalījusies placenta. Tesmenis, kuram normāli vajadzēja būt pierietējušam ar pienu, dārgo pienu, uz kā balstījās Frenka eksistence, bija gandrīz tukšs.

Pilnīgā bezpalīdzībā es nevarēju piedāvāt nekā cita, kā dot to pašu padomu: izolēt, dezinficēt… un cerēt.

Vēl divas nedēļas vēlāk izmetās viena no grūsnajām telēm — tā bija maza Džersijas krustojuma gotiņa. Frenks bija cerējis, ka tā pacels viņa ganāmpulka pienam tauku procentu; nedēļu vēlāk vēl viena govs izmeta teļu sestajā grūsnības mēnesī.

Kad ierados sakarā ar šo trešo gadījumu, sastapu misteru Begliju. Frenks mūs iepazīstināja, it kā atvainodamies.

—   Viņš apgalvo, ka viņam esot zāles pret šito nelaimi, Džim. Viņš grib ar jums par to parunāt.

Ikvienā nejēdzīgā situācijā allaž gadās kāds, kas visu zina labāk nekā veterinārārsts. Zemapziņā es jau biju gaidījis, ka parādīsies kāds misters Beglijs, tāpēc pacietīgi noklausījos.

Viņš bija ļoti maza auguma, līkām, audekla kājtiņos ietērptām kājām un cieši skatījās man acīs.

—  Jauno cilvēk, esu to visu pārlaidis savā fermā un nebūtu šodien nācis šurp, ja man nebūtu zāles priekš tās vainas.

—   Skaidrs. Un kas tās ir par zālēm, mister Beglij?

—   Tepat jau ir. — Sīkais vīrelis izvilka no svārku kabatas pudeli. — Bišķi novārtījusēs jau ir — savus pāris gadus tā nostāvēja kūtī uz loga.

Izlasīju etiķeti. «Profesora Driskola zāles pret izmešanos. Dodamas visām ganāmpulka govīm, katrai pa divām ēdamkarotēm uz pinti ūdens. Otrā dienā jāatkārto.» Etiķetes lielāko daļu aizņēma profesora ģīmetne. Tas bija agresīva izskata ūsainis ar Viktorijas laika modes augsto apkaklīti un lūkojās manī cauri biezai putekļu nosēdumu kārtai. Galīgs muļķis šis vīrs arī nebija, jo mazliet zemāk uz pudeles bija vēl viena uzlīme, kas atgādināja: «Ja kāds mājlops jau izmeties, tad viena zāļu deva pasargās no atkārtojumiem.» Viņš, jādomā, zināja tikpat labi kā es, ka atkārtojumi notiek ļoti reti.

—   Jā gan, —misters Beglijs atkārtoja. —Šitenās ir tās īstās zāles. Man tā nelaime gadījās gandrīz ar visām govīm, bet es tik devu šito iekšā, un nākamreiz tejš izvēlās, ka prieks.

—   Tas pats būtu noticis arī bez zālēm, jo pēc izslimošanas govis iegūst imunitāti.

Misters Beglijs piešķieba galvu un veltīja man laipnu, neticīgu smaidu. Un kā lai es turpinātu strīdu? Man taču nebija nekā, ko piedāvāt vietā.

—   Lai notiek, Frenk, — es vārgi noteicu. — Dodiet vien — tās, gluži tāpat kā mana vakcīna, neko ļaunu nenodarīs.

Tika nopirkta jauna pudele ar Driskola zālēm, un sīkais misters Beglijs rūpīgi pārraudzīja zāļu sadali ganāmpulkam. Un viņš vai plīsa aiz lepnuma, kad pēc trim nedēļām vienai govij precīzi laikā piedzima teliņš.

—   Nu, jauno cilvēk, ko t' nu jūs teiksiet? Re, kā mana zāle jau iedarbojas!

—   Arī es gaidīju, ka dažas govis atnesīsies normāli, — es atteicu, un mazais vīrelis sašķobīja lūpas ļoti izteiksmīgi, lai parādītu, ka viņa acīs es esmu cilvēks, kas neprot ar godu zaudēt.

Mani, protams, nepavisam neuztrauca viņa spriedums par manu nezināšanu, es gluži vienkārši jutos nevarīgs un nelaimīgs. Tādas lietas notika ļoti bieži toreiz, kad vēl nebija atklāti modernie ārstniecības līdzekļi. Fermas bija pārpludinātas ar visādām pesteļu zālēm, un veterinārārsti nevarēja neko lielu pret tām iebilst, jo viņu pašu farmakoloģija bija gaužām trūcīga.

Un tieši infekcijas, kas saistītas ar lopu izmešanos un bija tik sīkstas pretinieces visiem lopārstu pūliņiem saglabāt kontroli, lieliski sekmēja kaktu dakteru panākumus. Farmācijas reklāmprese un lauku avīzes bija pilnum pilnas ar sludinājumiem, kas slavēja sarkanās mikstūras, aiztures zāles, rozā pulverus, kas uz galvošanu dod tūlītējus rezultātus. Profesoram Driskolam konkurentu netrūka.

Kad drīz pēc tam vēl viena govs atnesās normāli, misters Beglijs izturējās ļoti jauki, teikdams: — Mums visiem vēl jāmācās, jauno cilvēk, un jums vēl ir ļoti maz praktiskās pieredzes. Jūs vienkārši nebij neko dzirdējuši par manām zālēm, tāpēc es jūs arī nemazam nevainoju, bet pats gan zinu, ka esam kalnam pāri.

Es neko neatbildēju. Frenks pamazām sāka izskatīties pēc cilvēka, kam paspīdējis mazs cerību stariņš, un es ar savām šaubām negribēju to apdzēst. Varbūt infekcijas uzliesmojums izdedzis un pierimst pats no sevis — šajos notikumos nekas nebija iepriekš paredzams.

Tomēr, kad Frenks nākamo reizi man piezvanīja, manas drūmās priekšnojautas bija īstenojušās. — Lūdzu, atbrauciet, trim govīm nepieciešama tīrīšana.

—   Trim!

—   Jā, tās izmetās cita pēc citas — bums, bums, bums. Visas priekšlaicīgi. Galīgā neraža, Džim — nesaprotu, ko vispār darīt tālāk.

Viņš bija iznācis man pretī ceļa galā. Un izskatījās novecojis par gadiem desmit — seja bāla un sakritusies, it kā viņš vispār nebūtu gulējis. Arī misters Beglijs bija ieradies un raka bedri kūts durvju priekšā.

—   Ko viņš dara? — es jautāju.

Frenks neizteiksmīgi, galvu nodūris, raudzījās uz saviem zābakiem. — Viņš tur grib ierakt vienu no beigtajiem teļiem. Apgalvo, ka esot ļoti derīgi aizlikt vienu durvīm priekšā. — Pūlēdamies pasmaidīt, viņš piebilda: — Tā kā zinātne man līdzēt nespēj, jāsauc palīgā melnā maģija.

Arī es pats jutos novecojis, mezdams likumu apkārt dziļajam kapam, ko raka misters Beglijs. Kad gāju garām, sīkais gudrelis pacēla galvu un paraudzījās uz mani.

—   Tas ir dikti vecs līdzeklis, — viņš paskaidroja. — Liekas, ka manām zālēm sāk zust spēks, tālab pāriesim pie kaut kā stiprāka. Vaina tur, — viņš diezgan pikti piebilda, — ka mani pasauca palīgā uz šejieni daudz par vēlu.

Es izņēmu govīm sairušās placentas un braucu projām, cik drīz vien spēju. Mani māca tik briesmīgs kauns, ka nespēju paskatīties Frenkam acīs. Un vēl ļaunāk bija nākamajā apmeklējumā pēc divām nedēļām, jo, ejot pa pagalmu, man nāsīs iesitās dīvaina, svešāda smaka, kas sabojāja dzidro kalnu gaisu. Tā bija uzmācīga, asa smirdoņa, it kā būtu zināma, tomēr noteikt to nemācēju. Frenks, iznācis no mājas, ieraudzīja, ka ostu gaisu un lūkojos visapkārt.

—    Nekāda jaukā smarža nav vis, — viņš, gurdi pavīpsnājis, ieteicās. — Laikam jūs vēl neesat iepazinies ar mūsu āzi.

—   Ar jūsu āzi? Jums ir āzis?

—   Jā, aizņēmāmies — lādzīgu vecu kazbuku. Pašreiz viņu nekur tuvumā neredzu, bet saost gan var pa gabalu. Misters Beglijs to kaut kur sameklējis un saka, ka vienam viņa kaimiņam tas āzis bijis īstais glābējs šādā nelaimē. Teļu ierakšana paslieksnē neko labu neatnesa, tāpēc viņš nosprieda, ka derīgāk būtu atvest āzi. Viņš apgalvo, ka smaka esot tā īstā ārstētāja.

—   Ak vai, Frenk, man ir neizsakāmi žēl, — es sacīju. — Vai tad tiešām vēl turpinās?

Viņš paraustīja plecus. — Jā, kopš mēs pēdējo reiz tikāmies, izmetās vēl divas. Bet es vairs neraizējos, Džim, un Dieva dēļ — nerādiet arī jūs tik nejēdzīgi nelaimīgu ģīmi. Jūs neko nespējat līdzēt, to es zinu. Neviens neko nespēj līdzēt.

Braukdams mājup, pārdomāju viņa vārdus. Infekcioza neiznēsātu embriju izmešana govslopiem ir zināma jau gadsimtiem, un es biju lasījis senās grāmatās par šo ļauno sērgu, kas senlaikos dzinusi postā lopkopjus gluži tādā pašā veidā, kā tagad tika iznīcināta Frenka Metkāfa saimniecība. To laiku eksperti secināja, ka ļaunums ceļas no netīra ūdens, nepareizas barošanas, no kustību trūkuma un pēkšņa izbīļa. Tomēr viņi piebilda, ka citas govis, kas ostījušās ap nelaikā izmestajiem embrijiem un placentām, var piedzīvot tādu pašu likteni. Bet viss tālākais bija viens vienīgs melnas neziņas tunelis.

Turpretī mēs, modernie veterinārārsti, zinājām par sērgu visu. Zinājām, ka to izraisa bacilis, ko sauc par Brucella abortus, un tā pazīmes un īpašības izpētījām tik pamatīgi, līdz izzinājām visus tā noslēpumus; taču, kad pienāca brīdis palīdzēt Frenka situācijā nokļuvušam fermerim, bijām tikpat bezspēcīgi kā seno ērmoto grāmatu sacerētāji. Tiesa, apņēmīgi pētnieki bija ķērušies pie darba, lai atrastu iespēju baciļa apvaldīšanai, kas vienlaikus nozīmētu atrast drošu, efektīvu vakcīnu, kā imunizēt lopus pret bacili, vakcinējot vēl nepieaugušus teļus. Un jau 1930. gadā bija izstrādāts «ierobežotājs 19», uz kuru tika liktas lielas cerības. Taču arī ap šo laiku preparāts vēl aizvien bija tikai izmēģinājuma stadijā. Ja Frenkam būtu palaimējies piedzimt divdesmit gadus vēlāk, pastāvētu iespēja, ka visas viņa iepirktās govis būtu vakcinētas ar to pašu «ierobežotāju 19» un līdz ar to aizsargātas no saslimšanas. Tagad mums ir arī efektīva nedzīvā vakcīna grūsnām govīm.

Vislabākais tomēr ir tas, ka patlaban tiek izstrādāta shēma brucelozes pilnīgai iznīdēšanai, un tieši šis apstāklis pievērsis sevišķi plašu uzmanību. Cilvēki visnotaļ un gluži dabiski ir ieinteresēti savas — cilvēku — vispārējās veselības aizsardzības problēmās un ir izzinājuši visu to slimību spektru, kuras apdraud iedzīvotājus, lietojot inficētu pienu. Bet gandrīz neviens pilsētnieks nezina, kādu postu bruceloze nodara lopkopjiem.

Frenka stāstam līdz beigām vairs nebija tālu. Rudens iegriezās ziemā, un uz Skeldeilas Mājas pakāpieniem vizuļoja sarma, kad viņš vienu vakaru ieradās pie manis. Iegājām lielajā istabā, un es atrāvu vaļā pāris pudeļu alus.

—   Domāju, ka jāatnāk un jāpastāsta jums, Džim, — viņš ļoti lietišķi paziņoja. — Man jāvācas projām.

—   Jāvācas projām? — Kaut kas manī neparko negribēja pieņemt viņa vārdus par īstenību.

—   Jā, griezīšos atpakaļ pie sava vecā darba, ko strādāju agrāk. Cits nekas man neatliek.

Es, nevarīgi un lāgā neapjēgdams, pārjautāju: — Vai tiešām ir tik ļauni?

—   Ticiet droši, ka ir. — Viņš rūgti pasmaidīja. — No visa ganāmpulka man palikušas trīs govis, kas atnesās normāli. Visas pārējās noplukušas, nederīgas nīkules, to piena lāsi, ko no viņām varu izslaukt, nav vērts pieminēt. Man nav teļu ne ko pārdot, nedz ar ko atjaunot ganāmpulku. Man nav nekā.

Es vilcinādamies jautāju: — Vai tiešām nav nekādu cerību dabūt mazliet jauna vēja burās?

—   Nē, Džim. Ja es tagad visu izpārdošu, tad tikai līdz ar nagiem varēšu nodzēst parādu bankai. Pārējo esmu aizņēmies no tēva un otrreiz viņam lūgt jaunu aizdevumu netaisos. Es apsolīju, ka atgriezīšos rūpnīcā, ja man te saies grīstē, un to es arī tagad darīšu.

— Velns un elle, Frenk, — es sodījos. — Es nemaz nespēju izteikt, cik neganti žēl man tā visa. Jums tik briesmīgi caurcaurēm nelaimējās.

Viņš palūkojās uz mani un pasmaidīja bez mazākās iežēlināšanas. — Nav ko pieminēt, — viņš sacīja. — Tā mēdz notikt!

Es gandrīz pielēcu kājās. — «Tā mēdz notikt!» Tie ir fermeru parastie vārdi pēc visām smagām nelaimēm. Vecajam vīram Darovbijā bijusi taisnība. Frenkam tiešām «tas bija iekšā».

Un patiesībā viņš nebija vienīgais, kas šādā veidā izputēja. Nelaimi, kas piemeklēja Frenku, dēvēja par «izmešanos vētru», un tā piespieda pie sienas daudzus krietnus lopkopjus. Daži nepadevās, turējās, zobus sakoduši, savilka jostas jo cieši, līdz pēdējam grasim iztērēja ietaupījumus, dzīvoja pusbadā, bet izturēja, līdz vētra atplūda un varēja sākt dzīvi no jauna. Bet Frenkam nebija iekrājuma, ar ko pārlaist grūtās dienas; viņa uzdrošināšanās jau no paša sākuma bija laimesspēle, un viņš zaudēja.

Nekad vairs neesmu neko par viņu dzirdējis. Sākumā gaidīju, ka viņš atrakstīs, bet tad sapratu: ja viņš reiz izšķīrās par sāpīgo griezienu, tad bija jāpārgriež līdz galam.

No dažām vietām Penīnu ziemeļdaļā var pārredzēt lielus Tīsaidas plašumus, un, vērodams naktī kāpjam debesīs ugunīgu dzirksteļu spīdumu, kas paceļas no tēraudlietuvju krāsnīm, es bieži atceros Frenku un lūkoju iztēloties, kā viņam klājas. Droši vien ne slikti, bet, kas pateiks, cik bieži viņa prāts atgriežas zaļajās nogāzēs, kur bija cerējis izveidot kaut ko paliekamu un vērtīgu un audzināt savus bērnus.

Mazo fermu pie Brenseta pēc viņa aizbraukšanas nopirka kāda Pītersu ģimene. Interesanta sagadīšanās, ka arī viņi bija no Tīsaidas, bet misters Pīterss bija varens rūpnīcas direktors un šo vietu kalnos izmantoja vienīgi vasaras atpūtai. Šim nolūkam vieta bija ideāla, un arī viņam bija gados jauna ģimene, kam ļoti patika izjādes, un ganībās drīz vien uzradās visai plašs zirgu un poniju sortiments. Vasarās tur uzturējās misis Pītersa ar bērniem. Tie bija jauki cilvēki, kas par saviem mājdzīvniekiem labi rūpējās, un līdz ar to es kļuvu par biežu viesi.

Dzīvojamā māja tika pārbūvēta gandrīz līdz nepazīšanai, un es dzēru — ne vairs tēju, bet kafiju — dzīvojamā istabā, kas bija iemantojusi patiesi skaistu izskatu — tur stāvēja antīks galds un nedaudzas glītas mēbeles, pie sienām karājās gleznas. Vecās saimniecības ēkas bija pārbūvētas par vaļējiem paviljoniem.

Vienīgā ēka, kas palikusi nemainīga, bija Frenka jaunā kūts; tagad tā tika izmantota par graudu klēti un šķūni zirgu pakaišu glabāšanai.

Man allaž sažņaudzās sirds, kad pavēros uz noputējušo grīdu un zirnekļu tīmekļu aizvilktajiem logiem, uz sarūsējušajiem ūdenstraukiem, salmu ķīpām un auzu maisiem tur, kur tik lepni un stalti bija stāvējušas Frenka govis.

Tik vien bija atlicis no kāda cilvēka sapņa.

39.

Es biju precējies pirmoreiz, tāpēc pagātnē nebija itin nekā, ar ko šo pieredzi salīdzināt, tomēr pamazītēm man atausa atziņa, ka esmu gaužām jauki iekārtojies.

Es, protams, runāju vienīgi par dzīves materiālo pusi. Man vai jebkuram citam puisim pietiktu ar to, ka laimējies būt uz visiem laikiem kopā ar skaistu meitenei, ko es mīlēju un kas mīlēja mani. Par citiem aspektiem priekšlaikus ne reizes neiedomājos.

Piemēram, rūpēšanās par manām ērtībām un labsajūtu. Man agrāk likās, ka tamlīdzīgas būšanas jau sen izgājušas no modes, bet Helēna tā nedomāja. Es dabūju to izjust jau no paša rīta, kad šorīt ienācu brokastīs. Mēs beidzot bijām iegādājušies galdu — to es reiz nopirku izsolē kādā fermā un, uzsējis mašīnai uz jumta, triumfāli pārvedu mājās, un Helēna tagad bija atteikusies no krēsla, ko līdz Šim izmantoja maltītēs pie mūsu augstā sola, un pati apmetusies kā laktā uz mana kādreizējā ķebļa. Tagad viņa ēdienu cēla lielu gabalu augšup pie mutes, bet man tika novēlēta ērtā sēdēšana krēslā. Es nedomāju, ka pēc dabas esmu īsti pašmīlīgs cūkcepure, bet man tika laupīta jebkāda pretošanās iespēja.

Un bija vēl daudz kas cits. Glītā drēbju kaudzīte, nolikta man pa rokai ik rītu: tīrs, izgludināts krekls un mutautiņš, un zeķes, viss neiedomājami atšķirīgi no ellīgā jucekļa vecpuiša dienās. Un, ja es nokavēju maltīti, kas notika visai bieži, viņa pati man vienmēr cēla ēdienu galdā un neaizgāja vis projām, lai ķertos pie kāda cita darba, bet, tieši otrādi, nolika visu pie malas un sēdēja klāt, kamēr paēdu. Tas man lika justies kā sultānam.

Tieši šī uzmanības izpausme man palīdzēja izskaidrot viņas uzvedību. Pēkšņi atcerējos, ka biju redzējis viņu sēžam pie galda, kur misters Oldersons ieturēja vakara maltīti; toreiz viņa sēdēja tieši tādā pašā pozā — vienu delmu uz galda atspiedusi, vēroja tēvu. Un es atskārtu, ka viņas agrās jaunības dienu ieradus attieksmē pret tēvu kļuvis par manu guvumu. Tēvs bija mazs, mīlīgas dabas vīriņš, tomēr Helēna labprāt bija izpildījusi katru viņa vēlēšanos, no laba prāta apliecinādama, ka vīrs ir galvenā persona mājā; tagad tas viss nāca pār manu galvu.

Jaunā dzīves pieredze rosināja mani domāt par lielo jautājumu: kāda izturēšanās no meitenēm tiek gaidīta pēc apprecēšanās? Viens vecs fermeris man reiz deva padomu, kā izraudzīties sievu, sacīdams: «Vispirms pamatīgi noskati māti, puis!», un es esmu pārliecināts, ka viņam zināmā mērā bija taisnība. Bet, ja arī man atļauts kādu vārdiņu bilst, tad varu papildināt padomu, ka der pamest skatienu, kā viņa izturas pret tēvu.

Vērojot viņu tagad klājam brokastgaldu, mani pārņēma silta, līksma apziņa, kādu es pārdzīvoju bieži, par to, ka mana sieva pieder pie tām sievietēm, kam rūpes par vīru sagādā prieku, un ka mani tas dara ļoti laimīgu.

Un skaidrs, ka es plauktin plauku un ziedēt ziedēju, tā apkopts un apčubināts. Varbūt pat pārāk, un es skaidri zināju, ka nevajadzētu tā mesties virsū biezputrai ar krējumu, it īpaši tāpēc, ka viss bija gardi sacepts pannā. Helēna pūrā bija atvedusi uz Skeldeilas Māju varenu gardumu — veselu puscūci, un tagad pašā bēniņu čukurā pie sijas bija piekārts sāngabals un karalisks šķiņķis — nebeidzams kārdinājums. Patlaban dažas šķēles čurkstēja pannā, un, kaut es nekad neesmu bijis bagātas brokastu maltītes piekritējs, es neko neiebildu, ka viņa pie tām šķēlēm piesita vēl pāris brūno olu, lai šīm nav garlaicīgi. Un tikai pavisam vārgi papretojos tad, kad visam klāt nāca vēl pāris gardu kūpinātu desiņu, ko viņa pirka tirgus laukuma bodītē.

Kad visu to biju notiesājis, apņēmīgi cēlos augšā no galda un vilku mugurā žaketi, ko vairs nebija tik viegli aizpogāt kā agrāk.

— Te būs tavas sviestmaizes, Džim, —Helēna sacīja, pasniegdama man sainīti. Diena man būs jāpavada Skārbērnas apriņķī, izdarot tuberkulīna pārbaudes Jūina Rosa labā, un mana sieva vienmēr bija norūpējusies, lai savos ilgajos braucienos es nepanīkstu badā.

Noskūpstīju Helēnu un mazliet pasmagi kratījos lejup pa garajām kāpnēm. Aizgājis pa dārza ceļu līdz pusei, es vienmēr apstājos un paskatījos atpakaļ uz pašu augšējo logu mājas čukurā. Logā parādījās roka ar traukudvieli, un dvielis sāka strauji plivināties. Es pamāju pretim un turpināju ceļu uz pagalmu. Kad izbraucu mašīnu un noliku sviestmaižu sainīti uz sēdekļa, jutu, ka esmu mazliet aizelsies. Par to, kas būs sainītī, man nebija ne mazāko šaubu; tās nebūs vienkārši sviestmaizes, bet gan gaļas un sīpolu pīrāgi, ar sviestu apziesti rausīši un liels piparkūkas gabals, lai es vēl jo dziļāk kristu grēkā.

Šajās agrīnajās mūsu laulības dienās es Helēnas aprūpē būtu nejēdzīgi nobarojies. Glābiņš bija mans darbs; neizmērojamie gājieni no viena šķūņa uz otru, kas bija izkaisīti lielu gabalu cits no cita, kāpieni augšup un lejup pa nogāzēm, rāpšanās teļu aizgaldos iekšā un ārā, govju stumdīšana un grūstīšana un regulāra fiziska piepūle, saņemot gan teļus, gan arī kumeļus. Tādējādi es tiku cauri ar mazliet stingrāk pieguļošu apkaklīti un šad tad pa piezīmei no kāda fermera: «Dieva vārds, jūs gan esat ticis labās ganībās, jauno cilvēk!»

Braukdams es vēl nopriecājos par to, cik iecietīga Helēna ir pret maniem sīkajiem niķiem. Man, piemēram, ir patoloģisks pretīgums pret treknumu, tāpēc Helēna jo rūpīgi no man domātiem gaļas gabaliem nogriež vispēdējo tauku kriksīti. Šāda attieksme pret treknumiem, kas man bija piemitusi vienmēr, pārauga šausmās kopš ierašanās Jorkšīrā, jo toreiz, trīsdesmitajos gados, fermeri laikam pārtika gandrīz tikai no treknas gaļas. Viens večuks, redzēdams manas pārgrieztās acis, kad noskatījos, kā viņš sukā iekšā ceptu cūkas speķi, pastāstīja, ka viņš nekad mūžā neesot cēlis pie mutes liesu gaļu.

—   Man trakot patīk, kad jūtu, kā tauki tek gar zodu! — viņš smiedamies piebilda. Bet viņš bija astoņdesmitgadnieks ar sārtiem vaigiem, tātad neko ļaunu viņam tāda ēšana nodarījusi nebija; un to pašu varēju sacīt par simtiem šādu vecu vīru. Es toreiz prātoju, ka laikam taču smagais darbs laukos treknumus viņu organismos sadedzina, bet es pats, tā ēzdams, laikam būtu pie gala īsi un ātri.

Izrādījās, ka iedoma par ātru nāvi ir mazliet fantastiska, to es vienā jaukā dienā uzzināju.

Tas notika kādu rītu, kad tiku izrauts no gultas pulksten sešos, lai palīdzētu saņemt teļu sīkzemnieka vecā mistera Hornera pirmpienei. Aizbraucis redzēju, ka teļam nav aplama guļa, ka tas gluži vienkārši ir pārāk liels. Teļa vilkšana ar virvēm man sevišķi nepatīk, bet telei, kas bezspēcīga gulēja salmos, palīdzība bija nepieciešama. Ik pēc dažām sekundēm viņa dzinās, uz acumirkli parādījās divas kājas un, tiklīdz govs atslāba, tās iešāvās atpakaļ.

—   Vai viņa tās kājas kādreiz izstumj arī pamatīgāk? — es pajautāju.

—    Nē, nu jau vairāk nekā stundu nekas nav mainījies, — vecais saimnieks atbildēja.

—   Un kad noskrēja ūdens?

—   Pirms divām stundām.

Teļš, bez šaubām, bija labi un droši iestrēdzis, un eja kļuva ar katru brīdi sausāka, un, ja topošā māmiņa, kas salmos mocījās, prastu runāt, viņa droši vien teiktu: «Nu visu svēto vārdā, taču izvāciet to krāmu no manis!»

Šai brīdī man būtu gauži noderējis jauns, spēcīgs palīgs, bet misters Horners, nemaz jau nerunājot par cienījamo vecumu, bez tam bija sīks un trausls. Un, tā kā ferma bija vientuļā vietā, jūdzēm tālu no tuvākā ciema, nevarēja arī nevienu kaimiņu pasaukt talkā. Atlika vienīgi paļauties pašam uz saviem spēkiem.

Noņēmos gandrīz stundu. Ar tievu, teļam aiz ausīm un caur muti izvilktu virvi, tā nodrošinot, lai galva neatliecas, es sāku teliņu collu pa collai tuvināt iznākšanai pasaulē. Es īsti nevilku, drīzāk tikai turēju teļu ciet, kad govs atslāba, un palīdzēju to virzīt uz priekšu dzīšanās brīdī. Pirmpienīte bija maza auguma un pacietīgi, savai sugai raksturīgā rezignācijā, gulēja uz sāniem. Bez palīdzības viņa nekādā ziņā nebūtu varējusi atnesties, un man visu laiku bija tāda pārliecība, ka es daru to, ko viņa vēlas un kas viņai nepieciešams. Jutu, ka man jābūt tikpat pacietīgam, kāda bija viņa. Es gotiņu nesteidzināju, ļāvu visam norisēt dabiskā secībā; vispirms parādījās purniņš ar cerīgi kustīgām nāsīm, tad šauras acu svītriņas un visbeidzot vienā grūdienā viss pārējais teļš.

Jaunā māmulīte, šķiet, nemaz nejutās slikti, jo gandrīz tūdaļ apmetās uz krūtīm un ar dzīvu interesi sāka apostīt tikko uzradušos brīnumu. Jāteic, viņa bija žirgtāka nekā es, jo pārsteigts pamanīju, ka mirkstu sviedros, esmu pavisam aizelsies un ka roku dilbi un pleci nejauki sāp.

Gauži priecīgais fermeris noberza man muguru sausu, kad biju noskalojies spainī, pēc tam palīdzēja uzvilkt kreklu.

—   Tas nu gan bija čempiona darbs, puis. Bet nu ienāciet izdzert krūzīti tējas, neatteiksiet taču?

Virtuvē misis Hornera nolika man priekšā uz galda kūpošu tējas krūzi un uzsmaidīja.

—   Sēdieties nu blakus manam vecajam un uzkodiet kaut ko brokastīs, — viņa aicināja.

Nekas tik labi neveicina ēstgribu kā teļa saņemšana agrā rīta stundā, un es priecīgi palocīju galvu. — Paldies par aicināšanu, labprāt piebiedrošos.

Pēc sekmīgas jaunlopa saņemšanas aizvien ir labs noskaņojums, es tiksmīgi atlaidos krēslā un vēroju, kā vecā kundze man lika priekšā uz galda maizi, sviestu un ievārījumu. Iedzēru pa malciņam tējas un, kamēr pārmiju dažus vārdus ar fermeri, neredzēju, pie kā viņa pēc tam ķērās. Bet tad man kāju pirksti sarāvās čokurā, jo ieraudzīju uz sava šķīvja divas biezas tīra taukuma šķēles.

Saļimis krēslā, noskatījos, kā misis Hornera šķēlē milzīgu aukstu cūkas cepeša gabalu. Bet tā nebija parasta cūkgaļa. Tas bija treknums bez vienas liesuma svītriņas. Pat savā pusšoka stāvoklī es redzēju, ka tas bija mākslas darbs — ar brūnu ādiņu, nolikts uz spodri balta šķīvja… bet viens vienīgs treknums.

Divas tādas pašas blāķīgas šķēles viņa uzlika vīram uz šķīvja un tad uzmeta man aicinošu skatienu.

Atrados pilnīga izmisuma situācijā. Neparko nespēju aizvainot ļoti jauku veco kundzi, no otras puses, tikpat neiespējami bija iedomāties celt pie mutes to, kas man nolikts priekšā cienastam. Varbūt es kaut kā nomocītu plānītiņu, saceptu, kraukšķīgu speķa plēksnīti, bet šo auksto, miklo… nemūžam. Turklāt tik neiedomājamā daudzumā. Tās šķēles droši bija sešreiz četru collu apmērā un vismaz puscollu biezas ar zeltainu ādu vienā pusē. Nē, tas nebija iespējams.

Misis Hornera apsēdās man pretī. Uz sudrabainajiem matiem bija uzlikta puķaina istabas micīte, un, uz priekšu paliekusies, viņa pabīdīja šķīvi ar milzīgo cūkasmiesas gabalu mazliet pa kreisi, kur tas labāk izcēlās. Tad viņa pievērsās man un pasmaidīja. Tas bija priecīgs un lepns smaids.

Ir manā dzīvē bijuši brīži, kad esmu juties iedzīts melnā bezcerībā, un tad es parasti atklāju sevī tādus drosmes un apņēmības resursus, kādi man līdz tam nav ne sapņos rādījušies. Dziļi ievilcis elpu, satvēru nazi un dakšiņu un varonīgi nogriezu kumosu no vienas šķēles, bet, kad cēlu tauku gabalu, lai bāztu to mutē, es nodrebēju un roka apstājās pusceļā. Tai mirklī ieraudzīju burku ar mikspikļiem.

Drudžaini sakrāvu veselu kaudzi sev uz šķīvja. Likās, ka tur apkopots viss — sīpoli, āboli, gurķi, viss draudzīgi sajucis stiprā sinepju un etiķa mērcē. Mirkļa darbs bija pamaisīt uz dakšiņas uzdurto lādiņu dārzeņu juceklī. Iegrūdu to mutē, pāris reižu uzkodu un noriju. Tā, iesākts nu bija, un es nedabūju vispār izjust nekādu garšu, jutu vienīgi mikspikļus.

—   Gards gan nocepies, — misters Homērs ēzdams nomurmināja.

—   Brīnišķīgs, — es apstiprināju, izmisīgi gremodams otru kumosu. — Nav cita vārda — brīnišķīgs!

—   Un mani mikspikļi arī jums iet pie sirds! — Vecā kundze starodama mani uzlūkoja. — To uzreiz var redzēt no tā, kā jūs tos sukājat iekšā! — Viņa sajūsmā priecīgi iesmējās.

—   Jā, patiešām, — es atteicu, uzlūkodams viņu asarainām acīm. — Diezin vai es jelkad tik gardus esmu ēdis.

Tagad, to atceroties, man šķiet, tas bija drosmīgākais darbs manā mūžā. Es turpināju, norīdams kumosu pēc kumosa, visu laiku smeldams no mikspikļu burkas, cenzdamies izslēgt prāta darbību, visiem spēkiem liegdamies noticēt, ka šīs šausmas notiek ar mani. Patrāpījās tikai viens nelāgs mirklis, kad mikspikļi, kas bija iemarinēti ar neiedomājami asām piedevām un nebija paredzēti, lai tos tiesātu milzu kumosiem vienā reizē, man tiešām aizrāva elpu un es dabūju briesmīgi izklepoties. Bet reiz visam pienāk beigas. Pēdējais kumoss, pēdējais rijiens, virsū bagātīgi uzdzerta tēja, un mans šķīvis bija tukšs. Tas bija paveikts.

Un es nešaubījos, ka bija vērts to darīt. Abi vecie [autiņi priecājās bez mēra. Misters Horners uzdauzīja man pa muguru.

—   Nudien, tas man gan patīk, ka jaunam cilvēkam garšo ēdiens. — Tīksmīgu smiekliņu gruģinādams, viņš priecīgi turpināja brokastot.

Saimniece mani pavadīja līdz durvīm. — Ai, tā man bija liela atzinība. —Viņa pameta skatienu uz galdu un sīki iesmējās. — Jūs tak to burku gandrīz pieveicāt!

—   Jā, misis Horner, piedodiet, — es, caur asarām smaidīdams, sacīju, pūlēdamies nedomāt par to, kā svila manas iekšas. — Vienkārši nespēju atturēties.

Nenotika, kā biju gaidījis — es nenogāžos beigts drīz pēc šī notikuma; apmēram nedēļu mani gan mocīja nelaba dūša un vilka uz vemšanu, taču esmu gatavs noticēt, ka tā bija skaidri psihosomatiska izjūta.

Viens gan — pēc šī atgadījuma es nekad apzināti vairs neesmu apēdis kaut kumosu treknuma. Mana nepatika turpmāk pārvērtās par kaut ko līdzīgu apsēstībai.

Un pēc mikspikļiem arī nekādu kāri vairs neesmu izjutis.

40.

—   Nu, ko — vai jūs to darbu gribat vai negribat?

Volts Bārnets stāvēja ambulances durvīs kā kalns, un

viņa acis spīguļoja, bez izteiksmes nomērodamas mani no galvas līdz kājām un atpakaļ. Cigarete, kas bija pielipusi apakšlūpai, šķita viņa neatņemama sastāvdaļa, gluži tāpat kā mīkstā brūnā filca platmale un tumši zilais sarža uzvalks, kas iežņaudza masīvo augumu. Viņš droši vien svēra turpat vai divdesmit stounu; rupjā, sarkanā, gaļīgā mute un plātīgā uzvešanās padarīja viņu nepanesami pretīgu.

—   Jā… nu, jā. Protams, mēs to darbu gribam, — es atbildēju. — Tikai nevaru uzreiz pateikt, kad tiksim pie darīšanas. — Piegāju pie rakstāmgalda un sāku pārbaudīt pieteikumu žurnālu. — Šonedēļ esam ļoti aizņemti, un es nezinu, kas misteram Farnonam paredzēts jaunnedēļ. Labāk tomēr būs, ja mēs jums piezvanīsim.

Lielais, resnais vīrišķis bija gāztin iegāzies pie manis un bez brīdinājuma un «labdien» uzrējis: — Man ir liels tīrasiņu zirgs, kas jākastrē. Kad jūs varēsiet to izdarīt?

Es brītiņu klusēdams nolūkojos viņā, daļēji mani nepatīkami pārsteidza viņa augstprātība un plātīgā uzvešanās, daļēji — paredzamais darbs. Šāds pieteikums mani neiepriecināja. Man nepavisam nepatika kastrēt pieaugušus tīrasiņu zirgus, es daudz labprātāk devu priekšroku darba zirgu kumeļiem un, ja teikšu godīgi, īsteni pa prātam man bija Šetlandes poniji. Bet darbs paliek darbs, un kas jādara, tas jādara.

—   Ja gribat zvanīt, zvaniet, tikai nevelciet garumā. — Skadrais bezsmaida skatiens vēl joprojām nelaidās no manis vaļā. — Un es gribu labu darbu, to turiet prātā!

—   Mēs vienmēr cenšamies strādāt labi, mister Bārnet, — es atbildēju, ar pūlēm valdīdams dusmas par viņa plātību.

—   Kā tad, esmu jau šad tad tādus vārdus dzirdējis un smagi iekritis, — viņš noteica. Nevērīgi pamājis man ar galvu, viņš pagriezās un izgāja ārā, atstādams durvis vaļā.

Es vēl joprojām stāvēju istabas vidū, kūsādams un nikni purpinādams, kad ienāca Zigfrīds. Sākumā es viņu pat lāgā nepamanīju, un, kad beidzot viņš nonāca manā redzeslokā, niknais skatiens trāpīja viņam taisni sejā.

—   Kas vainas, Džeims? —viņš jautāja. —Maķenīt vēders apsāpējies, vai?

—   Vēders apsāpējies? Nē… nē… kā tev tas ienāca prātā?

—   Tāpat vien, tu izskatījies pēc tāda, kam kaut kur sāp — stāvēji uz vienas kājas, ģīmi saviebis.

—   Vai es tiešām tā izskatījos? Nē, man nesāp nekas, bet bija atnācis mūsu sensenais draugs Volts Bārnets. Viņš grib, lai izgraizām vienu viņa zirgu, un savu vajadzību izteica parastajā burvīgajā modē — man tas tips patiešām krīt uz nerviem.

No gaiteņa ienāca Tristans. — Kā tad, es biju tepat ārā un visu dzirdēju. Baigi riebīgs lempis.

Zigfrīds apmetās apkārt pret brāli. — Pietiks! Es negribu šajā istabā klausīties vēl vairāk tādu runu! — Tad viņš atkal pievērsās man. — Un, Džeims, pat ja tu patiesi biji satraucies, tas vēl nedod tev tiesības riebīgi uzvesties.

—   Ko tu ar to gribi sacīt?

—   Tās rupjības, ko dzirdēju tevi murminām, tev nepiestāv. — Viņš paplēta rokas neatvairāmā godīgumā. — Dievs ir mans liecinieks, ka neesmu sīkumains un svētulīgs, bet tādu valodu man šajā mājā nepatīk dzirdēt. — Viņš iesprauda savā runā pauzi, un seja kļuva dziļi, svinīgi nopietna. — Galu galā cilvēki, kas nāk uz šejieni, gādā mums dienišķo maizi un sviestu uz tās, tālab pret viņiem jāizturas ar cieņu.

—   Jā, bet…

—   Ak, es jau pats labi zinu, ka visi nav vienādi patīkami, daži nav gluži tik jauki kā pārējie, bet nepieļauj, lai tas tevi ietekmē. Vai neesi dzirdējis vecveco teicienu: «Klientam vienmēr ir taisnība»? Un man šķiet, ka tā ir praktiska un lietderīga aksioma, un es vienmēr rīkojos saskaņā ar to. — Viņš uzmeta svinīgu skatienu vispirms Tristanam, tad man. — Ceru, ka esmu izteicies pietiekami skaidri. Lai es te ambulancē nekad vairs nedzirdētu jūs lādamies, it īpaši, ja tas attiecas uz klientiem.

—   Tev viegli runāt! — es aizsvilies iesaucos. — Bet tu nedzirdēji Bārnetu. Es spēju krietni daudz izturēt, bet…

Zigfrīds piešķieba galvu sānis, un ēteriski gaišs smaids iestarojās viņa sejā. — Mīļo veco zēn, atkal tu iebrauc vecās sliedēs — ļauj ar sīkām nenozīmībām sevi satraukt. Esmu taču jau agrāk ar tevi par šīm lietām runājis, vai nav tiesa? Kā man gribas tev palīdzēt, cik ļoti es vēlos, lai varētu arī tev piešķirt kādu daļiņu savas spējas vienmēr un visur saglabāt mieru.

—   Par ko tu tagad runā?

—   Runāju par to, Džeims, ka gribu tev palīdzēt un palīdzēšu. — Viņš pacēla rādītājpirkstu. — Tu noteikti sen esi ievērojis, kāpēc es nekad nedusmojos un nesatraucos.

—   Kā?

—   Jā, jā, zinu, esi ievērojis. Noteikti esi. Es tev atklāšu nelielu noslēpumu. — Viņa smaidā iezagās draiskulība. — Ja klients izturas pret mani rupji, es gluži vienkārši uzrakstu mazliet sālītāku rēķinu. Es nevis apskaišos un sāku putoties kā tu, bet pierakstu pie rēķina desmit šiliņu vairāk, un tas ir īsts burvju līdzeklis, kas vienmēr palīdz.

—   Vai tiešām?

—   Tiešām, manu puikiņ. — Viņš uzbelzaman pa plecu un kļuva ļoti nopietns. — Es, protams, apzinos, ka man jau no paša sākuma dota liela priekšrocība — esmu no dabas apveltīts ar nosvērtu, mierīgu raksturu, bet tu aizsvilsties no vismazākās pūsmiņas. Taču man šķiet, ka arī tu spēj iemācīties savaldību, tāpēc papūlies, Džeims, papūlies to panākt. Šitāda trakošana un ālēšanās tev ir tikai par postu. Visa tava dzīve mainītos uz labu, ja tu kaut mazliet spētu iemantot manu nosvērto izturēšanos.

Es noriju visu, kas bija mēles galā. — Labi, Zigfrīd, paldies, — es sacīju. — Pacentīšos.

Par Voltu Bārnetu Darovbijā īstas skaidrības nevienam nebija. Viņš nebija fermeris, bet gan visādu mantu tirgonis un sagādnieks, tirgojās ar visu — sākot no linoleja un beidzot ar lietotiem automobiļiem, un bija tikai viens, ko skaidri zināja ikviens no šejienes iedzīvotājiem — viņam bija nauda, naudas viņam bija kā spaļu. Mēdza sacīt, ka viss, kam viņš pieskaras, pārvēršas naudā.

Viņš bija nopircis pussagruvušu muižu dažas jūdzes ārpus pilsētas, dzīvoja tur kopā ar nomāktu, klusu sievu un turēja arī vairākus mājlopus, kuru sastāvs nepārtraukti mainījās — dažus vērsēnus, dažas cūkas un pastāvīgi vienu vai divus zirgus. Viņš bija savā labā nodarbinājis visus veterinārārstus pēc kārtas, droši vien tāpēc, ka nebija augstās domās ne par vienu no mums; šīs jūtas bija abpusējas. Likās, ka viņš nekad nepieliek roku jelkādam fiziskam darbam; gandrīz katru mīļu nedēļas dienu viņu varēja redzēt klīstam pa Darovbijas ielām — rokas kabatās, cigarete ielipināta lūpu kaktiņā, brūnā platmale atstumta pakausī, resnais rumpis pieblīdis tā, ka kuru katru brīdi draudēja pārplēst tumšzilā uzvalka šuves.

Pēc tikšanās ar viņu mēs aizvadījām vairākas smaga darba dienas, un tad nākamajā ceturtdienā ambulancē iezvanījās telefons. Zigrīds pacēla klausuli, un vienā mirklī viņa ģīmis pārvērtās. Es pat istabas otrā malā dzirdēju klausulē skanam asu, draudīgu balsi, un manam kolēģim klausoties sejā lēnām sakāpa tvīkums un lūpas sakniebās. Vairākas reizes viņš mēģināja iestarpināt pa vārdam, bet vārdu straume viņā galā neapklusa ne mirkli. Beidzot viņš pacēla balsi un sāka runāt, taču tajā pašā mirklī atskanēja klikšķis un viņš runāja tukšumā.

Zigfrīds ar troksni nometa klausuli uz aparāta un apsviedās apkārt.

—   Tas bija Bārnets — sper zemes gaisā par to, ka mēs neesot šim piezvanījuši. — īsu brītiņu viņš stāvēja, noraudzīdamies manī; seja pietvīkusi tumši sarkana.

—   Nolādētais draņķis! — viņš nobrēca. — Ko viņš, ellē, no sevis iedomājas! Tādu nekaunību — nolikt klausuli, tikko esmu sācis runāt!

Mirkti klusējis, viņš pagriezās pret mani. — Es tev teikšu skaidri, Džeims, viņš nebūtu tā runājis ar mani, ja būtu atradies kopā ar mani šinī istabā. — Viņš pienāca man klāt, draudīgi savilcis pirkstus dūrē. — Es būtu apgriezis viņa nelietīgo sprandu, lai cik viņš liels un resns! Saku tev uz galvošanu, nožņaudzis es būtu to nelieti!

—   Bet, Zigfrīd, — es ieteicos, — tava sistēma — kā ar to?

—   Sistēma? Kāda sistēma?

—   Nu, tev taču ir recepte, kā rīkoties, ja klients top nepatīkams — tu mazliet paaugstini honorāru, vai tā nav?

Zigfrīds ļāva rokām noslīdēt gar sāniem, kādu brīdi noraudzījās manī, bet krūtis viņam cilājās satrauktā elpā. Tad viņš paplikšķināja man pa plecu, novērsās un, piegājis pie loga, ilgi raudzījās ārā uz kluso ielu.

Atgriezies pie manis, viņš izskatījās drūms, bet, šķiet, bija nomierinājies.

—   Dieva vārds, Džeims, tev taisnība. Tā būs pareizā atbilde. To zirgu es viņam izkastrēšu, bet par to viņš man samaksās desmitnieku.

Sāku no visas sirds smieties. Tajos laikos vidējā lēse par zirga kastrēšanu bija mārciņa, bet, ja gribējāt uzsvērt savu profesionālo vērtību, tad gineja.[7]

—   Par ko tu tagad smejies? — mans kolēģis diezganšķērmi apvaicājās.

—   Tāpat vien — par tavu joku. Gribēju sacīt — par tām desmit mārciņām… ha, ha, ha!

—   Es nejokoju, pieprasīšu desmitnieku.

—   Ej nu, Zigfrīd, ej, to taču tu nemūžam neizdarīsi.

—   Pagaidi vien, — viņš atteica, — tas nešķīstenis vēl šo to pieredzēs.

Divas dienas vēlāk es no rīta sagatavoju visu kastrācijai, kā paredzēts: novārīju emaskulatoru un noliku to uz emaljētās paplātes līdzās skalpelim, vates ritulim, artēriju spailēm, joda tinktūrai, adatām un diegiem, antitoksīnam pret stingumkrampjiem un šļircēm. Pēdējās piecas minūtes Zigfrīds, muti neaizvēris, skaļi skubināja mani pasteigties.

—   Ko tu, ellē, tur vari knosīties, Džeims? Atceries ielikt vēl vienu papildu hloroforma pudeli. Un neaizmirsti grožus, ja šis negribēs gulties. Un kur tu, Džeims, esi nobēdzinājis tos rezerves skalpeļa asmeņus?

Saules stari rotājās uz instrumentiem apkrautās paplātes, izlauzušies cauri ap logiem sakuplojušajām glicīnijām. Tas man atgādināja, ka ir maijs un ka nekur maija ritam nepiemīt tik neaprakstāma zeltaina burvība kā Skeldeilas Mājas garajā dārzā; augstās apdrupušo ķieģeļu sienas uztvēra saules gaismu it kā ar siltām rokām un tad izbārstīja to pār nepļautajiem zālieniem, lupīnu un zilo pulkstenīšu puduriem un ziedošajiem augļu kokiem. Bet labajā pusē gobu augšējos zaros ķērkāja kovārņi.

Zigfrīds, pārmetis hloroforma uzpurni pār plecu, vēlreiz pārbaudīja visus piederumus uz paplātes, un mēs devāmies ceļā. Pēc nepilnas pusstundas iebraucām pa vārtiem vecās muižas tiesā, tad tālāk pa apsūnojušu ceļu, kas starp priedēm un bērziem aizvijās līdz muižas dzīvojamai mājai, kas, no vienas puses koku aizsegta, otrā pusē vērās uz kalnu nogāzēm un plašiem purvājiem.

Brīnišķīgāku vietu operācijai nemaz nevarēja izraudzīties: tas bija labi iežogots aploks ar sulīgu zāli. Divus gadus veco zirgu, varenu bēri, atveda divi tipi, kas man izskatījās pēc raksturīgiem mistera Bārneta rokaspuišiem. Nezinu, kur viņš tos bija sameklējis, bet Darovbijā tādas sejas parasti nebija redzamas. Viens izskatījās pēc brūna rūķa, nemitīgi kratīja galvu, runājot ar savu biedru, un bieži samirkšķināja vienu aci, it kā viņiem abiem būtu kāds kopējs, ne visai godājams noslēpums. Otram bija ar rudiem rugājiem apaugusi galva un skrofulozi sarkans ģīmis, kas izskatījās tāds, ka pietiktu tam pieskarties, lai kāda ādas ļerpata nokristu. Un košajā, jēlīgajā sarkanumā zibēja mazas ačteles.

Abi zirgu vedēji vēroja mūs bez smaida, un brūnais slaidi nospļāvās, kad tuvojāmies.

—   Jauks rīts, — es uzbildu.

Sarķis tikai truli pablenza uz mani, bet MirkŠķinātājs zinoši palocīja galvu un piemiedza vienu aci, it kā es būtu atklājis kādu viltību, kas viņam pa prātam.

Tālāk aizmugurē rēgojās mistera Bārneta blāķīgais augums; mutē atkarena cigarete, saules staru atspīdums uz tumšzilā, apspīlētā uzvalka.

Es gluži neviļus salīdzināju šo cilvēku trijotni ar zirga dabisko skaistumu un cildenumu. Dižais bēris sapurināja galvu, bet tad mierīgi noraudzījās pāri visam aplokam, skaistajās, lielajās acīs mirdzēja saprāts, galvas un kakla cēlās līnijas graciozi ieslīdēja augumā un saplūda ar to. Man nāca prātā visi epiteti, ko biju dzirdējis gan par augstāku, gan zemāku dzīvnieku skaistumu.

Zigfrīds apgāja zirgam apkārt, paplikšķināja tam pa plecu, aprunājās ar to, un acīs viņam dega fanātiķa sajūsma.

—   Lielisks zirgs, mister Bārnet, — viņš noteica.

Resnais paglūnēja uz viņu. — Ir, ir, tad nu tikai nesabojājiet viņu, tas viss. Par šito zirgu esmu atdevis lielu naudu.

Zigfrīds uzmeta viņam domīgu skatienu, tad pavērsās pret mani.

—   Labs ir, sāksim. Mēs viņu apguldīsim tur tālāk, garajā zālē. Vai esi gatavs, Džeims?

Es biju visu sagatavojis, taču būtu juties daudz labāk, ja Zigrīds liktu mani pilnīgi mierā. Darbā ar zirgiem es biju anesteziologs, bet mans kolēģis — ķirurgs. Viņš strādāja labi — ātri, droši, veiksmīgi. Man pret šādu sadalījumu nebija ne mazāko iebildumu; lai viņš darītu savu darbu un ļautu man darīt manējo. Bet viņš varītēm lauzās manā teritorijā, un tas man ļoti nepatika.

Operējot lielos dzīvniekus, anestēzijai ir divēji mērķi: tā atņem sāpes un attur dzīvnieku no pretošanās. Skaidrs, ka ar šiem potenciāli bīstamajiem dzīvniekiem var strādāt vienīgi tad, ja tie pilnīgi pakļauti kontrolei.

Tas bija mans darbs. Man aizmidzinātu pacientu vajadzēja sagatavot operācijai. Bieži man likās, ka tā ir darba visgrūtākā daļa. Līdz brīdim, kad dzīvnieks nonāca pilnīgā nemaņā, es visu laiku jutos saspringts, un Zigfrīds man šai ziņā nepalīdzēja. Viņš bija kā pielipis man pie elkoņa, nepārtraukti deva padomus par hloroforma daudzumu, bez tam viņš nekad nespēja nogaidīt, līdz anestēzija iedarbosies. Viņš allaž bažījās: «Džeims, tu redzēsi, ka neaizmigs,» un citreiz: «Vai tu nedomā, ka vajadzētu priekškāju piesprādzēt?»

Pat vēl tagad, pēc trīsdesmit gadiem, kad es lietoju tādus intravenozus anestēzijas līdzekļus kā tiopentons, viņš joprojām neliekas mierā. Nepacietīgi drasē apkārt, kamēr es piepildu šļirci, pārliecies man pār plecu, ar garu rādītājpirkstu baksta jūga vēnas gropē. «Es durtu tieši šinī vietā, Džeims.»

Stāvēju nelaimīgs un neizlēmīgs, partneris man pie sāniem, hloroforma pudele kabatā, uzpurnis karājās uzmaukts uz rokas. Cik brīnišķīgi būtu, es domāju, ja es kaut vienu vienīgu reizi varētu rīkoties patstāvīgi, vienkārši ķerties klāt un darīt. Galu galā esmu taču pie viņa nostrādājis gandrīz trīs gadus, pazinu viņu pietiekami labi, lai varētu beidzot to pateikt.

Nokremšļojos. — Zigfrīd, man ienāca prātā tāda doma. Vai tu negribētu aiziet tur un pāris minūtes pasēdēt, kamēr es viņu iemidzinu?

—   Kas tad tas?

—   Es iedomājos, ka būtu labi, ja tu man ļautu to izdarīt. Pašreiz zirgam pie galvas ir mazliet par daudz cilvēku, negribu viņu satraukt. Kālab tu nevēlies brītiņu atslābināties? Es tevi pasaukšu, kad viņš būs gar zemi.

Zigfrīds pacēla roku. — Mīlīt manu, lai notiek viss, kā tu gribi. Es pats nesaprotu, kālab es te slaistos. Kā tu labi zini, es nekad nejaucos tavā darba daļā. — Viņš pagriezās un ar instrumentu paplāti padusē aizsoļoja uz vietu, kur — apmēram piecdesmit jardu tālāk — bija atstājis mašīnu. Viņš aizgāja aiz rovera un apsēdās zālē, ar muguru atspiedies pret mašīnas sānu. Nu viņš vairs nebija redzams.

Iestājās miers. Es pēkšņi izjutu saules siltumu uz pieres, dzirdēju putnu dziesmas tuvējos kokos. Nesteidzīgi piestiprināju uzpurni zem apaušiem un izvilku savu stikla mēriņu.

Šoreiz man nekur nebija jāsteidzas. Sākšu pavisam ar mazumiņu, lai viņu pieradinātu pie nepazīstamās smakas, tomēr nenobiedējot. Uzpilināju uz sūkļa mazliet šķīduma.

—   Vadājiet viņu lēnām aplī, — pamācīju Rudo un Mirkšķinātāju. — Bet es visu laiku pa drusciņai papildināšu devu, mums nekur nav jāsteidzas. Tomēr turiet viņu stingri pie pavadas, ja viņam ienāktu prātā kādi niķi.

Mani brīdinājumi nebija nepieciešami. Bēris rāmi un bez baiļu soļoja aplī, un es ik minūti mazliet papildināju hloroformu sūklī. Pēc brītiņa zirga soļi kļuva gausāki un viņš iedams sāka zvāroties; man to patika darīt šādā veidā. Vēl tikai mazs papildinājums, un viss būs kārtībā. Nomērīju vēl pusunces un devos pie zirga.

Kad ielēju to sūklī, viņš miegaini palocīja galvu.

—   Nu tu, vecīt, tūliņ būsi gatavs, vai ne, —es viņam klusām sacīju, kad pēkšņi miers tika sašķaidīts.

—   Tu viņu nedabūsi gar zemi, Džeims, un pats to zini! — Tas bija baigs rēciens no tās puses, kur stāvēja mašīna. Un, kad es satraukts apsviedos apkārt, ieraudzīju aiz dzesinātāja pastieptu galvu. Tūliņ sekoja otrs brēciens:

—   Kālab tu nepiesien viņam…

Tanī pašā mirklī zirgs saļima un liegi nolaidās zālē guļus. Ar skalpeli rokā Zigfrīds metās ārā no slēptuves kā medību suns.

—   Sēsties viņam uz galvas! — viņš rēca. — Ko tu vēl gaidi, viņš tūliņ būs atkal kājās! Un apmet virvi ap pakaļkāju! Un atnes instrumentu paplāti! Un sadabūjiet karstu ūdeni! — Viņš pielēkšoja pie zirga, tad pagriezās un iebļāva Rudajam tieši ģīmī. — Nāciet šurp! Es ar jums runāju. KUSTIET JEL!

Rudais lēkšoja ar līkajām kājām, ko mācēja, un saskrējās ar Mirkšķinātāju, kas tuvojās ar spaini. Viņiem sanāca īsa, bet nikna cīkstēšanās ap virvi, kamēr viņi ar to sapina zirgam pakaļkājas.

—   Pastiep kāju uz priekšu! — kliedza mans partneris, nolīkdams pār operējamo vietu. —To nolādēto kāju aizvāc! — atskanēja īsts vērša baurojiens. — Kas ar tevi noticis? Tā jau tu nespētu ne vistu no perēkļa izcelt.

Es mierīgi nometos zirgam pie galvas, ar ceļiem uz zirga kakla. Nebija nekādas vajadzības ar spēku viņu turēt pie zemes. Viņš bija saldā nemaņā, acis rimti aizvērtas, kamēr Zigfrīds strādāja savā parastajā zibenīgajā tempā. Aizritēja tikai dažas sekundes, kurās vienīgā skaņa bija instrumentu tinkšķis, kad tie iekrita atpakaļ traukā. Tad mans kolēģis paraudzījās pāri zirga mugurai.

—   Atver uzpurni, Džeims.

Operācija bija beigusies.

Izskatījās, ka vieglāks darbs vispār nekad nav redzēts. Kad mēs bijām spainī nomazgājuši instrumentus, divgadīgais bēris jau bija kājās un omulīgi plūca zāli.

—   Lieliska anestēzija, — uzteica Zigfrīds, slaucīdams emaskulatoru. — Tieši pareizā devā. Un kas par brīnišķīgu zirgu!

Bijām savas mantas salikuši atpakaļ bagāžniekā un gatavojāmies braukt projām, kad Volts Bārnets smagi stūmās uz mūsu pusi. Pienācis viņš paskatījās pāri dzesinātājam uz Zigfrīdu.

—   Tur nu gan nekāda darba nebij, — viņš noņurdēja, ar troksni uzcirzdams čeku grāmatiņu uz motora apvalka. — Cik jūs par to gribat?

Nedaudzajos vārdos izskanēja augstprātīgs izaicinājums, turklāt tik dinamisks un runātāja brutālās personības pastiprināts, ka vairums šādi uzrunātu cilvēku, kas būtu nodomājuši prasīt gineju, tagad droši vien izšķirtos citādi un teiktu — mārciņa.

—   Nu, es jums prasīju, — viņš atkārtoja, — cik jūs gribat?

—   Ak tā, — Zigfrīds paviršā laipnībā atsaucās. — Desmitnieku.

Lielais tēvainis uzlika gaļīgu roku uz čeku grāmatiņas un blenza uz manu kolēģi. — Ko?

—   Desmitnieku, — Zigfrīds atkārtoja.

—   Desmit mārciņu? — Mistera Bārneta acis iepletās.

—   Jā, — Zigfrīds atteica, mīlīgi pasmaidīdams. — Pareizi. Desmit mārciņu.

Iestājās klusums, abi vīrieši skatījās viens otrā, katrs mašīnai savā pusē stāvēdami. Putnu dziesmas un pārējie meža trokšņi likās nedabiski skaļi, kamēr aizritēja sekundes, un neviens neizkustēja no vietas. Mistera Bārneta skatienā zvēroja drausmīgs niknums, un lielais gaļīgais ģīmis šķita pieblīdis vēl lielāks pretmetā mana partnera kalsnajai sejai ar spēcīgajiem žokļiem un augstajiem vaigu kauliem. Zigfrīdam sejā vēl joprojām kavējās laiskais smaids, bet pelēko acu dzīlēs dega bīstama uguns.

Un tad, kad man jau lauzās kliedziens pār lūpām, lielais vīrišķis spēji nolieca galvu un sāka rakstīt. Tad viņš pāri mašīnai sniedza Zigfrīdam čeku, viņam tik stipri trīcēja roka, ka papīriņš plīvoja kā spēcīgā vējā.

—   Te ir, ņemiet, — viņš aizsmakušā balsī noteica.

—   Sirsnīgi pateicos. — Zigfrīds aši pārlaida skatienu čekam, tad bezrūpīgi iebāza to sānkabatā. — Vai nav lieliski, ka šopavasar mums maijā ir īsts maija laiciņš, mister Bārnet? Tas mums visiem iet labumā.

Volts Bārnets kaut ko nomurmuļoja, pagriezās un gāja projām. Kad iesēdos mašīnā, redzēju tumšzilo blāķi aizlāčojam uz mājas pusi.

—   Viņš mūs otrreiz vairs neaicinās, — es sacīju.

Zigfrīds iedarbināja mašīnu, un mēs braucām projām.

—   Nē, Džeims, man šķiet, ka viņš uzrīdītu mums visus savus suņus, ja mēs iedrošinātos vēlreiz iebraukt pa viņa vārtiem. Bet man tas ir gluži pa prātam — ceru, ka spēšu nodzīvot savu mūžu līdz galam bez mistera Bārneta.

Ceļš mūs veda cauri nelielajam Beldonas ciemam, un Zigfrīds pieturēja pie kroga — dzeltenīgi nobalsinātas ēkas ar koka izkārtni, uz kuras bija nosaukums Krustotās atslēgas, bet uz pakāpieniem saulītē sildījās liels melns suns.

Mans partneris paraudzījās pulkstenī. — Ceturksnis uz vieniem, šie tikko atvēruši. Lāse vēsa alus pašreiz labi noderētu, vai ne? Man Šķiet, ka šinī iestādē es vēl nekad neesmu bijis.

Pēc āra spožās gaismas kroga krēslainā istaba likās patīkami mierīga; pa aizkaru starpām tikai kāds rets saulstars iespraucās iekšā un iezīmējās uz flīzētās grīdas vai patrāpījās uz saplaisājušajiem ozolkoka galdiem un lielā kamīna ar augsto dzegu.

—   Labrīt, saimniek, — noducināja mans partneris un gariem soliem slāja pie letes. Viņš bija īsti lielmanīgā noskaņā, un es nodomāju — cik žēl, ka viņam nav spieķa ar sudraba rokturi, lai varētu piedauzīt pie letes.

Krodzinieks aiz letes švītīgs un smaidīdams atņēma sveicienu. — Labrīt, ser, un ko varu kungiem piedāvāt?

Es gandrīz gaidīju, ka Zigfrīds teiks: «Divus kausus viscēlākā no tā, kas jūsu pagrabā», bet viņš tikai pagriezās pret mani un nomurmināja: — Izdzersim katrs pa puspintei rūgtā, Džeims?

Krodzinieks pildīja glāzēs alu.

—   Vai jūs mums nepiebiedrosieties? — Zigfrīds jautāja.

—   Labprāt, paldies, ser, iedzeršu glāzi gaišā.

—   Un varbūt arī jūs neatteiksieties, kundze? — Zigfrīds uzsmaidīja krodzinieka sievai, kas letes galā kārtoja glāzes.

—   Tas no jums ir gauži laipni, es labprāt. — Viņa pacēla galvu, strauji ierāva elpu, un pār seju viņai pārlaidās savāda izteiksme, it kā izbrīns. Zigfrīds nebija uzmācīgi blenzis uz viņu, viņa bija tikai sastapusies ar pelēko acu skatienu, kas piecas sekundes pakavējās pie viņas, bet pudele skanīgi atsitās pret glāzi, kurā viņa sev ielēja mazu mēriņu portera un pēc tam visu laiku kā aizsapņojusies noraudzījās uz Zigfrīdu.

—   Sanāk pieci šiliņi un seši pensi, — krodzinieks noteica.

—   Pareizi. — Mans partneris iegrūda roku piestūķētajā sānkabatā un no pilnas saujas izkrāva uz letes briesmīgu jucekli — saburzītas naudaszīmes, monētas, veterināra piederumus, termometru, auklas gabalu. Pabakstījies ar rādītājpirkstu pa visu šo bagātību, viņš izķeksēja divas puskronas un sīknaudu.

—   Paga, paga! — es iesaucos. — Vai tās nav manas līkās šķērītes? Pirms pāris dienām man tās pagaisa …

Zigfrīds ar plaukstu aši sarausa kaudzīti un paslēpa atpakaļ kabatā.

—   Kādas blēņas! Kā tev tas var ienākt prātā?

—   Tāpēc, ka tās izskatījās gluži pēc manējām. Neparasts liekums, smuki, gari asmeņi. Es tās izmeklējos malu malās…

—   Džeims! — Viņš izslējās un saltā augstprātībā mani uzlūkoja. — Man šķiet, tu esi pateicis pietiekami daudz. Es varbūt esmu spējīgs uz šo vai to, bet ir lietas, kam es stāvu pāri, nelietības, līdz kādām nekad nenolaižos. Un kolēģa līko šķērīšu piesavināšanās ir viena no tām.

Es apklusu. Nogaidīšu īsto laiku un izmantošu iespēju piemērotākā brīdī. Biju pārliecināts, ka tanī jūklī tiku redzējis arī savas knaiblītes.

Taču Zigfrīda prātu pašlaik acīm redzami nodarbināja kaut kas cits. Viņš samiedza šauras acis, it kā lūkodams kaut ko atcerēties, tad iegrūda roku otrā kabatā, izgrāba no tās līdzīgu kolekciju un uztraukts pakliedēja to pa leti.

—   Kas tev noticis? — es pajautāju.

—   Tas čeks, ko es nupat paņēmu. Vai iedevu to tev?

—   Nē, tu iebāzi to kabatā. Es skaidri redzēju.

—   Man arī tā likās. Bet nu tas ir pazudis.

—   Pazudis?

—   Esmu to draņķi kaut kur izmetis.

Es sāku smieties. — Nu nē, zināms, ka neesi. Izčamdi pārējās kabatas — kaut kur jau tas būs atrodams.

Zigfrīds sistemātiski pārmeklēja kabatas, bet velti.

—   Nūjā, Džeims, — viņš pēdīgi noteica. — Skaidrs, ka esmu to pazaudējis, bet es nupat izdomāju labu atrisinājumu. Es palikšu te un izdzeršu vēl vienu aliņu, bet tu aizšauj atpakaļ pie Volta Bārneta un palūdz, lai viņš izraksta jaunu čeku.

41.

Garajās stundās, ko pavadām ceļā, ir tiku tikām laika izdomāties, un pašreiz, braukdams mājup no vēlas vizītes, es nesteidzīgi apsvēru savas plānotāja spējas.

Godīgi jāatzīstas, ka plānošana nekad nav piederējusi pie manām izcilākajām īpašībām. Drīz pēc mūsu apprecēšanās es sacīju Helēnai, ka, manuprāt, mums tuvākajā laikā bērnus nevajadzētu. Paskaidroju viņai, ka mani drīz vien iesauks un man vajadzēs aizbraukt no šejienes un ka mums nav kārtīga mājokļa, ka mūsu finansiālais stāvoklis arī nav nekāds stabilais, un tāpēc būtu daudz drošāk nogaidīt, kamēr beigsies karš.

Visus šos apsvērumus tiku izteicis apdomīgi, sēdēdams krēslā un kūpinādams pīpi kā tāds austrumu gudrais, tomēr sevišķi pārsteigts nejutos, kad Helēnas grūtniecība tika oficiāli apstiprināta.

No siltās āra tumsas pa mašīnas vaļējo lodziņu zagās iekšā Deilas zāles smarža, un, kad braucu cauri ciemam, tā uz brīdi sajaucās ar malkas dūmu noslēpumaino smārdu. Aiz ciema mājām ceļš aizlocījās gluds un vientuļš starp kalnu nogāzēm. Nē… es neko nebiju pienācīgi un labi izkārtojis. Man vajadzēs uz nenoteiktu laiku atstāt Darovbiju, varbūt pat Angliju, atstāt sievu stāvoklī, bez mājām un bez naudas. Tā patiesi nebija kārtīga būšana. Bet pamazām man sāka ataust gaisma, ka arī pati dzīve dažbrīd nepavisam nav kārtīga būšana.

Baznīcas pulkstenis rādīja vienpadsmito vakara stundu, kad pārbraucu pāri tirgus laukumam un iegriezos Trengeitā; redzēju, ka mūsu istabā gaisma jau nodzēsta. Helēna tātad aizgājusi gulēt. Apbraucu mājai apkārt līdz virtuves puses pagalmam, noliku mašīnu un pa garo dārzu devos uz māju. Šis gājiens allaž noslēdza dienas gaitu; dažkārt iznāca klumburot pa sasaluša sniega grambām, bet šovakar viegliem soļiem gāju pa vasaras liego tumsu, pa ābeļapakšu tālāk vien uz māju, kas augsta un klusa slējās pret zvaigžņotās debess fonu.

Gaitenī saskrējos gandrīz krūtīs ar Zigfrīdu.

— Tu tikai tagad atgriezies no Alenbijas, Džeims? — viņš vaicāja. — Izlasīju žurnālā, ka esi aizbraucis koliku ārstēt.

Es palocīju galvu. — Jā, bet nebija nekas nopietns. Tikai nelielas spazmas. Sirmais zirgs bijis ielavījies augļu dārzā un mazliet pamielojies ar negataviem, cietiem firziķiem.

Zigfrīds pasmējās. — Esmu tevi apsteidzis tikai par pāris minūtēm. Es biju aizbraucis pie vecās misis Devāras un pēdējo stundu pavadīju, turēdams viņas kaķenes ķepiņu, kamēr šai nāca kaķēni.

Aizgājām līdz gaiteņa līkumam, kur Zigfrīds apstājās un vilcinādamies palika stāvam. —Vai tu nebūtu ar mieru iedzert malciņu labākam miegam?

—    Paldies, labprāt, — es atteicu, un mēs iegājām dzīvojamā istabā. Tomēr abi jutām zināmu saspringumu, jo Zigfrīdam rītrītā pašā agrumā vajadzēja doties projām uz Londonu, lai stātos Gaisa Spēku dienestā, un viņš būs projām, pirms es modīšos, tālab mēs abi zinājām, ka tas būs atvadu malks.

Atkritu savā ierastajā atzveltnes krēslā, kamēr Zigfrīds rīkojās pie stiklotā plaukta virs kamīna, līdz izķeksēja no turienes viskija pudeli un glāzes. Vieglu roku viņš ielēja divus kārtīgus mērus un apsēdās man pretī.

Tā mēs daudzreiz bijām darījuši aizvadītajos gados, lāgiem nonīkdami līdz rītausmai, taču kopš manas apprecēšanās tāda pasēdēšana vairs nesanāca. Šovakar likās, ka esam pagriezuši pulksteņus atpakaļ — sēdēju, maziem malciņiem iesūkdams viskiju, skatījos uz viņu, un likās, ka tā vienmēr bijis, ka tā ir īstā dzīve, šī skaistā istaba, kas mani vienmēr apbūrusi — ar augstajiem griestiem, cēlajiem alkoviem un stiklotajām durvīm.

Mēs nerunājām par viņa aizbraukšanu, runājām par visu to, par ko allaž esam runājuši un ko turpinām vēl šodien; par govs brīnumaino izveseļošanos, par ko vecais misters Dženkss vakar pastāstīja, par to pacientu, kas mūs nospēra gar zemi un aizjoza. Taču tad Zigfrīds pacēla pirkstu.

—   Ak, Džeims, es gandrīz aizmirsu. Viendien vēlreiz inventarizēju grāmatas un konstatēju, ka esmu tev parādā.

—   Parādā?

—   Jā, un man patiesībā ir diezgan neērti par to. Tas attiecas vēl uz to laiku, kad nebijām partneri. Vai atceries, ka tev arī pienācās daļa, kad mēs potējām Jūina Rosa praksē. Tur aprēķinos es biju pieļāvis kļūdu, un tu nedabūji visu savu tiesu. Tāpēc tev pienākas vēl piecdesmit mārciņu.

—   Piecdesmit mārciņu? Vai tu prātīgs?

—   Pavisam prātīgs, Džeims. Un piedevām lūdzu tev piedošanu.

—   Tev ne par ko nav jāatvainojas, Zigfrīd. Tieši tagad man tas noder visvairāk.

—   Labi, labi… tu atradīsi — čeks ir augšējā atvilktnē rakstāmgaldā. Rītrītā paskaties. — Viņš slaidi pavēcināja ar roku un atsāka valodu par aitām, ko bija šai pēcpusdienā apskatījis.

Bet es dažas minūtes biju kā apmāts un gandrīz nedzirdēju, ko viņš stāsta. Piecdesmit mārciņu! Tanī laikā tā bija liela nauda, it īpaši tāpēc, ka drīz vien es kā jauniesauktais sākumā pelnīšu trīs šiliņus dienā. Manu finanšu problēmu tās piecdesmit mārciņas pilnā mērā neatrisinās, bet labs padomiņš būs gan, uz kā atsperties.

Visi mani mīļie sen zina, ka man ir mazliet gausa domāšana, un droši vien viņiem ir pilnīgi taisnība, jo pagāja gadi, līdz man beidzot aizgāja līdz centriem, ka nekad nekāda parāda nebija bijis. Gluži vienkārši Zigfrīds saprata, ka man nepieciešama kaut neliela palīdzība, un, kad es to pēc gadiem atskārtu, tad sapratu, ka vienīgi tā viņš prata man izlīdzēt. Lai mani neaizvainotu. Viņš pat čeku neiedeva man rokā…

Jo zemāks plaka līmenis pudelē, jo mūsu sarunas vedās vieglāk un brīvāk. Kad bija aizritējušas vairākas stundas, vienbrīd mans prāts ieguva apbrīnojamu skaidrību — it kā es būtu pametis miesas un pa gabalu nolūkotos uz mums abiem. Bijām zemu noslīdējuši savos krēslos, galvas kaut kur ap atzveltņu vidu, kājas tālu uz priekšu izstieptas. Mana partnera seja izdalījās ļoti reljefi, un mani pēkšņi pārsteidza, ka viņš, lai gan tikko pāri trīsdesmitiem, izskatījās krietni vecāks. Viņam bija ļoti pievilcīga seja — kalsna, spēcīgiem kauliem, skaidrām, jautrām acīm, bet ne jauna. Faktiski nekad, kopš viņu pazinu, Zigfrīds nav izskatījies jauns, bet— kas smejas pēdējais, smejas gardāk: gadiem ritot viņš izskatā tikpat kā nemainījās un piederēja pie tiem cilvēkiem, kas nekad neizskatās veci.

Bija gaužām žēl, ka šajā naktī, kad viss vedās tik sirsnīgi un viegli, kad es visu zināju un sapratu, kopā ar mums nebija Tristana, lai ģimene būtu pilnīga. Mums runājoties atmiņas slīdēja pa istabu kā košas, dzīvas bildes; novembra dienas kalnu nogāzēs ar asu lietu, kas cirtās mums sejās, ziemu, kad vajadzēja rakties ārā no kupenām, nomija pavasara saule, kas sasildīja šo skarbo zemesmalu. Un man ienāca prātā, ka arī Tristans ir daļa no tā visa, un ka man viņa pietrūks tikpat skaudri, kā pietrūks viņa brāļa.

Es gandrīz nespēju noticēt, ka tad, kad Zigfrīds piecēlās un atvilka loga aizkarus, istabā ienāca pelēka rītausma. Arī es piecēlos un nostājos blakus, kad viņš paraudzījās rokaspulkstenī.

—   Pulkstenis ir pieci, Džeims, — viņš sacīja un pasmaidīja. — Esam atkal naksniņu novāķējuši.

Viņš atvēra stiklotās durvis, un mēs izgājām ārā dārza klusumā. Es alpiem vilku plaušās smaržīgo gaisu, kad dziļo klusumu pārtrauca kāda putna sauciens.

—   Paklau — tas ir strazds — dzirdi? — es ieteicos.

Viņš palocīja galvu, un man ienāca prātā — interesanti, vai

viņš šai brīdī domā to pašu, ko es — ka šis strazds svilpo uz mata tāpat kā tas, kurš rītausmu apsveica tad, kad mēs pirms gadiem ap šo laiku pārrunājām manu pirmo braucienu uz fermu.

Klusēdami kāpām pa trepēm augšup. Zigfrīds apstājās pie savām durvīm.

—   Nu tad, Džeims… —Viņš pastiepa man roku, un viens mutes kaktiņš viņam noraustījās.

Es uz mirkli satvēru un paspiedu roku, tad viņš pagriezās un iegāja istabā. Un, kad es truli klumburoju augstāk uz nākamo stāvu, man kļuva dīvaini no apziņas, ka mēs neatvadījāmies. Toreiz taču mēs nezinājām, kad un vai vispār viens otru vēl ieraudzīsim, tomēr neviens no mums nebilda ne vārda. Nezinu, vai Zigfrīds gribēja ko sacīt, bet man gan bija pilna sirds un vārdi būtu lauztin lauzušies uz āru.

Man ļoti gribējās pateikt viņam paldies par to, ka bijis man ne tikai priekšnieks, bet arī draugs, ka tik daudz man iemācījis, ka nekad nav pametis mani nelaimē vai kaunā. Un bija vēl daudz kas cits sakāms, bet nekad nekā neesmu pateicis.

Un ja padomā vēl tālāk: es taču nekad neesmu viņam pateicis paldies par tām piecdesmit mārciņām … tikai tagad.

42.

—   Tu taču saproti, Džim, — Helēna sacīja, — ka šajos ciemos mēs nedrīkstam nokavēties. Vecā misis Hodžsone ir tik traki mīļš radījums — viņa būs līdz sirds dziļumiem sāpināta, ja mēs nokavēdamies sabojāsim viņas gatavotās vakariņas.

Es palocīju galvu. — Tev taisnība, meitenīt, tas nedrīkst notikt. Bet man jau arī šopēcpusdien ir tikai trīs izsaukumi. Vakarā strādās Tristans. Tā kā nebūs jāaizkavējas.

Nezinātājam var likties nesaprotama tāda nervozēšana tik niecīga iemesla dēļ, kā nenokavēt ielūgumu vakariņās, bet lauku lopārstiem un viņu sievām tā bija gaužām reāla, it īpaši, ja praksē darbojās tikai viens vai divi cilvēki. Mani allaž šausmināja doma, ka mājā, kur esmu ielūgts kā vienīgais viesis, velti jāgaida uz manu ierašanos, bet diemžēl tas šad un tad mēdza notikt.

Un tā nemiers mūs ar Helēnu mocīja vienmēr, ja bijām ielūgti ciemos, bet vēl jo vairāk, ja mūs ielūguši tādi cilvēki kā Hodžsoni. Misters Hodžsons bija ārkārtīgi simpātisks vecs fermeris, ļoti tuvredzīgs, tomēr acis, kas raudzījās caur biezajiem briļļu stikliem, aizvien bija laipnas un draudzīgas. Viņa sieva bija tikpat sirsnīga un, kad es pirms divām dienām biju fermā, viņa man uzmeta zobgalīgu skatienu.

—   Vai, šito redzot, rodas ēstgriba, mister Heriot?

—   Kā gan ne, misis Hodžson. Tas ir fantastisks skats.

Es mazgāju rokas fermas virtuvē un zaglīgi pavēros uz

galdu, kur bija izliktas visas cūku bēru bagātības: zeltaini gaļas pīrāgi veselām rindām, ribiņas, desiņu kalni, burkas ar gardi iesālītu gaļu. Turpat podi ar izkausētiem taukiem.

Domīgi palūkojusies vēlreiz uz mani, viņa jautāja:

—   Vai jūs negribētu kopā ar misis Heriotu atnākt un palīdzēt mums kādu daļu no tā notiesāt?

—   Ak, tas ir ļoti laipni no jūsu puses. Es to darītu ar lielāko prieku, bet…

—   Nu tad bez kādiem «bet»! — viņa smiedamās atsaucās. — Jūs labi zināt, ka te visa kā ir pārāk daudz, lai mēs abi to pievārētu, tikpat kāda daļa jāgādā projām.

Tā bija tīra patiesība. Tajos laikos visi fermeri un arī diezgan daudzi Darovbijas pilsētiņas iedzīvotāji turēja cūkas pašu vajadzībām, un tad cūku kaujamā laikā sākās bezgalīga dzīrošana. Sāngabali un šķiņķi tika nokūpināti un pakārti, bet visas pārējās kautķermeņa daļas bija jāsteidz izlietot; fermeri, kam bija liela saime, viegli tika ar to galā, turpretī pārējie daudz ko izdāvāja draugiem un kaimiņiem, cerot saņemt to pašu vai ko līdzīgu pretī, kad kaimiņi kaus savu ruksi.

— Ak, sirsnīgi pateicos par aicinājumu, misis Hodžson, — es sacīju. — Tātad otrdien pulksten septiņos.

Un tā nu es otrdienas pēcpusdienā mierīgu prātu devos apgaitā, turēdams acu priekšā misis Hodžsones vakariņas — gluži kā ainu no Apsolītās zemes. Es zināju, ka tie būs svētki — brīnišķīgs ribiņu, aknu un filejas sacepums ar sīpoliem, visapkārt aplikts brīnišķīgajām lauku desiņām, kādu mūsdienās vispār vairs nav. Tā bija aina, par kādu vērts pasapņot.

Jāatzīstas, ka es vēl joprojām domāju par to, iebraukdams Edvarda Vidžina fermas pagalmā. Devos uz apjumto šķūni un paskatījos uz saviem pacientiem — desmit vai mazliet vairāk pusaugu vērsēniem. Tos man vajadzēja vakcinēt pret nāvējošo klostrīda toksēmiju, neganto bacili, kas bija uzradies šās fermas ganībās. Ja vērsēni netiks potēti, visi būs pagalam, kā likts.

Tā bija visai izplatīta infekcijas sērga, lopkopji to pazina jau paaudžu paaudzēs, tā tika dēvēta par «melno kāju», un, protams, bija arī izgudroti vairāki visai dīvaini paņēmieni, kā to novērst, piemēram, trenkt sasirgušo lopiņu ar suņiem vai nosaitēt pakakles atkareno ādu. Bet tagad mums bija efektīva vakcīna.

Biju iedomājies, ka te būs darbs dažām minūtēm, jo zināju, ka Vilfs, mistera Vidžina puisis, ir veikls un pieredzējis lopu ķērājs. Bet tad ieraudzīju pašu fermeri nākam pa pagalmu, un man dūša sašļuka. Viņš bija paņēmis savu laso. Vilfs, kas gāja saimniekam blakus, mani ieraudzījis pagrieza acis pret debesīm. Arī viņš saprata un baidījās no visļaunākā.

Iegājām šķūnī, un misters Vidžins sāka sāpīgo operāciju — ritināt vaļā garo, balto virvi, bet es drūmi viņu vēroju. Viņš bija sīks, mazs vīriņš pāri sešdesmitiem un jaunībā dažus gadus nodzīvojis Amerikā. Viņš gan par to neko daudz nerunāja, bet ar laiku ikvienam sāka likties, ka viņš tur bijis kovbojs vai kaut kas tamlīdzīgs, un viņš tiešām maigi, pa Teksasas modei, stiepa vārdus un šķita gluži kā apsēsts par visu, kas kaut kā saistījās ar rančo un plašajiem ganību apgabaliem. Viņa sirdij bija tuvs viss, kam vien kāds sakars ar Mežonīgajiem Rietumiem, taču vistuvāk sirdij viņam bija šis pats laso.

Misteru Vidžinu varēja visādi apcelt vai apvainot, viņš nelikās ne zinis, bet, ja kāds iedomājās apšaubīt viņa spējas visnegantāko govslopu savaldīšanā ar vienu veiklu virves sviedienu, tad sīkais vīrelis varēja vai pārsprāgt aiz niknuma. Taču, kā par nelaimi, viņam šīs kovboja spējas pilnīgi trūka.

Nupat misters Vidžins jau bija ticis līdz garai cilpai un sāka to griezt ap galvu, tuvodamies pirmajam vērsēnam. Kad viņš pēdīgi virvi izmeta, rezultāts bija tieši tāds, kādu varēja gaidīt: virve šļaugani atsitās vērsēnam uz muguras un tad noslīdēja salmos.

—   Skat, roka ierūsējusi, — misters Vidžins noteica un atsāka akciju no jauna. Viņš bija neatlaidīgs cilvēks, un viņa metodiskā virves sagatavošana katram metienam jebkuru skatītāju varēja novest līdz trakumam. Pagāja vai pusmūžs, kamēr viņš atkal bija sagatavojies uzbrukt vērsēnam.

—   Velns lai parauj! — Vilfs norūca, kad cilpas gals iesitās viņam sejā.

Saimnieks pagriezās pret viņu. — Pabēdz no laso bīstamā ceļa, Vilf! — viņš ķildīgi uzsauca. — Es tūliņ metīšu vēlreiz.

Šoreiz virve vērsēnam pat nepieskārās, un, kad viņš pacēla laso no salmiem, mēs ar Vilfu gurdi atspiedāmies pret šķūņa sienu.

Virve aizsvilpa no jauna, šoreiz sevišķi godkārīgā metienā, jo uzlidoja līdz jumta sijai un tur ari palika karājamies. Fermeris paraustīja virvi, bet veltīgi.

—   Ka tevi nelabais! Aizķērusies tur augšā aiz naglas. Izteci nu pagalmā, Vilf, un atstiep redeļtrepes!

Kamēr es gaidīju Vilfu atnesam redeļkāpnes un pēc tam uzrāpjamies augšā jumta krēslībā, es sāku prātot par misteru Vidžinu. Viņa runas veids un izteicieni likās pazīstami, tādus Jorkšīrā varēja visai bieži dzirdēt, tie visnotaļ ievazājušies ar filmām un grāmatām. Šur tur dzirdēja ieminamies, ka misters Vidžins izteicienus iemācījies šādā ceļā un savu mūžu nav bijis neviena rančo tuvumā. Zināt, protams, neviens neko skaidri nezināja.

Beidzot virve bija atkabināta, redeļkāpnes aizvāktas un sīkais vīriņš atsāka darbošanos. Laso atkal aizlidoja garām, taču vienam vērsēnam cilpā aizķērās kāja, un dažus mirkļus fermeris turēja virvi ciet izmisīgā apņēmībā, kamēr gūsteknis, strauji spārdīdamies, centās atbrīvoties no nepatīkamā kavēkļa. Un, vērodams ķērāja grumbaino seju saspringušu līdz pēdējai iespējai, šauros plecus raustāmies kā krampjos, es sapratu, ka misters Vidžins netvarsta jaunlopus, lai tiem varētu iešļircināt vakcīnu, bet gūsta nevaldāmus vēršus, nāsīs viņam sitās prērijas smarža, ausīs skanēja koijota kliedzieni.

Vērsēns drīz vien atbrīvojās, un, izgrūdis ņurdienu: — Sasodīta zeme! —misters Vidžins meta no jauna. Es pieaugošā nemierā jutu, ka laiks paiet un līdz ar to mūsu cerības ātri padarīt darbu aizvien vairāk sadilst. Kad jāstrādā ar lielāku skaitu jaunlopu, tad galvenais ir tos nesatraukt. Nebūtu te mistera Vidžina, mēs mierīgi būtu tos iemanevrējuši kaktā, Vilfs paņemtu katru vērsēnu pie purna un ar spēcīgajiem pirkstiem saturētu.

Tagad visi bija briesmīgi satramdīti. Pirms mūsu ienākšanas tie vai nu gremoja, vai paplūca no redelēm pa šķipsnai siena, bet nu, neizprotamās virves satracināti, joņoja pa šķūni kā sacīkšu zirgi. Mēs ar Vilfu aizvien pieaugošā izmisumā noskatījāmies, kā misteram Vidžinām beidzot izdevās uzmest vienam teļam cilpu, bet tā bija krietni par lielu, vērsēns izmeta priekškājas cilpai cauri, un tā sažņaudzās viņam ap vidu. Vērsēns nikni iebaurojās un, dibenu gaisā pametis, spērās, ko mācēja, līdz cilpu nokratīja. Skatījos, kā satrakotie teļi barā drāžas mums garām; ar katru minūti viss sāka aizvien vairāk izskatīties pēc rodeo.

Cik drausmīgi nelādzīgs sākums šai pēcpusdienai! Paēdis pusdienas, es pirms ceļā došanās paskatījos, ka ir jau gandrīz pustrīs. Nupat pulkstenis drīz būs četri, un vēl neesmu nenieka padarījis.

Un droši vien arī nebūtu ticis pie darīšanas, ja neiejauktos liktenis. Neticamas laimes mirklī misteram Vidžinām izdevās uzmest pinkainam vērsēnam cilpu uz ragiem. Kad tā noslīdēja lejup uz kakla, teļš drāzās uz priekšu kā reaktīvais šāviņš, un misters Vidžins virves otrā galā tika parauts gaisā, graciozi palidoja savas divdesmit pēdas un tad nonāca zemē koka barības silē.

Mēs steidzāmies pie viņa un palīdzējām uzslieties kājās.

— Nolāpīts ar vienu aci! Es vienkārši nevarēju to ērma lopu noturēt! — viņš klusu sodījās. — Domāju labāk aiziet uz māju un mierīgi kādu brīdi pasēdēt. Jums pašiem tagad vajadzēs noņemties ar to neliešu bandu.

Kad palikām vieni, Vilfs noteica: — Paldies Dievam, šef, nu gaiss ir tīrs. Varēsim ķerties pie darba. Varbūt šī reize būs viņu izmācījusi likt to stulbo laso uz kādu brīdi mierā.

Vērsēni bija pārāk satraukti, lai tos varētu noķert aiz purna, tāpēc Vilfs ķērās klāt un nodemonstrēja Jorkšīras darba stilu. Līdzīgi daudziem citiem šejienes lopkopjiem, viņš lieliski prata rīkoties ar apaušiem, un es vienmēr ar apbrīnu noskatījos, kā viņš prasmīgi uzmeta tos galvā lopiņam, kas nebūt nestāvēja mierā, tomēr apaušu viena cilpa aizvien nemaldīgi aizkrita teļam aiz ausīm, bet otra uzmaucās uz purna.

Juzdamies dziļi atvieglots, izvilku vakcīnas pudeli no kabatas, un divdesmit minūtēs viss pulciņš bija sapotēts.

Projām braucot, pametu acis rokaspulkstenī, un sirds man nemierīgi iedrebējās — pulkstenis bija bez ceturkšņa pieci un priekšā divi izsaukumi. Bet lai nu kā — vēl man bija gana laika līdz septiņiem, un diezgan droši varēju cerēt, ka otru misteru Vidžinu vairs nesastapšu. Un, kamēr fermas akmens žogi man zibēja garām, domas vēlreiz atgriezās pie noslēpumainā sīkā vīreļa. Vai viņš tiešām kādreiz strādājis par kovboju vai arī viss bija no sākuma līdz galam izdomāts?

Tā domādams, atcerējos vienu ceturtdienas vakaru, kad mēs ar Helēnu gājām ārā no Brautonas kinoteātra, kur bijām, kā parasts, pavadījuši manu brīvo pēcpusdienu; bijām noskatījušies vesternu, un, ejot ārā no pustumšās zāles, nejauši pametu skatienu pēdējā rindā un ieraudzīju pašā rindas galā vientuļi sēžam misteru Vidžinu, kurš kaut kā zaglīgi bija ierāvis galvu plecos.

Kopš tā laika man sāka likties, vai tikai…

Pulksten piecos ierados māsu Dannu sīksaimniecībā. Viņu cūkai sprandā ieplēsums no naglas, un es no līdzšinējās pieredzes zināju, ka nekas nopietns te darāms nebūs.

Abas vecīgās jaunkundzes apstrādāja pāris akru zemes gabaliņu pašā Dolingsfordas ciema ārmalā. Interesi viņas izraisīja ar to, ka gandrīz visus darbus paveica pašas un savus mājlopus, cik to bija, turēja drīzāk kā lutekļus, nevis lopus. Nelielajā kūtī stāvēja četras govis, un, ja vienu no tām izmeklēju, tad nemaldīgi jutu, kā blakus novietnē stāvošā ar raupjo mēli laiza man muguru; tās pāris aitas, kas viņām piederēja, skrēja klāt cilvēkiem un ostījās tiem ap kājām kā suņi; teļi zīda katru pirkstu, kam tika klāt; un mūžvecs ponijs brīvi klaiņoja apkārt, cenzdamies sasveicināties ar katru garāmgājēju. Vienīgais izņēmums šajā draudzīgajā saimē bija cūka Prūdensa, kas bija līdz neiespējamībai izlutināta.

Arī tagad es paskatījos uz cūceni, kas ar šņukuru rakņājās aizgalda salmos. Viņa bija liela un varena, un man likās, ka četras collas garais naglas ieplēsums kakla muskuļos tiešām neapdraud viņas dzīvību, tomēr brūce bija vaļēja un to nedrīkstēja tā atstāt.

—   Man tur jāuzliek dažas šuves, — es sacīju, un lielā mis Danna aizelsās un aizcirta roku mutei priekšā.

—   Manu dieniņ! — viņa iesaucās. — Vai viņai sāpēs? Man šķiet, to noskatīties es gan nevarēšu.

Viņa bija liela auguma muskuļaina kundzene pāri piecdesmitiem ar koši sārtu seju, un, paraugoties uz platajiem pleciem un pamatīgajiem bicepsiem, man lāgiem šķita, ka viņa bez pūlēm ar vienu belzienu dabūtu mani pie zemes, ja vēlētos. Taču visā, kas attiecās uz lopiņu ārstēšanu un visu citu, kas ar to saistīts, viņa bija gaužām nervoza un jūtelīga; pie jēru vai teļu saņemšanas un tamlīdzīgos darbos man palīgā allaž nāca viņas sīkā, mazā māsiņa.

—   Jel neraizējieties, mis Danna, — es atteicu, — viss būs nodarīts tik ātri, ka šī nemaz nemanīs, kas notiek. — Iekāpu aizgaldā, piegāju pie Prūdensas un liegi pieskāros tās kaklam.

Cūcene tai pašā mirklī iekviecās tik nežēlīgi, it kā es būtu ietriecis tai ribās nokaitētu iesmu, un, kad gribēju tai mīlīgi pakasīt aiz auss, tā atkal atpleta rīkli un laida vaļā tādus kviecienus, ka ausis krita ciet. Šoreiz cūcene draudīgi pagriezās tieši pret mani. Es drosmīgi turējos pozīcijās, kaut gan atplestā rīkle ar dzeltenīgajiem zobiem atradās gandrīz pie mana liela. Tad es drošības labad uzliku roku uz aizgalda augšējā dēļa un izlēcu ārā.

—   Mums viņa jāiedabū šaurākā telpā, — es sacīju, — tik plašā aizgaldā es nekādā ziņā nevarēšu viņai kaklu sašūt. Te ir pārāk daudz telpas kustībām, un viņa ir par lielu, lai varētu viņu noturēt.

Mazā mis Danna pacēla roku. — Zinu. Mums ir piemērota telpa. Teļu kūtī otrpus pagalmam. Ja iedabūsim viņu vienā no šaurajiem steliņģiem, viņa apgriezties nevarēs.

—   Brīnišķīgi. — Es apmierināts paberzēju rokas. — Tad varēšu rīkoties no augšas, stāvēdams blakus steliņģī. Dzīsim viņu turp.

Es atvēru aizgaldu, un piestumjot un pabakstot panācām, ka Prūdensa majestātiski izlīgoja ārā pagalmā. Bet tur viņa, ietiepīgi rukšķēdama, palika stāvam ar spītīgu uguntiņu mazajās ačtelēs, un, kad atspiedu muguru viņai pret sāniem, lai pamudinātu uz iešanu, sapratu, ka ar tādām pašām sekmēm es varētu nopūlēties arī ap ziloni. Prūdensa negribēja iet ne soli tālāk; līdz teļu kūtij būtu jāiet kādi divdesmit jardi.

Es zagšus pametu skatienu pulkstenī. Piecpadsmit uz sešiem, un likās, ka atkal esmu iestrēdzis.

Manās domās ielauzās mazā mis Danna. — Mister Heriot, es zinu, kā mēs viņu dabūsim pāri pagalmam.

—   Tiešām — jūs zināt?

—   Jā, jā, Prūdensa ari agrāk kādreiz ir niķojusies, un tad mēs atradām līdzekli, kā viņu pierunāt, lai kust uz priekšu.

—   Un kā jūs to darāt? — Es pūlējos notēlot smaidu.

—    Gluži vienkārši — viņai garšo tie vieni biskvīti — tie, kas domāti gremošanas uzlabošanai. — Abas māsas sāka jautri ķiķināt.

—   Kā, lūdzu?

—   Nu, garšo, viņai tie biskvīti garšo.

—    Garšo?

—   Viņa tos dievina.

—    Nu labi, — es sacīju, — tikai īsti nesaprotu…

Lielā mis Danna iesmējās. — Pagaidiet vien, mēs jums parādīsim, kā tas notiek.

Viņa sāka iet uz mājas pusi, un, kaut arī abas jaunkundzes nebija tipiskas fermeres, viņām tomēr piemita visu fermeru kopējā īpašība, proti, ka laikam nav nekādas nozīmes.

■'Durvis aiz viņas aizvērās un es gaidīju… minūtēm aizritot, sāku domāt, ka viņa sabrūvējusi sev tēju. Saspringumā, kas kļuva aizvien lielāks, pagriezos un raudzījos lejup pa nogāzi uz nolaidenajiem tīrumiem, uz ciemu un Dolingsfordas vecās baznīcas torni, kas pacēlās pāri upmalas kokiem. Ainavas dziļais, rimtais miers bija tiešā pretstatā ar manu noskaņojumu.

Kad es jau gandrīz pilnīgi biju zaudējis cerības, lielā mis Danna atgriezās, nesdama rokās lielu, garu papīra turzu. Draiskulīgi man uzsmaidījusi, viņa sacīja:

—    Šitenie ir tie, kas viņai garšo. Nu tik paskatieties vien.

Viņa izvilka no turzas biskvītu un nometa uz bruģa dažas

pēdas no cūkas. Prūdensa pāris mirkļu vienaldzīgi uz to noskatījās, tad bez steigas patipināja uz priekšu, apskatīja biskvītu vēlreiz un tikai pēc tam sāka lēnām to gremot.

Kad tas bija padarīts, lielā mis Danna sazvērnieciski palūkojās uz mani un nometa zemē otru biskvītu. Cūcene atkal nesteidzīgi pagājās uz priekšu un ķērās pie otra biskvīta. Protams, maršruts galu galā viņu novedīs pie ēkām pagalma otrā pusē, bet tas prasīs daudz laika. Es sāku rēķināt, ka katrs biskvīts cūku pavirza desmit pēdas uz priekšu, un teļu kūts atradās divdesmit jardu attālu, tātad, atvēlot katram biskvītam trīs minūtes, kūts būs sasniegta pēc divdesmit minūtēm.

Man izspiedās auksti sviedri uz pieres, un manām bailēm tiešām bija reāls pamats, jo neviens nedomāja pat drusciņ pasteigties. It īpaši to varēja sacīt par Prūdensu, kas lēni un apdomīgi sagrauza katru biskvītu, pēc tam vēl izostīja zemi un uzlasīja vispēdējo krislīti, bet abas jaunkundzes, acu nenovērsušas, mīļi noraudzījās uz viņu.

— Paklausieties … — es stomījos, — vai jums neliekas, ka varētu tos biskvītus pamest mazliet tālāk uz priekšu… es domāju vienkārši, lai ietaupītu laiku?

Mazā mis Danua līksmi iesmējās. — Ai, mēs jau esam to kādreiz mēģinājušas, bet viņa ir tāda veca, mīļa gudriniece. Dikti labi zina, ka tad dabūs mazāk.

Lai to parādītu, viņa nometa nākamo biskvītu apmēram piecpadsmit pēdu no cūkas, bet resnā cūcene to nepārprotami ciniski noskatīja, tālāk nelikdamās ne zinis, līdz cepums tika piesperts atpakaļ vajadzīgajā attālumā. Mis Dannai bija taisnība; Prūdensai galviņa strādāja.

Tā man atlika vienīgi gaidīt, zobus griežot un vērojot neiedomājami lēno virzību. Man gribējās kliegt, bet pārējie līksmot līksmoja. Beidzot tomēr pēdējais biskvīts tika iemests teļa aizgaldā, cūcene laiski tur iegāja, un abas saimnieces, uzvaras priekā ķiķinādamas, aizdarīja aizgaldu.

Es lēkšus pielēcu pie cūkas ar sagatavotu, adatā ievērtu zīda diegu, un, protams, — tikko pieskāros Prūdensai pie ādas, viņa uzņēma nebeidzamu un gandrīz neizturamu dusmu kviecienu. Lielā mis Danna aizspieda ar plaukstām ausis un aizlaidās, bet viņas mazā māsa drosmīgi turējās man blakus, pār steliņģa aizžogu pasniedza šķēres, dezinficējošo pūderi — visu, ko es ar zīmju valodu viņai palūdzu.

Galvā man vēl dunēja zvani, kad braucu projām, bet es par to nebēdāju. Pulkstenis bija seši.

43.

Nervozi apsvēru savu stāvokli. Nākamā un arī pēdējā vizīte bija tepat, tikai pāris jūdžu tālāk, līdz turienei aizbraukšu desmit minūtēs, tad, teiksim, divdesmit minūtes fermā, piecpadsmit minūtes atpakaļ līdz Darovbijai, aši nomazgāties un pārģērbties, un pulksten septiņos varēšu mierīgi atstiept kājas zem misis Hodžsones galda.

Nākamais darbs nebija ilgs, tik vien, kā jāiever bullim degunā gredzens. Mūsdienās, kad apritē nākusi mākslīgā apsēklošana, bu||u palicis maz — tos tur vienīgi lielie piensaimnieki un vaislas lopu audzētāji, bet trisdesmitajos gados gandrīz vai katram fermerim piederēja bullis, un ievērt tiem degunā gredzenu bija visai parasts, regulārs darbs. Gredzenu degunā bullis dabūja tad, kad bija apmēram gadu vecs, un tas bija nepieciešams, lai lielos dzīvniekus varētu savaldīt, kad tie jāvadā.

Jutos bezgala atvieglots, ieraudzīdams, ka pagalmā mani jau gaida vecais, kārnais fermeris Teds Bakls un divi palīgi. Klasisks veids, kā zaudēt laiku, veterinārārstam ir klīst pa tukšām fermas saimniecības ēkām un meklēt rokā vajadzīgos cilvēkus vai, kas ir vēl trakāk, klīst pa tukšiem laukiem, klaigāt un māt ar rokām, kad izdodas gandrīz vai pie apvāršņa saskatīt punktiņu, kas varētu būt arī cilvēks.

—    Nu tad, jauno cilvēk, —Teds ierunājās, un pat šim īsajam teikumam bija nepieciešams laiks, lai tas tiktu izrunāts. Man šis vecais vīrs ārkārtīgi patika; viņš runāja īstā veco jorkšīriešu izloksnē, kādu tagad gandrīz vairs nedzird un ko es rakstos necenšos atdarināt. Vārdus viņš izrunāja tik lēnā apņēmībā, it kā katru zilbi izbaudītu tikpat tīksmīgi kā es klausoties. — Tad nu esat klāt gan.

—   Jā, mister Bakl, un es ļoti priecājos, ka jūs esat sagatavojušies un mani sagaidījāt.

—   Jā, man netīk cilvēkus lieki aizkavēt. — Viņš pagriezās pret strādniekiem. — Nu, puiši, tad tik ejiet kūtī un sagrābiet to lielo lempi un atvediet pie mistera Heriota.

«Puiši», Ernests un Herberts, kuriem abiem jau bija pāri sešdesmitiem, nesteidzīgi iegāja buļļa steliņģī un aizvēra aiz sevis durvis. Pāris sekunžu bija dzirdami dobji būkšķi pret steliņģa sienu, pāris māvienu, pāris anglosakšu izteicienu no vīru puses, tad iestājās klusums.

—   Liekas, nu viņiem tas jau ir rokā, — Teds nopurpināja, un es ar interesi vēroju viņa tērpu, kā biju to darījis jau daudzkārt. Kopš viņu pazinu, nekad nebiju viņu redzējis citādā apģērbā kā vien šinī cepurē un šajos svārkos. Svārks, kas pirms neskaitāmiem gadiem, šķiet, laikam būs bijis mētelis, mani mulsināja divējādā ziņā: kādēļ viņš to vilka mugurā un kā to uzvilka. Bezgalīgi garās, savstarpēji nesaistītās lentes, ko viņš apjozis ap vidu, manuprāt, vispār bija bez jēgas, un kā viņš, Die's pasarg, tanīs daudzajās atvērtnēs un ielocēs mācēja atrast piedurkņu caurumus? Un cepure — platmale gandrīz jau bez virsas, malas vertikāli nokārās pār ausīm un uzacīm; man šķita pilnīgi neticami, ka viņš vakaros to pakar uz naglas un no rīta atkal liek galvā.

Varbūt atbilde bija meklējama ārkārtīgi dzidrajās, jautrajās acīs, kas raudzījās pretī no galīgi izģindušās sejas. Tedam viss bija nemainīgs, un desmit gadi bija ātri aizlidojis laika sprīdis. Atceros, ka reiz viņš man parādīja vecmodīgo plītsvirsu savas mājas virtuvē. Tur bija dažāda lieluma riņķu caurumi gan lieliem katliem, gan maziem kastrolīšiem, gan pannām. Un to visu viņš izrādīja kā modernu sasniegumu un atklājumu.

—   Tā ir brīnišķīga būšana, un tas puisis, kas man to ierīkoja, bija zelta vērts.

—   Kad tas notika, mister Bakl?

—   Tas notika astoņsimt deviņdesmit septītajā gadā. To es skaidri atceros. Trakot labs meistars bija tas puisis.

Tad atgriezās abi vīri un atveda jauno bulli, ko stingri turēja pavadā, un nostādīja to pareizā pozīcijā, lai es varētu ievērt gredzenu.

Šim darbam bija izstrādāts rituāls visos sīkumos, tikpat nemainīgs kā klasiskais balets. Ernests un Herberts pārvilka buļļa galvu pār pusdurvīm un paši katrs savā pusē ārpusē stingri turēja pavadu. Ārpusē viņi stāvēja savas drošības labad. Nākamais solis bija izsist caurumu buļļa deguna starpsienā. Šim nolūkam man bija īpašs instruments — puansons.

Taču es pats biju piegudrojis nelielu uzlabojumu. Lai gan parasti caurumu izsita bez kādas iepriekšējas apstrādes, man tomēr likās, ka bullim tas varētu arī nepatikt, tālab es mēdzu iešļircināt pāris kubikcentimetru vietējai anestēzijai, pirms ķēros pie īstā darba. Tagad pacēlu šļirci, bet Ernests piesardzīgi parāvās atpakaļ un atspiedās pret durvīm.

—   Kur tu bēdz, Ernest, vai domā, ka šis tev uzlēks uz galvas? — Teds savā gausajā manierē noprasīja.

—   Nē, nē, — Ernests atsmēja un saņēma pavadu īsāk.

Taču tūliņ atkal atlēca atpakaļ, jo bullis, sajuzdams adatas dūrienu nāsī, nikni iebaurojās un, pakaļkājās sacēlies, ar priekšējām atmetās uz pusdurvīm. Teds bija aizkavējies ar šā buļļa gredzenošanu, tas tagad bija jau gandrīz pusotra gada un varen liels augumā.

—   Turiet viņu, puiši! —Teds murmināja, kad abi vīri iekārās pavadas virvēs. —Turiet, viņš tūliņ nomierināsies!

Un tiešām — bullis nomierinājās. Atbalstīja zodu uz durvju augšējā dēļa un tā bija sagatavots nākamajai darbībai. Iegrūdu caurumduri degunā, satvēru rokturus un spiedu. Šinī darbā es nekad neesmu juties kā izcils profesionālis, bet vismaz mana vietējā anestēzija bija iedarbojusies, un lielais bullis pat nepakustējās, kad instrumenta asie zobi sacirtās kopā, izsizdami deguna starpsienā apaļu caurumiņu.

Nākamais solis svinīgajā rituālā bija iztīt no papīra iesaiņojuma vara gredzenu. Izņēmu no tā skrūvi un plaši atvāzu abas gredzena puses, tad gaidīju tradicionālos vārdus.

—   Noņem cepuri, Herbert. Pa to vienu minūti galvu nesaaukstēsi. Nebūs pat minūte, — Teds izrīkoja.

Nezin kāpēc vienmēr cepure. Spainis vai kārtīga bļoda noderētu labāk, kur ielikt stulbo skrūvīti un tādu pašu sīku skrūvgriezi, bet vienmēr tika vēlēts tos ielikt cepurē. Un Herberts paklausīgi noņēma nospeķoto žokejnīcu no savas gludi nopulētās galvas.

Mans nākamais solis būtu iemaukt gredzenu bullim degunā, saspiest galus kopā, ielikt skrūvīti un ar skrūvgriezi aizgriezt ciet. Šis ir tas brīdis, kad rodas vajadzība pēc cepures, jo tā tiek turēta zem gredzena. Proti, ja kādas straujas sakustēšanās dēļ skrūve nokristu zemē, tad kūts netīrumos un salmos tā neglābjami pazustu un līdz ar to viss būtu pagalam. Pēc tam Teds man pasniegs garu vīlu vai kādu citu beržamo, kādi fermeriem vienmēr gadās pie rokas, un man, vai vajag vai ne, būs jānovīlē skrūves uzgalis gluds.

Taču šoreiz nelielajā izrādē iznāca negaidīts pavērsiens. Kad es paspēru soli uz priekšu ar gredzenu rokā, mēs abi ar jauno bulli stāvējām aci pret aci; vienu mirkli viņa tālu viena no otras novietotās acis zem strupajiem ragiem ielūkojās manējās. Un, kad es pastiepu roku, tā laikam mazliet pavirzājās sānis, jo gredzena asais gals viegli pieskārās viņam pie purna; pieskāriens noteikti bija ļoti viegls, taču viņš to, jādomā, uztvēra kā personisku apvainojumu, jo mute pēkšņi pavērās, viņš nikni iebaurojās un atkal sacēlās pakaļkājās.

Viņš bija pamatīgi noaudzis un šajā pozīcijā izskatījās milzīgs. Un, kad priekškājas nolaidās uz pusdurvīm un lielais krūšubūris rēgojās virs mūsu galvām, skats patiesi bija draudīgs.

—   Tas mūlāps tūliņ nāks pāri! — Ernests noelsās un palaida savu pavadas galu vaļā. Viņam šis darbs nekad nebija paticis un tagad viņš to pameta bez mazākās nožēlas. Herberts bija taisīts no stingrāka materiāla un nikni turēja savu pavadas galu ciet, bet, bullis drāzās pāri un viens šķeltais pakavs nozibēja viņam gar ausi, bet otrs gandrīz trāpīja pa pliko pauri, tad arī viņš palaida pavadas galu vaļā.

Teds, nesatraucams, kā vienmēr, atradās ārpus darbības loka, paliku tikai es viens pats, lēkādams un ar rokām mētādamies, cenšoties apsaukt bulli, laikam iedomādamies, ka ar kliegšanu atbiedēšu viņu atpakaļ vecajā vietā; vienīgā doma, kas mani turēja uz vietas, bija tā, ka ikviens mirklis, kamēr viņš nav atpakaļ stadulā, mani attālina no misis Hodžsones brīnišķīgajām vakariņām.

Es turējos pozīcijā, kamēr divas trešdaļas šņācošā, baurojošā briesmoņa groteski karājās uz pusdurvīm, kas viņam sāpīgi spiedās vēderā, tad ar varenu lēcienu viņš pēkšņi bija pagalmā, bet es, lai patvertos, pabēgu malā. Taču bullim naids nebija ne prātā, viņš pameta skatienu pa atvērtajiem vārtiem uz tīruma pusi un aizdārdēja kā ātrvilciens.

Paslēpies aiz pienakannu grēdas, es skumji noskatījos, kā viņš, līksmodams par atgūto brīvību, met varenus lokus pa zaļo zāli. Asti sacēlis, viņš aizbizoja pretim apvārsnim, un, kad pazuda aiz pirmā pakalna, apdzisa mana pēdējā cerība uz cūkas ribiņām.

—   Tagad mēs stundu medīsim to nelieti, kamēr dabūsim rokā, — Ernests drūmi nomurdēja.

Es paskatījos rokaspulkstenī. Pusseptiņi. Rūgtā netaisnība, kas man šodien bija jāpiedzīvo, tagad mani pārmāca ar tādu spēku, ka arī es sāku vaimanāt.

—   Nolādēta būšana, man ir cieša noruna, septiņos jābūt Darovbijā, — es sodījos, mirkli kā nejēgā izgrozījies pa pagalma bruģi, tad apsviedos apkārt un uzsaucu vecajam Tedam: — Nu es nekādā ziņā vairs netikšu… Man jāpiezvana sievai… Vai jums ir telefons?

Teds stiepa vārdus gausāk nekā jebkad. —Nē, telefona mums gan nav. Es tām būšanām neticu. — Viņš izķeksēja no kabatas skārda tabakas bundulīti, atskrūvēja to un izvilka no tā vecum vecu kabatas pulksteni, ko bez steigas papētīja. — Ko nu bēdā, kālab lai tu līdz septiņiem netiktu Darovbijā?

—   Bet… bet tas taču nav iespējams… un es nevaru likt tiem cilvēkiem gaidīt… Man jātiek pie telefona.

—   Ko nu trako, jaunekli, — vecais vīrs mierinot pasmaidīja. — Kad es tev saku — tu neko nenokavēsi.

Es noplātīju rokas. — Viņš tak nupat teica, ka paies stunda, kamēr to bulli dabūs rokā!

—   Ko nu blēņas! Ernests vienmēr tā gaužas… Viņš ir laimīgs tikai tad, kad ir nelaimīgs. Pēc piecām minūtēm tas bullēns būs klāt, es viņu rokā dabūšu.

—   Pēc piecām minūtēm. Tas ir smieklīgi! Es… es aizbraukšu uz kādu māju, kur ir telefons, kamēr jūs viņu ķersiet.

—   Neko tādu tu, puis, nedarīsi. —Teds norādīja uz akmens lopu dzirdināmo sili sienmalē. — Ej turp un apsēdies. Un padomā vien par kaut ko patīkamu… Pēc piecām minūtēm būsim klāt.

Es gurdeni atkritu uz siles malas un paslēpu seju rokās. Kad atkal paskatījos, ieraudzīju veco vīru nākam ārā no kūts, bet viņam pa priekšu līgoja cienījama govs. Pēc garo ragu daudzajiem lokiem viņai gadi varēja sniegties padsmitos, gurnu kauli spiedās ārā kā cepuru pakaramie, un nokarenais tesmenis šūpojās gandrīz līdz zemei.

—   Ej nu uz lauku, veco skuķi, — Teds mudināja, un govs aizlīgoja pa lauku, ka nošūpojās vien. Es noraudzījos tai pakaļ, tad paskatījos uz Tedu, kurš bēra spainī lopu raušus.

Viņš izgāja ārā pa vārtiem un, kamēr es neizpratnē raudzņos viņam nopakaļ, sāka dauzīt ar nūju pa spaini. Tai pašā laikā viņš griezīgā tenorā pilnā balsī uzsauca:

—   Mājā! Mājā! — Un atkal: — Mājā, mīlīt, mājā!

Gandrīz tai pašā brīdī uz nokalnes parādījās govs un tai

cieši aiz muguras bullis. Es brīnīdamies skatījos, kā Teds bungo pa spaini, bet gotene sāka stīvām kājām lēkšot uz māju, un viņai cieši blakus mans pacients. Tikusi pie Teda, govs iegrūda galvu raušu spainī, bet bullis, tas pats lielais tēvainis, pabāza galvu viņai zem vēdera un saņēma lielajā mutē vienu pupu, tad pieliecās ceļos un sāka nopietni zīst.

Tas viņu nomierināja, jo, kad govs bija raušus izēdusi un gāja uz kūti, jaunais bullis labprātīgi iegāja viņai līdzi. Viņš arī nepretojās, kad ievēru gredzenu degunā un piegriezu ar skrūvi, kura, par laimi, Herberta cepurē bija palikusi neskarta.

—   Bez ceturkšņa septiņi! — es laimīgs noelsos, ielēkdams mašīnā. — Nu es vēl tikšu laikā. — Un garā jau redzēju sevi un Helēnu stāvam uz Hodžsonu mājas pakāpieniem, durvis atveramies, un sajutu ribiņu un sīpolu debešķīgo smaržu plūstam no virtuves.

Paskatījos atkal uz saimnieka putnu biedēklim līdzīgo augumu un cepures noļukušo malu virs rimtajām acīm.

—   Jūs taču nostrādājāt tīro brīnumu, mister Bakl. Ja pats savām acīm nebūtu to redzējis, nudien, neticētu. Tas bija neiedomājami, kā bullis iegāja tai govij līdzi kūtī.

Vecais vīrs pasmaidīja, un es pēkšņi apzinājos, ka šis rāmais prāts glabā dziļu gudrību.

—   Tur, puis, nav nekāda brīnuma, tas ir pilnīgi dabiski. Šī tak ir viņa māte.

44.

Pieturēju mašīnu un palūkojos uz priekšu pa iebraucamo ceļu fermā. Arā pie kūts stāvēja Tristana mašīna, bet kūtī aiz zaļajām durvīm Tristans saņēma teļu. Viņa studenta dienas bija pagājušas. Viņš tagad bija pilntiesīgs veterinārārsts, un viņam pavērta plašā lopārstniecības pasaule ar visu, kas pie tās pieder.

Protams, ne uz ilgu laiku, jo, gluži tāpat kā neskaitāmi citi, viņš bija pakļauts iesaukumam armijā un dosies projām drīz pēc manis. Tristanam klāsies labāk, jo viņš arī tad strādās savu darbu. Kad mēs ar Zigfrīdu brīvprātīgi pieteicāmies armijā, pēc mūsu profesijas tur pieprasījuma nebija, tālab nokļuvām Karaliskajos Gaisa Spēkos (KGS) lidmašīnu apkalpes daļā, kas vienīgā Šķita piemērota mūsu «īpašajai profesijai». Bet, kad pienāca Tristana kārta iesaukumam, kara darbība jau bija izvērsusies Tālajos Austrumos, un armija brēktin brēca pēc veterinārārstiem zirgu, mūļu, slaucamlopu un kamieļu ārstēšanai.

Tas tikai liecināja, ka dievi par viņu parūpējušies, kā allaž. Īstenībā man šķiet, ka dievi ne tikai rūpējas, bet mīl tādus cilvēkus kā Tristans, kas brīvi šūpojas visos vējos, grūtā brīdī palec atpakaļ ar smaidu vaigā un dzīvē raugās ar nedziestošu optimismu. Mēs ar Zigfrīdu kā jauniesauktie lidlauka apkalpes locekļi pavadījām garas, nogurdinošas stundas apmācību laukumā, bet kapteinis Tristans Farnons aizbrauca karā, karogiem plīvojot.

Taču pagaidām vēl es biju priecīgs, ka man ir palīgs. Pēc manas aizbraukšanas viņš te strādās kopā ar asistentu, bet, kad aizbrauks arī viņš, praksi pārņems divi sveši veterinārārsti līdz tam laikam, kamēr atgriezīsimies.

Es piebraucu klāt un domīgi paraudzījos uz mašīnu. Šī bija Marka Dosona ferma, un, kad es no izbraukuma vietas piezvanīju uz ambulanci, Helēna man pateica par izsaukumu pie šī teļa saņemšanas. Negribēju iejaukties un traucēt, tomēr mazliet raizējos, kā Tristanam te veicas, jo misters Dosons bija drūms klusētājs, kurš tomēr nekavēsies brukt virsū jaunajam ārstam, ja kaut kas neizdosies, kā vajag.

Taču nekāda pamata uztraukties man nebija, jo kopš veterināra nosaukuma un tiesību iegūšanas Tristans bija strādājis veiksmīgi. Fermeriem viņš allaž bija paticis jau tanī laikā, kad reizumis apmeklēja tos, vēl students būdams, bet nu viņš bija pilntiesīgs darbinieks, un par viņu cita pēc citas ienāca labas atsauksmes. Apmēram Šādas.

«Es jums teikšu, tas jaunais puisis darbu pieprot! Viņš sevi nežēlo.» «Savu mūžu neesmu pieredzējis, ka vēl kāds būtu ķēries pie darba tā ar visu sirdi un dvēseli kā viņš.» Viens saimnieks reiz mani pavilka sāņus un pačukstēja: «Šis tas viņam iznāk šķērsām, bet viņš cenšas un mēģina. Man liekas, viņš drīzāk nobeigtos, nekā uzdotu.»

Šī pēdējā piezīme lika man padomāt. Skaidrs, ka Tristana spēks neslēpās rupjos paņēmienos, tāpēc viens otrs izteikums mani sākumā mulsināja, līdz sāku atcerēties, ko pats savulaik biju piedzīvojis sadarbībā ar viņu, kad viņš vēl bija students. Viņš allaž lika lietā savu aso saprātu, piemēroja to jebkurai situācijai diezgan savdabīgā veidā, un tas, kā viņš šad tad reaģēja uz sīkiem starpgadījumiem lauku lopārstu praksē, vedināja mani uz domām, ka viņš izstrādā sistēmu.

Pirmo reizi man to izdevās novērot, kad viņš stāvēja blakus un noskatījās, kā es noslaucu govij vienu pupu. Govs bez brīdinājuma pasviedās sāņus un sāpīgi uzmina viņam uz kājas. Tādas lietas mēdza notikt itin bieži, un piedzīvojums bija sāpīgs. Tolaik vēl nebija izgudroti zābaki ar dzelzs purngaliem, un es dabūju diezgan bieži berzt nost pergamentam līdzīgo ādu no nobradātajiem kāju pirkstiem. Ikreiz, kad man tā atgadījās, es nikni sodījos un bieži vien biju spiests noklausīties fermeru smieklos un lādzīgajās zobgalībās. Tristans turpretī rīkojās citādi.

Viņš sāpīgi ierāva elpu, galvu noliecis, atspiedās pret govs iegurni un aizvēra acis, pēc tam pavēra muti smagā, mokpilnā vaidā. Kamēr mēs ar mājinieku neizpratnē blenzām uz viņu, viņš, sabradāto kāju nopakaļ vilkdams, aizkliboja līdz kūts tālākajai sienai un, seju pret mūri pagriezis, piespiedās pie tā, vēl aizvien žēli kunkstēdams.

Es, nopietni izbijies, piesteidzos, lai sniegtu viņam palīdzību. Droši vien lūzums, un es aši sāku prātot, kā viņu iespējami drīzāk nogādāt slimnīcā. Viņš tomēr ļoti ātri atžirga, un, kad mēs desmit minūtes vēlāk devāmies projām no kūts, vairs nemaz nekliboja. Bet kaut ko es ievēroju uzreiz: neviens nebija par viņu smējies, visi viņu bija žēlojuši un jutuši līdzi.

Šis tas līdzīgs notika ari citur. Viņš saņēma vieglus spērienus, iesprūda starp divām govīm un piedzīvoja daudz ko tādu, kas mūsu darba dzīvē sagādā diskomfortu, bet ir neizbēgams, un ikreiz viņš nospēlēja šādu teātri. Un kā tas atmaksājās! Fermeri ne tikai juta viņam līdzi, kad viņš tēloja cietēju, bet bija vēl kaut kas vairāk: Šādi izturēdamies, viņš uzlaboja savu veidolu. Mani tas gauži iepriecināja, jo radīt iespaidu Jorkšīras fermeros nav nekāds vieglais darbs, un, ja Tristana metode guva panākumus, man pret to nebija nekādu iebildumu.

Taču tagad es, pie fermas vārtiem mašīnā sēdēdams, neviļus pasmaidīju, jo neparko nespēju iedomāties, ka misteru Dosonu jebkāds ciešanu demonstrējums spētu aizkustināt. Es biju tur saņēmis ne vienu vien spērienu, bet viņam no tā nebija ne silts, ne auksts.

Paklausīdams spējam impulsam, iebraucu fermas pagalmā un iegāju kūtī. Patlaban Tristans, līdz pusei kails, roku saziepējis, iebāza to lielā, rudā govī, bet fermeris, pīpi vienā rokā, ar otru turēja govij asti. Kolēģis sveicināja mani ar jauku smaidu, bet misters Dosons tikai mazliet pamāja ar galvu.

—   Kas tev tur ir, Tris? — es apvaicājos.

—   Abas kājas atšautas, — viņš atbildēja, — un milzīgi dziļi. Paskaties, pats, kāds viņai iegurnis — nežēlīgi garš!

Es sapratu, ko tas nozīmē. Situācija nebija smaga, bet ar šīm garajām govīm vienmēr radās neērtības.

Tristans paliecās uz priekšu un iebāza roku, cik dziļi vien spēja, un tieši tad govs sāni piepūtās no spēcīgas dzīšanās. Tas nekad nebija patīkami; dzemdes spēcīgās kontrakcijas nežēlīgi iespieda roku starp teļu un iegurni, un tad tiešām vajadzēja sakost zobus, lai to izturētu.

Tristans gāja mazliet tālāk.

—   Ai! Au! Oi, oi! — viņš kliedza. Bet, kad govs joprojām neatslāba, viņš sāka aizelsies vaidēt. Kad govs beidzot atlaidās, viņš vairākas sekundes palika pilnīgi nekustīgs, galvu nokāris, it kā pārciestās mokas būtu laupījušas vispēdējos spēkus.

Fermeris sūca pīpi un vienaldzīgi noskatījās. Visus gadus, kopš pazinu misteru Dosonu, nekad neesmu redzējis skadrajās acīs un skarbajos vaibstos atspoguļojamies jelkādas jūtas. Tieši otrādi, man allaž licies, ka es varētu turpat viņa priekšā nokrist un būt pagalam, bet viņš ne aci nepamirkšķinātu.

Mans jaunais kolēģis turpināja cīņu, un govs, kam arī cīņa bija iepatikusies, turējās pretī visiem spēkiem. Daži dzīvnieki stāv pavisam rāmi un pieļauj dažādu iejaukšanos viņu ķermeņa norisēs, bet šai bija cīnītājas daba; kolīdz roka viņas ķermenī sakustējās, viņa uz to aktīvi atsaucās. To pats esmu piedzīvojis simtām reižu un ļoti labi spēju izjust spēcīgo spiedienu uz rokas locītavu un kā pirksti no tā notirpst un top nevarīgi.

Tristams savas izjūtas neslēpa, bet izpauda īsti sirdi plosošās skaņās. Viņa repertuārs patiesi bija apbrīnojams un ietvēra lielu dažādību, sākot ar gari stieptiem vaidiem, turpinot ar spalgiem brēcieniem līdz pat gandrīz asarainiem kunkstiem.

Sākumā misters Dosons izturējās pilnīgi vienaldzīgi pret visu notiekošo, ievilka un izpūta pīpes dūmus, šad tad pameta skatienu uz kūts durvīm vai pakasīja bārdas rugājus uz zoda. Taču, laikam tālāk ritot, aizvien biežāk palūkojās uz smago cietēju turpat acu priekšā, un nepagāja ilgi, kad visa viņa uzmanība pievērsās jauneklim.

Bija tiešām vērts paskatīties, jo vokālajai izrādei Tristans sāka pievienot ļoti dažādas grimases. Viņš ierāva vaigus, pārgrieza acis, trīcināja lūpas, īsi sakot, darīja visu, tik vien kā ausis nesāka kustināt. Un tad man vairs nebija šaubu, ka viņš sāk iedarboties uz misteru Dosonu. Kad skaņas un viepļi kļuva aizvien iespaidīgāki, fermeris acīm redzami sāka justies neveikli; skatieni, ko viņš uzmeta manam kolēģim, kļuva nemierīgi, pīpe rokā iedrebējās. Tāpat kā es, arī viņš gaidīja, ka teju teju notiks katastrofa.

It kā gribēdama drīzāk novest notikumus līdz kulminācijai, govs sagatavojās visspēcīgākajam spiedienam. Viņa paplēta kājas, dziļi, dobji ieducinājās un uzņēma garu, ilgu spiedienu. Kad govij mugura uzliecās arkā, Tristans pavēra muti neskanīgā protestā, tad viņam pār lūpām sāka lauzties sīkas, elsojošas skaņas. Man šķita, ka tas bija gandrīz efektīgākais no viņa līdz šim sasniegtajiem paņēmieniem; labi notēmēti, pastiepti «ā… ā… a…», kas pakāpeniski kāpa pa skaļuma skalu augšup, līdz ar to kāpinot auditorijas saspringumu. Man kāju pirksti jau bija čokurā, kad beidzot viņš palaida lieliski laika ziņā notēmētu pēkšņu plosīgu brēcienu.

Tas salauza misteru Dosonu. Pīpe viņam tik tikko neizvēlās no mutes, nu viņš to steigšus iebāza kabatā un pieskrēja pie Tristana.

—   Vai ar jums viss kārtībā, jauno cilvēk?— viņš pavisam aizsmacis jautāja.

Mana kolēģa sāpju pārvērstā maska neatbildēja.

Fermeris atsāka vēlreiz. — Varbūt atnest jums tasi tējas vai ko?

Kādu mirkli Tristans nelikās ne dzirdis, tad aizvērtām acīm palocīja galvu.

Misters Dosons strauji aizjoza no kūts uz virtuvi un jau pēc pāris minūtēm atgriezās ar kūpošu tējas krūzīti. Un nākamajā mirklī man vajadzēja sapurināt galvu, lai atvairītu nerealitātes sajūtu. Tas, ko es redzēju, nevarēja būt īstenība: sausais, bezjūtīgais fermeris dzirdināja jaunekli ar tēju, turklāt tā, lai tikai mazi malciņi tiktu mutē, auklēdams viņa nevarīgi nokārto galvu savā tulznainajā rokā. Tristans vēl joprojām mocījās ap teļa kājām, vēl šķietami ciezdams briesmīgas sāpes, tomēr ļaudamies fermera žēlošanai.

Ar pēkšņu kustību viņš izvilka vienu teļa kāju, par ko atkal tika padzirdīts ar malku tējas. Kad pirmā kāja bija laukā, tālāk viss gāja daudz vieglāk — drīz vien parādījās otra kāja un tūliņ viss teliņš.

Kad mazā radībiņa spirinājās salmos, Tristans saļima uz ceļiem tai līdzās un pastiepa drebošu roku uz siena kaudzītes pusi, sagatavojies jaunieradušos kūts iemītnieci noberzt.

Misters Dosons to nepieļāva.

—   Džordž! — viņš uzbauroja vienam no puišiem pagalmā. — Nāc šurp un noberz teļu! — Tad mīlīgi uzrunāja Tristanu: — Bet tu nāc līdzi uz māju, puis, iedzersi kādu lāsi brendija. Tu jau esi pavisam pie gala.

Sapnis turpinājās fermas virtuvē, un es, nespēdams acīm ticēt, noraudzījos, kā mans kolēģis cīnījās, lai atgūtu veselību un spēku ar triju zvaigznīšu Martelu prāvās glāzēs palīdzību. Es nekad neesmu tā cienāts, un, kad man pāri vēlās skaudības vilnis, es klusībā apsvēru, vai nebūtu vērts pārņemt Tristana sistēmu.

Līdz šim man vēl nav pieticis drosmes to izmēģināt.

45.

Kaut ari bez īsta iemesla, tomēr izsoles birkas teļiem uz muguras piešķīra tiem vēl bēdīgāku un nožēlojamāku izskatu; birkas bija stingri ieķepinātas vilnā ar lipekli un padarīja novārgušos mazos radījumus it kā par bezdvēseles tirgus preci.

Kad es pacēlu vienam teļam slapjo, netīro asti, tam no dibena iztecēja bālgana caurejas strūkliņa un noritēja gar ciskām un kājām.

—   Diemžēl tā pati vecu vecā kaite vien būs, mister Klārk, — es sacīju.

Fermeris paraustīja plecus un sabāza īkšķus aiz virsvalka lencēm. Zilajā virsvalkā un ekspreša cepurē, ko allaž valkāja, viņš nemaz pēc fermera neizskatījās, tāpat kā šī vieta necik neizskatījās pēc fermas; teļi bija novietoti pārtaisītā vecā dzelzceļa preču vagonā. Visapkārt valdīja visai liela nekārtība — sarūsējuši lauksaimniecības darba rīki, daži salūzuši krēsli.

—   Jā, slikti gan, vai ne? Man nemaz nepatīk pirkt teļus tirgū, bet neba vienmēr fermās var tos dabūt taisni tad, kad vajag. Šitie paši izskatījās pavisam labi, kad es tos pirms divām dienām nopirku.

—   Droši vien, — es atteicu. Skatījos uz pieciem teliņiem — ar arkā uzliektām mugurām, drebošiem, nožēlojamiem. — Bet viņiem ir klājies grūti, un tagad tas sāk izpausties. Nedēļu veci atņemti mātēm, jūdzēm tālu vesti aukstos, vējainos vagonos, gandrīz visu dienu nostāvējuši izsoles laukumā, un tad vēl pēdējais brauciens tādā aukstā pēcpusdienā. Viņiem nebija iespējas palikt veseliem.

—   Nūjā — es viņiem iedevu sadzerties pilnu vēderu piena. Izskatījās nabagi pavisam izbadējušies, domāju, ka piens Šos sasildīs.

—   Ticu, ka jūs gribējāt labu, mister Klārk, ticu, bet viņu iekšas nav spējīgas uzņemt tik labu, spēcīgu barību tagad, kad viņi ir tik nosaluši un novārguši. Ja es būtu jūsu vietā, es nākamreiz iedotu tiem tikai padzerties siltu ūdeni, ja nu vienīgi piebērtu mazliet glikozes, lai tie kaut kā izcieš līdz rītdienai.

Šo sērgu mēdza dēvēt par «balto caureju». Ik gadu tā nogalēja neskaitāmus tūkstošus teju, un, dzirdot kaut nosaukumu vien, man pārskrēja salti šermuļi, jo mirstības koeficients bija biedējoši augsts.

Iešļircināju katram teļam E coli antiserumu. Daudzas autoritātes apgalvo, ka no tā neesot nekāda labuma, un arī es svēros uz to pusi. Sameklēju bagāžniekā paciņu savelkošo pretcaurejas pulveri, kura sastāvā ir krīts, opijs un katečū.

— Iebarojiet viņiem šitos pulverus trīsreiz dienā, mister Klārk, — es ieteicu. Pūlējos runāt žirgti, taču jutu, ka manai balsij trūkst pārliecības spēka. Vecie veterinārārsti ar vaigu bārdu, cilindru galvā un astainiem svārkiem mugurā jau pirms simt gadiem izrakstīja krītu, opiju un katečū, un, ja arī tās bija labas zāles vieglas caurejas apturēšanai, tad nepavisam nelīdzēja bakteriālajai baltajai caurejai. Šādā veidā mēģināt apturēt ļaundabīgo caureju nozīmēja vienīgi zaudēt laiku. Šeit bija nepieciešamas zāles, kas nogalinātu ļauno bacili, nelaimes radītāju, bet tādu zāļu nebija.

Tomēr bija vēl viens līdzeklis, ko mēs, toreizējie veterinārārsti, lietojām un kas tagad, līdz ar moderno zāļu uzrašanos, izgājis no modes un netiek lietots; mēs, proti, parūpējāmies par slimo dzīvnieku labsajūtu. Arī Šoreiz par abiem ar fermeri satinām katru teļu biezā maisā tā, lai viss ķermenis būtu apsegts, apsaitējām ap ribām, krūtīm un zem astes, lai visapkārt būtu siltums. Tad es cītīgi ņēmos aizbāzt visus caurumus telpā, kur teļi stāvēja, lai vējš netiek klāt, sacēlām salmu ķīpas pat iepretī durvīm, lai nevelk aukstums.

Pirms promiešanas es vēlreiz pārlaidu acis labiekārtojumam; tagad tie bija aizvējā un siltumā. Tiem noderēja jebkāda palīdzība, jo zāļu bija tik vien kā mani savelkošie pulveri.

Tad es teliņus vairs neredzēju līdz nākamajai pēcpusdienai. Mistera Klārka nekur tuvumā nebija, tāpēc devos tieši uz veco vagonu un atvēru pusdurvis.

Šis brīdis man aizvien bijis galvenais manā veterināra praksē; prātošana un uztraukums par to, vai un cik uzlabojies pacienta stāvoklis un ko es ieraudzīšu, atvēris durvis. Un tad vēl garais mirklis, kad durvis atvērtas. Atspiedu elkoņus uz pusdurvīm un paraudzījos iekšā. Teliņi gulēja nekustīgi uz sāniem, godīgi sakot, man pat vajadzēja krietni ieskatīties, lai redzētu, ka tie vēl dzīvi. Es tīšām aizcirtu durvis ar troksni, bet neviena galva ziņkārīgi nepacēlās.

Ejot pa dziļo salmu klāju un noskatoties uz guļošajiem telēniem, kas bija ietērpti rupjajos maisos, es klusībā sodījos. Izskatījās tā, ka neviens no pieciem nepaliks dzīvs. Vareni, vareni, es nodomāju, nikni sperdams salmu vīšķus — ne tikai viens vai divi, bet visi — šoreiz simtprocentīgi.

—   Nu, jauno cilvēk, diezin cik cerīgs jūs neizskatāties vis. — Durvīs parādījās mistera Klārka galva un pleci.

Sabāzu rokas dziļi kabatās. — Nē, sasodīts, neizskatos! Viņi taču ir sadiluši pavisam, turklāt ļoti ātri.

—   Jā, ar tiem nu ir cauri, lieki runāt. Es tikko biju mājā un piezvanīju Melokam.

Dīriķa vārda pieminēšana bija tikpat kā bēru zvana mēles piesitiens. — Bet vēl viņi ir dzīvi, — es piebildu.

—   Jā, taču ilgi vairs nebūs. Meloks allažīn piemet kādu šiliņu vairāk, ja var saņemt dzīvu lopu. Iznākot labāka suņu barība, tā viņš saka.

Es neteicu neko un laikam izskatījos nejauki bezcerīgs, jo fermeris, greizi pasmaidīdams, pienāca pie manis.

—   Nav tak jūsu vaina, puis. Es itin labi zinu visu par šiteno balto caureju. Ja sērga iegadās nikna, tad neviens vairs neko nespēj līdzēt. Un jūs arī nedrīkstat ņemt ļaunā, ja es kaut nieku lūkoju dabūt atpakaļ no tā, ko izdevu par teļiem — taču kādu drusku vairāk kā nemaz.

—   Zinu un saprotu, — es atteicu, — man tikai traki žēl, ka nedabūšu izmēģināt šitās jaunās zāles.

—   Kas tās par zālēm?

Izvilku kastīti no kabatas un lasīju etiķeti.

—   Tās nosauktas par M un B 693 jeb sulfātpiridinu — tāds tām ir zinātniskais nosaukums. Tikko Šorīt tās saņēmu pa pastu. Tā ir pavisam jauna zāļu ģimene, kam kopīgs nosaukums ir sulfonamīdi, un līdz šim nekas tamlīdzīgs mums nav bijis. Tiek apgalvots, ka tās noteikti iznīcina zināmus mikrobus, tādus kā, piemēram, baciļus, kas izraisa balto caureju.

Misters Klārs izņēma man no rokas kastīti un pacēla vāciņu.

—    Daudz mazu zilu tabletīsu, ko? Jāā, esu redzējis Šādas tādas brīnumzāles pret Šiteno kaiti, bet vēl nevienas nav derējušas — nekas jau nebūs ar šitenām arī, esu gandrīz ar mieru saderēt.

—   Var gadīties, — es sacīju, — bet mūsu veterinārajos žurnālos par šitiem pašiem sulfonamīdiem ir ļoti daudz rakstīts. Šitās nav pūšļotāju zāles, bet kaut kas pavisam jauns. Man ļoti būtu gribējies tās izmēģināt pie jūsu teļiem.

—   Nu paskatieties vien uz viņiem. — Fermeris drūmi paraudzījās uz pieciem nekustīgajiem ķermenīšiem. — Vai redzat — viņiem acis saiet atpakaļ pierē. Vai esat kādreiz piedzīvojis, ka šitādiem līdzīgi teļi paliek dzīvi un atveseļojas?

—   Nē, neesmu, bet man ļoti gribētos tās zāles izmēģināt.

Kamēr viņš runāja, pagalmā ieripoja mašīna ar augstu

apmali. No šofera kabīnes izlēca sprigans, drukns vīrietis un nāca pie mums.

—   Mandieniņ, Džef, — misters Klārks sacīja, — tu ilgi nekavējies, ja tevi pasauc.

—   Nē, ko nu kavēšos. Mani pa telefonu noķēra pie Dženkisoniem, tepat kādu gabalu lejāk. — Man viņš uzsmaidīja sevišķi mīlīgi.

Es skatījos un nopētīju Džefu Meloku, un ikreiz man bija par viņu no jauna jāpabrīnās. Lielāko tiesu no saviem vairāk nekā četrdesmit gadiem viņš bija rakņājies pa pussatrunējušiem dzīvnieku ķermeņiem, pāršķēlis ar savu nazi nezin cik tuberkulozu augoņu, šķaidījies pa inficētām asinīm, jaucies pa visādiem izdalījumiem un tomēr saglabājies sveiks un vesels, gatavais veselības paraugs. Viņam bija divdesmitgadīga jaunekļa skaidrās acis un maigā āda, turklāt sirsnīgā jautrība šo efektu vēl pastiprināja. Skaidri zinu, ka nekad neesmu redzējis Džefu aiz piesardzības nomazgājam rokas, toties esmu redzējis, kā viņš savā sētā, sēdēdams uz kaulu kaudzes, ietur azaidu un tādām pašām netīrām rokām ņem gan sieru, gan sviestmaizi.

Pa pusdurvju augšu viņš paskatļās uz teļiem. — Jā, kā tad, skaidra lieta, ka plaušu stagnācija. Patlaban tā ir daudziem.

Misters Kiārs šaurām acīm palūkojās uz mani. — Plaušas? Jūs ne vārda neesat man teicis par plaušām, jauno cilvēk. — Viņš, tāpat kā visi fermeri, absolūti uzticējās Džefa diagnozēm.

Es kaut ko nomurdēju. Jau sen biju konstatējis, ka šai ziņā nav vērts strīdēties. Dīriķa apbrīnojamā spēja vienā acu uzmetienā noteikt lopiņa slimību vai nāves cēloni mani tracināja no laika gala. Nekāda pārbaude nebija nepieciešama — viņš gluži vienkārši zināja, un viņa ērmotajā slimību un kaišu katalogā plaušu stagnācija bija visiecienītākā kaite.

Viņš sacīja fermerim: — Ķersimies klāt, Vilij, pakosim iekšā tūliņ, ilgi viņi vairs nevilks.

Es pieliecos un pacēlu tuvākā teliņa galvu. Tās visas bija īsradzītes, trīs brūnas, viena sarķe un šī gluži balta. Pārlaidu pirkstus pār teļa galviņu, zem raupjās spalvas sataustīju radziņu aizmetņus. Kad atvilku roku, galviņa ļengani atkrita salmos, un pēkšņi man likās, ka šajā kustībā ir kaut kas galējs un rezignēts.

Manu apceri pārtrauca Džefa mašīnas motora ierūkšanās, kad viņš piebrauca pie improvizētās teļu kūts un piestāja pie pašām durvīm, ar augstajiem nekrāsotajiem borta dēļiem aizsedzot gaismu, un iekšā kļuva vēl drūmāk. Nabaga mazuļi, savā īsajā dzīvītē tie bija pārlaiduši jau divus smagus ceļojumus. Šis būs pēdējais, liktenīgais un visnejēdzīgākais.

Kad dīriķis ienāca, viņš apstājās blakus fermerim un noskatījās uz mani, kā es tupēju salmos starp nelaimīgajiem teļiem. Viņi abi gaidīja, lai eju projām, lai ātrāk pametu savas neveiksmes vietu.

—    Paklausieties, mister Klārk, — es sacīju. — Pat ja mēs vienu pašu teliņu varētu izglābt, arī tas zināmā mērā mazinātu jūsu zaudējumu.

Fermeris nolūkojās manī ar neizteiksmīgu skatienu. — Bet viņi tak visi būs pagalam. Jūs pats tā sacījāt, puis.

—   Jā, sacīju, es zinu. Bet šodien apstākļi varētu būt mainījušies.

—   Ak, es saprotu gan, kas jums prātā. — Viņš pēkšņi iesmējās. — Jums nedod mieru tās jaunās zāles, dikti gribas izprovēt tās tabletītes, vai tā nav?

Es neko neatbildēju, tikai mēmā lūgumā skatījos uz viņu.

Kādu īsu brītiņu viņš klusēja, tad uzlika roku Melokam uz pleca. — Paklau, Džef, ja šitais jaunais puisis tik trakot raizējas par maniem lopiņiem, tad man jāļauj viņam vaļa. Tu tak neņemsi man to ļaunā, ko?

—   Tad nē jel, Vilij, nē, — Džefs nesatricināmā mierā atteica. — Es jau tikpat labi varu viņus savākt rīt.

—   Labi, — es sacīju, — ieskatīsimies instrukcijā. — Es aši izvilku no kastītes lietošanas pamācību un ātri aprēķināju devas salīdzinājumā ar teļu izmēriem. — Vispirms jāiedod trieciendeva — teiksim, divpadsmit tabletes katram un pēc tam pa sešām tabletēm ik pēc astoņām stundām.

—   Kā tad jūs dabūsiet viņiem tās iekšā? — fermeris jautāja.

—   Mums tās jāsaberž un jāiejauc ūdenī. Vai varam ieiet mājā un visu sagatavot?

Virtuvē mēs palūdzām misis Klārkai kartupeļu stampu un sadauzījām tabletes miltos, pēc tam samērījām devas. To paveikuši, devāmies atpakaļ pie teļiem. Rīkoties vajadzēja ļoti uzmanīgi, jo mazuļi bija tik vārgi, ka rīšana tiem sagādāja grūtības. Fermeris turēja teliņam galvu, bet es gar mutes sāniem pilināju iekšā zāles.

Džefs ar baudu noskatījās mūsu rīkošanos no sākuma līdz galam. Viņš neizrādīja ne mazāko vēlēšanos doties projām, izvilka no kabatas ar nesaprotamiem plankumiem izrotātu pīpi, priecīgi vilka dūmu un rāmām acīm vēroja mūs. Viņš nepavisam neuztraucās par to, ka brauciens iznācis veltīgs. Un, kad mēs bijām beiguši, viņš ierausās savā vāģī un draudzīgi mums pamāja ar roku.

—   Rīt priekšpusdienas pusē atbraukšu tos savākt, Vilij, — viņš bez mazākā ļaunuma uzsauca; par viņa lādzīgo dabu es nešaubījos. — Plaušu stagnācijai nevienas zāles neder.

Atcerējos šos vārdus, kad nākamajā dienā braucu atpakaļ uz Klārka fermu. Ar šiem vārdiem viņš tikai apstiprināja faktu, ka suņu barībai domātais materiāls būs jāpievāc ar divdesmit četru stundu nokavēšanos. Bet man vismaz prāts bija mierīgs, jo nu būšu izdarījis visu iespējamo, un, tā kā es ne uz ko necerēju, tad arī nepārdzīvoju vilšanos.

Kad iebraucu pagalmā, pie manis pienāca misters Klārks un pa lodziņu sacīja: — Jums nemaz nav jākāpj ārā no mašīnas. — Viņa seja līdzinājās drūmai maskai.

—   Ak, — es noteicu, bet trakais žņaudzējs, kas iemetās pakrūtē, nepavisam neatbilda manai mierīgajai fasādei. — Vai tad tiešām tā ir?

—   Aijā. Panāciet nu šurp un paskatieties! — Viņš pagriezās, un es gāju viņam līdzi uz vagonu. Pa to īso brītiņu, kamēr iečīkstēdamās vērās durvis, manī lēnām kāpa augšup smaga zaudējuma un nelaimes izjūta.

Negribīgi palūkojos vagonā.

Četri telēni stāvēja rindiņā un ar interesi mūs uzlūkoja. Piektais gulēja salmos un izklaidīgi grauza auklu, ar ko bija apsaitēts viņa maiss.

Fermera vēju ārdētajā sejā iešķīlās plats smaids. — Nu, vai es jums neteicu, ka nemaz nav vajadzības kāpt ārā no mašīnas, ko? Šiteniem vitrinārs vairs nav vajadzīgs, šitenie jau ir pavisam normāli teļi.

Es neteicu ne vārda. Skatījos uz kaut ko tādu, ko prāts nespēja aptvert un nespēj vēl tagad. Kamēr es, acīm neticēdams, vēroju, piecēlās piektais teliņš un tīksmīgi izstaipījās.

—   Nu, vai redzat? — iesaucās misters Klārks. — Staipās. Ja sāk staipīties, tad vairs nav nekāda nelabuma.

Iegājām iekšā, un es sāku mazuļus izmeklēt. Temperatūra normāla, caureja mitējusies, to varēja skaidri manīt. Un, it kā lai uzskatāmi parādītu, cik tam labi, baltais telēns pameta pakaļkājas gaisā kā mustangs.

—   Paskat, kā šis ālējas! — fermeris uzgavilēja. — Es priecātos, ja man pašam būtu tik labi ap dūšu!

Iebāzu termometru atpakaļ tūbiņā un noglabāju kabatā.

—   Teikšu jums vienu, mister Klārk, — es lēnām sacīju. — Nekad neko tamlīdzīgu neesmu redzējis. Man aiz brīnumiem trūkst vārdu.

—   Jā, — fermeris apstiprināja, — tas ir trakāk par traku. — Tad viņš pagriezās uz vārtu pusi, jo no ceļa pagalmā iegriezās kravas mašīna. Džefa Meloka ļaunvēstījošais braucamais.

Dīriķis neizrādīja nekādas emocijas, kas ielūkojās kūtī. Jāteic, ka vispār būtu grūti iedomāties satraukumu sārtenajos vaigos un neizteiksmīgajās acīs, bet es pamanīju, ka dūmu mutulīši no pīpes vēlās straujāk, kamēr viņš vēroja ainu kūtī. Pīpes galviņai kopš vakardienas šķita uzradušās jaunas dekoratīvas nogulsnes, kas stipri izskatījās pēc aknu krikumiem.

Pēc sirds patikas pamielojis acis, viņš pagriezās un slāja atpakaļ pie savas mašīnas. Pa ceļam viņš domīgi pavērās visapkārt un tad uz debesīm, kur rietumu pusē krājās tumši mākoņi.

—   Man tā liekas, ka vakaru mēs bez lietus nesagaidīsim, Vilij, — viņš nomurmulēja.

Toreiz es to nezināju un neapjautu, ka esmu piedzīvojis revolūcijas sākumu. Tas bija pirmais mirklis, kad ieraudzīju milzīgos, neaptveramos atklājumus terapijā, atklājumus, kas aizslaucīs nebūtībā visas vecās zāles. Dispanseru plauktos vairs nerindosies slīpēta stikla pudeles ar aizgriežamiem stikla korķiem un uzrakstiem latīņu valodā, un paši mīļie, vecie uzraksti, ko tik daudzas dziednieku paaudzes bija godā turējušas, aizmirsīsies un pazudīs uz laiku laikiem.

Šis bija iesākums, un turpat aiz stūra jau gaidīja jaunais brīnums — penicilīns, kam cita pēc citas sekoja pārējās antibiotiskās zāles. Beidzot mums bija radies kaut kas, ar ko strādāt, mēs varējām lietot un ieteikt zāles, kas patiesi palīdz izārstēt slimnieku. Visā valstī, droši vien visā pasaulē, toreiz veterinārārsti guva šos pirmos redzamos, taustāmos rezultātus un pārdzīvoja to pašu, ko pārdzīvoju es; dažiem tas gadījās ar govīm, dažiem ar suņiem un kaķiem, vēl citiem ar dārgiem sacīkšu zirgiem, ar aitām, cūkām un visāda veida dzīvo radību. Bet es šo brīnumu piedzīvoju pārbūvētā dzelzceļa preču vagonā, visdažādākās drazas vidū Vilija Klārka fermā.

Protams, tas nebija nebeidzams brīnums — vismaz, runājot par brīnuma brīnumaino daļu. Tas, ko es piedzīvoju pie Vilija Klārka, bija tikai pirmais izrāviens, uzbrukums samērā vienkāršai baktēriju populācijai. Laika gaitā šie organismi izveidoja zināmu pretestību, un vajadzēja atrast un izstrādāt aizvien jaunus un spēcīgākus sulfonamīdus un antibiotikas. Nule iesāktā cīņa tika turpināta. Tagad mums ir iegūti labi rezultāti, bet ne brīnumi, un es jūtos laimīgs, ka piederu pie tās paaudzes, kas piedzīvoja šo brīnišķīgo notikumu sākotni.

Tie mani pirmie pieci teļi nekad vairs nepaskatījās atpakaļ uz grūtajām dienām, un es tos vēl tagad atceros ar siltumu sirdī. Vilijs, protams, nezināja aiz prieka, kur dēties, un pat Džefs Meloks šim atgadījumam veltīja īpašu novērtējumu. Projām braukdams, viņš mums uzsauca:

— Tanīs mazajās zilajās tabletītēs laikam ir gan liels spēks. Pirmoreiz mūžā redzu tādas zāles, kas spēj izārstēt plaušu stagnāciju.

46.

Dzīves veidā un izkārtojumā Darovbijā bija kaut kas īsti brīnišķīgs. Man bija nenovērtējama priekšrocība būt par plaša diapazona praktisku veterinārārstu ar īpaši aizrautīgu noslieci uz suņiem un kaķiem. Un, kaut arī es lielāko daļu laika pavadīju darbā ar lauksaimniecības dzīvniekiem izbraukumos pa Jorkšīru, kūtīs un ārā, tomēr pretstatam pastāvēja arī lieliska iespēja nodarboties ar mājas lutekļiem.

Diendienā man iegadījās pacientu vidū arī kāds no tiem un darīja manu dzīvi košāku un interesantāku; tā bija citāda interese un balstījās uz sentimentu, nevis uz komerciju, jo dzīve mūsu pusē bija tāda, ka šai darbā es varēju nesteigties un par to no sirds izpriecāties. Man šķiet, nododoties plašai mazo dzīvnieku ārstniecības praksei, to var pārvērst par kaut ko līdzīgu lielai desu mašīnai, bezgalīgā spalvainu, pūkainu, vilnainu radījumu rindā, kas tiek apstrādāti ar injekcijas šļirci. Darovbijā viss notika citādi, mēs jo pamatīgi iepazinām ikvienu dzīvnieku, ko ārstējām.

Braucot pa pilsētu, es bez pūlēm atpazinu visus savus bijušos pacientus; no dzelzslietu tirgotavas kopā ar saimnieci iznāca Rovers Džonsons, PeČs Vokers, kura salauztā kāja lieliski saaugusi, priecīgi balansēja uz sava saimnieka ogļu vezuma, Spots Brigs, mūžīgais delveris, kas drīzumā droši vien atkal saplēsīs kažoku uz dzeloņstieplēm, klenderēja pa tirgus laukumu, meklēdams piedzīvojumus. Man šķita ļoti interesanti, atceroties kaites, izsecināt viņu personību, kas ikvienam izpaudās citādi.

Viena no šīm izpausmēm bija viņu personiskā attieksme un reakcija pret mani un ārstēšanu. Vairums suņu un kaķu piecieta manu izturēšanos pret viņiem ārstēšanas procesā un neturēja uz mani ļaunu prātu, kaut gan lāgiem darīju šo to, kas viņiem nepatika.

Taču netrūka arī izņēmumu, un viens no tiem bija Drovera kroga īpašnieka pundurtaksis Magnuss.

Viņš man stāvēja prātā arī tobrīd, kad, nostājies pie letes, paliecos uz priekšu.

—   Lūdzu, Denij, pinti Smita alus, — es pačukstēju.

Krodzinieks plati pasmaidīja. — Tūliņ iepildīsim, mister

Heriot.

Viņš atgrieza krānu, un alus dzirkstīdams piepildīja glāzi, kurai baltas putas uzkāpa līdz malai, kad viņš man to pasniedza.

—   Alutiņš šovakar izskatās brangi, — es gandrīz nedzirdami izdvesu.

—   Brangi? Tas ir skaists kā uz bildes! — Denijs tīksmīgi noraudzījās uz putojošo dzērienu. — Gandrīz vai žēl tādu pārdot.

Es pasmējos — bet pianissimo. — Jauki, ka sagaidījāt mani ar tādu lāsi. — Nodzēru krietnu malku un pievērsos vecajam misteram Feirbērnam, kurš, kā allaž paradis, sēdēja letes galā, turēdams rokā pats savu ziediem apgleznoto glāzi.

—   Kāds Šodien bija jauks laiks, — nomurmināju sotto voce.

Večuks pacēla roku un pielika pie auss. — Ko jūs nupat

man sacījāt?

—   Kāda šī bija jauka, silta diena, — es žūžoju kā vēsma niedrēs.

Pēkšņi jutu spēcīgu dunku mugurā. — Kas, ellē, ar tevi noticis, Džim? Tev laringīts piemeties, vai?

Es pagriezos un ieraudzīju savu medicīnisko padomdevēju, lielo, garo, plikpauraino doktoru Olinsonu.

—   Sveiks, Harij! — es iesaucos. — Cik patīkami tevi satikt! — Un tūliņ aizšāvu roku mutei priekšā.

Tomēr tas notika par vēlu. No vadītāja kabineta atskanēja spalgi, nikni rējieni. Troksnis bija tāds, ka šermuļi skrēja pār kauliem. Riešana neapklusa ne uz mirkli.

Sasodīts, kā man aizmirsās, — es vārgi gremžos, — Tur atkal uzdarbojas Magnuss.

—   Magnuss? Par ko tu runā?

—   Ak, tas ir garš stāsts. — Kamēr tracis vadītāja kabinetā turpinājās, es ievilku vēl malku alus no sava kausa. Riešana tiešām satricināja omulīgo, mierīgo noskaņojumu bārā, parastie apmeklētāji sāka nervozēt.

Vai tas mazais šunelis patiesi nekad neaizmirsīs? Man likās, ka pagājis ilgs laiks kopš tās reizes, kad misters Bekvits, Drovera kroga jaunais vadītājs, ienesa Magnusu ambulancē. Misters Bekvits izskatījās mazliet nobažījies.

—   Esiet uzmanīgs, mister Heriot.

—   Kā jūs to domājat?

—   Tā — piesargieties. Viņam ir nelāga daba.

Paskatījos uz tievo garo sīkaļiņu uz galda — tāds pagaršs

komats, nekas vairāk. Ja uzliktu viņu uz svariem, vairāk par sešām mārciņām nepavilktu. Man gribot negribot sanāca smiekli.

—   Nelāga daba? Tam viņš ir par mazu.

—   Nebēdājiet par to! — Misters Bekvits brīdinot pacēla pirkstu. — Aiznesu viņu pie veterinārārsta Bredfordā, kur es vadīju Balto gulbi, un viņš iecirta nabaga dakterim asus zobus pirkstā.

—   Tiešām?

—   Tiešām gan! Ieķēra līdz kaulam! Goda vārds — tādu sodīšanos nekad nebiju dzirdējis, bet nevarēju ņemt nabaga cilvēkam to ļaunā. Asinis piešķieda pusistabas. Man vēl vajadzēja apsaitēt dakterim pirkstu.

—   Mhm, labi. — Protams, tas bija ļoti pieklājīgi — brīdināt pirms, nevis pēc kodiena. — Un ko tas dakteris gribēja šunelim darīt? Droši vien kaut ko ļoti nepatīkamu.

—   Nē, vai zināt, nekā briesmīga. Es tikai palūdzu, lai viņam apgriež nagus.

—   Un vairāk neko? Un kālab atnesāt viņu šodien?

—   Tā paša iemesla dēļ.

—   Labi, mister Bekvit, — es atteicu. — Ceru, ka mums izdosies nagus apgriezt bez asins izliešanas. Ja tas būtu bullmastifs vai vācu aitusuns, tad varētu rasties problēmas, taču domāju, ka ar pundurtaksi mēs par abiem galā tiksim.

Misters Bekvits papurināja galvu. — Mani gan, lūdzu, neieskaitiet šinī darbā. Man gaužām žēl jums atteikt, tomēr es viņu neturēšu. Lūdzu, neņemiet ļaunā.

—   Kāpēc nepieturēsiet?

—   Nevaru. Viņš man to nekad nepiedotu. Viņš nudien ir ļoti savāds šunelis.

Es paberzēju zodu. — Bet, ja viņam tik sarežģīts raksturs, kā jūs sakāt, un neesat ar mieru viņu pieturēt, kādā veidā lai es, jūsuprāt, izdaru to, kas jādara?

—   Es patiesi nezinu… varbūt viņu kaut kā apdullināt… iemidzināt?

—   Jūs domājat — dot viņam pilnu anestēziju? Tikai tāpēc, ka jāapgriež nagi… ?

—   Diemžēl tā laikam būs vienīgā iespēja. — Misters Bekvits drūmi noraudzījās uz slkaļu. — Jūs viņu nepazīstat.

Man, zināms, bija grūti tam noticēt, bet acīm redzot tā bija, ka Bekvitu mājā valdīja šis suņa krikums. No pieredzes zināju, ka daudzās mājās suns ir galvenais noteicējs, taču neviens no tiem nebija tik sīks kā šis. Lai būtu kā būdams, netaisījos šā dēļ zaudēt vēl vairāk laika.

—   Darīsim tā, — es sacīju, — aizsiešu purniņu ar marles saiti, un pāris minūtēs darbs būs nodarīts.

Pasniedzos pēc nagu knaiblēm, noliku tās uz galda un noritināju marles saiti vajadzīgā garumā, tad izveidoju cilpu.

—   Labs Magnuss, labiņš, — es mīlīgi sacīju, tuvodamies šunelim.

Sīkais, acis nemirkšķinot, skatījās uz saiti līdz tam mirklim, kad tā jau gandrīz pieskārās purnelim, un tad neiedomājami strauji metās uzmanu roku. Es pat sajutu gaisa pūsmu, kad baltie zobiņi sacirtās puscollu no manas rokas, bet, kad viņš mēģināja otrreiz uzbrukt, es ar brīvo roku noķēru viņu aiz spranda.

—   Būs kārtībā, mister Bekvit, — es mierīgi sacīju, — tagad viņš ir ciet, tikai pasniedziet, lūdzu, man to saiti. Nu nebūs ilgi.

Bet jauneklim nervi neizturēja. — Es gan ne! — viņš izdvesa. — Es eju ārā! — Viņš satvēra durvju kliņķi, un dzirdēju vairs tikai steidzīgos soļus, kad viņš aizjoza pa gaiteni.

Nu būs labi, es nodomāju, tas varbūt bija pats labākais atrisinājums. Kad iznāca darīšana ar niķīgiem suņiem, tad man pirmais darbs parasti bija dabūt saimnieku patālāk projām. Šitie brašuļi parasti pārsteidzoši ātri nomierinājās, ja redzēja, ka palikuši vieni kopā ar svešinieku, kas jokus neprot un zina, kā ar šiem jāapietas. Es varētu sastādīt tādu suņu sarakstu, kas mājās ir gatavie negantnieki, bet sāk laipni luncināt asti, tikko pārkāpuši pār ambulances slieksni. Un visi tie bija augumā lielāki par Magnusu.

Neatlaizdams roku no šuneļa skausta, atritināju vēl kādu pēdas tiesu no saites rituļa, un, kamēr viņš nikni plosījās, rīkli iepletis, zobus atiezis kā Sibīrijas vilks, uzmetu cilpu viņam ap purnu, pievilku un nostiprināju aiz ausīm. Nu mute bija ciet, un, lai pilnīgi nodrošinātos, apsēju vēl otru kārtu.

Šis bija tas brīdis, kad viņi parasti atzīst savu sakāvi. Es draudzīgi paskatījos uz šuneli, gaidīdams kaut kādu padošanās zīmi. Bet nekā! Acis pāri marles saites baltajai malai zvēroja niknumā, un kaut kur iekšienē sīkajā augumiņā skanēja ellišķīga ņurdoņa, it kā netālu zumētu savs tūkstotis bišu.

Lāgiem lieti noderēja kāds stingrāks vārds, kas īsi un skaidri apliecināja, kurš no mums abiem ir stiprākais.

—   Magnus! — es bargi uzsaucu. — Tagad pietiks! Esi prātīgs un uzvedies, kā nākas! — Sapurināju viņu aiz skausta, lai vēl jo skaidrāk pierādītu, ka nejokoju, taču vienīgā atbilde bija sāniski uzmests viegli izvelbto acu skatiens.

Paņēmu knaibles. — Lai notiek, — es apnicis sacīju, —ja tu pa draugam negribi, varam arī citādi. — Pasitu sīkalu padusē, paņēmu ķepiņu rokā un sāku griezt.

Neko padarīt viņš man vairs nespēja. Viņš locījās un spirinājās, bet es turēju cieši sažmiegtu. Kamēr es kārtīgi un metodiski apgraizīju pāraugušos nagus, gar purslām abos sānos sprāga mazi siekalu burbulīŠi. Ja suņi prastu lādēties, tad šai brīdī es laikam būtu dzirdējis briesmīgākos lāstus, kādi vēsturē jelkad atskanējuši.

Es darīju savu darāmo, rūpīgi raudzīdamies, ka neieķeru nadziņa jutīgajā daļā, un viņš, protams, nejuta neko, bet tam nebija nekādas nozīmes. Viņa cieņa bija aizskarta, sagrauta kā nekad līdzšinējā dzīvē, un tas nebija pārvarams.

Kad operācija tuvojās noslēgumam, es sāku runāt citādā balss noskaņā. No agrākās pieredzes zināju, ka pēc tam, kad dominējošā loma nostabilizēta, visai viegli iespējams nodibināt draudzīgas attiecības, tālab ierunājos visai glaimīgi.

—   Labs suņuks, — es dūdoju, — labs. Redzi, ka nemaz taču nesāpēja.

Noliku nagu knaibles un noglaudīju viņam galvu, kad ieraudzīju, ka no purslām atkal šķīst putu burbulīši. — Labi, Magnus, ņemsim tev to uzpurni nost. — Sāku raisīt vaļā mezglu. — Nu tu atkal būsi brīvībā un jutīsies labi, vai ne?

Man ļoti bieži ir gadījies, ka tad, kad aizvācu šādu uzpurni, suns nospriež — kas bijis, bijis, un dažkārt pat nolaiza man roku. Tikai ne Magnuss. Līdzko nokrita marle, viņš vēlreiz mēģināja iekampt man rokā.

—   Labi. Mister Bekvit! — es uzsaucu tā, lai gaitenī var dzirdēt. — Nāciet un saņemiet savu suni!

Pēdējā aina, kas man palikusi prātā sakarā ar mazo suņuku, ir tā, kā, nokļuvis uz ambulances pakāpieniem, viņš pagriezās atpakaļ un uzmeta man briesmīgu skatienu, pirms saimnieks viņu izveda uz ielas.

Tas skatiens runāja nepārprotamu valodu: «Labs ir, čalīt, šito es tev neaizmirsīšu!»

Kopš tā laika jau pagājušas vairākas nedēļas, bet Magnusam pietika padzirdēt manu balsi, lai viņš sāktu neganti ņaukstēt. Sākumā kroga apmeklētāji to uzņēma ar lielu jautrību, tomēr vēlāk sāka uz mani skatīties diezgan greizi. Varbūt viņi iedomājās, ka esmu pret šuneli izturējies nežēlīgi, vai kaut ko tamlīdzīgu. Man tas gaužām nepatika, jo nepavisam negribējās šķirties no Drovera kroga, kur pat vissaltākajos vakaros bija tīkami un omulīgi un alus vienmēr bija ļoti labs.

Turklāt, ja ietu savu alus kausu tukšot kādā citā krogā, es droši vien runātu čukstus, kā nu jau biju pasācis šeit, un tad uz mani sāktu skatīties vēl aizdomīgāk.

Pavisam citādas atmiņas man palikušas par misis Hemondas īru seteru. Viss iesākās ar steidzamu telefona zvanu kādu vakaru, kad es patlaban atrados vannā. Helēna piedauzīja pie vannasistabas durvīm, es aši noberžos dvielī un uzmetu rītasvārku. Uzskrēju augšā, un, tikko paguvu pielikt klausuli pie auss, kad izdzirdu satrauktu balsi:

—   Mister Heriot! Es jums zvanu par Roku! Viņš bija divas dienas pazudis, un tikko viens vīrietis viņu atnesa. Bija atradis mežā — ar slazdā iecirstu ķepu. Viņš noteikti… — Dzirdēju, ka viņa iešņukstas. — Viņš noteikti abas dienas bijis tanī slazdā.

—   Ak, cik gaužām žēl! Vai viņam ir ļoti slikti?

—   Jā, ļoti slikti. —Misis Hemonda bija precējusies ar vienu no pilsētas bankas direktoriem, ļoti nosvērta, saprātīga sieviete. Iestājās īsa pauzīte, un likās, ka viņa to izmanto, lai atgūtu savaldību. No jauna ierunājoties balss skanēja mierīgi.

—   Jā, man šķiet, ka to ķepu vajadzēs amputēt.

—   Ak Dievs, cik man grūti to dzirdēt. — Taču īstenībā tas mani nepārsteidza. Ja loceklis ir četrdesmit astoņas stundas saspiests tādā nežēlīgā, barbariskā rīkā, tad tas noteikti ir kritiskā stāvoklī. Tagad, par laimi, tādi slazdi aizliegti, bet tanī laikā tic man šad un tad sagādāja tādu darbu, kādu es nevēlējos, lika izšķirties par risinājumiem, ar ko ne sirds, ne prāts nespēja samierināties. Vai atņemt nesaprātīgam dzīvniekam locekli, lai saglabātu dzīvību, vai žēlsirdīgi aizvilkt pēdējo priekškaru? Es biju atbildīgs par to, ka Darovbijā skraidīja daži trīskājaini suņi un kaķi, un, lai arī tie šķita itin laimīgi un lai arī to īpašnieki nebija zaudējuši savus mīluļus, man šis fakts sagādāja smagus brīžus.

Lai būtu kā būdams, kas būs jādara, to es darīšu.

—   Gādājiet viņu tūdaļ šurp, misis Hemond, — es sacīju.

Roks bija liels suns, bet, kā daždien seters, ļoti kalsns un

viegls, es bez pūlēm viņu aiznesu un noguldīju ambulancē uz galda. Kamēr biju ieskāvis paļāvīgo suņa augumu, jutu, ka man pret dilbiem asi spiežas mugurkaula skriemeļi.

—   Viņš ir arī zaudējis svaru, — es sacīju.

—   Jā, — saimniece piekrita, — tik ilgi bez ēšanas… Ticis mājā, viņš ar visām sāpēm kāri saēdās.

Paliku roku sunim zem elkoņa un maigi pacēlu ievainoto ķepu. Slazda nejēdzīgie zobi bija sacirtušies ap spieķa kaulu un elkoni, taču mani visvairāk uztrauca tas, ka ķepa bija piepampusi gandrīz divtik resna kā parasti.

—   Kā jums šķiet, mister Heriot? — Misis Hemondas rokas satraukti žņaudzīja somiņu, kas sievietēm laikam vienmēr ir līdzi pilnīgi neatkarīgi no apstākļiem.

Noglāstīju suņa galvu. Lampas gaismā spalva vizmoja rudā zeltā.

—   Mani visvairāk uztrauc lielais pietūkums. Daļēji to rada iekaisums, bet jādomā arī par to, ka ilgo laiku, kamēr ķepa bija slazdā, asinsrite tika aizturēta. Mani visvairāk biedē gangrēna — tas nozīmē audu atmiršanu.

—   Es zinu, — kundze atbildēja, — pirms apprecēšanās es kādu laiku strādāju par māsu.

Piesardzīgi pacēlu lielo, smago ķepu. Roks sēdēja mierīgi, galvu nepacēlis, kamēr es saudzīgi taustījos no pēdas, no spilventiņiem gar locītavu uz augšu tuvāk briesmīgajai brūcei.

—   Sašķaidīts pamatīgi, — es noteicu. — Bet ir divi labi apstākļi. Pirmkārt, kāja nav lauzta, lūzuma nav. Slazda zobi līdz kaulam gan nonākuši, bet tas arī ir viss. Un otrs labais fakts ir tas, ka ķepa vēl joprojām ir silta.

—   Vai tā ir laba zīme?

—   Noteikti. Tas nozīmē, ka vēl joprojām ir kaut kāda asins cirkulācija. Ja ķepa būtu auksta, tad cerību nekādu. Tad man to neizbēgami vajadzētu amputēt.

—   Vai jums tiešām liekas, ka kāju varēs saglābt?

Es pacēlu roku. — Nezinu, misis Hemond, baidos apgalvot. Kā jau teicu — zināma asinsrite vēl ir, bet nezinu, cik tā spēcīga, daļa audu noteikti atmirs, un pēc dažām dienām aina var kļūt visai atbaidoša. Katrā ziņā gribu pamēģināt.

Izskaloju brūci ar remdenu ūdeni, kam pievienoju maigu antiseptisku līdzekli, un ļoti uzmanīgi izpētīju visdziļāk skārtās vietas. Kad griezu nost sapostītā muskuļa plēksnes un saplosīto ādu, es pārlieku labi sapratu, cik sunim tas nepatīkami; bet Roks bija pacēlis galvu un sēdēja kā piemineklis, pat nesarāvās. Pāris reižu viņš it kā jautādams pievērsa man galvu, kad pazondēju dziļāk, un dažbrīd miklais deguns viegli paberzās man gar vaigu, kad es noliecos pār kāju, bet tas arī bija viss.

Šausmīgā brūce man likās kā apgānyums. Reti kāds suns skaistumā pielīdzināms īru seteram, un Roks patiesi bija skaists kā bilde; kažoks gluds un spožs, kāju un astes bārkstis zīdainas, viss augums graciozs, dižciltīgs, cēla galva ar maigām, gudrām acīm. Doma par to, kā viņš izskatītos bez vienas kājas, man bija kā ass cirvja cirtiens. Es sapurināju galvu un pasniedzos ratiņos pēc sulfanilamīda pulvera. Par laimi, tas tagad bija dabūjams; dāsni piepildīju brūci ar jaunajām, revolucionārajām zālēm, būdams pārliecināts, ka tās tiešām palīdzēs apturēt infekciju. Uzliku marles paketi, pēc tam kāju viegli apsaitēju, visu tālāko pilnīgi uzticēdams liktenim. Neko vairāk izdarīt nespēju.

Roku pie manis atveda ik dienu. Un ik dienu viņš pārcieta vienu un to pašu procedūru: vairāk vai mazāk piekaltušā apsēja noņemšanu, tad atmirstošo audu nogriešanu, kas bija obligāti nepieciešama, un pārsiešanu no jauna. Es pat nespēju tam lāgā noticēt, bet viņš patiesi neizrādīja nekādu nepatika vai nepacietību par to, ka tika vests šurp. Parasti visi mani pacienti ambulancē iekšā nāca negribīgi, bet projām devās, nepacietīgi raudami saimnieku pavadā līdzi. Daži pat iemanījās, līdzko ārā tikuši, izmaukties no kaklasiksnas un joza pa Trengeitu projām, bet saimnieki rikšiem tiem pakaļ. Suņi nav muļķi, un ambulance viņos laikam rada tādas pašas asociācijas kā zobārsta krēsls mūsos.

Taču Roks vienmēr ieradās tīkamā noskaņojumā un laipni paluncināja asti. Vēl vairāk — parasti, redzēdams mani ienākam ambulancē un tuvojamies, viņš sniedza man pretī ķepu. Senāk tas bija vienīgi draudzīgs žests, bet tagad mani neizsakāmi aizkustināja baltā, apsaitētā ķepa, kas sniedzās pretī, kad noliecos pie viņa.

Pēc nedēļas skats bija drūms. Atmirušie audi visu laiku lobījās nost, un vienu vakaru, kad noņēmu apsēju, misis Hemonda aizelsās un novērsās. Viņa ar savu medmāsas lietpratību visu laiku man bija labs palīgs, turēja suņa ķepu, kamēr es strādāju, bet nu vairs negribēja uz to skatīties.

Un es nespēju to ņemt ļaunā — pēdas kauli rēgojās kā cilvēka pirksti bez miesas, tikai šur tur tos piesedza pa kādai ādas skrandai.

—   Vai domājat, ka tas viss ir pilnīgi bezcerīgi? — viņa, galvu uz manu pusi nepagriezusi, jautāja.

Es kādu mirkli, it kā pamatu zem kājām meklēdams, neatbildēju, bet, kad šķitu kaut ko sataustījis, atteicu:

—   Izskatās, protams, briesmīgi, bet, zināt, man šķiet, ka esam nogājuši ceļu līdz galam un drīz vajadzēs apgriezties ap stūri.

—   Kā lai to saprot?

—    Redziet — zem drausmīgās virskārtas viss ir vesels un silts. Pēdas spilventiņi pilnīgi neskarti. Un vai neesat ievērojusi, ka šovakar kājai vairs nav nejaukās smakas? Man tiešām liekas, ka brūce sāk granulēties.

Viņa mazliet paskatījās. — Un vai jūs domājat… ka tie kauli… kādreiz vēl var pārklāties?

—   Jā, tā es domāju. — Uzpurināju atkal uzticamo sulfanilamīdu. — Nebūs tā kāja gluži tāda, kāda bija, bet derīga gan.

Un tieši tā notika. Pagāja ilgs laiks, bet jaunie, veselie audi tiecās augšup, it kā cenzdamies apstiprināt manu vārdu patiesīgumu, un, kad pēc vairākiem mēnešiem viņu atveda pie manis paārstēt vieglu konjunktivītu, viņš pa vecam paradumam man cēli sniedza ķepu. Es viņa laipnību pieņēmu un, kad sarokojāmies, paskatījos uz ķepas virspusi. Ar spalvu tā apaugusi nebija, tā bija gluda un spīdīga, bet pilnīgi sadzijusi un vesela.

—   Vainu vairs tikko var saskatīt, vai ne? — misis Hemonda sacīja.

—   Tā tiešām ir, pavisam brīnišķīgi. Tikai neliels pliks laukumiņš. Un viņš ienāca nepieklibodams.

—   Protams, viņš jūtas uz tās kājas pavisam stabils. Un, — viņa iesmējās, — ja gribat zināt, man patiesi šķiet, ka viņš jūt pret jums pateicību — paskatieties vien!

Nešaubos, ka dzīvnieku psihologi uzskatītu par smieklīgu pat domu, ka lielais suns varētu sajust un atzinīgi novērtēt to, ko esmu viņa labā izdarījis; smejošā mute ar izkārto mēli un laipni pretī pastieptā ķepa noteikti neko tādu nenozīmējot.

Var jau būt, ka viņiem taisnība, bet vienu gan zinu skaidri: pēc visiem tiem nepatīkamiem pārdzīvojumiem, ko viņam izraisīja mana rīcība, Roks gan ne mirkli nav uz mani turējis ļaunu prātu.

Taču tagad man jāpagriež medaļa uz otru pusi, kad sākšu stāstīt par Timiju Batervērtu. Tas bija asspalvainais foksterjers, kas dzīvoja Džimbera Sētā vienā no Trengeitas bruģētajām šķērsieliņām, un vienīgā reize, kad man gadījās ar viņu profesionāla satikšanās, bija pusdienlaikā.

Biju tikko izkāpis no mašīnas un devos augšup pa pakāpieniem uz ambulanci, kad ieraudzīju pa ielu skrienam skuķēnu, kas tuvojoties vētraini māja ar rokām. Es pagaidīju, un, kad meitenīte aizelsusies pieskrēja, acis tai bija bailēs plaši ieplestas.

—   Es esmu Vendija Batervērta, — viņa elsa. — Mamma sūta mani šurp. Vai atnāksiet pie mūsu sunīša?

—   Kas sunītim vainas?

—   Mamma saka, ka viņš kaut ko ieēdis!

—   Ko ieēdis — indi?

—   Laikam.

Mašīna nebija vajadzīga — tā vieta nebija tālāk par simt jardiem. Kopā ar Vendiju rikšojām turp. Jau pēc pāris sekundēm iegriezāmies tunelim līdzīgajā iebrauktuvē, kur mūsu soļi atbalsojās, un tad nokļuvām vienā no tām ainavām, kas mani, pirmoreiz ierodoties Darovbijā, ārkārtīgi pārsteidza; šaurajā ieliņā drūzmējās māja pie mājas, ko šķīra tikai mazi bruģa ielāpiņi un šauras dārzu strēmeles. Kaimiņi raudzījās cita cita logos. Bet šodien man nebija vaļas tīksmināties, jo misis Batervērta, pamatīga, resna, sārtu ģīmi un briesmīgi uztraukta, mani jau gaidīja.

—   Viņš ir te iekšā, mister Heriot! — viņa sauca pilnā balsī un plaši atvēra vienas mājiņas durvis. Iegāju uzreiz dzīvojamā istabā un ieraudzīju savu pacientu sēžam pie kamīna diezgan domīgā izskatā.

—   Kas tad īsti ir noticis?

Kundze, rokas žņaudzīdama, sāka stāstīt:

—   Vakar ieraudzīju pāri pagalam skrienam lielu žurku un šodien sagatavoju šai indi. — Viņa aizelsusies ierāva elpu.

—    Iejaucu to apakštasē kopā ar putru un noliku zemē, lai aiznestu žurkai tur, kur tā varētu būt. Bet tad kāds pienāca pie durvīm, es izgāju pretim, un, kad nācu atpakaļ, Timijs patlaban beidza tasīti laizīt.

Terjers izskatījās vēl domīgāks, kad patlaban lēni aplaizījās, un skaidri varēja redzēt, ka putra viņam likusies ne gluži tāda, kādu paradis baudīt.

Apjautājos misis Batervērtai: — Vai tā inde jums bija šajā bundžiņā?

—   Jā, tepat. —Drebošu roku viņa man to pasniedza.

Izlasīju etiķeti. Viss labi pazīstams — nosaukumu vien

izlasot, man apziņā ieskanējās kapu zvans un acu priekšā parādījās daudzie mirušie un mirstošie dzīvnieki, kas ar to saistījās. Šīs indes aktīvā daļa ir cinka fosfTds, un pat tagad ar isām mūsu modernajām zālēm esam gandrīz bez padoma, ja kāds suns to saēdies.

Nometu bundžu atpakaļ uz galda. —Mums tūdaļ jāpanāk, lai viņš to visu izvemj atpakaļ! Negribu tērēt laiku un skriet uz ambulanci pēc kaut kā. Vai jums mājās ir veļas soda? Ja es viņam iestumtu rīklē mazliet sodas, tas līdzētu.

—   Ak vai! — misis Batervērta izmisīgi iesaucās. — Nē, nekā tāda man mājās nav. Vai nevarētu ko citu…

—    Pagaidiet! — Paskatījos uz galdu, kur stāvēja auksts jērgaļas gabals, bļodiņa ar kartupeļiem un mikspikļu burka.

—    Vai tanī podiņā ir sinepes?

—   Jā, tas vēl gluži pilns.

Es aši paķēru podiņu, pieskrēju pie krāna un atšķaidīju sinepes.

—   Nāciet šurp! — es saucu. — Nesīsim viņu ārā!

Paķēru uz paklāja sēdošo Timiju, iztraucos ārā pa durvīm

un apmetos kopā ar viņu uz bruģa, ležmiedzis šuneli starp ceļiem, ar kreiso roku atstīvēju vaļā tā žokļus un sāku no sāniem liet mutē šķidrās sinepes, skatīdamies, lai viņš tās norij. Lēju ļoti pamazām. Nabaga sunim nekas cits neatlika, jānorij vien bija, lai cik riebīgi šķidrums garšoja. Kad pāris ēdamkarošu tiesa bija norīta, palaidu viņu vaļā.

Uzmetis man vienu vienīgu ellīgi niknu skatienu, foksterjers sāka rīstīties un skraidelēt pa bruģi. Jau pēc dažiem mirkļiem viņš atbrīvojās no zagtās maltītes.

—   Vai jums šķiet, ka te ir viss, ko bijāt sagatavojusi? — es jautāju saimniecei.

—   Viss gan, — misis Batervērta drošā pārliecībā atteica. — Iešu sadabūt slotu un liekšķeri.

Timijs, strupo asti iežmiedzis, iemuka atpakaļ istabā un apmetās, jādomā, savā iemīļotajā vietā kamīna priekšā. Viņš klepoja, sprauslāja, berza purnu, bet laikam vēl aizvien nespēja atbrīvoties no riebīgās garšas; bez tam bija skaidri redzams un noprotams, ka par vainīgo visās nepatikšanās viņš uzskata mani. Kad gāju projām, viņŠmani pavadīja ar skatienu, kas varētu nozīmēt tikai vienu: «Ak tu riebīgais pretekli!»

Šajā skatienā bija kaut kas tāds, kas man atgādināja Drovera kroga Magnusu, tomēr pirmo pierādījumu tam, ka Timijs ir nedomā līdzīgi Magnusam apmierināties ar apriešanu, es piedzīvoju jau pēc dažām dienām; domās nogrimis, nesteidzīgi gāju pa Trengeitu, kad no Džimbera Sētas izšāvās balta raķete, viegli iekampa man potītē un atkal tikpat klusi un ātri pazuda. Es paguvu tikai ieraudzīt, ka mazais, baltais šunelis aizzibēja vārtu velvē.

Man sanāca smiekli. Paskat, kas par atmiņu un ļauna pieminēšanu! Bet šādi atgadījumi atkārtojās, un man sāka likties, ka šunelis nopietni man uzglūn un mani gaida. Viņš nekad pa īstam zobus neiecirta — tā bija skaidra izrādīšanās, nekas vairāk. Likās, ka viņam pilnīgi pietiek redzēt mani salecamies un satveram lielu vai bikšu staru ap potīti. Es biju samērā nekustīgs mērķis, jo, iedams pa ielu, allaž risināju dažādas domas.

Turklāt, ja pamatīgāk padomāju, nedrīkstēju uz Timiju ļaunoties. Raugoties no viņa viedokļa, viss notika šādi: viņš sēdēja pie kamīna, tikko ieturējis mazliet neparastu maltīti, domāju savu domu savā nodabā, un pēkšņi uzrodas nezin kāds svešinieks, metas viņam virsū, brutāli aizrauj no ērtās vietiņas uz paklāja un sāk liet mutē kaut kādu riebeklību. Tā bija neiedomājama bezkaunība, un viņš nav tas suns, kas ar tādām lietām samierināsies.

Man savukārt bija zināms gandarījums, ka esmu kļuvis par atriebības objektu dzīvniekam, kas bez šī mana pakalpojuma būtu pagalam. Turklāt nebūtu nemaz miris viegli, jo fosfora preparātu indes nogalina lēnām — upuris dažkārt mokās dienām vai pat nedēļām ar dzelteno kaiti un citādiem vārdzinājumiem ne dzīvs, ne miris, līdz pienāk gals.

Tā es bez dusmām un naida panesu foksterjera uzbrukumus. Taču dažkārt laikus atcerējos, kas man draud, un pārgāju ielas otrā pusē, lai izvairītos no iespējamā uzbrukuma; un no turienes man bieži gadījās redzēt mazo balto suņuku, kas gulēja sardzē aiz stūra un gaidīja izdevību, ka varēs likt man samaksāt par nodarīto apkaunojumu.

Tad es sapratu, ka Timijs nepieder pie tādiem, kas aizmirst.

47.

Tagad man tas šķiet kā šķērms joks, ka iesaukuma pavēli saņēmu tieši dzimšanas dienā, bet toreiz es tur nekā jocīga nesaskatīju.

Atmiņā man šis notikums saglabājies tik skaidri, it kā tas būtu noticis šodien; kā es iegāju torīt mūsu «ēdamistabā». Helēna uzrausās uz ķebļa savā augstajā «laktā», ļoti klusa, acis nolaidusi. Līdzās manam šķīvim bija dzimšanas dienas dāvana — kārba Dobija tabakas — un tai blakus garena aploksne. Man pat prātā nenāca jautāt, kas atrodas aploksnē.

Biju jau labu laiku to gaidījis, bet tik un tā sajutu sāpīgu triecienu, izlasot, ka manā rīcībā vairs ir tikai nedēļa, pirms ierasties Tā Kunga kriketa laukumā Sentdžonsvūdā Londonā. Tā nedēļa aizskrēja vēja spārniem, sakārtojot pēdējās ieceres, nodarot vēl šo to, kas aizsākts praksē, nosūtot visus vajadzīgos papīrus uz Lauksaimniecības ministriju, pārvedot mūsu niecīgo mantību uz Helēnas tēva mājām, kur viņa pavadīs laiku, kamēr es būšu projām.

Biju apņēmies visus darbus pabeigt piektdien līdz tējas laikam, kad ap pulksten trijiem pēcpusdienā man piezvanīja vecais Arnolds Samerdžils; un es zināju, ka tā būs arī mana vispēdējā vizīte, jo īstenībā to drīzāk būtu vajadzējis nosaukt par ekspedīciju tāpēc, ka viņa sīksaimniecība atradās ar papardēm noaugušā nogāzē pašā kalnienes dziļumā. Pa telefonu es arī nerunāju ar pašu Arnoldu, bet ar Heinbijas ciema pastnieci mis Tompsoni.

—   Misters Samerdžils vēlas, lai jūs atbraucot apskatīties viņa suni, — pastniece sacīja man pa telefonu.

—   Kas sunim vainas? — es jautāju.

Dzirdēju viņgalā neskaidru samurmināšanos.

—   Viņš saka, ka sunim viena kāja kļuvusi jocīga.

—   Jocīga? Ko nozīmē jocīga?

Atkal aša sabubināšanās. — Viņš saka, ka tā esot izliekušies uz āru.

—   Labi, — atteicu, — es ļoti drīz aizbraukšu.

Nebūtu nekādas jēgas pieprasīt, lai suni atved pie manis.

Arnoldam nekad nav piederējis automobilis. Viņš arī nekad nav pats runājis pa telefonu, visas mūsu sarunas līdz šim vienmēr notikušas ar mis Tompsones starpniecību. Arnolds mēdza sēsties uz sava vecā, sarūsējušā divriteņa, aizmīties uz Heinbiju un izstāstīt savu vajadzību pastniecei. Runājot par simptomiem, tie aizvien tika apstāstīti ļoti neskaidri, un es zināju, ka arī šoreiz ar suņa kāju, kad pats suni ieraudzīšu, nebūs nekā «jocīga», nebūs nekas «izliecies uz āru».

Tomēr, braukdams ārā no Darovbijas, nodomāju, ka nebūs par ļaunu vēlreiz paskatīties uz Bendžaminu. Apbrīnojams vārds sīkzemnieka sunim, un es nekad neesmu uzzinājis, kā viņš pie tāda ticis. Bet galu galā viņš arī nemaz neizskatījās pēc sīkzemnieka suņa. Tas bija masīvs vecā angļu aitusuņa šķirnes suns, kas daudz piemērotāks izskatītos, ja rotātu lielas mājas skaisti kopto zālienu, nevis klīstu nopakaļ savam saimniekam pa akmeņainajām ganībām. Viņš bija klasiskais pinkulāča paraugs, uz viņu vajadzēja divreiz paskatīties, lai atšķirtu, kurā galā ir galva. Bet, ja izdevās galvu saskatīt, jums pretī no pinkām zibēja neizsakāmi labestīgas acis.

Bendžamins patiesi bija pārlieku draudzīgs, it sevišķi ziemā, kad viņš bija brangi nobridies pa pagalma dubļiem un izrādīja milzīgu sajūsmu par manu atbraukšanu, noguldīdams ķepas man uz krūtīm. Tikpat jūsmīgi viņš apsveica manu mašīnu, kad biju tikko to nomazgājis, dāsni nošķieda ar māliem logus un mašīnas sānus, jo iekšā sēdēja Sems, ar kuru vajadzēja sirsnīgi aprunāties. Ja Bendžamins jauca gaisu, tad darīja to lietpratīgi un pamatīgi.

Apceri vajadzēja pārtraukt, kad sasniedzu sava ceļojuma pēdējo posmu. Kamēr es krampjaini turējos, ieķēries spārdelīgajā, ņerkstoŠajā stūrē un klausīdamies atsperu un amortizatoru vaidos, es šoreiz, gluži tāpat kā ikreiz, sapratu, ka atbraukšana uz mistera Samerdžila fermu saistās ar zaudējumiem. Par kaut kādu peļņu nevarēja būt ne runas, jo katrs brauciens nodarīja mašīnai zaudējumus vismaz par piecām mārciņām. Bet, tā kā Arnoldam Samerdžilam pašam mašīnas nebija, tad viņš ari neredzēja nekāda iemesla, kāpēc viņam būtu jāiejaucas ceļa pirmatnējā stāvokļa pārveidošanā.

Tas nebija nekas vairāk kā sešas pēdas plata akmeņaina zemes strēmele, kas locījās un vijās nejēdzīgi tālu gabalu. Visnepatīkamākais bija tas, ka šis ceļš uz fermu vispirms veda dziļā ielejā un tad cauri mežam diezgan stāvu atpakaļ kalnā; tikai tā varēja nokļūt līdz mājai. Man likās, ka lejup brauciens ir vēl ļaunāks, jo mašīna katrā klintsradzē atradās uz bīstamas robežas starp dzīvību un nāvi, pirms sasniedza iebraukto grambu; klausoties nemitīgajā sīko akmeņu biršanā uz mašīnas, es pūlējos to neaprēķināt mārciņās, šiliņos un pensos.

Kad beidzot ar izkaltušu muti, juzdams, ka acis spiežas ārā no dobumiem, riepām šķaidot sīkos akmenteļus uz visām pusēm, es beidzot piestāju pie mājas, pārsteigts ieraudzīju, ka mani sagaida Arnolds viens pats. Bija gaužām neierasti redzēt viņu bez Bendžamina.

Viņš laikam izlasīja jautājumu manās acīs, jo pamāja ar īkšķi pāri plecam.

—   Viņš ir iekšā mājā, — vecais fermeris sacīja un izskatījās visai iztrūcies.

Izkāpu no mašīnas un vienu mirkli klusēdams noraudzījos viņā — tāds viņš tur stāvēja savā parastajā izskatā: stalti atvilktiem platiem pleciem, paceltu galvu. Es viņu domās nosaucu par «veco» fermeri, un viņam tiešām bija pāri septiņdesmit gadiem, bet vaibsti zem vilnas mices, ko viņš valkāja novilktu līdz ausīm, bija tīri un asi iezīmēti, garais augums kalsns un nesaliekts. Viņš bija cēla izskata vīrs un jaunībā droši vien bijis izcili glīts, tomēr nodzīvojis neprecējies. Man bieži likās, ka ar viņa dzīvi noteikti saistās kāds stāsts, taču viņš likās visai apmierināts, dzīvojot šeit augšā viens pats; bija, kā ciemā mēdza sacīt, «maķenīt vientuļnieks». Vientuļš gan, bet, protams, kopā ar Bendžaminu.

Kad iegāju viņam nopakaļ virtuvē, viņš, roku pavēcinādams, patrenca pāris vistu, kas bija tupējušas uz noputējuša virtuves skapīša. Tad ieraudzīju Bendžaminu un sarāvos.

Lielais suns sēdēja pavisam nekustīgs blakus galdam, un parasti zibošās acis aiz garajām pinkām šoreiz raudzījās man pretī lielas, valgas un nobijušās. Likās, ka viņam bail arī pakustēties, un, kad ieraudzīju kreiso priekškāju, es sāku viņa bailes saprast. Arnolds galu galā bija runājis taisnību; kāja patiesi bija izliekusies pilnīgi nedabiski, tik ērmotā leņķī, ka man sirds satraukumā salēcās; pilnīgs elkoņa izmežģījums, spieķa kauls pavisam ārā no bedrītes un stāvēja gluži neiespējamā slīpumā.

Es ar mokām saņēmos pajautāt: — Kad tad tas notika, mister Samerdžil?

—   Tikai nupatiņ, pirms kādas stundas. — Viņš pačubināja savu ērmoto galvassegu. — Es, šeku, pārdzinu govis uz otru ganību, un vecajam Bendžaminam dikti patīk reizēm pieklupt kādai pie pakaļkājām, kamēr dzenu. Laikam nu reiz būs noņēmies pāri par mēru, un viena, kā spēra, tā šim pa kāju gan.

—   Jā, redzu. — Man domas jaucās cita pār citu. Tas bija traks gabals. Nekad nebiju neko tamlīdzīgu redzējis. Patiesībā jāatzīstas, ka arī pēc trīsdesmit gadiem neesmu otrreiz redzējis neko tamlīdzīgu. Ko lai iesāku un kā lai rīkojos, lai dabūtu kāju kārtībā— šeit, augšā kalna galā? Pēc tā, ko redzēju, spriedu, ka būtu nepieciešama pilna anestēzija un pieredzējis palīgs.

—   Nabaga vecais puika, — es sacīju un, pūlēdamies kaut ko izdomāt, glaudīju pinkaino galvu. — Ko lai tagad ar tevi iesāku?

Suns par atbildi luncināja asti, muti papletis nervozi elsa, atsegdams skaistus, nevainojami baltus zobus.

Arnolds nokremšļojās. — Vai varēsiet iegrozīt pareizi?

Gaužām labs jautājums. Bezbēdīga atbilde radītu aplamu iespaidu, taču negribēju arī viņu satraukt ar savām šaubām. Tas būs mamuta darbs nodabūt milzīgo suni lejā uz Darovbiju. Te viņš aizņēma vai pusvirtuves, kā lai viņu iespiež mazajā mašīnā. Turklāt elkonis izgriezies, un Sems jau priekšā. Un galu galā — kad būšu to dabūjis lejā, vai pratīšu ielocīt kāju atpakaļ vietā? Un pat ja man tas izdotos, man tak vajadzētu atgādāt viņu atpakaļ uz šejieni. Tas nozīmētu visu dienu līdz vakaram vienās rūpēs.

Vieglītēm pārlaidu pirkstus pār izmežģīto locītavu un lūkoju atmiņā sagrābstīt zināšanu paliekas par elkoņa anatomiju. Ja priekškāja ir tādā stāvoklī, tas nozīmē, ka elkonis ir pilnīgi izkustināts no bļodiņas, kur tas normāli atrodas; lai to iedabūtu atpakaļ, locītava ir jāloka, līdz elkonis vairs nespiežas uz dobuma malām.

—   Paskatīsimies, — es murmināju, pats ar sevi apspriezdamies. —Ja suns būtu anestezēts un atrastos man ambulancē uz galda, es lūkotu kāju izlocīt šādi. — Satvēru kāju augšpus elkoņa un sāku spieķakaulu pamazītēm virzīt uz augšu. Bendžamins uzmeta man ašu skatienu, bet tad aizgrieza galvu. Šāds žests ir tipisks visiem lieliem, labsirdīgiem suņiem, jo tā viņi padod ziņu, ka samierināsies ar visu, ko es turpmāk darīšu, ja jau reiz esmu atzinis, ka tas jādara.

Locīju un stiepu kaulu tālāk, līdz pārliecinājos, ka elkonis ir brīvs, un tad sāku spieķakaulu virzīt uz iekšu, uz elkoņa iedobi.

—   Jā… jā… — es atkal nopurpināju. — Tai vajadzētu būt pareizajai pozīcijai… — Bet pēkšņi manu monologu pārtrauca kaulu sakustēšanās manā rokā, es jutu, ka kaut kas kaut kur iekļaujas.

Neticīgām acīm es pablenzu uz suņa kāju. Tā bija taisna kā stīga.

Arī Bendžamins, šķiet, nespēja pirmajā mirklī situāciju aptvert, jo caur pinku aizkaru ļoti piesardzīgi paskatījās, tad palieca degunu uz pleca pusi un paostīja, un tad, laikam sapratis, ka viss ir labi un kārtībā, rāmi aizgāja pie saimnieka.

Un viņš gāja tik labi un pareizi, ka labāk nemaz nav iespējams. No klibuma ne vēsts.

Arnoldam ģīmī lēnām pletās smaids. — Jūs taču laikam būsiet viņu salāpījis.

—   Tā izskatās, mister Samerdžil. — Es visiem spēkiem centos runāt vienaldzīgā balsī, kaut īstenībā man gribējās uzgavilēt vai sākt histēriski smieties. Es taču biju tikai taustījies, mēģinājis iedomāties, kā jābūt, un locītava pa to laiku ielec atpakaļ vietā. Cik laimīga nejaušība!

—   Nu jā — tas nu ir patiešām vareni, — fermeris uzteica. — Nu, vai nav labi, vecīt? — Viņš pieliecās un pabužināja Bendžamina ausi.

Es nu varēju justies vīlies par to, ka mana dakterēšana tik lakoniski novērtēta, bet sapratu arī, ka fermeris man izteicis komplimentu, nemaz nejuzdamies pārsteigts, ka es, Džeimss Heriots, viņa veterinārdakteris, bez piepūlēŠanās spēju darīt brīnumus, ja tas nepieciešams.

Cik grandiozi būtu bijis kaut ko tādu nodemonstrēt, aplausu vētrai uzbrāzmojot, plašā studentu auditorijā vai ar kādu miljonāra suni skatītāju pilnā viesistabā, bet tā nekad nemēdz notikt. Pavēros apkārt virtuvē — uz apkrauto galdu, netīrajiem traukiem izlietnē, uz Arnolda pāris apskrandušajiem krekliem, kas žuva pavarda tuvumā, un savā nodabā pasmaidīju. Šī bija īstā dekorācija, kurā norisēja mani mediciniskie brīnumdarbi. Vienīgie skatītāji manai izrādei, ja neskaita pašu Arnoldu, bija abas vistas, kas no jauna bija apmetušās uz skapīša un neizskatījās pārāk ieinteresētas.

—   Tā, nu man jābrauc atpakaļ lejā, — es sacīju, un Arnolds iznāca līdzi pagalmā mani pavadīt līdz mašīnai.

—   Dzirdēju, ka jūs arī iešot karā, — viņš ierunājās, kad es grasījos vērt vaļā durtiņas.

—   Jā, mister Samerdžil, rīt es braucu projām.

—   Jau rīt pat? — viņš sacēla uzacis.

—   Jā. Uz Londonu. Vai esat kādreiz tur bijis?

—   Nē, nē, lai mani nelabais! — Vilnas mice sakustējās, kad viņš strauji papurināja galvu. — Tā vieta man neder.

Es iesmējos. — Kāpēc jūs to tik noteikti apgalvojat?

—   Nu, varu jau jums pateikt. — Viņš domīgi nobraucīja zodu. — Vienreiz man iegadījās aizbraukt uz Brautonu, un ar to pašu bij diezgan. Es pa pilsētu nepratu paiet.

—   Nepratāt paiet?

—   Nūjā, ka ne. Tur maisās tāds negals cilvēku. Es gāju, kā parasti eju, gariem soļiem, bet te uzreiz mazmazītiņiem. Nē, nē, nepratu paiet, un viss.

Man bieži gadījies redzēt Arnoldu slājam pa nogāzi ar kalnieša garajiem, līdzenajiem soļiem, kad nekas viņam neaizsprosto ceļu, un gauži labi sapratu, ko viņš gribēja sacīt, teikdams: «gariem soļiem, bet tad uzreiz mazmazītiņiem». Ļoti precīzi atainots.

Iedarbināju motoru un pamāju ar roku, un, kad sāku braukt, vecais vīrs pacēla roku.

—   Esi piesardzīgs, puis!

Pamanīju Bendžaminu, kas bija pabāzis purnu pa virtuves durvīm. Jebkurā citā reizē viņš būtu bijis pagalmā blakus saimniekam, lai redzētu mani aizbraucam, bet šī viņam bija grūta diena ar neparedzētiem piedzīvojumiem, kad es biju uzmeties viņam jāteniski mugurā un munsturēju viņa jocīgo kāju. Drošības labad viņš tuvumā vairs nerādījās.

Uzmanīgi braucu lejup cauri mežam un, pirms sākt ceļojuma nākamo posmu, apturēju mašīnu un izkāpu. Sems tūliņ priecīgs izlēca ārā man pakaļ.

Šī bija maza vientuļa ieleja, zaļa, no skarbās apkārtējās pirmatnības atšķelta ieplaciņa. Lāgiem redzēt šādu neskartu jauku vietu ir viena no lauku veterinārārsta dzīves balvām. Izņemot veco Arnoldu, šinī ielejā neviens nespēra kāju, pat pastnieks ne, jo nedaudzos sūtījumus iemeta kastītē pretējā kalngalā, un tā neviens nedabū redzēt liesmainos sarkandzeltenos kokus rudenī un nedzird strautu irdzam pār gludajiem akmeņiem.

Es aizgāju līdz ūdensmalai un noskatījos sīkajās zivtiņās, kas zibinādamās šaudījās dzidrajā, vēsajā strautā. Pavasarī strauta krasti sārtojas ziedošās prīmulās, bet maijā starp kokiem uzviļņo vesela zilo pulkstenīšu jūra; turpretī šodien, kaut arī debesis bija dzidri zilas, tomēr tīrais, skaidrais gaiss smeldzīgi saldi smaržoja pēc gada nogales.

Parāpos mazliet augšup pa nogāzi un apsēdos ērgļpapardēs, kas tagad jau bija iekrāsojušās zeltainas bronzas tonī. Sems, kā allaž paradis, apmetās man blakus, un es noglaudu zīdainās ausis. Pretējā pusē ieleja slējās augšup pa mirdzošām kaļķakmens radzēm, aiz kurām saredzēju saules apmirdzēto purva tālo malu.

Paraudzījos atpakaļ, kur no fermas dzīvojamās mājas skursteņa debesīs stīdzēja tieva dūmu strūkliņa, un man pēkšņi likās, ka notikums ar Bendžaminu kā pēdējais darbs manā veterināra praksē pirms aizbraukšanas no Darovbijas ir visai piemērots epilogs. Neliela uzvara, man tā sagādāja lielu gandarījumu, bet nekādā ziņā nav uzskatāma par sasniegumu, kas satricinājis pasauli; gluži tāda pati kā visas nelielās uzvaras un zaudējumi, kas veido veterinārārsta dzīvi, bet pasaulei paliek nezināmi.

Vakarvakarā, kad Helēna salika ceļasomā līdzņemamās mantas, es starp krekliem un zeķēm ieliku arī Bleķa Veterināro vārdnīcu. Sējums ir liels un biezs, bet man pēkšņi uzmācās nepārvaramas bailes, ka es varētu aizmirst visu, ko esmu iemācījies, un, paklausot impulsam, nolēmu ik dienu izlasīt vienu vai divas lappuses, lai saglabātu iegūtās zināšanas. Un tagad, sēžot papardēs, es atkal iedomājos to pašu, ka labākais dzīvē ir ne tikai mīlēt un apbrīnot dzīvniekus, bet gan iespējami daudz par tiem zināt. Piepeši zināšanas kļuva par vislielāko vērtību.

Devos atpakaļ pie mašīnas un atvēru durtiņas, Sems ielēca un ierīkojās uz sēdekļa, bet es, pirms iesēsties mašīnā, novērsu skatienu no tās puses, kur atradās ferma, uz pretējo, uz ielejas vārtiem, kur kalni pašķīrās un pavēra skatu uz plašo līdzenumu lejā. Bezgalīgās palsi zaļganās āres, zeltītās rugaines, tumšie meža puduri pa vidu un ganību košais zaļums — viss kopumā līdzinājās neizsakāmi labam akvarelim. Es atskārtu, ka skatos šajā ainā tik kārīgi, it kā redzētu to pirmoreiz, lai gan tā tik bieži bija priecējusi man sirdi — šī JorkŠīras brīnišķīgā, bezgala skaistā seja.

Es atgriezīšos uz šejieni, aizbraukdams domāju, atgriezīšos uz šejieni, pie sava darba… kā tanī grāmatā par to ir sacīts… pie sava grūtā, godīgā, cildenā darba.

Bet jau rīt būšu tālu no šejienes; būšu Londonā un lauzīšos cauri cilvēku biežņai. Un iešu gariem soļiem un tad uzreiz mazmazītiņiem.

48.

Man vajadzēja tikt uz agro vilcienu, un nākamajā rītā pulksten astoņos piebrauca Bobs Kūpers ar savu aizvēsturisko taksometru.

Sems priecīgās gaidās nāca man līdzi, kā vienmēr to mēdza darīt, bet es, iziedams no istabas, saudzīgi aizvēru durvis tam deguna priekšā. Kāpdams lejā no sava bēniņu stāva, pa gaiteņa logu pametu ašu skatienu dārzā; saule patlaban lauzās cauri rudenīgajai rīta dūmakai, pārvēršot rasā mirkstošo zāli vizmainā paklājā un liekot koši iezaigoties āboliem un pēdējām rudens rozēm.

Priekšnamā apstājos pie sāndurvīm, ko biju virinājis tik neskaitāmas reizes kopš ierašanās Darovbijā, bet tad es vienmēr steidzos. Šodien būs vienīgā reize, kad iziešu pa galvenajām durvīm.

Bobs parāva vaļā taksometra durtiņas, un es iemetu mašīnā savu somu, bet pirms tam palūkojos augšup gar efejām apaugušo veco ķieģeļu sienu līdz pat mūsu istabiņas logam pašā mājas čukurā. Helēna bija pie loga. Viņa raudāja. Ieraudzījusi mani, viņa priecīgi pasmaidīja, bet smaids bija samocīts, jo asaras lija tik un tā. Un, kad nogriezāmies ap stūri, es noriju briesmīgāko kamolu, kāds man jelkad spiedies kaklā, un manī uzviļņoja kaismīga apņemšanās; visā mūsu zemē vīri atstāj sievas, un arī man tagad jāatstāj Helēna, bet nekas, nekas, nekas mani vairs nekad neatraus no viņas.

Veikali vēl bija ciet, tirgus laukums pilnīgi bez dzīvības. Kad griezāmies prom no tirgus un es paraudzījos atpakaļ uz bruģēto laukumu, veco zvanu torni un robainajiem, nevienādajiem jumtiem, aiz kuriem rimti pacēlās kalni, man šķita, ka es uz visiem laikiem zaudēju kaut ko dārgu.

Kaut jel es toreiz būtu zinājis, ka tās vēl nav beigas visam. Kaut būtu zinājis, ka tas vēl ir tikai sākums.

[1] tilpuma mērs — 1,36 l. Tulk. piezīme.)

[2] roi (fr.) karalis, rex (lai.) — valdnieks. (Tulk. piezīme.)

[3] stouns 6,33 kg. (tulk. piezīme.)

[4] nelieli austrālijas papagailīši. (Tulk. piezīme.)

[5] džounsa slimība — atklājēja vārdā nosaukts hronisks, infekciozs enterīts, kam raksturīga stipra caureja un strauja novājēšana un kas diezgan bieži beidzas fatāli. (Tulk. piezīme.)

[7] minētajā laikposmā Anglijā mārciņa bija 20, bet gineja — 21 šiliņu vērta. (Tulk. piezīme.)

Content

Heriots Džeimss Visi labi, visi mīļi

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

12.

13.

14.

15.

16.

18.

19.

20.

21.

22.

24.

25.

26.

27.

28.

29.

30.

33.

34.

35.

36.

37.

38.

39.

40.

41.

42.

43.

44.

45.

46.

47.

48.