Sisojevs Vsevolods

Apbrīnojamie zvēri

V. SISOJEVS

APBRĪNOJAMIE ZVĒRI

ZELTAINA RIGMA

Usūrijas tīģerienes mūža stāsts

.

1. nodala

ZELTAINA TĪĢERIENE

Sihotealina mūžamežs stingst svelota sala skavās. Zem sniega nastu smaguma līdz pašai zemei līkst jauno baltegļu un egļu zari. Atnācis pirmais pavasara mēnesis, bet niknas vētras joprojām sadzen sniegu dziļās kupenās un cītīgi klāj pāri sopkām žilbinoši baltu seģeni.

Tikai kaut kur starp drūmām granīta klintīm rēgojas me!ns plankums — ieeja alā. Tikko samanāmas pēdas vijas starp vecām, sirmām ciedrupriedēm. Alā aizvien valda pustumsa. Dienu te aukstāks nekā ārā. Uz sausās, melnās zemes, uz trūdošām lapām snauž divi mazi tīģerēni. Skarbais mežs mēmā klusumā sagaidīja mazuļu ierašanos pasaulē, bet māte rūpējās par viņiem tik uzmanīgi un maigi, ka visas briesmas, kas slēpās meža biezokņos, atkāpās no svītrainajiem zvēriņiem. Viņus nebiedēja ne sals, ne daudzie asinskārie ienaidnieki — tīģeriene droši sargāja mazuļus.

Brālītis un māsiņa, pieglaudušies mātes siltajiem sāniem, gulēja saldu miegu. Māsiņa bija apbrīnojamā krāsā — gaišo, bālgano, pūkaino kažociņu klāja platas, dzeltenas joslas. Sī zeltainā spalva krietni pārsteigtu un sajūsminātu dabas pētniekus, turpretim māte nelikās ne zinis par meitas kažociņa krāsu, kas tīģeru ciltī reti sastopama. Vēlāk cilvēki iedēvēs zeltaino tīģerieni par Rigmu. Viņa piedzīvos daudz dēku, iekām kļūs par spēcīgu, gudru zvēru, ziemeļu džungļu valdnieci. Patlaban mazā Rigma vēl ciešāk piespiežas pie mātes platās ķetnas.

Putenis pamazām pierima. Marta saules spožajos staros iedzirkstījās sniega pārslas. Košajā debesu zilgmē aizslīdēja krauklis. Pāri plašajai, mežiem aizaugušajai ielejai aizskanēja putna gavilējošais kliedziens un aizlidoja līdz vecās tīģeru mātes vērīgajām ausīm. Viņa vairākas dienas nekā nebija ēdusi, tikai remdējusi slāpes ar sniegu, kas biezā slānī tika saputināts pie alas ieejas. Bads mudināja zvēru iet medībās.

Tīģeriene aizsteidzās lejup pie strauta, kur parasti nelielos bariņos rakņājās meža cūkas, un sāka lūkoties pēc medījuma. Pēc mātes aiziešanas mazajai Rigmai uzmācās aukstums un bailes. Savilkusies pūkainā kamoliņā, skatīdamās apkārt, viņa vēl ciešāk piespiedās salā drebošajam brālītim. Kaut drīzāk atgrieztos māte! Paies daži gadi — un jaunie tīģeri iedvesīs bailes visiem meža iemītniekiem, bet pagaidām viņi ir tik bezpalīdzīgi, viņi nespēj aizsargāties. Tikko alā ienāks blandonis — klaiņojošs lācis, kas pametis midzeni, vai vilks, ieskries tinis vai cauna, ielidos ūpis — un abām sīkajām radībiņām pienāks gals. Atgriezīsies māte un skumīgi apošņās tukšo, salto midzeni…

Tēvu Rigma nebija redzējusi. Tas klejoja kaut kur tālajā Matajā, rūpēdamies tikai par sevi. Māte, iziedama medībās, ne uz brīdi neaizmirsa midzenī atstātos mazuļus. Noķērusi meža cūku un žigli remdējusi izsalkumu, tīģeriene joza atpakaļ uz alu pabarot un sasildīt nogaidījušos bērnus. Pēc dažām dienām viņa atkal pazuda taigā.

Reiz, atgriezdamās midzenī, tīģeriene saoda tikko jūtamu dūmu smaku, kas nāca no dziļas gravas, un apstājās. Cilvēks šajā pusē nebija rādījies ilgu laiku. Tīģeriene instinktīvi nojauta, ka ziemā dūmi saistīti vienīgi ar cilvēku. Pēc ilgas šaubīšanās viņa lēnītiņām sāka soļot pretim briesmām. Tālāk nāca retāks mežs. Akmeņu nobiras sniedzās lejup līdz pašam strautam. No turienes varēja labi pārskatīt visu ieleju.

Tīģerienes asās acis pamanīja kustīgus siluetus, kas uz sniega fona izskatījās ogļu melni. Viens piemeta malku ugunskuram, divi cēla telti, citi stiepa pie ugunskura kritalas un sausus zarus. Tīģeriene sastinga. Vienīgi tikko samanāmā nāsu trīcēšana un zeltaino acu redzokļu izplešanās liecināja par zvēra satraukumu.

Slēpotāji, nenojauzdami, cik tuvu ir briesmīgs plēsonis, iekārtoja nometni, klaudzināja ar cirvjiem, sarunājās un skaļi smējās. Tīģerienes modrās ausis uztvēra šīs skaņas, bet viņa joprojām stāvēja sastingusi uz melna akmens. Tīģeriene līdz šim brīdim nekad nebija sastapusies ar tūristiem un noturēja viņus par medniekiem. Viņa izdzirda paklusu šāvienu, it kā spelgonī, lauska sasperts, būtu nobrīkšķējis koks. Nometnes tuvumā bija atlidojusi pūce, un kāds no slēpotājiem šāva uz putnu, lai tiktu pie izbāzeņa.

Arī pēc šāviena tīģeriene nepakustējās. Gādīgā māte raizējās vienīgi par to, kā atvairīt tīģerēniem draudošo nelaimi. Zvērs modrām acīm vērīgi nolūkoja ikvienu krūmu, ikviena priekšmetu: vai tikai kaut kur neklejo suņi, kas allaž pav;iia medniekus?

Tīģeru māte vēroja nometni ar lielām aizdomām un tad gāja tai apkārt ar līkumu no vēja puses. Atradusi cilvēku pēdas, viņa ilgi ošņāja sniegu. Tomēr zvērs saoda tikai nepazīstamu smaržu, slēpju smaržu, nekā cita. Medniekiem suņu nebija. Ja tīģeru māte atrastu to pēdas, viņa neietu projām no cilvēku apmetnes, iekām nebūtu izrēķinājusies ar nīstajiem krančiem. Tīģeriene gan stipri baidījās no cilvēkiem, taču mātes instinkts prasīja par katru cenu aizstāvēt bērnus, paglābt viņus no nelaimes.

Mātei parādoties midzenī, viņas satraukums pielipa arī tīģerēniem. Mazuļi, paskrējušies viņai pretim, pieklusa un saausījās. Tīģeriene nesāka barot mazuļus. Viņa ar ķetnu piespieda Rigmu pie zemes, saņēma tās plecus milzīgajā rīklē un nesa projām. Tīģeriene stiepa mazo Rigmu vairākas stundas līdz midzenim, kur pirms četriem gadiem bija nākuši pasaulē viņas pirmie bērni. Atstājusi Rigmu vienu, māte atgriezās pēc brālīša un, pārnesusi to, pazīdīja abus izsalkušos mazuļus.

Tad viņa vēlreiz atgriezās bīstamajā ielejā. Apmetuši plašu pusloku apkārt pamestajai nometnei, tīģeriene pārliecinājās, ka cilvēki aizgājuši uz citu pusi. Viņa vēl dažas reizes atnāca uz nepatīkamās tikšanās vietu. Slēpju sliedes bija zaudējušas jebkādu smaržu, jaunas pēdas netika manītas. Tīģeru māte galu galā nomierinājās.

,.. Pavasaris lēnītiņām ienāca mežā. Samelnējušais sniegs dienā kusa un, piesūcies ar ūdeni, saplaka, kļuva grau- dains. Naktī sals izsausēja atkusušās vietas, sastindzināja mitrā sniega virsmu, pārklāja ar ledus garoziņu. Pa sērsnu droši skraidelēja caunas, vilki un lūši, turpretim brieži, aļņi, meža cūkas un stirnas tajā ielūza; sērsnas asās, ledainās malas graizīja dzīvnieku kājas, un sniegs krāsojās asinīm. Plēsējzvēriem sērsna bija īsti pa prātam, turpretim nagaiņiem tā nesa postu un nelaimi. Tomēr šis posta laiks nevilkās ilgi: strauji kūstošās kupenas naktī vairs nepaspēja sasalt. Sāka šņākt kalnu strauti, iesmaržojās apšu un bērzu satrunējušās lapas un lipīgie pumpuri. Mežs atdzīvojās un piepildījās trokšņiem. Lāči pameta midzeņus, no alām izlīda āpši un jenotsuņi; putnu balsis dienu mijās ar varžu kori naktī. Sajā laikā cilvēki atstāja mežu, tikai koku pludinātājiem sākās sasprindzināta darba laiks — upēs bija izgājis ledus.

Tīģerēni priecājās par pavasari. Nokusa sniegs, un līdz ar to midzenis zaudēja savas robežas. Nu Rigma un brālītis augām dienām varēja dzīties viens otram pakaļ lielajā norā, kāpelēt pa akmeņiem, aizsliept lejup pie strauta. Dažreiz, aizrāvušies rotaļā, viņi aizskrēja tik tālu no midzeņa, ka pārnākusī māte ilgi meklēja mazuļus un neatradusi aicināja pie sevis balsī, kuru izdzirduši drebēdami sastinga brieži un šausmās bēga meža cūkas.

Reiz tīģeru māte, atgriezdamās no medībām, pārnesa mazuļiem meža cūkas sivēnu. Kaut arī medījums bija bez dzīvības, tīģerēni kāpās atpakaļ, sabozuši spalvu. Viņi mīņājās un riņķoja apkārt nepazīstamajam zvēram, to apošņādami uri nesaprazdami, kas ar to jādara.

Tīģeriene, redzēdama, cik nedroši ir bērni, atkal paņēma sivēnu zobos, aiznesa to dažus soļus tālāk un, nolikusi zemē, sāka to laizīt, it kā iedrošinādama tīģerēnus. Rig- mai šķita, ka sivēns sakustējies, un viņa ātri sagrāba to aiz auss, bet brālis — aiz kājas. Tīģerēni kļuva drošāki. Māte gulēja tepat līdzās un ar ķetnu aizvien pakustināja sivēnu, un tas bija signāls jaunam uzbrukumam. Tīģerēni ar mazajiem ilkņiem, nepietiekami stiprajiem zobiem nekā nevarēja padarīt sivēnam, kaut arī no tā plūda tik kairinoša smarža.

Tiku tikām uzjautrinājusies, tīģeriene pārplēsa sivēnu uz pusēm un atdeva mazajiem. Rigma pirmo reizi nogaršoja meža cūkas gaļu — visu tīģeru kārumu.

Pavasara saule īsti vasarīgi sildīja sopku dienvidu nogāzes. Tīģerēni, izstiepusies uz pērnajām ozolu lapām, ilgi snauduļoja. Viņu apmatojuma krāsa tā saplūda ar apkārtnes krāsu, ka mazuļi pat tuvumā bijā grūti saskatāmi.

Iesnaudušos Rigmu reiz uzmodināja stipra čabēšana — šķita, ka mežā klaiņa kāds liels zvērs. Viņa izbīlī pietrūkās kājās un paslēpās aiz koka. Tieši virsū tīģerēnam skrēja dūmaini pelēks zvēriņš ar lielu, melnu, kuplu asti. Tā bija vāvere, kas meklēja pērnā gada zīles. Neaizskrējusi līdz R-igmai, vāvere saoda ciedrupriedes čiekura vājo smaržu un ar asajiem nadziņiem sāka ālri kašņāties izdē- nējušās lapās. Rigma lēca un lūkoja sagrābt vāveri. Cits zvēriņš diezin vai būtu izsprucis no tīģerēna ķetnām, turpretim melnaste zibenīgi uzšāvās augšā pa gludo stumbru un, apsēdusies uz zara, sirdīgi iečakstinājās.

Mežā mita daudz burunduku. Tie rosīdamies tik stipri trokšņoja, ka satrauca Rigmu, taču visai reti nokļuva zem tīģerēna platās ķepas.

Mežs pavasarī gan dienu, gan nakti šalca un čukstēja. Pēc ilgā ziemas stinguma rosījās visi zvēri un putni. Daži baudīja ģimenes dzīves un mīlas rotaļu prieku, citi norūpējušies vija ligzdas un atjaunoja mitekļus. Satrauktie meža iemītnieki šad tad uzdūrās Rigmai un biedēja viņu, taču ari paši šādās reizēs pārbijās vēl vairāk no tīģerēna.

Pavasaris aizritēja nemanāmi. Joprojām pieturējās sauss, vējains laiks, un tikai karstā saule un izplaukušās koku un krūmu lapas liecināja par vasaras sākumu.

Dažviet uzliesmoja ugunsgrēki. Skrejuguns ietina mežu smacīgos dūmos, un tie līdzīgi biezai miglai piekūpēja ielejas un aizklāja kalnus. Tik tikko izlauzdamās cauri blīvajai dūmu segai, debesīs zvēroja draudīga, asinssar- kana saules ripa.

Sākumā uguns lēnītiņām ložņāja pa sopku nogāzēm, aprīdama pērno kūlu un kritalas. Dažreiz liesmas nodzisa, bet viegls vējiņš iznēsāja gruzdošo celmu dzirksteles, tās iekrita izkaltušajos ķērpjos, un tur atkal iedegās mazas uguntiņas. Skrejuguns, nolaidusies strautu ielejās, iespruka biezajās ciesu audzēs. Liesmas vēlās ciesu pļavās kā nobriedušā druvā, iznīcinādamas sīkos zvēriņus un putnu ligzdas; maralbrieži un stirnas nebaidījās no uguns — it kā rotaļādamies veiklie dzīvnieki bez kādas kaites viegli pārlēca pāri metru augstajām liesmām. Skrejuguns pārstaigāja daudzu kilometru plašu apgabalu, atstājot aiz sevis melnas, izdegušas pļavas un noras, nokvēpušus, apsvilušus koku stumbrus. Uguns vēlās aizvien tālāk, bet vēl ilgi kūpēja apžuvušie purvi — tur dega dziļākie kūdras slāņi.

Kamēr skrejuguns lauzās cauri ozolu vai bērzu skraj- mežam, tā neradīja lielas briesmas zvēriem un putniem. Bet tad lēni ložņājošā uguns čūskiņa ielocījās biezā eglājā un, spēcīgi sprakšķēdamas, aizdegās sausās skujas. Liesmas, uzšaudamās gaisā, vienā mirklī sagrāba vairākus tumšzaļus vainagus, un debesīs uzmutuļoja melnu dūmu vāli. Pēkšņa vēja brāzma pašķieba uguns sienu pāri mežam — un gluži kā pulveris uzliesmoja sveķainās skujas egļu galotnēs. Trakojošo liesmu krākšana, degošā meža spraksti, vēja svilpšana sajaucās ar vainaguguns šausmīgo dunoņu. Šķita, ka mežs iekaucies aiz sāpēm un sten šausmās. Ellišķīgā svelme radīja ārkārtīgi spēcīgas gaisa strāvas. Viesuļa virpuļi lauza kokus, uzrāva padebešos degošus zarus, svieda liesmās lidojošos putnus. Ugunīgajās viesuļbrāzmās gāja bojā vāveres un žiglās stirnas, rēkdami pa mežu šaudījās lāči. Uguns upe plūda pa biezokņiem — gan sazarodamās, gan atkal satecēdama vienkop, un tad visām dzīvajām radībām, kas nokļuva liesmu ielenkumā, pienāca gals.

Jēgu zaudējušie zvēri drāzās uz klajākām vie,tām pie ezeriem, apsvilinādami kājas, bēga pāri degošajiem kūd- rājiem. Liesmojošais mežs dvesa neciešamu svelmi, bet uguns vēlās aizvien tālāk un tālāk, pārvēršot taigas zaļo jūru melnā nāves un pelnu tuksnesī.

Lai glābtu bojā ejošo mežu, cilvēki, riskēdami ar dzīvību, lēca no lidmašīnām ar izpletņiem un nolaidās norās un klajumos. Dažreiz izpletņu lēcēji piezemējās netālu no ugunsgrēka vietas un pūlējās nodzēst liesmas, taču tās lauzās uz priekšu citā vietā. Tikai ilgas lietavas spētu noslāpēt uguni, kas trakoja plašā rajonā simtiem kilometru tālu, tomēr pie blāvajām debesīm nemanīja neviena mākonīša.

Naktīs vecā tīģeriene vēroja liesmu atblāzmu. Uguns nāca aizvien tuvāk. Viņa ļoti baidījās no šīs draudīgās stihijas. Pat skrejuguns apdraudēja tīģerus: viņiem ķetnu maigos spilventiņus nesargāja bieza ragvielas kārta, tā ka ķepas ātri apsvila. Deguma smaka, kļūdama aizvien stiprāka, satrauca tīģerieni, un viņa jau laikus atstāja mājvietu un gar strautu aizveda tīģerēnus pašā sopkas virsotnē. Seit gaiss bija tīrāks un zvēri jutās drošībā.

Uz pašas ūdensšķirtnes atradās liela dubļu skrīne, kur labprāt vārtījās meža cūkas. Te garām veda labi iestaigāta zvēru taka. Egļu un baltegļu stumbros takas malā varēja redzēt aso ilkņu pēdas. Daudzas meža cūkas bija berzējušas sānus pret kokiem, atstājot uz sveķainajiem stumbriem dubļus un sarus. Pēc medījuma nevajadzēja doties tālu — meža cūkas pašas tuvojās slēpnim, kur tām uzglūnēja tīģeriene.

Skaidrais laiks, kas pieturējās vairākas nedēļas, beidzot sāka maitāties. Atnāca vasaras musonu lietavu laiks. Jau pirmajās trijās lietainajās dienās meža ugunsgrēks apdzisa, un dūmu stabi vairs nekāpa debesīs.

Nu Rigma juta, cik viegli un tīkami elpot. Lietavu izskalotajā, valgajā, tīrajā meža gaisā smaržoja lipīgās apšu lapas un medainie liepziedi. Tīģerus jo sevišķi satrauca tikko saožamās briežu un meža cūku pēdas. Tikai lāču smaka modināja pašsaglabāšanās instinktu un spieda izturēties piesardzīgāk.

Zeme jau sen bija piesūkusies ar valgmi, visās gravās rūca strauti, bet lietus joprojām gāza un gāza. Tīģerēni nepaspēja izžāvēt kažociņu. Labi vēl, ka laiks bija silts un netrūka barības — gādīgā māte te noķēra briedi, te saplosīja kādu neuzmanīgu meža cūku.

Reiz smalks smigucis izvērtās īstā tropu lietus gāzē. No debesīm strūkloja lejup tik blīvi ūdeņi, ka koki pat dažu soļu attālumā bija saskatāmi tikai ar pūlēm. Lietus lāšu plīkšķi jaucās ar vēja gaudām un zaru švīkstiem un krākšanu. Putni bija apklusuši un zvēri paslēpušies.

Lietus gāze pārsteidza tīģerus Dzidrā strauta plašajā ielejā. Tīģerēni, patvērušies biezā eglājā, spiedās pie koku stumbriem, nelikdamies ne zinis par lejup plūstošajām ūdens strūklām. Viņu pūkainie kažociņi drīz samirka, bet lietus joprojām nemitējās.

Naktij uznākot, monotonajai lietus šņākšanai piebalsojās kāda tāla duna un rūkoņa. Tā pieņēmās spēkā un tuvojās ielejai. Tur rūca un dunēja divus metrus augsta ūdens siena, kas gāzās cauri biezoknim un bija izveidojusies, saplūstot vienkop lietus ūdeņu straumēm.

Ūdeņi, dobji krākdami, drāzās cauri mežam, pieliekdami krūmus, aiznesdami kritalas, aizmēzdami un dragādami visu savā ceļā. Lapsas, zaķi, burunduki un čūskas sarāpās uz slīpi sagāztajiem kokiem, uz peldošajām kritalām. Plūdi samierināja un apvienoja vienā saimē visus zvērus, piespieda tos aizmirst naidu. Slapjās, aukstumā drebošās dzīvās radības visas kļuva vienlīdzīgas nāves briesmu priekšā.

Ūdens no visām pusēm mācās virsū nelielajam pauguram, uz kura bija patvērušies tīģeri, un sāka mērcēt mazuļus. Zvērēni cilāja ķepas uz augšu un sirdīgi purināja nost ūdeni. Vajadzēja meklēt jaunu — drošāku patvērumu. Ošņādama ūdeni, vecā tīģeriene mierīgi iebrida duļķainajā straumē un peldēja projām uz tikko samanāmo sopku. Tīģerēni sekoja mātei. Spēcīgā straume nesa viņus sānis, viņi atpalika, taču tika uz priekšu bez grūtībām.

Tīģeriem vajadzēja nopeldēt vairākus simtus metru, lai nokļūtu līdz neappiūdušās sopkas akmeņainajai nogāzei. Nicīgi nopurinājušies, zvēri aplaizīja slapjo kažoku, pēc tam uzmeklēja virs kraujas pārkārušos klinti un apgūlās zem tās uz sausajām pērnā gada lapām. Tagad lietus gāzes viņus vairs nebiedēja.

Visu nakti ielejā krāca un dunēja trakojošie ūdeņi. Lietus reizēm pārstāja, bet tad it kā atpūties no jauna ņēmās plītēt kokus. Patvērusies pie mātes siltajiem sāniem, Rigma pieklusa un cieši aizmiga, taču pamodās vienā mirklī, izdzirdusi skaļu ķērkšanu, kas vēstīja rīta atnākšanu. Vārna, tupēdama ciedrupriedes galotnē, vēroja guļošos tīģerus un brēca, tā ka skanēja viss mežs: «Kā! Kā! Kā!» — it kā jautādama: «Kā jūs šeit gadījāties?»

Rigma plati atvēra acis. Saule, pacēlusies pāri sopkām, apspīdēja slapjo mežu. Applūdušajā ielejā mirdzēja ūdens, taču tā līmenis bija manāmi krities. Tumši zilajās, skaidrajās debesīs, mezdams slaidus lokus, riņķoja klinšu ērglis un vērīgi lūkojās pēc laupījuma. Atpūtušies tīģerēni nesteidzās uzmeklēt māti, kas mazā gaismiņā bija aizgājusi medībās. Priecādamies par silto sauli, viņi vāļājās no vieniem sāniem uz otriem, labu laiku gulšņāja augšpēdu un laiski kūļāja asti.

Spožā, saulainā diena kļuva tveicīga. Lapas, skujas un zāle dvesa rūgtenu smaržu, sveķu smārdu. Mežā skanēja putnu vidžināšana un Indijas dzeguzes spalgie kliedzieni. Dabas līksme un gaviles satrauca arī tīģerēnus. Bez mitas, neizjūtot nekādu nogurumu, viņi jārējās pa krūmiem, gan aizskriedami katrs uz savu pusi, gan pieplakdami pie zemes un no jauna lavīdamies klāt viens otram. Rigma tik cieši piespiedās pie zemes ikvienā, pat vismazākajā iedobītē, ka brālis nespēja viņu saskatīt un, augstu cilādams galvu, aizvien atklāja, kur patlaban slapstās. Rigma, nenolaižot acu, gaidīja… Saslējis spalvu uz muguras, atņirdzis zobus, tīģerēns sagaidīja Rigmu, kad nebēdniece lieliem lēcieniem drāzās tam virsū; bet, tikko māsa pieskārās tam ar priekšējām ķetnām, tas apvēlās augšpēdu un atvairīja uzbrukumu ar biežiem pakaļkāju zvēlieniem.

Pie vakara atgriezās māte un pārnesa maralbrieža teļu. Nākamajā rītā tīģeri atstāja patvērumu zem klints pār- li.ires, un vārna varēja laisties lejā un ieturēt brokastis no plēsoņu bagātā mielasta paliekām.

Tīģeru saime visu vasaru nepameta Dzidrā strauta gravu un apkārtējās kalnu nogāzes. Tīģeriene nesa medījumu uz midzeni vai arī veda mazos uz medību vietu.

Sākoties rudenim, Sihotealinā iestājās saulains laiks. Nakts salnas izrotāja košām krāsām koku lapas un zāļu stiebrus. Spožā kvēlē uzliesmoja kļavas un avenāji, zelta mirdzamā ietērpās Amūras korķakoka platie vainagi, norūsēja krāšņo paparžu rakstainie vēdekļi. Tikai egļu un baltegļu zaļā rota kļuva vēl košāka, vēl svaigāka. Agrāk par citiem kokiem plūksnotās lapas nometa Mandžūrijas riekstkoki, zaļo tērpu pazaudēja ievas strauta krastos.

Izsalkušie tīģerēni visu nakti nepacietīgi gaidīja atgriežamies māti, kas bija aizgājusi medībās. Gaismiņai svīstot, klusumu negaidot iztraucēja kaut kāda nepazīstama zvēra spēcīgie rēcieni. Tie beidzās ar toņiem, kas šķita līdzīgi mātes balsij, kad tā aicināja pie sevis mazuļus, un tomēr iedvesa bailes ar spalgumu. Tīģerēni piespiedās viens pie otra un stingām acīm vērās uz to pusi, no kurienes nāca nepazīstamās skaņas.

Tomēr zvērs viņiem netuvojās, un laiku pa laikam spēcīgais aicinājuma sauciens satricināja visu apkaimi un atbalsojās gravā. Nepazīstamais rēca tik nikni un ilgi, ka tīģerēniem sametās baisi un uzmācās satraukums. Māte nerādījās. Rigmai šķita, ka zvērs, kura skaļā balss atbalsojās mežā, ir gravas un kalnu saimnieks un aicina cīņā uz dzīvību un nāvi ikvienu, kas vien iedomājas apstrīdēt šīs tiesības.

Tīģerēni nolēma aizvākties tālāk un klusītiņām rikšoja uz sopkas virsotni, bet, tikko bija to sasnieguši, izdzirda mātes balsi. Viņa neaicināja bērnus pie sevis, tikai apvaicājās, kur viņi atrodas. Tātad medības nebija izdevušās un tīģeriene atgriezās bez laupījuma. Atsaukušies mazie palika uz vietas, gaidot māti.

Tobrīd no jauna atskanēja nepazīstamā zvēra rēciens, un tīģeriene tūdaļ atbildēja tam gandrīz tādā pašā apslāpētā balsī. Tīģerēni sastinga neziņā un šaubās — šķita, ka māte nemaz nesteidzas pie viņiem. Bet saniknotais, briesmīgais zvērs tagad rēca gandrīz bez apstājas un lēnām tuvojās mazuļiem. Tīģerēni uztraucās ne pa jokam. Viņi gan lēca augšā uz liela akmens un saspringuši ieklausījās ikviena troksnī, gan pietupās uz pakaļkājām. Zvēra rēciens pēkšņi kaut kā nedabiski aprāvās — un mežā iestājās stindzinošs klusums, tā ka varēja vienīgi saklausīt pilam bagāto rīta rasu, kas solīja labu, saulainu dienu. Pamodusies iekliedzās melnā dzilna, kaut kur iečabējās nobirušās lapas, vāverei aizskrejot pa zemi.

Klusuma nomierināti, tīģerēni piesardzīgi zagās lejup pa sopkas nogāzi turp, no kurienes pēdējo reizi bija atskanējusi tik dīvaini pārgrozītā mātes balss. Nu jau varēja saost mātes pēdas. Nogājuši pa tām kādu kilometru, tīģerēni šaubīdamies apstājās — viegla vēja pūsma atnesa asiņu smaku. Viņi ilgi un cieši vēroja biezo riekstkoku birzīti, iekām ieraudzīja māti. Uzlikusi priekšējās ķepas uz ragaina inaralbrieža, kas bija nogāzts zemē, māte raudzījās uz mazuļu pusi un klusā krūšu balsī aicināja viņus pie sevis.

Tikai vēlāk Rigma uzzināja, ka nekaitīgais briežu bullis kāzu laikā ar savu rēkšanu var sabiedēt ne tikai nepieredzējušu tīģerēnu, bet arī pieaugušu plēsoni.

Sihotealinā pieturējās ilgs, košs un skanīgs rudens. Mežmalas un ozolaines, kur dažāda barība pievilināja zvērus, tagad bija labi pārskatāmas. Tur biežāk rādījās ari cilvēki. Meža cūkas un maralbrieži no taigas malas aizceļoja dziļāk kalnu mežos. Tīģeriem sākās labu labā dzīve.

Šķita, nekas nesolīja ātru ziemas atnākšanu, tikai naktīs pieņēmās sals un pārklāja ar caurspīdīgu ledu meža strautu seklos līcīšus. Kādu nakti Rigma ieraudzīja lāci rāpjamies vecā, nokaltušā liepā. Rigma instinktīvi baidījās staigāt pa pinkaino milzeņu svaigajām pēdām, un tikai mātes tuvums iedvesa viņai drosmi.

Lācis pat nenojauta, ka no biezā lazdu krūma viņu vēro tīģerēna nemirkšķinošās acis. Uzrāpies līdz melnajam dobumam, kas rēgojās augstu stumbrā, lācis iebāza caurumā galvu līdz pašiem pleciem un spēcīgi ievilka nāsīs gaisu. Tas oda pēc prauliem. Pārliecinājies, ka dobumā neviens nemājo, zvērs uzrāpās augstāk par caurumu, iebāza lajā pakaļkājas un šļūca uz leju, kamēr viss pazuda dobumā. Velti Rigma gaidīja lāci izrāpjamies ārā. Ķepainis bija ierīkojies dobajā stumbrā uz visu garo ziemu.

Otrā rītā saule vairs neparādījās biezos mākoņos tītajās debesīs. Gaisā lidinājās baltas «mušas». Nosēdušās Rig- mas kažociņā, tās pazuda, pāri palika tikai ūdens lāsītes. Drīz pārslas lidoja lejup tik ciešā blīvā, ka pret vakaru sniegs bija pārklājis visu zemi ar baltu segu.

Rigma vairs nespēja sazīmēt pazīstamās noras un kalnu nogāzes. Tagad viņa varēja ātri saskatīt jebkuru zvēru vai putnu jau iztālēm un arī tie, kuriem Rigma pūlējās pielavīties, viņu pamanīja ātrāk. Sniegs gulēšanai bija mīksts, taču salts, un Rigma palīda zem kupliem egles zariem — te zemi klāja bieza nobirušo skuju kārta. Sniegs sniga divas dienas un naktis. Tad sals strauji pieknieba un, kaut ari līdz rudens beigām vēl bija palicis vesels mēnesis, ziemas kundzībai nekas vairs nestājās ce|ā. Tikai melngalvas dižknābji nekādi nevēlējās atzīt tās atnākšanu un skanīgi dziedāja kailo bērzu galotnēs.

Ziemai sākoties, vecā tīģeriene devās uz vietām, kur ciedrupriedes auga juku jukām ar ozoliem. Te meklēja barību meža cūku bari, ko pievilināja nobirušās zīles un ciedrupriežu čiekuri.

Ar zīlēm mielojās ne vien meža cūkas, bet arī maral- brieži un stirnas, rakņādamās pa sniegu un nobirušajām lapām.

Bija pienācis medību laiks. Meža cūkas pievilināja ne tikai tīģerus vien — arī daudzi mednieki tīkoja pēc treknās gaļas. Ziemeļu džungļu svītrainajiem valdniekiem bija radušies bīstami konkurenti. Bieži vien tīģeriene, izdzir- dusi suņu rejas un šāvienus, griezās uz citu pusi, nevēlēdamās uzdurties medniekiem, bet tie gāja mežos aizvien dziļāk un dziļāk, un šķita, ka nav tādas vietas, kur nerī- bētu šāvieni. Tikai tīģerienes lielā pieredze deva iespēju viņai laikus mest līkumu apkārt medniekiem un izvairīties no satikšanās ar suņiem. Paši bīstamākie cilvēki — tīģeru ķērāji — vēl nebija parādījušies piesnigušajos mežos.

2. nodaļa

TĪĢERU ĶĒRĀJI

Augstajā, kraujajā Amūras attekas krastā netālu no upes čurnēja pavisam necila guļbaļķu^ mājiņa ar dēļu jumtu. Tās logu apmales un zelmini rotāja vienkārši kokgriezumi. Pie mājas auga divas skaistas, kuplas eglītes, nevis plūmju kociņi kā pie citiem mājokļiem. Mājas saiin- nieks Averjans Matvejevičs Kalugins bija profesionāls mednieks. Plašajā, kārtīgi uzkoptajā pagalmā ķēdē piesieti gulēja divi klusi suņi, kas nepievērsa nekādu uzmanību garām klīstošajiem krančiem. Pelēkā viiku spalva un ritenī uz augšu sagrieztā aste rādīja, ka tās ir laikas, bet garas, noļukušās ausis daiļrunīgi liecināja, ka rados tiem bijuši putnu suņi.

Viesis, ienācis mājā, nokļuva priekšistabā, kas bija apvienota ar virtuvi un ko dēļu šķērssiena šķīra no ]ie 1 istabas ar pieciem logiem. Tos rotāja gumijkoki. No 1 ielistabas — zāles divas durvis veda uz saimnieka un viņa deviņu bērnu guļamistabām. Ne pie sienām, ne uz skapja un kumodes neredzēja nevienu šauteni, nevienu citu medību rīku. Tikai maraibrieža ragi pie sienas priekšnamā liecināja par Kalugina nodarbošanos.

—    Nikolaj, ieslēdz radio, paklausīsimies, kāds rīt laiks! — Kalugins uzrunāja jaunāko dēlu, kas patlaban mācījās. — Sals pieņēmies. Tā vien raugi, sāks snigt pa krietnam, bet mēs vēl sēžam mājās. Vajag laisties projām uz taigu. Māt, vai sausiņi drīz būs piekaltēti?

—    Gandrīz jau pietiktu!

—    Labs ir, tad jau sāc vien kravāt mugursomu, bet es iešu pulcināt brigādi.

Ar šiem vārdiem Averjans devās pie saviem medniekiem. Kalugina brigādē bija trīs vīri: Fjodors Proskurja- kovs, Luka Gorbunovs un Dinitrijs Zolotarjovs. Viņi visi dzīvoja turpat netālu. Nepagāja ne stunda, kad brigāde jau bija sapulcējusies pie Zolotarjova. Tika nospriests otru dienu braukt līdz Vjazemskas stacijai, tad pa šaursliežu dzelzceļu līdz Medvežjei un no turienes doties uz Dzidro strautu, kur Averjanam bija uzcelts ziemas mājoklis. Sajā gadā Kalugina brigāde izgāja medībās pati pēdējā. Tikai pirms dažām dienām medību saimniecībā tika saņemts rīkojums — sagūstīt tīģerus; šis uzdevums tika gaidīts jau kopš rudens, tādēļ Kalugins kavējās mājās.

Brigādei bija jāsalūko ne vien kažokzvēri, bet ari jānomedī astoņas meža cūkas un jānoķer dzīvi divi tīģeru jaunuļi. Kalugins ne jau pirmo reizi devās tādās medībās — viņš bija sagūstījis dzīvus vairāk nekā divdesmit tīģerus, tomēr aizvien, parakstot līgumu, izjuta satraukumu.

Averjans atgriezās vēlu. Sieva Aņisja krāva tilpīgajā mugursomā maisiņus ar kaltēties sīpoliem, piena pulveri tin stērķeli. Galvenos produktus — maizi, cukuru, sviestu, putraimus mednieki paņems Medvežjē. Patronas, medību rīkus — cirvi pārvalkā, nazi, bises slauķi, kompasu un nelielu aptieciņu — parasti sakravāja viņš pats.

— Nu, māmuliņ, rīt paceļam enkuru, bet tagadiņ pie miera!

Niķelētās gultas atsperes klusītiņām ieslīga zem Kalugina spēcīgā stāva smaguma. Tomēr ne šī siltā, ērtā gulta, ne garšīgais borščs un pelmeņi, ko tik lieliski gatavoja Aņisja, ne arī viņas laipnība un sirsnība nevarēja noturēt veco mednieku mājās. Atnāca medību sezona — un viņš uz vairākiem mēnešiem aizgāja mežā, nakšņoja mednieku būdiņās uz cietas lāviņas, kur mugurā dūrās zaru Stumbeņi, vai arī nosnaudās pie ugunskura, savilcies čokurā, iztika ar vienkāršu viru vai arī tikai ar tēju un sasalušu maizi.

Medību gaitās Averjans nepavisam neilgojās pēc ģimenes siltuma un ērtībām, viņš pat aizmirsa Aņisju un bērnus, Krasnaja Rečkas ciematu un māju, ar visu sirdi nododamies cilvēces vissenākajai kaislībai — medībām. Tikai ziemas nogalē vai pavasara sākumā viņš atgriezās mājās, dažreiz pārvezdams trofejas lielā laivā, ko pats bija darinājis mežā no sausiem kokiem.

Aiz Kalugina atturības slēpās dziļa, nesatricināma pieķeršanās sievai. Jau ilgi pirms atgriešanās mežā viņš saveda priekšzīmīgā kārtībā saimniecību — atgādāja mājās sienu, nodrošināja kūti pret aukstumu, saskaldīja malku četriem mēnešiem.

Aņisju arī daudzināja par labu saimnieci, ikviens darbs viņai šķīrās: bērni staigāja apkopti, tīrās drānās, mājā grīdas tā spīdēja un laistījās, ka draugi, atnākuši ciemos pie Kalugina, kautrējās ar zābakiem kājās nākt iekšā istabās un, juzdamies neērti, apsēdās priekšistabā un slēpa apavus zem taburetes.

Sākumā Aņisja baidījās par vīru un pat uzstāja, lai viņš pamet medības un pāriet sovhozā par bitenieku, taču Kalugina mierīgā pārliecība par savu spēku un mednieka laimi ar gadiem iemājoja arī viņas sirdī, bet varbūt — kas to lai zina? — ari viņas dzīslās ritēja seno mednieku asinis — un Aņisja aprada ar zvēru mednieka sievas likteni un palīdzēja vīram kā prazdama.

Mazā gaismiņā Kalugins nokāpa no lieveņa, atsēja smilkstošos, satraukumā un aukstumā trīcošos suņus un izgāja aiz vārtiņiem. Pagriezdamies aiz stūra, viņš uzmeta atvadu skatienu logam, kurā balsnēja Aņisjas skumjā seja.

Kalugins soļoja lēnām, it kā nesdams smagu nastu, kaut gan mugursoma bija samērā viegla, — viņš negribēja steigties un sasvīst. Brigāde parasti sapulcējās Zolo- tarjova mājā pašā ciemata centrā.

Dmitrijs Zolotarjovs bija cēlies no Usūrijas kazakiem, kas pārcēlās uz Krasnaja Rečku no Tihoņkajas stacijas vēl pirms revolūcijas. Viņš jau ilgus gadus turēja zirgu, jo nespēja iedomāties medības bez zirga. Zolotarjova jaunības laikos Tihoņkajas apkaimē varēja sastapt daudz stirnu. Dmitrijs katru ziemu nošāva pa divdesmit un pat trīsdesmit stirnu un daļu medījumu pārdeva tirgū. Bez zirga aizvest no meža tik daudz gaļas nebija ko domāt. Dmitrija prasme veikli apieties ar zirgu un turklāt milzīgais fiziskais spēks visai noderēja brigādē — viņam tika uzticēta nomedīto zvēru izvešana no meža.

Kaut arī bija uzaususi gaisma, Zolotarjova logos dega elektrība. Visi bija sapulcējušies un gaidīja Kaluginu.

Atstājis ārā ieroci un mugursomu, Averjans devās uz virtuvi.

—    Sveiki, puiši!

—    Vesels, tētuk!

—    Varbūt uzkodīsi ketlaša pelmeņus? — piedāvāja Zolotarjovs, pabīdīdams tuvāk Kaluginatn bļodu ar cienastu.

—    Tencinu, bet tikko cēlies no azaida galda.

—    Kā tad brauksim — ar autobusu vai ar vilcienu? — apvaicājās Gorbunovs, pats jaunākais brigādes loceklis.

—    Jā, laikam gan ar autobusu ērtāk — pietura ir pie dzelzceļa pārbrauktuves.

Dmitrija Zolotarjova sievai nebija bērnu, un tāpēc viņa aizvien atvadījās no vīra, mirkdama asarās, nekautrēdamās savas vājības. Iebāzusi vīram vadmalas svārku kabatā pāris karstu pīrāgu, viņa palīdzēja uzcelt plecos trīs pudu smago «bluķi», kā Dmitrijs jokodamies dēvēja savu mugursomu, un plaši atvēra durvis. Visi izgāja pagalmā.

—    Nu, Darja, paliec sveika, vesela! Gaidi mājās uz Jauno gadu, — pasmaidīja Dmitrijs.

Skaļi noklaudzēja vārtiņi, un mednieki, vezdami suņus saitēs, devās uz autobusa pieturu. Kasiere — ņipra mei- tcne pazina Kaluginu un vēlīgi ļāva brigādei ievest autobusā četrkājainos palīgus, kaut gan pēc stingrajiem autotransporta kantora noteikumiem to nedrīkstēja darīt.

Gar asfaltēto šoseju stiepās tīrumi, kas mijās ar zem- zaru ozolu birzīm un lazdājiem; lapas kokiem jau sen bija nodzeltējušas un sakaltušas, taču vēl nebira. Jaunības dienās Kalugins tādās mežu skupsnās labprāt tika medījis fazānus. Viņš prata uzmeklēt putnus bez suņa, pēc tikko manāmām pēdām tur, kur fazāni, tāpat kā mājas vistas, pērās smilšu bedrēs.

Pēc četru stundu brauciena mednieki izkāpa no autobusa pie Vjazemskas kokmateriālu krautuves. No šejienes vajadzēja braukt pa Sihotealina šaursliežu dzelzceļu, kas bija uzbūvēts kokmateriālu izvešanai. Nelielos pasažieru vagoniņus, kuros parasti brauca mežcirtēji, vilka «dzeguze» — tā jokodamies tika dēvēta lokomotīve ar pārlieku garo un plato dūmeni dzirksteļu uztveršanai.

Pēc trīs stundu brauciena retās, pavasara ugunsgrēkos apsvilušās ozolu un bērzu birzis nomainīja biezi ciedrupriežu sili. Klāt bija arī pirmā Sihotealina kalnu pāreja.

Jau ceļā vīri saklausījās daudz jaunu ziņu.

— Citronliānām un vīnogulājiem tagadīt laba raža. Ciedrupriežu čiekuru un ozolzīļu ļoti maz, bet Mandžūri- jas valrieksti un lazdu rieksti nav padevušies nemaz, — stāstīja mežsargs. — Meža cūku un lāču skaits ir audzis, maralbrieži nekur nav aizklejojuši. Vāveru pagaidām maz, bet varbūt atnāks pārceļotājas.

Sarunās aizritēja puse nakts. Lokomotīves spalgais svilpiens vēstīja, ka vilciens pienācis Medvežjē. Mednieki te sapirkās produktus, nolīga zirgu, iztaujāja šejieniešus par zvēru klejojumiem.

Nākamajā rītā vīri devās ceļā. Pa priekšu soļoja Kalugins, viņam sekoja Zolotarjovs, vezdams zirgu, tiem nopakaļ pārējie. Zeme uz takas bija sasalusi, un gājēju soļi dobji atbalsojās mežā. Šķērsojot strautus, zirgs reizēm iestiga dūņainajā gultnē līdz vēderam. Tad tīģeru ķērāji ātri noņēma tam smagās nastas — un lopiņš ar pulcm izkārpījās ārā no dūksnāja.

Tikai vakarā mednieki un zirgs, nosvīduši un nobridu- šies slapji, atvilkās pie nelielas barakas. Plaši atvērtas durvis aicināja ceļavīrus ātrāk nākt iekšā un aizkurt krāsniņu.

Nepagaja pat nedēja, kad mednieku mājiņa pie Dzidrā strauta bija kļuvusi gluži omulīga. Baļķu sienas izžuva un kļuva gaišākas. Uz visām pusēm no būdas aizvijās sniegā iemītas taciņas.

Ik rītu, tikko saule pacēlās virs apsarmojušajiem kokiem, vīri devās medībās. Ikviens gāja tajā virzienā, ko bija izraudzījies pēc savas vēlēšanās. Jau otrajā dienā Zo- lotarjovs pārnesa mugursomā meža cūkas krūtežu un gabalu mīksta speķa. Kopš tā laika gaļas azaidā nekad netrūka.

Izlūkojuši apkaimes mežus, zvēru ķērāji sacirta un uzstādīja gar takām kuļemkas — bluķa lamatas Sibīrijas caunām, par ēsmu izliekot meža cūkas iekšas un meža irbju gaļu. Pie strauta lasmeņiem viņi izlika siazdus ūdelēm un ūdriem.

Vajādams meža cūkas, Zolotarjovs uzdūrās svaigām tīģeru pēdām. Baidīdamies aizbiedēt ar šāvieniem dārgos zvērus, viņš atsacijās no cūku medīšanas un atgriezās mājiņa. Vakarā, kad visi bija sapulcējušies pie dēļu galda, uz kura tikko pielika vietas četrām prāvām bļodām ar kūpošu strebjamo, Zolotarjovs nesteigdamies pastāstīja par redzēto.

— Acīmredzot Dzidrā strauta apkaimē mitinās svītraino ģimene. Laime pati nāk mums rokās! — viņš pabeidza sakāmo.

Tīģerēnus vajadzēja sagūstīt dzīvus. Vīri sagrieza gabalos platu marles saiti, salūkoja divus lielus kaņepāju maisus, pārbaudīja suņu pavadu izturību. Rūpīgi uztrina cirvjus un nažus. Savā plašajā mugursomā Zolotarjovs iebāza lokā saliektu šķērszāģi un katram gadījumam arī segu. Pie miera mednieki aizgāja agrāk nekā parasti.

Kalugins ilgi nevarēja aizmigt. Nāca prātā sen lasītais: «Riskēt ar dzīvību tev ir tiesības tikai tad, ja darbs, kura dēļ esi gatavs iet nāvē, ir absolūti nepieciešams tautai.»

Zvēri nav nemaz tik briesmīgi — bet kurš var galvot, ka tīģeru māte, aizstāvēdama jaunuļus, nesaplosa kādu mednieku? Tātad jāriskē, bet kālab — slavas, lielas peļņas dēļ? Vai ļaudīm ir nepieciešama tava drosme? Apdomājies, izdevīgāk un drošāk taču medīt sabuļus un ūdeles. Nē, tīģeris nav bīstams. Mednieki taču sagūstījuši simtiem tīģeru, neviens vīrs nav nogalināts, nav pat sakropļots. Ja izdarīsi aplam — tevi arī sivēns sakodīs. Es taču esmu mednieks, bet, «ja vilka baidies, mežā neej».

Tiek iekārtoti zooloģiskie dārzi un zvērnīcas, lai cilvēki varētu apskatīt dažādus dzīvniekus, — bet kāds gan zooloģiskais dārzs bez tīģera? Kādam taču jāsagūsta šie spēcīgie, skaistie zvēri. Tiesa, dzīties pakaļ tīģeriem nav viegli, vajadzīga vesela, stipra sirds, bet, ja zvērs saķerts, tad prieks skatīties — kādi ilkņi, kāds kažoks! Un, ja ierēcas, — šķiet, zeme nodreb. Ne jau katram gadās sagrābt aiz skausta zvēru valdnieku, pieveikt viņu godīgā cīniņā,…

Kalugina sirdi pildīja profesionāls lepnums un cieņa pret grūto, bet cilvēkiem vajadzīgo tīģeru ķērāja darbu.

Viņa biedri gulēja ciešā miegā. Vienmuļi čūkstēja malka skārda krāsniņā …

Mežs vēl tinās aklā tumsā, kad tīģeru ķērāji jau bija kājās. Gorbunovs aizgāja uz strautu un atnesa katliņos ūdeni — vienu katliņu tējai, otru — biezputrai un piesvieda krāsniņā sausu ciedrupriežu malku. Spēcīgā uguns tūdaļ nokaitēja sarkanu skārda dūmeni, karstais gaiss piepildīja mājiņu, tā ka vajadzēja atvērt durvis. Pie sliekšņa drūzmējās suņi, pacietīgi gaidīdami brokastis.

Zinādami, ka tīģeru vajāšana ilgs vairākas dienas, mednieki rūpīgi apāvās: aptinuši divējus vadmalas kājautus, viņi uzvilka oločas — ādas zeķes ar voiloka zolītēm; platās vadmalas bikses tika izlaistas pār oločām un cieši nosietas pie potītēm, vilnas blūzes sabāztas biksēs. Pie siksnas vienā pusē — mednieka nazis dziļā koka makstī, otrā pusē — plakana patronsoma ar trim aptverēm.

Saule vēl nebija pacēlusies virs apvāršņa, kad mednieki ar Zolotarjovu priekšgalā, vezdami suņus saitēs, aizgāja pa meža taku uz austrumiem no būdiņas.

Vīri gāja klusēdami, likdami pēdu pēdā, un, tikai nogājuši kilometrus četrus, kā pēc komandas apsēdās uz vēju izgāztas ciedrupriedes stumbra. Kaut arī mednieki bieži vien ir pieraduši pie tabakas, Kalugina brigādē neviens nesmēķēja.

Suņi saspringuši ausījās, izdzirduši zīlītes skrapstinā- mies pa bērza stumbru.

īsa atpūta — un mednieku virkne no jauna sāka zibēt starp brūnajiem ciedrupriežu stumbriem. Viņi gan kāpa lēnītiņām augšā ūdensšķirtnes grēdā, gan trokšņodami steidzās lejup gravā. Beidzot Zolotarjovs apstājās pie milzīgas izgāztas ciedrupriedes sakņu ķeburiem. Spēcīgs vējš bija pievcicis meža milzi, un tas krizdams bija pacēlis uz saknēm augsnes slāni un aizsprostojis mednieku taku ar piecus metrus augstu sienu. Pie šā dabiskā šķēršļa sniegā varēja saskatīt apaļus iespiedumus — tīģeru mātes pēdas. Tīģerēni bija pievērsuši uzmanību izgāztajam kokam, rāpušies augšā uz stumbra un staigājuši pa to. Aplūkojis pēdas, Kalugins ierunājās:

—    Tīģerēni vēl pavisam jauni, pēdas kā lūsim, būs pa trīsdesmit kilogramu katrs, ne vairāk.

Par to, ka jaunuļi ir tikai gadu veci, varēja gan priecāties, gan bēdāties. Mazus tīģerēnus vieglāk varēja sagūstīt, taču māte tos aizstāvēja sevišķi nikni.

Brigāde soļoja pa tīģeru pēdām līdz vēlam vakaram. Pēc saules rieta Kalugins sāka nolūkot nakšņošanas vietu. Drīz brigadieris ievēroja jau sen nokaltušu koku. Turpat blakus rēgojās divi augsti celmi ar satrunējušu serdi. Tie slējās uz augšu līdzīgi diviem dzelteniem dūmeņiem.

—    Tepat arī pārlaidīsim nakti, — Kalugins apstājās. — Malka šeitan laba, un būs arī ko palikt zem sāniem.

Nometuši mugursomas un palaiduši vaļā suņus, mednieki sāka rīkoties uz nakšņošanu. Proskurjakovs aizgāja meklēt ūdeni, Zolotarjovs un Gorbunovs ņēmās skaldīt do- bos celmus, Kalugins aizdedza nelielu ugunskuru. Uz slīpi zemē iedzīta mieta tika pakārti katliņi ar ūdeni, ko Proskurjakovs bija atradis neaizsalstošā avotiņā. Sals nebija stiprs, taču garajā novembra naktī vajadzēja daudz malkas.

Pēc vakariņām Kalugins piegāja pie sausās ciedrupriedes, ar cirvi atskaldīja dažas sveķainas skaidas un pielika tām aizdegtu sērkociņu. Uguntiņa vispirms nedroši aplaizīja skaidu, tad uz ciedrupriedes kailā stumbra, ko vairs nesedza miza, iedegās zila, kūpoša liesma un iespruka platajā dobumā. Drīz vien no dobā stumbra augšgala, kas atradās desmit metru no zemes, sāka velties melnu dūmu mutuļi. Ciedrupriedes garais celms uzliesmoja kā milzu lāpa.

Miegdami acis, sargādamies no spožajām liesmām, mednieki sastājās apkārt degošajam kokam un žāvēja pusmēteļus, tad izžāva kājautus, bet Zolotarjovs, kas svīda stiprāk nekā citi, izģērbās pavisam kails un, uzmetis plecos sauso, silto mēteli, izžāvēja veļu, svīteri un platās bikses.

Ciedrupriede liesmoja vairāk nekā divas stundas, tad sāka sprakšķēt, stenēt un nogāzās, uzsitot augstu gaisa sniega putekļus un dzirksteles. Savilkuši vienkop degoša koka gabalus, mednieki salika apkārt garajam ugunskuram nocirsto celmu siiēm līdzīgās šķilas un atlaidās uz tām kā uz dārza soliņiem. Pa nakti ugunskurs izdega vairākas reizes, un viņiem vajadzēja pievilkt guļvietas tuvāk ugunij. Noteicis pēc zvaigznēm, ka rītausma vairs nav tālu, Kalugins slējās kājās.

—    Nu, karadraudze! Šodien droši vien panāksim, — viņš uzrunāja biedrus. — Ar maziem tīģerēniem zvērs tālu nestaigā. Tev, Zolotarjov, palaimējies atrast gadu vecus. Ieturēsim brokastis — un pa pēdām!

Kalugina paredzējums piepildījās. Pēc pusdienas mednieki izgāja plocī, kur īsu brīdi pirms viņu atnākšanas tīģerēni bija mielojušies ar meža cūkas sivēna gaļu.

Tīģeru māte, gulēdama zem biezas egles uz kailas zemes, pirmā izdzirda soļu švīkstus. Viņas vērīgās acis jau iztālēm samanīja mednieku un suņu siluetus. Tīģeriene aprauti dobji ierēcās, satraukumā uzsita ar asti pa sniegu un metās projām.

Briesmu signāls iedvesa Rigmai šausmas — spalva sa- bozās, acis izpletās, un viņa kopā ar brāli sekoja mātei. Dzeltenie zvēri klusā, vieglā gaitā aizslīdēja meža biezoknī. Uz sniega baltā fona starp pelēkajiem koku stumbriem tīģeri bija skaidri saskatāmi, bet, tikko zvēri apstājās, tā visa saime biežņā pagaisa kā rēgi.

—    Paskat, kur mielojušies! — iesaucās Kalugins, izgājis plocī. — Nu, puiši, suņus nelaidiet vaļā visus uzreiz. Luka, raisi vaļā! Tu, Fjodor, uzliec savējam uzpurni. Tīģerēni mazi — saplosīs!

Ļāvuši suņiem apošņāt pēdas, mednieki palaida divus no tiem un izšāva gaisā. Tad Kalugins stingri aizsēja purnu savam nepacietībā smilkstošajam Cokam un arī atraisīja saiti. Nopakaļ Cokam aizjoza Dmitrija Beļčiks, dedzīgs, bet gļēvulīgs suns. Tagad mednieki juceklīgā barā skrēja pa tīģeru un suņu pēdām.

Rigma atpalika no mātes un pūlējās neizlaist no acīm brāli. Viņa redzēja, ka divi melni suņi pielekšo brālim, metas viņam virsū un notriec no kājām, bet tūdaļ smilkstēdami atlec sānis, nobaudijuši tīģerēna asos nagus. Mainījis virzienu, Rigmas brālis steidzās meklēt glābiņu egļu jaunaudzē, bet ceļu viņam, nikni riedami, aizšķērsoja divi citi suņi. Rigma redzēja, kā brālis šaudās starp kokiem, kā melnie suņi viņu no jauna panāk un, notriekuši no kājām, sāk žmiegt pie zemes. Divi citi suņi rēja pa gabaliņu.

Rigma skrējapa mātes pēdām. Pirmo reizi mūžā viņas Sirdi bija sagrabušas neizsakāmas šausmas. Uzskrējusi Sopkā, viņa ieraudzīja tīģerieni, kas gaidīja bēgošos bērnus, un nomierinājās — māte neļaus darīt pāri.

Kamēr abi zvēri steidzās projām no ķērājiem, suņi, aplenkuši atpalikušo tīģerēnu, piespieda viņu palīst zem izgāztā koka saknēm. No turienes kā no alas zvērēns atkā- vās ar ķetnām. Ja niknākajiem suņiem nebūtu uzpurņa, viņi jaunuli saplosītu.

Pirmais kautiņa vietā atsteidzās Kalugins. Ieraudzījis, ka tīģerēns pats ielīdis slazdā, mednieks sāka tvarstīt suņus un sēja tos pie kokiem. Atskrējušie vīri nāca viņam palīgā. Kad suņi bija aizvākti, ķērāji ņēmās stiept tīģerēnu ārā no sakņu apakšas. Ar nūjām uzmetuši zvērēnam segu, vīri piespieda viņu pie saknēm un pēc tam, uzmaukuši priekšējai ķetnai virves cilpu, izvilka viņu ārā un sasaistīja ar marles saitēm.

Atstājuši pie gūstekņa Luku, citi tīģeru ķērāji metās pakaļ Rigmai. Nepieradusi pie ilgas skriešanas un izlaidusi no acīm māti, viņa ielīda vējlauzē un paslēpās izgāztajos kokos, vērīgi ieklausīdamās ikvienā troksnī. Vecā tīģeriene varētu aizbēgt no vajātājiem un viņu nevarētu panākt neviens suns, ja vien mātes cildenais instinkts nepiesaistītu viņu kā dzelzs cilpā pie bīstamās vietas.

Jaunais mednieks, kas apsargāja vērtīgo gūstekni, pat nenojauta, ka no biezokņa uz viņu raugās, zvērojot briesmīga naida ugunīs, divas zaļas tīģera acis. Ja tīģerēns pakustētos vai ieņaudētos, māte steigtos viņam palīgā, un tad Lūkam klātos ļauni. Tīģeriene klusītiņām, līzdama uz vēdera, pielavītos no slēptuves un milzīgos lēcienos kā krītošs koks gāztos virsū bezrūpīgajam puisim … Taču tīģerēns nekustējās un neizdvesa ne skaņas. Varbūt viņš bija miris? Apmetuši Lūkam līkumu pieklājīgā attālumā, tīģeriene devās meklēt Rigmu, kurai pa to laiku tuvojās mednieki.

Lai cik dedzīgi Kalugins vēlējās turpināt vajāšanu, nakts tumsa apstādināja medniekus uz tīģeru pēdām. Par ērtībām šobrīd nebija ko domāt.

Sakūruši nelielu ugunskuru, vīri izkausēja katliņā sniegu, uzvārīja citronliānu tēju, salēja krūzēs un ieturēja vakariņas, apmierinoties ar sasalušu maizi un speķi. Turpat pie uguns viņi nosēdēja visu nakti. Kaut arī aizmigt izdevās tikai uz brīdi, neviens nejutās noguris. Tikai karā un medībās satrauktā nervu sistēma dara brīnumus ar cilvēka organismu, un tas spēj izturēt sasprindzinājumu, kāds nav iedomājams ikdienas dzīvē.

Uzausa diena, un tīģeru vajāšana atsākās no jauna. Suņi, atklājuši Rigmu vētras lauztajos kokos, aplenca to no visām pusēm. Viņi gan nevarēja uzklupt tīģerēnam, taču arī neļāva izraudzīties tam drošu atkāpšanās ceļu. Rigma, vēlēdamās iebiedēt naidniekus, skaļi rūca un šņāca, tālab suņi sasparojās vēl vairāk un lūkoja ieķerties viņai sānos. Suņiem palīgā skrēja mednieki, nenojauz- dami, ka no otras puses brikšņai lavās klāt vecā tīģeriene. Ieraudzījuši saimniekus, suņi metās virsū Rigmai dros- mīgāk, bet viņa pēkšņi lielā lēcienā pārlingoja pāri vajātājiem un joza projām uz priedulāju. Suņi tomēr bija žiglāki: lai kā tīģerēns sasprindzināja pēdējos spēkus, divi pelēki suņi, norāvuši uzpurni, gandrīz vienlaikus sagrāba viņu aiz pakaļkājām. Aiz sāpēm Rigma spalgi iebrēcās, un tīģeru māte šajās skaņās saklausīja palīga saucienu, Suņi nepaspēja ne atjēgties, kad vienu no tiem atsvieda tīģerienes ķetnas sitiens, bet otrs sāka krampjaini raustīties zvēra žokļos.

Pieskriedams Kalugins, sirdij stingstot, pat sadzirdēja, kā viņa mīļotā Coka izmisīgais kauciens saplūst ar sadragātā mugurkaula brīkšķi. Aizsviedusi nedzīvo ienaidnieku pār plecu, tīģeriene veiklā lēcienā, gluži kā milzu kaķis, peli ķerdams, ar priekšējām ķetnām piespieda pie zemes vēl vienu upuri. Acumirklīgs ilkņu tvēriens —• un suns pārvērtās bezveidīgā masā. Dzīvi palikušie Beļčiks un Taiga, asti nolaiduši, laidās lapās.

Kalugins izmisumā norāva no pleca karabīni un ncmēr- ķēdams, gribēdams tikai aizbiedēt zvēru, izšāva divas reizes. Apmetuši līkumu, suņi metās viņam pie kājām, un tiem sekoja satracinātā tīģeriene.

Kalugins, būdams īstens tīģeru ķērājs, nosodīja tos, kuri šāva uz retajiem zvēriem, kaut arī pašaizsardzības nolūkos. Kad tīģeru māte, atstājusi suņus mierā, gāzās virsū Averjanam, viņš tikai pagrieza karabīni un ietrieca laidi zvēram žokļos, it kā tā būtu nevis veca tīģeriene, bet gan jaunulis. Kalugins bija cieši sažņaudzis šauteni, taču ķetnas trieciens bija tik spēcīgs, ka ierocis tika izsists no mednieka rokām un aizlidoja vairākus metrus tālu.

Norāvis no galvas kažokādas cepuri, pieredzējušais zvēru ķērājs iegrūda to ar visu roku uzbrukošā plēsoņa atplestajā rīklē, taču, žokļiem sacērtoties, asie zobi izurbās cauri ausainei un rokai. Tīģeriene saslējās uz pakaļkājām un ar priekšējām ķetnām vairākas reizes iezvēla Kaluginam pa pleciem un galvu. Viņam iedžinkstējās ausīs un kaut kas karsts sāka līt aiz svītera apkakles.

Zaudēdams samaņu, Kalugins vēl redzēja, ka viņam pie pašas sejas pavērusies zvēra rīkle ar baltajiem ilkņiem .,.

«Beigas!» ieplaiksnījās aizmiglotajā apziņā.

Šķita — kaut kur iztālēm skan šāvieni un kliedzieni — biedri bija atsteigušies palīgā… Pēc mirkļa Kalugins atguva samaņu. Viņš labi dzirdēja, ko saka Zolotarjovs:

—    Tīģeriene beigta!

—    Nezaudē dūšu, Averjan, tūlīt mēs tevi atbrīvosim.

Dmitrijs un Fjodors aizvilka sānis nedzīvās, vēl trīcošās tīģerienes miesas un palīdzēja Kaluginam piecelties. Izspļāvis sniegā asiņu kamolu, mednieks pulējās uzmaukt galvā ausaini, taču roka neklausīja. Biedri steigšus aplūkoja savainoto, lūkodami pēc iespējas ātrāk pārliecināties, vai brūces neapdraud dzīvību.

Tīģeriene bija saplosījusi Averjana plecu, kaut arī svārki bija šūdināti no biezas, izturīgas vadmalas, un ilkņi cirtuši diezgan dziļas brūces. Par laimi, pleca kauli un lielie asinsvadi bija palikuši neskarti. Ar ķetnas sitienu tīģeriene bija savainojusi Averjanam apakšējo žokli un ar nagiem pārplēsusi ādu uz kakla. Satraukumā viņš nejuta sāpes un ļāva, lai biedri pārsien brūces ar krekla strēmelēm un marles saitēm.

Rigma redzēja, kā māte, nogalinājusi divus suņus, metas virsū medniekam, kā atsteigušies tīģeru ķērāji sāk šaut. Viņa bija pārliecināta, ka māte piespiedīs ienaidniekus bēgt un tad viņas abas palversies kalnos. Aizskrējusi kādu kilometru, Rigma apstājās, bet šausmas atkal sagrāba sirdi, un viņa lēkšoja projām no baisās vietas.

Redzēdams biedru apjukušās un noraizējušās sejas un vēlēdamies viņus uzmundrināt, Kalugins, it kā nekas nebūtu noticis, uzsmaidīja un uzsāka savu iemīļoto dziesmu «Pa Baikāia drūmajām stepēm». Tomēr vakarā savainotais mednieks vairs nevarēja ne parunāt, ne pat atvērt muti.

Zolotarjovs ieteica pārlaist nakti tepat uz vietas un otrā rītā pa visīsāko ceļu atgriezties medību mājiņā. Fjodoru norīkoja iet pie Lūkas un divatā atvilkt uz būdu tīģerēnu.

Tīģeru ķērāji saskumuši gaidīja nakti. Kā gan Kalugins pārcietīs savainojumus, vai spēs pats aiziet līdz mājiņai? Apsēdinājuši Averjanu pie ugunskura un padzirdījuši ar stipru tēju, mednieki novilka tīģerienei ādu, apglabāja vecas liepas dobumā savus labākos suņus un tad iestiprinājās ar vārītu tīģera gaļu. Averjans nevarēja nekā norīt, tikai iedzēra tēju. 2oklis viņam bija sapampis, brūces sāpēja.

—     Kaut arī ugunskurs karsts un krūtis siltumā, bet mugura salst. Sakursim otru, — ierosināja Fjodors. — Averjans gulēs starp ugunskuriem, un viņam tad nevajadzēs grozīties.

Sāka liesmot vēl viens ugunskurs. Kalugins gulēja, reizēm aizsnauzdamies, reizēm ieslīgdams nemaņā. Kurinādami uguni, biedri uzmanīja, lai Averjana apģērbs neaizdegtos no dzirkstelēm. Atcerēdamies dažādus nelaimes gadījumus medībās, Zolotarjovs nesteigdamies stāstīja:

—    Mani jaunībā arīdzan zvērs plēsa. Es toreiz medīju Alčanā. Bise man bija slikta, vienstobrenc. Uzgāju dobumu, kur bija apgūlies baltkrūtis lācis un nu tikai ņērnos ar nūju šo bakstīt. Sak, rāpies ārā! Sākumā lācis nūju ar zobiem plosīja, pēcāk skalos — lien laukā. Likās — dobumā pavīd baltais laukums uz krūtīm, un tad es spēru šim virsū, bet lode, kā redzams, netrāpīja tur, kur vajadzēja. Lācis ierēcās un kā lēca no koka, tā man virsū. Protams, notrieca mani no kājām, iemīdīja sniegā un nu tik plēš ar nagiem. Mugurā man biezs, silts praķis, vate kušķiem vien lido uz visām pusēm. Lūkoju piecelties, lai ātrāk nogalētu zvēru, bet šis man ar ķepu … Kaut arī zvēliens paslīdēja garām, taču pusgalvai atplēsa ādu ar visiem matiem. Uzreiz sāka tecēt asinis, un mani sagrāba tāds niknums, ka pat nejutu sāpes. Sagrābu bisi aiz stobra un kā bliezu lācim pa pauri, tā laide sašķīda lupatu lēveros. Zvērs ierēcās un likās projām. Izberzēju acis, bet šis kā ūdenī iekritis. Pārskrēju būdā. Kārtīgi uzklāju atplēstās ādas lēverus uz galvas un vēl uzbēru virsū sauju sāls. Biju dzirdējis, ka tādām vainām sāls esot labākās zāles.

—    Velti tā darīji, — ieminējās Fjodors, — vajadzēja uzkaisīt svaigus pelnus.

—    Pelnus neesmu izmēģinājis, taču sāls palīdzēja, — pasmaidīja Zolotarjovs. — Tolaik ne dakteru, ne feldšeru mūsu ciematos nebija. Katrs ārstējās kā mācēdams.

Mednieki visu nakti neļāva izdzist ugunij un rūpējās, lai Kalugins aizvien atrastos siltumā. Otrā rītā Averjans tikko snēja piecelties. Brigāde sadalījās — Kalugins un Zolotarjovs devās atceļā. Pa priekšu gāja Zolotarjovs, Viņš nesa divas karabīnes un Kalugina mugursomu. Ap pusdienas laiku parādījās mājiņa. Nosprieda tajā nepār- nakšņot. Pēc īsas atpūtas un dažiem malkiem siltas tējas vīri turpināja ceļu. Tikai vēlā naktī viņi atnāca ciematā.

Jauns ārsts uzmanīgi izmeklēja cietušo, pārsēja brūces un izdarīja iešļircinājumu pret stinguma krampjiem. Viņš uzstāja, ka steigšus jādodoties uz rajona slimnīcu — tur brūces aizšūšot. Ar pirmo pagadījušos smago mašīnu mednieki aizbrauca uz rajona centru.

Ne jau ar vieglu sirdi Zolotarjovs veda draugu uz slimnīcu un atstāja ķirurga aprūpē. Siein vīrišķīgajiem bārdaiņiem, kas nebijās zvēra ilkņus un nagus, ieraugot šļirci un skalpeli, sašļuka dūša. Atstājis Averjanu slimnīcā, Zolotarjovs to pašu dienu atgriezās mežsaimniecībā un no turienes mednieku mājiņā — viņa palīdzība vērtīgā gūstekņa transportēšanā bija ļoti nepieciešama.

3. nodala

JAUNĀ ĢIMENE

Bāreņos palikusī Rigma vairākas dienas nekā neēda. Naktis viņa pārlaida vecās meža cūku migās, ko tās allaž iekārtoja, savilkdamas čupā sīkus zariņus un sausu zāli. Pagāja divas nedēļas. Vēders aizvien neatlaidīgāk prasīja savu tiesu, bet Rigma pati vēl neprata sagādāt sev uzturu — nomedīt briedi vai meža cūku. Par laimi, toziem mežā mitinājās daudz vagotājpeļu. Tikko Rigma apstājās un ieklausījās, tā tūlīt izdzirda čabināšanos. Tur zem sniega rosījās peles ar īsu asti. Kaut arī Rigma piederēja pie meža aristokrātijas, pie dižciltīgajiem, tomēr bija no kaķu cilts. Varbūt tieši tāpēc tīģerēns neniecināja peles un ķēra tās lielā skaitā.

Kādu nakti viņai palaimējās nomedīt zaķi. Pārbijies no lapsas, greizacis pats iedrāzās Rigmas ķetnās. Tomēr izsalkušajām jaunulim zaķis bija tikai tāds nieks — viņa kāroja pēc meža cūkas treknās un maralbrieža sulīgās gaļas.

Apmetusies uz dzīvi apvidū, kas bija pa prātam ari

meža cūkām, Rigma klaiņoja pa rukšu takām. Tīģeriene daudz reižu noskatījās, kā meža cūkas meklē barību, un pielavījās tām pavisam tuvu, taču baidījās uzklupt pat sivēnam: skaļi čāpstinādami, briesmīgos ilkņus spīdinādami, apkārt slāja lieli, saraini kuiļi.

Reiz Rigma tuvojās migai, no kuras tikko bija izlīdusi cūka ar sivēniem. Ar ciesu izklātais midzenis asi smaržoja un vēl glabāja dzīvnieku siltumu. Rigma atgūlās uz mīkstās zāles un labpatikā aizmiedza acis. Taču snaudu mirklī aizgainīja čabēšana — migai viegliem solīšiem tuvojās kāds dzīvnieks. Rigma pieplaka pie zemes un sasprindzināja dzirdi un redzi. Drīz viņa ieraudzīja skrienam pa taku mazu sivēntiņu un nomanīja, ka tas ir pavisam neaizsargāts. Mazulis, kas bija iedomājis vēl kādu stundiņu nosnausties siltajā migā, gandrīz jau atradās pie kārotā mērķa, kad pēkšņi viņam pretim uz takas izlēca svītrains zvērs. Spalgs kvieciens uzšāvās aukstajās, pelēkajās debesīs un tūdaļ aprāvās.

Pirmo reizi patstāvīgajā dzīvē Rigma tika pie medījuma, kas bija viņas dižciltīgās cilmes cienīgs. Trīs dienās viņa apēda visu sivēnu ar ādu un kauliem un juta, ka pieaug paļāvība uz saviem spēkiem. Pēc šās reizes viņa kļuva dūšīgāka un gatavojās vēl pārdrošākam uzbrukumam.

Kādas četrdesmit meža cūkas mierīgi rakņājās sniegā, mielodamās ar skostām. Rigina vairākas reizes apgāja apkārt dzīvniekiem pieklājīgā attālumā. Vieta bija pilnīgi piemērota sekmīgam uzbrukumam, bet tīģerienes nodomu kavēja divi maralbrieži, kas klaiņoja kopā ar cūkām. No maralu vērīgā skatiena bija grūti paslēpties pat tīģerim. Naktī Rigma prastu apmānīt modros briežus, taču medības dienā prasīja aukstasinību un lielu pacietību, bet jaunajai tīģerienei vēl trūka šo īpašību.

Kaut arī Rigma, izšļaukus nogulusies sniegā, ložņāja no slēptuves uz slēptuvi līdzīgi milzīgai svītrainai čūskai, maralbrieži pamanīja zvēru. Lēkādami uz vietas, viņi gluži tāpat kā suņi sāka «riet» uz tīģerēnu. Meža cūkas labi zināja, ka briežu «riešana» aizvien brīdina no draudošām briesmām. Cūkas pa kaklu pa galvu drāzās augšā pa kalna nogāzi un pazuda aiz pārejas. Viņām nopakaļ aizaulekšoja arī piesardzīgie maralbrieži.

Rigma medības vēl daudz reižu piedzīvoja neveiksmes, tomēr ar katru dienu viņas pieredze kļuva bagataka.

Reiz Rigma uzdūrās svaigām nepazīstamu tīģeru pēdām. Māte ar divgadīgiem jaunuļiem bija gājusi uz citu medību rajonu. Uz viņas takas bija palicis pusapēsts medījums, ko Rigma, aizgaiņājusi vārnas un sīkus zvēriņus, pievāca. Drīz tīģeru māte pamanīja Rigmu un, pārliecinājusies, ka tas ir tīģerēns, izturējās miermīlīgi. Jaunuļi gan grasījās mesties virsū nepazīstamajai, taču, noskārtuši viņas vēlīgos nodomus, sāka rotaļāties, it kā aicinādami svešo sev līdzi. Drīz Rigma kļuva par pilntiesīgu jaunās ģimenes locekli, dalījās ar meža medniekiem visās viņu veiksmēs un neveiksmēs.

Vecā tīģeriene, kas Rigmai aizstāja māti, bija laba pa- mate. Viņa bārenei nedarīja pāri, apmīļoja ne vien savus pieaugušos bērnus, bet veitīja ari Rigmai tikpat daudz maiguma. Pēc veiksmīgām medībām pamāte atdeva Rigmai labāko gaļu un pasargāja viņu no jaunuļu pārestībām.

Tīģeru saime dzīvoja saticīgi un priecīgi un kopīgi gāja medībās, kurās Rigma mācījās no vecākajiem ģimenes locekļiem dzīt pēdas briežiem un cūkām, pielavīties upurim un nonāvēt to vienā mirklī. Pie kalna, kurā bija apmetušies tīģeri, mednieki rādījās reti. Udehi bija nosaukuši šo kalnu īsā, dīvainā vārdā par Ko.

Rigmai šķila, ka tīģeriem nav ienaidnieku, atskaitot cilvēkus un suņus, un ka visas Sihotealina četrkājainās radības bīstas no vecās tīģeru mātes, meža biezokņu valdnieces. Drīz viņa pārliecinājās, cik nepareizas bijušas šādas domas.

Toziem visos apkārtējos mežos barības trūkuma dēļ lielie brūnie lāči nebija nolikušies ziemas guļā kā parasts, viņi pārvērtās blandoņos — klaiņojošos zvēros. Kāds vecs blandonis neatlaidīgi sekoja tīģeriem, pievākdams viņu mielasta paliekas. Lācis bija izkāmējis, ar vāju redzi. Viņa melnā, nespodrā spalva gariem kušķiem karājās uz leju, un ciedrupriežu sveķi tos vietām bija salipinājuši lēkšķes. Kad lācis slāja pa meža cūku iestaigāto taku vai pa strauta ledu, krietnus desmit centimetrus garie priekšējo ķepu nagi draudīgi klabēja līdzīgi kastaņetēm. Mūžam tukšais vēders varēja sagremot visu, kas nonāca zvēra zobos — skostas un zāli, meža cūkas gaļu_ un kaulus. Blandonim neriebās arī krituši dzīvnieki, sprāgoņas, viņš izlaupīja mednieku pārtikas krājumus un aprija medījumu, ko tie bija noglabājuši. Lielāko daļu atrastā viņš

notiesāja uz vietas, bet to, ko nevarēja pieveikt uzreiz, aizstiepa projām un paslēpa priekšdienām klusās, nomaļās vietās. Blandonim bija ļoti smalka oža, un pēc vārnu ķērkšanas intonācijām viņš spēja noteikt, vai melnajām pļāpām ir kaut kas ķēries. Lācis necieta sev līdzīgus zvērus un dzīvoja drūmu vientuļnieka dzīvi. Neviens nezināja, cik viņam gadu. Acīmredzot zvērs pats bija pārliecināts, ka ir «vecākais», Sihotealina mežu saimnieks.

Blandonis gan vairījās no sastapšanās ar tīģerieni, taču no viņas nebaidījās. Lācis tikai nevēlējās uzsākt ķildu, jo zināja, cik asi ir tīģeru zobi un nagi. Viņu pilnīgi apmierināja parazīta dzīve. Pret tīģeru ģimenes galvu lācis izturējās godbijīgi, turpretim Rigmu necieta un reiz, pārsteidzis tīģerēnu pie vēla brokasta, rēkdams metās tai virsū. Ne vienu reizi vien lācis aizdzina no medījuma arī jaunuļus. Tie gan rādīja zobus, taču baidījās aiztikt pāri darītāju.

Blandonis kļuva tik nekaunīgs, ka reiz ieradās kā nelūgts viesis tieši pie «pusdienu galda». Tīģeriene, nepaguvusi remdēt izsalkumu, mielojoties ar tikko nogalināta maralbrieža gaļu, nikni uzbruka lācim. Viņa izveicīgi pļauķāja svešinieku ar spēcīgajām priekšķetnām, taču neuzdrošinājās laist darbā nāvējošos ilkņus, baidīdamās nokļūt blandoņa dzelžainajās skavās. Lācis, apdullinoši rēkdams, demonstrēja draudu pozas: saslēja spalvu uz skausta, izlaida no ķepām garos, stipros nagus un snaig- stīja tos gaisā.

Blandonim nepavisam negribējās cīnīties ar veiklo, bīstamo ienaidnieku, viņš tikai pūlējās pēc iespējas drīzāk aizbaidīt tīģerus no medījuma, kas tik kārdinoši smaržoja, rosinot ēstgribu, ka siekalas piepildīja muti un pilēja sniegā. Tāpat kā visiem lāčiem, arī blandonim bija ļoti tiepīgs raksturs, un viņš, kad vajadzēja tikt pie iecienītas, gardas barības, spēja likt lietā stipru fizisku piepūli un paciest sāpes.

Sihotealina mežu lielo, stipro plēsējzvēru ķilda izvērtās īstā kaujā. Abi ienaidnieki bija pārlieku izsalkuši, un tālabad neviens negribēja piekāpties. Saskaņā ar taigas likumiem iekārot svešu medījumu varēja tikai stiprākais. To saprata art tīģerēni un, vēlēdamies palīdzēt mātei, bruka virsū lācim. Redzēdams, ka viņam jau uzbrūk trīs tīģeri, blandonis kāpās atpakaļ, spiezdams dibenu pret resniem koku stumbriem, un drīz atstāja kaujas lauku.

Tīģeri šoreiz svinēja uzvaru, bet Rigma pārliecinājās, ka jabaidās ne vien no cilvēka, bet ari no lielajiem brūnajiem lāčiem.

Ziemas vidū meža cūku bari pārgāja uz gravām, kas bija biezi aizaugušas ar skostām. Tīģeri savukārt apmetās stāvajās, saulainajās tuvīno sopku nogāzēs un no turienes paretam uzbruka cūkām. Krietni pamielojušies, tīģerēni vāļājās pa zemi, ko klāja pērnā gada lapas, un sildījās ziemas saules skopajos staros. Vēlēdamās krietni izgulēties, Rigma uzmeklēja vecās, pamestās meža cūku migas, kas bija izklātas ar sausu ciesu un saplūksnātiem zariņiem un deva mīkstu un samērā siltu patvērumu.

Ziema Sihotealinā ir saulaina, sniega nav daudz. Lielo upju atklātajās ielejās ziemas musonu ledainā dvesma saldē visas dzīvās radības. Biezajos jauktajos mežos un pazemajās sopkās musoni aprimst. Viegls vējiņš, maldīdamies milzīgo ciedrupriežu vainagos, čukst kaut ko nesaprotamu — un šķiet, ka tālumā šņāc jūras bangas. Lejā, pie pašas zemes, ko sedz palsens, spožai vatei līdzīgs mīksts sniegs, valda klusums. Nedreb lazdu zaru sausās lapas, neveļas lejā fantastiskās sniega vijas, kas izrotājušas krūmus.

Tikai ziemas sākumā, kamēr Amūru vēl nav pārklājušas ledus bruņas, un agra pavasara priekšvakarā šajos mežos ielaužas postoši cikloni. Tad viesuļvētras izrauj ar visām saknēm simtgadīgas ciedrupriedes un nolauž vecās liepas.

Tīģerus nebiedēja pat trīsdesmit grādu sals. Daba bija parūpējusies par šiem siltummīlētājiem zvēriem: garais, zīdainais matojums un diezgan biezā zemādas tauku kārta droši sargāja tos no stipra aukstuma. Pašā saltākajā laikā — naktī un pirmsausmas stundās tīģeri negulēja — tad zvēri apstaigāja savus īpašumus un medīja. Tīģerēni rotaļājās un draiskojās ar Rigmu. Kokos viņi nekāpa, taču kritalas un pa pusei nogāzušies meža milzeņu stumbri likās vilinoši: zvēri uzrāpās tajos un no augšas vēroja biezokņus. Dienai atnākot, tīģeri izraudzījās vietu atpūtai un, saulgozī sildīdamies, snauduļoja, kaut ari joprojām palika modri.

Kaluginam slimnīcā aizvadītās dienas vilkās skumjas un garlaicīgas. Viņu apciemoja Aņisja un atveda pašas gatavotus gardumus. Šķita, ka viņš pilnīgi izveseļojies,

Uzmetis plecos halātu, kas tik tikko apsedza ceļgalus, vecais tīģeru ķērājs ilgas stundas sēdēja pie loga. Tālumā pie apvāršņa vīdēja neskaidri samanāmas zilganīgas sopkas. Tur bija aizritējuši labākie Kalugina mūža gadi. Atmiņā atausa sen pagājušo medību ainas, un viņš no jauna pārdzīvoja visu notikušo.

Nāca prātā tālā jaunība. Viņš, puisis ar gaišbrūniem matiem, pirmo reizi bija paņēmis bisi un aizklīdis plašajās, pavasarīgajās Amūras p|avās. Zeltainā ciesa šūpojās vējā gluži kā kviešu druva, kam nav ne gala, ne malas. Tikai šur tur nepārskatāmajos klajumos zilgmoja sīki ezeriņi apšu birzīšu ielokos. Debesīs riņķoja putnu bari, brēca pīles un vaidēja tilbītes.

Pirmajās medībās Kalugins neko lielu nenošāva, taču viņa dvēseli bija dziļi saviļņojis prieks, ko sniedz tuvība ar dabu, viņš iemīļoja zilgmainos līčus, kur peldēja baltie gulbji, zaļos vītolus, kas spoguļojās rāmajos ūdeņos. Un, kad atnāca rudens un debesīs uz dienvidu pusi traucās zosu bari, viņš uz visiem laikiem pameta dūmaino smēdi, aizgāja taigā un kļuva par mednieku.

Katrai stihijai piemīt īpašs valdzinājums. Dažu aicina jūra, dažu vilina debesis. Kaluginu neatvairāmi vilka pie Sevis mežs. Sis instinktam līdzīgais aicinājums, šķiet, bija iedzimts. Bez šā aicinājuma Kalugins nebūtu kļuvis par teku zinātāju, pēdu dzinēju. Medībās viņš augstāk par visu vērtēja pirmatnējās dabas skaistumu. Kaluginam sagādāja prieku pirmā taka neskartajā taigā, svešu acīm Slēptās meža iemītnieku dzīves vērošana.

Atgriezies meža mājiņā, noguris līdz nāvei, viņš novilka sviedros un kūstošajā sniegā izmirkušo pusmēteli un mierīgs, pārliecināts par panākumiem, gatavojās jaunai medību dienai. Viņu aizvien gaidīja laime, tā aizvien bija priekšā, tāpat kā zvērs — pēdu galā. Mednieks bija neparasti spēcīgs un veikls, tā bija viņa panākumu ķīla.

Drīz vien Kalugins sāka apjēgt dzīvnieku viltīgos paradumus, izprast zvēru dzīves slepenos likumus. Sākumā mednieku aizrāva sportiska kaislība, viņš sacentās ar zvēriem ātrumā un izturībā, lepojās ar trāpīgu šāvienu, tomēr aizvien biežāk un biežāk viņa dvēselē iezagās žēlums pret Zvēru. Tikai tīģeru gūstīšana aizvien priecēja viņa vienkāršo, patieso sirdi —1 zvēram nebija jāatņem dzīvība.

Gulēdams slimnīcā, Kalugins bieži domāja par biedriem, kas bija palikuši taigā. Bija pats karstākais ziemas medību laiks, un īstam medniekam nebija lielāku moku kā sēdēt mājās un skumīgi noraudzīties, kā aiz loga virpuļo sniega pārslas. Nemaz negribējās, ka biedri bez viņa gūsta tīģerus, viņš pat bažījās, ka draugi neatrod slepenos, viņam vien zināmos lāču midzeņus. Jaunais ķirurgs, kas ārstēja Kaluginu, arī bija kaislīgs mednieks. Apstaigājot slimniekus, viņš ilgi kavējās pie tīģeru ķērāja un iztaujāja viņu par garastāvokli.

—    Sakiet, dakter, — reiz ierunājās Kalugins, — kāpēc medības sasaista cilvēku gluži kā valgos?

—    Tiesa gan. Sī kaislība ir stiprāka par visām važām un atslēgām. Agrāk ieslodzītos sakala ķēdēs, bet ir tad viens otrs aizbēga. Kā skatos, jūs medības tur pie sevis stiprāk par jebkurām ķēdēm.

—    Manuprāt, medības — tas ir prieks. Tās ielīksmo cilvēka dvēseli. Es medībās aizmirstu visu uz pasaules!

—    Pieņemsim, ka ne vienmēr. Jums tās varēja beigties bēdīgi.

—    Dakter, tie ir tīrie nieki, zvērs tikai maķenīt mani apskrambājis. Jūs jau varētu mani palaist. Es pats protu izdarīt pārsējumus. Mežā atspirgšu ātrāk.

Tomēr ķirurgs nepiekrita. Pagāja kāds mēnesis, iekām Kaluginu izrakstīja no slimnīcas. Pa to laiku biedri bija izveduši no meža Rigmas brāli un nodevuši sagūstīto tīģerēnu «Zoocentra» bāzē.

Averjans netaisījās dzīvot mājās. Velti Aņisja lūkoja pierunāt vīru, lai viņš pagaida nākamo sezonu un šoziem vairs neiet medībās. Nekas nespēja tik ātri atdot Averja- nam spēkus kā mūžameža dziedinošā elpa. Viņš no jauna devās uz Dzidro strautu — tur mita viņa biedri.

—    Meža cūkas un lāčus netrenkāŠu, bet kādu zvērādu salūkošu, — viņš atvadīdamies sacīja Aņisjai.

Pagāja ziema. Kalugina brigāde atgriezās ar bagātu guvumu. Pieņemšanas punktā mednieki nodeva simtiem vāveru, desmitiem Sibīrijas caunu un ūdeļu ādiņu. Tagad viņi taisījās salūkot labus suņus, jo brigadieris bija vēl stiprāk iekarsis uz tīģeriem.

—    Nākamgad tik un tā izpildīsim plānu — noķersim divus tīģerus, tas ir kā likts, stingrā balsī atbildēja Averjans uz medību saimniecības direktora jautājumu, vai mednieks arī pēc savainošanas joprojām gūstīšot tīģerus.

Atnāca otrais pavasaris Rigmas mūžā. Tagad viņa vairs nebija nevarīgs mazulis, kas platām, izbrīna pilnām acīm vēro visu, kas kustas. Zem jaunās tīģerienes brīnišķīgā, zeltaini baltā kažoka pieņēmās spēkā un brieda dižciitīga plēsējzvēra muskuļi — vajadzības gadījumā elastīgais, vingrais zvērs spēja aizlēkt vairākus metrus tālu. Ne vien puscūči, bet arī jaunie maralbrieži varēja kļūt par Rigmas upuri.

Vecākajiem tīģerēniem apritēja trīs gadi. Viņi visai maz atšķīrās no pieaugušiem zvēriem un uzsāka patstāvīgu dzīvi, ilgi pazuzdami tālos klejojumos, kaut arī pēc tam atgriezās pie mātes, lai kopā pamedītu briežus. Pret Rigmu viņi joprojām izturējās draudzīgi, taču jaunās tīģerienes nedrošība viņus nomāca. Tolaik Rigma vēl ciešāk sarada ar audžumāti un tā visas mātes jūtas veltīja bārenei.

Pavasara saule un siltie vēji iztvaicēja sniegu jau ilgi pirms ledus iešanas upēs, un tās pavasarī nepārplūda. No jauna sākās mežu ugunsgrēki. Tomēr dzīve Rigmai bija kļuvusi daudz vieglāka nekā ziemā, kaut gan pa čaukstošajām lapām bija grūti piezagties ne tikai maralbriežiem, bet arī meža cūkām, kas rakņājās zemē. Bet kā tīģerienes neparastais zeltainais kažoks saplūda ar bērziņiem, kuru zaros vēl karājās dzeltenas lapas! Kad Rigma, slīdēdama starp tievajiem stumbriem, pēkšņi apstājās, pat vecā tīģer- māte, kam bija ļoti asa redze, vairs nespēja viņu saskatīt.

Pagāja pavasaris. Vasaras musoni vēl ilgi nenesa lietus mākoņus. Upes kļuva seklas. Maralbriežiem atauga jauni ragi, un viņi aizklejoja necaurejamos biezokņos. Briežu buļļi ar jaunajiem, nesacietējušiem ragiem — vārīgajiem pantiem rīkojās visai uzmanīgi: pat tieva zariņa pieskaršanās ragiem radīja sāpes. Sajās tveicīgajās, saulainajās dienās Rigma mēdza nokāpt lejā pie rāma kalnu upes atvara un tur plunčāties. Visapkārt sīca un dūca odu un aklo dunduru mākoņi. Dažreiz viņa aizpeldēja pāri līcim un ilgi snauduļoja biezo vītolu ēnā, izlaidusies uz miklās, dūņainās zemes.

Vasarā Rigmai klājās lieliski — tik labi kā vēl nekad visā mūžā. Mežā neklaiņāja mednieki. Tikai vienu reizi viņa ieraudzīja cilvēku. Viņš plēsa mizu no resnajiem korķako- kiem, nesa pie upes un krāva grēdā starp zemē iedzītiem mietiem. Vasarā tīģerim bija laba dzīve, sakuplojusī zāle un krūmi noslāpēja soļu troksni un paslēpa zvēru.

Cik bagātīgi bija kļuvuši mielasti! Rigmai vislabāk garšoja jaunas meža cūkas vai brieža gaļa. Kārodama vēf gardāku kumosu, viņa ķēra putnus, burundukus un lielus sienāžus, ēda pat zāli un meža ogas, jo tajās bija nepieciešamie vitamīni.

Vasaras sākumā Rigma pazaudēja savu garo matojumu. Košā zaļuma fonā viņas baltganais tērps bija labi saskatāms, taču tīģeriene medīja galvenokārt naktīs un krēslā, un gaišais kažoks sevišķas grūtības tad neradīja.

Vasara pagāja gluži nemanot. Septembra salnas rītos sudraboja meža noras. Kādu reizi, brizdama pāri kalnu upei Katenai, Rigma izdzirda skaļus šļakstus — šķita, kads zvērs soļo pa upes gultni. Vienā mirklī izlēkusi stāvajā krastā, viņa uzmanīgi apskatīja sēkli, no kurienes nāca neizprotamais troksnis, taču upē nekas nebija manāms. Varbūt zvērs jau pārgājis pāri upei un paslēpies kaut kur brikšņos?

Gribēdama noskaidrot šļakstu cēloni, Rigma piegāja tuvāk sēklim un sāka apošņāt slapjos oļus. Pēkšņi liela zivs, sarkanīgiem sāniem, līkiem žokļiem un asiem zobiem, izlēca seklumā un, enerģiski locīdamās, līda uz augšu pret straumi gluži kā milzu ķirzaka. Rigma panāca zivi, sagrāba to zobos un iznesa krastā^ Tas bija ketlasis, jūras zivs, kas bija ienākusi upē nārstot.

Rigma ar baudu notiesāja lasi. Visā pasaulē kaķi kāro zivis — ar tām tik reti izdodas pamieloties! Vēlāk Rigma ne vienu reizi vien atnāca pie Katenas krācēm un zvejoja garām peldošos lašus, līdz ledus pārklāja upi.

Sihotealinā no jauna atnāca ziema. Rigmas dzelten- svītrotais gaišais kažoks piesnigušajā mežā padarīja viņu pavisam nemanāmu.

Līdz ar ziemas atnākšanu mežā atkal saradās mednieki. Visur rībēja šāvieni un rēja suņi, un tīģeri, gluži kā pēc komandas, aizgāja uz biezajiem, tālajiem mežiem, kur cilvēks iegriezās pavisam reti.

4. nodaļa GŪSTĀ

Vēl pirms medību sezonas sākuma Averjanu Kaluginu ataicināja uz medību saimniecību.

— Vai esi ar mieru ķert tīģerus? — viņam apvaicājās medību pārzinis. — Šogad tiek plānots sagūstīt četrus tīģerēnus mūsu valsts cirkam. Domājam, ka tev jāsaķer divi un otri divi — Avdejeva brigādei.

—    Katrā ziņā noķersim, — Kalugins atbildēja. — Bet uz kurieni lai ejam? Pie Dzidrā strauta tīģeru pēdas nav manītas.

—    Dodieties uz Katenu. Udehietis Mirons tur medījis maralbriežus, vācis pantus un redzējis uz sēres četru tīģeru pēdas. Nu, kā tad būs, slēgsim līgumu?

Vēsts par svaigajām tīģeru pēdām ielīksmoja mednieku. Labpatikā berzēdams rokas, Kalugins smaidīja, un viņa parasti drūmā seja kļuva skaista. Mednieks paņēma līguma veidlapu un sēdās to aizpildīt.

Tad Kalugins gāja meklēt brigādes vīrus, lai pavēstītu viņiem, ka drīz jāpošas uz mežu. Visi viņi bija profesionāli mednieki, vasarā gādāja pantus, meklēja žeņšeņu vai arī vāca Amūras korķakoka mizu, lasīja citronliānu ogas, rudeņos un pavasaros ķēra zivis, ziemā medīja dažādus zvērus. Tā nu iznāca, ka lielāko gada daļu viņi aizvadīja mežā un pie ūdeņiem un tikai īsu laiku varēja ziedot pašu saimniecībai.

Par lielu trīsgadīgu tīģeru jaunuli medniekiem izmaksāja tūkstoš divsimt rubļu katram. Turklāt neviens cits zvērs neatnesa tik lielu slavu medniekam kā sagūstītais tīģeris. Korespondenti katru gadu fotografēja Kalugina brigādi, rakstīja fantastiskus stāstus, par kuriem paši tīģeru ķērāji klusībā vīpsnāja, tomēr ikviens ar patiku aplūkoja laikrakstā savu attēlu.

Nebija pagājusi pat nedēļa, kad Kalugina brigāde, pabeigusi gatavošanos ceļam, aizbrauca uz Katenu. Zvēru ķērāji bija pārliecināti par panākumiem, laime bija viņiem allaž uzsmaidījusi jau vairākus gadus, raizes darīja vienīgi jaunie suņi. Sie lielie, dārkie kranči ar noļutušām ausīm savu drosmi bija līdz šim parādījuši, tikai dedzīgi trenkājot ciemata kaķus un apkārt klīstošās cūkas. Viņi bija piedalījušies vienīgi pīļu un stirnu medībās.

Nolūkotajā rajonā mednieki ieradās oktobra beigās. Pieturējās saulains laiks. Sniegs vēl nebija uzsnidzis. Pie akmeņainā gultnē krācošā strautiņa viņi uzcirta zemu guļbūvi, kam no augšas pāri nostiepa brezentu. Iekšpusē gar trim sienām viņi iekārtoja lāviņās, ko noklāja ar sausas ciesas klēpjiem, bet vidū uzstādīja skārda krāsniņu. Līdzās mājoklim uz augstiem stabiem tika uzbūvēta pārtikas glabātava.

Nu medniekiem vajadzēja izlūkot apvidu un noskaidrot, kādi zvēri te mitinās. Šajā nolūkā kādā jaukā rudens dienā brigādes ļaudis devās katrs uz savu pusi.

…Jo dziļāk mežā aizgāja Kalugins, jo līksmāk kļuva viņam ap sirdi, jo brīvāk krūtis ieelpoja tīro meža gaisu. Kā mīļus draugus viņš aplūkoja pinkainās ciedrupriedes un tām uzsmaidīja, ieklausīdamies tikko sadzirdamajos taigas milzeņu apsveikuma čukstos. Zem kājām čabošās lapas dvesa medniekam tik pazīstamu un tīkamu rūgtenu smaržu. Skrajajā mežā jau iztālēm varēja saskatīt resno liepu stumbrus, ko bija saskrāpējuši lāči, plašos meža cūku rakumus, veco nokaltušo ciedrupriežu dobumus. Kalugins uzkāpa sopku grēdā, nonāca lejā pie strauta un, pārgājis tam pāri pa apsūnojušiem akmeņiem, atkal devās uz augšu pa slīpu nogāzi, uzmanīgi vērdamies meža biezokņos. Iedams viņš neskatījās zem kājām, taču mednieka acīm nenaslīdēja garām neviena pēda, neviens aizdomīgs iespiedums. Pacēlis no zemes lielu, zeltainu ciedrupriedes čiekuru, viņš aplauzīja tam sveķainās zvīņas un ielika to kabatā.

Līdz pusdienām nogājis krietnus desmit kilometrus, Kalugins griezās atpakaļ. Pa ceļam viņš bija vairākkārt šķērsojis svaigas maralbriežu, meža cūku un lāču pēdas. Mednieka sirds līksmoja — te mita daudz neietramdītu zvēru. Kalugins nolēma dzīt maralbrieža pēdas. Briežiem paiika saulainās nogāzes. Tur viņi mielojas ar nobirušajām zīlēm, ar purnu rakņādamies lapās, tāpat kā meža cūkas. Ja zemi kiātu sniegs, Kalugins bez lielām pūlēm piezagtos maralbriežiem, turpretim tagad viss bija atkarīgs no aukstasinības un piesardzības. Pūlēdamies trokšņot pēc iespējas mazāk, viņš uzmanīgi lavījās cauri lazdu biezokņiem, bieži apstādamies, ieklausīdamies un lūkodamies apkārt.

Uzkāpis šaurā korē, viņš apsēdās uz kritalas un izvilka no kabatas čiekuru. Kuram medniekam gan negaršo ciedru riekstiņi — saldenās, eļļainās sēklas! Mežā, turklāt izsalkušam tās šķita sevišķi gardas. Kalugins kavējās uz vietas labu laiku un tikai tad ievēroja dīvainu, nokaltušu koku, ko vējš bija Izrāvis ar visām saknēm un nogāzis zeme. Kritala izskatījās visai līdzīga briedim, kas sastiiv dzis un vērīgi ausās.

Nometis čiekuru, Kalugins uzmanīgi vēroja nekustīgo siluetu, kas šķita esam vai nu briedis, vai arī izgāzta koka sakņu ķeburs. Te mednieks pamanīja mazliet sakustamies brieža ausis un uzreiz saskatīja sastingušu maralu. Nu vairs nebija nekādu šaubu. Mierīgi pacēlis karabīni, Kalugins izšāva. «Kritala» vienā mirklī nogāzās.

Uzšķērdis un sagriezis medījumu, Kalugins ielika mugursomā krietnu gabalu, atlikušo gaļu apsedza ar egļu zariem un soļoja atpakaļ uz mājiņu. Pārnācis pirmais, viņš saskaldīja malku un sāka vārīt marala gaļu. Biedri atgriezās krēslā. Visi viņi bija sastapuši dažādus dzīvniekus, kaut arī nevienam nebija izdevies ko nošaut. Taču neviens nebija manījis tīģera pēdas.

Pagāja dažas dienas. Mednieki nogāza puscūci, upītē sazvejoja zeltainos ļenokus, nomedīja dažus desmitus vāveru, bet kā nesniga, tā nesniga. Pirmo sniegu tīģeru ķērāji gaidīja ļoti nepacietīgi.

Kādu rītu piecēlušies viņi vairs nepazina ierasto ainavui pūkaina sniega sega bija paslēpusi egļu zaļumu un biezās dzeltenīgās ciesas. Neviena cita dabas parādība, tikai pirmais sniegs liek sažņaugties saldā tvīksmē mednieka sirdij! -f

Atri ieturējuši brokastis, brigādes locekļi izklīda taigā. Un atkal Zolotarjovain laimējās atrast divu tīģeru pēdas. Vienas no tām piederēja Rigmai. Nenojautusi briesmas, viņa aizrautīgi medīja kopā ar veco tīģerieni. Zvēri bija pieveikuši meža cūku, bet nesteidzās ar brokastīm un nolikās pagulēt zem vecu baltegļu kuplajiem zariem. Mežs bija kluss un tukšs. Neviena skaņa netraucēja sniega pārslu čukstus.

Pēkšņi nobrikšķēja sauss zars, iešvīkstējās krūmi. Tādas skaņas varēja radīt vienīgi mednieki.

Tīģerus sagrāba uztraukums, Pielēkuši no guļvietas, zvēri ausījās un alkatīgi ošņāja valgo, dzestro gaisu, kam trūka smaržas. Bet tad viņi saoda cilvēka smaku.

Vecā tīģeriene sastinga. Tikai aste, dažas reizes nodrebējusi, rādīja, cik satraukts ir zvērs. Vajadzēja bez kavēšanās iet projām. Tīģeri kā ēnas aizzibēja starp kokiem —1 taču viņi nebēga, viņi ātriem soļiem, ar cieņu laikus grieza cilvēkam ceļu.

Drīz parādījās arī paši tīģeru ķērāji. Viņi uzgāja zvēru pēdējo guļvietu un vēl silto meža cūku. Palaiduši suņus, mednieki visi reizē izšāva gaisā un sāka kliegt. Aizejošie tīģeri izdzirda šāvienus un drāzās projām lieliem lēcieniem katrs uz savu pusi.

Atskrējuši līdz tai vietai, kur Rigma bija nogriezušies uz eglāju, mednieki dzinās tai pakaļ pa pēdām. Tikai viens pats Luka sekoja vecajai tīģerienei, pa reizei izšaudams gaisā, lai aizdzītu zvēru pēc iespējas tālāk.

Suņi ātri panāca un aplenca Rigmu. Tīģeriene varētu atsist uzbrukumu, ja vien kranči nemestos virsū visi uzreiz. Rigma sāka šaudīties starp suņiem un pūlējās aizbiedēt tos ar draudīgo izskatu. Viņai gribējās pārmācīt dzeltenīgo kranci, kas uzbruka pārgalvīgā drosmē, bet, tikko tīģeriene metās sunim virsū, no aizmugures piesteidzās citi kranči un kampa viņai kājās.

Skaļās rejas un sniega blāķu gāšanās no jaunajiem kociņiem novērsa tīģerienes uzmanību. Viņa, dobji rēkdama, lēkāja starp kokiem un nemanīja piezogamies medniekus. Viņi negaidot iznira starp kokiem un sadrūzmējušies gāja virsū zvēram, turēdami izstieptajās rokās koka spīles — stipras, garas kārtis ar žākli galā. Nepievēršot uzmanību trakojošiem suņiem, Rigma pieplaka pie zemes un tad joņoja pretim cilvēkam, Viņa jau grasījās uzklupt Kaluginam, kurš nāca citiem pa priekšu, bet te pēkšņs sitiens pa plecu notrieca zvēru augšpēdu un četras žākles stingri piespieda viņu pie zemes. Vienu žākli Rigma paguva pārkost, bet cita tūlīt uzgūlās viņas kaklam. Grimdama sniegā, nikni atkaudamās ar ķetnām, Rigma sāka smakt. Galvai uzmestā virves cilpa cieši jo cieši aizžņaudza žokļus, un arī priekšējās ķetnas tika stingri sasaistītas. Rigma aprima. Viņa gaidīja nāvi.

Pa to laiku mednieki sasēja tīģerienei ari pakaļējās ķetnas un sasaistīja tāš kopā ar priekšējām, un zvēram tika uzmaukts galvā audekla uzpurnis. Gūstekni aiznesa un noguldīja uz egļu zaru klēpja. Suņus cieši piesēja pie kokiem.

Tikai tagad tīģeru ķērāji varēja labi apskatīt dīvaino guvumu.

—    Tad ta tīģeriene, gluži balta, — izbrīnījies novilka Proskurjakovs.

—    Nemaz nav balta — zeltaina, — iebilda Zolotarjovs.

—    Vādu sakot, zeltaina tīģeriene, — nosprieda brigadieris. — Pirmo reizi gadījies tāds zvērs. Tavu brīnumu!

— Bet es tiku dzirdējis, ka esot arī balti marali, — piebilda Proskurjakovs.

Rigmu noguldīja uz segas, sasēja tās stūrus pa diviem ciešos mezglos, zem tiem pabāza k|avas kārti un nesa gūstekni uz būdu, vīriem mainoties pēc katra kilometra. Tikai otrā dienā mednieki pārradās apmetnē.

Trīs no viņiem sāka uzcirst gu]baļķu būdu, bet Luka aizsteidzās pēc brieža gaļas, ko taigā bija noglabājis Kalugins. Drīz kā pasakā izauga neliela baļķu būdiņa — bez logiem un durvīm. Jumta vietā guļbūvei uzlika pāršķeltu baļķu klājumu. Zemi būdā_ nosedza ar egļu zariem un sausas ciesas klēpjiem, saudzīgi iecēla miteklī Rigmu, atraisīja viņas saites un krietni noslogoja jumta klājumu.

Tagad dzimto mežu tīģeriene varēja manīt tikai pa baļķu spraugām. Pārliecinājusies, ka cietuma sienas ir stipras, Rigma pārstāja lauzties ārā un apgūlās uz ciesas cisām.

Otrā dienā Kalugins, atbīdījis mazliet sānis vienu no jumta bluķiem, nolaida tīģerienei krietnu gabalu brieža gaļas un iebēra būdā pusspaini graudaina sniega ūdens vietā. Ieraudzījusi cilvēku, Rigma ievilkās kaktā tn iešņācās kā milzu čūska, bet cilvēks tūdaļ aizgāja prejām, atstājis tik pievilcīgi smaržojošo cienastu. Pēc stiprii satraukuma un pārmērīgā fiziskā sasprindzinājuma c'niņā ar tīģeru ķērājiem Rigmai vajadzēja atjaunot spikus, un viņa, ņurrādarna pēc kaķu paražas, notiesāja atnesto gaļu.

Dažas dienas tīģeru ķērāji meistaroja nartas — garas, augstas mednieku ragavas. Kad tās bija gatavas, vīri atnāca pēc Rigmas.

Izbāzuši pa baļķu spraugu griestos vadmalas segu, viņi to uzmeta tīģerienei un piespieda zvēru pie zemes ar žāk- lēm. Kalugins un Zolotarjovs ielīda būdā, sasaistīja Rigmu un, ietinuši zvēru segā, noguldīja uz nartām, kas bija izklātas ar maralbrieža ādu, bet, lai Rigma nenoveltos zemē, to piesaistīja pie balzieniem ar dvieļiem. Nartās iejūdza suņus, un karavāna lēnītiņām devās ceļā.

Zolotarjovs, pārmetis pār plecu karabīni, ar cirvi rokā gāja pa priekšu. Viņš izraudzījās klajākas vietas un nocirta jaunos kociņus un krūmus, kas aizsprostoja nartām ceļu. Viņam paka] vilkās iejūgtie suņi. Kalugins, pieķēries garajai kārtij, vadīja un balstīja nartas, lai tās neapgāztos. Pārējie noslēdza gājienu.

Cilvēkiem vajadzēja liet daudz sviedru, iekām viņi izdabūja nartas uz mežrūpniecības saimniecības ceļa, pa kuru ziemā no cirsmām tika vilkti koki. Drīz medniekus panāca tukša smagā automašīna un aizveda līdz saimniecībai.

Visi ciematiņa iemītnieki atsteidzās palūkoties uz Rigmu. Daži izbijās, ieraudzījuši dzīvu tīģeri, — vēl taču gadījās jaudis, kas uzskatīja tīģerus par cilvēkēdājiem, citi brīnījās par zvēra neparasto krāsu un izteica domu, ka tas esot īpašs «polārais» tīģeris. Tik daudz cilvēku Rigma redzēja pirmo reizi. Viņu ienesa tukšā, saltā istabā. Ļaudis iķf i c' izmējās pie logiem.

Vēlēdamies tikt vaļā no uzmācīgajiem skatītājiem, Kalugins žigli iznāca uz lieveņa un, aizcirtis durvis, ar dusmām un satraukumu balsī skaļi uzsauca:

— Atraisījusies!

Viens šis vārds piespieda visus panikā bēgt. Plašais pagalms mirklī kļuva tukšs, un neviens līdz pat nākamajam rītam vairs netuvojās mājai.

Drīz ieradās automašīna, ko pēc Kalugina pieprasījuma bija atsūtījusi «Zoocciura» bāze. Rigmu iesprostoja dēļu būrī ar dzelzs restēm, ko bija nokalis šejienes kalējs. Kravas kastē līdzās būrim sakāpa mednieki ar suņiem, tur tika iekrautas arī nartas un visi medību rīki.

Sajā īsajā ceļojumā Rigmai klājās grūti — bedrainajā ceļā būris zvalstījās un viņa sāpīgi triecās pret restēm. Pretīgi smirdēja benzīns un motora izplūdes gāzes. Tīģerienes smalkā oža nepanesa šīs asās smakas. Spalva viņai bija savēlusies un savilgusi garaiņos, tā ka būra iekšpuse apsarmoja, un viņa drebinājās aiz aukstuma.

Par laimi, ap pusnakti mašīna atbrauca «Zoocentra» bāzē. Samiegojies veterinārārsts, steigšus apskatījis gūstekni, nomurmināja kaut ko nesaprotamu un parādīja būri izolatoru — tur vajadzēja iedzīt Rigmu. Sastādījis aktu, ka divu gadu vecā tīģeriene albīns pieņemta no Kalugina brigādes mēnesi ilgā karantīnā, veterinārārsts aizgāja savās istabās.

Nogriezis gabalu no brieža gaļas mīkstuma, Kalugins nolēma pēdējo reizi pacienāt Rigmu. Skarbais mednieks bija iemīļojis zvēru, kas pat gūstā saglabāja lepnumu un majestātisku stāj u. Sīs jūtas bija radušas atsaucību Rigmas sirdī. Viņa nešņāca, viņas acis nešķīla zaļas dzirkste-

Ies, kad tuvojās tīģeru ķērājs. Tīģeriene mierīgi paņēma uz tievas nūjiņas uzsprausto gaļu no viņa rokām. Ja zvēra un cilvēka skatieni sastapās, Rigma neizrādīja ne dusmas, ne satraukumu.

Kaluginam bija žēl šķirties no savas zeltainās tīģerienes. Tobrīd neviens nezināja, ka viņi abi vēl sastapsies. It kā nojauzdama ilgo šķiršanos, Rigma piespiedās pie būra dzelzs režģiem. Kalugins noglaudīja viņas kaklu, un tīģeriene mierīgi pieņēma cilvēka atvadu glāstu.

Gūstā ritēja vienmuļas, mokpilnas dienas. Tagad Rigmai netika dota svaiga gaļa un viņa neredzēja arī dzimto mežu. Bāzes plašajā šķūnī, kur bija novietoti būri, asi smirdēja mēsli un kaut kādi medikamenti. Te saveda dažādus zvērus — lācēnus, mežacūkas, maralbriežus, lūšus un lielās Nepālas caunas — harzas. Daudziem gūstekņiem bija savainotas kājas. Suņu sakostie bēduļi žēlabaini kunkstēja. Daži, pārbijušies lidz nāvei, ierāvušies sprosta tumšākajā kaktā, nepieskārās barībai un snauda nekustēdamies.

Par spalvainajiem gūstekņiem rūpējās vecs zvērkopis, kas jaunībā bija medījis kažokzvērus. Viņš rāja medniekus, ka tie neprotot gūstīt zvērus.

—    Zvērus nevajag saķert ar vienu grābienu. Esi patrenkājis — atstāj mežā pa nakti, otrā vai trešā dienā — tad var ņemt ciet. Tā sagūstīts zvērs allažiņ paliks pie dzīvības, — viņš apgalvoja.

Drīz bāzē atveda trīs tīģerēnus, kas bija saķerti kaut kur pie Lielās Usurkas iztekas. Viņus iekārtoja līdzās Rigmai.

Mēneša beigās karantīnu izturējušo zvēru jau pietika veselam vagonam. Viņus sašķiroja un sagatavoja nosūtīšanai. Preču vagons, kurā sastiepa būrus ar gūstekņiem, bija tumšs un auksts. Pavadoņi pat nebija iedomājušies uzstādīt vagonā krāsniņu, cerēdami, ka zvēri, kas pārcieš salu mežā, izturēs to arī vagonā.

Pirms došanās ceļā Rigma izpelnījās sev sliktu siavu. Būri jau bija iekrauti, kad stacijā atsteidzās šejienes laikraksta korespondents nofotografēt neparastos pasažierus.

—    Nav raksturīgi, — viņš iebilda. — Jūsu tīģeri salīduši pa kaktiem un izskatās pavisam nožēlojami. Vai nevarētu viņus mazliet uzmundrināt?

Ar šiem vārdiem viņš sāka darboties ar aparātu, pūlēdamies dabūt pēc iespējas labāku uzņēmumu. Lai palīdzētu viesim, viņa pavadonis iegrūda nūju vienā būri, tad otrā, kur bija iesprostota Rigma… Tīģeri metās pie restēm. Zibspuldzes uzliesmojumi saplūda ar slēdža klikšķiem.

Fotogrāfs līksmoja, bet pēkšņi viens no tīģeriem, zibenīgi izbāzis ķetnu cauri dzelzs restēm, gandrīz sagrāba viņu aiz galvas. Šausmās atlēcis atpakaļ, korespondents neviļus piespiedās ar muguru pie pretējā būra. Spožo zibšņu un nūjas sitienu saniknotā Rigma metās virsū cilvēkam ar fotoaparātu, izrāva viņa mētelim lielu gabalu un ieplēsa mugurā dziļas brūces. Tā bija vienīgā reize Rigmas mūžā, kad viņa lika līt cilvēka asinīm.

Šausmās iekliedzies, cietušais drāzās uz stacijas ēku, no kurienes viņu aizveda uz slimnīcu. Ķirurgs, pēc dabas jautrs cilvēks, aizšuvis brūces, smējās:

—     fīģēriene jums atstājusi uz muguras pamatīgu autogrāfu! Labi vēl, ka viņa nav tikusi klāt pakausim, tad mana palīdzība jums vairs nebūtu vajadzīga.

Vakarā vilciens ar zvēriem devās uz Maskavu. Braucienu Rigma pārcieta vēl smagāk nekā dzīvi bāzē. Viņa stipri cieta no aukstuma, un riteņu klabēšana, tāpat ari buferu šķindēšana neļāva zvēram izgulēties.

Reiz, metoties pret būra durtiņām, Rigmai izdevās salauzt aizšaujamo un izkļūt ejā starp būriem. Strādnieks, kam bija uzdots barot zvērus ceļā, atvēris kādā stacijā vagona durvis, sastapās aci pret aci ar briesmīgo tīģeri un šausmīgi pārbijās. Aizcirtis durvis, viņš skrēja pavēstīt par atgadījumu stacijas priekšniekam.

Vecais dzelzceļnieks, kas savu mūžu nebija redzējis dzīvus tīģerus, nosprieda, ka jārīkojas enerģiski. Viņš pavēlēja atkabināt vagonu ar dzīvniekiem un aizdzīt to strupceļā, un ieteica, lai strādnieks telegrafē zoobāzei.

Kalugins jau taisījās no jauna doties mežā, kad pie viņa atsteidzās ziņnesis no medību saimniecības un steigšus aicināja pie direktora.

—    Nuie saņēmām telegrammu, — direktors sacīja. — Viens no tīģeriem, kurus sūtījām uz Maskavu, izlauzies no bura. Vagonā neviens netiekot iekšā. Zvēri jau trešo dienu nebaroti, var nobeigties. Brauc tūlīt un palīdzi, glāb kas glābjams!

Atbraucis stacijā, kur stāvēja atkabinātais vagons, Kalugins nolēma pats pārbaudīt, kas īsti noticis. Pavēris vagona durvis, viņš ieraudzīja Rigmu guļam ejā. Velti Kalugins sauca viņu laipniem vārdiem. Ceļa likstu izmocītā Rigma, likās, vairs nepazina draugu un, tikko durvis tika pavērtas mazliet platāk, metās uz izeju, cieši apņēmusies atgūt zaudēto brīvību, noslaucīt visus šķēršļus savā ceļā.

—    Pa durvīm vagonā iekšā tikt nevarēs, — secināja Kalugins. — Vajadzēs līst caur jumtu.

Noplēsis skārdu, izlauzis caurumu jumta stūri un paķēris līdzi lielu vatētu segu, Kalugins pazuda tumšajā spraugā kā akā. Apkārt vagonam drūzmējās dzelzceļnieki un miliči, visi cieta klusu un gaidīja, gatavi nelaimes gadījumā steigties palīgā drošsirdīgajam tīģeru ķērājam. Taču pagaidām nekas nebija dzirdams.

Iekļuvis vagonā, Kalugins aprada ar tumsu un tad, piesardzīgi virzīdamies pa šauro eju, tuvojās Rigmai, kas gulēja vagona galā un uzmanīgi vēroja cilvēku.

—    Manu zeltaino tīģcrīt, — mīlīgi čukstēja Kalugins, — ej būrī!

Tomēr tīģeriene nekustējās. Tad Kalugins nostiepa segu šķērsām ejai pie plaši atvērtā būra durvīm un ar žestu sāka aicināt tīģerieni tuvāk viņas miteklim.

—    Vai tad tu nesaproti, ko es tev saku? Ej nu, ej iekšā būrī!

Rigma, protams, nesaprata Kalugina teiktos vārdus, taču pavēlošais žests piespieda viņu kaut nelabprāt ieiet būrī. Kalugins ar resnu stiepli cieši notina salauzto aizšaujamo, salocīja segu, cauri restēm noglaudīja Rigmas plecu un tad atvēra vagona durvis.

—    Nāciet iekšā, biedri! Tīģeriene ir krātiņā.

No jauna vagons ar gūstekņiem sāka klaudzināt sliedes, no jauna ritēja vienmuļas dienas, kas bija pēdējās trim tīģerēniem, kuri nepārcieta aukstumu un barošanu ar sasalušu gaļu. Novosibirskā sastingušos tīģerēnus aizgādāja pie preparētāja.

Pec šā gadījuma Rigmu sāka barot ar svaigu gaļu. Vilciens šķērsoja Urālus. Zvēri vairs tā necieta no sala — Eiropā laiks bija siltāks.

Pēc desmit diennaktīm Rigma nonāca «Zoocentra» bāzē pie Maskavas,

5. nodaļa

CIRKA ARĒNĀ

Rigmu ievietoja plašā būri ar tīru slīpu koka grīdu un mieloja ar labu, svaigu gaļu. Te valdīja klusums. Veterinārārsts, tērpies baltā uzsvārcī, uzmanīgi apskatīja tīģerieni. Kaut arī bāzē bija pieraduši redzēt visvisādus zvērus, Rigmas neparastā krāsa sajūsmināja ne vien «Zoocentra» darbiniekus, bet arī dabzinātniekus. Cilvēki, izbrīnā šūpodami galvu, ilgi aplūkoja reti sastopamo zvēru.

Pēc mēnesi ilgas karantīnas zvērus parādīja slavenajam plēsējzvēru dresētājam Ivanam Zarubinain. Viņam tika atļauts izraudzīties divus tīģerus jauktajai zvēru grupai, ar kuru viņš sekmīgi uzstājās mūsu valsts cirkos.

Skaistā Rigma Zarubinam ļoti iepatikās. Dresētājs staigāja apkārt krātiņam un piebāza seju cieši pie dzelzs restēm, lai aplūkotu tīģerieni tuvāk. Rigma nespēja izturēt vērīgo cilvēka skatienu un uztvēra to kā draudu. Viņa pacēla lūpu un atieza ilkņus. «R-r-r-r-r-r-r…» ierūcās zvēra rīklē.

— Jauki, Rigma! — iesaucās dresētājs. — Simttūkstoš reižu atvainojos par nekautrību. No šīs dienas Ivans Za- rubins — jūsu taigas majestātes padevīgs kalps!

Otrā dienā Rigmu iedzina citā, pārvietojamā būrī un nogādāja cirkā. Sākās pārticīga, taču nemierīga dzīve. Rigmu uzbudināja no tālienes skanošā mūzika, cilvēku smaržu, pulvera dūmu, sveķaino zāģu skaidu un zirgu sviedru smakas neiedomājamais sajaukums. Visi kaut kur steidzās, visi bija satraukti, un šis uzbudinājums sagrāba ari Rigmu. Viņa skraidelēja pa būri, izmēģināja, cik stipras ir restes, Šņāca un rēca uz garām ejošajiem cirka kalpotājiem. Iepretim virknējās citi būri. Tajos mita leopardi un tīģeri. Viņi nepievērsa Rigmai nekādu uzmanību.

Katru dienu vairākas reizes pie sprostiem atnāca Zaru- bins. Sākumā Rigma sagaidīja dresētāju naidīgi. Viņa gribēja iebiedēt uzmācīgo cilvēku, taču pieredzējušais zvēru dresētājs pat nenodrebēja, kad Rigma zibenīgi trieca ķetnas pret krātiņa stieņiem. Zarubina smaidīgās acis droši un vērīgi lūkojās Rigmas redzokļos. Sajā laipnajā cilvēka skatienā staroja tik stingra, nelokāma griba, tāds pārākums un ticība savam spēkam, ka Rigma neviļus atkāpās tumšajā kaktā un ņurdēdama nolaida acis.

Taču Zarubins necentās iekarot Rigmas sirdi ar spēku un draudiem. Viņš vairāk paļāvās uz sirsnību un glāstiem. Rigmas barošanu Zarubins neuzticēja strādniekiem. Viņš pats nesa savai mīlulei labāko gaļu. Tomēr lepnā tīģeriene nepieskāris cienastam tikām, kamēr pie sprosta stāvēja cilvēks.

Dresētāja balss maģiski ietekmēja Rigmu, it kā apbūra un nomierināja viegli satraucamo zvēru.

—    Rigmiņ, gudriniece, mielojies, — Zarubins centās pierunāt zvēru, un tīģeriene pārstāja uztraukties un nāca pēc barības.

Pagāja diezgan daudz dienu, iekām Rigma uzdrošinājās paņemt svaigas teļa gaļas gabalu no Zarubina rokām. Drīz viņa pat atļāva sevi noglaudīt caur restēm. Tā pakāpeniski nostiprinājās pirmie, ļoti svarīgie refleksi: cilvēks atnāks un atnesīs barību, izstiepta roka apveltīs ar glāstu.

Nu Rigma jau reaģēja uz savu vārdu un droši tuvojās Zarubinam, kad viņš ieradās pie krātiņa. Pienāca laiks padarit pazīšanos vēl ciešāku. «Kā gan izturēsies zeltainā tīģeriene?» domāja Zarubins.

Reiz pēc vakara izrādes Rigma tika izlaista apgaismotajā arēnā. Cik strauji iepukstējās viņas sirds! Pa kaklu pa galvu viņa drāzās gar režģiem, meklēdama izeju brīvībā, taču veltīgi: tērauda stieņu siena nebija pārvarama.

—    Rigmiņ, mana mīļā, labā, nomierinies! — zvērs izdzirda pazīstamo laipno balsi.

Tovakar uzturēšanās arēnā nevilkās ilgi. Pēc dažām pastaigām, kad Rigma nomierinājusies vairs tā neskrai- delēja, arēnā iegāja Zarubins. Viņš bija vidēja auguma, atlētisku ķermeņa uzbūvi. Aiz ādas bikšu joslas rēgojās nagans, pielādēts ar tukšām patronām. Rokās viņš turēja garu pletni un smagu metāla stieni. Pāri plecam karājās soma ar gaļas gabaliem.

Rigma sāka šaudīties pa manēžu, grasījās mesties virsū cilvēkam, tomēr dresētāja mierīgā pašapziņa, viņa pieglai- mīgā gaita iedvesa tīģerienei bijību. Nevaldāma vēlēšanās izlauzties brīvībā plosījās zvēra strauji pukstošajā sirdī. Cilvēks bija traucēklis, un tāpēc no tā vajadzēja atbrīvoties. Tomēr uzvarēja bailes no cilvēka. Rigma pakāpās atpakaļ, pieplaka pie zāģu skaidām un gatavojās izmisīgi aizstāvēties. Taču Zarubins nedraudēja un neuzbruka. Viņš lēnītiņām tuvojās tīģerienei un sarunājās ar zvēru gluži kā ar cilvēku,

Dresētājs aicināja Rigmu paieties kopā gar režģiem vispirms uz vienu, tad uz otru pusi. Tīģeriene apjēdza, kas no viņas tiek prasīts, un, izpildījusi dresētāja vēlēšanos, par atalgojumu saņēma gaļas gabaliņu.

Šaurais sprosts bija Rigmai apnicis, un viņa ar nepacietību gaidīja ik vakaru, lai ar baudu pastaigātos manēžā. Bet Zarubins pastaigās kļuva aizvien prāsīgāks — Rigmai vajadzēja pārvarēt barjeras, lēkt uz podestiem. Katru reizi par attiecīgas komandas izpildīšanu viņa saņēma gabalu gaļas.

Rigma bija jauna, viņai lēkāšana un skraidīšana pa manēžu sagādāja prieku, bet, tikko tuvojās Zarubins, viņa atņirdza ilkņus. Vēlēdamies iemācīt tīģerieni uzlēkt augstā podestā, Zarubins uzlika tur gaļas gabalu un, kad Rigma lēca, sauca vienu un to pašu vārdu: «Alē!»

Zarubins mācīja Rigmu līdz vēlai naktij. Dresētāja melnais krekls mirka sviedros, mati pielipa pierei, reizēm viņš tikko spēja pavilkt kājas aiz noguruma, taču neatlaidīgi pūlējās panākt, lai zvērs paklausa. Rigma apguva cirka dzīves galveno likumu: ja labi strādāsi — baros bagātīgi, ja strādāsi slikti — baros trūcīgi.

Atšķirībā no dresētājiem, kas ķērās pie nežēlīgas iebiedēšanas vai rīkojās pēc vecā, pārbaudītā «pātagas un kliņģera» principa, Zarubins guva panākumus pirmām kārtām ar dzīvnieku stimulēšanu, dodot viņiem kāroto barību, un ar sirsnīgu, mierīgu izturēšanos pret viņiem. Dresētājam bija vajadzīgs vairāk laika un pacietības, bet iemaņas, ko apguva dzīvnieki, nostiprinājās ciešāk, un strādāšana ar plēsīgajiem zvēriem kļuva vieglāka un drošāka.

Tikai vienā gadījumā Zarubins atzina un attaisnoja nepieciešamību lietot stingru sodu: ja plēsonis tīšu prātu uzbruka cilvēkam. Tad Zarubins ātri un enerģiski laida darbā spēku un ieroci. Ja arī šāda rīcība nelīdzēja, niknais zvērs tika atdots zooloģiskajam dārzam.

Pienāca laiks iepazīstināt Rigmu ar viņas kolēģiem arēnā. Pirmā tikšanās bija paredzēta ar lauvu Sultānu. Sultāns bija uzaudzis nebrīvē. Viņa vecāki, tāpat kā viņš, nepazina brīvību un nebija redzējuši senču tālo dzimteni — Āfrikas svelmainās savannas. Viņš jau sen bija zaudējis plēsīga zvēra instinktus, īstenībā kļuvis par mājdzīvnieku. Milzīgie ilkņi un garie nagi viņam noderēja vairāk kā rotājums, nevis kā draudīgi ieroči.

Un tomēr Sultāns bija spēcīgs un dusmās diezgan bīs< tams zvērs. Būdams cienījamā vecumā, lauva augstu vērtēja mieru un nepieļāva kautiņus starp četrkājainajiem artistiem. Viņa autoritāti starp zvēriem nostiprināja lielais spēks un ievērojamais svars, kas pārsniedza simt kilogramus. Ne jau nejaušības dēļ izrāžu laikā lauva uzņēmās kārtības sarga un Zarubina miesassarga lomu.

Kad Rigma ienāca arēnā, Sultāns sēdēja uz zema po- desta un par tīģerieni nelikās ne zinis. Rigma, ieraudzījusi lauvu, atlēca sānis un iztālēm aplūkoja un apošņāja nepazīstamo zvēru, bet lauva palaikam nožāvājās, rādīdams, ka ir pilnīgi vienaldzīgs pret apkārtni. Rigma nomierinājās, tomēr tuvoties Sultānam neuzdrošinājās.

Pēc iepazīšanās ar lauvu Rigmu stādīja priekšā trim tīģeriem. Viņi visi bija gandrīz viena vecuma, un Rigma nokļuva sabiedrībā, kas viņai simpatizēja. Iepazīšanās ar Ciltsbrāļiem notika savstarpējas saprašanās garā, turpretim pirmā tikšanās ar lūsi Rigmu ārkārtīgi satrauca. Tīģerienes dvēselē šis mežonīgais kaķis ar īso asti izraisīja nicīgu neiecietību. Ja Zarubins stingrā balsī neapsauktu Rigmu, viņa garkājaino svešinieku sagrābtu aiz apkakles.

Pienāca diena, kad Rigmu izlaida arēnā pie visiem četrkājainajiem artistiem. Tik tuva zvēru saskarsme brīvībā katrā ziņā izraisītu asiņainu ķildu. Turpretim šeit, neparastajos apstākļos, nebrīvē, zvēri, it kā tos uz nelielas saliņas — arēnas būtu pārsteiguši plūdi, salīga mieru un, ja arī paretam atņirdza zobus, tomēr nelabprāt laida darbā ilkņus un nagus.

Visi zvēri jau bija beiguši mācību kursu: viņi ātri ieņēma vietas un mierīgi sēdēja līdz tam laikam, kamēr vajadzēja izpildīt kaut kādu dresētāja pavēli. Turpretim Rigma bija iesācēja, viņa reizēm aizmirsa savu vietu, reizēm saskrējās ar citiem artistiem. Tādos gadījumos cilvēkam vajadzēja steigšus iejaukties, lai neizceltos ķilda.

Kādu reizi, sasēdinājis zvērus, Zarubins ķērās pie jaunu triku mācīšanas. Rigma viegli uzlēca uz augsta podesta, taču baidījās lēkt pāri lauvam. Tīģeriene bija pārliecināta, ka Sultāns šo kustību uztvers kā agresīvu rīcību un viņu bez žēlastības sakodīs. Tīģeriene atsacījās izpildīt dresētāja pavēli. Velti viņš gan uzmundrināja Rigmu ar laipniem vārdiem, gan neatlaidīgi atkārtoja prasību un biedēja zvēru, plīkšķinādams pletni.

Zarubinam vajadzētu apbruņoties ar pacietību vai aizjāt šo triku ar kādu citu, bet viņš, noguris pēc bezmiega nakts, nespēja savaldīties un pieļāva nevajadzīgu steigu. Dresētājs redzēja: Rigma saprot, kas no viņas tiek prasīts, bet neizpilda pavēli aiz bailēm. Zarubins nolēma par katru cenu piespiest zvēru pārvarēt baiļošanos. Piegājis pie tīģerienes, viņš uzkliedza tai stingrā balsī, skaļi noplīkšķināja pletni zvēram pie pašas auss un iegrūda tam sānos dzelzs stieni. Rigma pieplaka pie zemes un iešņācās. Viņas acīs icgailējās zaļas uguntiņas, aste sāka raustīties. «Uz priekšu, uz priekšu!» Zarubins neatlaidās.

Un tad notika negaidītais: Rigma nevis lēca pāri lauvam, bet gan metās virsū dresētājam. Ja Zarubins nebūtu lielisks akrobāts, viņš nespētu izvairīties no tīģerienes ķetnu briesmīgajiem sitieniem. Dresētājs metās pie zemes. Rigma no jauna klupa viņam virsū. Gulēdams uz muguras, Zarubins paguva ar dzelzs stieni vairākas reizes iezvelt Rigmai pa pleciem un ķetnām. Sitieni bija visai spēcīgi un tik tikko nesalauza tīģerienei kaulus. Rigmas apjukumu vēl pavairoja spēcīga auksta ūdens strūkla no brandspoita, ko pret zvēru vērsa dežurējošais kalpotājs. Piesteidzās asistents, satvēra Rigmu aiz kakla siksnas un stingri piesēja pie restēm.

—    Pamatīgi gan jūs viņai sadevāt! — asistents iesaucās.

—    Sājā situācijā žēlums būtu nevietā, — pasmējās Zarubins, nopurinādams no drānām zāģu skaidas. — Lai zvēram reiz par visām reizēm atņemtu jebkuru vēlēšanos uzbrukt, jāsadod krietna suta. Lai zina, ka cilvēks ir stiprāks, ka viņu aiztikt ir bīstami.

Dažas dienas Zarubins nerādījās pie Rigmas būra. Tīģeriene par sodu tika atstāta bez barības. Pēc tam viņš atnesa gabalu gaļas, taču pagāja vesels mēnesis, iekām tīģeriene nomierinājās un aizmirsa pārestību. Tā zvēra otrais mēģinājums aktīvi aizsargāties pret cilvēku beidzās ar neveiksmi, un Rigma atkal ar to samierinājās.

Par Rigmas uzstāšanos vēstīja spilgta afiša. Mākslinieks bija attēlojis tīģerienes galvu uz sarkana fona nevaldāmu dusmu lēkmē — ar draudīgi atņirgtiem, ārkārtīgi gariem ilkņiem un šaurām zaļganu redzokļu spraugām.

… Pārpildītais cirks dūca. Ļaudis iecienījuši cirka izrādes, un jo sevišķi par tām jūsmo bērni —• dažreiz ir baisi, dažreiz var smieties līdz asarām. Šodien bija apsolīta neparastas tīģerienes albīna uzstāšanās. Visi vēlējās apskatīt šo dabas brīnumu.

Apgaismotajā arēnā, ko iejoza augsts tērauda režģis, izskrēja četri tīģeri, iejoņoja divi leopardi un lūsis, stingrā, nesteidzīgā gaitā iesoļoja vecais lauva. Visi zvēri apsēdās savās vietās uz zemiem un augstiem podestiem. Sāka skanēt mūzika, un tad arēnā parādījās gaiši dzeltenā tīģeriene. Publika sajūsmā noelsās.

Savā pirmajā izrādē Rigma izgāja arēnā mierīga. Viņa bija jau pieradusi pie cirka, viņai patika izpildīt vingrinājumus arēnā sofītu spožajā gaismā patīkamas mūzikas pavadījumā. Bet tagad, kad no tumšā, parasti tukšā cirka dzijumiem plūda neskaidras laužu čalas un neskaitāmas acis pievērsās Rigmai, zvēra dvēselē iezagās viegls nemiers. Turklāt dresētāja mirdzošais tērps un parūka tik ļoti bija pārgrozījušas viņa izskatu, ka Rigma nesazīmētu Zarubinu, ja neizdzirdētu pazīstamās balss skaņas un nesaostu pierasto smaržu.

Piegājusi pie paaugstinājuma, uz kura stāvēja tronis ar ģerboni, ko veidoja divi zaļi ciedrupriežu zari, Rigma eleganti uzlēca uz sēdekļa un attupās majestātiskā pozā.

Tovakar četrkājainie artisti darbojās gods godam, it kā demonstrēdami savu meistarību mežonīgo zvēru karalienei. Viņi staigāja uz pakaļkājām, lēca cauri stīpām, kas bija pārvilktas ar papīru, lēkāja pāri cits citam, bet lūsis sita bungas. Pēc tam iris tīģeri vadāja Rigmu divričos apkāri arēnai, bet viņa klanīdamās atsveicinājās no publikas. Skatītāji apbalvoja viņu ar skaļiem aplausiem un sauca: «Bravo!»

Kopš tā laika Tālo Austrumu tīģeriene Rigma kļuva par publikas mīluli. Zarubins līksmoja — grupas panākumi pārspēja visas cerības.

Pagāja divi padi. Zarubins saņēma ielūgumu uz viesizrādēm Habarovskā. Cirka atklāšana bija paredzēta Pirmajā Maijā. Vnjndzēja pasteigties. Vai gan Rigma varēja nojaust, ka vilciens, ritmiski klaudzinādams sliedes, ved viņu atpakaļ uz dzimteni? Tagad zvērs ceļā neizjūta nekādas grūtības. Vagons bija silts un gaišs, kalpotāji, kas ne uz brīdi neatstāja zvērus, ļoti labi ēdināja un dzirdināja Rigmu. Visās lielajās stacijās viņu izmeklēja veterinārārsts, zvērus bieži apciemoja Zarubins. Vagons, piekabināts pasažieru vilcienam, virzījās uz priekšu ātri. Nedēļas beigās zvēri nokļuva Habarovskā. Te viņiem ļāva atpūsties un drīz pēc tam iepazīstināja viņus ar manēžu.

Cirks bija iekārtots koka ēkā, virs kuras divos augstos metāla mastos bija nostiepts milzīgs brezenta kupols. Rigma ar vērīgo dzirdi varēja saklausīt pilsētas tirgus troksni — tirgus atradās netālu no cirka. Zarubina gru» pas uzstāšanās sākās svētku dienās un guva lielus panākumus.

—    Averjan! Paskat vien — tā taču ir mūsu tīģerienei — piegrūdis Kaluginam ar elkoni, iesaucās Zolotarjovs, kad arēnā iznāca Rigma.

Visa tīģeru ķērāju brigāde bija atnākusi noskatīties Zarubina priekšnesumos. Viņus ļoti interesēja, kā cirkā strādā tīģeri, kurus viņi, sūri grūti pūlēdamies, bija noķēruši ar kailām rokām.

—    Rādās, ka tā pati ir, — Kalugins atbildēja. — Kļuvusi tikai varen apaļa un rāma.

Kad Rigma sāka klanīties publikai, Lūkam šķita, ka zvērs māj viņam ar galvu kā vecam paziņam, un viņš, aizmirsis, ka atrodas cirkā, iesaucās:

—    Pazina! Skaties, pat ar ķepu māj!

—    Klusāki — Proskurjakovs aprāja Luku. — Viņa taču nemāj mums. Artiste .,.

Publika arī sāka apsaukt tīģeru ķērājus, un viņi pieklusa, taču vēl ilgi sačukstējās.

Pēc izrādes mednieki pulciņā aizsteidzās pie direktora.

—    Biedri Suļakov! Aizved mūs pie Zarubina. Tie taču bijām mēs, kas pie Katenas upes saķērām balto tīģerieni1 , — noducināja Kalugins. — Mums gribētos parunāties ar dresētāju.

Kad tīģeru ķērāji iegāja dienesta telpās, kalpotāji pat« laban baroja zvērus. Tīģeri šaudījās pa sprostiem un, ieraudzījuši atnācējus, dobji rēca. Zarubins sirsnīgi apsveicinājās ar Kaluginu un viņa biedriem.

—    Jūs jautājat — no kurienes man gadījusies gaišā tīģeriene? Sameklēju viņu Maskavas apkaimē. Man sacīja, ka zvērs atvests no DaļņereČenskas bāzes, tātad Rigma ir jūsējā, no Tālajiem Austrumiem. Aiziesim pie viņas, — uzaicināja Zarubins.

Sastājušies apkārt sprostam, mednieki klusēja mēmā sajūsmā. Rigma gulēja krātiņa tālākajā stūrī un raudzījās kaut kur pāri cilvēkiem.

—    Tā pati ir, — Kalugins ierunājās. — Tādu zvēru nevar sajaukt ar kādu citu.

—    Tātad Rigma ir jums pazīstama? — jautāja Zarubins.

—    Kā nu ne! Mēs paši viņu sagūstījām, — Kalugins pasmaidīja. — Pa ceļam uz Maskavu viņa tik tikko neizbēga, pārbiedēja dzelzceļniekus. No visiem zvēriem, ko esmu saķēris, viņa bija pati mīlīgākā. Var redzēt, ka esat izpratis viņas raksturu.

Rigma neizrādīja nekādu interesi par ļaudīm, kas runājās pie sprosta, kaut gan Kaluginam ļoti gribējās, lai zvērs viņu pazītu.

—    Rīt izrādes nebūs, un es dienā rīkošu ar zvēriem re- petīciju. Atnāciet, biedri, nofotografēsimies kopā ar jūsu Rigmu, paliks piemiņai, — ierosināja Zarubins.

—    Visi varbūt neatnāksim, bet es katrā ziņā būšu klāt kā likts, — atbildēja Kalugins, un tīģeru ķērāji atvadījās.

«Pazīs vai nepazīs, varbūt aizmirsusi?» prātoja Kalugins, atgriezdamies mājās. Lai rastu atbildi uz šo jautājumu, viņš nākamajā dienā atkal devās uz cirku.

Zarubins gaidīja tīģeru ķērājus un vēl nebija sācis re- petīciju. Turpat atradās ari fotogrāfs. Atnāca Kalugins un paskaidroja, kāpēc nav atnākuši pārējie brigādes vīri.

—    Nu tad sāksim, — aicināja Zarubins.

Izgājis arēnā, Kalugins apsēdās uz podesta. Fotogrāfs neuzdrošinājās ienākt aizžogojuma iekšpusē un apgalvoja, ka ar viņa aparātu varot uzņemt tuvplānā arī 110 attāluma.

Tad tika ielaista Rigma. Aplūkojusi cilvēkus un apstaigājusi manēžu, viņa mierīgi nogūlās uz zāģu skaidām.

—    Rigmiņ, gudriniec, esi sveicināta! — Zarubins viņu mīlīgi uzrunāja. Tīģeriene, šķiet, nepievērsa dresētājam nekādu uzmanību. Viņš piegāja pie zvēra un pieklājīgi, it kā uzrunādams cilvēku, aicināja viņu uzlēkt uz augstā podesta un apsēsties. Rigma izpildīja pavēli.

—    Averjan Matvejevič, nāciet šurp un nostājieties līdzās!

Kalugins droši tuvojās Rigmai un noglaudīja viņas plecu. Zarubins bažīgi nolūkojās tīģerienē: tāda vaļība cilvēkam, kuru zvērs pazina visai maz, varēja maksāt ļoti dārgi. Taču tīģeriene uz šo žestu reaģēja pavisam mierīgi, it kā pie viņas būtu piegājis pats dresētājs.

—    Averjan Matvejevič, ja jau Rigma pret jums izturas tik labvēlīgi, palieciet ar viņu divatā, — teica Zarubins un pamāja fotogrāfam.

… Pavadot tīģeru ķērāju līdz tramvaja pieturai, Zarubins domīgs ierunājās:

—    Averjan Matvejevič, Rigma jūs tomēr pazina. Tīģeri neizrāda prieku tik dedzīgi kā suņi. Tīģeri apvalda savas jūias. Bet es zinu, kā viņi izturas pret tiem, kurus cienī un atceras!

Kaluginam bija priecīgi ap sirdi: «Pazina gan!» Nākamajā dienā laikrakstā parādījās fotouzņēmums — Rigma sēdēja blakus tīģeru ķērājam.

… Kādā maija rītā zilgani melns, draudīgs mākonis, savilcies pie apvāršņa, pāri Amūrai virzījās uz pilsētas pusi. Pa priekšu tam skrēja zemi, pelēcīgi mākulīši. Lielas, retas lietus lāses triecās pret asfaltu, rībēja dobji pērkona grāvieni. Saceļot upes krastā smilšu mākoņus, apgāžot vieglos kioskus, pilsētā ielauzās viesuļvētras pirmā brāzma. Otrā norāva dažām mājām jumtus, lauza kokus, aizcirta un izbirdināja vaļā atstātos logus, tā ka visur šķīda stikla šķembas. Negaisa pārsteigtie ļaudis skrēja pa ielām, meklēdami patvērumu.

Ar putekļiem un miglu sajauktais gaiss kļuva pavisam neskaidrs, bet vējš joprojām pieņēmās spēkā. Vētras brāzmas bija tik stipras, ka cirka kupola tērauda balsti neizturēja, dārdēdami pārlūza un nogāzās uz vieglajām koka nojumēm, zem kurām atradās sprosti ar zvēriem. Sajā katastrofā dabūja galu vairāki četrkājainie artisti.

Gazdamies tērauda balsts norāva un salauza ari vienu Rigmas sprosta sienu. Tīģeriene izspruka ārā un izskrēja cirka pagalmā. Te panikā šaudījās cirka kalpotāji un vaļā tikušie zirgi. Neizturami spoža gaisma apžilbināja Rigmu, virs galvas nodārdēja apdullinošs, lielgabala šāvienam līdzīgs grāviens — pērkons bija iespēris netālajā čuguna stabā. Zaudējusi jēgu no zibens uzliesmojuma un pērkona dārdiem, Rigma metās pari žogam un lieliem lēcieniem aizjoņoja pa bulvāri.

Drīz vētras brāzmas pierima — un sāka gāzt kā ar spaiņiem īsts tropisks lietus. Ielas pārvērtās krācošos strautos.

Ar nemierīgu sirdi Zarubins satraukts steidzās uz cirku. Izlēcis 110 mašīnas, viņš pa kaklu pa galvu metās pagalmā, kur pie salauztajiem būriem rosījās ļaudis. Dresētāju visvairāk uztrauca Rigmas liktenis. Tur jau viņas būris. Tas ir tukšs. Tātad Rigma dzīva, bet kur viņa palikusi?

Pa to laiku Rigma no bulvāra iegriezās nomaļā ielā. Nelikdamās ne zinis par lietus gāzi, tīģeriene steidzās pa ietvi, izbiedēdama vienu otru gājēju, iegriezās pagalmos, lēca pari dzīvžogiem. Uzdūrusies dzelzceļa stigai, viņa devās projām pa to, līdz priekšā iznira pretim nākošā vilciena ugunis. Lokomotīves vadītājs pamanīja zvēru un izbrīnījies brīdināja to ar svilpienu. Rigma nogriezās 110 dzelzceļa līnijas un nozuda kokaudzētavā aiz augļu kokiem. Pārvarējusi daudzus žogus, viņa nokļuva pilsētas nomalē un, šķērsojusi plašu, uzartu tīrumu joslu, iegāja mežā.

Cik alkatīgi ar pilnu krūti zvērs ieelpoja valgo meža gaisu! Cik reibinoši smaržoja jaunās bērzu lapiņas! Rigma nebija pieradusi veikt tik garus gājienus, tāpēc nogūlās meža klajumiņā un ieklausījās. Neviens nedzinās viņai pakaļ. Lietutiņš veldzināja sakarsušo ķermeni, un Rigma izjuta īstu svētlaimi. Viņa bija no jauna atguvusi brīvību — pašu dārgāko jebkura zvēra dzīvē. Noslēpumainais mežs valdonīgi aicināja tīģerieni pie sevis, un viņa pagaisa jaunu bērziņu biezoknī.

Velti Zarubins meklēja Rigmu. Apbraukādams pilsētu, viņš iztaujāja gājējus un dežurējošos miličus. Neviens nebija redzējis tīģerieni. Tad pa radio tika nolasīts paziņojums: «Aizbēgusi pieradināta tīģeriene. Visi, kas būtu to redzējuši, tiek lūgti steidzīgi paziņot cirkā.» Līdz vēlam vakaram Rigmu meklēja visā pilsētā, taču zvērs bija pazudis bez pēdām.

Uzausa saulaina diena. Aiz pilsētas dzidrajā zilgmē slīdēja zosu virkne, un Zarubins klausījās putnu līksmajos kliedzienos, taču viņu nekas neiepriecināja. Dresētājs devās pie Kalugina ar lielām cerībām uz tīģeru ķērāja palīdzību.

—• Averjan Matvejevič! Rigma aizbēgusi! — viņš izsaucās, ieiedams istabā un pastiepdams rokas pretim Kalu* ginam. — Nelaime! Gājuši bojā labi zvēri. Visvairāk žēl Rigmas. Tādu tīģerieni savu mūžu vairs neredzēšu. Palīdziet man viņu atrast!

Kaut cik nomierinājies, Zarubins pastāstīja par notikušo un jautājoši pavērās Kaluginā. Tīģeru ķērājs klusēja.

—    Sapulciniet brigādi, Averjan Matvejevič, un dabūjiet rokā Rigmu. Jūs taču esat sagūstījuši tik daudz mežonīgu zvēru, bet viņa ir tikpat kā pieradināta!

—    Tas viss ir tiesa. Bet mēs tīģerus ķeram tikai ziemā. Pēdas sniegā rāda, kur staigā vecie zvēri, kur jaunie. Pa pēdām arī dzenamies viņiem pakaļ. Vasarā tīģerus nevar sameklēt. Tikai smiltīs pie ūdens vai dubļos var samanīt kādas pčdas, bet, tikko tīģeris iegājis mežā, vairs nekādu pēdu nepaliek. Suņus palaist baiļi: sāks dzīt nevis tīģerēnus, bet gan veco zvēru, un tas viens divi saplēsīs visus. Paliksim bez suņiem un bez tīģera. Brigādi jau var sapulcināt, bet saķert Rigmu vasarā neuzņemos.

Pēc ilgām pārrunām tika nospriests: mednieki pameklēs bēgli pilsētas apkaimes mežos. Ja atradīs — pacentīsies pievilināt ar gaļu un pēc tam atvedīs Zarubinu.

Meklēšana ilga trīs dienas. Tika apklaušināti medību inspektori un mežsargi. Rigmas pēdas, ko atrada uzartajos tīrumos, drīz tika pazaudētas tur, kur tīģeriene bija iegājusi krūmājos. Mednieki vairs nevarēja tās uziet.

—    Meklēsim ziemā, tad varbūt arī atradīsim, — solīja Averjans Zarubinam. — Nogalināt viņu nenogalinās: tīģerus šaut pie mums stingri aizliegts. Bet, ja kāds nejauši sastaps, tūdaļ dosim ziņu.

Tā viņi šķīrās.

6. nodala

ATKAL BRĪVĪBĀ

Aiz jaunā, kuplā bērzāja, kas bija sazēlis kādreiz nocirstā lapegļu dižmeža vietā, sākās skrajš platlapu koku mežs. Tas auga uz lēzeniem pauguriem, kas stiepās līdz pat apvārsnim. Rigma soļoja nesteigdamās. Viss saistīja viņas uzmanību: apdedzis celms un siekstas, lēkājoša varde un liels tauriņš, Senais orientēšanās instinkts veda viņu uz austrumiem, uz tālajām, zilgmainajām Sihotealina Sopkām. Tur aiz kalnu korēm un daudzajām līkumaino upju ielejām plūda Katena un kuploja viņas dzimtenes bezgalīgie meži.

Rigma apstājās un pietupās zālē. Viņa labprāt ieturētu brokastis, jo bija pieradusi ik dienas saņemt bagātīgu barību. Tagad tā bija jāsagādā pašai, bet tīģeriene bija krietni palaidusies slinkumā. Viņai draudētu bada nave, ja vien Amūras novada daba nebūtu tik dāsna. Ozoliem apaugušā paugurā Rigma atrada uz zemes pīles ligzdu ar astoņām diezgan lielām olām. Atradums tomēr nespēja remdēt zvēra ēstgribu. Drīz Rigma pamanīja zem kupla krūma fazāna vistu, kas nekustēdamās tupēja ligzda. Zibenīgs sitiens ar ķetnu — un putns papildināja zvēra brokastis. Šķērsojot gravu, pa kuru plūda pašaura, bet diezgan dziļa upīte, Rigma ieraudzīja laivu, ko tur bija atstājis kāds zvejnieks, aiziedams uz tuvējo ezeriņu. No laivas nāca kārdinoša zivju smaka. Nevilcinādamās Rigma piegāja pie laivas, kur uz tilaudām vēl spārdījās dzīvas karūsas un līdakas, un krietni pamielojās.

šķērsojusi gravu, viņa iegāja biezā apšu audzē un apgūlās dzestrajā ēnā. Ap to laiku knišļu mežā nebija daudz un tie nevienam sevišķi neuzmācās. Atpūtusies Rigma devās tālāk. Viņa gāja pa ciņainiem purvājiem, kas bija aizauguši ar asu grīsli un ciesu, peldēja pāri upītēm, ko iejoza necaurejami kārklāji, no jauna uzkāpa lapeglēm apaugušos pauguros. Zem ķermeņa smaguma kājas dziļi grima mīkstajos sūnu spilvenos, kur palika iedobes. Reizēm Rigma uzdūrās aļņu un stirnu pēdām. Tīģerienes smalkā oža uztvēra briežu smaku. Kādreiz viņa kopā ar māti bija medījusi šos dzīvniekus.

Milzīgā līdzenuma purvainie meži Amūras tīģeriem nebija piemēroti pastāvīgai dzīvošanai, tomēr Rigma, nolūkojusi platlapu mežiem apaugušu, plašu pauguru, apmetās te padzīvot kādu laiku. No nīstās pilsētas viņu tagad šķīra plaši meži un purvāji, kas aizstiepās sešdesmit kilometrus. Vasarā cilvēks te nespēra savu kāju.

Rigmai dzimtā novada mežos sākās mierīga dzīve bez sevišķām rūpēm. Visapkārt mita daudz visādu zvēru un putnu, upēs un strautos šļakstinājās zivis. Visu dienu snauduļojusi uz sausajām lapām un skujām, Rigma tikai pašā vakarā izgāja medībās. Līdzās atradās āpšu kolonija. Kopā ar āpšiem, ierīkojušies viņu vecajās alās, mājoja jenotsuņi. Izraudzījusies ērtu vietiņu, tīģeriene stundām ilgi uzglūnēja āpšiem un jenotsuņiem pie Ieejām viņu apakšzemes mitekļos. Rigma visai labprāt mielojās ar šiem tuvredzīgajiem, treknajiem dzīvniekiem un noķēra viņus bez sevišķām pūlēm. Protams, dižciltīgam zvēram neklājas uzglūnēt kaut kādiem nožēlojamiem meža šuneļiem, bet izsalcis tīģeris bija priecīgs arī par pelēm.

Kādu reizi, iedama padzerties, Rigma izdzirda šļakstus. Lietus nebija lijis ilgu laiku, un ūdens līmenis upē kritās. Smilšu strēle bija nošķīrusi no upes seklu līci, kas pamazām izsusēja. Tur bija palikušas karūsas. Zivju tumšās muguras reižu reizēm parēgojās virs ūdens, kārdinādamas vārnas, kas, gaidīdamas mielastu, tupēja apkārtējos krūmos.

Rigma katru dienu nāca pie līča un, dziļi grimdama dūņainajā gultnē, zvejoja un notiesāja Nemptu upes karūsas gardu muti. Bet tad ūdens pacēlās, karūsas aizgāja upē, un Rigma vairs nevarēja tikt pie iecienītās delikateses. Vajadzēja atkal iztikt ar gaļu. Par laimi, maralbrieži un aļņi nereti atklīda pie viņas ari uz paugura.

Vasaras vidū purvājos nogatavojās zilenes. Ogu bija tik milzum daudz, ka ogulāji izskatījās pelēcīgi zilgani. Saldskābās zilenes Rigmai iegaršojās. Taču viņa nemielo- jās ogulājos viena — uz šejieni bija pasācis nākt jauns Ilimalaju lācis, nenojauzdams, cik lielas briesmas viņam draud par ielaušanos tīģerienes īpašumos.

Kādā agrā rītā Rigma izdzirda lāča šmakstināšanu un saoda viņa aso smaku. Iztālēm apmetuši līkumu apkārt nelūgtajam viesim un pēc pēdām nosacījusi viņa vecumu, Rigma nolēma krietni pārmācīt pusauga lāci. Pielavījusies kādu desmit metru attālumā, viņa divos lēcienos uzklupa zvēram mugurā. Ierēcies aiz sāpēm un pārsteiguma, lācis pūlējās izrauties no tīģerienes stingrajiem nagiem un sāpīgi iekoda viņai ķetnā. Cīņas karstumā Rigmā pamodās <>enču gars — tie aizvien bija nīduši lāčus. Saniknojusies viņa iecirta ilkņus lācim kaklā. Nobrīkšķēja kauli, un ķe- paiņa kārumnieka dzīvei pienāca gals.

Lāča gaļa Rigmai garšoja tikpat labi kā āpša vai jenot- suņa gaļa. Turklāt medījums bija izrādījis viņai pretestību. Rigma pamazām atguva sajūtu, ka ir stiprāka par jebkuru citu meža iemītnieku. Cirkā šo pārākuma sajūtu apspieda dresētājs. Tikko tīģeriene bija palikusi vienatnē nr dabu, viņa apjauta, ka visas dzīvās radības ir tai pakļautas.

Vasaras musonu lietavas pārplūdināja purvājus, un tie pārvērtās plašos, seklos ezeros. Paugurājos, gluži kā uz salas, pulcējās daudz visādu dzīvnieku. Barības tīģerienei netrūka.

Bet tad vasara bija pagājusi. Tālajās sopkās sāka aurēt maralbrieži. Dzīvnieki pameta purvājus un gāja projām uz priekškalnēm. Klajajos dzērveņu sūnekļos nolaidās un meklēja barību zosis, kas lidoja projām uz dienvidiem. Rītos varēja saklausīt putnu nemitīgo gāgāšanu un spārnu švīkstus.

Arī Rigma sāka ilgoties pēc tāliem gājieniem. Viņa devās uz dienvidiem, uz Nemptu upes izteku, sekodama klejojošiem meža cūku bariem. Drīz purvāji palika aiz muguras. Pauguru nogāzēs kuploja jaukti ciedrupriežu un platlapu koku meži. Tos viņa pazina kopš bērnības, tie allaž bija devuši tīģeriem patvērumu un bagātīgu barību. Senču mūžsenie instinkti, kas cirkā uz laiku bija apslāpēti, tagad ar jaunu spēku sagrāba savā varā Rigmu. Viņai bija vajadzīga ne tikai barība un drošība, bet arī savu cilts locekļu sabiedrība.

Pārgājusi pāri kādai no Sihotealina grēdām, Rigma nonāca platas kalnu upes ielejā. Tā bija diženā Hora, kas nesa straujos, dzidros ūdeņus uz Usūri. Gar upes krastiem vijās mežcirtēju ceļš, un te oda pēc mašīneļļas un cilvēka.

Pagajusi pa ceļu un atstājusi dubļos pēdas, Rigma nokāpa pie upes uz platas oļu strēles un paošņāja ūdeni. Bez bailēm viņa iebrida ātrajā straumē un peldēja pāri uz otru krastu. Straujās upes ūdeņi nesa viņu lejup, bet Rigma peldēja lieliski. Ar platajām ķetnām tīģeriene īrās gluži kā ar irkļiem un sparīgi virzījās uz priekšu pretim krastam, kas ātri tuvojās.

Izrāpusies malā un nopurinājusies, Rigma pavāļājās karstajos oļos, apžāvēja kažoku un tad pazuda vecā diž- meža klusajā mijkrēslī. Kaut kur tuvumā sasvilpās meža irbes, pa sausu zaru bungoja melnā dzilna. Oda pēc satrunējušām lapām.

Rigmai šķita, ka viņa aizgājusi ļoti tālu no cilvēkiem, bet te pēkšņi izdzirda traktoru rūkoņu, motorzāģu «Družba» dūkšanu un krītošo koku būkšķus. Tur mežcirtēji gāza resnas ciedrupriedes, ko varēja aptvert tikai trīs vīri, un vilka stumbrus ar visiem kuplajiem vainagiem uz krautuvi. Rigmas dzimtenē saimniekoja cilvēks. Tagad tā bija viņa teritorija — un Rigmai vajadzēja iet tālāk.

Divas dienas viņa virzījās uz rietumiem. Kad tīģeriene beidzot atrada klusu noru un nomierinājusies atgūlās zein kuplas īves, viņa no jauna izdzirda tikko samanāmu traktora rūkšanu un cilvēku klaigas. Vajadzēja pagriezties »z dienvidiem un atkal steigties projām no cilvēka. Uzkopusi kalnos, Rigma beidzot paglabās no ļaudīm. Te viņu pēdas netika manītas.

Pusotra tūkstoša metru augstumā veģetācijas raksturs mainījās: ciedrupriežu vietā stājās egles, šajā mežā neauga ne riekstkoki, ne Amūras korķakoki, ne oši un ozoli. Tāpēc te nemitinājās meža cūkas un maralbrieži, stirnas un Himalaju lāči — visi tie dzīvnieki, kurus medīja Rigma. Krietni izbadojusies, tīģeriene gribēja noķert piesardzīgo mošusbriedi, bet viņai nepaveicās. Galu galā Rigmai laimējās noķert balto zaķi, taču ar to nepietika, lai remdētu izsalkumu.

Viņa nokāpa ielejā. Te rūca motori, oda pēc solāreļļas un cilvēka, toties lielā skaitā mita visvisādi dzīvnieki. Meža cūkas un maralbrieži gan baidījās no cilvēka, taču nepameta apvidu un pa naktīm gāja pie nogāztajiem kokiem, kur atrada bagātīgu barību: meža cūkas uzmeklēja zemē nobirušos ciedrupriežu čiekurus ar eļļainajām sēklām, bet maralbrieži mielojās ar ķērpjiem, kuru zilganpelēkās kodaļas karājās egļu zaros. Rītam uzaustot, dzīvnieki atstāja cirsmas, lai nesastaptos ar mežcirtējiem, bet vakara krēslā atkal atgriezās meklēt barību. Te Rigma varēja atrast medījumu.

Oktobra beigās negaidot uzsniga dziļš sniegs. Jaunie kociņi, nepaspējuši nomest lapas, smagās sniega nastas mākti, liecās līdz pašai zemei. Daudzām vecajam liepām nolūza resnie zari. Maralbrieži varēja pamieloties ar nolūzušo zaru lapām. Sniega pārsteigtie dzīvnieki likās gluži apmulsuši un sastinguši. Paslēpušies baltegļu jaunaudzēs, viņi, skumīgi mīņājās uz vietas, gaidīdami, kad vēja brāzmas nokratīs sniega lēveņus no biezajiem, augstajiem krū« jniem.

Rigma tikai ar grūtībām spēja sameklēt laupījumu. Kādu vakaru tīģeriene izgāja uz platas takas, kas aizveda viņu tieši pie mednieku būdiņas. Rigma negāja visai tuvu cilvēku miteklim. Viņa noskatījās, kā no skārda dūmeņa prot debesim vijas tieva zilganīgu dūmu strūkliņa. Tad nočīkstēja durvis un ārā iznāca mednieks. Viņš taisījās skaldīt malku, bet tad, nosviedis cirvi, paķēra karabīni no sienā iedzītās naglas un sāka vērīgi lūkoties uz mežu, no kurienes pie viņa skrēja laika ar nolaistu asti. Sis suns aizvien bija izturējies gļēvulīgi, sastopoties ar lāci,

un varbūt arī patlaban, skraidelēdams ap būdiņu, bija saodis apkārt klīstošu blandoni.

Mednieks pagājās pa taku dažus soļus un apstājās šaubīdamies. Ja Rigma būtu pastāvējusi bez kustēšanās vēl pāris minūšu, mednieks viņu nesaskatītu un ietu atpakaļ. Taču viņa vēl nebija iemantojusi vajadzīgo aukstasinību un lavījās uz krūmiem priekšlaicīgi. Tīģeriene paspēra tikai dažus soļus, kad pēkšņi asas sāpes apsvilināja plecu, — un tajā pašā mirklī šāviena dārds iztraucēja meža klusumu, atbalsodamies gravas stāvajos krastos. Rigma izmisusi iedrāzās segliņu krūmu biežņā un pazuda mežā. Pakaļ viņai norībēja vēl divi uz labu laimi raidīti šāvieni. Viena lode, skārusi sasalušu oša zaru, skanēdama kā pārtrūkusi stīga, aizsvilpa pār koku galotnēm. Pēc tam mežā iestājās klusums.

Nav zināms, vai mednieks noturēja Rigmu par lāci vai arī šāva pārbijies, lai aizbiedētu ambu.

Pieklibodama ar labo kāju, Rigma vilkās projām biezā eglājā. Asinis no pleca pilēja sniegā. Tīģeriene šķērsoja vairākas kalnu grēdas un aizaugušas strautu gravas un tikai pirms rītausmas, uzgājusi meža cūku migu, nogūlās atpūsties. Visu dienu viņa gulšņāja migā un laizīja brūci. Asiņošana mitējās. Lode, par laimi, nebija skārusi kaulu, tā bija izurbusies cauri tikai muskuļiem.

Remdējusi slāpes ar sniegu, Rigma pie vakara apmeta lielu līkumu pa mežu un, pārliecinājusies, ka neviens nedzenas pakaļ, devās uz citu gravu, kur uzmeklēja vecas cūkas pamesto migu un apgūlās. Sāpes plecā kļuva asākas, tin Rigma nevarēja likt pie zemes labo kāju. Pienāca pats grūtākais laiks tīģerienes mūžā: lai divdesmit grādu salā sasildītos, vajadzīga silta gaļa un kustības. Turpretim viņa nespēja dzīties pakaļ medījumam, nevarēja pat iet žiglā solī.

Pirmās divas nedēļas Rigma pārcieta badu, iztikdama ar dažām pelēm dienā. Grauzēji paši attecēja pie guļošās tīģerienes, laikam domādami, ka tā mirusi. Bet tad visas sasirgušā organisma iekšējās rezerves izsīka. Vajadzēja salūkot sātīgu uzturu, un Rigma, par spīti sāpēm, atstāja migu.

Ap smailu sopkas konusu ķērkdamas riņķoja vārnas. Rigma nolēma palūkoties, ko atradušas brēkulīgās pare- ģones. Varbūt arī viņai iznāks kaut kas mielastam? Kāpdama uz augšu pa sopkas stāvo nogāzi, tīģeriene uzdūrās milzīga klejojoša lāča blandoņa pēdām. Arī viņš bija gājis tajā pašā virzienā. Rigma aizkliboja pa lāča taku — piemīdītajā sniegā kājas negrima tik dziļi.

Drīz viņa uzkāpa pašā sopkas virsotnē. Te mežs bija skrajāks, un laja auga ķeburaini jauni ozoli. Vietām sniegu bija stipri izrakņājušas meža cūkas, meklējot barību. Rigma saoda asu meža kuiļa muskusa smaku un, izgājusi klajumiņā, aiztramdīja vārnas. Salaidušās koku galotnēs, tās saboza spalvas un paretam saķērcās.

Sniegs te bija cieši piemīdīts un dažviet nošļakstīts asinīm. Līdzās granīta bluķim gulēja meža kuilis, ko bija saplosījis lācis. Kuru katru brīdi taigas saimnieks varēja atgriezties pie sava medījuma. Rigma ilgi stāvēja uz vietas, ošņādama gaisu un cieši vērodama ikvienu aizdomīgu siluetu. Ievainotā tīģeriene juta, ka sadursme ar lielu, spēcīgu blandoni var viņai beigties traģiski. Tad Rigma pagājās apkārt meža cūkas paliekām, apošņāja visas pēdas un tikai tad, kad bija pārliecinājusies, ka ienaidnieka tuvumā nav, piesardzīgi tuvojās gaļai.

Lācis, meža cūkas nogalinātājs, bija paspējis apēst plecu tin daļu iekšu. Pēc lāču paražām medījuma paliekas pienācās apraust ar sniegu vai apkraut ar egļu zariem, vai vismaz aizstiept biežņā. Acīmredzot blandoni kaut kas bija aizvilinājis projām no mielasta vai arī viņš jau bija pieēdies līdz kaklam.

Izbadojusies Rigma bija zaudējusi mēra sajūtu un aprija gandrīz visu cūkas pakaļējo daļu. Noplēsusi vēl krietnu gabalu priekšdienām, viņa aizkliboja lejā no sopkas, ielavījās biezā baltegļu jaunaudzē un, atlaidusies zem nokaltušas, izgāztas ciedrupriedes sakņu ķeburiem, pirmo reizi pēc ievainošanas aizmiga ciešā miegā.

Nākamajā dienā Rigma apēda līdzi atnesto gaļu, taču pieticīgās brokastis tikai iekairināja zvēra ēstgribu. Atgriezusies pie sopkas, viņa saoda lāci un drīz uzdūrās svaigām blandoņa pēdām: taigas saimnieks bija atnācis pie medījuma. Tīģerienei vajadzēja griezties atpakaļ.

Meža cūkas gaļa bija krietni spēcinājusi Rigmu. Nu viņa varēja badoties vēl pāris nedēļu.

Plēsoņiem brūces dzīst ātri. Drīz Rigma atveseļojās un izgāja meža cūku medībās. Izmantodama vecas takas, viņa uzmeklēja cūkas un sāka zagties tām klāt, nenojauzdama, ka no pretējās puses meža cūku baram tuvojas mednieki ar suņiem.

Ja ļaudis neizturētos ļoti piesardzīgi un klusu, Rigma nebūtu tos pielaidusi tik tuvu. Norībēja divi šāvieni. Viena cūka palika guļam, pārējās, skaļi šņākdamas un sprauslādamas, drāzās uz Rigmas pusi. Pakaļ cūkām joza vaļā palaistie suņi. Panākuši vecu kuili, laikas metās tam virsū no visām pusēm. Aizsargādamies no uzbrucējiem, kuilis atspiedās ar dibenu pret resnu liepu un, draudīgi šņakstinādams ilkņus, gatavojās atkauties. Atsteigušies mednieki nobeidza to ar trim šāvieniem.

Pēc neveiksmīgajām medībām Rigma nezināja, uz kurieni doties, — visur klejoja cilvēki. Viņi gāza kokus un veda baļķus vai arī medija, un tā vien šķita, ka no viņiem nekur nevar aiziet; vajadzēja pielāgoties šim visuresošajam mežu saimniekam, citādi viņai draudēja bojāeja.

Tā nu Rigma samierinājās ar likteni un aizvien piesardzīgi meta līkumu apkārt cilvēkiem: saskarsme ar tiem bija tīģerienei daudz ko iemācījusi. Viņa pārstāja baidīties no suņiem un rūcošajām mašīnām, kas izskatījās tik bries: līgas, un jau iztālēm atšķīra mežcirtēju no mednieka. Tīģeriene medīja naktīs un pienāca tuvu klāt būdiņām mežā, klejoja pa mednieku pēdām, taču nekad neaiztika viņu nogalētos un noglabātos dzīvniekus.

Dienā Rigma uzrāpās stāvās sopkās, no kurienes varēja tālu pārredzēt visas nogāzes, un snauda caurā miegā. Iz- dzirdusi vismazāko troksnīti, viņa atpleta acis, vērīgi lūkojās apkārt un klausījās. Tagad tīģeriene bija iemācījusies lieliski orientēties skaņu.pasaulē, nekļūdīgi atšķirt lāču un maralbriežu soļus, pēc putnu brēcieniem noģist, kas iztraucējis tīģera spārnoto draugu mieru. Putni patiešām bija kļuvuši par viņas uzticamiem draugiem. Tie vēstīja tīģerienei, kur atrodama barība, ziņoja par viņu kopējā ienaidnieka — cilvēka parādīšanos. Pat pēc gaitas, kādā pa mežu skrēja zvērs, Rigma varēja pateikt, kas io vajā.

Daba bija izšķērdīgi apveltījusi Rigmu ar spēku un veiklību, piešķīrusi tai gaišus, it kā no neirīta izgrieztus nagus, piecus centimetrus garus, dzeltenus ilkņus. Viņas redze bija tik lieliska, ka varēja sacensties ar cilvēku, kas lietoja binokli. Tīģerienes vērīgā dzirde spēja uztvert tālu skrejošas peles čabināšanos. Oža viņai ļāva saost sen aizgājuša brieža nagu vieglo smaržu. Ja nebūtu labi attīstīto maņu orgānu, lieliskās atmiņas un apķērības, neno- gurdināmības un pacietības, jaunajai tīģerienei piesnigušajā mežā klātos visai grūti. Turklāt arī viņas upuriem bija ieroči aizsardzībai, tie varēja aizstāvēt sevi: meža kuilis atvairīja uzbrukumu ar garajiem ilkņiem, maral- briedis laida darbā asos ragu pīķus, lācis — stipros zobus. Dažbrīd uzvara netika izcīnīta viegli.

Rigma, sastopoties ar cilvēku, neizjūta šausmas, kādas māca daudzus meža iemītniekus, kurus kopš senseniem laikiem vajāja mednieki. Viņa tikai nevēlējās ielaisties nekādās darīšanās ar šo radījumu, kas šķīla zibeņus un pērkonus, un prātīgi grieza viņam ceļu. Turpretim cilvēks, neapzināti baidīdamies- no tīģeriem, ieraudzījis Rigmu, sāka trīcēt un drebēt. Tomēr tīģeriene un cilvēks varēja šajos mežos gluži mierīgi sadzīvot. Rigmai izsalkuma remdēšanai vajadzēja mazāk meža cūku un briežu nekā medniekam. Turklāt viņas nagos visbiežāk nokļuva veci vai sasirguši dzīvnieki ar novājinātu organismu, turpretim mednieks lūkoja nogalināt spēcīgos kuiļus — meža cūku bara vadoņus vai briežus ar lieliskiem, simetriskiem ragiem. Tādas trofejas tika vērtētas augstāk.

Bez tam Rigma necieta savā apkārtnē vilkus un lapsas, labprāt medīja šos zvērus, tāpat vajāja lūšus, āmrijas un jenotsuņus. Viņas medību rajonā šie plēsoņi nevarēja ilgi tverties — tīģeriene tos diezgan bieži pieveica un notiesāja.

Saskarsme ar cilvēku Rigma bija mācījusies izmanību, taču ļaudis dēvēja viņu par viltīgu, ļaunprātīgu zvēru. Vienā mēnesī bada remdēšanai tīģeriene nogalināja tikai vienu vai divas meža cūkas vai maralbriežus, bet viņa tika daudzināta par asinskārīgu plēsēju. Rigma dažreiz mēdza soļot pa lāču un mednieku platajām pēdām — tā bija vieglāk iet pa sniegu, bet cilvēki, nezinādami zvēra paradumus, apgalvoja, ka tīģeriene esot bīstama: viņa gribot uzbrukt cilvēkam un tāpēc kādu laiku zogoties cilvēkam pakaļ no muguras, tad, izraudzījusies izdevīgu mirkli, notriecot to no kājām un aiznesot biezoknī.

Rigmai tika uzvelti daudzi netaisni apmelojumi: viņas vainas dēļ mežos izzūdot dzīvnieki, viņa esot kaitīgs plē- sonis — ar tādu taigā labāk nesastapties. Tikai dabzināt- nieki, kas zināja, kādas likstas un grūtības jāpārvar tīģeriem taigas biezokņos, aizstāvēja viņus un neatlaidīgi prasīja, lai Sihotealinā tiktu nodibināts rezervāts apbrīnojamā reliktā zvēra — garspalvas tīģera saglabāšanai.

7. nodaļa

KATENAS BAIDEKLIS

Togad Katenas mežus piemeklēja liela neraža. Plakanajās, it kā apcirptajās ciedrupriežu galotnēs nerotājās zeltainie čiekuri, ozoliem nebija zīļu, nepaauga ne valrieksti, ne lazdu rieksti. Liānas nedeva ogu ražu.

Tukšos mežus pirmie atstāja riekstkoži. Sapulcējušies nelielos baros, tie aizlidoja uz dienvidiem, uz Bikīnas pusi, it kā nojauzdami, ka tur netrūkst iemīļotās barības — ciedrupriežu čiekuru. Putniem pakaļ devās vāveres; uz dienvidiem sāka virzīties arī meža cūkas, brūnie un balt- krūšu lāči. Kādreiz bagātie meži kļuva pavisam tukši. Arī Rigmai uzmācās bads. Piedevām visām nelaimēm Sihotealina kalnos agri uzsniga dziļš sniegs. Šķērsodama gravas, Rigina grima kupenās līdz ausīm.

Izbadojusies tīģeriene nokāpa Katenas ielejā un apmetās netālu no mežcirtēju ciemata.

Te sniegs nebija tik dziļš, viegli varēja staigāt pa aizsalušās upes ledu un pa platajiem traktoru ceļiem. Rigmu vilināja ari Sētas suņi. Tie itin bieži vieni paši aizklejoja dziļi mežā un trenkāja zaķus vilku kārklu biezokņos.

Milzīgā, oranžā saule noslīga līdz apvārsnim, vēl raidīdama satumsušajam mežam uz atvadām zelta starus. Rigma piesardzīgi lavījās pa aizmigušās upes ledu uz vilku kārklu biežņu. Tur kaut kas klusu brīkšķinājās — piekrastes krūmājos kāds suns sukstīja zaķus. Tad parādījās arī pats pinkainais mednieks. Ošņādams svaigas zaķu pēdas, dārkais lempis pieskrēja Rigmai gandrīz pavisam klāt. Ieraudzījis tīģerieni, suns uz mirkli sastinga, tad, izbīlī iesmilkstējies, strauji apsviedās un cik jaudas joza projām uz ciematu. Bet vai tad no tīģera kāds varēja aizbēgt! Dažos lēcienos Rigma panāca galvu zaudējušo kranci, un ilkņi vienā kampienā izdzēsa tā dzīvību. Sagrābis beigto suni aiz čupras, zvērs aiznesa to palienes meža biežņā un ieturēja lieliskas vakariņas.

Saimnieki tik drīz nemaz nenojauta, kāpēc nav pārnācis viņu mājas sargs. Tikai pēc dažām dienām, kad ciemata labākajam medniekam pazuda jauns suns, pēc pēdām tika noskaidrots, ka vainīga ir tīģeriene.

Sākumā šiem notikumiem neviens nepiešķīra īpašu nozīmi: tīģeri apkārtējos mežos nebija nekāds retums, turklāt visi labi zināja, ka lie jo sevišķi kāro pēc suņa gaļas, Ļaudis nosukstījās par pazudušajiem un būtu aizmirsuši notikušo, ja Rigma drīz atkal nebūtu likusi sevi manīt.

Atgriezdamies vakarā mājās, šejienes mežsargs nolēma pie tā paša pārvest maisu ar meža irbēm, kas bija nolikts glabātavā netālu no ceļa. Apturējis zirgu, viņš izkāpa no ragavām, piesēja to pie ievas ceļmalā un pats pa tikko manāmu taciņu gāja uz medību mājiņu. Iedzēris siltu tēju un atpūties, viņš aizlika būdas durvīm priekšā nūju, paņēma no glabātavas maisu, uzcēla plecos un soļoja uz ragavām. Pēkšņi mežsargs izdzirda skaļu baiļpilnu zviegšanu, ko pārtrauca zvēra rēciens. «Tavu postu un nelaimi! Manu saini lācis nokampis!» vīrs nosprieda un, nometis smago maisu, skrēja pie atstātajām ragavām. Nejuzdams taku zem kājām, klupdams par koku saknēm, viņš steidzās pa kaklu pa galvu un tomēr nokavēja. Izjozis uz ceļa, mežsargs nesaprata, kas noticis. Tā pati ieva, bet ne zirga, ne ragavu tur vairs nebija. «Droši vien zirgs, izbijies no lāča, pārrāvis pavadu un aizauļojis uz ciematu,» nodomāja mežsargs un metās projām pa ceļu pakaļ Sainim, skaļi saukdams zirgu vārdā. Noskrēja pāris kilometru, bet zirga kā nebija, tā nebija. Līdz ciematam vairs nebija palicis liels gabals, un mežsargs sāka soļot mierīgāk, lādēdams lāčus, kas nedod miera pat ziemā.

Taču liels bija viņa izbrīns, kad, pārnācis mājā un ielūkojies pagalmā, tur Saini neredzēja. Zirga nebija arī mežrūpniecības saimniecības staļļos. Mežsargs apklaušināja visus ciematniekus, taču neviens nebija redzējis viņa zirdziņu. Zudību sarūgtināts, viņš devās uz kantori un iegāja pie direktora:

— Biedri Bereļev, man nupat izčibēja zirgs.

Tad mežsargs izstāstīja visu, kas viņam atgadījies.

Bereļevs ataicināja uz apspriedi divus šejienes medniekus. Tika nolemts otru rītu agrumā ar labiem suņiem un šautenēm doties uz to vietu, kur tik noslēpumaini pazudis zirgs, un tad jau redzēs, kas darāms.

Vēl pie debesīm nebija izdzisušas lielās zvaigznes, kad mednieki, mežsargs un Bereļevs, iecēluši automašīnas kravas kastē suņus, jau brauca uz mežu. Lai nesapostītu pēdas, mašīna lika apturēta puskilometra attālumā no ievas, Turēdami suņus saitēs, vīri soļoja uz nelaimes vietu. Saule vēl nebija pacēlusies virs meža, taču gaismas pietika, lai varētu labi saskatīt irbju pēdas pat zem eglēm. Ceļš šajā.

vietā gāja cauri biezam eglājam. Aiz līkuma ragavu sliedes nogriezās biezoknī. Izspārdītais un pieblīvētais sniegs skaidri rādīja, ka te stiepts beigtais zirgs un tam pakaļ vilkušās salauztās ragavas.

Vīri gāja pa mežu, aplūkodami un taustīdami zvēra pēdas. Suņi smilkstēja un trīcēja pie visām miesām aiz aukstuma un satraukuma.

—     Nu, brālīši baltie, tas nemaz nav bijis lācis! — viens no medniekiem izsaucās. — Paskatieties, kāds ķetnai apaļš nospiedums. Ekur četri pirksti, nagu nav. Redzat, kāds apaļš papēdis. Tās ir tīģerienes pēdas. Varen stiprs zvērs bijis: aizstiepis zirgu kā telēnu, un pat ragavas nav bijušas nekāds traucēklis.

Piesardzīgi virzīdamies pa pēdām, ļaudis ieraudzīja ragavas. Tās bija iesprūdušas starp divām apsēm un galīgi salauztas, tā ka vairs nekur nebija liekamas. Turpat blakus asinīm apšļakstītā sniegā mētājās saraustītas slejas, sakas un loks. Dziļāk mežā aizstiepās sliede ar retiem asins plankumiem uz koku stumbriem.

Mednieki apstājās un, it kā baidīdamies iztraucēt tīģeri, sāka čukstus apspriesties.

—    Zvērs tagadīt tepat kaut kur netālu guļ.

—    Brangi paēdis, pielaidīs tuvu klāt.

—    Iet tuvāk tik un tā nav nekādas jēgas. Iztraucēsim. Bet, ja arī pieiesim, šaut tāpat nedrīkstēsim — tas ir taupāms zvērs.

- Tu saki — taupāms! Bet zirgu šis drīkst nozūmēt? Ja tikai viņš man gadīsies uz grauda, bliezīšu! no abiem stobriem paurī un neviens mani pie atbildības nesauks, — mežsargs saniknots runāja.

—    Nu, un kāds būs labums? Tava zirģeļa zaudējums valstij nav sagādājis nekādu lielo skādi, droši vien nemaksā vairāk par divsimt rubļiem. Bet par pieaugušu tīģeri, esmu dzirdējis, dodot pat četrdesmit tūkstošus rubļu zeltā.

—    Bet kā nu tagadiņ iznāk? — mežsargs nerimās. — Tīģeris drīkst mūs rīt, bet mēs nevarēsim šim ne pirksta piedurt, ko?

—    Nu, vīri, nav ko strīdēties, — beigās pateica Bereļevs. — Protams, tīģera darbus neviens netaisās par labu atzīt. Par šitādu izrīcību viņam klāsies plāni, bet ari tev jāatbild, —- direktors sacīja mežsargam, — kālabad atstāji zirgu bez uzraudzības mežā vienu pašu, turklāt tik vēlu vakarā? Vai nesaproti? Varēja uzkulties nevis tīģeris, bet gan lācis blandonis. Brauksim sastādīsim aktu un paprasīsim ciema padomei, vai šoreiz nevarētu tīģeri nožmiegt, citādi viņš ieradināsies stiept projām mūsu zirgus.

Kamēr ļaudis apspriedās .un strīdējās, griezās pie priekšniecības un lūdza atbalstu, Rigma pēc bagātīgā mielasta mierīgi atpūtās. Viņa bija uzbrukusi piesietajam zirgam pēc krietnas vilcināšanās. Tīģeriene ilgi vēroja savādo dzīvnieku, staigāja tam apkārt, mezdama lielus lokus, ošņāja gaisu un mīņājās uz vietas. Uznākusi tumsa un izsalkums iedrošināja zvēru. Piezagusies Sainim, Rigma ar vienu lēcienu nogāza zirgu uz sāniem un sadragāja tam kakla skriemeļus. Lopiņš acumirklī bija pagalam. Tad, sagrābusi zirgu aiz skausta, tīģeriene stiepa to projām mežā ar visām ragavām. Ragavas iesprūda starp kokiem meža biezoknī. Tad Rigma izvilka zirga kaklu 110 sakām, saraustīja slejas un aizvilka savu upuri tālāk mežā. Krietni paēdusi, viņa slāja projām uz sopkām.

Pēc dienas Rigma atkal ieradās pie laupījuma. Vārnas netraucēti mielojās pie atstātās gaļas — tā bija zīme, ka tuvumā nav cilvēku un var bez bažu ieturēt azaidu.

Kamēr tīģeriene nebija atstiepusi mežā nogalināto zirgu, šķita, ka te nav nekādu dzīvu radību. Bet tad uzradās barība — zirga gaļa, un, tikko paēdusi tīģeriene aizgāja, sa- laidās ļoti daudz vārnu, kraukļu, sīļu un dzilnīšu. Nezin no kurienes uzradās dzeltenīgi rūsganās Sibīrijas caunas un cirslīši. Pat vilku pāris un lapsa pamielojās už sveša rēķina. Visi atnācēji ne vien steigšus rija gaļu, bet arī lūkoja aizstiept līdzi kādu gabaliņu aizgādam. Kad no Saļņa bija palicis pāri tikai nožēlojams skelets, meža traģēdijas vietā uzklīda melns, pinkains lācis blandonis. Viņa ārkārtīgi spēcīgie žokļi sasmalcināja pat lielos zirga kaulus.

Mednieki, kuri beidzot bija saņēmuši atļauju pārmācīt Rigmu, ieradās Saļņa bojāejas vietā, taču par vēlu: tīģerienes pēdas jau sen bija izdzēsis svaigi uzsnidzis sniegs.

Ciematā nemitējās valodas par tīģerienes pārdrošību. Varbūt tās drīz būtu rimušās, taču Rigma aizvien lika runāt par sevi, atstādama pēdas gan uz ceļa, gan uz upes ledus, un tādējādi atkal biedēja cilvēkus. Viņa bija kļuvusi tik pārdroša, ka naktīs apstaigāja miegā iegrimušo ciematu. Suņi, jau iztālēm saoduši savu niknāko ienaidnieku, salīda nojumēs un šķūņos un pat neuzdrošinājās riet.

Rigma būtu varējusi atstāt šo apvidu līdz ar aizklīstošajiem meža cūku bariem, taču viņa vēl nebija pilnīgi zaudējusi simpātijas pret cilvēku, kas kādreiz bija viņu barojis. Tīģeriene instinktīvi cerēja uz cilvēka palīdzību, gaidīja to un nevarēja saprast, kāpēc ciematnieki nedod viņai gaļu un pat nevēlas samierināties ar briesmīgā zvēra tuvumu. Turklāt daži bija salasījušies grāmatas par tropu zemju tīģeriem cilvēkēdājiem. Tālab briesmas tika stipri pārspīlētas un satraukums ciematā vēl pieauga.

Kādā vēlā vakarā mežniecības šoferis, braukdams mājup no pilsētas, luktura gaismā uz ceļa ieraudzīja tīģerieni. Zvērs stāvēja mierīgi, lepni pacēlis galvu, un nesteidzās griezt ceļu automašīnai. Tā bija Rigma. Šoferis sāka signalizēt un bremzēt. Mašīna apstājās dažu metru atstatumā no zvēra, un tikai tad tīģeriene nesteigdamās aizslāja tumsā. Nosēdējis kādu brītiņu stīvs aiz bailēm, šoferis trakā ātrumā atdrāzās ciematā, un drīz par šo atgadījumu uzzināja visi Rigmas nelabvēļi.

Nākamajā vakarā — tā bija sestdiena — mežcirtēji aizgāja uz pirti krietni nopērties. Pēdējais pirti atstāja veikala vadītājs. Uzmetis uz pleciem puskažoku un pasitis padusē slotu, viņš gāja uz mājām. Bija ļoti gaiša un rāma mēness nakts. Lielās pārslas dzirkstīja briljantu spožuma, un svaigi uzsnigušais sniegs klusām gurkstēja zem velteņiem. Veikala vadītājs pat nemanīja, kā bija aizstaigājis līdz savai mājiņai. Atvēris vārtiņus un paspēris dažus soļus, viņš aiz pārsteiguma apstulba: plašā pagalma vidū stāvēja tīģeris. Zvērs bija tik gaišs, ka sniegā gandrīz nebija samanāms. Saimnieks nodomāja: «Vai tikai man nerādās spoki?» — un, kaut gan spīdēja spožs mēness, ar drebošu roku izvilka no kabatas lukturīti un uzspīdināja gaismu. Tīģera siluets nekļuva skaidrāks, taču zvera acīs iedzalkstījās tik velnišķīga uguns, ka veikala vadītājs iebrēcās, iemeta no rokām pirts slotu un lukturīti un apsviedies laidās projām pa ielu.

Iedrāzies mežsarga mājas priekšnamiņā, viņš elsdams rāva vaļā salā sabriedušās durvis.

—    Stepan! Mani pagalmā gandrīz sagrāba tīģeris! Tik tikko izspruku! — viņš aizgūtnēm stāstīja pie galda sēdošajam mežsargam.

Palūkojies kaimiņa aizdomīgi sasārtušajā sejā, mežsargs nosmējās:

—        Droši vien būsi to visu nosapņojis. Tā, brāl, atgadās, ja ierauj maķenīt par daudz. Piesēdies. Es jau savu Saini esmu aizmirsis, bet tu atkal ņemies ar tīģeriem.

Velti veikala vadītājs gleznaini visos sīkumos attēloja sastapšanos ar tīģeri — mežsargs viņam neticēja.

Nākamajā rītā viss ciemats runāja par jauno tīģerienes apciemojumu. Par zvēra pēdām interesējās visi mednieki, tās fotografēja un mērija.

Pēc nedēļas, nākdams no mežizstrādes iecirkņa, koku sagarumotājs ieraudzīja, ka tīģeriene pienākusi gluži tuvu bērniem, kuri rotaļājās uz upes ledus. Viņš sacēla trauksmi. No mājām izskrēja mednieki un ar šāvieniem zvēru aizbiedēja.

Sādi notikumi, tik neparasti klusajā mežcirtēju ciematā, kļuva vēl biežāki, un cilvēki, kuriem iedvesa bailes tīģerienes drosme un uzmācība, griezās pie varas orgāniem ar lūgumu: «Palīdziet tikt vaļā no bīstamā zvēra, kas apdraud cilvēku dzīvību. Dodiet atļauju tīģera iznīcināšanai.»

Bet Rigma, it kā atriebdamās cilvēkiem par savām ciešanām, nepavisam netaisījās iet projām un parādījās te vienā, te otrā ciemata malā, klaiņoja turpat netālu pa takām un ceļiem.

Kurš gan varēja iedomāties, ka mūsu varenās tehnikas laikmetā, kad Tālo Austrumu mežos bija palicis tik maz tīģeru, jau reiz sagūstīta tīģeriene metīs izaicinājumu cilvēkam un liks drebēt vesela ciemata iedzīvotājiem, izraisīs īstu paniku!

Bailes sagrāba visus. Apbruņoti vecāki pavadīja skolniekus uz skolu. Mazie bērni nemaz vairs netika laisti ārā pār slieksni. Uz āliņģiem pēc ūdens ļaudis gāja barā. Vīrieši baidījās braukt ar zirgu mežā pēc malkas.

Pēc kāda skumja gadījuma ļaužu pacietībai beidzot pienāca gals. Nomira kāds no ciematniekiem. Kapsēta atradās nomaļus, augstā, bieziem krūmiem aizaugušā upes krastā. Bērinieki aiznesa nelaiķi līdz kapam, bet, kad šķirsts bija nolikts zemē, kāda sieviete izbijusies iesaucās:

— Skatieties, tīģeris!

Patiešām — upes otrā krastā stāvēja Rigma. Ja kādam būtu pie rokas šautene, tīģeriene neaizietu sveikā. Izbiedētie ļaudis skrēja uz ciematu, bet, kad atgriezās ar kara- bīnēin, zvēra upes krastā, protams, vairs nebija. Tikai svaigās pēdas liecināja par to, ka viņš te nupat kavējies.

Nākamajā dienā sapulcējās visi mednieki un mežsargi.

«Vai nu atļauja būs vai nebūs, tīģeris jānošauj!» viņi nosprieda.

Lai izpildītu šo lēmumu, vīri sadalījās trīs grupās. Vispirms vajadzēja sadzīt tīģerienes pēdas, atrast vietu, kur viņa mitinās, un pēc tam aplenkt šo apvidu. Dzinēji tad dzīs zvēru virsū medniekiem uz masta. Ja arī Rigma nalcs pretim dzinēju ķēdei, viņa tik un tā neizlauzīsies: katram dzinējam būs smagām lodēm pielādēta šautene.

Rigmai draudēja nāves briesmas. Kādā agrā, pelēcīgā rītā mežsargi sadzina tīģerienei pēdas un divdesmit vīri aplenca to no visām pusēm. Nojautusi briesmas, Rigma sāka šaudīties lencēju lokā, pēc tam nomierinājās, uzkāpa augstākā vietā un no turienes nolūkojās, kā mednieku ķēde savelkas ap viņu aizvien ciešāk. Tad tīģeriene izraudzījās vietu, kur cilvēki atradās cits no cita patālāk, un drosmīgi devās tiem pretim, reizēm pieplakdama pie zemes un slēpdamās biezos krūmos. Velti mednieki cerēja ieraudzīt tīģerieni iztālēm un nošaut to pa gabalu. Zvērs likās vai zemē ielīdis. Lencēju loks savilkās tik cieši, ka dzinēji jau varēja labi saskatīt medniekus uz masta, bet tīģerienes nekur nebija. Vai patiešām zvērs būtu izslīdējis cauri lencēju ķēdei? Ļaudis stāvēja nesaprašanā — viss laukums starp viņiem bija ļoti labi pārredzams. Viņi no jauna vairākkārt vērīgi apskatīja katru cini, katru kritalu, taču neviens nespēja ieraudzīt zvēru,

—    Tīģerienes nav! — kāds no medniekiem iesaucās.

—    Laikam gan esam aplenkuši tukšu vietu, — šaubījās otrs.

—    Bet varbūt viņa uzrāpusies kokā?

Dzinēju ķēde, pienākusi gandrīz klāt medniekiem, sajuka. Daži jau nolaida šauteņu gaiļus un uzvilka rokās dūraiņus.

—    Nekā darīt, ejam mājās! — uzsauca Bereļevs. Bet, tikko viņš paspēra soli, gaisā uzšāvās svītrains, dzeltenīgs ķermenis un, apdullinoši rēkdams, metās viņam virsū. Pie pleca piesviestās šautenes zibenīgais duplets neapturēja Rigmas straujo lēcienu. Bereļevs pakrita sniegā. Aizlidojusi pāri šāvējam, tīģeriene metās projām biezoknī. Pakaļ tai dārdēja steigšus raidīti dažādu kalibru šāvieni. Taču Rigma līdzīgi dzeltenai liesmai noplaiksnijās starp piesnigušajiem krūmiem un pazuda,

Atgriezdamies ciematā, mednieki spriedelēja par neveiksmes cēloņiem. Daži sūrojās, ka lodes esot rikošetējušas biezajos krūmos pret sasalušajiem zariem, citi domāja, ka tīģerienes aizsargkrāsa ļāvusi tai lieliski maskēties un negaidot mesties virsū medniekiem, taču visvairāk pārmetumu, protams, saņēma Bereļevs. Pēc mednieku domām, nopūdelēt, šaujot no tik neliela attāluma, — tā bijusi nepiedodama kļūme.

—    Ko jūs man klūpat virsū? — aizstāvējās neveiksmīgais šāvējs. — Esmu lasījis, ko raksta Širinskis-Silnnatovs: vieglāk nošaut lidojumā mērkaziņu nekā nāvīgi trāpīt lielam zvēram.

—    Bet mēs viņai gan sakurinājām karstu pirti, — priecājās mežsargs, kas nevarēja piedot Rigmai Saļņa bojāeju. — Tagad jozīs kādus simt kilometrus bez apstāšanās.

—    Bet varbūt kāda nomaldījusies lode tomēr trāpījusi?

Ciematā medniekus sagaidīja tikko atbraukušais Kalugins. Viņš bija saņēmis oficiālu uzdevumu nošaut tīģerieni un tās ādu un galvaskausu nogādāt muzejā.

8. nodala

TĪĢERIS UN CILVĒKS

Iztaujājis vienu no tīģerienes lencējiem par notikušo, Kalugins mežcirtēju ciematā ilgāk kavēties vairs netaisījās. Pārnakšņojis viņš mazā gaismiņā devās meklēt tīģerieni: varbūt viņa aizgājusi ievainota, zvēram nopakaļ taču raidīti daudzi šāvieni. Tikai ap pusdienu Kalugins uzdūrās tīģerienes pēdām un pārliecinājās, ka tās gaita ir normāla un sniegā nav manāmas asinis.

Pirmo reizi mūžā viņš dzinās pakaļ tīģerim nevis tāpēc, lai to sagūstītu dzīvu, bet gan ar nežēlīgu nodomu — nogalināt zvēru. Vecā tīģeru ķērāja sirds protestēja pret šā uzdevuma izpildīšanu: ikviena tīģeru māte taču laiž pasaulē tīģerēnus, un bez viņiem nepastāvētu arī amats, ko viņš bija piekopis tik ilgus gadus. Vienīgi doma, ka tas ir bīstams zvērs, kas apdraud arī bērnus, bija likusi viņam uzņemties nepatīkamo uzdevumu.

Kalugins sprieda, ka tā ir veca, slima tīģeru māte ar nolauztiem ilkņiem, ar retu, uz muguras izkritušu spalvu. Vārgā tīģeriene, kas nespēj sagādāt ierasto barību, protams, jānogalina: tā varētu nodarīt cilvēkiem daudz posta, iekām nomirtu badā vai aiz vccuina nespēka.

Pret šādu spriedumu likās grūti ko iebilst, un tomēr nebija viegli pacelt šauteni arī pret vecu dzīvnieku. «Lai labāk stāv muzejā — vismaz noderēs cilvēkiem,» šī doma samierināja mednieku ar rūgto nepieciešamību.

Nakts Kaluginam uznāca pie nepazīstama strauta. Atradis vēja nogāztu milzīgu, sausu ciedrupriedi, viņš atvilka pie tās kritalas. Uzliesmoja uguns. Strauts bija aizsalis līdz dibenam, un katliņu vajadzēja piepildīt ar atskaldīto ledu. Pēc vakariņām, paklājis apakšā sausus zarus un mizas, Kalugins apgūlās pie ugunskura. Kaut kur tuvumā negribīgi iekliedzās ūpis, un zem sniega čabinājās peles. Nolicis pa rokai karabīni, Kalugins ieslīga tramīgā snaudā, ko traucēja arī aukstums.

Kad sals kļuva neizturams, viņš piecēlās un sakrāva kritalas uz tikko gailējošām oglēm. Iedegusies uguns sasildīja medniekam muguru, un viņš atkal iemiga. Garajā ziemas naktī tika nokurināts daudz malkas, un arī resnais ciedrupriedes stumbrs pārdega uz pusēm. Pūce, pielidojusi dziestošajam ugunskuram, griezīgi iebrēcās un uzmodināja tīģeru ķērāju. Iestiprinājies ar krietnu vārītas gaļas gabalu un karstas tējas krūzi, Kalugins izgāja uz tīģerienes pēdām un žirgti soļoja augšup pa sopku.

Tīģeriene kāpa augšā pa stāvām kraujām un šķērsoja nogāzes, bet vairījās no bieziem krūmiem un, iznākusi uz vecas meža dzīvnieku takas, ilgi to neatstāja. Zvērs virzījās gluži kā pēc kompasa — tieši uz dienvidiem. Šķita, ka viņu nekas neinteresē, kaut arī Kalugins zināja, ka tīģeriene jau sen nekā nav ēdusi. «Viņa taču ir izsalkusi, viņai kaut kas jānomedī un jāpakavējas uz vietas pie medījuma. Gan jau tad izdosies pieiet zvēram šāviena attālumā,» prātoja tīģeru ķērājs. Averjans jau divas dienas dzinās pakaļ zvēram, aiz muguras bija palikuši daudzi kilometri, taču tīģerienes solis joprojām bija vienmērīgs, gluži tāds pats kā pirmajā vajāšanas dienā.

Debesis pārvilkās ar augstiem spalvu mākoņiem un solīja laika maiņu. Ja uzsnigs biezs sniegs, Kaluginam vajadzēs griezties atpakaļ: viņam nebija slēpju, un arī pēdas drīz vien pazudi^. Pievakarē Averjans nolēma laikus apstāties un izgulēties siltumā. Tālab viņš jau pirms tumsas sāka nolūkot sausas ciedrupriedes, kas atrastos netālu viena no otras. Lūk, kur sen nokaltušas ciedrupriedes zeltainais stumbrs, kam jau nokritusi miza, un līdzās slejas varen liels sveķains celms. Tieši tas, kas vajadzīgs. Tiesa, nebija ūdens, taču varēja izkausēt sniegu un dabūt dzeršanai derīgu, kaut ari mazliet rūgtenu ūdeni.

Vispirms Kalugins aizdedzināja celmu, tad turpat netālu sakūra nelielu ugunskuru un pakāra virs tā katliņu, pieblīvējis to ar sniegu. Kad satumsa, tīģeru ķērājs piegāja pie nokaltušā meža milzeņa un ar cirvi atskaldīja tā sveķainajos sānos garu skaidu. Pietika ar vienu sērkociņu, lai iedegtos milzu lāpa, kas apgaismoja visu mežu desmitiem metru tālu. Kļuva tik gaišs, ka mednieks bez grūtībām varēja sašūt atirušo bikšu vīli un izvārīt vakariņas.

Sniegs ap degošo ciedrupriedi nokusa, un parādījās ozolu lapām klātā zeme. Lapas garoja. Mežā strāvoja siltums, un tā vien gribējās izstiepties uz zemes un aizmigt. Taču zvēru ķērājs zināja — tikko nodzisīs brīnišķīgā lāpa, sprēgājošais sals sažņaugs viņu dzelžainās skavās.

Kamēr mednieks gatavojās uz naktsguļu, celms sadega. Bija izdegusi pat daļa no resnās saknes, kas aizsniedzās dziļi zemē. Apdzēsis kvēlojošās ogles un dzirkstis, Kalugins atrausa karstos pelnus un ļāva sakaitētajai zemei atšau- ties. Tad viņš iekāpa ar oločās apautajām kājām padziļinājumā un, palicis apakšā egļu zarus, nogūlās uz siltās, pēc sveķainiem dūmiem smaržojošās zemes gluži kā uz pēļa. Nu viņš jutās kā uz krāsns, tikai spirgtais, aukstais gaiss saldēja vaigus un pieri.

Kalugins pamodās līdz ar saules lēktu. Garajā naktī viņš pat nebija pagrozījies no vieniem sāniem uz otriem. Vājais vējiņš kļuva spēcīgāks, laiks kļuva siltāks. Uz ātru roku ieturējis brokastis, Averjans no jauna dzinās pakaļ tīģerienei pa pēdām.

Viiiš gāja pa vecu dižmežu. Četrdesmit metru augstās ciedrupriedes, spēcīgu vēja brāzmu šūpotas, čīkstēja un brīkšķēja. Vējš gaudoja mirušo koku sausajās, dobumai- najās galotnēs, birdinādams lejup sniegā skujas un lauzdams,zarus. Putni paslēpās kur kurais. Kalugins reizēm bažīgi paraudzījās debesīs un pūlējās pēc iespējas ātrāk iziet cauri šim sausokņu mežam un patverties biezā jauno egļu audzē.

Ap pusdienu vējš bija kļuvis tik plosīgs, ka mednieks bija spiests meklēt glābiņu zem kuplas, jaunas ciedrupriedes vainaga. Sis patvērums izrādījās nedrošs: vētras brāzmas nolauza sausas egles galotni un trieca to virsū ciedru- priedei. Atsities pret tās stumbru un nolauzis daļu zaru, milzīgais šķēps ieurbās zemē pāris soļu attālumā no tīģeru ķērāja. Tagad Averjanam tīģerienes pēdas vairs nebija ne prātā. Vajadzēja drīzāk patverties kādā dziļā gravā. Bet kur skriet, kad visapkārt gāžas zemē satrunējušie koki, kad lūst koku vainagi un resnie zari?

Mežā brīkšķēja un, dobji būkšķēdami, gāzās nolauztie koki, griezīgi čīkstēja stumbri, berzēdamies cits pret citu. Kalugins skraidelēja, nenolaizdams skatienu no draudīgajām koku galotnēm. Jo sevišķi briesmīgas bija šķēpeles, ko vēja brāzmas atlauza no sauso ciedrupriežu galotnēm. Tās lidoja lejup slīpi, draudēdamas nodurt jebkuru dzīvu radību, un triecās zemē.

Mednieks atcerējās, kā reiz bija atradis šķēpeles caururbtu beigtu meža cūku. Gluži kā artilērijas apšaudes laikā nogaidījis klusuma brīdi starp vēja brāzmām, Kalugins īsos pārskrējienos sasniedza biezu eglāju. Te nebija augstu koku, nebija ari sausokņu. Atvilkdams elpu, mednieks iabu brīdi sēdēja uz sasaluša celma un pēc tam nokāpa gravā, gatavodamies šeit pārlaist vētru un sagaidīt rītu.

Sakūris nelielu ugunskuru bedrē, kas bija radusies, vējam izraujot koku ar visām saknēm, Averjans uzmeta acis pulkstenim — tas rādīja tikai četri, taču mežs bija satum- sis gluži kā vakarā.

Stiprais vējš aizdzina biezos mākoņus uz austrumiem, un snigšana, tikko sākusies, drīz arī mitējās. Vētra plosījās visu nakti, bet uz rīta pusi vējš sāka pierimt. Averjanam nakts eglājā aizritēja bez kādām briesmām.

Otrā rītā viņš uzkāpa sopkā, sameklēja jau krietni pagaisušās tīģerienes pēdas un steidzās pa tām uz dienvidiem.

Jo tālāk gāja Kalugins, jo smagākas šaubas sāka mākt viņa sirdi. Pēdas liecināja, ka viņš nebūt nevajā vecu zvēru. Tīģerienes rāmais, vienmērīgais solis vietām pārgāja slaidos lēcienos, it kā zvērs būtu gribējis izlocīt kājas vai parotaļāties. Tā varēja iet tikai jauna tīģeriene.

«Visi mežcirtēju stāsti ir sadomāti bailēs,» Kalugins prātoja. «Kāpēc tad es kāroju pēc tīģerienes nāves? Varbūt griezties atpakaļ? Bet viņa taču ir aizstiepusi dažus labus suņus, nogalējuši zirgu. Tīģeriem tā nevajadzētu darīt. Tātad no šā zvēra var sagaidīt visu ko. Un, ja nu tīģeriene atnāk ciematā un saplosa bērnu, ko tad? Kā varēšu skatīties acīs nogalinātā bērna mātei? Viņa taču mani nolādēs. Sacīs: tu esi nevis mednieks, bet gan gļēvulis un nelietis, ja zvērs tev mīļāks par cilvēku. Nepiedos. Nē, tīģerieni žēlot nedrīkst.»

Tā izprātojies, Kalugins pielika soli, taču drīz viņa domas grozījās. Mednieks atcerējās gadījumus, kad vajadzēja izmeklēt nelikumīgus tīģeru nošaušanas gadījumus. Katru reizi viņš pārliecinājās, ka agresijā apvainotais zvērs nepavisam nav uzbrucis un nav pat apdraudējis cilvēku. Aizvien bija atgadījies, ka tīģeris pienācis tuvu klāt medniekam, ticis pamanīts un par to saņēmis lodi sirdī.

Bet Rigma pa to laiku joprojām devās uz dienvidiem pa vecām aizsnigušām meža cūku takām. No dabas apveltīta ar lielu izturību, viņa bez mokām spēja pārciest badu. Tomēr Rigma, tāpat kā jebkurš plēsonis, būdama izsalkusi, nevarēja mierīgi paiet garām medījumam, atsacīties no tā tikai tāpēc, ka steidzās uz citu dzīvesvietu. Un tad, kad tīģerienes smalkā oža uztvēra baltkrūšu lāča smaku, viņa apstājās: Himalaju lāči aizvien bija tīģeru iecienīts medījums.

Rigma vispirms pārlūkoja apkārtni un drīz secināja, ka lācis nevis uzmeklējis piemērotu dobumu, bet ielīdis zem stāvā nokalnē augošas liepas saknēm un tur iekārtojies uz ziemas guļu. Piegājusi pie liepas, Rigma nolēma pievākt guļavu, Bet kā to izdarīt? Paplēsusi platāku ieeju migā, viņa mēģināja izvilkt lāci ārā, taču sadūrās ar atņirgtiem ilkņiem un gariem nagiem. Šaurā ieeja neļāva viņai pašai ielauzties migā; saimnieku, kas bija atspēries un neganti koda, viņa nespēja izvilkt ārā ar ķetnu.

Tad Rigma ķērās pie viltības. Viņa parakās zem saknēm migas ieejai pretējā pusē un, iebāzusi caurumā ķetnu, iecirta nagus lāča ciskā un izrāva gabalu ādas ar melnu vilnu. Lācis rēkdams sāka griezties riņķī pa migu. Lai kā viņš lūkoja izgrozīties, vienā no caurumiem allaž pavīdēja kaut kāda viegli ievainojama ķermeņa daļa, un šo apstākli veikli izmantoja tīģeriene.

Paslēpties nebija nekādas iespējas, un ķepainis nolēma meklēt glābiņu bēgot, bet, tikko viņš izbāza no midzeņa galvu un plecus, Rigma sagrāba lāci un pārkoda viņam skaustu. Pēc tam viņa izvilka lāča slābano ķermeni no migas un, aizstiepusi sānis, ņēmās mieloties.

Lācis svēra vairāk nekā simt kilogramu, un apēst visu medījumu uzreiz tīģeriene nespēja, tāpēc nolēma palikt laiciņu uz vietas. Sis apstāklis ]āva Kaluginam panākt Rigmu un pienākt viņai diezgan tuvu.

Vispirms Rigma pievērsa uzmanību vāveres uztrauktajai čakstiņāšanai, pēc tam izdzirda aizdomīgus kritalu brīkšķus. Nolēmusi pārbaudīt, kas varētu traucēt viņas mieru, tīģeriene, apmetuši mežā plašu pusloku, aizgāja pie aizdomīgās vietas no pretējās puses un atrada Kalugina pēdas. Saodusi pazīstamo cilvēka smaku, Rigma devās pakaļ medniekam, iedama tieši pa viņa pēdām.

Kalugins iztālēm pamanīja melno spraugu, kas rēgojās starp liepas saknēm pie pašas zemes. Sniegs visapkārt kokam bija izbradāts. Uzmanīgi piegājis tuvāk midzenim, mednieks saprata visu, kas te bija noticis. Juzdams zvēra tuvumu, viņš, modri lūkodamies apkārt, klusītiņām lavījās uz priekšu. Tur jau rēgojās beigtais lācis. Tīģerienes pēdas veda no tā projām. Apmetis platu cilpu, Kalugins izgāja uz savām paša pēdām, uz kurām varēja samanīt tīģerienes ķetnu nospiedumus. «Piekrāpusi, nolādētā!» iešāvās prātā medniekam. «Tagad viņai tik drīz nevarēs tikt klāt. Bet tik un tā es viņu apvedīšu ap stūri!»

Ar šo domu tīģeru ķērājs ātrā solī devās atpakaļ pie beigtā lāča. Izgriezis gabalu gaļas vakariņām, viņš uzmeklēja saušņus un, sakūris uguni, sāka rīkoties uz nakls- guļu.

Siltās gaisa strāvās, celdamas uz augšu no ugunskura, līgani šūpoja tuvo egļu tumšos zarus. Iesprakšķējās balto ceriņu sausie zari, kaisot tālu visapkārt gailējošas oglītes. Apsēdies uz krituša koka stumbra, Kalugins domāja par gaidāmo tikšanos ar tīģerieni. «Klaiņo kaut kur netālu. Tagad viņa zina, ka tiek vajāta. Ja sadomās iet projām, nevarēšu vairs panākt. Ja gribēs tikt no manis vāļā, man klāsies plāni. Nav jau grūti uzbrukt guļošam. Ugunskurs apdzisis, un šī pielīdīs pa tumsu klusītiņām kā čūska. Viens lēciens — nepagūsi ne izšaut — zvērs tak ir milzum spēcīgs, ar ilkņiem nogalēs vienā mirklī. Un tomēr neuzdrošināsies, neizmantos savas priekšrocības: saprašanas par maz, atturēs bailes no cilvēka. Labi būtu dienā iztālēm pavērot, ka šī aizņemta ar medībām vai ēšanu, tad gan nepalaistu garām,» šīs haotiskās domas šaudījās prātā, pirms miegs pievārēja mednieku.

Rigma pameta savu medījumu. Atstājusi Kalugina pēdas, viņa atkal devās uz dienvidiem. Vecas maralbriežu takas aizveda zvēru pie lielas, dabiskas sāls laizītavas. Te no dziļiem avotiem, kas neaizsala pat bargā salā, virs zemes izplūda sāļš ūdens. Tas tecēja pa ledu apkārt avotiem un turpat arī sasala, veidojot rūsganus plankumus. Brieži ziemā reti rādījās šajā apvidū, taču šad tad, klīzdami garām, sāls vilināti, atnāca pie avotiem un grauza un laizīja gardo ledu.

Rigma, apstājusies pie sāls avotiem, apošņāja nesen garām pagājuša maralbrieža pēdas un nogūlās uz kailas zemes.

Viņa taisījās šeit uzglūnēt briedim.

Kalugins labi zināja tīģeru paradumus. Tikko mednieks ievēroja, ka daudzās zvēru taciņas saplūst vienā labi iemīdītā ceļā, viņš apstājās, noņēma karabīni no pleca, uzlika ieroci uz labās saliektās rokas un sāka piesardzīgi zagties uz klajumiņu pie sāls avotiem, kas bija manāmi starp kokiem. Viņš kustējās tik piesardzīgi, ka nedzirdēja pats savu soļu troksni. Bet, lai cik klusiņām tuvojās Kalugins, Rigrna saklausīja vāju sniega iegurkstēšanos zem mednieka kājām, samanīja biezoknī pavīdējušo siluetu un pie- plaka aiz pussatrunējušas siekstas netālu no avota. Viņa noturēja mednieku par maralbriedi.

Iznācis klajumā pie sāls laizītavas, Kalugins apstājās un uzmanīgi vēroja apkārtni. Viss likās tukšs un kluss, bez dzīvības. Kādu brīdi kavējies uz vietas nekustēdamies, viņš jau grasījās iet tālāk, taču tūdaļ sastinga. Klajuma otrā pusē mežmalā it kā no zemes iznira tīģeriene. Vienā mirklī karabīnes aukstā laide pieskārās Kalugina vaigam un rādītāja pirksts uzgūlās šautenes mēlītei. Šaurajā tēmēkļa lodziņā rēgojās zvēra svītrainais plecs, bet pirksts uz mēlītes likās sastindzis.

Kalugins pazina Rigmu. Lēnītiņām nolaidis šautenes stobru, tīģeru ķērājs vēroja dīvaino parādību, juzdams, ka viņam kaklā iespiežas kamols. Rigma stāvēja nekustēdamās kā statuja.

Iespējams, ka šajā brīdī viņa atcerējās cilvēku, ar kuru bija tikusies jau trīs reizes. Kurš gan varēja ieraudzīties zvēra dvēselē — tai netrūka cēluma un atmiņas!

— Rigma! — Kalugins uzsauca cik spēdams skaļi. — Dzīva!

Pacēlis pret debesīm karabīnes īso stobru, viņš izšāva trīs reizes, it kā salutēdams dzīvības uzvarai. Rigma nodrebēja, pagriezās un augstā, slaidā lēcienā izgaisa eglāja zaļajā dūmakā.

Pievakari satrauktais Kalugins aizvadīja pie ugunskura. Sastapšanās lielo prieku aptumšoja bažas par Rigmas nākotni. Tīģeriene taču uzticas cilvēkiem, viņu agri vai vēlu nogalinās. Viņai nepiedos nomedītos suņus, nepiedos Saļņa nogaiēšanu. Kāds cits mednieks paveiks to, ko patlaban nav izdarījis viņš, Kalugins.

Prātodams par bezcerīgo situāciju, Averjans atcerējās, ka bija redzējis medību saimniecības direktora kabinetā paziņojumu par to, ka Horas—Bikinas ūdensšķirtnes apgabalā pie Katenas iztekas nodibināts Padomju Savienībā pirmais tīģeru rezervāts. Jebkuras medības tajā aizliegtas.

«Vajadzētu aizdzīt Rigmu uz rezervātu, tur viņu neviens vairs neaiztiktu. Apsargātajos mežos tīģerienei būtu labu labā dzīve.» Pieņēmis šāflu lēmumu un kļuvis priecīgāks, Kalugins piesvieda ugunij malku un uzgrieza liesmām muguru. Pie debesim iedegās lielas, mirgojošas zvaigznes. Rāma, salta nakts nolaidās pār mežu biezokņiem, bet niēd- niekam ap sirdi bija silti.

Kalugins trīs dienas dzinās pakaļ Rigmai. Tagad vairs nebija vajadzīga nekāda piesardzība: viņš tīšām brīkšķi- nāja kritalas, skaļi klepoja, ar skrošu lādiņiem šāva irbes, lai izvārītu viru, — Rigma, par laimi, gāja nepieciešamajā virzienā. Trešās dienas pievakarē Kalugins ieraudzīja balti apsnigušās kalnu grēdas virsotnes. Pa tām stiepās rezervāta robeža.

—    Lūk, nu mēs esam atnākuši mājās! — Kalugins skaļi uzrunāja neredzamo Rigmu, ar starojošu smaidu uzlūkodams biezos, tumšzaļos ciedrupriežu mežus kalnu nogāzēs un gar upēm. Līksma atvieglojuma sajūta pildīja mednieka dvēseli. Salūkojis cirvi, viņš vienā vēzienā iecirta osī platu ietēsumu — tā viņš allaž atzīmēja vietu, kur bija beigušās veiksmīgas medības.

Atgriezies medību saimniecībā, Kalugins pastāstīja direktoram, ka ārpus likuma pasludinātā tīģeriene, kas bija iedvesusi ļaudīm tik lielas bailes, ir tā pati Rigma, kuru viņš kādreiz sagūstījis un kura izbēgusi no cirka.

—    Es viņu labi apskatīju. Varen pieņēmusies spēkā. Ta- gadiņ viņu vairs nevar sagūstīt — nožņaugs suņus kā peles. Velti viņu uz nāvi notiesājuši. Cilvēkam Rigma nav bīstama, bet suņus aizstiepa un zirgu nogalēja tālab, ka tolaik trūka citas barības. Bija pieradusi pie cilvēka, tāpēc arī klaiņoja pa ciematu, biedēja mežcirtējus. Man viņas kļuva žēl. Pagadīsies kādam saērcinātam medniekam ceļā, tas nepasaudzēs. Tālab ari nācās dzīt Rigmu uz rezervātu. Tā taču ir zeltainā tīģeriene.

— Pareizi darīts! Tavā vietā es, Averjan Matvejevič, rīkotos gluži tāpat, — secināja direktors.

Pārgājis mājās, Kalugins sēdās rakstīt vēstuli Zarubi- narn, pastāstīt par Rigmas dēkām, par viņu abu sastapšanos un par tīģerienes jauno apmešanās vietu.

«Tagadiņ Rigmu atpakaļ uz cirku aizgādāt nekādi nav iespējams,» viņš rakstīja. «Lai jau viņa mitinās dzimtajā novadā un laiž pasaulē pēcnācējus. Bet, ja vajadzīgs, mēs jums noķersim citus tīģerēnus.»

9. nodaļa

PĒDĒJĀ MĀJVIETA

Rezervāta mežu klusumu netraucēja mednieku šāvieni un suņu rejas. Te nestrādāja arī mežcirtēji. Sardze uzmanīja, lai pat vasarā šejienes mežos neiekļūtu žeņšeņa meklētāji, — neapdzēsts ugunskurs varēja izraisīt mežu ugunsgrēku. Krāšņie dižmeži, kas kuploja dziļām gravām un upīšu ielejām izrobotajās sopkās, deva drošu patvērumu daudziem zvēriem un putniem. Daba bija dāsni apveltījusi šo brīnišķīgo novadu: te bija sastapušās un sajaukušās dienvidu un ziemeļu sugas, it kā šeit pēc cilvēku iegribas kādreiz ticis izveidots botāniskais dārzs, kas pēcāk pārvērties dīvainā mežā.

Rezervātā mitinājās tīģeri. Rigma ar tiem nebija pazīstama. Kādu reizi jau pavasara pusē viņa uzrāpās klinšainā sopkā — tur, kur patvērumu meklēja maralbrieži. Starp stāvām klintīm viņi bija izraudzījuši nelielus laukumiņus, kur patvērās no vilkiem. Ja maralbriedis atskrēja uz laukumiņu, vilks viņam vairs nekā nevarēja padarīt — visapkārt bija stāvas kraujas un klinšu sienas. Uz laukumiņa varēja nokļūt tikai pa šauru taciņu — dzegu, un vilks uzbrukdams nokļuva zem brieža nagiem vai ragiem un tika nogrūsts bezdibenī.

Kāpdama augšup pa akmeņaino, līkumaino taku, Rigma izdzirda, ka lejup no kraujas birst sīki akmentiņi. Kas gan cits te varēja klaiņāt, ja ne briedis! Taču uz takas parādījās nevis maralbriedis, bet gan tīģeris. Spēcīgie zvēri ilgi stāvēja viens otram pretim, neuzdrošinādamies spert tuvāk ne soli. Apošņājis Rigmu iztālēm, nepazīstamais pirmais nāca viņai klāt. Taču Rigma neļāva svešiniekam tuvoties — ātri pagriezās jn aizgāja biezoknī. Tīģeris viņai sekoja.

Kopš tās dienas viņi sastapās bieži un, netuvodamies viens otram, klaiņoja pa ciedrupriežu mežiem kalnu nogāzēs. Reiz gadījās, ka viņiem pretim izskrēja vilka vajāts maralbriedis. Rigma metās virsū briežu bullim, bet viņai misējās. Marals izvairījās no tīģerienes nagiem, metās sānis un ieskrēja tieši tīģera ķetnās.

Nogalējis briedi, tīģeris aizstiepa medījumu pie Rigmas, kas viņu cieši vēroja, un pats atgāja sānis, it kā aicinādams tīģerieni pirino pamieloties ar brieža gaļu. Rigma pieņēma uzaicinājumu, un, kamēr viņa remdēja izsalkumu, tīģeris gulēja atstatu. Kopējās medības nostiprināja abu zvēru pazīšanos.

Nu Rigma jau ļāva tīģerim nākt tuvu klāt, un viņš visādi izrādīja tīģerienei uzmanību un maigumu, labu prātu atstāja viņai labākos gaļas gabalus un ar aso mēli pat mīlīgi aplaizīja viņas plecus un kaklu. Tīģeriene savukārt ar smailajiem nagiem pluinīja viņa lielo galvu, un tīģeris pacietīgi atļāva šo sāpīgo joku. Tā pagāja kāda nedēļa.

Pēkšņi Rigma tīģerim vairs nerādījās. Sacēlusies sniega vētra aizputināja viņas pēdas. Pēc trim mēnešiem Rigmai piedzima mazuļi. Viņai tie bija paši dārgākie un mīļākie radījumi pasaulē. Par viņu drošību Rigma atdotu dzīvību.

Dažas dienas.viņa ne uz mirkli neatstāja trīs raibos mazuļus un spieda tos pie krūtīm ar platajām ķetņām. Tīģerēni, pazīdušies silto pienu, valbīja stulbās actiņas, raudzīdamies uz plaukstošajiem kokiem, un klausījās lapu čukstos.

Mainījās gadalaiki. Uznākot siltumam, rezervāta mežos atlidoja no tropiem garastes kāpurēdāji, koši zilie plat- knābji. Starp tumšzaļajiem zariem zibēja ugunīgi dzeltenie mušķērāji, sasaucās baltači, kas bija atceļojuši no Jaunzēlandes pavadīt vasaru šejienes mežos.

Meža norās starp strauspapardēm ziedēja sarkanās lilijas, un pāri tām lidinājās melni, lieli tauriņi ar zaļu viz- mojumu un garu asti. Uz zvēru takām klaudzināja vakarlēpji, it kā sizdami pa metāla priekšmetu, ciesu biezokņos rēja izbijies stirnāzis gluži kā apmaldījies suns. Dobji dūkdamas, pāri aizlidoja milzīgas vaboles — ūsaiņi-malkcirši, noslēpumaini mirgoja spīguļi.

Sajā raženajā laikā, kad siltuma un barības bija pārpārēm, visi dzīvnieki audzēja pēcnācējus, sīvi cīnīdamies par eksistenci un tajā pašā reizē cits citam palīdzēdami. Mežā slēpās un mitinājās tūkstoši dažādu dzīvnieku. Tie ēda un iznīcināja augus, iznēsāja un slēpa zemē riekstus un zīles, tā veicinādami meža dabisko atjaunošanos.

Grauzēji bija pārlieku vaislīgi. īsā laikā tie varētu savairoties milzu skaitā un iznīcināt visus augus, bet daba bija radījusi plēsoņus, kas apturēja grauzēju uzbrukumu.

Cilvēks bija atklājis lielo dabas līdzsvara likumu un iemācījies to pārvaldīt. Viņš izveidoja rezervātus — milzīgās laboratorijas, kur pati daba radīja un iznīcināja savā mūžīgajā harmonijā. Sajā laboratorija dzīvnieki netika dalīti kaitīgajos un derīgajos. Šeit pat vilks, kas citos rajonos bija pasludināts par briežkopības ienaidnieku, izpildīja sanitāra un selekcionāra lomu.

Vasaras musonus nomainīja aukstie ziemeļrietumu vēji. Ziema ar ledainiem soļiem ienāca rezervāta mežos. Šķita, ka visa dzīvība pamirusi. Tikai sniega sega ilgi glabāja interesantus meža iemītnieku «pierakstus». Medību saimniecības speciālisti tekoši lasīja meža grāmatas lappuses un centās izprast dabas dziļākās gudrības.

Gāja gadi. Novecojušais Kalugins vairs nemedīja. Kaislība uz medībām bija apdzisusi. Viņam jau agrāk bija žēl nogalināt dzīvnieku, taču toreiz žēluma sajūta drīz pagaisa un tik spēcīgi nesatrauca viņa labsirdīgo dvēseli. Turpretim tagad, paskatoties ievainota brieža skumjajās acīs, kas aizmiglojās pirmsnāves mokās, mednieka sirdi dedzināja sāpīga nožēla. Pat nogalinājis lāču māti, kas nikni aizstāvēja savus pieaugušos pēcnācējus, viņš izjuta nevis prieku, bet gan rūgtumu.

Tikai daba joprojām neatvairāmi vilināja tīģeru ķērāju zem mūžam jaunā un vecā meža zaļajām velvēm, dziedināja dzīves rūpju un raižu savainoto sirdi, pildīja to ar gaišu līksmi.

Rezervāta direkcijas priekšlikumam — pastrādāt tīģeru skaitīšanas ekspedīcijā Kalugins piekrita ar lielu prieku. «Kaut beidzamo reizi pirms nāves pastaigāšu pa tīģeru takām, pamācīšu jaunos medību speciālistus. Sava pieredze taču jāatstāj cilvēkiem,» domāja vecais tīģeru ķērāis. Brauciens uz rezervātu bija paredzēts februāra beigās. Mežos bija sasnidzis biezs sniegs. Vajadzēja ņemt līdzi vītola slēpes, kas tika apšūtas ar brieža kāju ādu — spalvas neļāva slēpēm slīdēt atpakaļ.

Kalugins lieliski pazina meža dzīvi. Rādīdams saviem mācekļiem tīģera pēdas, viņš izskaidroja, kā var konstatēt, cik tās svaigas, kāds to virziens dziļā sniegā, kā noteikt, kas te gājis — tīģeriene vai tīģeris. Viņš mācīja atšķirt zvēru «rokrakstus», lai uzskaitot nesajauktu dažādus' tīģerus un nepierakstītu divas reizes vienas un tās pašas pēdas.

Sapulcējušies pie ugunskura un gaidīdami vakariņas, topošie medniecības speciālisti uzmanīgi klausījās Kalugina stāstos par tīģeru ieražām, par to, kā viņš daudz reižu ticies ar dižciltīgo zvēru. Vecajam medniekam bija ko atcerēties, biia ko pastāstīt.

—    Averjan Matvejevič, pēc jūsu domām, dzīvnieki cilvēkam neuzbrūk un mežā nav jābaidās pat no tīģera? — Kaluginam vaicāja Aļoša Jemeļjanovs, piesviezdams malku ugunskuram.

—    To es neesmu apgalvojis. Ir dzīvnieki, kas drošsirdīgi uzbrūk cilvēkam. Tie sūc dzīva mednieka asinis, bet tie ir tikai knišļi, odi un ērces. Bet, lūk, teiksim, tīģeris un lācis vai lūsis un vilks — tie cilvēku neaiztiek, trakoti baidās no viņa un aizvien griež cilvēkam ceļu. Paļaujies uz manu pieredzi: vairāk nekā četrdesmit gadu esmu nostaigājis pa taigu ar šauteni, daudz dzīvu radību esmu nomaitājis, bet neviena zvēra cilvēkēdāja netiku redzējis ne acu galā. Mūsu dienās nav tāda zvēra, kas nebītĢS cilvēka! Esmu lasījis visvisādas gramatas par dzīvniekiem, bet laikam gan tie skrīvētāji paši mežā maz bijuši. Tālab arī maļ vienu un to pašu: tīģeris esot asinskārīgs, lācis — neveikls, zaķis — trakot bailīgs, vilks — gandrīz vai cilvēkēdājs. Bet es jums, puiši, teikšu tā: vilks bīstas cilvēka vēl vairāk nekā zaķis, lācis ir varen veikls — kā cirka akrobāts. Vai esat redzējuši, kādos ozolos uzrāpjas pēc zīlēm! Un tīģeris nav nemaz tik asinskārīgs, nemaz tā nealkst nagaiņu asiņu.

—    Pēc jūsu vārdiem iznāk, ka visi zvēri ir labsirdīgi, — Aļoša nerimās, — bet es lasīju kādā laikrakstā, ka lūsis tieši no koka uzklupis medniekam un gandrīz to saplēsis. Sis tikko ar nazi atkāvies. Vai arī tagad sacīsiet, ka nav tiesa?

—    Iespējams, ka lūsis uzbrucis cilvēkam. Bet kāpēc gan lēcis no koka? Lūsis uzbrūk no zemes un tad arī tikai zaķiem. Pa kokiem kāpelē reti. Varbūt viņu tur bija uzdzi- nuši suņi. Ievainots varēja novelties no koka vai arī ieklupt medniekam mugurā. Es kādreiz bērnībā ķēru buruņdukus, un tad viens man uzlēca tieši virsū no bērza, kad es to purināju, un sāpīgi iekoda pirkstā. Ikviens zvērs aizstāv savu dzīvību.

Bet tad irbju zupa nāca gatava, ieilgušais strīds pārtrūka un vienība sēdās vakariņot. Pēc azaida Aļoša atkal neatstājās no Kalugina.

—    Kad es iestājos medību saimniecības fakultātē, tēvs sacīja: «Tā nav (lopietna zinātne.» Averjan Matvejevič, bieži gadās dzirdēt, ka medības esot tikai blēņošanās. Kāpēc ļaudīm radušās tādas domas?

—     Viņi nezina, kā klājas medniekam, tāpēc arī neciena viņa darbu. Esmu medībām atdevis visu mūžu un teikšu tev, Aļoša, — sūra un cieta ir mednieka dienišķā maize. Dažreiz spriež tā: mednieks staigā pa zaļu mežu, klausās putnu dziesmās, elpo tīru gaisu, priecājas par gaišajām rīta blāzmām un zilajām debesīm. Tas jau nav darbs, tā ir atpūta kūrortā. Bet neviens mednieks taču nestāsta, kā cieš izsalkumu, kā grauž sasalušu maizi, ka vai zobi lūst, kā maldās niknā sniegputenī, guļ uz mitras zemes vai sniegā. Viņš nežēlojas par savu likteni. Medībās viņš iet, nevis trūkuma dzīts, bet no laba prāta, pēc savas sirds aicinājuma. Brīvprātīgi cieš lielas grūtības, turklāt bez kurnēšanas. Pats tā Vēlējies. Mēnešiem ilgi neredz ģimeni, netiek pirtī. Atvelkas līdz nāvei noguris aukstajā būdā, blūze un vatenis izmirkuši sviedros. Jāvāra vai nu pusdienas, vai vakariņas, līdz pat pusnaktij jādīrā vāveres un caunas, jāskalda malka. Krāsniņai jākuras visu nakti — neslinko, celies augšā, piesvied malku. Tikko svīst gaismiņa — taisi brokastis un atkal mežā līdz vakaram. Un tā no dienas dienā. Bet, ja nu nelaime — pamežģī kāju vai, teiksim, zvērs ievainojis —, neviens tev nesniegs pirmo palīdzību. Labi, ja ar helikopteru sāks meklēt vai būs kāds biedrs tuvumā.

Smags ir mednieka darbs, bet tautai vajadzīgs. Mežiem visapkārt nav ne gala, ne malas, un zvēru tajos daudz. Zvērādu cenas ir augstas. Tas ir labi, Aļoša, ka esi iestājies medību saimniecības fakultātē. Zinātnieki par medībām vēl interesējas maz.

—    Esmu ar jums, Averjan Matvejevič, vienis prātis: ja medību saimniecību organizētu pēc zinātnes prasībām, valstij varētu sagādāt daudz vairāk kažokādu, taiga dotu cilvēkam atliku likām gaļu, ādas, medikamentus un suvenīrus.

Jemeļjanovs vēl gribēja iztaujāt Kaluginu par tīģeriem, bet vecais mednieks jau taisījās pie miera.

Līdz ar rītausmu visi uzsāka savas gaitas izraudzītajos maršrutos. Kalugins kopā ar Jemeļjanovu devās uz dienvidiem gar Silto strautu. Nogājuši kādus piecus kilometrus, skaitītāji ieraudzīja svaigas tīģeru pēdas. To bija tik daudz, ka Aļoša nevarēja saprast, cik zvēru te staigājuši.

—    Averjan Matvejevič, vai patiešām te gājis vesels bars tīģeru? — čukstus vaicāja Aļoša.

Kalugins klusēja. Viņš uzmanīgi aplūkoja nospiedumus un taustīja tos ar pirkstiem. Tad viņš lēnītiņām pagājās blakus pēdām, pēkšņi apstājās un atstūma ausaini pakausī:

—    Bars ne bars, bet četri tīģeri visādā ziņā. Acīmredzot ģimene — tīģeru māte un trīs jaunuļi tīģerēni. Paiesim viņiem nopakaļ līdz korei, palūkosimies, ko viņi tur dara.

Ar šiem vārdiem Kalugins aizslīdēja uz slēpēm sterp kokiem tik veikli, ka Aļoša tikko spēja turēties viņam līdzi. Uzkāpis paugurā, Kalugins apstājās.

—    Skaties, tīģerēni jau rāda patstāvību: divi iegriezušies gravā, bet viens kopā ar māti devies uz strauta augšgalu.

—    Kuriem tad sekosim? — Aļoša vaicaja.

—    Iesim pakaļ tīģerienei. Viņa mūs pielaidīs tuvu — noturēs par saviem atpalikušajiem tīģerēniem, jāpieiet tikai laicīgāk.

Kalnā kāpšana ar slēpēm pa dziļo sniegu bija grūta. Sviedri lāsoja pār Aļošas sakarsušo seju. Kad līdz korei bija palicis ap simt metru, Kalugins pamāja jauneklim.

—    Nu, Aļoša, tagad jāzogas klusītiņām, — viņš pačukstēja.— Slēpes atstāsim šeitan. Sagatavo savu fotoieroci un nenošauj buku, ja aiz kores ieraudzīsim tīģerus.

Viņi noņēma slēpes un sāka rāpties uz augšu pa. stāvo nogāzi.

—    Skat, kā sniegs savildzis, piesūcies ar ūdeni kā vate. Uz kores tūdaļ neizej. Paslēpies aiz koka, pabāz galvu un apskaties uzmanīgi. Neviens zvērs uzreiz acīs neduras. Vajadzīga pacietība, — vecais pēdu dzinējs pamācīja Aļošu.

Abi, ļoti uzmanīgi pašķirdami dzelkšņaino krūmu zarus, lai tie nešvīkstētu, atsizdamies pret kājām, kāpa augšā pa stāvo nogāzi, laiku pa laikam apstādamies, atvilkdami elpu un ieklausīdamies.

Beidzot bija sasniegta ūdensšķirtnes grēdas augstākā kore. Zemu pieliecies, cenzdamies neuzkāpt kādam sausam zaram, Kalugins piegāja gandrīz pie pašas kores malas, nostājās aiz bērza stumbra un tad lēnītiņām cēla galvu uz augšu, pūlēdamies tūliņ aptvert visu mežu, kas pavērās skatienam aiz kalnu grēdas. Jemeļjanovs sekoja viņa piemēram, •!

Spožajos pavasara pusdienas saules staros mežs likās iesnaudies, Slaidie, žilbinoši baltie bērzu stumbri un apses slējās augstu zilgmainajās, skaidrajās marta debesīs. Sajā svinīgajā, pavasara pirmās elpas apdvestajā stundā viss likās sastindzis. Saspringušo klusumu traucēja vienīgi dzilnīši, rosīdamies pa bērzu stumbriem. Nogāzē, kas nolaideni sliecās lejup uz strautu, nekas nebija saskatāms, vienīgi tai pāri vijās divu tīģeru pēdas.

Kalugins, piespiedies pie koka, ne ar ko sevi neatklādams, ilgi stāvēja. Viņa acis vērīgi ielūkojās meža plašumos, nesteidzīgi apskatīja pretējo nogāzi, kas cēlās uz augšu aiz gravas ar retu bērzāju. Visapkārt nemanīja nevienu dzīvu radību. Viņš jau gribēja kaut ko sacīt Aļošam, bet tad pēkšņi ieraudzīja tīģerus.

Zvērii stāvēja jaunajos bērziņos, pagriezuši galvu uz cilvēku pusi. Laikam gan viņi bija noģiduši briesmas, bet varbūt bija saklausījuši kādu troksnīti un gaidīja atpalikušos tīģerēnus.

Kalugins vērīgi aplūkoja tīģerieni un neticēja savām acīm. «Vai patiešām viņa?» iešāvās prātā. Jā, tā bija Rigma. Baltais zvērs ar platajām, zeltainajām joslām graciozi ielēca krūmos un vieglā, majestātiskā soli aizgāja meža biezoknī kopā ar tīģerēnu.

Kā apburts tīģerienei pakaļ noraudzījās Kalugins, un vecā tīģeru ķērāja acis aizmigloja dzidras aizkustinājuma asaras,

… Pagājušas daudzas ziemas. Stāsta, ka vēl šodien rezervātā mītot lieliskā gaišā tīģeriene, ko dēvē par Rigmu.

apbrīnojamie zvēri

Stāsti par dzīvnieku piedzīvojumiem

.

STĀSTS PAR HIMALAJU LĀCI

Baltkrūtis

Mazais Baltkrutītis piedzima ziemas sākumā — tumšajās, skarbajās dienās, kad četrkājainajiem, atskaitot lāčus, mazuļi nedzimst.

Spalgajā salā skanēdami plaisāja koki. Smagās sniega sedzenes lieca lejup egļu un baltegļu zarus. Saule, tik tikko pacēlusies pāri sopkas virsotnei, neielūkojās dziļajās ziemeļu puses gravās, un tur visu dienu valdīja puskrēsla.

Baltkrutīša māte, Ilimalaju lācene, jau vasarā bija nolūkojusi vietu midzenim. Akmeņainās sopkas ziemeļu nogāzē auga veca liepa ar slīpi sasvērušos, zaļām sūnām apaugušu stumbru. Liepas kuplais vainags slējās pāri egļu galotnēm, Agri uzsnidzis slapjš sniegs ar savu smagumu bija nolauzis apakšējo resno zaru, un tā vietā rēgojās melns caurums. Garām ejošā lāču māte to pamanīja. (Jzrāpusies kokā, viņa pa caurumu ielīda dobajā stumbrā un nošļūca lejā līdz pašai zemei. Pārliecinājusies, ka dobums ir pietiekami sauss un plašs, lācene apkašņāja ietru- nējušās sienas un ierīkoja mīkstu guļasvietu. Lāču mātei midzenis ļoti patika — tas bija silts, drošs, no ienaidniekiem slēpts patvērums, kurā varēja iekļūt tikai pa spraugu, bet tā atradās desmit metru augstumā virs zemes.

Atstājusi midzeni, lācene to vairs neaizmirsa un, kad oktobra saltie vēji notrauca kokiem pēdējās lapas un varēja just ziemas tuvošanos, no jauna atnāca pie pazīstamās liepas un ierāpās dobumā. Kas gan, ejot garām resnajai liepai, varēja iedomāties, ka pie pašām saknēm, saritinājusies kamolā, guļ lāču māte? Tikai koka pelēcīgi zaļajā, mizā lāča nagu ieskrāpētās zīmes rādīja, ka te apmeties uz guļu zvērs, bet, par laimi, mednieki šajā apvidū nemēdza klaiņot. Maziņajiem lāču bērniem, kas te nāca pasaulē, nedraudēja nekādas briesmas.

Ar rūpīgas mātes maigumu lācene spieda mazuļus pie krūtīm, un viņi mielojās ar trekno pienu, apmierināti ņurdēdami un rūkdami. Lāču mātei nebija nekādu iespēju salūkot barību un pat nodzerties, un tomēr viņai vajadzēja vairākus mēnešus barot mazuļus ar pienu. Un, kaut arī zemādas tauku slānis lācenei bij.a divpadsmit centimetru biezs, viņa galīgi novājētu un nobeigtos, ja lācēni nebūtu pavisam niecīgi radījumi. Lācēns svēra trīssimt reižu mazāk nekā māte!

Baltkrutītis un viņa brālītis līdzinājās maziem kucen- tiņicm ar retu, pelēcīgu vilniņu. Abi viņi bija akli un gluži bezpalīdzīgi. Tikai pēc mēneša viņiem atvērās acis un āda sāka apaugt ar melnu apmatojumu, vienīgi uz krūtīm un apakšžokļa galā kuploja baltas spalvas.

Midzenī lācēni attīstījās gausi, bija kūtri, mazkustīgi. Viņi lielāko tiesu snauduļoja un, ja arī pamodās, tad vienīgi tāpēc, lai krietni pazīstos. Tad mazuļi atkal iemiga starp mātes platajām, siltajām ķepām.

Vienmulīgi vilkās ziemas īsās dienas. Šķita, ka mežs ar visiem iemītniekiem iegrimis dziļā miegā. Piesnigušās taigas svinīgajā klusumā varēja saklausīt rosāmies tikai ņiprās zīlītes un dzeņus. Neviens netraucēja lāču ģimeni. Dažas reizes dobumā ielūkojās košās, ugunīgi rūsganās Nepālas caunas un pūces, bet, pārliecinājušās, ka mājoklis aizņemts, steidzās projām.

Pienāca pavasaris. Siltie aprīļa vēji un saule nožāvēja sopku nogāzes, kur sniegs bija nokusis ātrāk. Lāču ģimene pamodās. Pirmā no liepas dobuma izlīda lācene. Mazuļi ilgi negribēja sekot mātei, žēli smilkstēja un riņķoja pa midzeni. Tad, mātes aicinājumu uzmundrināti, viņi ar pūlēm sāka rāpties uz augšu pretim gaišajai izejai, kas vīdēja kaut kur augstu, augstu. Baltkrūtīša nevarīgās ķepiņas drebēja un trīcēja, un lācēns nogāztos lejā no stāvās dobuma sienas, ja viņam nebūtu aso, stingro nagu. Lēnītiņām, reizi pa reizei atpūzdamies, Baltkrutītis uzrāpās augšā uz dobuma malas. Viņa skatienam biedēdama un vilinādama pavērās jauna, nezināma pasaule. Apakšā uz zemes stāvēja māte un aicināja bērnus pie sevis. Bailīgi iesmilkstēdamies, Baltkrutītis sāka lēnītiņām trausties lejā pa liepas stumbru, un brālītis sekoja viņam.

Kāds plašums pavērās uz zemes! Sur tur baltegļu biezoknī gulēja rupjgraudama sniega kupenas. Baltkrutītis bakstīja sniegu ar purnu un pagaršoja ar mēli. Bieži apstādamās, ieklausīdamās, lūkodamās apkārt un ošņādamās, lāču māte aizslāja pa nogāzi. Lācēni, nedroši soļodami uz vārgajām ķepiņām, tikko spēja turēties līdzi mātei.

Lacis nepriecājas par pavasari

Izgājusi sopkas saulainajā nogāzē, lāču ģimene apstājās norā pie klinšainas kraujas siltā aizvējā. Zem ķetnām čabošās pērnā gada ozolu un liepu lapas skāņi smaržoja. Lācēni, saulē sasiluši, nogūlās mīkstajā šaurlapu grīslī, bet lāču māte ņēmās meklēt barību. Viņa krietni saēdās zaļu zāli, kas bija saglabājusies zem sniega kopš pagājušās vasaras, izlauza divus vecus satrunējušus celmus, bet, neatradusi skudras, sāka grauzt un skrāpēt bērza mizu. Pēc tam lāču māte laizīja sulas, kas plūda no ieskrāpējuma, tomēr trūcīgā augu barība neremdēja viņas izsalkumu. Rūpīgi ošņādama zemi, lāču māte uzsukstīja burunduka alu un ķērās pie rakšanas. Viņa izrāva ar visām saknēm jaunu eglīti, kas kavēja šo posta darbu, un pastūma sānis smagu akmeni. Tikai mazliet atkusušajā zemē rakšana vedās ar lielām grūtībām, to traucēja arī koku saknes, taču tur, kur nelīdzēja nagi, tika laisti darbā ilkņi. Lācene pūlējās ilgi un neatlaidīgi. Līdzās racējai izauga liels dzeltena smilšmāla paugurs, iekām viņa sasniedza burunduka pieliekamo kambari.

Alas saimnieks jau sen bija pamodies no ziemas guļas un necieta nekādu trūkumu — kopš vasaras un rudens savāktais krājums pa ziemu bija sarucis tikai mazliet. Kā tikai te nebija! Spožās, tumšbrūnās zīles, eļļainie ciedrupriežu riekstiņi, ko burunduks bija sastiepis vaigu maisos no priedulāja, lielie Mandžūrijas valrieksti ar krokotu, stipru, kaulam līdzīgu čaumalu, apaļās liepu sēklas.

Nokļuvusi līdz meža gardumu noliktavai, lācene gandrīz nogrāba arī pašu alas saimnieku. Izšmaucis pa lāča ķetnu starpu, burunduks uzšāvās sausā kļavas zarā netālu no alas, sabozās un sāka liet gaužas asaras. Svītrainais zvēriņš nosēdēja uz zara līdz pašam vakaram, ne- nolaizdams acu no lācenes, kas notiesāja viņa bagātības. Remdējusi izsalkumu, lāču māte pazīdīja mazuļus un kopā ar viņiem ielīda biezā baltegļu jaunaudzē. Seit nebija tik silts kā midzenī, lācēni sala un smilkstēja, un lāču māte piespieda viņus pie krūtīm, apsedzot ar platajām, siltajām ķetnām.

Nākamajās dienās veiksme ķepaiņu ģimenei vairs neuzsmaidīja: burunduku alas pagadījās reti; dažas no tām jau bija izlaupītas, citās giabajās tik niecīgi krājumi, ka nepavisam neremdēja badu. No rīta līdz vakaram lāču māte rāpās augšā ciedrupriedēs cerībā atrast kaut vai dažus nenobirušus čiekurus, grieza apkārt kritalas un siekstas, lūkodama noķert kādu peli vai uzlaizīt kukaiņus, izvandīja sapuvušus celmus, meklēdama kāpurus un skudras. Zem sniega pārziemojušie za|ie grīšļu stiebri, liepu un ievu piebriedušie pumpuri, bērzu saldenās sulas un zemsedzē paretam atrastās zīles un rieksti, ko tur bija paslēpuši putni un vāveres, tik tikko remdēja zvēra izsalkumu. Baltkrūtīša māte ar katru dienu noliesēja aizvien vairāk un vairāk, turpretim lācēni pa to laiku pieņēmās svarā, melnā vilniņa kļuva aizvien biezāka un spožāka.

Tagad Baltkrūtīša ķepas vairs nebija tik vārgas, viņš veikli rāpās augšā pa slīpi sagāztajiem kokiem un cīkstējās ar brālīti.

Pieturējās sauss, skaidrs laiks. Saule sopku dienvidu nogāzēs cepināja gluži kā vasarā. Koki ietērpās zaļos plīvuros, bet no atkusušās zemes dzinās augšup gaišzaļi zāļu stiebri. Pamodās tauriņi, atlidoja tītiņi un rudastai- nie eriekiņi.

Reiz Baltkrutītis atrada lielu skudru pūzni. Ņiprās skudras rosījās, labodamas ziemā aizgruvušās ejas. Lācēns grasījās izbāzt mēli un uzlaizīt pievilcīgi smaržojošos kukaiņus, bet saņēma purnā veselu zalvi sīvas, dzel- dīgas skābes. Sprauslādams viņš ar ķetnu parakņāja pūzni, taču par spīti visām pūlēm nagos viņam ieķērās tikai rūgteni gruži un skujas. Satrauktās skudras metās virsū pāridarītājam, salīda tam uz ķepām, vēdera, purna.

Baltkrutītis sākumā apjuka, taču, aplaizīdams ķepas, satvēra mutē dažas skudras un tūlīt tās sakošļāja un norija. Kraukstošie skābenie kukaiņi viņam iegaršojās. Lācēns noskārta, ka te var panašķoties. Tagad Baltkrutītis tīšām lika ķepas skudru pūznī un, kad drošsirdīgie kukaiņi sarāpās uz tām biezā kārtā, nolaizīja skudras ar mēli un aprija.

Tā nu iznāca, ka pirmais dzīvais Baltkrūtīša medījums bija skudras. Kaut arī lāču māte visvisādi izvairījās no

sastapšanās ar zvēriem, kas bīstami apdraudēja viņas vārgos pēcnācējus, Baltkrūtīti, ko māte ne vienu reizi vien bija sodījusi par nepaklausību, gandrīz saplosīja drūmais, niknais tēvs, kurš mitinājās turpat netālu kā vientuļnieks. Nojautis briesmas, Baltkrutītis veikli rāpās augšā ciedrupriedē. Ar šausmām mazulis pamanīja, ka arī svešais lācis traušas viņam pakaļ. Baltkrutītis, skaļi smilkstēdams, paslēpās biezajā ciedrupriedes vainagā. Atskrējusi māte, draudīgi rūkdama, uzrāpās augšā pa resno koka stumbru un iecirta ilkņus lāču tēva pakaļkājā. Sāpēs ierēcies, lācis steigšus šļūca lejā no ciedrupriedes, gandrīz nogrūzdams lāču māti, un, tikko ticis zemē, laidās mukt, ko kājas nes. Pat liels lācis nespētu pieveikt saniknotu lāceni, kas aizsargāja mazuļus. Mātes instinkts divkāršoja viņas drosmi.

Pēc šā gadījuma Baltkrūtītis, manīdams kaut vismazākās briesmas, veikli rāpās augšā pirmajā kokā, kas gadījās tuvumā, un pacietīgi gaidīja, kamēr ruāte aiztrenks projām ienaidniekus. Dažreiz viņam vajadzēja palikt kokā līdz pat tumsai. Klusītiņām ieradusies, lācene ierūkdamās deva mazulim zīmi, un Baltkrūtītis nepacietīgā steigā atstāja neērto patvērumu un pateicībā mīlīgi pieglaudās mātei.

Ziemai jāgatavojas vasarā

Pienāca vasara — jaukākais laiks lāču dzīvē. Ar gardu muti tie ēda mīkstos zāļu stiebrus, krūmu un koku vasas, zirdzeņu sulīgās saknes un liliju saldenos sīpolus, kā arī labprāt mielojās ar vaboļu treknajiem kāpuriem, ko salūkoja, izvandot sapuvušus celmus un kritalas. Baltkrūtītim jo sevišķi garšoja baltie milzu ūsaiņa — maikcirša kāpuri gurķīša lielumā — tie mitinājās satrunējušos apšu un gobu stumbros. Pirmās mežā nogatavojās sausserža ogas. Taču tumšzilās, iegarenās ogas ar patīkamo, saldskābo garšu drīz nomizoja lāčiem zobus un apnika. Jūlija sākumā Baltkrūtīša māte aizveda mazuļus pie lielas upes pārpurvotā līdzenumā.

Mežs te bija skrajš, turklāt koki pēc ugunsgrēka lielāko tiesu bija nokaltuši. Uguns te bija plosījusies pirms daudziem gadiem. Toties šeit auga kupli krūmi. Baltkrūtītis krūmājos pavisam pazuda un bez smalkās ožas tūdaļ aizklīstu projām no mātes un brālīša.

Lāčus uz šejieni atvilināja zilenes. Tik daudz ogu Baltkrūtītis redzēja pirmo reizi savā mūžā. Zemo zileņceru tumšbrūnie zariņi bija kā sētin nosēti ar gaišzilām ogām, tā ka lapas nemaz nevarēja samanīt.

Noskatījuši plašu zilenājiem aizaugušu klajumu, lāči to apciemoja gan rītos, gan vakaros, bet karstajā pusdienas laikā atpūtās ēnainā lapegļu mežiņā.

Pieēdies līdz kaklam, Baltkrūtītis nogūlās augšpēdu, atmeta ķepas katru uz savu pusi un stenēja kā aiz sāpēm, taču tikai īsu brītiņu. Drīz lācēnam kļuva vieglāk, viņš atguva draiskulīgo noskaņojumu un sāka cīkstēties ar brāli, valstīdams viņu no vieniem sāniem uz otriem, vai ari rāva brāli lejā no koka, grābdams aiz «biksēm», kad tas mēģināja rāpties augšā. Reizēm lācēni vāļājās pa biezo zāli, saceļot tādu jandāliņu, ka iejaucās lāču māte, kas nepieļāva nekādu plūkšanos.

Mierīgi, bezrūpīgi ritēja garās vasaras dienas. Lācēni auga ātri. Viņu biezā, melnā vilna laistījās spoža jo spoža, un zem ādas viņiem uzkrājās tauki.

Kādu reizi, pēc pusdienas atpūtas izgājusi klajumā, lācene iztālēm saoda cilvēku smaku. Uztraukumā viņa atstāja lācēnus un paskrējās pret vēju: vajadzēja noteikt, uz kurieni dodas ļaudis, un pēc tam izraudzīties īsto ceļu bēgšanai.

Pa to laiku Baltkrūtītis drosmīgi soļoja uz klajuma vidu, kur auga zileņceri ar īpaši lielām, saldām ogām. Te bija arī pazīstamais purviņš ar augstiem, zaļiem asa grīšļa ciņiem. Bet kas tas? Kāds radījums atnācis un notiesā ogas lāču sen nolūkotajā laukumiņā. Neparasti spilgtais cilvēka apģērbs, viņa balss apstādināja Bafltkrūtīti. Izslējies pakaļkājās, viņš ziņkārīgi aplūkoja meitenīti.

—    Māmiņ, māmiņ! Nāc drīzāk šurp, paskaties, kāds mazītiņš, jauks lācītis! — ieraudzījusi Baltkrūtīti, sauca mežsarga meitiņa.

Pieskrējusi māte izbīlī pievilka sev klāt meiteni un bažīgi raudzījās apkārt: viņa labi zināja, ka mazie lācēni nestaigā vieni paši. Pasaukusi vīru, sieviete sāka bārties — kāpēc viņš atvedis ģimeni uz šejieni, uz lāču midzeni, ogas varējuši tikpat labi salasīt arī turpat pie kordona. Aplūkojis pēdas, mežsargs pasmaidīja:

—    Tik tiešām — lāču māte ar mazuļiem. Mēs laikam esam viņus pamatīgi nobiedējuši.

—    Tētiņ, noķer lācīti! — uzstāja divpadsmit gadu vecā

Nataša. — Viņš tak nav ticis nekur tālu. Lūk, šeit, pie šī bērziņa, es viņu ieraudzīju. Kā sāku iet viņam tuvāk, tā šis paslēpās krūmos.

Pa to laiku lāču māte bija atgriezusies pie lācēniem un, klusu rūkdama, veda viņus projām no cilvēkiem. Tomēr mazuļi nelikās ne zinis par mātes bažām. Velti lācene grūstīja viņus ar purnu, sirdīgi šņāca un prasīja, lai viņi atstāj klajumu, cik ātri vien var. Lācēni netaisījās iet dziļāk mežā. Viņi gan sāka rotaļāties, gan pūlējās uzrāpties bērza, ko vējš bija sagāzis slīpi, gan, vairīdamies no mātes, lēkšoja uz turieni, kur bija sastapušies ar cilvēku.

Zaudējusi pacietību, lācene tik sāpīgi iepļaukāja Balt- krūtīti, ka viņš sāka smilkstēt un, ierāvis īso astīti, paklausīgi sīkos riksīšos aizļepatoja mātei pa priekšu. Viņam sekoja brālītis, ko lācene šad tad iepauksnīja ar purnu, un viņš līdzīgi pūkainai, melnai bumbai vēlās starp augstajiem ciņiem.

Tikai tad, kad cilvēku balsis vairs nebija saklausāmas un tīrajā meža gaisā izzuda pat tikko uztveramā cilvēku smaka, lāču māte nomierinājās, taču nekad vairs neveda mazuļus uz klajumu zilenēs.

Vasaras beigās lāču ģimene ieklīda vecā egļu izdegā. Mirušais mežs bija aizaudzis ar bieziem aveņu krūmiem. Lāči bija ļoti kāri uz avenēm, taču saldo, smaržīgo ogu nebija tik daudz kā zileņu un viņi nevarēja pieēsties pēc patikšanas.

Ap to laiku nāca gatavi lazdu rieksti. Baltkrūtītim tie ļoti iegaršojās. Pieliecis lazdu krūmu pie'zemes, viņš plūca riekstus, izlobīja tos no zaļajiem, skābenajiem kausiņiem un ar baudu sakošļāja kodolu kopā ar mīksto čaumalu.

Mežā rudens pagāja nemanot. Bērziem un apsēm pauguros nodzeltēja lapas, bet rītos zāli norās sudraboja pirmā salna, kas pazuda pēc saules lēkta.

Lāču ģimene pārcēlās uz ozolu birzīm.

Rudens — medību laiks

Ozolu birzis bija gaišas un sausas. No kokiem lejā bira tumšbrūnās, spožās zīles un vēlās lejup pa stāvajām sopku nogāzēm, krādamās sīkajās ieplacinās. Baltkrūtītis uzreiz nespēja pierast pie ozolzīļu skāņās garšas, turpretim lāču ināie kāri notiesāja milzum daudz zīļu un pēc tam ilgi gulšņāja tuvīnajā eglājā.

Nekāda cita barība — tieši zīles un rieksti palīdzēja lāčiem ļoti ātri uzkrāt taukus, taču par ozolzīlēm interesējās ne tikai ķepaiņi vien: ar tām labprāt mielojās ari meža cūkas, maralbrieži un stirnas. Par laimi, zīļu raža bija bagātīga — un visiem dzīvniekiem tika papilnam spēcīgās barības. Vāveres, burunduki un peles tāpat kāroja zīles, taču ne tik daudz apēda, cik aizstiepa un nobēdzināja alās un pieliekamajos kambaros, turklāt viņiem palīdzēja arī sīļi.

Ozolu birzis vilināja lāčus ar bagātīgo barību, bet dzīve šeit bija nemierīga, briesmu pilna. Ozolaines bieži apciemoja meža cūku mednieki, un lāču ģimeni satrauca gan bailēs joņojošās cūkas, gan rejošie suņi.

Reiz Baltkrūtīti izbiedēja netālu garām skrejošs meža cūku bars. Tām pakaļ drāzās vesela varza suņu. Kāds suns, atšķīries no bara, paskrēja ļoti tuvu garām Ballkrū- tītim. Saodis lācēnus, krancis metās krūmos, kur slapstījās nobaidījies Baltkrūtītis, un riedams metās tam virsū. Turklāt suns tik sāpīgi iekampa lācēnam mugurā, ka tas, skaļi iesmilkstējies, sāka skaļi vēkšķēt kā zaķis vilka rīklē.

Redzēdams, ka lācēns ir mazs un nespēcīgs, suns vēl drošāk klupa viņam virsū un lūkoja sagrābt mazuli aiz skausta. Izmisumā smilkstēdams, Baltkrūtītis cik jaudas joza pa krūmiem pie mātes, bet no suņa nekur nebija glābiņa. Sajā izmisuma un izbaiļu pilnajā brīdī Baltkrūtītis izdzirda draudīgu rūkšanu — palīgā skrēja māte. Piesteigusies viņa ar vienu ķetnas sitienu aizlidināja sānis nešpetno kranci un, kad tas sapinās liānu mudžekļos, lūkoja to sagrābt ķetnās. Izmantojis ienaidnieka bēgšanu, Baltkrūtītis veikli uzrāpās augstā ciedrupriedē, ērti apsēdās resnu zaru žāklē un uzmanīgi vēroja, kas notiek uz zemes.

Tostarp uz laikas riešanu un smilkstiem atsteidzās vesels suņu bars. Ielenkuši lāču māti aiz naida sēcošā lokā, kranči vienā laidā klupa viņai vilnā. Pārliecinājusies, ka mazuļiem vairs briesmas nedraud, lācene metās virsū ienaidniekiem, izlauzās no aplenkuma un laidās projām, aizvilinādama krančus sev līdzi.

Mednieki iztālēm ieraudzīja zvēra melno siluetu šaudāmies starp suņiem un jau līksmoja par brango medījumu. Taču vecā lāču māte, ātri aulekšodama pa nogāzi, aizmānīja suņus aizvien tālāk un tālāk. Mednieki atpalika. Biezajos krūmos lācene jutās droša, lokanie krūmu zari un garie zāļu stiebri nespēja aizturēt spēcīgā, smagā zvēra sparīgo skrējienu, bet vieglos suņus atsvieda atpakaļ, iztaisnodamies gluži kā atsperes. Vīlušies mednieki sagaidīja četrkājainos palīgus, kas atvilkās izkārtu mēli.

Tikusi vaļā no suņiem, lāču māte vēl ilgi steidzās projām no tās vietas, kur bija palikuši mazuļi. Tomēr lācene viņus nebija aizmirsusi. Kad mežā apklusa visi trokšņi un sabiezēja krēsla, viņa, apmetuši lielu līkumu un pārliecinājusies, ka mednieki ar suņiem aizgājuši uz ziemas apmetni, atgriezās pie mazajiem. Jau iztālēm māte saklausīja lācēnu nepacietīgos smilkstus — viņi jau bija zaudējuši cerības uz mātes atgriešanos. Lācene kustējās bez trokšņa, taču mazie zvēriņi saklausīja viņas soļu kluso čabēšanu. Norāpušies zemē, mazuļi drīz nomierinājās, un visa lāču ģimene gāja projām uz tālajām, akmeņainajām sopkām. Tur gan nebija tik daudz zīļu, toties neviens netraucēja zvēru mieru.

Patlaban mežā joprojām turpinājās tas īsais, bet laimīgais laiks, kad visa kā pārpilnam: gan siltuma, gan barības. Pieturējās spožas, saulainas dienas, taču saule vairs tā nesvelmēja kā vasarā. Nakšu dzestrums spirdzināja mežu un tā iemītniekus. Sopku vienmuļo zaļo rotu sākumā atdzīvināja korķakoku un bērzu rūsganie plankumi, pēc tam tie pletās plašumā un plūda pāri apsāju un ošu pauguriem, ugunīgā purpurā uzliesmoja kļavu un pīlādžu puduri.

Pagāja nedēļa, un visu sopku nogāzes, cik tālu vien sniedzās skatiens, pārklāja tāda krāsu gamma, tāda raiba varavīkšņaina sega, ka daudzi putni atsāka dziesmas, it kā būtu atgriezies pavasaris. Pazuda aklie dunduri un ērces, odi vairs neuzmācās tik neatlaidīgi, un tikai uzbāzīgie knišļi joprojām līda Baltkrūtītim ausīs un kutināja nāsis. Mežs kļuva sauss un gaišs. Gardie rieksti un zīles mētājās uz katra soļa. Pieēdies zīļu, Baltkrūtītis rāpās sausās, vīnogulājiem apvītās eglēs un mielojās ar tumšzilajām, saldskābajām ogām.

Pagāja divi mēneši, un lāču māte, tāpat arī lācēni bija tā apvēlušies, kļuvuši tik trekni, ka tikko spēja kustēties. Ar tādu tauku krājumu varēja mierīgi pārlaist ziemu. Oktobra beigās lāču māte sāka meklēt jaunu midzeni. Vecajā viņa negribeja atgriezties, it kā saprazdama, ka ar izaugušajiem lācēniem tur būs par šauru. Viņa meklēja liepu ar plašu dobumu starp saknēm un drīzarī to atrada.Noskatījusi dobumu, viņa ar zobiem pataisīja platāku tā ieeju, ierāpās stumbra iekšpusē, nošļūca leja līdz saknēm un, iekārtojusi mīkstu guļasvietu, atkal izlīda ara.

Apmākušās debesis solīja drīzu sniegu. Lāčiem macas virsū smaga snauda. Aizgājuši kādu puskilometru no midzeņa, viņi no za|iem egļu zariem zem vecas ciedrupriedes ierīkoja guļasvietu un izlaidās garšļauku uz smaržīgajām skujām. Nav zināms, cik ilgi lāči te nogulšņātu, ja otrā dienā gaisā nesāktu lidināties «baltās mušas». Lāču mātes melnais kažoks iemirdzējās sudrabā. Nopurinājusi pūkaino-sniegu, viņa drošiem soļiem devās uz midzeni. Piegājusi pie liepas, lācene ātri pazuda melnajā spraugā, un mazuļi sekoja tai. Pie vakara sniegs, snigdams aizvien spēcīgāk, aizsedza lāču pēdu nospiedumus. Šķita, tagad nekas neapdraud lāču ģimenes mieru …

Briesmīgāks par zvēru

Tā lāči pārlaistu garo ziemu, gulēdami nemanāmajā midzenī, ja mežā nebūtu ieradušies mednieki no pilsētas. Tajā pašā gravā, kur atradās midzenis, viņi uzcirta guļbūves sienas no sausām, tievām eglēm un pāri sienām nostiepa brezentu. Būdas vidū uz liela akmens tika uzstādīta skārda krāsniņa un tai apkārt iekārtotas lāviņas. Meklēdami zvērus, puiši gāja uz tālām gravām, spriezdami tā- ?at kā visi mednieki, — jo dziļāk mežā, jo vairāk lāču.

Reiz kāds nepieredzējis pilsētnieks, kas vāji orientējās neža, nolēma uzmanīgi aplūkot tuvāko mītnes apkaimi. Drīz viņš nonāca pie lāču liepas un vērīgi apskatīja tās apsūnojušo mizu. Pēc nostāstiem zinādams, ka lāči pārlaiž ziemu vecu liepu dobumos, viņš saka interesēties par skrambām, kas rēgojās stumbrā.

Atraisījis mugursomu, mednieks salūkoja cirvi un ar pietu padauzīja pa liepu. Dobā koka neskanīgā duriēšana atbalsojās.mežā, un klusums pēc tam kļuva vēl stingāks. Izraudzījis ērtu vietu, mednieks sāka cirst caurumu. Jau_ pec pirmajiem cirvja zvēlieniem lāču māte uzslējās kājās un sāka mīņāties uz vietas. Viņas satraukums pielipa ari lācēniem, un viņi, drebēdami pie visām miesām, bailīgi piespiedās mātes sāniem. Zem cirtieniem drebēja midzeņa biezās sienas, ausīs Baltkrūtītim dūca, satrunējušas koksnes smelkne līda jutīgajās nāsīs. Lācēns klusītiņām ieklepojās.

Slaucīdams nosvīdušo pieri, mednieks joprojām cirta liepu. Gaišo, dzīvo koksni nomainīja pelēcīgi dzeltenā, satrunējusī kārta. Vēl daži cirvja vēzieni — un stumbrā radās neliels caurums. Piebāzusi tam purnu, lāču māte šņākdama ievilka nāsīs svaigo, salto gaisu, kas bija piesātināts ar cilvēka sviedru aso smaku.

Mednieks nodrebēja. Nometis cirvi, viņš paķēra šauteni, taču lācene tumšajā spraugā vairs nebija saskatāma. «Caurums ātrāk jāpacērt platāks, un tad būs redzams, kur jāšauj,» nodomāja mednieks un drudžainā steigā ķērās pie darba, nepievērsdams uzmanību zvēra rūkšanai. Sprauga stumbrā kļuva platāka. Tagad labi varēja redzēt, ka dobumā grozās lācis. Mednieks nenojauta, ka midzenī atrodas lāču māte ar diviem lācēniem.

Apmainījis cirvi pret šauteni, viņš sāka tēmēt izcirstajā caurumā. Viņam šķita, ka tumsā spīd mazas, ļaunas lāča acis, un viņš nospieda šautenes mēlīti. Pēc šāviena dārda varēja saklausīt niknu rēcienu. Liepas dobumā sāka šņirkstēt lāča nagi.

«Rāpjas ārā! Laikam nebūšu trāpījis!» iešāvās prātā medniekam. Viņš bailēs metās projām no midzeņa. «Jāaizskrien kādi divdesmit soļi, jāpaslēpjas un tad varēs lāci nogāzt,» skriedams domāja mednieks. Zem dziļā, irdenā sniega gulēja kritalas. Aizķēries aizzara, puisis iegāzās sniegā un izmeta no rokām šauteni. Ātri piecēlies, viņš pagriezās un ieraudzīja, ka lācene lien ārā no dobuma. Domādams, ka zvērs tik drīz netiks lejā no koka, mednieks steidzās paslēpties aiz eglītes un taisījās šaut no turienes. Bet pa to brītiņu lāču māte pazuda. Pieredzējušais zvērs, paslēpies aiz stumbra, veikli rāpās lejā pa cilvēkam neredzamo liepas pusi.

Atkal nācās paskriet sānis, lai ieraudzītu zvēru, bet lāču māte drosmīgi nolēca lejā no četru metru augstuma un, sacēlusi palsā sniega vērpetes, kā melns kamols aiz- zibeja starp kokiem. Divi uz labu laimi raidīti šāvieni neapturēja zvēra straujo skrējienu. Sveika un vesela viņa pazuda necaurejamā biežņā.

Pilsētnieks stāvēja apmulsis, aizvien vēl neticēdams, ka medību laime izslīdējusi no rokām. «Lācis tupēja midzenī gluži kā mucā, bet paskat vien — nevarēju dabūt rokā!» viņš šķendējās, taisīdamies atpakaļ uz būdu, taču ziņkā- riba viņu aizturēja.

Pielādējis šauteni, mednieks lēnītiņām piegaja pie liepas un piesardzīgi ielūkojās izcirstajā caurumā. Plašajā liepas dobumā gulēja nošauts lācēns. Gandrīz iekliedzies priecīgā izbrīnā, vīrs pabakstīja lācēnu ar šautenes stobru, pēc tam, pacirtis caurumu vēl platāku, izvilka medījumu, kura svars tikko sasniedza divdesmit kilogramu. Ielicis trofeju tilpīgajā mugursomā, puisis priecīgs steigšus soļoja atpakaļ uz nometnes vietu: viņš nevarēja vien sagaidīt, kad varēs pastāstīt biedriem par saviem piedzīvojumiem.

Kad lāču māte pēc šāviena, kas noguldīja uz vietas Baltkrūtīša brāli, žigli rāpās augšā pa dobumu uz midzeņa izeju, Baltkrūtītis viņai sekoja. Viņa mazais ķermenis drebēja neizsakāmās šausmās. Šāviena ugunīgais uzliesmojums, apdullinošais grāviens, kodīgo pulvera dūmu un asinu smaka, beidzot, izbiedētās mātes rēciens viņu bija pavisam apstulbinājis. Sīki drebuļi kratīja lācēnu, ķepas viņam bija kļuvušas stīvas. Baidīdamies nogāzties lejā dobuma dibenā, Baltkrūtītis saņēma pēdējos spēkus, ar asajiem nagiem ieķērās satrupējušā liepas stumbra sienā un palika noslēpies dobumā.

Mednieks steigdamies neatlicināja mirkli, lai paskatītos pa dobumu uz augšu. Ja viņš to būtu izdarījis, tad viegli pamanītu un nogalinātu Baltkrūtīti.

Pazaudējis mati un brāli, Baltkrūtītis neatstāja patvērumu, kaut arī aukstais caurvējš neganti saldēja trīcošo ķermenīti. Lācēnu māca šausmas un skumjas, tomēr viņš neuzdrošinājās pat klusītiņām iesmilkstēties.

Uznāca nakts, un turpat netālu ievaidējās ūpis. Piesardzīgi raudzīdamies apkārt, Baltkrūtītis izlīda no midzeņa, norāpās zemē no koka un, sameklējis mātes pēdas, joza viņai pakaļ. Tomēr pagāja ne mazāk kā četras stundas, iekām viņam izdevās panākt lāceni.

Atraduši meža cūku pamesto migu, viņi abi atpūtās un, gaismai austot, devās dziļāk tumšajos ciedrupriežu biezokņos. Lācēns tik tikko spēja turēties līdzi mātei. Drīz drūmos ciedrupriežu mežus nomainīja gaišās ošu birzis. Lāči izgāja plata, akmeņaina strauta ielejā.

Pa ceļam viņiem gadījās veca milzu apse. Tās resno, grumbaino stumbru tik tikko varētu aptvert četri vīri. Starp milzīgajiem zariem rēgojās melna sprauga. Lāču māte, jau iztālēm ieraudzījusi šo caurumu, bez kavēšanās uzrāpās apsē un nošļūca pa dobumu lejā. Baltkrūtītis sekoja viņai. Jaunais midzenis bija plašāks nekā pirmais, taču mitrāks un neomulīgāks. Tomēr lāči mierīgi nogulēja šeit līdz pašam pavasarim.

Patstavīga dzīve

Pavasaris ienāca mežā trokšņodams. Vējš šūpoja kailos kokus, un sausie zari un nokaltušo egļu stumbri saskar- damies žēlabaini vaidēja un čīkstēja. Taču zvēri bija pieraduši pie meža skaņām un nejuta nekādu baiļu. Baltkrūtītis pamodās agrāk par māti, un viņam iegribējās izlocīt jaunās ķepas.

Kādā siltā marta dienā lācēns izrāpās no dobuma un nokāpa zemē. Sniegs gravā bija gandrīz nokusis. Gaiss oda pēc satrunējušām lapām. Paklejojis tuvākajā apkaimē un saēdies zaļo zāli, kas bija pārziemojusi zem sniega, Baltkrūtītis uzrāpās apsē un notrausās atpakaļ siltajā midzenī. Rūpīgi aplaizījis mitrās ķepas, viņš saritinājās kamolā un piespiedās pie mātes muguras.

Pagāja vēl divas dienas, un tad Baltkrūtītis kopā ar māti atstāja midzeni. Sākumā viņi iztika ar pagājušā gada zāli, zīlēm un riekstiem, kas bija saglabājušies zem sniega, un pēc tam devās uz dižmežu malu, kur varēja atrast daudz skudru, kāpuru, kukaiņu un ēdamu sakņu.

Tagad Baltkrūtītis nesekoja mātei pa pēdām un nebaidījās ilgi palikt viens pats un tomēr, pazaudējis māti, nc- nomierinājās tikām, kamēr atkal to neieraudzīja.

Vasaras sākumā viņiem reiz tuvojās kāds svešs lācis. Baltkrūtītis gaidīja, ka māte atnācēju dzīs projām, bet viņa neizrādīja ne mazāko dusmu, ne niknuma. Baltkrūtītis iztālēm vēroja svešinieku, bet, kad lūkoja ar to sapa- zīties, atnācējs tik nelaipni paglūnēja, ka Baltkrūtītis žigli atkāpās.

Kādu laiku viņi klaiņoja trijatā, bet reiz nepazīstamais nikni klupa virsū Baltkrūtītim, un tikai jaunā lāča veiklība paglāba viņu no svešā ilkņiem. Lāču māte aizvien vairāk atsala pret pieaugušo dēlu, Baltkrūtītis biežāk turējās nomaļus un dzīvoja patstāvīgu dzīvi.

Karstajās, sutīgajās dienās, kad jauno lāci mocīja visādi mūdži — odi un knišļi, viņš uzrāpās akmeņaino sopku stāvajās virsotnēs un ilgi laiskojās nelielās noriņās ozolu un ciedrupriežu ēnā. Dažreiz Baltkrūtītis nokāpa lejā pie upītes un, izraudzījis rāmu līci, iegūlās ūdenī un tīksmi baudīja dzestrumu.

Tomēr arī pašā karstākajā laikā viņam turējās lieliska ēstgriba. Sevišķa priekšroka tika dota latvāņiem un zir- dzenēm. Baltkrūtītis labprāt ēda arī skalbju saknes, dažādus sīpolus, un pat grīslis, kā arī skostas papildināja jaunā lāča veģetāro ēdienu karti.

Tiku tikām izklaiņojies pa mežu un remdinājis izsalkumu, viņš uzmeklēja klusu, nomaļu vietu naktsguļai. Atpūsties uz zemes jaunais lācis neuzdrošinājās, viņam varēja nodarīt pārestību citi zvēri — vilki, tīģeri, brūnie lāči. Visbiežāk Baltkrūtītis uzrāpās vecās, resnās ciedru- priedēs un savija no zariem ērtu ligzdu, Ciedrupriedes biezais vainags sargāja viņu no lietus gāzēm, bet pa taisno stumbru, kam apakšā nebija zaru, nevarēja uzrāpties ienaidnieki.

Kādu reizi, kad Baltkrūtītis gulēja ligzdā, pie ciedrupriedes pienāca tīģeris. Saodis jauno lāci, amba pacēla galvu un sāka vilkt nāsis gaisu. Cauri biezajiem, savīta' jiem ciedrupriedes zariem plēsonis drīz ieraudzīja kārdinošo medījumu. Bet kā lai to dabū nagos?

Baltkrūtītis arī pamanīja šausmīgo ienaidnieku. Paslēpies ligzdā, viņš nolēma sēdēt, kamēr briesmas būs pāri un tīģeris aizies, tad rāpties zemē un uz visiem laikiem pamest svešos īpašumus. Taču tīģeris bija izsalcis un netaisījās atkāpties. Pagājis nostāk, svītrainais zvērs nogūlās slēpnī un sāka uzglūnēt lācim. Tikai pie vakara, nogaidījies paslēptuvē vai visu dienu, tīģeris zaudēja pacietību.

Piegājis pie ciedrupriedes, spēcīgais plēsonis izslējās uz pakaļkājām, iecirta sarkanīgajā mizā gaišos, it kā no nefrīta izgrieztos nagus un ar lielām pūlēm trausās uz augšu. Baltkrūtītis šausmās sāka mētāties pa ligzdu. Viņam vajadzētu meklēt glābiņu bēgot — bet kur lai sprūk? Uzrāpies pašā ciedrupriedes galotnē, lācēns apķērās ar ķepām ap tievajiem zariem un, tajos šūpodamies, cieta klusu un nenolaida acu no vajātāja. Tīģeris uzsvempās līdz ligzdai, apčamdīja to ar ķetnu un apmulsis, it kā neticēdams, ka medījums tomēr izsprucis no nagiem, rāpās atkal lejā. Vēl dažas stundas nogulējis apakšā zem koka, zvērs aizgāja.

Baltkrūtītis vēl ilgi tupēja ciedruņriedē, uzmanīgi vērodams ikvienu siluetu uz zemes, ošņādams spirgto meža gaisu, iekām uzdrošinājās kāpt lejā.

Reiz, klejodams kalnu upes ielejā, Baltkrūtītis vecā gobā pamanīja ligzdu. Viņam arī agrāk itin bieži bija pagadījušies putnu perēkļi kokos, un lācēns labprāt mielojās ar olām. Šoreiz atrastā lielā ligzda bija iekārtota nolauztā galotnē. Ligzdas saimnieki — melnie stārķi nebija manāmi, un Baltkrūtītis sāka trausties augšā kokā.

Viegli un izveicīgi, gluži kā pērtiķis, viņš uzrāpāsaug- stajā gobā un nepacietīgs ielūkojās perēklī. Taču lacens ieraudzīja nevis olas, bet gan kādu dīvainu radījumu ar izplestiem, retām spalvām apaugušiem spārniem un garu, plati atvāztu knābi. Putna bērns klabināja knābi un lūkoja iecirst Baltkrūtītim acī. Pārvarējis instinktīvās bailes, lācēns ar ķepu uzmanīgi pataustīja putnu un, pārliecinājies, ka tas nav bīstams, paplēta purnu, lai sakamptu medījumu.

Taču tai pašā mirklī Baltkrūtītim virs galvas kaut kas iešņācās, un liels putns kliegdams metās virsū laupītājam, sāpīgi cirzdams tam mugurā ar asu knābi. Mātītes satraukto kliedzienu aicināts, atlidoja arī tēviņš, un stārķu pāris ņēmās pārmācīt nelūgto viesi. Stipro knābju cirtieni un spārnu sitieni bija tik sāpīgi un bieži, ka Baltkrūtītis ierēcās un apjūkumā sāka gaiņāties ar ķepām. Baidīdamies, ka stārķi viņu nenogrūž no koka, viņš rāpās lejup, krampjaini ķerdamies aiz zariem un vairīdamies no nesaudzīgajiem sitieniem. Saniknotie putni pavadīja lācēnu līdz pašai zemei, izplēzdami no zvēra kažoka melnas vilnas kušķus. Pa kaklu pa galvu Baltkrūtītis metās projām un paslēpās upes piekrastes biezajos krūmos .,.

Nemanot aizlidoja laiks. Tuvojās ziema. Vajadzēja padomāt par midzeni. Cerēdams uz mātes palīdzību, Baltkrūtītis neatlaidīgi meklēja viņu pa sopku nogāzēm. Lāču rnāti viņš atrada stāva kalna virsotnē; viņa patlaban grauza un plēsa platāku caurumu dobas, nokaltušas liepas stumbrā. Nopriecājies par sastapšanos, Baltkrūtītis atlaidās guļus zem liepas un gaidīja, kad māte beigs darbu. Kad caurums kļuva pietiekami plats, lācene ielaida tur pakaļkājas un pazuda dobumā.

Redzēdams, ka māte vairs nerādās, Baltkrūtītis mierīgi tai sekoja. Taču šoreiz lācene sagaidīja dēlu ar draudošu rūkšanu. Baltkrūtītis tik ātri nemaz neaptvēra, ka tiek raidīts projām no midzeņa. Viņš pūlējās rādīt, ka ir nogrēkojies: kautrīgi grieza projām purnu un smilkstēja, bet nekas nelīdzēja.

Redzēdama, ka dēls nevēlas paklausīt, lāču māte viņam sāpīgi iekoda skaustā un draudīgi ierēcās. Vajadzēja laisties projām un pašam meklēt vietu pārziemošanai.

Sīki šalkdams, bira putraimains sniedziņš, un Baltkrūtīša nelielās ķepas atstāja tajā neskaidrus nospiedumus. Jaunais lācis gan slāja pa meža cūku takām, gan uztrau- sās uz nogāzta koka un gāja pa to, un tad viņa pēdas vairs nebija manāmas.

Beidzot lācēns uzgāja pazīstamu, vecu ciedrupriedi. Kādu reizi, meklēdams čiekurus, Baltkrūtītis bija atradis patvērumu priedes dobumainajā virsotnē. Vecā milzene vēl zaļoja un deva čiekurus, taču viens no resnajiem zariem galotnē bija nokaltis un iztrupējis. Sajā dobumā nogurušais lācēns varēja pārlaist ziemu.

Trīsdesmit metru augstumā, ienaidniekiem nesasniedzams, Baltkrūtītis uz pieciem gariem mēnešiem ieslīga ziemas guļā. Viņš, mātes aizmirsts, viens pats naidīgo dabas spēku ielenkumā gulēja bez rūpēm un raizēm savā pirmajā midzenī un sapņoja par līksmo, jauko vasaru…

Vai lāčiem mēdz but aukļi?

Pavasari Baltkrūtītis izlīda no midzeņa un, nebūdams pieradis pie tik ilgas vientulības, sāka ilgoties pēc mātes. Vēlēdamies par katru cenu to uzmeklēt, viņš devās turp, kur rudenī bija palikusi lāču māte.

Remdējis badu ar trūcīgu zāli un dažiem lieliem, ļoti cietiem pērnā gada riekstiem, lācēns izstaigāja sopkas nogāzes, kamēr atrada liepu, no kuras dobuma tika rudenī padzīts. Rūpīgi apošņājis koku, viņš pārliecinājās, ka lāču māte pametusi midzeni tikai vienu dienu pirms viņa atnākšanas. Jaunulis uztvēra ne vien pazīstamo mātes pēdu, bet arī divu mazu lācēnu tikko jaušamo smaku.

Ja Baltkrūtītis cītīgi sekotu pēdām, viņš laikam gan panāktu lāceni, taču bads pastāvīgi atgādināja, ka vēders ir tukšs, un Baltkrūtītis laiku pa laikam apstājās pie kritalām un veciem celmiem un meklēja kukaiņus. Drīz mātes pēdas pazuda zem liela brūnā lāča pēdām. Baltkrūtītis nogriezās no tām, taču vēl ilgi gāja tajā pašā virzienā, kārodams satikt māti.

Viņš to meklēja daudzas dienas un pa šo laiku ne vienu reizi vien sastapās ar lāčiem. Reiz viņš ieraudzīja rotaļājamies uz izgāzta koka saknēm divus lācēnus, bet, kad piegāja tiem tuvāk, viņam rēkdama metās virsū sveša lācene. Baltkrūtītis tik tikko spēja aizbēgt no saniknotās lāču mātes.

Zaudējis jebkuru cerību atrast māti, jaunulis pamazām pierada pie vientulības. Citādi arī nevarēja būt: pieaugušie lāči viņam darīja pāri, bet mazuļus cieši uzmanīja un apsargāja māmuļas, tiem nemaz nedrīkstēja tuvoties.

Pagāja vasara. Sāka nogatavoties ciedrupriežu čiekuri. Baltkrūtītis atcerējās saldeno riekstiņu garšu, ar tiem mielodamies, viņš bija uzbarojics vairāk nekā no ozolzīlēm, tāpēc, gardās barības vilināts, devās uz ciedrupriežu siliem. Tomēr čiekuri, tikai kairinādami lāča ēstgribu, vēl turējās augstu galotnēs un nebira zemē.

Kādu reizi, klīzdams pa kārdinošajiem mežiem, Baltkrūtītis negaidot sadūrās ar lāceni. Pēc paraduma viņš grasījās laisties projām, ko kājas nes, bet tad Baltkrūtīša nāsis saoda pašu pazīstamāko smaku pasaulē un jaunais lācis priecīgs steidzās pretim mātei.

Māte sava gandrīz pieaugušā dēla dedzīgos jūtu izpaudumus uzņēma dzestri. Kaut arī lācenes saslējušās spalvas atkal nogūla un augšlūpa aizsedza atņirgtos ilkņus, viņa neļāva Baltkrūtītim sevi aplaizīt.

Piesteigusies lācēni, redzēdami, ka māte nedzen projām svešo atnācēju, bikli tuvojās viņam. Drīz visa ģimene kopā saticīgi klaiņoja pa ciedrupriežu mežu un meklēja čiekurus. Baltkrūtītis bija spēka pilns, un sastapšanās ar māli krietni uzlaboja viņa garastāvokli. Viņš izveicīgi, kā to spēj vienīgi jaunie lāči, uzrāpās ciedrupriedes galotnē — pašā augšā, kur lielos ķekaros karājās zeltainie čiekuri, — un sāka sviest tos lejā.

Lāču māte ātri apjēdza, cik attapīgs ir vecākais dēls. Viņa ataicināja lācēnus, un visi trīs lejā palikušie sāka mieloties. Savākusi vairākus čiekurus vienkop, lāču māte saplacināja čiekurus ar zobiem, tad ar nagiem izlobīja sēklas, rūpīgi sakošļāja tās un ar baudu norija. Lācēni sekoja mātes piemēram, taču viņiem mielošanās nevedās tik ātri.

Kad Baltkrūtītis norāpās zemē, viņam bija palicis tikai pāris čiekuru, tomēr jaunulis nejutās sarūgtināts un tūdaļ rāpās augšā nākamajā ciedrupriedē. Uz pusēm pāršķīrušās galotnes tievajos zaros karājās čiekuri, taču Baltkrūtītis nevarēja tikt tiem klāt. Tad viņš ietupās resnāku zaru žuburā, sāka grauzt vienu no zariem, kuram bija sevišķi daudz čiekuru. Iekrimtis zaru, viņš ieķērās tajā ar nagiem un vilka to pie sevis. Zars, skaļi brīkšķēdams, nolūza un aizlidoja lejā, tam sekoja otrs, tad trešais.

Un atkal Baltkrūtīša azaidam bija palicis pāri maz čiekuru. Vajadzēja rāpties vēl trešajā ciedrupriedē. Tas bija varens trīssimt gadu vecs koks pašā spēku pilnbriedā. Kuplo, krāšņo galotni sētin nosēja čiekuri. Uzrāpies augšā, Baltkrūtītis nogūlās izšļauku uz zariem un ar ķepām sāka tos kulstīt. Čiekuru krusa bira lejā taisni virsū lāču saimei un tik sāpīgi belza mazuļiem pa muguru, ka tie, žēlabaini smilkstēdami, aizmuka krūmos, bet pēc tam ar dubultu ēstgribu metās virsū kārotajam gardumam. Lai cik ātri lāči notiesāja čiekurus, šoreiz šis tas palika pāri arī Baltkrūtītim. Remdējuši izsalkumu, lāči atlaidās mīkstajās, sausajās skujās.

Lācēni drīz kļuva par vecākā brāļa nešķiramiem draugiem. Viņi rotaļājās ar Baltkrūtīti, steidzās viņam klāt, kad jaunulis atrada garšīgu barību, un Baltkrūtītis labsirdīgi dalījās ar viņiem guvumā. Tikai mātes attieksme pret pieaugušo dēlu nekļuva maigāka.

Tā visu rudeni lāči kopā klejoja pa taigu, meklēja barību un atpūtās, un viņu pēdas radīja izbrīnu medniekos. Bet, kad pienāca laiks uzmeklēt midzeni ziemas guļai, māte atkal padzina Baltkrūtīti un viņš devās uz savu veco ciedrupriedi.

Kuram lācim netīk medus…

Pagāja vairāki gadi. Jaunais lācis izauga, pieņēmās spēkā, kļuva īsts Baltkrūtis. Viņa biezās, piķa melnās spalvas laistījās. Baltais plankums uz krūtīm izvērtās vēl platāks un atgādināja ' lidojošas kaijas siluetu. Garā spalva padarīja kaklu nesamērīgi resnu. Stiprie, līkie, asie nagi deva viņam iespēju uzrāpties pašos augstākajos kokos un tur salūkot barību. Baltkrūtis necieta citus lāčus un dzīvoja vientuļnieka dzīvi, un tikai pirmajos divos vasaras mēnešos viņu varēja redzēt kopā ar lāceni. Baltkrūtis visvairāk baidījās no cilvēka, tīģeriem un lielajiem brūnajiem lāčiem.

Ja Baltkrūlim gadījās atrast meža bišu saimi kāda resna, veca koka dobumā, ķepainis paveica milzum lieiu darbu, iekām tika pie gardās barības. Dažreiz viņš stundām ilgi tupēja kokā, aptvēris stumbru ķepām, un grauza koksni, lai pēc ilgiem pūliņiem varētu izvilkt no dobuma gabaliņu šūnu, no kurām lāsoja smaržīgs medutiņš. Bites aizstāvējās un bez žēlastības dzēla laupītājam degunā, lūpās un ausīs, līda vilnā uz vēdera un krūtīm, kur lācim āda bija plānāka un jutīgāka. Tomēr meža bišu saimes pagadījās reti, un dažreiz Baltkrūtirn vajadzēja apmierināties ar lapseņu pūžņiem. Tiesa, medus tur nebija, taču arī kāpuri garšoja ļoti labi.

Klaiņādams pa iiepainēm, Baltkrūtis reiz uzgāja bišu dravu. Zvēra smalkā oža jau iztālēm uztvēra saldo medus smaržu, kas plūda no stropiem. Baltkrūtis kādu brīdi pa- mīņājās uz vietas, neuzdrošinādamies nākt tuvāk dravai, bet arī aiziet nespēja — tik liels bija vilinājums. Sagaidījis tumsu, lācis slampāja apkārt dravai, ausīdamies un ošņādams gaisu. Viņam par laimi, bitenieks bija projām — viņš pāris dienu uzturējās ciematā, tā ka dravā neviena nebija. Baltkrūtis slapstīdamies, it kā viņam aiz katra krūma uzglūnētu ienaidnieks, aizmanījās līdz dravai, pielavījās pie malējā stropa, apošņāja to un paskrāpēja ar nagiem skrēju. Pēc tam viņš laida darbā zobus, domādams, ka šūnas stropā, tāpat kā koka dobuma, paslēptas zem biezas koksnes kārtas. Bet tad viņš netīšām nogrūda bišu mājiņas jumtu un, ielaidis stropā ķepu, izsvieda zālē uzreiz divas kāres ar šūnu medu. Miegainas bites biezā kārtā bija aplipušas ap kāri, bet Baltkrūtis nepievērsa tām nekādu uzmanību. Apmierināti rūkdams, ar ķepu berzēdams sadzelto purnu, viņš alkatīgi rija medu kopā ar vaska šūnām un bitēm. Iztukšojis vienu stropu, kārumnieks likās pie otra, tad pie trešā, ceturtā, piektā … Tagad lācis jau zināja, ka jānosviež stropa jumts un jāizvelk ārā kāres. Pirmo reizi mūžā Baltkrūtis tā saēdās medu, ka viņam apsāpējās vēders.

Dravnieks, atgriezies no ciemata, ilgi bēdājās par sapostītajiem stropiem. Lāči tika svētīti ar tik nikniem lāstiem un vēlējumiem, ka viņu cilts beigtu pastāvēt, ja tie piepildītos kaut tikai pa pusei. Nomierinājies un aizvācis izpostītos stropus, bitenieks nolēma pasargāt dravu no ķe- paiņu atkārtota iebrukuma. Sajā nolūkā viņš apkārt stropiem uzcēla pītu žogu no koku un krūmu zariem. Tikai divās vietās aizsprostojumā viņš atstāja ērtas ejas, it kā aicinādams lāci lietot vienu no tām. Katrā ejā bitenieks izlika iievas tērauda troses cilpu un tās galus piestiprināja pie resniem kokiem. Cilpas tika iekārtas krūmos lāča galvas augstumā. Zvēram, spraucoties cauri žogam pa eju, katrā ziņā vajadzēja ielīst cilpā un to savilkt sev ap kaklu. Lai trose nebūtu manāma, dravnieks to nomaskēja ar zāli un krūmu zariem. Pats sev viņš iekārtoja paslēptuvi plašas noras malā dravas dienvidu pusē: ja lācis tuvosies pa klaju lauku, to varēs nošaut ar sprāgstošu lodi.

Satumstot naktij, vecais vīrs apsēdās slēpnī uz paaugstinājuma. Uzlēkušais mēness lēja pār mežu tik spožu gaismu, ka uz takas varētu saskatīt pat peli. Ieklausīdamies neskaidrajos meža trokšņos un čaboņā, dravnieks nosēdēja līdz ritam, taču lāci nesagaidīja. Zvērs neatnāca arī otrajā naktī. Dravnieks nezināja, ka Baltkrūtis pārēdies medus un uz dažām dienām kļuvis vienaldzīgs pret kārumu.

Sirmgalvis, zaudējis cerību sagaidīt laupītāju, kopa savas bites un pa naktīm vairs negāja uz slēpni, taču cilpas nenoņēma: cilvēkus un suņus tās neapdraudēja, bet mājlopi pa mežu nestaigāja.

Pagāja vairāk nekā divas nedēļas, iekām Baltkrūtim no jauna iekārojās medus. Viņš atkal devās uz dravu. Šoreiz bija pagadījusies tumša, apmākusies nakts, vējš šņāca augstajās ciedrupriežu galotnēs uz sopku korēm, bet gravās un ielejās valdīja klusums. Atnācis līdz bišu ziemošanas šķūnim, lācis apstājās pie aizsprostojuma. Agrāk žoga te nebija. Nocirsto koku un krūmu lapas bija izžuvušas un nodevīgi čabēja, bet Baltkrūtis labprāt aizlavī- tos līdz stropiem klusītiņām, bez trokšņa. Zvērs saprata, ka nesodīts nedrīkst izlaupīt cita mantību, un bailīgi glūnēja apkārt. Bet tad viņš žogā pamanīja spraugu un devās uz turieni. Tur ķepainis ievēroja trosi un piesardzīgi to apošņāja. Dzelzs smaka lācim vēl nebija pazīstama. Viņš varētu viegli izvairīties no cilpas, palīst tai garām, bet nepazīstamais priekšmets bija jāizpētī, jāaptausta, un Baltkrūtis, it kā zinādams izlikto lamatu viltīgās īpašības, iebāza cilpā galvu un mazliet paberzēja kaklu pret trosi.

Juzdams, ka ap kaklu aptinies kaut kas auksts, lācis ierēcās un ar tādu spēku rāvās uz priekšu, ka pārmeta kūleni: stingri savilkusies cilpa turēja viņu cieši jo cieši.

Baltkrūti sagrāba paniskas bailes, bet krūtis uzmutuļoja niknums. Vispirms viņam šķita, ka pie visa vainīgi krūmi un jaunie kociņi. Lācis plosīja tos ar zobiem un iz- rāva no zemes ar visām saknēm. Drīz visapkārt kokam, pie kura bija piestiprināta cilpa, izveidojās klajumiņš bez krūmiem, pa kuru riņķoja satracinātais Baltkrūtis, gan satīdamies trosē, gan atritinādams tās lokanos gredzenus.

Zaudējis spēkus un nomierinājies, zvērs lūkoja cilpu pārkost, un tas būtu izdevies, ja vien viņš katru reizi nebūtu kampis tērauda trosi citā vietā. Pēc tam Baltkrūtis, aizķēris trosi ar priekšējo ķepu nagiem, mēģināja nomaukt cilpu no galvas un ar ilkņiem grauza ozolu, tina tam apkārt trosi un beidzot aprima, smakdams cilpas žņaugos. Siekalas tecēja no zvēra atvērtās rīkles un slapināja tā kažoku.

Dravnieks gulēja cauru miegu. Nakts vidū izgājis no mājiņas, viņš izdzirda lūstošo krūmu brīkšķus un zvēra izmisīgo rēkšanu, bet tuvoties lamatām neuzdrošinājās: tumsā bija grūti izšķirt, kur ir zvērs, kur izrautie krūmi, turklāt vectēvam bija tikai ne visai laba vienstobra bise iževka, pielādēta ar Zakana lodi. Vajadzēja gaidīt rītu.

Saule vēl nebija pacēlusies virs meža, kad dravnieks apjoza patronsoīnu, pie kuras karājās garš duncis, un devās pie cilpā noķertā zvēra.

— Nu, iekriti gan, melnais laupītāj? —'viņš ļaunā priekā uzrunāja lāci. — Tagadiņ par visiem stropiem samaksāsi ar ādu.

Ar šiem vārdiem vecais vīrs sāka tēmēt uz Baltkrūti, bet nekādi nevarēja paņemt lāci uz grauda. Dravnieks nesteidzās, būdams pārliecināts, ka zvērs nekur neizspruks, un gribēja ar vienu lodi noguldīt to uz vietas, nogalēt ar vienu šāvienu. Izmocītais un pārbiedētais Baltkrūtis panikā skraidelēja ap koku.

Nodārdēja šāviens … Baltkrūtis instinktīvi metās sānis. Tērauda cilpa, kas žņaudza viņa kaklu, pēkšņi atlaidās. Lācis papurināja galvu, ierēcās un metās krūmos — trose to vairs neturēja.

Drebošām rokām dravnieks no jauna pielādēja bisi un vēlreiz izšāva pakaļ bēgošajam zvēram, taču arī šoreiz netrāpīja. Iestājās klusums.

«Vai patiešām pārrāvis trosi?» iešāvās prātā neveiksmīgajam medniekam. Viņš piegāja pie ozola, ko lācis bija krietni sakrimtis, un apstājās nesaprašanā. Lode bija. pārsitusi troses līkumu. No tūkstoš iespējām tikai viena varēja dot glābiņu, un Baltkrūtim liktenis bija lēmis tieši šo vienīgo.

Lācis ar cilpti kaklā skrēja ilgi, ilgi, tad iezvēlās purvainā upītē un gulēja dzestrajā ūdenī tikām, kamēr sirds vairs nedauzījās tik traki. Izrāpies no ūdens un nopurinājies, viņš viegli, ar vienu ķepas vilcienu norāva no kakla cilpu un, it kā baidīdamies, ka tā atkal aizžņaugs viņam rīkli, aizsteidzās projām.

Ar uguni un svinu

Pēc šausmīgajiem pārdzīvojumiem bišu dravā Baltkrūtis devās meklēt jaunu dzīves vietu. Viņš vairākas dienas gāja uz dienvidiem un, nonācis pie straujas upes ar dzidru, aukstu ūdeni, pārpeldēja tai pāri uz otru krastu. Te mežos auga lielāko tiesu ozoli, un lācis ņēmās meklēt ozolzīles, kaut gan jūlijā tās vēl nebira zemē. Izklejojies pa mežu, kur uz zemes tomēr nevarēja atrast ēdamo, Baltkrūtis uzrāpās vecā ozolā un, ietupies trīs resnu zaru žuburā, sāka grauzt tuvāko zaru. Tad, sagrābis ar ķepu to virs aizkoduma, viņš zaru nolauza un, taustīdams ar ķepām, meklēja zīles. Jaunās zīles Baltkrūtim ļoti iegaršojās, viņš nolauza arī otru zaru, pēc tam trešo. Lācis pameta ozolu tikai tad, kad nebija palicis neviena zara, ko viņš varēja aizsniegt. Pēc lāča aiziešanas ozola krāšņā lapotne izskatījās gluži kaila, un žuburā rēgojās milzīgai ligzdai līdzīga apgrauzto zaru kaudze. Baltkrūtis aplauzīja daudz ozolu, iekām zīles pašas sāka birt zemē un viņam vairs nevajadzēja rāpties kokos.

Mielodamies ar zīlēm, Baltkrūtis uzbarojās un tad sāka meklēt midzeni ziemas guļai. Svešajā mežā viņam nebadījās resnas liepas un apses ar cauru vidu, toties netrūka milzīgu, sausu ciedrupriežu celmu vai stumbeņu.

Viesuļvētra reti izgāza vecu ciedrupriedi ar visām saknēm, parasti stumbrs tika pārlauzts kaut kur vidū. Pagāja gadi, un augstais celms pamazītiņām iztrupēja no iekšpuses un slējās pret debesīm kā garš koka dūmenis. Gadījās, ka dobajā stumbeni apmetās uz dzīvi ūpis, bet visbiežāk tajā iemitinājās Himalaju lāči.

Pie šāda gara, doba celma atslāja arī Baltkrūtis. Viņš pēc skaņas spēja noteikt, vai koks ir dobs. Izslējies uz pakaļkājām, zvērs ar priekšējo ķepu uzsita pa celmu, kas icdunējās kā tukša muca. Tad viņš uzmanīgi apgāja apkārt stumbenim, apošņāja to, uzrāpās pašā augšā, nolaidās lejā pa dobumu līdz apakšai un sāka tur iekārtot guļas vietu.

Ar nagiem Baltkrūtis rūpīgi apkasīja dobuma ietrunē- jušās sienas un apgrauza zaru pamatnes, kas slējās asas kā pīķi. Visu šo materiālu lācis noklāja midzeņa dibenā sausā, mīkstā, pusmetra biezā kārtā. Piemīdījis cisas, Baltkrūtis izlaidās garšļauku un pārliecinājās, ka midzenis iznācis gods godam. Tad viņš izrāpās ārā no dobuma. Viņam vajadzēja sagatavoties piecu mēnešu ilgajai guļai, turklāt sniegs vēl nebija uzsnidzis, un lācim patika ielīst migā, sniegam sniegot, lai pie koka nepaliktu nekādas pēdas.

Novembra vidū, kad Baltkrūtis vēl nebija paspējis ieslīgt dziļā miegā, pie ciedrupriedes stumbeņa pienāca cilvēks. Viņš medīja vāveres un caunas un par lieliem zvēriem

interesējās tikai tad, kad vajadzēja sagādāt gaļu, ko visi mednieki allaž cieni un patērē lielos daudzumos. Ievērojis uz stumbra svaigus skrāpējumus, viņš brīdi šaubījās neziņā: skrambu bija daudz, acīmredzot zvērs bija vairāk reižu rāpies augšā un lejā, bet vai tas patlāban guļ dobumā? To vis nevarēja droši apgalvot. Skaidrs bija viens: vajadzēja izcirst stumbenī caurumu un paskatīties.

Salūkojis mugursomā cirvi, mednieks nocirta lazdas rīksti un iešķēla tās galu, tad noņēma karabīni no pleca un pieslēja ieroci pie blakus stāvošā koka. Ar cirvja pietu klaudzinādams celmu, mednieks atrada plānāko sieniņu un sāka cirst.

Izdzirdis pirmo cirtienu, Baltkrūtis nodrebēja. Sī skaņa nevēstīja nekā laba. Piespiedies pie cisām, lācis nolēma nerādīt nekādas dzīvības zīmes.

Mednieks ilgi cilāja cirvi. Sveķainās skaidas lidoja tālu sniegā. Beidzot zem nokaltušās ciedrupriedes gaišā, blīvā koksnes slāņa parādījās tumšā, iztrupējusī serde, bet dobuma nebija. Mednieks saprata, ka cirtis caurumu zemāk par blīvo pamatu dobumā, uz kura gulēja lācis. Tagad vajadzēja cauri šim pamatam izsist mietu un uzbukņīt lāci no miega, ja vien zvērs te bija nolicies uz guļu.

Nocirtis krietnu lazdu, mednieks ķērās pie sava nodoma īstenošanas. Vairāki mieti salūza, iekām viņš beidzot izsita mietu cauri dobuma pamatam. Miets noslīdēja gar Baltkrūša sāniem, viegli tos aizķerot, taču lācis, piespiedies pie midzeņa sienas, joprojām nerādīja nekādas dzīvības zīmes. Ar savu stūrgalvību zvērs krietni vien sašķobīja mednieka pārliecību, ka dobumā pārziemo pekainis. Vīrs tomēr vēl negāja projām, jo cerēja kaut kā ielūkoties aizdomīgā celma dobumā, taču nekādi to nespēja.

Zaudējis pacietību un krietni noguris, mednieks nolēma «iztaustīt» celmu, lietojot citu paņēmienu. «Varbūt kāda lode trāpīs spītīgajam guļavain?» viņš nodomāja, atiedams no celma un izraudzīdams vietu, kur raidīt lodi. Pēc šāviena viņam šķita, ka dobumā kaut kas sāk skrāpēties, taču drīz mežā atkal valdīja nāves klusums. Medniekam vajadzēja pasteigties, jo nāca virsū nakts. Viņš vairāk nešāva, bet nolēma aizdedzināt celmu.

Laimīgas nejaušības dēļ lode neķēra Baltkrūti. Tā izskrēja starp zvēra ķepām un ietriecās midzeņa pretējā sienā. Satricinājums piespieda lāci ātri apsviesties diz otriem sāniem, taču kaut kāds spēks joprojām turēja viņu uz vietas.

Mednieks salasīja sausās skaidas, sabāza tās izcirstajā caurumā un aizdedzināja. Skaidas vairākkārt izgāzās sniegā un apdzisa, taču uguns galu galā iedegās un liesmas jautri kāpa uz augšu pa nolauztās ciedrupriedes stumbeni. Drīz milzīgais celms uzliesmoja visā garumā.

«Acīmredzot lāča dobumā nav, šis midzenis zvēram nezin kāpēc nav paticis, un viņš aizgājis un uzmeklējis labāku,» nodomāja mednieks, iebāzdams cirvi pārvalkā un likdams mugursomā. Viņš vēl pastāvēja kādu brītiņu pie degošā celma un tad aizsoļoja projām uz mednieku būdiņu.

Baltkrūtis labi pazina meža ugunsgrēkus, tāpēc no uguns un dūmiem nebaidījās. Degošā koka smacējošā smarža tikai piespieda viņu iegrūst purnu satrupējušās koksnes smelknē — tā varēja vieglāk vilkt elpu. Taču drīz no ārpuses degošās midzeņa sienas tā sakarsa, ka lācis te vairs ilgāk nevarēja tverties.

Baltkrūtis nolēma atstāt migu, kaut arī bija pārliecināts, ka ārpusē viņu gaida mednieks. Uzrāpies līdz celma galam, zvērs pieķērās degošajai malai, lai šļūktu lejā, taču neciešamas sāpes apsvilināja labo ķepu, viņš metās uz priekšu un nolidoja lejā. Dziļais sniegs un smalkā, biezā egļu paauga mazināja trieciena spēku. Vienā mirkli Baltkrūtis atkal bija uz ķepām un lēkšoja projām uz gravu.

Noskrējis krietnu gabalu, lācis apstājās un, pārliecinājies, ka neviens pakaļ nedzenas, aizlumpačoja uz trim ķepām. Labās priekšķepas āda bija pārvērtusies lielā tulznā un neciešami sāpēja. Spalva uz vēdera un kreisajiem sāniem bija apdegusi un sačokurojusies. Bet viņš bija dzīvs!

Neaptverami plašais, okeānam līdzīgais mežs paglāba lāci no cilvēka. Bet vai uz ilgu laiku?

PĒDĒJAIS SNIEGA LEOPARDS

Būrējas kalnu grēdas nogāzēs — tur, kur grēda, pienākot pie Amūras, veido stāvas sopkas, kopš seniem laikiem mitinājās sniega leopardi. Reizēm viņi atnāca no Mandžūrijas, sekojot klejojošiem stirnu bariem. Mežos dzīvoja visvisādi nagaiņi, un sniega leopardiem barības netrūka, taču dzīve viņiem nebūt nebija mierīga. Ar katru gadu pieauga mednieku skaits, un, lai cik piesardzīgi bija tramīgie zvēri, aizvien biežāk un biežāk tos panāca lodes vai arī tie nokļuva zvēru ķērāju rokās.

Neviens mednieks nevarētu sadzīt sniega leopardu pēdas vasarā: milzīgā kaķa mīkstās, samtainās ķepas neatstāja zemē gandrīz nekādus nospiedumus un pelēcīgi dzeltenais kažoks ar melno plankumu spilgto rakstu padarīja ztfēru nepamanāmu. Kad leopards nekustīgi gulēja uz zemes starp zāļu stiebriem un krūmiem, pat modrie brieži, piegājuši tam pavisam tuvu, nespēja saskatīt nāvīgo ienaidnieku — tik labi tā krāsa saplūda ar apkārtni.

Neviens nezināja, kad Bidžanas iztekas apkaimē bija uzradies šis leopards. Iespējams, ka viņš bija atnācis uz šejieni pāri Amūrai pa aizsalušās upes ledus blīvējumiem, varbūt te piedzimis. Taču zvērs šajos mežos nejutās slikti un netaisījās pamest šo apvidu.

Sniega leopards bija ļoti pacietīgs. Viņš_ spēja ilgu laiku slēpties netālu no zvēru takām un uzglūnēt medījumam. Reiz viņš izgāja medībās tumšā rudens naktī. Taču tumsa leopardu netraucēja: tāpat kā visi kaķi, viņš deva priekšroku nakts sirojumiem. Atradis mošusbriežu taku, leopards nogūlās garšļauku pie nolauzta koka stumbra, izstiepis muskuļoto ķermeni, un sastinga gaidās. Ilgi un pacietīgi viņš klausījās ikvienā troksnīti, ikvienā čaboņā. Austrumi jau sārtojās, bet uz takas nerādījās neviena dzīva radība. Leopards drīz dzīrās atstāt slēpni, kad pēkšņi sānis no takas iznira mošusbriedis. Plēsonis milzīgiem lēcieniem metās tam pretim. Atlēcis sānis, jēgu zaudējušais briedis drāzās projām kā bulta, lēkdams pāri divus metrus augstiem krūmiem, taču plēsēja uzbrukums bija tik straujš, ka nepagāja ne divas minūtes, kad leopards panāca upuri un ar priekšējo ķepu triecienu cieši piespieda to pie zemes.

Ieturējis brokastis, plēsonis uzrāpās klinšainā kraujā, uzmeklēja grūti pieejamu, ar garu zāli un vilkābeļu krūmiem aizaugušu laukumiņu un aizmiga ciešā miegā. Tikai satumstot vakaram, viņš nokāpa lejā pie strauta, remdēja slāpes un tad izgāja pastaigāties. Izsalkums nemocīja leopardu, tomēr pa ceļam viņš nogalēja dažas peles.

Plēsonis varēja justies drošs, jo siroja paslepus naktīs, bet viņa a'tpūtas vietai dienā nevarēja tikt klāt ne mednieki, ne viņu suņi. Tikai pēdas sniegā aizvestu suņus un medniekus pie zvēra midzeņa. Citu ienaidnieku mežā viņam nebija. Kaut arī lielie brūnie lāči un tīģeri bija stiprāki par sniega leopardu, tomēr veiklībā netika tam līdzi un nevēlējās ar to uzsākt ķildu.

Netālu no sniega leoparda mājvietas mazā būdiņā, kas bija uzcelta pagājušajā rudenī, dzīvoja divi draugi — jauni mednieki. Viņi šāva vāveres un irbes, klusībā cerēja nogāzt lāci vai lielu meža cūku, lai drīzāk varētu saukties par īstiem taigas medniekiem. Viņi abi strādāja kolhoza laukkopības brigādē un patlaban atradās atvaļinājumā. Viņiem bija suns Vāverēns. Medībās abi puiši gāja kopā — divatā priecīgāks prāts, un, ja gadītos atrast lāča migu, par abiem nogāzt zvēru būtu parocīgāk.

—- Nikolaj, celies augšā! Paskat, jau svīst gaismiņa. Vāveres jau izgājušas meklēt barību, — tā modināja draugu Pjotrs, kombainiera palīgs, puisis ar gaišbrūniem matiem.

— Bet mēs šausim vāveres tad, kad tās no barošanās ies uz guļvietām.

Ar šiem vārdiem Nikolajs uzmeta plecos īsu pusmēteli, paņēma no krāsns katliņu un devās uz strautu pēc ūdens.

Pabrokastojuši draugi paņēma saitē Vāverēnu un aizgāja mežā. Virs kokiem cēlās saule, tās stari ielauzās tumšzaļajā ciedrupriežu biezoknī, un mežs pamodās, un svaigais, žilbinoši baltais sniegs sāka starot spožos plankumos. Zilajās, dzidrajās debesīs, kas pletās virs sopku sirmajām virsotnēm, nemanīja neviena mākonīša — tās bija tīras kā pēc lietus. Spožās krāsas un dzidrais gaiss viesa jauno mednieku dvēselē cēlu svinīgumu, līksmu noskaņojumu.

Uzkāpuši sopkā, viņi nošāva divas vāveres un vienu irbi, priecādamies kādu brīdi noraudzījās uz tālajiem mežiem un tad kāpa lejā uz ciedrupriežu gravu. Pa priekšu ejošais Pjotrs apstājās.

—    Skaties, Nikolaj, rukšu bars rakņājies uz savas vecās takas. Laikam mitinās tepat kaut kur netālu. Varbūt paiesimies pa pēdām?

Draugi domīgi stāvēja pie takas, bet Vāverēns tā vien rāvās uz priekšu — suns bija saodis svaigās pēdas un gaidīja, ka viņu palaidīs vaļā.

—    Labs ir, pamēģināsim, — beidzot piekrita Nikolajs, savā bisē iževkā apmainīdams skrošu lādiņu pret lodi.

Atri soļodami pa meža cūku iestaigāto taku, jaunie mednieki dzinās pakaļ aizejošajam baram. Taka nolaidās grgvā, taisnā leņķī pagriezās uz austrumiem un tad atkal vijās augšup kalnā. Tā veda cauri jauktam dižmežam, ko vējš bija pielūžņojis ar nolauztiem veciem kokiem. Mednieki, piegājuši pie izgāztas ciedrupriedes, apstājās. Meža cūkas, nezin no kā pārbijušās, te bija sprukušas katra uz savu pusi. Pēdas liecināja, ka cūkām kāds dzinies pakaļ lieliem lēcieniem.

Uzmanīgi aplūkojuši visu apkārtni, mednieki atklāja, ka uz nogāzušās ciedrupriedes pie pašas meža cūku takas tām uzglūnējis kāds zvērs. Palaidis garām dažus dzīvniekus, viņš meties pašā izbiedēto cūku drūzmā, sagrābis pirmo pagadījušos puscūci un aizstiepis projām gravā.

Bet kas tas bija par zvēru?

Vispirms aizdomas krita uz lāci, bet, aplūkojuši pēdas uzmanīgāk, jaunie mednieki nosprieda, ka cūkām uzbrukusi tīģeriene — pēdas bija apaļas, turklāt ne sevišķi lielas.

—    Varbūt viņai ir tīģerēni, varētu kādu noķert! — izsaucās Pjotrs. Nikolajs pieveda pie pēdām Vāverēnu. Spalva laikai uz skausta saslējās stāvu.

—    Ak tu cūku piesēj — uz tīģera pēdām iežniiedz asti kājstarpē! Jā, ar tevi tīģerus gūstīt nevar, — bēdīgs nopūtās Nikolajs.

Dzīties pakaļ šausmīgi pārbiedētajām meža cūkām nebija nekādas jēgas, turpretim vajāt tīģerieni mednieki neuzdrošinājās: varēja manīt, ka suns ļoti baidās no tīģeriem, turklāt arī bises viņiem nebija nekādas labās. Puiši nosprieda kāpt sopkā meklēt vāveres un tad iet uz medību mājiņu.

Vakarā pēc bagātīga azaida mednieki atkal uzsāka valodas par tīģeriem.

—    Bet, Nikolaj, kā būtu, ja mēs rīt aizšautu pie tēvoča uz viņa ziemas būdu? — ierosināja Pjotrs. — Pārtiešāin ejot, nebūs ne desmit kilometru. Tēvocis medī kopā ar diviem biedriem, un suņi viņiem ir lieliski. Viņi gūstījuši tīģerus dzīvus.

—    Tavs tēvocis varbūt nemaz nenāks. Sacīs — vecas pēdas vai arī mums nemaz neticēs.

—    Nekas, pa ceļam varēsim krietni pamedīt, velti laiku nešķiedīsim!

Puiši aizgāja pie miera agrāk un otrā rītā mazā gaismiņā devās uz tēvoča Trofimova būdu pie Akmeņainā strauta. Diena bija iegadījušies jauka, skaidra. Sniegs nebija dziļš, un iešana pa to vedās bez grūtībām un sagādāja tikai prieku. Sur tur iešmaukstinājās vāvere, šur tur zaros noplīkšķēja irbes spārni. Draugi ne manīt nemanīja, ka pienācis vakars. Līdz Akmeņainajam strautam bija atlicis ne vairāk par stundas gājumu. Saule norietēja, bet vēl ilgi pie debesīm nenodzisa vakara blāzma un iešana pa mežu bija viegla. Tikai pienākuši pavisam klāt mājiņai, puiši ieraudzīja zilganīgu dūmu strūkliņu ceļamies 110 skārda skursteņa — mednieki bija pārnākuši un gatavoja vakariņas.

Trofimovs, ieraudzījis brāļadēlu, brīnījās nenobrīnīda- mics — viņš zināja, ka jaunekļi medī taigā krietnu gabalu tālāk.

—    Vai tikai neesat apmaldījušies, puiši? — viņš, sirsnīgi smaidīdams, apvaicājās.

—    Nē, tēvoci Andrej, mēs uzgājām tīģerieni. Mitinās netālu no mūsu būdiņas. Laikam viņai ir tīģerēni. Sī stiepj tiem meža cūkas. Paši redzējām. Pēdas pavisam svaigas. Tad nu mēs atnācām pie jums ar šo vēsti.

—    Varbūt varētu. noķert? — Nikolajs bikli piebilda, iejaukdamies Pjotra sarunā ar tēvoci.

Medības nebija Trofirnova galvenā profesija. Viņš strādāja par kombainieri un tikai trīs mēnešus gadā aizgāja mežos kopā ar veciem medību biedriem. Viņš medīja visu, kas gadījās, — gan vāveres un lāčus, gan mošusbriežus un aļņus. Trofimovs gūstīja ari tīģerus. Viņam šoziem bija uzdots saķert dzīvus divus tīģerēnus, bet ambas pēdas mednieks netika manījis un jau bija zaudējis cerības noķert «džungļu valdnieku». Tāpēc viņš ar lielu prieku uzklausīja ziņu, ko negaidot bija atnesis brāļadēls.

Pēc vakariņām mednieki sāka apspriest rīcības plānu. Galu galā tika nolemts, ka viņi visi kopā dosies uz Pjotra būdu un lūkos sadzīt tīģerienei pēdas. Ja tā būtu pat četrus gadus veca, papūlētos to sagūstīt dzīvu, bet, ja tai ir mazuļi, vajadzētu pamēģināt noķert arī tīģerēnus.

Amūras zvēru ķērāji neuzņēmās gūstīt tīģerus, vecākus par četriem gadiem. Tikai reiz kļūdas dēļ Trofimovam gadījās saķerties ar piecus gadus vecu tīģeri. Zvērs salauza spīles, savainoja gūstītāju un aizgāja sveiks un vesels.

Mednieki nebūvē plašas medību mājiņas. Stiprā sala dēļ, kas turklāt iegadās vējainā laikā, jāceļ nelielas būdiņas ar zemiem griestiem, diviem trim cilvēkiem. Lai tiktu iekšā tādā mājoklī, jāsaliecas un jāielien pa mazajām durtiņām četrrāpu. Toties malkas kurināšanai nevajag daudz. Jāņem vērā — ne jau visi koki derīgi malkai. Ēdiena gatavošanai labi der nokaltusi ciedrupriede un osis, bet kurināšanai vajadzīga zaļa oša un bērza malka. Sie koki tiek izcirsti pirmām kārtām būdas tuvākajā apkaimē, un, kaut gan tā uzcelta mežā, pēc malkas dažkārt jāstaigā labs gabals.

Mednieki ilgi nevarēja aizmigt. Nopūtuši sveci, viņi gulēja uz lāviņām, pārcilādami atmiņā pa dienu redzēto. Piecēlās agri. Brokastīs galdā tika celta griķu biezputra, meža cūkas gaļa un stipra tēja. Aizlikuši priekšā būdas durvīm mietu, visi gāja pakaļ Pjotram un pie vakara jau bija viņa mājoklī.

—    Nu, Pjotr, parādi, kur tu redzēji tīģera pēdas, — otrā rītā Trofimovs uzrunāja brāļadēlu.

—    Nav jau tālu — pusotras stundas gājumā.

Aizgājis pie nogāzušās ciedrupriedes, Trofimovs uznja-

nīgi aplūkoja pēdas un pēc tam piegāja vietai, kur zvērs

bija sagrābis meža cūku. Vērīgi apskatījis krūmus, mednieks no asa zariņa noņēma nelielu spalvu kušķīti, uzlika uz plaukstas un paaicināja biedrus tuvāk.

—    Tās nav tīģera spalvas, turklāt arī pēdas ir pamazas. Kā rādās, meža cūkas te medījis sniega leopards. Tev, Pjolr, šoreiz misējies: būsi pārskatījies.

Redzot brāļadēla samulsušo seju, Trofimovs pasmaidīja:

—    Nebēdā nenieka, gan jau iemācīsies atšķirt pēdas, bet par leopardu paldies. Jau sen netikām redzējuši šajā novadā tīģera brāļus. Domāju, ka aizgājuši uz citu pusi vai iznīkuši. Bet nē, skaties, vajadzēs vēl plankumaino gūstīt. Tagadiņ uzmanīgi paiesimies pa pēdām. Suņus vaļā nelaidiet.

Pa priekšu gāja Trofimovs. Pēdas drīz aizveda medniekus ciedrupriežu biezoknī. Te, paslēpies no visu redzošajām vārnām, sniega leopards bija notiesājis savu medījumu. Zvērs bija pie tā atgriezies divas reizes un no puscūča atstājis tikai galvu un kājas. Nogājuši pa pēdām vairākus kilometrus, mednieki pārliecinājās, ka leopards apmeties uz dzīvi šajā apvidū, klejo apkārt, mezdams lielus lokus, un nedomā atstāt iepatikušos medību apgabalu, kur tik daudz visādu dzīvnieku.

Atgriezušies būdā, mednieki nolēma kādu dienu atpūsties un labi sagatavoties zvēra vajāšanai.

—    Bet ja nu šitais leopards ir varcn liels un liksies mums virsū, vai tad drīkstēs viņu šaut nost? — apvaicājās Nikolajs. Viņš pirmo reizi piedalījās liela plēsējzvēra gūstīšanā, bet bija dzirdējis, ka vecus tīģerus neķerot dzīvus, — zvērs esot stiprs un protot aizstāvēties.

Trofimovs pasmējās.

—    Tu, puis, kā rādās, patiesi taisies bliezt zvēram virsū, Tomēr tev nāksies ar lodi lādēto patronu vietā ņemt tukšas. Ar tām zēvelē, cik vien tīk, ja jau šis rādās tik briesmīgs.

Tomēr, redzēdams, ka Nikolajs neņem viņa pamācības nopietni, Trofimovs piebilda:

—    Leopards ir vājāks un bailīgāks par tīģeri. Pat vecs neklūp cilvēkam virsū. Sito zvēru mēs aplenksim un sasaistīsim, lai cik vecs viņš būtu. Taču leopards ir dikten veiklām kājām. Ja mežā sastaps kranci — nožmiegs un aprīs, bet, ja viņam liksies virsū trīs vai četri drošsirdīgi tiģeru dzinēji, — apjuks, laidīs ļekas vaļā vai uzrāpsies kokā. Ko tur daudz runāt — pats redzēsi.

Trofimova biedri ne vienu reizi vien bija piedalījušies tīģeru ķeršanā. Arī Pjotram reiz iznāca palīdzēt tēvocim sasaistīt tīģerēna ķepas. Tikai Nikolajam tās bija pirmās kaujas kristības, tāpēc viņš uzdeva tik daudz jautājumu un uztraucās vairāk par citiem.

Pienāca medību diena. Viss tika paredzēts: mugursomās salikta pārtika, katiiņi, cirvji, tāpat iebāzta arī vilnas sega. Suņus mednieki veda pie saites. Nolēma ņemt līdzi arī Vāverēnu: lai izklaiņojas, vismaz ries, un arī tas būs labi.

Izgājuši uz sniega leoparda pēdām, mednieki nostaigāja pa tām veselu dienu, taču nekādi nevarēja atrast vietu, kur zvērs gulējis pa dienu. Viņi pārnakšņoja mežā pie neliela avotiņa ar dzidru, garšīgu ūdeni.

Otrā dienā pēdas aizveda medniekus pie sopkas kraujās nogāzes. Viņi rāpās uz augšu pa akmeņiem, ķerdamies ar rokām pie krūmiem un liānām. Izgājuši uz šauras maral- briežu takas, mednieki apstājās atvilkt elpu. No šejienes skatienam pavērās skaista ainava. Visapkārt pletās neapdzīvoto mežu bezgalīgā, tumšzaļā jūra. Šķita, ka sopku virsotnes, gluži kā milzīgi viļņi ar baltām korēm, veļas projām uz apvāršņa pusi. Ap sopku šaudījās vējš. Vīriem, stāvot bez kustēšanās, sametās auksti. Taka aizveda viņus klinšainā, dzelkšņainiem krūmiem pieaugušā aizā. Kādā nogāzē no vēja pasargātā, nelielā laukumiņā akmeņu ielokā sniegs bija nokusis un rēgojās zeme ar biezu, nobirušu lapu kārtu.

—    Paskat, kur šis atpūties! — iesaucās pa priekšu ejošais Trofimovs, norādīdams uz zvēra guļvietu un pēdām, kas lieliem lēcieniem veda uz sopkas virsotni.

—    Acīmredzot esam iztramdījuši, — piebilda Pjotrs. — Varbūt palaidīsim suņus?

—    Nekādā gadījumā! Vieta nav ērta, kāds vēl nogāzīsies lejā un būs pagalam.

Mednieki, kļuvuši priecīgāki, steidzās pa leoparda pēdām uz augšu, bet zvērs, it kā vēlēdamies atkratīties no vajātājiem, līda pašā kraujumā, lēkdams no akmens uz akmeni, pa tikko manāmiem izciļņiem tikdams augšā stāvās klintīs. Iznācis sopkas virsotnē, sniega leopards brītiņu pastāvēja pie ģeodēzijas torņa un, pārliecinājies, ka nav atstāts mierā, devās lejup uz sedlienu kalna pretējā pusē,

Mednieki varēja apiet apkārt sopkas virsotnei, bet Trofimovs nolēma uzkāpt augšā pa zvēra pēdām. Slaucīdami sviedrus, viri stūrgalvīgi rāpās aizvien augstak un augstāk.

— Izkāpa|āsies pa tādām kraujām — leopards vairs nebūs ne prātā, — rūca Trofimova vecais draugs Sem- jonovs.

No dominējošās sopkas virsotnes varēja saskatīt centrālo Būrējas kalnu apsnigušās grēdas, kas aizstiepās tālu uz ziemeļiem. Tur beidzās tīģeru apgabals un sākās sabuļu valstība. Griezīgais, stindzinošais vējš skubināja sakarsušos medniekus doties tālāk, un viņi, ātri aplūkojuši kalnu tāles, kāpa lejā uz sedlienu, kur auga biezs ciedrupriežu mežs. Ticis lejā no kraujas, Trofimovs apstājās un pataustīja zvēra pēdas.

—     Soļo mierīgi, acīmredzot mūs nejūt. Sniegs te nav dziļš, vieta līdzena, īstais laiks palaist suņus. Nu, Scm- jonov, laid savējo pirmo.

Mednieks pieveda pie pēdām suni ar platām krūtīm, ļāva tam apošņāt nospiedumus un atsprādzēja kakla siksnu. Redzēdami, cik strauji metas pakaļ zvēram Alčans, citi suņi Sāka smilkstēt un lūkoja atrauties no saites.

—    Laidiet vaļā visus! — Trofimovs pavēlēja.

Aizsteigdamies cits citam garām, laikas metās pakaļ

Alčanam. Mežā valdīja klusums, tikai vējš kalna virsotnē dūca kaut ko nesaprotamu.

—    Nu, brālīši, laižam!

Ātrā solī šķērsojuši sedlienu, mednieki izgāja sopkas lēzenajā nogāzē, kur auga jaukts dižinežs, un tad steidzās vēl žiglāk uz priekšu. Drīz viņi gandrīz skrēja, neizlaiz- dami no acīm suņu pēdas.

—    Tēvoci Andrej! — uzsauca Pjotrs. — Liekas, rej!

Visi apstājās un, pielikuši plaukstu pie auss, sāka ieklausīties monotonajā meža šņākšanā.

—    Nezin vai, nekas nav dzirdams. Tu, Pjotr, būsi pārklausījies. Nē taču — pa kreisi no pēdām patiešām tā kā ņemas.

Drīz visi izdzirda tālas, saraustītas suņu rejas. Saskatījušies mednieki sakārtoja mugursomu siksnas, uzmeta šautenes plecā un skriešus metās uz trokšņa pusi. Taču tas gan pierima tālumā, gan tuvojās, it kā suņi dzītu neredzamo zvēru pretim cilvēkiem.

Nikolajs skrēja pēdējais, taču nevis tāpēc, ka viņam trūktu spēka. Puisis varētu aizsteigties garām biedriem, bet viņam trūka pieredzes. Tāpēc Nikolajs nenolaida acu no Trofimova un lūkoja darīt visu tāpat kā viņš. Riešana k|uva tik skaidri saklausāma, ka šķita — tūlīt, tūlīt parādīsies arī paši suņi. Mednieki apstājās.

— Vajag sacirst dakšas!

Ar šiem vārdiem Trofimovs piegāja pie jaunas kļavas un ar vienu cirvja vēzienu to nocirta. Tad viņš nošķēla galotni diviem resniem zariem, kas veidoja žākli. Iznāca stipras dakšas — kārts ar žuburu galā. Ari pārējie mednieki sataisīja sev tādas pašas žākles. Suņi riedami turējās uz vietas. Atpūtušies kādu brītiņu, mednieki gāja tuvāk apstādinātajam zvēram.

Sniega leopards, kas slēpās uz resna, izgāzta koka stumbra, jau sen bija ieraudzījis Alčanu un gatavojās sagaidīt suni pa īstam. Par laimi, tas skrēja mazliet sānis no pēdām. Pielaidis suni tuvāk, leopards trīs milzīgos lēcienos panāca ienaidnieku un jau grasījās cirst tam ar izlaistajiem nagiem, kad zvēram no aizmugures piesteidzās un metās virsū divi citi laikas. Pasviedies tiem pretim, leopards uzgrieza dibenu Alčanam un tūdaļ juta suņa asos zobus iecērtamies kažokā.

Leopards sāka svaidīties starp niknajiem, manīgajiem suņiem un tūdaļ zaudēja valdonīgo iznešanos. Kur bija palikusi spēcīgā plēsoņa drosme! Acīmredzot tāpat vajadzēja justies lielam zirneklim, kas no zara ieveļas skudru pūznī.

Skaļās suņu rejas un nemitīgie uzbrukumi no visām pusēm drīz galīgi apmulsināja ielenkto zvēru. Viņš vēlējās tikai vienu — aizmukt no satracināto suņu varzas, un leopards meklēja glābiņu kaunpilnā bēgšanā. īsu gabalu zvērs skrēja žiglāk par suņiem, taču drīz zaudēja ātrumu un atkal nokļuva saniknoto vajātāju aplenkumā. Atradis nogāzušos ciedrupriedi, leopards ielēca tās galotnē un paslēpās starp biezajiem, resnajiem zariem. Tagad suņi vairs nevarēja tikt plēsonim klāt, bet arī viņš pats zaudēja iespēju aktīvi aizsargāties.

Trofimovs ieraudzīja suņus šaudāmies apkārt izgāztās ciedrupriedes vainagam un saprata, ka starp zariem paslēpies leopards. Izstiepis dakšas uz priekšu, viņš iznāca no aizsega un lēnām tuvojās izgāztā koka Sakņu ķeburiem. Pārējie mednieki sekoja viņam.

Parādoties cilvēkiem, suņi kļuva vēl drošāki, ar zobiem kampa zarus, kas viņiem aizsprostoja ceļu, un līda pašā biežņā, nepacietībā alkdami ieklupt plankumainā zvēra kažokā. Redzēdams tuvojamies medniekus, leopards neizturēja un, izlēcis no slēptuves, laidās lapās. Suņi drāzās zvēram pakaļ. Vēlēdamies tos uzmundrināt, Trofimovs skriedams divas reizes izšāva gaisā.

—    Puiši, neatpalieciet! — sauca brigadieris, lauzdamies cauri lazdu krūmiem.

Taču medniekiem pamudinājumi nebija vajadzīgi. Redzot, kā starp kokiem zib bēgošais zvērs, viņi izjuta tādu spēku pieplūdumu, ka lidoja kā uz spārniem, tikko pieskar- damies zemei. Šāvieni, mednieku klaigas, kas vēl iededzināja suņu azartu, mulsināja leopardu. Šāvienu atbalss spieda zvēru strauji mainīt skrējiena virzienu, un viņš šaudījās gan uz vienu, gan otru pusi. Suņi aplenca zvēru no jauna. Tagad kranči pūlējās ieķerties leopardam sānos. Atkaudamies viņš ar ķepām paguva stipri saskrāpēt Alčanu, bet niknais suns, nelikdamies ne zinis par asinīm, kas tecēja pāri galvai, no jauna drošsirdīgi metās kautiņā un paspēja divas reizes iekampt savam ienaidniekam. Ieraudzījis asiņojošo suni, Trofimovs kļuva bažīgs — ko var zināt, leopards nogalēs suņus un aizbēgs.

—    Puiši! Ātrāk aplenciet zvēru! Šaujiet gaisā!

Pieci šāvieni nodārdēja cits caur citu un galīgi pārbiedēja leopardu. Zaudējis cerību atkauties un aizbēgt no suņiem, kas, apdullinoši riedami, mācās virsū no visām pusēm, viņš slaidā lēcienā metās pie bērza, ātri uzrāpās attgšā un aptupās resnu zaru žuburā. Suņi riedami snaikstījās apkārt kokam. Mednieki apstājās — tagad vairs nevajadzēja nekur steigties. Atvilkuši elpu, viņi sanāca apkārt brigadierim.

—    Kaķis uzdzīts «telegrāfa stabā», kurš grib — lai uzpīpē! — pasmējās Trofimovs, kaut gan no viņa brigādes vīriem neviens nesmēķēja.

—    Ko nu darīsim? — bažījās Nikolajs. — Kā viņu tādā augstumā dabūsim rokā?

Atpūtušies mednieki piegāja tuvāk bērzam, kurā tupēja sniega leopards. Savilcies čokurā aiz bailēm, viņš medniekiem šķita mazs un ne tik briesmīgs zvērs. Suņi gan rēja, gan smilkstēja, nepacietīgi vēcinādami asti, uņ nenolaida acu no koka. Klusējis kādu bridi, Trofimovs ierosināja nodzīt leopardu lejā no bērza ar šāvieniem un, kad

Bili.ii ieķersies tam kažokā, piespiest pie zemes ar dakšām, lomēr nekas no tā neiznāca.

—    Nu, Pjotr, rāpies augšā un grūd viņu lejā no bērza.

—    Viņš mani drīzāk nogrūdīs.

—    Bet tu rāpies blakus augošajā kokā, tur viņš tev netiks klāt.

Dzeltenais bērzs, kurā tupēja sniega leopards, bija vecs, trīsdesmit metru augsts koks. Līdzās tam auga gandrīz tikpat garš baltais bērzs, egle un osis. Uzmanīgi aplūkojis visus kokus, Pjotrs nolēma rāpties baltajā bērzā.

Nometis mugursomu, viņš izņēma cirvi un nocirta nokaltušu jaunu eglīti, rūpīgi attīrīja to no zariem un galā piesēja virves cilpu. Pēc tam Pjotrs nocirta zaļu egli, apkapāja zarus, tā ka pie stumbra palika kādu sprīdi gari stumbeņi, pieslēja žuburu pie bērza un pa šīm kāpnēm uzreiz tika četru metru augstumā. Tad viņš, ar rokām un kājām apķēris stumbru, rāpās augšā bērzā. Trofimovs pasniedza viņam kārti. Uzmetis cilpu plecā, Pjotrs ātri uzrausās līdz pirmajai zaru žāklei un apsēdās atpūsties. Biedrj uzmanīgi vēroja ikvienu viņa kustību un deva visādus padomus.

Pjotrs beidzot uzrāpās bērza galotnē — augstāk par leopardu. Līdz zvēram nebija vairāk par pieciem metriem. Pjotrs redzēja, kā, nervozi drebēdamas, atšiepās plēsoņa lūpas, atņirdzās baltie, asie ilkņi, taču tie nevarēja nodarīt medniekam nekā ļauna. Pastiepis kārti, Pjotrs uzlika to leoparda mugurai, bet zvērs ar ķepas sitienu atsvieda kārti nost. Tad Pjotrs, uzmetis cilpu uz rokas, lai kārts nenokristu zemē, un šūpodamies uz tievā zara, bakstīja leopardam sānos un lūkoja nogrūst to zemē. Zvērs rēca, kampa zobos kārts galu un vilka to pie sevis vai arī lūkoja atvairīt ar ķepas sitieniem, bet Pjotrs bez mitas dauzīja leopardu. Cilvēka un zvēra cīņa, kas risinājās četrstāvu mājas augstumā, galu galā beidzās ar mednieka uzvaru. Sniega leopards neizturēja un rēkdams sāka ātri rāpties lejā, kur to gaidīja suņi un cilvēki. Tikko zvērs pieskārās zemei, tam uzreiz saklupa virsū visi suņi. At- kaudamies ar priekšējām ķepām, leopards nemanīja, ka piesteidzas zvēru ķērāji. Viņi ar koka dakšām notrieca leopardu no kājām un cieši piespieda pie zemes.

—    Nikolaji Stiep projām suņus, sien pie koka! Nolāpītie, saplēsīs vēl zvēru! — sauca brigadieris, ar visu spēku uzzvēlies uz kļavkoka dakšas.

Pa to laiku arī Pjotrs bija norāpies no koka. Pieskrējis viņš ar žākli piespieda leoparda kaklu pie zemes. Brigadieris uzmeta atņirgtajam zvēra purnam cilpu un cieši sasēja tā žokļus. Pēc tam ļoti piesardzīgi tika sasaistītas arī ķepas. Tagad varēja nomest žākles. Vīri sacirta kuplus egļu zarus, nokrāva sniegā, pārklāja ar segu un uz tās noguldīja leopardu. Nervozas trīsas kratīja zvēra muskuļoto ķermeni.

— Nu, puiši, derētu iestiprināties. Varbūt uzvārīsim biezputru? — brigadieris uzrunāja medniekus. — Līdz būdai ar smago nastu būs tāls gājiens.

Ieturējuši maltīti un padzēruši tēju, mednieki sasēja segas stūrus, pabāza zem tiem kārti un nesa gūstekni uz mājiņu, pa ceļam mainīdamies. Vecais zvēru ķērājs gan nenoģida, ka šoreiz sagūstījis pēdējo Būrējas sniega leopardu. Neviens šajā apgabalā vairs netika redzējis šā zvēra apaļās, akurātās pēdas.

AMERIKAS ŪDELE

Viņa piedzima Puškinas kažokzvēru audzēšanas sovhozā šaurā sprostā un nekad nebija redzējusi upi. Viņas senči tika atvesti uz šejieni no Ziemeļamerikas audzēšanai nebrīvē — ūdeļu ādas bija ļoti dārgas. Daba bija apveltījusi šo zvēriņu ar lielu, baltu plankumu uz krūtīm, un tas darīja tā kažociņu mazvērtīgu. Zvērkopji nosauca gūstekni par Raibulīti un taisījās nodot viņu laboratorijā «krāsainu» ūdeļu izaudzēšanai.

Negaidot sovhozs saņēma rīkojumu nosūtīt simt «amerikānietes» uz Tālajiem Austrumiem. Zinātnieki — medību speciālisti bija nodomājuši palaist ūdeles brīvībā aklimatizācijas nolūkos.

Pārceļotāju grupā nokļuva arī Raibulīte. Viņu iedzina vēl mazākā sprostā, kopā ar citiem zvēriņiem aizveda uz staciju un ievietoja tumšā, smacīgā preču vagonā. Sākās ilgā ceļa grūtības. Zvēriņi izbijušies šaudījās pa sprostu, bieži apgāza dzirdināšanas traukus un cieta no slāpēm. No pastāvīgās kratīšanās daudzi zaudēja ēstgribu. Vasara jau tuvojās beigām, kad vilciens ieradās Habarov- skas stacijā.

Trīsdesmitajos gados pa Amūru braukāja tvaikoņi, ko dzina uz priekšu divi riteņi. Uz viena tāda tvaikoņa klāja

lika sakrauti sprosti ar ūdelēm. No upes dvesa dzestrums. Zvēriņi uztraucās vēl vairāk un tiecās pēc iespējas ātrāk i/,kļūt brīvībā. Troickā pārceļotāju sprostus izkrāva krastā. Te ūdeles gaidīja vesela flotile vienkoču — šauru laivu, kas bija taisītas no vesela stumbra. Laivas bija atīruši šejienes mednieki nanajieši un udehi, kas mita Širas un Biras ciematos pie Aņujas upes.

Ilgi gaidītos pārceļotājus pamieloja ar svaigām zivīm un tīkamu upes ūdeni un sprostus iekrāva vienkočos. Aņujas ātrā straume neļāva dzīties uz augšu airos, tālab vien- kočus nācās stumt ar kārtīm.

Lai kā par ūdelēm bija rūpējušies pavadoņi, daži zvēriņi neizturēja garo, nogurdinošo ceļu — Aņuju bija sasniegušas deviņdesmit četras «amerikānietes».

Pēc divu dienu brauciena pa upi laivinieki sāka izlaist brīvībā visvairāk novārgušos zvēriņus. Turpretim Raibulīte bija labi pārcietusi ceļa grūtības, un viņu pievienoja grupai, ko paredzēja izlaist Aņujas pietekā Tormasu. Tikai piektajā dienā Raibulīte nonāca jaunajā dzīves vietā.

Tormasu strauji nesa savus dzidros ūdeņus uz Aņuju. Cauri seklajai straumei bija labi saskatāma upes akmeņainā gultne. Krastos auga krāšņi jauktie meži. Te vajadzēja mitināties mūsu ūdelei. Tikko mednieki pavēra sprosta durtiņas, Raibullte pa kaklu pa galvu izdrāzās ārā — brīvībā un vienā mirklī pazuda mutuļojošajā ūdenī.

Kad ūdele piekususi iznira un palūkojās apkārt, ļaudis vairs nebija redzami. Monotoni šņāca upe. Sprostā no- ķērnātais Raibulītes kažociņš bija izmircis, un zvēriņam sametās auksti. Palīdusi zem sausām kritalām upes krastā, ūdele ņēmās rūpīgi tīrīt tērpu. Apžāvējusies viņa atcerējās, ka būtu laiks pamieloties. Ūdele bija pieradusi atrast ēdamo silītē, tāpēc devās uz sprostu, ko gadīgie mednieki bija atstājuši krastā zem sanestajiem koku stumbriem.

Ielīdusi sprostā, Raibullte paķēra gabaliņu neapēstās gaļas un aizskrēja paslēpties zem kriteņiem. Remdējusi izsalkumu, ūdele atkal ķērās pie tualetes. Tomēr pagāja vairākas dienas, iekām biezā tumšbrūnā spalva atkal kļuva spoža un nemirkstoša. Ar kādu baudu Raibulīte peldējās un nira! Zvēriņa snaudošie instinkti pamodās. Upe taču bija ūdeles īstā stihija, viņa bija pa pusei ūdens dzīvnieks!

Tormasu upē mita daudz zivju. Rudenī no sīkajiem kalnu strautiem un upītēm uz leju nāca ālatas, ļenoki, mailītes, čebaki un citas zivis, starp tām rijīgie taimiņi. Raibulīte veiksmīgi zvejoja gan sēkļos, gan krācēs, bet kādu reizi pali gandrīz iekļuva pudu smaga taimiņa rīklē. Ūdelei ļoti garšoja sīkie vēzīši, kas čumēja un ņudzēja starp krastā augošo koku saknēm.

Iestājās spožs, saulains laiks. Klusītiņām bira nodzeltējušās koku lapas. Pirmās tērpu nometa ievas, tām sekoja oši, Mandžūrijas riekstkoki, un tikai vītoli un gobas upes ielejā vēl stāvēja koši zaļi. Taču ieceļotājai nebija laika priecāties par dabas skaistumu. Upes krastos mitinājās daudz sīku putnu — mizuložņas, dzilnīši, zīlītes, cielavas, ko Raibulīte medīja ar lielu patiku. Peldēdama upē, ūdele bieži vien izbiedēja visvisādas pīles, taču vēl neiedrošinājās uzbrukt šiem lielajiem putniem. Barības un saules pārpilnība vedināja zvēriņu uz rotaļām, un Raibullte, paretam sastapusi savus ciltsbrāļus, kopā ar viņiem kavēja laiku jautrās izpriecās.

Reiz, izkāpusi krastā un iegājusi dziļāk mežā meklēt medījumu, ūdele tik tikko nesaskrējās ar kaut kādu ugunīgi rudu zvēriņu. Viņi abi ilgi aplūkoja un apošņāja viens otru pieklājīgā attālumā. Raibulīte pirmo reizi redzēja Sibīrijas caunu. Juzdama, ka ir spēcīgāka, ūdele lēnītiņām tuvojās svešiniecei, pīkstēdama gluži tāpat kā jauna klija. Cauna izbijusies aizbēga, bet Raibulīte drīz noķēra īsastes vagotājpeli un ar apetīti ieturēja brokastis.

Tuvojās ziema. Zivju skaits samazinājās, un vēži salīda dziļās alās. Gliemeži un vardes ierakās dūņās. Aizlidoja pīles un kukaiņēdāji putni. Barības salūkošana veicās ar katru dienu grūtāk. Raibulīte aizvien biežāk devās uz mežu peļu medībās. Dažreiz viņai izdevās sagrābt uz zemes guļošu irbi — tas bija visvairāk kārotais ūdeles medījums. Bet drīz uzsniga sniegs un ledus pārklāja upes ūdeņus. Tikai šur tur straujākajās vietās palika neaizsaluši lasmeņi.

Reiz, kad Raibulīte pie paša upes dibena dzinās pakaļ ņiprajiem ļenokiem, virs viņas pavīdēja gara ēna. Odele izbijusies drāmās projām uz sēkli: viņai šķita, ka atkal uzbrucis taimiņš, taču šoreiz tā nebija zivs. Kad Raibulīte izlēca uz sēres un atskatījās, viņa ieraudzīja, ka 1as- meņa vidū uz akmens sēž nepazīstams pusakls zvērs ar peldplēvi starp nagiem. Tas bija ūdrs. Upes laupītājs nedzinās paka] ūdelei. Vēlāk ūdrs gandrīz nemaz nerādījās Raibulītes medību rajonā.

Taču ziema bija tikko sākusies. Ūdens līmenis Tormasu joprojām krilās. Ledus palika karājamies virs krastiem. Izveidojās plašas ledus galerijas, pa kurām ūdelei jo sevišķi patika skraidelēt. Virs ledus zvēriņš rādījās tikai tad, kad taisījās pamedīt piekrastes mežā vai padraiskuļoties uz gludā ledus. Reiz, kad Raibulīte bezrūpīgi peldēja pie lasmeņa malas, no augšas viņai bez trokšņa metās virsū liels putns. Izstiepis ķetnas ar asiem, gariem nagiem, putns gandrīz sagrāba neuzmanīgo zvēriņu, taču aizšāvās garām. Ūdele pārbijusies ienira dziļi ūdenī un pēc tam ilgi tupēja zem ledus. Taču zivju ūpis joprojām uzglūnēja viņai pie lasmeņa.

Medības naktī mežā aizvien vairāk vilināja Raibulīti. Seit mitinājās ne vien peles, bet arī irbes, toties arī ienaidnieku bija vairāk nekā upē. Drīz viņai nācās iepazīties ar sabuli.

Bija mēness nakts. Ūdele bez trokšņa šaudījās starp veco ciedrupriežu saknēm, apošņādama katru spraugu, kad no koka zemē nolēca tumšbrūns zvēriņš, tikpat garš kā Raibulīte, taču resnāks, apaļu galvu, ar lielām ausīm. Lielās acis zvēroja, un resnās ķepas bija apbruņotas ar stingriem, baltiem nagiem.

Raibulītei zvēriņš likās labsirdīgs un pat bikls, bet, tikko tas ieraudzīja svešinieci, tā spalva sabozās, un ūdele nepaspēja patverties starp saknēm, kad sabulis dažos lielos, veiklos lēcienos jau ai radās līdzās un sāpīgi iekoda viņai mugurā. Pīkstēdama Raibulīte metās virsū kauslim, bet sabulis uzdrazās augšā ciedrupriedes stumbrā un izvairījās no ūdeles asajiem zobiem.

Cīnīties ar pretinieku, kas tik zibenīgi šāvās augšā kokos, ūdele nespēja un joza projām uz upi meklēt glābiņu. Sabulis dzinās viņai paka], sirdīgi rūkdams, un no jauna mēģināja iekost ūdelei mugurā. Aizskrējusi līdz lasmenim, bēgle ienira ūdenī, tādējādi likdama vaļā no vajātāja.

Pēc šā notikuma Raibulīte vairākas dienas neatstāja upi, taču izsalkums piespieda viņu atkal doties taigā. Dažas peles, ko izdevās salūkot, manāmi spēcināja ūdeli. Atgriežoties mājās, viņa negaidot ieraudzīja uz takas divas Nepālas caunas, zvēriņus ar garu asti.

Nojauzdama nelaimi, Raibulīte griezās atpakaļ, taču caunas jau bija viņu pamanījušas un dzinās ūdelei pakaļ. Sev par laimi, Raibulīte ieskrēja akmeņu sabirās. Ieslīdējusi spraugā starp akmeņiem, ūdele iespraucās šaurā, līku

motā labirintā un šeit noslēpās. Viena cauna viņai sekoja, bet tikko spēja izlīst atpakaļ. Velti caunas skrāpēja smilšakmeni, tas nepadevās arī zvēriņu zobiem. Raibulīte vairākas stundas bija spiesta slapstīties spraugās starp akmeņiem. Kad atausa rīts un caunas aizgāja, ūdele piesardzīgi izlīda no slēptuves un aizsteidzās uz upi.

Pienāca pirmais pavasara mēnesis. Raibulīte iekārtoja oša kritalā siltu, sausu alu un apmetās tur uz dzīvi. Tālajos klaiņojumos viņa reizēm bija sastapusies ar savas cilts locekļiem — atvestajām ūdelēm, taču dzīvoja savrup.

Drīz Raibulītei piedzima seši akli mazuļi. Rūpēs par tiem ūdele aizvadīja visu savu laiku. Mazuļi auga ātri. Vasaras beigās viņi jau bija tikpat lieli kā māte un cits pēc cita atstāja koka dobumu, aizklīzdami katrs uz savu pusi. Raibulīte atkal palika viena pati. Mežs un upe bija kļuvušas viņai par īstajam mājām. Viņa bija iegaumējusi ikvienu akmentiņu upes krastā, ikvienu peles alu un, dodamās uz mežu, bez kura nespēja dzīvot tāpat kā bez upes, nekad neaizmirsa, ka apkārt klejo arī ienaidnieki.

MEŽA BAROMETRS

Mazs, svītrains burunduciņš — raibā zemes vāverīte mitinājās alā ar diviem pazemes kambariem. Vienā atradās burunduka guļamistaba — te viņš no sausas zāles un lapām bija sataisījis siltu, mīkstu ligzdu. Otrā kambarī bija ierīkots pieliekamais, tajā zvēriņš glabāja pārtikas krājumus.

Burundukam ļoti patika jauks laiks. Siltajās, saulainajās dienās viņš no rīta līdz vakaram bez mitas šaudījās pa mežu, meklēdams iemīļotu barību vai rotaļādamies ar citiem burundukiem. Ja turpretim uznāca nejauks laiks, burunduks kļuva mazkustīgs. Zvēriņš sabozies uzrāpās zemā kokā un, sēdēdams uz zara, izdvesa skumjas, dzeguzes kūkošanai līdzīgas skaņas, tā ka ļaudīm, tajās klausoties, uzmācās grūtsirdība. Dažreiz tāds melanholisks noskaņojums pārņēma burunduku veselu dienu vai pat divas dienas pirms laika maiņas. Cilvēki to bija ievērojuši un iedēvēja zvēriņu par meža barometru. «Ja jau burunduks raud, būs lietus vai sniegs,» viņi mēdza teikt.

Burundukam trūka draugu, toties bija ļoti daudz ienaidnieku. Gandrīz visi meža iemītnieki, atskaitot peles un cir- slišus, varēja nodarīt pārestību šim nemierīgajam, rosīgajam zvēriņam, tāpēc viņš bija ļoti bailīgs un aizdomīgs.

Bija rudens. Nāca gatavi rieksti un ozolzīles, zāļu sēklas un ogas. Pienāca laiks gādāt barību ziemai. Burunduks nenoguris rosījās pa mežu, izraudzīdamies glabāšanai pašu labāko ēdamo. Atradis ciedrupriedes čiekuru, viņš izlobīja no tā sēklas — riekstiņus. Katrā vaigu maisā atrada vietu ne vairāk par četriem riekstiņiem — ne pārak daudz, taču purniņš viņam piepūtās un izskatījās visai amizants. Turklāt burunduks lēkdams bieži zaudēja līdzsvaru un klupa, sāpīgi atsizdams galvu pret kritalām. Varēja pabrīnīties, cik tīrīgs un akurāts bija šis zvēriņš. Burunduka ala aizvien atradās priekšzīmīgā kārtībā. Atnestā barība tika rūpīgi sašķirota: rieksti glabājās atsevišķi no zīlēm, bet oša un liepas sēklas netika sajauktas ar zāļu sēklām.

Ziemu burunduks aizvadīja miegā. Liekas, kālab gan zvēriņam vajadzīgi četri kilogrami riekstu un sēklu, ko viņš noglabāja savā pieliekamajā kambarī. Taču pirms ziemas guļas burunduks dzīvoja nomodā vairākas dienas un nevarēja sūdzēties par ēstgribas trūkumu. Pavasarī pārtika burundukam bija sevišķi vajadzīga — lajā laikā mežā to bija grūti atrast. Tad zvēriņš izlīdzējās ar rudenī savāktajiem krājumiem.

Naktīs sāka pārklāties ar ledu sīkās urdziņas un sasalt augsnes virsējā kārta. Mežs kļuva gaišāks un skanīgāks. Aizlidoja siltummīlētāji putni, bet to vietā no ziemeļiem atlidoja citi. Meža iemītnieki cītīgi vāca ražu, un no zīlēm uz zemes bija palikuši tikai kausiņi un visapkārt mētājās izpluinīti ciedrupriežu čiekuri bez sēklām. Burunduku māca snauda. Ap pusdienas laiku viņš dažreiz atstāja alu, paskraidelēja pa nogāzušos osi, draiski izslējis uz augšu sabozto asti, un no jauna pazuda alā.

Kad uzsniga sniegs, burunduks no iekšpuses aizbāza alas ieeju ar lapām, ielīda ligzdā un, saritinājies kamolā, aizmiga saldā miegā. Tomēr tas nebija pārāk ciešs. Vairākas reizes burunduks pamodās, iegāja pieliekamajā kambarī un pamielojās ar riekstiem.

Reiz viņš pa miegam izdzirda neizprotamu troksni — kāds mīņājās uz sasalušās zemes, saceldams dobju dunoņu. Burunduks sāka ausīties. Troksnis kļuva aizvien stiprāks. Kāds rāva un plosīja koku saknes, tā ka zeme drebēja un līgojās. Neaizsargātajam zvēriņam uzmācās šausmas. Drebēdams pie visām miesām, viņš šaudījās pa ligzdu, aizdrāzās uz pieliekamo un gribēja sprukt ārā no alas, bet izeja bija aizgruvusi — un glābšanās ceļš nogriezts. Savilcies kamoliņā, burunduks tupēja ligzdā un gaidīja savu likteni. Uz laiciņu troksnis pierima, un burunduks jau nodomāja, ka nelaime pagājusi secen.

Bet tad atkal spēcīgs grūdiens satricināja viņa mājokli. Milzīgs ar māliem notriepts meža cūkas smeceris pastūma sānis pēdējo zemes kārtu un šņākdams ielīda meklētajā pieliekamajā kambarī. Varēja dzirdēt kāru čāpstināšanu. Uzturēšanās ligzdā kļuva ārkārtīgi bīstama. Pārvarējis bailes, burunduks izšāvās no ligzdas, izspraucās ārā pa sapostīto eju un pa kaklu pa galvu uzskrēja līdzās augošajā kokā.

Sākumā burunduks uzrāpās pašā galotnē — viņam aizvien šķita, ka ienaidnieks drāžas pakaļ bēglim. Pēc tam, redzēdams, ka cūka nepievērš zvēriņam nekādu uzmanību, nolīda zemāk, apsēdās uz zara un, baiļu mākts, noskatījās, kas notiek lejā uz zemes. Meža cūka, atrakuši burunduka pieliekamo kambari, kāri nolocīja zvēriņa savāktos riekstus un zīles. Viņa uzreiz aprija krājumu, ar ko burunduks iztiktu visu rudeni un pavasari. Auksts vējš saldēja aplaupītā sīko ķermenīti. Zvēriņš, drebēdams aiz bailēm un sala, sāka raudāt un gausties. Viņa grūtsirdīgos kliedzienus izdzirda vērīgs mednieks, kas turpat netālu gāja garām.

No koka burunduks varēja labi redzēt, kā mednieks zogas klāt viņa mājoklim, un, ieraudzījis cilvēku, sabijās vēl stiprāk, apklusa un steigšus uzrāpās augstāk. Turpretim meža cūka nenoģida nelaimi. Norībēja šāviens. Neveiksmīgais laupītājs saļima, iegrūzdams galvu paša izraktajā bedrē. Pirmsnāves trīsās nodrebēja viņa miesas. Ļaundarība bija saņēmusi sodu.

Kamēr mednieks novilka zvēram ādu un sagrieza gaļu gabalos, burunduks tupēja kokā, bet, kad cilvēks aizgāja, norāpās zemē un, saslējis asti stāvu gaisā, drāzās projām no šausmīgās vietas. Viņš bija sasalis ragā, viņam vajadzēja sasildīties. Tuvojās vakars. Burundukam bija rezerves alas, bet tās visas nebija sagatavotas ziemai, un tajās nebija pieliekamo kambaru.

Tad burunduks atcerējās dobumu nokaltušā ciedrupriedē, kur viņš allaž mēdza patverties lietainā laikā vasarā. Pārnakšņojis dobumā, zvēriņš savilka tur visu, kas bija palicis pāri no kādreiz bagātīgajiem krājumiem. Tad burunduks aizbāza ieeju no iekšpuses ar sausu zāli un Ieslīga ziemas guļā.

Burunduka miegs ilga četrus mēnešus. Mežā atnāca pavasaris. Sopku nogāzes piesaulē atbrīvojās no sniega. Pamodās arī burunduks. Izrāpies no dobuma, viņš pasildījās saulītē, uzsvilpa ciltsbrāļiem un, izdzirdis atbildi, saka priecīgi rosīties sausajā ciedrupriedē. Ar katru dienu viņa krājumi gāja mazumā, toties pieauga spēks, un zvēriņu neatvairāmi vilināja citu burunduku sabiedrība.

Burundukiem sākās kāzu laiks.

Kādā siltā maija dienā, kad burunduks, vairs nejuz- dams kāju, skraidelēja kopā ar draiskiem draugiem, mežā parādījās cilvēks. Bises viņam nebija. Viņš nesa rokā makšķeri, kaut gan tuvumā nebija nevienas upes. Apsēdies zem koka un noņēmis no pleciem mugursomu, mednieks salūkoja mānekli — svilpi burunduku pievilināšanai un sāka atdarināt zvēriņa svilpienu.

Uz šo aicinājumu atskrēja mūsu burunduks. Ieraudzījis cilvēku, viņš šausmīgi pārbijās un tūdaļ uzdrāzās jaunā bērziņā. Mednieks piegāja pie bērziņa un pacēla uz augšu tievo makšķeres kātu. Tā galā bija nevis aukla ar āķi, bet gan astru cilpa.

Ncnojautis cilvēka viltīgos nodomus, zvēriņš ļāva uzmaukt sav kaklā tikko manāmo cilpu. Viens rāviens — ti 11 nabaga burunduks spārdījās makšķeres kāta galā. Viņš tik tikko nenosmaka, taču mednieks veiklām rokām atri izņēma zvēriņu no cilpas un ielaida viņu mazā stiepļu sprostā, kas glabājās mugursomā. Sprostā jau tupēja četri burunduki. Gūstekņi drebēja kā apšu lapas un spiedās cits pie cita. Pagāja kāda stunda, un gūstekņu skaits vēl palielinājās par diviem. Pie vakara burunduki paslēpās, un ķērājam vajadzēja medības pārtraukt.

Gūstekņi tika aizgādāti uz pilsētu. Te burunduku iesprostoja plašā būrī. Būrī atradās viņa iemīļotā barība un ūdens, kā ari koka kastīte ar vati. Dažreiz pie sprosta atnāca cilvēks, tērpies baltā uzsvārcī. Viņš ar garu adatu dūra burundukam. Meža iemītnieka sirds tādās reizēs drebēja šausmās, un viņš jau atvadījās no dzīves, taču pēc dažām minūtēm zvēriņš tika palaists atpakaļ sprostā un aizmirsa visas nepatikšanas.

Mežos, kur mitinājās burunduki, cilvēki dažreiz sasirga ar smagu slimību. Cilvēkam to inficēja ērces. Bet no kā inficējās pašas ērces? Lai atbildētu uz šo jautājumu, tika izdarīti sarežģīti pētījumi, apsekoti daudzi meža iemītnieki. Drīz k|uva zināms, ka arī mūsu burunduks sasirdzis ar šo slimību. Kaut arī zvēriņš slimoja vieglā formā un nekad nenobeigtos no šīs sērgas, viņu uzraudzīja kā cilvēkam bīstamu radījumu.

Vasarā burunduks nobeidzās. Daba bija viņam paredzējusi plēsoņa upura likteni, taču cilvēks padarīja viņu par zinātnes upuri.

MEŽA LAUPĪTĀJS

Menguza mitinājās sirmas, aizkaltušas ciedrupriedes dziļajā dobumā. Tā bija veca barža, Nepālas cauna, jauktā meža koku stāva saimniece. Augsto koku zaros zvēriņš jutās tik lieliski un droši, it kā tam būtu spārni. Menguzas slaidais, izstieptais ķermenis kopā ar asti bija tikai mazliet garāks par metru, turklāt aste bija par trešdaļu īsāka nekā ķermenis.

Daba bija apveltījusi harzu ar spilgtu, raibu apmatojumu: rupjā, spožā spalva uz galvas virsas, ķepām un astes bija melnbrūna, uz muguras — tumši dzeltena, uz krūtīm — zeltaina, bet pazodē — koši balta.

Tomēr pat saules staros, kad Menguza noslēpās, izstiepdamās uz resna, sausa ciedrupriedes zara, tās kažociņš tik lieliski saplūda ar brūngano koka mizu, ka kļuva pavisam nemanāms. Harzas garajām, slaidajām ķepām bija gaiši, asi nagi, kas tai deva iespēju veikli kāpelēt kokos, pat ja tiem nebija mizas.

Mežā patlaban pieturējās jauks laiks, kad četrkājainos vairs nemocīja knišļi un svelme. Zemi klāja pirmais sniegs, taču ziema vēl nebija atnākusi: tīkami sildīja saule, smaržoja vītušu zāļu stiebri un sveķaina miza, gluži kā vasarā dziedāja dižknābji. Šķita, ka visa daba laiski gozējas spožās rudens saules mīlīgajos staros. Snauda krietni pamielojušies plēsējzvēri — barības viņiem bija atliku likām. Apkārt šaudījās lētticīgās, nebēdnīgās vāveres, pa zemi slinki rakņājās meža cūkas. Uznāca krēsla. Cauri ciedrupriežu satiļmsušajiem zariem vīdēja sārti zeltainas debesis, bet dzīve mežā neaprima: dienas dzīvnieku vietā sāka rosīties nakts dzīvnieki — zaķi un lidvāveres. Turklāt arī Menguza ļoti labprāt medīja tieši naktī. Atstā-

Jis silto ligzdu, zvēriņš norāpās zemē un slaidos lēcienos devās uz sopkas ziemeju nogāzi. Te auga biezi egļu meži. No apakšējiem nokaltušajiem egļu zariem uz leju karājās pelēcīgas ķērpju bārdas, pie kurām gardu muti mielojas nelieli bezragu mošusbriedīši.

Menguza ilgi skraidelēja pa briežu takām, ošņāja zemi un meklēja svaigas pēdas. Beidzot viņa atrada pēdas un sāka dzīties paka] medījumam. Nenojauzdams briesmas, briedītis plūkāja ķērpjus, lēca pāri kritalām, staigāja pa vēja izgāzto koku stumbriem. Izdzirdis harzas soju švīk- stus, mošusbriedītis sāka ausīties, tad ieraudzīja ienaidnieku un laidās projām pilnos auļos. Cik viegli un graciozi skrēja briedītis, lai izbēgtu no draudošajām briesmām! Kā putns viņš lidoja pāri krūmiem cilvēka augumā un steidzās uz pazīstamu eglāju, cerēdams patverties necaurejamā biežņā. Briedītim pakaļ joņoja Menguza, ar smalkās ožas palīdzību zibenīgi sadzīdama tam pēdas. Un, kaut gan briedītis skrēja krietni ātrāk par Menguzu un lēca augstāk un tālāk, attālums starp viņiem pēc ilgstošas vajāšanas sāka mazināties. Zaudējis spēkus aiz noguruma, mošusbriedītis noskrēja lejā pie aizsalušā strautiņa un iebēga vējlauzē. Tur Menguza panāca upuri. Ja briedītis būtu pavisam vesels, viņam varbūt pietiktu spēka aizbēgt no harzas, taču nesenā slimība bija mošusbriedīti novārdzinājusi.

Nogalinājusi briedīti un krietni paēdusi, Menguza ar pūlēm aizvilka medījuma paliekas zem izgāzta koka saknēm, pēc tam, dzesējot slāpes, sarijās sniegu un devās atpakaļ uz savu ligzdu. Trīs naktis harza staigāja mieloties pie medījuma, kuru piekopt tai palīdzēja Sibīrijas caunas un visur esošie sīļi.

Netālu no Menguzas patvēruma pie paša strauta atradās mednieka Usova mazā būdiņa. Tās augstums tikai mazliet pārsniedza cilvēka augumu, tāpēc ikvienam, kas gribēja ienākt šajā mājoklī, bija krietni jāpieliecas un pēc tam jāiespraucas pa šaurajām durtiņām. Mazs, pusakls lodziņš skopi apgaismoja mednieka mitekļa primitīvo iekārtu — lāviņas ar eg]u zaru un sausas ciesas cisām, skārda krāsniņu kaktā un nelielu galdiņu ar sakaltušas maizes gabaliem, nemazgātiem traukiem un tukšām patronu čaulām.

Pie būdiņas rēgojās no kārtīm celta pārtikas glabātava — tas bija vienkāršs paaugstinājums, nostiprināts starp kokiem, kas to sargāja no sniega. Uz šās platformas mednieks glabāja maizi, cukuru, putraimus un gāju. Līdzās produktiem te atradās maiss ar izžuvušām vāveru un Sibīrijas caunu ādiņām.

Usovs rītos cēlās agri. Jau tumsiņā mednieks gāja uz strautu pēc ūdens, ik ritu vārīja brokastis vienkāršu strebekli un stipru tēju. No būdiņas uz visām pusēm mežā aizvijās sniegā iemīdītas taciņas. Uz tām bija izlikti bluķa slazdi — kujemkas un nomaskētas lamatas. Pa dienu mednieks nevarēja apstaigāt visas lamatas un arī nemaz necentās to izdarīt. Slazdos un lamatās visbiežāk iekļuva Sibīrijas caunas un ūdeles, bet dažreiz mednieks izņēma no tām dārgu guvumu — sabuli. Noķertos zvēriņus viņš nesa uz būdiņu, novilka tiem ādiņas un izžāvēja. Vāveru gaļu viņš apēda pats, bet nodīrātās Sibīrijas caunas pārcirta uz pusēm un lika par ēsmu bluķa lamatās. Tā iznāca, ka ar caunas gaļu atkal tika ķertas caunas. Sākumā vāveru bija daudz, un Usovs katru dienu pārnesa kādas divdesmit kuplastes. Pēc tam izdevās noķert tikai trīs četrus mazos zvēriņus dienā.

Menguza arī tīkoja vāveru gaļu. Viņa uzmeklēja vāveres midzeni, ielīda tajā un nogalēja guļošo saimnieci. Tomēr pēc kāda laika vāveru medības baržai vairs nesekmējās — zvēriņi š.jienes mežos gadījās visai reti. Pazuda arī mošusbriedīši.

Reiz, šķērsojot mednieku taku, Menguza uzdurās bluķa slazdam, kas bija nositis Sibīrijas caunu. Rudā zvēriņa gaļa nelabi oda pēc muskusa un harzu parasti nevilināja, bet Menguza šoreiz bija tik izsalkusi, ka no caunas drīz palika pāri tikai priekšējā daļa, kas atradās zem lamatu bluķa. Pēc šī gadījuma Menguza, medībās neko nenoķērusi, bieži devās uz taku. Te viņa vienmēr varēja remdēt izsalkumu — ja slazdos nebija iekritis neviens zvēriņš, harza pievāca ēsmu, ko bija iemanījusies izvilkt no slazdiem, nepiedzīvojot nekā ļauna.

Zagles nedarbi ļoti sarūgtināja mednieku. Viņš gan izlika Menguzai lielus slazdus, gan dzina tai pēdas cerībā sastapt un nošaut nekaunīgo laupītāju. Tomēr ik reizi gadījās tā, ka Menguzai izliktajos slazdos iekrita citi zvēri, bet sadzīt pēdas harzai un to panākt Usovs nespēja — pa nakti zvēriņš sirodams noskrēja pat divdesmit kilometru.

Reiz medniekam pie pašas takas palaimējās nošaut di» vas stirnas. Viņš tās pakāra kokā, jo gribēja paglabāt medījumu līdz savai aizbraukšanai no meža. Taču pēc nedēļas izrādījās, ka harza vienu stirnu pamatīgi apstrādājusi. Lādēdams nelūgto viešņu, mednieks atnesa slazdus, uzstādīja tos zem aizsāktās stirnas un apkaisīja ar stirnas spalvām. Lai liarza neaizstieptu slazdus pārāk tālu, viņš tiem ar stiepli piesēja bluķēnu.

Izgulējusies pēc sātīgā mielasta, Menguza klusā mēness naktī pa gaišo mežu atkal tecēja pie stirnām. Vakarējās pēdas varēja itin labi saskatīt. Menguza klusītiņām lēkāja no kritalas uz kritalu un lavījās klāt svešajam medījumam. Aiz galvas iekārtas koka apakšējā zara, stirnas Sibīrijas caunām un vilkiem nebija pieejamas, bet no lāčiem un baržām gaļu nekur nevarēja noslēpt.

Veikli uzrāpusies kokā, Menguza nolēca uz tuvākās stirnas un, stingri pieķērusies, sāka mieloties. Paēdusi viņa no stirnas lēca tieši lejā un ar pakaļkāju aizskāra slazdu. Sajutusi zem ķepas metālu, Menguza kā zibens šāvās sānis, bet dzelži aizcirzdamies saspieda tai vienu pirkstu un nelaida vairs vaļā. Strauji apsviedusies, harza nikni metās virsū «ienaidniekam», bet lamatas turēja kāju cieši jo cieši. Tad Menguza sāka rāpties projām, stiepjot slazdu sev līdzi. Zaudējis spēkus, zvēriņš atvilka elpu turpat sniegā un tad no jauna trausās tālāk. Kad bluķēns ieķērās kādā kritalā, harza apsviedās, niknumā grauza dzelžus un atkal stiepa tos lejā pa nogāzi.

Visu garo nakti Menguza nepārstāja cīnīties ar nīsto «ienaidnieku». Slazdā iecirstais pirksts sastinga ragā un kļuva nejūtīgs. Tad Menguza to nograuza un steidzās paslēpties midzenī.

Apstaigādams taku, Usovs nolēma pārbaudīt arī harzai izliktās lamatas. Jau iztālēm viņš ieraudzīja, ka tās aizstieptas projām. Mednieks nopriecājies sāka soļot pa Men- guzas pēdām cerībā drīz to panākt un nogalēt. Liels bija Usova sarūgtinājums, kad, nokāpis lejā pa nogāzi, viņš atrada lamatas — starp dzelžiem bija palicis tikai harzas pirksts. Atgriezies pie stirnām, mednieks no jauna sagatavoja krietnu pārsteigumu nakts zaglei, bet Menguza šeit vairs nerādījās.

Sakropļotā ķepa neļāva harzai doties tālos sirojumos, un zvēriņš laiku pa laikam apstaigāja mednieka takas un «vāca meslus». Harza notiesāja krietni daudz Sibīrijas caunu, ko pievāca bez lielām pūlēm.

Zaudējis pacietību, Usovs nolēma par katru cenu sadzīt pēdas sasodītajai zaglei un to nogalēt. Viņš zināja — ja arī izdosies sadzīt Menguzai pēdas, viņa nerāpsies kokos, bet lūkos aizbēgt pa zemi. Uzdzīt harzu kokā varētu tikai suns, tāpēc vajadzēja iet uz ciematu. Tagad Usovs gāja medībās kopā ar laiku Vāverēnu, vezdams to līdzi saitē. Ne jau katrs suns prot iet pa mežu saitē. Taču Vāverēns bija īsts zvēru dzinējs.

Kādu rītu, aplūkojot lamatas, Usovs ievēroja, ka biezokni pavīd Menguza. Ātri palaidis vajā Vāverēnu, viņš ar roku parādīja sunim virzienu un pavēlēja grābt zvēru ciet. Panācis harzu, Vāverēns tūdaļ mēģināja sakampt to aiz garās astes, taču viņam misējās — un Menguza uzšāvās augstā ciedrupriedē un paslēpās biezajā skujotnē. Ar skaļu riešanu ataicinājis mednieku, suns riņķoja apkārt kokam, snaikstīdams uz augšu purnu, nepacietīgi smilkstēdams. Apmetis līkumu ap ciedrupriedi un uzmanīgi apskatījis ikvienu zaru, Usovs tomēr nespēja ieraudzīt paslēpušos harzu. «Nekas, tagad tu man nekur nespruksi,» mednieks uzrunāja neredzamo Mcnguzu. Pagājies attālāk no koka, viņš nolēma izšaut zaru biežņā. Pēc šāviena skujotnē kaut kas mazliet sakustējās, un tumšajā zaru režģī pavīdēja caunas siluets. «Paskat, kur tu esi paslēpusies! Tagad es tevi uzcienāšu!» Ar šiem vārdiem mednieks izšāva vēlreiz. Taču lode, trāpījusi sasalušā zarā, rikošetē- dama atlēca sānis. '

Izbiedētā Menguza ātri uzšāvās četrdesmit metru augstās ciedrupriedes .galotnē un bez vilcināšanās, plati izpletuši ķepas un sabozusi garo asti, metās lejā. Pat daudz pieredzējušais Usovs nebija gaidījis, ka harza rīkosies tik veikli. Vāverēns, ieraudzījis lejup lidojošo caunu, sastinga un izslēja purnu, līksmodams par mirkli, kad varēs iecirst zobus zvēriņam kaklā. Veikli planēdama, harza aizlidoja no ciedrupriedes metrus divdesmit, iegāzās irdenajā sniegā un aizjoza vētras sagāztos kokos. Vāverēns pa kaklu pa galvu drāzās zvēriņam pakaļ, taču tas jau bija gabalā. Atgriezies pie mednieka ar izkārtu mēli, suns smagi elsa un alkatīgi rija sniegu.

Kādā februāra dienā Usovam laimējās uziet lāča migu un nošaut zvēru. Sacirtis kārtiņas, viņš uzvēla uz tām lāci, apkrāva medījumu ar egļu zariem un virs tiem sakāra izšautu patronu čaulas un sarkanas lupatiņas plēsīgo zvēru aizbiedēšanai.

Drīz Usova veiksmīgo medību vietā atnāca Menguza, Harza, nepavisam nebaidīdamās no nepazīstamajiem priekšmetiem, tiku tikām saēdās lāča gaļu un atgriezās ligzdā. Pa caunas pēdām, kas oda pēc gaļas, pie lāča atnāca vēl divas citas harzas un tāpat krietni pamielojās.

Usovs, nepavisam nenojauzdams laupītāju uzbrukumu, nesteidzās apraudzīt mežā atstāto medījumu. Pa to laiku harzas bija kļuvušas tik nekaunīgas, ka līksmojās pie gaļas ne tikai naktī, bet arī dienu. Zvēriņi, šaudīdamies pa mežu, piesaistīja padebešos riņķojošā klinšu ērgļa uzmanību. Ērglis metās lejup tieši tobrīd, kad Menguza līda ārā no egļu zaru kaudzes, kas bija sakrauta virs gaļas, un kā akmens uzkrita harzai.

Parasti klinšu ērglis sagrābj upuri ar vienu ķetnu aiz galvas, aizspiež tam žokļus un neļauj sevi sakost, šoreiz vai nu ērglim misējās, vai arī Menguza pašāvās sānis, taču ērgļa ķetnas nebija trāpījušas īstajā vietā. Kaut arī ērglis bija ielaidis nagus harzas mugurā un ar knābi ātri, spēcīgi kapāja tai galvu, Menguza aši iecirta zobus putna plecā. Manīdams, ka ar caunu netiks galā, ērglis grasījās pacelties gaisā, izpleta veselu metru garos spārnus un tos savēzēja, taču uzlidot nespēja — labais spārns neklausīja. Tikām Menguza aizvien niknāk plosīja ērgļa neaizsargātos sānus — un no dziļās brūces straumēm plūda putna asinis. Klinšu ērglis ar knābi plēsa harzas kažoku un krampjaini žņaudza zvēriņu ķetnās, taču nekā nevarēja tai padarīt. Putns pamazām noasiņoja un slāpa aiz elpas trūkuma. Pa to laiku Menguza bija tikusi klāt pie ērgļa kakla. Nobrīkšķēja skriemeļi — un klinšu ērgļa lepnā galva nokārās uz leju. Tad harza pārkoda cīpslas uzvarētā ienaidnieka ķetnām, izslīdēja no žņaudzošajiem nagiem, kas tagad kļuva slābani, un lēnītiņām aizvilkās projām uz midzeni. Jaunajām harzām, kuras naktī atnāca cīniņa vietā, klinšu ērglis šķita gardāks par sasalušo lāča gaļu, un uz rīta pusi no putnu valdnieka bija palikusi pāri tikai sniegā izkaisītu spalvu kaudze.

Beidzās medību ziemas sezona. Usovs zaudēja jebkuras cerības nošaut vai saķert slazdos Menguzu. Tomēr reiz viņš ieraudzīja harzu kokā …

Cauna toreiz medīja dienā. Nepaguvusi sagrābt uz zemes aizkavējušos vāveri, Menguza sāka vajāt kuplasti pa kokiem. Zvēriņi putna ātrumā šaudījās pa zariem un lēkāja no koka uz koku. Dažreiz tie abi nodrāzās zemē, joņoja pa kritalām un skrēja apkārt izgāztu koku sakņu ķeburiem. Kamēr vāvere joza pa zemi vai pa resniem zariem, Menguza gandrīz panāca bēgli un tik tikko nesagrāba viņu aiz muguras. Bet tad vāvere ielēca tievos zariņos, kas zem caunas smaguma stipri liecās uz leju, turpretim labi turēja vieglo vāverīti, un viņa atkal izspruka no šausmīgās vajātājas nagiem. Vajāšanas karstumā Menguza vairākkārt novēlās no jaunajiem kokiem, bez kādas vainas nokrita zemē un atkal tik tikko nepanāca savu upuri. Juzdama, ka priedulājā no caunas nevarēs izbēgt, kuplaste laidās projām uz jaunu alksnāju pārpurvota strauta krastos. Kailajos kokos viņa bija joti labi saskatāma, taču Menguzai tievos zariņos ar gludu mizu vāveres vajāšana sagādāja lielas grūtības. Pārlēkusi uz tālu stāvošu alksni, Menguza nespēja noturēties uz apledojušā stumbra un sāka slīdēt lejup, ar nagiem krampjaini ķerdamās alkšņa mizā. Kāds dīvaini izlocījies zars bija izveidojis viltīgu žākli. Tajā iesprūda caunas kakls. Velti zvēriņš pūlējās atbrīvot galvu, bet atliekt zaru, kas bija iespīlējis kaklu, viņam trūka saprašanas. Saskrāpējusi mizu un galīgi zaudējusi spēkus, /vļenguza aprima, izstiepās gar alkšņa stumbru un sastinga, it kā viņu kāds būtu pakāris par visām viņas zagļa izdarībām.

Usovs ilgi vēroja harzu un jau grasījās šaut, taču, ieraudzījis zvēriņam uz galvas sniega cepurīti, saprata, ka tas vairs nav pie dzīvības. Salūkojis cirvi, viņš nocirta alksni, ielika ragā sasalušo Menguzu mugursomā un devās uz būdiņu. «Ari zvērus piemeklē nelaime,» domāja mednieks, soļodams pa tumstošo mežu.

DIŽAIS SARAINIS

Tas bija varens dzīvnieks pašā spēku briedumā. Tā drukno, ķīlim līdzīgo ķermeni klāja melni sari, kas uz muguras bija izauguši veselu sprīdi gari. Apakšžokļi bija apbruņoti ar draudīgiem ieročiem — gariem trijskaldņu ilkņiem. Saskaroties ar augšējiem līkajiem ilkņiem, tie, pastāvīgi berzēdamies viens pret otru, tika uztrīti. Ilkņu šķautnes bija tik asas un stipras, ka jebkurš priekšmets, nokļuvis starp tām, tika pārcirsts uz pusēm, it kā to būtu pāršķēlis tērauda asmens. Tādus kuiļus pie Amūras dēvē par dižajiem saraiņiem. Tapat kā visi meža kuiļi, arī Dižais Sarainis, par ktiru te pastāstīts, vasarā dzīvoja vientuļnieka dzīvi un nemaz necieta citu cūku klātbūtni. Viņu kaitināja muļķīgie sivēni, viņu rosīšanās un trokšņainās rotaļas. Dižais Sarainis deva priekšroku rāmai vientulībai. Krietni pamielojies, kuilis ilgi laiskojās dubļu skrīnē, pēc tam ar baudu berzējās pie egļu un ciedrupriežu stumbriem, notriepdams dubļainos sānus ar sveķiem.

Dižajam Sarainim ļoti garšoja sliekas un kazrožu salīgie sakneņi, taču viņa galvenā barība bija un joprojām palika ozolzīles un visvisādi rieksti. Noskatījis aizaugušu, ēnainu strautu, kas ietecēja Muhenā, meža kuilis neatstāja šo apvidu ilgus mēnešus. Šeit viņu neviens netraucēja, bet barību varēja salūkot tiku tikām. Tomēr rudens beigās, krietni ataudzējis taukus un apvēlies, Dižais Sarainis devās tālos klejojumos, jo šajā laikā meža cūkām sākās nemierīgais kāzu laiks. Dažkārt cūku bars pats atnāca Dižā Sa- raiņa īpašumos, it kā tīkodams traucēt vientuļnieka mieru. Tā gadījās arī šoreiz. Brīkšķēja iūzdami sīki, sausi zari, kaut kas šņāca un čāpstināja, un kopā ar šīm skaņām, ko tik labi pazina Dižais Sarainis, atplūda ari meža cūku smaka. Kuilis nemanīts pievienojās baram. Vecā meža cūka, bara vadone, gan saoda aso smaku, taču neveltīja atnācējam ne mazāko uzmanību. Kā parasts, Dižais Sarainis visos gājienos sekoja baram pats pēdējais, un tikai tad, kad saime apstājās un sāka meklēt ēdamo, starp puscūčiem iezīmējās kuiļa varenais augums.

Meža cūkas klejoja un meklēja barību dienā. Krēslā viņas sāka iekārtot migas. Izraudzījusies sausu vietu, vecā sivēnmāte to pielīdzināja, uzrakņājot augsni ar snuķi, pēc tam kopā ar sivēniem sastiepa te sīkus zarus un sausus ciesu stiebrus un ar cisām noklāja zemi. Iznāca silta miga, kurā nolikās gulēt visi sivēni kopā ar māti. Puscūči — divus gadus vecās meža cūkas arī iekārtoja kopīgu migu. Tikai Dižais Sarainis pārnakšņoja viens pats, un viņa miga līdzinājās īsai vagai, kuras dibenā kuilis ieklāja sausus zarus. Tie ne tik daudz sildīja gulētāju, cik maskēja to no ienaidniekiem. Sasildījušās kopīgajā migā, meža cūkas piecēlās ar saules lēktu, un tikai Dižais Sarainis, zaudējis ēstgribu, dažreiz gulšņāja līdz pašai pusdienai.

Sopku nogāzēs piesaulē sniegs ātri nokusa, un tikai ziemeļu pusē, ko saule neapspīdēja, tas uzkrājās un, Ik nakti sasaldams, kļuva līdzīgs smiltīm.

Pārgājienos visas meža cūkas sekoja barvedei — vecajai sivēnmātei virknē cita aiz citas. Cūku pēdas mežā izveidoja labi manāmu taku, pa kuru tīģeri, lāči un mednieki viegli varēja panākt aizejošo baru.

Dižais Sarainis gāja pēdējais. Dažreiz kuilis apstājās un ieklausījās dažādos trokšņos: vai tikai pakaļ cūku baram nedzenas kāds bīstams ienaidnieks? Cūkām patika tumšie, biezie ciedrupriežu meži, kuros auga diži ozoli. Viņas rakņājās nobirušajās lapās un meklēja zīles.

Kādā barošanās reizē Dižais Sarainis izdzirda aizdomīgu troksni. Paskrējies uz svešādo skaņu pusi, meža kuilis sāka ieklausīties vieglajās vēja pūsmās un ošņāja gaisu, līdz starp sagāztajiem kokiem pamanīja raibu suni. Dižais Sarainis skaļi iešņācās, tā brīdinādams cūkas par draudošajām briesmām, un metās virsū krancim, lai to aiztriektu projām. Taču, izskrējis norā, kuilis nokļuva sešu suņu ielenkumā. Riedami un smilkstēdami tie klupa tēvainim virsū. Kāda no laikām sāpīgi iekampa kuilim ciskā. Žigli apsviedies, Dižais Sarainis uzbruka pāridarītājam, drāzdamies ātrāk par suni, bet tas atlēca sānis, un Dižais Sarainis, noklakšķinādams ilkņus, aizšāvās tam garām.

Sajā mirklī otra laika paguva iecirst zobus kuilim sānos. Dižā Saraina zibenīgie uzbrukumi nesasniedza mērķi: suņi izvairījās no viņa ilkņu triecieniem. Tāpēc kuilis nolēma atkratīties no suņiem un metās krūmos. Ar ķīlim līdzīgo ķermeni pašķirdams ceļu biežņā, viņš uz laiku paglābās no vajātājiem, bet, tikko tēvainis izskrēja klajākā vielā, suņi no jauna to aplenca no visām pusēm, sāpīgi koda ciskās un plēsa tam sarus. Kuilim vajadzēja nikni aizstāvēties.

Dižajam Sarainim par laimi, mednieki, kuri bija palaiduši suņus, atradās tālu projām un koku šņākšanā nesaklausīja suņu rejas un tālab nesteidzās uz cīniņa vietu. Dižais Sarainis lūkoja pēc iespējas drīzāk iesprukt biezajās liānās, bet suņi viņam sekoja. Redzēdami ienaidnieku bēgam, viņi plosījās aizvien negantāk un aizvien biežāk ielaida zobus kuilim ciskās vai sānos, tā ka tas ikreiz šarāvās aiz sāpēm. Iedrāzies necaurejamā biezoknī, nogurušais bēglis atspiedās ar dibenu pret milzīgu sakārni. Suņi, zaudējuši iespēju uzbrukt ienaidniekam no aizmugures, joprojām nikni rēja un metās viņam virsū no priekšas. Atvilcis elpu un sasparojies, Dižais Sarainis drāzās virsū sunim, kas bija pienācis pārāk tuvu. Laika atlēca sānis, taču uzdūrās liānu vijumiem. No spēcīgā grūdiena elastīgās liānas kā atsperes ieliecās un tūda] atsvieda suni atpakaļ tieši kuilim pa tvērienam. Zibenīgs ilkņu cirtiens — un laika saļima asiņu peļķē. Izmantodams pārējo suņu apjukumu, Dižais Sarainis pazuda liānu biezoknī. Visu atlikušo dienas daļu kuilis meklēja aizbēgušo cūku baru. Tikai vēlā naktī tēvainis tuvojās migām, kurās cūkas gulēja cauru miegu. Steigšus izracis bedri zem ciedrupriedes, Dižais Sarainis apgūlās, ar baudu juzdams dzestro zemi pieskārāmies sakarsušajam ķermenim.

Nākamais rīts neatnesa viņam mieru: baram pievienojās nepazīstams meža kuilis. Dižais Sarainis nevarēja pieļaut tādu nekaunību. Kad cūkas no rīta sāka rakņāties un meklēt barību, tēvainis nolēma aizdzīt nelūgto viesi. Taču arī atnācējam bija krietni apnikusi vecpuiša dzīve un viņš grasījās aizstāvēties visiem spēkiem. Sākās nežēlīgs kautiņš. Abi tēvaiņi lūkoja iecirst ilkni sāncensim zem lāpstiņas — tur, kur pukstēja sirds, bet tas nebija tik viegli izdarāms. Daba bija apveltījusi meža kuiļus ar bruņām — zem ādas slēpās skrimšļu vairogi, kas sedza lāpstiņas. Griezīgi kviekdami, kuiļi atkāpās un tad atkal drāzās viens otram virsū, mēģinādami notriekt pretinieku no kājām. Pa to laiku meža cūkas mierīgi ganījās turpat līdzās. Vecā sivēnmāte vienaldzīgi vēroja sāncenšu cīkstē- šanos. Dižā Saraiņa lielākais svars izšķīra divkauju viņa labā. Atnākušajam tēvainim vajadzēja glābt dzīvību kaunpilnā bēgšanā. Sivēnmāte, pienākusi pie uzvarētāja, apsveica viņu ar paklusu ierukšķēšanos un paberzēja snuķi pret viņa plecu. Barā atkal valdīja miers un kārtība.

Reiz, kad cūkas gatavojās naktsguļai un lauza zarus migu izklāšanai, tām uzbruka tīģeris. Svītrainais plēsonis bija klusītiņām piezadzies baram un bez steigas nolūkojis vakariņām treknāku suķi. Kad izraudzītais upuris pienāca pavisam tuvu slēpnim, kur tupēja tīģeris, viņš divos lēcienos uzklupa tam mugurā. Puscūča griezīgais kvieciens iedvesa visam baram neaprakstāmas šausmas, un cūkas panikā metās katra uz savu pusi. Aiz bailēm zaudējusi jēgu, sivēnmāte kādu bridi joņoja blakus tīģerim. Viņai sekoja sivēni. Bailīgās meža cūkas vēl ilgi bēga projām pa taigu, kaut gan tīģeris pat netaisījās dzīties tām pakaļ. Kad bailes bija pārgājušas, cūkas atkal sapulcējās barā un devās uz tālajiem pakalniem.

Iepriekšējā gadā ozolzīļu raža nebija padevusies un ciedrupriedes nečiekuroja. Vecie brūnie lāči, nepaspējuši vasarā un rudenī ataudzēt taukus, nelikās ziemas guļā. Bez mitas viņi klaiņoja apkārt, meklēdami barību, un, tāpat kā tīģeri, medija cūkas. Viens no tādiem blandoņiem klaiņāja gravā, kur allaž mitinājās Dižā Saraina bars. Pēc dažām dienām meža cūkas bija aizmirsušas tīģera uzbrukumu un cītīgi rakņājās sniegā zem vecajiem kokiem. Tikai retai cūkai laimējas atrast pērnā gada lapās kādu lielu, cietu riekstu. Spēcīgie žokļi ar skaļu brīkšķi pāršķēla biezo čaumalu, un platie dzerokļi samala to kopā ar izdē- nējušo kodolu. Saime bija tā aizrāvusies barības meklēšanā, ka atģidās tikai tad, kad pēkšņi uzradies lācis blandonis nogalēja vienu sivēnu. Un atkal baiļu pārņemtais bars drāzās projām pa mežu. Dižais Sarainis, kā allaž, turējās cūkām aiz muguras pats pēdējais un gādāja par bara drošību. Raižu mākts, tēvainis modri klausījās meža trokšņos un aizdomīgi pētīja nepazīstamos priekšmetus, nezinādams, no kurienes gaidāma jauna nelaime.

Kādu reizi kuilis pamanīja, ka baram skriešus tuvojas pelēki suni. Ar kviec renu pavēstījis par draudošajām briesmām, Dižais Sarainis izskrēja tiem pretim, lai tos pārmācītu, taču tie bija vilki. Pelēkie laupītāji, skaļi šņakstinādami ilkņus, metās virsū Dižajam Sarairiirn. Glābdams cūku saimi, tēvainis lūkoja aizvilināt plēsoņus uz citu pusi un izmantoja tādu pašu aizsardzības sistēmu kā suņu uzbrukuma reizē. Vilki nerēja un nerūca, bet klusēdami ļoti sāpīgi cirta ilkņus Sarairtim ciskās, izraudami lēveriem ādu un sarus. Spēcīgajam zvēram klātos pavisam plāni, ja viņam ceļā nepagadītos vētras izgāzta kupla ciedru- priede. Pa slīpo stumbru uzskrējis līdz pašai galotnei, meža kuilis vairs nedeva iespēju ienaidniekiem brīvi manevrēt. Vilki baidījās līst zaru biežņā, bet Dižais Sarainis tur jutās drošībā. Izskraidelējušies apkārt ciedrupriedei, pelēči aptupās sniegā pagaidīt, cik ilgi viņu nolūkotajam upurim pietiks pacietības, cik ilgi tas spēs izturēt salu, taču pārrēķinājās ari šajā ziņā — kuplajos zaros kuilim bija siltāk nekā vilkiem. Viņš ne domāt nedomāja atstāt plēsoņiem nepieejamo patvērumu.

Vilki, zaudējuši jebkuru cerību pamieloties ar cūkgaļu, aizgāja, bet Dižais Sarainis, nogaidījis līdz vēlai naktij, atkal uzmeklēja savu saimi. Cūku bars sagaidīja pārnācēju ar klusu, atzinīgu rukšķēšanu. Pat sivēni priecājās par tēvaiņa atgriešanos.

Uznāca atkusnis, un drīz pēc tam lielām pārslām sāka snigt sniegs. Snigšana ilga trīs dienas un naktis. Meža cūkas pavisam pieklusa un mīņājās uz vietas, meklēdamas trūcīgo barību zem biezās, baltās sniega segas. Kamēr plosījās putenis, bija silts, bet, kad mākoņi aizgāja uz austrumiem un pie debesīm iezvērojās lielas, spožas zvaigznes, pēkšņi uznāca bargs sals. Dziļajā sniegā siltu migu cūkas varēja iekārtot tikai ar lielām grūtībām. Lai kā pūlējās vecā sivēnmāte, viņa nespēja sasildīt slapjos sivēnus, kas nosaluši un izmirkuši reižu reizēm žēli iekviecās. Otrā rītā divi mazuļi, kas bija gulējuši migas malā, vairs nebija pie dzīvības — sals tos bija sastindzinājis.

Cūku saime sāka rosīties vēlu. Vecā sivēnmāte lēnītiņām veda saimi uz skostu saaudzēm. Sis mūžam zaļais augs daudzkārt paglāba meža cūkas no bojāejas barības trūkuma reizes. Skostu nekad netrūka, turklāt tās nevajadzēja izkārpīt no sniega apakšas. Meža cūkas, šos īskā- jainos dzīvniekus, sals nebiedēja tik daudz cik dziļais sniegs. Šoreiz sniegs bija veselu metru biezs. Sivēni un pat puscūči grima kupenās pāri galvai, iikko nogriezās no vecās sivēamātes iemītās sliedes.

Pagāja vesela nedēļa, iekām sniegs noplaka un bada nāves draudi atkāpās. Beidzās medību sezona. Mednieki un vilki atstāja tālos mežu nostūrus. Pat lāči blandoņi patvērās no jauno egļu un baltegļu zariem savītās ligzdās un vairs neklaiņoja apkārt. Turpretim meža cūkas joprojām turējās mundras, ganījās skostās, bet, uznākot tumsai, atgriezās uz naktsguļu pastāvīgās, labi iekārtotās migās. Šķita, ka visi plēsoņi atstājuši cūkas mierā.

Atnāca pavasaris, un cūku saime pārcēlās uz sopku saulainajām nogāzēm. Dižais Sarainis nesekoja baram. Viņš palika pie skostām, kamēr sniegs nokusa pavisam, un tad devās uz savu strautu, Muhcnas pieteku.

Reiz pavasara beigās kādā garākā klejojumā Dižais Sarainis sastapa pazīstamo sivēnmāti. Viņai apkārt rosījās ņipri sivēntiņi, svītraini kā burunduki. Ieraudzījusi bez- rūpīgo ģimenes tēvu, aizdomīgā sivēnmāte sacēla sarus un rēkdama metās viņam virsū. Dižajam Sarainim nācās vākties projām, ko kājas nes. Atgriezies pie Muhenas pie- tekas, viņš pie šī strauta aizvadīja visu vasaru. Rudenī te atnāca mednieki. Viņi uzcēla pie strauta grīv s ziemas mājokli un, protams, uzdūrās meža kuiļa pēdām. Tomēr visi mēģinājumi nošaut piesardzīgo, viltīgo tēvaini beidzās bez panākumiem. Drīz mednieki samierinājās ar domu, ka vecais Dižais Sarainis nav notverams. Viņiem bija pat tīkami apzināties, ka turpat līdzās mitinās tik solīds zvērs, jo neviens no viņiem vēl nezaudēja cerības kādreiz ar to sastapties.

VILKU DZĪVE

Pelēcis bija krietns ģimenes tēvs. Viņš dienu un nakti siroja pa apkārtnes mežiem, lai pabarotu savus pēcnācējus.

Reiz pēc neveiksmīgām medībām īsajā maija naktī Pelēcis rikšoja atpakaļ uz midzeni izsalcis un nikns. Mitrajā gravā, kur auga bieza, gara ciesa, ganījās trīs stirnas. Ieraudzījuši mūžseno ienaidnieku, nagaiņi strauji drāzās projām uz lēzenu zemām, biezām lazdām apaugušu pauguru. Uzminējis bēgļu nodomu, Pelēcis lūkoja aizšķērsot stirnām ceļu no labās puses, atgriezt tās no paugura, no lazdu biezokņiem. Dzīvnieki joņoja kā ēnas, notraukdami no krūmiem un zāles bagātīgo rīta rasu. Attālums starp vilku un stirnām sākumā palielinājās. It kā draiskuļoda- mās, tās lēca pāri divu metru augstiem krūmiem, un šķita, ka to kalsnie ķermeņi bez jebkādas piepūles lido virs garās zāles.

Noskrējušas vairākus kilometrus, bēgles noģida, ka vilks atsteigsies nokalnē pirmais, un mainīja skrējiena virzienu. Tagad viņas joņoja uz plašu, ciņainu purvāju, kas bija aizaudzis ar asu grīsli, bet te Pelēcis vairs nesekoja stirnām pa pēdām: asais grīslis savainotu viņam ķepas. Neizlaizdams bēdzējas no acīm, zvērs skrēja gar purvāja malu.

Uzlēca saule. Zirnekļu tīklos iemirdzējās rasas pērlītes. Spalgi iebrēkdamās, no purva uzšāvās gaisā divas mēr- kaziņas. Attālums starp stirnām un vilku nekļuva mazāks: dzīvnieki skrēja vienādā ātrumā. Staignajos dunibrājos stirnām kājas iegrima dziļāk par vilka platajām ķepām, un drīz Pelēcis ievēroja, ka divas stirnas skrien viena otrai blakām, it kā nejuzdamas nogurumu, bet trešā, mazliet atpalikusi, lūko nogriezties sānis, ja pa ceļam gadās krūmi. Pelēcis, tīkodams notvert atpalikušo, pielika soli. Aizskrējusi līdz kārklu krūmiem, stirna to aizsegā mēģināja aizbēgt biezoknī, bet Pelēcis aizšķērsoja tai ceļu. Pirmais izdrāzies mežmalā, viņš ar krūtīm lēcienā 110- trieca stirnu pie zemes un vienā grābienā ar ilkņiem pārplēsa tai rīkli.

Pagulējis kādu brīdi uz dzestrās zemes un atvilcis elpu, vilks ķērās pie brokastīm, un drīz no stirnas palika pāri ne vairāk kā puse. Vilka vēders bija tā piebāzts un kļuvis tik smags, ka mednieks zirga mugurā bez pūlēm panāktu plēsoni, ja vien būtu pagadījies tuvumā.

Tagad Pelēcis pūlējās nokļūt midzenī pa visīsāko ceļu. Nevēlēdamies nevienam rādīties, viņš rikšoja gan pa bieziem krūmājiem, gan pa koku puduriem, kas auga uz sausākiem pauguriem.

Pelēča midzenis atradās ozolu birzītē tālu no ceļiem un cilvēku takām. No abām pusēm mežiem apaugušajai pau- gurainei piekļāvās grūti pārejami purvāji ar sekliem ezeriņiem. Pie viena no tiem kādreiz mita āpšu saime. Vai nu āpšus bija iznīdējuši mednieki, vai ari miklajā zemē viņi nespēja izrakt pietiekami dziļas alas, kurās ziemā neiespiestos sals, — apakšzemes mājokļi tika pamesti. Pelēcis un vilcene izkašņāja platāku galveno eju un aizblīvēja ar zemi daudzās sānejas. Tā radās dziļš midzenis, ko svešām acīm slēpa sakuplojuši lespedēzas krūmi.

Pelēcis šķērsoja staignu purvāju un beidzot nokļuva pie midzeņa, kur viņu nepacietīgi gaidīja vilku māte, pārnākusi 110 neveiksmīgām medībām. Viņai apkārt drūzmējās seši izsalkuši vilcēni. Ieraudzījuši tēvu, viņi, priecīgi smilkstēdami, skrēja tam pretim. Jautrā pulkā ielenkuši nogurušo vilku, mazuļi laizīja viņa slapjos, rasa samirkušos sānus, trinās gar tēvaiņa kājām, ošņāja un laizīja asinīm notriepto purnu. Vilks tēva pašcieņā rāmi uzlūkoja vilcēnus, it kā sacīdams: «Diezgan esat delverējušies, es jums atnesu teicamu gaļu. Jūs visi būsiet ļoti apmierināti.»

Un, nolaidis pie zemes plato pieri, Pelēcis plati atvēra šausmīgo rīkli un, sasprindzinājis vēdera muskuļus, izvēma zālē vairākus gaļas gabalus. Vilcēni alkatīgi metās virsū barībai, bet diviem mazuļiem nekas netika. Tad gādīgais tēvs it kā no somas nolika zālē vēl dažus «bifštekus». Šoreiz visiem iznāca labas brokastis, tikai vilku māte palika izsalkusi. Agrāk, kad viņa vēl zīdīja jaunpie- dzimušos un bija visai vārga, Pelēcis baroja viņu ar at- rīto gaļu. Tagad vilku māte pati varēja salūkot sev iztiku.

Pabarojis bērnus, Pelēcis izstiepās biezu krūmu ēnā un ieslīga vieglā snaudā. Dienas vidū viņš aizgāja pie ezeriņa dzesēt slāpes un no jauna aizmiga. Pēc sātīgajām brokastīm tēvainis labprāt pagulētu līdz nākamajam rītam, taču vajadzēja pabarot arī izsalkušo vilcēni, kas piesardzīgi, bet neatlaidīgi atgādināja to, reizi pa reizei piegružot gulētājam purnu.

Saule jau bija noslīgusi pie apvāršņa, kad vilki klusītiņām sāka rikšot uz veiksmīgo medību vietu. Pelēcis skrēja pirmais pa savām pēdām, taču izsekoja tās nevis ar ožu — pa dienu pēdu smaka bija izgaisusi —, bet vadoties pēc redzes atmiņas. Te jau arī bija klāt vilku kārklu krūmi. Aizvedis vilcēni pie stirnas, Pelēcis paņēma sev vienīgi tievu kājiņu un pagāja sānis. Vilcene kāri rija gaļu. Viņas spēcīgie žokļi viegli sasmalcināja stirnas mugurkaula skriemeļus, un mātīte tos norija vienā mirkli. Paēduši un kļuvuši jautrāki, vilki ķērās pie tualetes. Pelēcis, neslēpdams maigumu, laizīja draudzenes kažoku un ar zobiem kasīja tai aiz auss. Tad, paķēruši līdzi stirnas galvu un lāpstiņu, vilki atgriezās midzenī. Zvēru mielasta vietā palika tikai daži stirnas spalvu kušķi.

Vilki atnāca ezeriņa krastā vēlu naktī. Vilcēni gulēja alā, piekļāvušies cits citam, bet tad sajuta vecāku tuvošanos un izskrēja viņiem pretim. Luncinādami īsās astītes, zvērēni apošņāja stirnas galvu un pēc tam visi reizē iecirta zobus prāvajā gaļas gabalā, ko bija pārnesusi māte, turklāt ikkatrs tīkoja pievākt to sev viens pats. Paredzēdama ķildu, vilku māte uzlika ķepu uz gaļas un plēsa no tas pa gabaliņam, dalīdama vilcēniem, un viņi, apmierināti rūkdami, stiepa projām savu tiesu uz nomaļu kaktiņu un ar baudu notiesāja. Tikai stirnas galvai zvērēni neko nespēja padarīt. Vēl ilgi pēc tam tā noderēja mazuļu rotaļām un miermīlīgiem strīdiņiem.

Vilcēni auga ātri un vasaras vidū jau sasniedza vidēja suņa lielumu. Alā viņi salīda vienīgi lietus gāžu laikā un klaiņoja aizvien tālāk un tālāk projām no midzeņa, taču atstāt ozolaini un doties pāri purvājiem neuzdrošinājās, Vilcēnu rijībai, šķiet, nebija robežu, un vecie tikko spēja pabarot pēcnācējus. Dažreiz vilki atstiepa savu upuri pie alas vēl pusdzīvu, ar pārkostām kājām, lai tas nevarētu aizbēgt. Tad vilcēni mācījās nežēlīgo nogalināšanas mākslu un medījuma dalīšanu. Zvēru mielastā gadījās arī mājas zosis un sivēni, jenotsuņi un jauni rubeņi.

Vasaras beigās vecie vilki sāka vest jaunuļus projām no midzeņa uz tālo mežu un plašo purvu aiz tā. Te visa saime pārtika, ķerot peles, vardes un kukaiņus. Vilcēni labprāt mielojās ar zilenēm un mācījās uzmeklēt un ķert sīkos Mandžūrijas zaķus. Nereti jaunie aizklīda tik tālu, ka nevarēja atrast ceļu atpakaļ uz midzeni, un tad skumīgi gaudoja rītausmas un vakarblāzmas stundās. Vecāki viņiem atbildēja, un visa ģimene atkal sapulcējās vienkop.

Pienāca rudens. Lapkoku meži kļuva caurredzami, un agrāk apslēptais vilku midzenis tika manāms. Purvājos rībēja šāvieni — mednieki tur dzinās pakaļ stirnām. Vilku ģimene bija spiesta atstāt ozolu pauguru un pārcelties uz sopkām, kas bija apaugušas ar melnajiem bērziem, apsēm un lazdām. Te mitinājās irbes, meža cūkas, maralbrieži un āpši.

Uzkrita pirmais sniegs. Cik nemīlīgs un nabadzīgs kļuva mežs! Kukaiņi un daudzi putni bija pazuduši. Āpši, jenotsuņi un burunduki paslēpās dziļās alās un nolikās ziemas guļā, bet peles ložņāja zem sniega pa ejām un ārpusē rādījās reti. Vilkam sākās bada dzīve. Vasarā viņam nevajadzēja skriet tālāk par diviem kilometriem, lai salūkotu kaut ko ēdamu, turpretī tagad zvērs bija spiests sirot visu garo ziemas nakti un bieži vien nolikās gulēt ar tukšu vēderu.

Sajā laikā vecie vilki mācīja savus pieaugušos bērnus medību mākslā, radināja ķert nagaiņus. Nogulējis īso ziemas dienu biezā apšu jaunaudzē, Pelēcis sacēla kājās visu baru un devās uz plašo gravu. No upes puses gravai pienāca sojas lauks, uz kurieni pa naktīm staigāja stirnas un uzmeklēja pākstis ar saldajām pupām, kas bija palikušas tīrumā pēc ražas novākšanas. Neaizgājis līdz sojas laukam, Pelēcis apstājās un pietupās uz pakaļkājām. Tas nozīmēja, ka vilcenei un četriem pusaugu vilkiem tālāk nav jānāk. Tādējādi sadalījis baru, Pelēcis ar diviem jaunajiem vilkiem devās uz tīrumu, bet vilcene ar savējiem rikšoja uz gravu. Tur viņai vajadzēja paslēpties garajā, biezajā ciesā.

Apmetuši plašu līkumu apkārt tīrumam, trīs vilki piegāja tam no pretējās puses un sāka apošņāt daudzos stirnu pēdu nospiedumus. Uzmeklējuši svaigas pēdas, viņi drīz ieraudzīja ganāmies vairākas stirnas. Būdams pieredzējis mednieks, Pelēcis saprata, ka jāpiezogas stirnām pēc iespējas tuvāk un jātrenc tās uz gravu, kur slēpnī glūnēja vilku māte. Jaunuļi nevarēja vien sagaidīt, kad varēs mesties virsū medījumam, taču kā labi audzināti bērni sekoja vecākā paraugam. Slapstīdamies aiz kaudzēm, Pelēcis piesardzīgi tuvojās stirnām. Bet, lai cik klusu viņš zagās, vecais stirnāzis laikus pamanīja briesmas un sacēla trauksmi. Dažus mirkļus pamīņājušās uz vietas un noteikušas virzienu, no kurienes atnākuši plē- soņi, stirnas tūdaļ laidās projām auļos. Vilki metās tām pakaļ.

Sākumā jaunuļi izrāvās priekšā, bet drīz atpalika un tikko spēja tikt līdzi Pelēcim. Stirnas skrēja krietni ātrāk par vilkiem, taču neatlaidīgie vajātāji neko lielu neatpalika. Jaunie, nepieredzējušie vilki gribēja dzīties pakaļ bēgošajam medījumam pa visīsāko ceļu un nesaprata, kāpēc Pelēcis novirzās uz kreiso pusi.

Sojas tīrums beidzās. Stirnas izskrēja nenopļautā pļavā. Garā, saveldrējusieS un piesnigusi kūla uzbāzīgi pinās tām pa kājām, un to skrējiens kļuva gausāks.

Pa to laiku Pelēcis, skriedams atstatu, sasniedza ezeru. Tikko vilka ķepas pieskārās ledum, viņa gaita kļuva ātrāka. Stirnas nolēkšoja vairākus kilometrus, iekām atklāja, ka vilki neseko tām pa pēdām un aizskrējuši kaut kur sānis. Vēlēdamies pievilt vajātājus, ragainais stirnāzis strauji pagriezās uz plato gravu. Bars sekoja viņam. Pelēcim to vien vajadzēja: tagad medījums virzījās tieši uz slēpni. Pienāca pats atbildīgākais brīdis. Pagriezies un sasprindzinājis pēdējos spēkus, Pelēcis metās pakaļ stirnām, kas bija izlaidušas vilkus no acīm un skrēja lēnāk. Garās ciesas biezokņi solīja glābiņu. Bet, tikko stirnu bars atjoza pie gravas, pretim pārbiedētajiem dzīvniekiem no zāles izšāvās vilcene. Izbīlī stirnas sāka skraidelēt šurpu turpu, dažas griezās atpakaļ, bet bija jau par vēlu.

Nonācis blakus stirnāzim, Pelēcis lēkšodams iecirta tam ilkņus sānos. Stirnāzis, pārplūzdams asinīm, saļima uz ceļiem, bet Pelēcis, pašāvies sānis, norēja stirnu pēc stirnas. Tēvaiņa piemēram sekoja vilku māte, un drīz sestā stirna, žēlabaini blēdama, nogāzās, vilku ilkņu saplosīta.

Medības bija beigušās. Pie apvāršņa zibēja izglābušos stirnu silueti. Plēsoņi laizīja medījuma asinis. Izsalkuma remdēšanai pilnīgi pietiktu ar pusi nomedīto dzīvnieku, taču ne jau vienmēr dzīšana beidzās ar tādiem panākumiem. Vilki aizvien bija priecīgi, ja gaļa palika krājumā.

Bars dzīroja visu nakti. Tikai rītausmā pierijušies vilki laiski aizslāja uz sopkām un nolikās gulēt necaurejamā lazdu biežņā, iepriekš attīrījuši zemi no sniega. No guļ* vietām viņi nepiecēlās ne dienā, ne ari nākamajā naktī. Sīks sniedziņš pārsedza asiņainā mielasta pēdas.

Pagāja siltais ziemas sākuma periods, kad sniega sega vēl bija plāna. Tagad uzsniga dziļš sniegs un sals pieņēmās ar katru dienu. Vilki grima irdenajās kupenās un nespēja panākt ne stirnas, ne maralbriežus. Niknie, asiem ilkņiem bruņotie kuiļi apsargāja meža cūku saimes, un vilkiem nebija iespējams noķert nevienu sivēnu. Zvēriem aiz bada ierāvās vēders. Vilku māte rītos un vakaros žēlabaini gaudoja, gaidīdama pārnākam izlūkos aizgājušo Pelēci. Garajās, saltajās janvāra naktis plēsoņu bars siroja pa mežu skupsnām un aizsalušajiem purviem, taču medījums kļuva aizvien trūcīgāks un trūcīgāks.

Kādu reizi, slādams pa mežu netālu no taigas ciematiņa, Pelēcis saoda maitas smaku. Pagājies tuvāk, zvērs ieraudzīja beigtu zirgu, kas gulēja pie svaigām ragavu sliedēm. Apmetis līkumu apkārt atradumam un pārliecinājies, ka tuvumā nav neviena cilvēka, Pelēcis piegāja beigtajam zirgam pavisam tuvu. Pagulējis kādu brīdi sniegā, zvērs apmeta vēl vienu loku, taču neuzdrošinājās nogaršot zirga gaļu.

Nākamajā naktī Pelēcis no jauna atgriežas pie atraduma, bet nu jau kopā ar visu baru. Notupējuši dažas stundas atstatu, nenolaiduši no maitas badīgās acis, vilki piesardzīgi nāca tai tuvāk, pa ceļam apošņādami visus aizdomīgos priekšmetus. Pirmā pie zirga piegāja vilku māte un, tikko viņas ilkņi noskrapstēja pret sasalušo gaļu, viss bars metās virsū laupījumam. Zirgs bija nodīrāts, tāpēc zvēriem bija vieglāk to saplosīt. Tikai spēcīgie vilku žokļi un stiprie zobi spēja noplēst sasalušās gaļas gabalus, sadrupināt lielos kaulus. Cenzdamies netraucēt cits citu, vilki no visām pusēm žigli plosīja kritušo dzīvnieku. Pieēdušies viņi cits aiz cita virknē devās uz sopkām, mī- dami pēdu pēdā. Ja vilku takai uzdurtos nepieredzējis mednieks, viņš sacītu, ka te gājis viens pats zvērs.

Pa vecu pamestu meža ceļu ragavās brauca mežsargs Gordejevs. Viņš bija aizvedis mežā nobeigušos zirgu un tagad vēlējās pārbaudīt, vai vilki nāk pie ēsmas. Jau iztālēm mežsargs ieraudzīja vilku pēdas. Neizkāpis no ragavām, viņš uzmanīgi aplūkoja ķepu nospiedumus un, apgriezis savu Saini, priecīgs brauca atpakaļ uz ciematu.

Lielie, smagie vilku slazdi bija sagatavoti jau agrāk. Novārīti stiprā skuju uzlējumā, tie karājās priekšnamiņā.

Slazdus vēl vajadzēja pārvilkt ar tīra, krietni izvējota linaudekla apļiem, pie kuriem tika piestiprināti slazda mehānismi. Vilks uzkāps uz audekla, tas zem zvēra smaguma ielieksies un pavilks koka mēlīti, kas tur atplestus tērauda žokļus, un tie dzelžainā tvērienā sacirtīsies ap zvēra ķepu. Gordejevs bija pieredzējis vilku ķērājs, nomaitājis jau pāris desmitu plēsoņu. Mežsargs mita plašā baļķu mājā ciematiņa nomalē. Pēc viņa pārliecības, mežā nedrīkstēja but ne malumednieku, ne vilku. Ar malumedniekiem viņš tika galā ātri, turpretim vilkus pieveikt nekādi nešpēja, kaut arī nebija zaudējis cerības.

Nākamajā dienā, salicis četrus slazdus tīrā maisā, Gordejevs atkal brauca pie ēsmas. Pa ceļam viņš nocirta četrus jaunus bērziņus un, iesviedis ragavās, devās tālāk. Piebraucis kādu simt soļu attālumā no beigtā zirga, mežsargs piesēja Saini pie apses un, uzmetis plecā maisu ar slazdiem, gāja pie vilku pēdām. Slazdi tika izlikti uz vecajām pēdām, taču tādās vietās, kur vilks, pārvarēdams kādu šķērsli, neraudzītos zem kājām un tāpēc laikus nevarētu pamanīt arī lamatas. Ar koka lāpstiņu izracis padziļinājumu sniegā zem pēdām, mednieks tur ievietoja uzvilktu slazdu un pēc tam ar dzelzs ķēdīti piesēja pie slazda nocirsto bērziņu. Ja dzelžos iekritīs pelēkais laupītājs un stieps sev līdzi slazdu, bērziņš vilksies zvēram nopakaļ. Ar tādu «enkuru» vilks nekur tālu netiks. Izlicis slazdus, Gordejevs gāja atpakaļ pie ragavām, ar nolauztu zaru rūpīgi aizslaucīdams savas pēdas, atraisīja Saini un grieza uz māju pusi.

Pēc neveiksmīgām maralbriežu medībām Pelēcis nolēma vēlreiz atvest baru pie ēsmas. Sagaidījuši nakti, vilki rikšoja pie pusapēstā zirga. Esina jau bija pavisam tuvu, kad pa priekšu ejošais Pelēcis apstājās. Viņš bija saodis ne vien pazīstamo sprāgoņas smaku, bet arī tikko samanāmas cilvēka pēdas. Brītiņu vilcinājies, barvedis uzmanīgi sāka mest loku apkārt ēsmai. Pārējie vilki nogaidīja. Pelēcis izskrēja uz ragavu sliedēm un pagājās pa tām kādu puskilometru. Pārliecinājies, ka cilvēks aizbraucis, vilks devās atpakaļ pie ēsmas. Ieraudzījuši veco tēvaini atgriežamies rāmā gaitā, zvēri nepacietībā metās pie kārotās gaļas. Pēkšņi nošķinda dzelži, un viens no vilkiem, palēcies uz vietas, sāka spārdīties slazdā. Zibenīgi apsviedušies, vecie vilki drāzās projām, zemu nodūruši purnu un ošņādami zemi. Jaunie sekoja viņiem.

Aizskrējis kilometru, Pelēcis apstājās un ieklausījās: turpat blakus švīkstēja četru jaunuļu soļi, tiem nopakaļ rikšoja vilku māte. Šausmās bēgdams projām no bīstamās vietas, Pelēcis nebija manījis, kā netālu auļojošais jaunais vilks ar abām priekšējām ķepām iekļuva otrā slazdā un palika uz vietas, lauzdams zobus pret tērauda lokiem.

Otrā rītā Gordejevs brauca pārbaudīt slazdus. Zirgi parasti baidās pat no beigtiem pelēčiem, bet Sainis bija pieradis pie vilku smakas. Atbraucis pie ēsmas, Gordejevs ieraudzīja sniegā dziļu vagu, ko bija izaris zvērs, vilkdams sev līdzi slazdu.

Mežsargs piesēja Saini stingrāk, paņēma no ragavām krietnu lazdas vēzdu un gāja pie uzstādītajām lamatām. Pie pirmā slazda sniegs bija izmīdīts, krūmi apgrauzti, kupenā šur tur varēja saskatīt asins pilienus. Slazda uz vietas nebija, bet pēc metriem piecdesmit krūmos pavīdēja vilka pelēkie sāni,

«Kā tad tu iekriti lamatās uzreiz ar abām ķepām?» mežsargs noprasīja sniegā guļošajam vilkam, mierīgi piegāja pie medījuma, mazliet atvēzējās un ar nūju iezvēla zvēram pa purnu. Vilka dzīvība aprāvās vienā mirklī, Un Gordejevs aizgāja pārbaudīt citus slazdus. Divi no tiem nebija aiztikti, bet plata, līdzena sliede, aizvilkdamās mežā, rādīja, ka trešais aizstiepts. «Tālu nebūs ticis,» nodomāja Gordejevs un steidzās pakaļ vilkam.

Zvēram bija grūti stiept ar priekšējo ķepu smago slazdu un piesieto bērziņu, un viņš nepaglābtos 110 drošas bojāejas, ja vien mednieks nebūtu kaut ko izdarījis aplam. Viņš bija slikti piesējis bērziņu. Tas galu galā aizķērās krūmos un palika uz vietas, bet vilks bez bērziņa tika uz priekšu veiklāk. Gordejevs zvēru vairs nepanāca. Atgrie- / zies pie noķertā vilka, mežsargs novilka tam ādu un brauca uz mājām, bet otru dienu agri no rīta, paņēmis līdzi bisi, no jauna brauca uz mežu: viņam negribējās zaudēt krietno slazdu, ko gods godam bija nokalis šejienes kalējs.

Vilks stiepa slazdu visu nakti līdz ritam. Ķepa gan bija pamirusi, taču sagādāja zvēram lielas ciešanas. Izsalkušais vilku bars siroja pa mežu, meklēdams ko ēdamu, un rītausmā atrada sakropļoto zvēru. Sastājušies apkārt cietušajam, vilki aizdomīgi un ilgi vēroja viņu, it kā vērtēdami, ko viņš tagad spēj. Pelēcis lēnītiņām piegāja pie

vilka, kas, sajutis barveža pētošo skatienu, sarāvās čokurā. Vecais tēvainis apošņāja slazdu un pēkšņi ieķērās sakropļotajam rīklē. Viens mirklis — un slazdā iekritušais, neizdvesis ne skaņas, pazuda zvēru murskulī. Bet, kad pārstāja šņakstēt ilkņi, sniegā palika vienīgi astes gals un slazdā iecirsta apledojusi ķepa.

Gordejevs atrada slazdu un pievāca pelēkā laupītāja nožēlojamās atliekas, lai varētu pierādīt, ka tas nogalēts.

Pienāca februāris — vilku kāzu laiks. Pelēcis un vilku māte nošķīrās no bara un aizgāja uz sopkām. Jaunie vilki, palikuši četratā, lūkoja medīt patstāvīgi stirnas un maral- hriežus, bet plēsoņas piemeklēja neveiksme. Reiz viņiem laimējās sagrābt aizsnaudušos lapsu un noķert dažus zaķus. Bads no jauna atvilināja vilkus tajā pašā mežā, kur atradās ēsma, un divi pelēči zaudēja dzīvību slazdos.

Pienāca pavasaris, un vilkiem bija vieglāk salūkot barību. Turpretim Pelēcim un vilku mātei vajadzēja domāt ne tikai par sevi vien: zem vecas liepas saknēm vilcenei bija piedzimuši trīs sīciņi, bet ļoti ēdelīgi vilcēni. Tomēr vecāku prieki nebija ilgi: mednieki uzgāja midzeni un aiznesa maisā visus trīs mazuļus. Pelēcis un vilku māte iztālēm noskatījās, kā ļaudis aiznes bērnus, taču nespēja tos aizstāvēt — vilki ļoti baidījās no cilvēka. Zvēri ilgi skuma — viņi ļoti mīļoja savus mazuļus.

Pagāja vasara, un uznāca barga ziema un liels barības trūkums. Stirnas bija aizklīdušas tālu projām. Uzsniga dziļš sniegs. Bija grūti atrast pat nobeigušos dzīvniekus. Kādā saltā naktī, sirojot kopā ar savu draudzeni netālu no bišu dravas, Pelēcis kārklu krūmos atrada nosalušu zaķi. Tēvainis bija ļoti izbadojies un nemanīja, ka līdzās garausim sniegā aizvijas mednieka slēpju sliede. Ar vienu zaķi vilks nespētu remdēt badu, bet, kad pieskrēja vilcene, viņš atdeva tai pusi medījuma. Pelēcis nezināja, ka zaķī paslēptas divas kapsulas ar strihnīnu, un viņa uzticīgā draudzene norija nāvēkli. Abi zvēri skrēja līdzās tikai īsu brīdi. Redzēdams, ka vilcene atpaliek, Pelēcis apstājas un pagaidīja draudzeni. Taču vilku māte vairs nespēja paskriet. Grīļodamās viņa rija sniegu, un no rīkles viņai gāzās putas. Pelēča draudzene, iegrūdusi galvu kupenā, apklusa uz visiem laikiem.

Savu mūžu Pelēcis bija redzējis daudzus mirstam, un šķita, ka nekas nespēj satraukt vecā laupītāja sirdi, bet, redzēdams vilcenes nāvi, viņš sāka skraidelēt, it kā būtu nokļuvis mednieku ložu krusā, pēc lam paslēja pret debesīm plato galvu — un pāri mežam aizskanēja vientuļā vilka grūtsirdīgās vaimanas.

ZELTA RAGU BRIEDIS

Vasara Aņujas mežos ir silta un tveicīga. No gubu mākoņiem, kas slīd pāri tumši zaļajām sopkām, gandrīz ik dienu savelkas smagi negaisa debeši un no tiem šņākdamas lejup gāžas lietus strūklas. Tad karstums mazinās, taču elpot ir vēl grūtāk. Biezajā dižmežā svelme nav jūtama. Karstie saules stari atspoguļojas no gobu, bērzu un apšu biezajām, tumšzaļajām lapām, toties klajumos un Aņujas smilšainajā piekrastē zeme ir sakarsusi. Sajā laikā putni neskandina skaļus treļļus un, ja nedziedātu kukaiņi — dažādi sienāži, circeņi un cikādes, mežs liktos inēms un kluss, it kā ieslīdzis gurdā snaudā.

Ne visai augstā sopkā, kam visapkārt pletās purvaini klajumi ar augstiem ciņiem, ziemeļu nogāzē mitinājās briedis. Tas piederēja pie staltradžiem, maralbriežiem. Brieža galvu rotāja jaunie nepārkaulojušies ragi — panti. Stingrie, karstām asinīm pieplūdušie panti auga ātri. Pieskaršanās tiem izraisīja sāpes, un briežu bullis, izslējis lepno galvu, piesardzīgi centās ar ragiem neaizskart koku zarus. Varbūt tāpēc viņš vairījās no briežu mātēm un nemierīgajiem teļiem, kuri ik brīdī cēla trauksmi visādu nieku dēļ, dažkārt nemanīdami nopietnas briesmas.

Karstajās stundās maralbriedis parasti zvilnēja dzestrā koku ēnā. Te viņu mazāk mocīja aklie dunduri — lielas asinssūcējas mušas, kas alkatīgi metās virsū viņa jutīgajiem ragiem. Ar tumsas iestāšanos, kad nekaunīgie kukaiņi pazuda, briedis atstāja slēptuvi un devās uz upes līci. No tumšā ūdens spoguļa dvesa spirgtums. A'laral- brieža jutīgās nāsis uztvēra sulīgo zāļu smalkās smaržas.

Apstājies mežmalā, marals ilgi klausījās tikko uztveramajā krāces šņākšanā un cieši vēroja ikvienu kārklu krūmu, lūkodams pārliecināties, vai viņam nedraud briesmas. Tad briedis piesardzīgi tuvojās upei. Līča otrā pusē virs ūdens slējās vairākas siekstas, ko uz šejieni bija atnesuši palu ūdeņi. Uz tām atpūtās pīles. Taču vienu siekstu, kas tikko bija saskatāma starp biezajām vilkvālītēm, briedis agrāk netika manījis. Piesardzīgi dzīvnieks ilgi vēroja nepazīstamo priekšmetu, cenzdamies uztvert kaut mazāko kustību, taču beidzot nomierinājās un sāka plūkt maigās krūmu vasas. Ja brieža redze būtu asāka, viņš ieraudzītu, ka zāļu biezoknī bērza tāšu laiviņā slēpjas vecais pantu mednieks udehs Bianka.

Iebridis līcī, briedis iegremdēja galvu dziļi dzidrajā ūdenī, pie pašas gultnes noplūca lielu kušķi bulteņu un pēc tam rūpīgi sakošļāja sulīgas lapas. No dzīvnieka melnajām lūpām upē pilēja zaļas lāses. Krietni paēdis, maralbriedis gribēja vēl pamieloties ar lēpju sakneņiem, bet lēpes auga netālu no līča pretējā krasta. Briežu bullis devās uz turieni. Viņš jau bija pārbridis pari seklajam līcim un grasījās bāzt galvu ūdeni, kad pēkšņi viņam pie pašām lūpām no ūdens izšļācās smalka strūkliņa. Tajā pašā mirklī noplaiķsnījās zibens un spalgs, dārdošs grāviens, aizvēlies pari snaudošajam līcim, uzlidoja sopkās un atbalsodamies skrēja atpakaļ. Tas bija šāviens.

Nodrebējis pie visām miesām, briedis apsviedās uz vietas un, uzsizdams šļakatu kaskādes, lieliem stiepieniem joņoja pāri līcim uz mežmalu. Izdrāzies no ūdens, viņš vēl sparīgāk šāvās uz priekšu un, pārlēcis kārklu krūmam, pazuda starp kokiem.

Bianka redzēja briedi aizbēgam un labi saprata, ka tik viegli lēkt spēj vienīgi tāds dzīvnieks, ko nav skārusi lode. Vērtīgie panti bija projām. Nobēdājies Bianka izīrās 110 līča un devās lejup pa straujo upi, bet marals, uzkāpis sopka, apstājās. Slapjajiem sāniem cilājoties, briedis ilgi klausījās nakts klusumā. Sīca odi, un kaut kur no tālienes skanēja monotonie ausainas pūcītes brēcieni.

Dzīvnieki ātri aizmirst pārciestās bailes, viņi atceras vienīgi briesmas un tapec aizvien izturas piesardzīgi. Drīz mūsu stāsta varonis atguva labo noskaņojumu. Aņujas mežos pat lielākais gardēdis varēja tiku tikām mieloties ar vislabāko barību. Brieža īsā, sarkanīgi rudā spalva laistījās saulē, viņš bija stalts, labi uzbarojies, veselīgs. Un tomēr marala organisms dažreiz izjuta minerālsāļu trūkumu. Tad briedis devās uz tālajiem sālsavotiem. Ceļu uz turieni viņš bija iestaigājis jau kopš mazām dienām.

Sākumā maralbriedis gāja pāri garam, lēzenam pauguram pa meža cūku taku un pēc tam lauzās cauri bieziem, gandrīz necaurejamiem baltegļu mežiem. Te kuploja papardes, un briedis iedams tās plūca. Viņš pat noēda dažus smaržīgus baltegļu zarus. Bglājs bija tik biezs, ka briedis netiktu tam cauri, ja nebūtu ilgos gados iestaigātu meža cūku taku. Katru gadu tās tika iemītas no jauna. Beidzot taka aizveda maralu pie galvenās «maģistrāles». Jo tālāk gāja briedis, jo taka k|uva platāka. Tai aizvien biežāk pievienojās savrupas pēdas un šauras taciņas. Drīz jau varēja redzēt arī pašu sālsavotu — sīku urdziņu, kuras krastos auga reti koki. Bet cik ļoti brieži, stirnas un aļņi bija izmīdījuši un savandījuši staigno zemi! Vietām varēja redzēt vecus lāču un vilku ķetnu nospiedumus, tāpat pantu mednieku pēdas. Sālsavoti interesēja daudzus. Dažus vilināja sāļiem bagātā augsne un ūdens, citus — tie, kuri nāca uz šejieni. Visbiežāk sālsavotus apmeklēja maralbrieži. Viņi mielojās ar valgo, sāļo zemi, tā ka daudzu koku saknes kļuva kailas, tie nokalta un tagad nogāzušies trūdēja zālē.

To visu labi zināja mednieki, kas tīkoja pēc jaunajiem briežu ragiem — pantiem. Viņi jau laikus netālu no sālsavotiem bija uzcēluši primitīvas būdiņas ar vienu vienīgu lodziņu — šaujamlūku vai arī iekārtojuši slēpņus kokos un uzglūnēja briežiem no turienes.

Marals tuvojās sālsavotiem ļoti piesardzīgi. Viņu biedēja kritalu kaudze zem vecas lapegles. Tur zem satrunējušām saknēm un kritalām slēpās nomaskēta guļbaļķu būdiņa. Dzīvnieks jau dzīrās griezties atpakaļ, bet tad pēkšņi ieraudzīja netālu no aizdomīgās vietas briežu māti ar telēnu. Briedaļa mielojās ar šķidrajām, sāļajām dūņām. Tātad cilvēka tuvumā nav un var justies drošs. Maralbriedis pieplaka pie strautiņa. Padzēries viņš piegāja pie briežu mātes, un viņi abi kopā krimta valkano mālu — tas bija sāļāks par ūdeni. Zelēdams zobos šņirkstošo zemi, briedis nenolaida acu no kritalu kaudzes. Viņa uzmanību bija saistījusi maza stikla rūts, kas aizklāja šaujamlūku un zalgoja mēness gaismā. Pēkšņi rūts, klusītiņām iešķin- dēdamās, pazuda un no šaujamlūkas piesardzīgi pabāzās bises stobrs.

Briežu bullis nodrebēja un sastinga. Viņš bija saodis cilvēku. Dzīvnieks neuzticējās redzei: cik reižu viņš bija noturējis apdegušu celmu par mednieku! Viņu bija pievīlušas arī allaž dzirdīgās ausis, jo koki lūzdami un plādami bieži radīja šāvieniem līdzīgu troksni, bet vāveres nagu skrapstēšana dažreiz izklausījās līdzīga cilvēka soļu švīkstiem. Tikai oža vēl nekad nebija piemānījusi briežu bulli. Un, tikko dzīvnieka nāsis uztvēra mednieka smaku, paklausīgais ķermenis rāvās uz priekšu, aizlidoja pāri kri» Ieniru un paslēpās meža mijkrēslī. Briežu māle sekoja viņam. Aizskrējis patālāk no sālsavotiem, bullis apstājas un ieklausījās. Joprojām valdīja klusums. Bet tad viņš atcerējās pretīgo nāves ieroča smaku, sarauca purnu un skaļi, aprauti ieklepojās. Klepus izklausījās līdzīgs suņa riešanai.

— Projām ir, — vīlies izgrūda mednieks, izlīzdams no slēpņa un izlādēdams bisi. — Dzi, kā rej. Nu jau pie sāls vairs nenāks.

Samierinājies ar šo nepatīkamo domu, mednieks gāja projām uz upīti, kur teltī viņu gaidīja pārinieks.

No sālsavotiem maralbriedis devās uz sopku ar meža izdegām. Tur auga lekna, garda zāle un varēja atrast daudz sēņu.

Atri ritēja dāsnās vasaras dienas. Maralbrieža jaunie ragi — panti pārstāja augt. Tagad ragiem bija četrpadsmit žuburu — par diviem vairāk nekā pagājušajā gadā. Kaut arī ragi jau bija pārkaulojušies, tos vēl sedza pa pusei sažuvusi āda. Dzīvnieku mocīja neciešama nieze, un viņš tīksmīgi trina ragus pret krūmiem un badīja jaunus kociņus. Noskatījis kuplu eglīti vai ciedrupriedīti, briedis ilgi berzēja ragus pret lokano stumbru, noplēsdams tam mizu un tādējādi nomaitādams kociņu. Drīz tas kļuva pavisam kails, un tā baltie, asie žuburi spīdēja kā draudoši pīķi.

Maralu vilināja briežu mātes, un viņš labprāt klejoja kopā ar tām, augstprātīgi atmetis uz muguras lielisko ragu rotu, it kā gatavodamies straujam skrējienam. Bet, tikko tuvumā parādījās kāds sāncensis, citkārt miermīlīgais briedis pārvērtās niknā, nešpetnā briesmonī. Buļļa acis pieplūda ar asinīm un izspiedās uz āru, spalva uz skausta saslējās stāvu, kakls piepūtās. Bullis nolieca galvu pie zemes, izpleta nāsis, sprauslāja un drošsirdīgi metās virsū atnācējam. Ja tas negāja projām, iedegās nikns kautiņš. Tālu mežā aizskanēja ragu klaudzoņa, lūstošu zaru un krūmu brīkšķi, buļļu sēcieni un baurošana. Mūsu varonis atradās pašā spēku pilnbriedā un cīniņos aizvien guva uzvaru. It kā vēlēdamies pavēstīt visai pasaulei par savu vīrišķību, viņš augstu atmeta galvu, un pāri sopku nogāzēm aizvēlās šaušalīgi, gari stiepti auri. Ar sevišķu patiku, turklāt ilgi viņš mauroja rītausmā un vakarā pēc saules rieta. Kad dzestrais septembra gaiss hiļ.i (irs un blīvs, atbalss ilgi atkārtoja pirmatnējā meža ļji utsirclīgās skaņas.

Marala tuvumā allaž turējās piecas briežu mātes. Sāncenši, izbaudījuši viņa ragu asumu un muskuļu spēku, vairs netuvojās un bauroja pieklājīgā attālumā. Reiz, kad bija iegadījies sevišķi skanīgs rīts un pirmā salna sudraboja zaļos, veldrē sakritušos zāļu stiebrus, marals izdzirda tālumā nedrošu jauna buļļa maurošanu. Nenojauzdams, ka te mīt bargs cīnītājs, jaunatnācējs drosmīgi nāca aizvien tuvāk. Viņš auroja neprasmīgi un bieži, kā arī pieklājas jaunam bullim. Maurošana kaitināja maralu. Sākumā viņš atbildēja nelabprāt, dobjā balsī, it kā nevēlēdamies ielaisties ķildā ar bullēnu, bet, kad tas pienāca pārāk tuvu un, paslēpies aiz paugura, neatlaidīgi vilināja pie sevis briežu mātes, vecais bullis nolēma trenkt nekauņu projām un ar gari stieptu māvienu metās uz priekšu pretim sāncensim. Uzauļojis paugurā, marals palūkojās visapkārt, taču jaunulis nekur nebija manāms. Varbūt viņš izbijies un aizbēdzis vai arī paslēpies aiz krūmiem, nolūkodams briežu mātes?

Aizskrējis pāri norai, maralbriedis apstājās, un pieklu- sušajā mežā no jauna atskanēja viņa maurošana. Taču izaicinājums uz cīniņu nepaspēja noklust, kad spēcīgs trieciens pa kreiso ragu tik tikko nenogāza bulli pie zemes. Kā pērkona grāviens nodārdēja malumednieka šāviens.

Purinādams ragus, marals vienā mirklī apsviedās un, negaidīdams otru šāvienu, pazuda meža biezoknī. Malumednieks, ko marals bija noturējis par nepieredzējušu bullēnu, noglabāja tāšu tauri, ar kuru bija atdarinājis briežu aurošanu, un gāja meklēt citu upuri.

Izbiedētais briedis vēl ilgi skrēja pa taigu. Lode, trāpījusi ragu, bija izurbusi tajā tikko manāmu caurumiņu, bet no spēcīgā trieciena viņam dūca galvā un džinkstēja ausīs. Savainotais briedis nevarēja atģisties vairākas dienas, bet, kad atžilba un atgriezās pie briežu mātēm, kopā ar tām jau staigāja pazīstamais sāncensis, kuram viņš agrāk ne vienu reizi vien bija licis meklēt glābiņu bēgot. Sāncensis bija vecāks. Tā ragi bija zaudējuši simetriju: labajā pusē bija astoņi žuburi, kreisajā — seši. Tas neparko nevēlējās atteikties no briežu mātēm.

Un tad naidnieki sastapās meža klajumā un trieca viens pret otru žuburotos ragus. Sīvā cīņa vilkās ilgi. Buļļi gan kāpās atpakaļ, gan nikni gāzās viens otram virsū, cenzdamies iedurt asās ragu smailes pretiniekam sānos. Cīkstoņi nomīdīja zāli, izdangaja zemi, aplauza krūmus. Divkaujas vieta tagad atgādināja apaļo cirkā arēnu. Abu buļļu savainotie sāni asiņoja, no izkārtajām mēlēm pilēja putas, abi elsa nespēkā, bet neviens negribēja atkāpties.

Klusēdamas ieilgušaja cīniņā iztālēm noraudzījās pie- rimušās briežu mātes. Nogurušie buļļi grasījās iet katrs uz savu pusi, taču tūdaļ apsviedās ur; pilnos auļos, zemu noliekuši galvas, trieca pieres kopā ar tādu spēku, ka ragi papletušies savijās cieši kopā. Sākumā satrakotie buļļi neapjauta, kādās šausmīgās lamatās viņi abi iekrituši, un joprojām grūstīja viens otru, bet, kad gribēja iet katrs uz savu pusi, vairs nevarēja atkabināt ragus. Šausmas sagrāba nelaimīgos dzīvniekus. Viņi sāka skraidelēt pa klajumu. Kad viens no viņiem paklupa, otrs to vilka pa zemi, kamēr uzkāpa virsū guļošajam un nogāzās pats ar samežģītu kaklu. Atvilkuši tipu, buļļi slējās kājās un atkal ar milzīgu piepūli lūkoja atsvabināties. Taču nebija tāda spēka, kas varētu dabūt vaļā iesprūdušos ragu žuburus.

Pienāca nakts. Tālumā joprojām skanēja maralu bauro- šana, bet te divi izmocīti buļļi, nogāzušies pie zemes, zaudējuši spēkus, spārdījās un netika vairs kājās. Pagāja dažas dienas. Jauno maralu vilinātas, briežu mātes aizgāja projām, un drīz vārnu ķērkšana saaicināja meža plē- soņus uz bēru mielastu.

Pienāca ziema, bet pēc tam jauna vasara. Maralbriežu izmīdītā zāle atkal bija sakuplojusi lekna jo lekna. Dzīvā daba necieš skeletus: sīkie grauzēji bija notiesājuši briežu lielos kaulus, un klajumā rēgojās tikai divi galvaskausi ar ragu žuburiem. Tie jau bija sākuši pāraugt ar zāli, kad uz šejieni nejauši atnāca mežsargs. Nobrīnījies par atradumu, viņš uzvēla plecos smagos ragus un nogādāja tos pilsētā. Te galvaskausi ar visiem ragiem tika izstādīti muzejā un vēstīja par kādu meža traģēdiju,

JAŠKAS PIEDZĪVOJUMI

Zemā, purvainā Amūras salā netālu no Habarovskas mitinājās nelielu meža suņu saime. Garais, kuplais, pelēcīgais apmatojums, kas pārklāja īso, neveiklo ķermeni, un tieksme uz ziemas guļu padarīja šos zvērus visai

līdzīgus jenoliem, tāpēc zinātnieki tos bija nosaukuši par jenotsuņiem, bet mednieki dēvēja tos tāpat vienkārši par jenotiem. Par viena tāda jenotsuņa Jaškas piedzīvojumiem es gribētu te pastāstīt.

Jaška piedzima pavasarī alā, ko bija izrakuši viņa vecāki neapplūstošā smilšu paugurā Amūras salā. Viņa māte dāvāja dzīvību divpadsmit akliem mazuļiem. Nebūtu viegli viņus visus pabarot un izaudzēt lielus, ja nepalīdzētu gādīgais tēvs. Kucēni auga ātri. Kad mazuļiem apritēja divas nedēļas, viņi vakaros sāka rāpties ārā no alas un iepazīties ar apkārtni.

Jenotsuņiem bija ļoti daudz ienaidnieku, un daba nebija piešķīrusi viņiem līdzekļus aizsardzībai. Sie zvēriņi pat neprata ātri skriet, tāpēc rosījās pa naktīm.

Vasaras sākumā ūdens līmenis Amūrā stipri noplaka. No upes galvenās gultnes nošķīrās ezeriņi un attekas un sāka izsīkt. Zivis, kas nebija paspējušas aiziet Amūrā, gāja bojā. Dienā ar beigtajām zivīm mielojās vārnas un klijas. Arī jenotsuņiem sākās branga dzīve. Katru nakti vecie jenotsuņi mazuļu pavadībā devās uz tuvāko atteku, un Jaška varēja saēsties zivis, cik tik lien.

Pēc sausā laika sākās spēcīgas lietus gāzes. Amūra izgāja no krastiem. Applūda tik plašs apgabals, ka vietām no viena krasta nevarēja saskatīt otru. Ūdens'appludināja gandrīz visu salu, uz kuras mita Jaška. Tagad zivis vairs nebija tik viegli noķeramas, un jenotsuņiem nācās iztikt ar vardēm un pelēm.

Rudenī ūdeņi atkal noplaka. Jaunie jenotsuņi izklīda visā salā, uzsākdami patstāvīgu dzīvi. Vasarā jenotsuņu ienaidnieki salā nerādījās. Zvēriņi varēja sameklēt visvisādu barību tiku tikām, un Jaška tā aptaukojās, ka tikai ar pūlēm varēja ielīst alā un lielāko tiesu gulšņāja biezajā ciesā. Novembra beigās sals sastindzināja Amūru, bet plana sniega kārtiņa tik tikko sedza zemi. Sākās.medību laiks.

Kādu dienu, kad Jaška, izlaidies starp sausiem grīšļu ciņiem, vienā mierā atpūtās un snauduļoja, viņam pieskrēja suns un ņēmās riet. Jaška pirmo reizi bija sastapies ar tik niknu, nešpetnu radījumu un, stipri sabijies, izlikās par beigtu un aizvēra acis. Drīz atnāca mednieks. Ieraudzījis jenotu, viņš noņēma no pleca maišeli, ar drošu roku sagrāba Jašku aiz apkakles, iesvieda maisā un aizsēja lo ar siksniņu. Jaška ilgi šūpojās medniekam uz muguras. Tas augu dienu staigāja pa salu, meklēdams- citus jenotsuņus, tad izgāja pie ceļa un iesēdās autobusā. Tā Jaška nokļuva lielā pilsētā.

Mednieks, kas bija noķēris jenotsuni, zināja, ka tautas medicīna jau kopš seniem laikiem ieteic šā zvēriņa taukus un gaļu plaušu slimību dziedināšanai. Taču viņš nesteidzās novilkt ādu medījumam un iesprostoja Jašku šķūnī. Jenotu nemocīja izsalkums un slāpes. Zvēriņš bija ieslī- dzis snaudā un pavisam zaudējis ēstgribu. Ierāvies tumšā kaktā, viņš stundām ilgi gulēja uz vēdera, apātiski raudzīdamies uz apkārtējiem priekšmetiem, un likās pavisam savārdzis. Jaška bija tik labsirdīgs, ka pat nemēģināja iekost cilvēkam, kad tas lika zvēriņam pirkstu mutē. Ar apbrīnojamu vienaldzību viņš gaidīja, kas notiks.

Jaška tika turēts aukstā, tumšā šķūnī. Tur oda pēc žurkām. Jenots ilgojās pēc omulīgās alas un nolēma ierīkot to tepat. Labi, ka šķūnim bija zemes klons. Paracies zem sienas, viņš nemanot iztaisīja diezgan plašu caurumu, pa kuru pēc tam izlīda pagalmā. Par laimi, zvēriņam ceļu neaizsprostoja nekādi žogi.

Bija melna nakts. Uz ielas nemanīja neviena cilvēka. Jaška ilgi skrēja pa asfaltēto ietvi, iegriezās kādā dārziņā mājas priekšā un tad izgāja uz plaša bulvāra. Ja zvēriņš zinātu, kur atrodas Amūra, viņam pilnīgi pietiktu laika un spēka izkļūt no pilsētas yn aiziet upes kreisajā krastā, bet viņš riņķoja pa sānieliņām, reižu reizēm uzdurdamies lieliem namiem. Dažreiz zvēriņš sastapās ar kaķiem un klejojošiem suņiem. Kaķi bailēs aizbēga, bet suņi klupa jenotam virsū, rēja un pat lūkoja viņam iekost. Tad Jaška izlikās beigts, un nešpetnie kranči atstāja viņu mierā.

Rītausma pārsteidza bēgli uz galvenās ielas. Pilsēta bija pamodusies. Steigdamies pēc iespējas ātrāk patverties no ļaužu acīm, Jaška žigli ielīda kādā zemā lodziņā ar izsistu rūti un nokļuva nama kurtuvē. Te zvēriņu pamanīja siltā vestē tērpies cilvēks, uzmeta viņam virsū brezenta gabalu un izstiepa pagalmā. Gūstekni aplenca bērnu bars. Viņš sevišķi iepatikās mazajai Aļonkai.

—    Kāds jauks, pinkains sunītis!

—    Tas nav sunītis, tas ir jenots, — Aļonku pamācīja Koļa, kura tēvs bija mednieks.

—    Bet vai viņu var paglaudīt?

Jaška mierīgi gulēja uz vēdera, ierāvis galvu, un viņa acu lēnprātīgā izteiksme izraisīja bērnos līdzjūtību un žēlumu.

—    Tēvocīt, uzdāviniet viņu man, — bikli lūdzās Aļonka, meitene no kaimiņu mājas. — Es viņu barošu ar pienu.

—    Nu, ņem ciet, ja nebaidies, — kurinātājs piekrita, nezinādams,- ko lai iesāk ar noķerto zvēriņu. Meitene iepriecināta bez kādām bailēm paņēma Jašku uz rokām, piespieda zvēriņu pie krūtīm un aiznesa mājās.

—  -Māmiņ! Paskaties, kādu jenotiņu man uzdāvināja tēvocis! — sauca Aļonka, ienesusi Jašku istabā un nolikusi uz paklāja.

—    Kas tad tas vēl par zvēru? Un vai viņš nekož? — aizdomu pilna apvaicājās Aļonkas māmuļa, bailīgi aplūkodama nepazīstamo radījumu. Kaut ari viņa jau bija pieradusi pie meitenes kaislīgās pieķeršanās dzīvniekiem, šoreiz bija atnests kaut kāds nepazīstams zvērs, tāpēc māte bažījās.

—    Tev taču ir burunduks un baltā pelīte, — kāpēc.tev vajadzīgs vēl šis? Viņš taču pieķēzīs dzīvokli.

—    Es viņu turēšu pieliekamajā. Paskaties, kāds viņš lēnīgs.

Aļonka ņēmās glaudīt Jašku, un zvēriņš aizvēra acis, it kā glāsti sagādātu viņam lielu patiku.

—    Padomā, māmulīt, — kur lai viņu tagad liek? Laukā sniegs un spelgoņa, viņš taču nosals.

—    Nu labi, nes viņu uz pieliekamo, — negribot piekrita māte.

Iepriecinātā Aļonka aiznesa Jašku uz pieliekamo mājas cokolstāvā. Tur bija silts un dega elektriskā spuldzīte. Nolikusi jenotsuni uz grīdas, meitene atnesa viņam pienu un gabaliņu baltmaizes, bet Jaška barībai nemaz nepie- skārās. «Nekas, gan jau pieradīs,» nosprieda Aļonkas tētis, kas bija atnācis palūkoties uz nepazīstamo zvēriņu.

Kamēr Aļonka bija skolā, tēvs iztaisīja Jaškam plašu kasti ar diviem nodalījumiem. Vienā zvēriņam tika iekārtota guļamistaba, otrā — ēdamistaba. Jaškam sākās mierīga dzīve siltumā, bez raizēm par ēdamo.

Rītos Aļonka atnesa gūsteknim barību un, pārnākusi no skolas, veda viņu pastaigāties. Jašku bija ietekmējuši vai nu neparastie apstākļi, vai arī regulārā ēšana — viņš bija kļuvis aktīvāks un nebija vairs tik miegains. Reiz jenot- suns pat mēģināja aizbēgt no saimnieces. Pēc tam Aļonka sāka vest Jašku pastaigās saitē, iepriekš aplikusi viņam ap kaklu siksnu.

Meitene pinkainā zvēriņa pavadībā uz ielas aizvien izraisīja lielu ziņkārību. Aļonka tika izprašņāta: vai zvērs pieradināts, ko ēd, kur atrasts, kā sauc. Lai varētu atbildēt uz šo jautājumu, meitene iedēvēja savu lolojumu par Jašku. Šķita, ka biklais, flegmātiskais zvēriņš ļoti pieķēries laipnīgajai meitenei un ir apmierināts ar jauno dzīvi, taču īstenībā tā nebija. Jaška gluži vienkārši bija pārstājis baidīties no Aļonkas un labprāt ņēma no viņas rokas konfektes. Viņam ļoti garšoja saldumi, jo sevišķi īrisi. Pastaigāties Jaška gāja labprāt tāpēc, ka nebija atmetis cerību atgūt zaudēto brīvību. Izgājis uz ielas, viņš aizvien baidījās no automašīnām un izbijies spiedās klāt Aļonkas kājām. Sastopoties ar lieliem suņiem, Jaška nogūlās uz asfalta un aizvēra acis.

Ziema beidzās. Spožā marta saule kausēja sniegu. Pa ielām sāka urdzēt strautiņi. Jašku sagrāba nemiers. Viņš skraidelēja pa sprostu, apgāzdams dzirdināšanas trauku, grauza dēļus un bez mitas meklēja izeju no šaurā mājokļa. Pastaigās zvēriņš vairs nevēlējās paklausīgi staigāt pakaļ Aļonkai un rāvās kaut kur projām, nostiepdams saiti un aizžņaugdams sev kaklu. Aļonka tikko spēja Jašku novaldīt, nesaprazdama, kas noticis viņas lolojumam. Kādā pastaigā meitene sastapa medniecības speciālistu. Viņš iztaujāja Aļonku par Jašku un kļuva domīgs.

—    Bet vai nevajadzētu jenotiņu palaist mežā? Ziemu viņš ir pārlaidis labi. Tagad ir pavasaris, viņam jādibina ģimene. Vasarā jenotsuņi ir aktīvi. Tu aizbrauksi uz pionieru nometni — bet kur paliks Jaška?

—    Es ņemšu viņu līdzi.

Aļonka vēl ilgi nevarēja samierināties ar domu, ka Jaška jāpalaiž brīvībā. Viņa kala visvisādus plānus, bet tie nebija izpildāmi — meitenei vajadzēja braukt projām no pilsētas. Kādā ģimenes apspriedē tika nolemts: nākamajā svētdienā viņi visi kopā ar tēti un Jašku aizbrauks mašīnā uz Hehcires rezervātu un tur jenotu palaidīs mežā.

—    Rezervātā viņam klāsies labi: tur zvērus apsargā un pat piebaro, — Aļonka galu galā nosprieda.

Tā arī izdarīja. Ar asarām acīs meitene skatījās pakaļ Jaškam, kurš devās projām uz mežmalu. Ošņādams atkusušo zemi, zvēriņš sīkos riksīšos tecēja pretim kārotajai brīvībai un pat nepalūkojās atpakaļ uz labās saimnieces pusi. Aļonka ilgi stāvēja saules apmirdzētajā norā. Viņu neiepriecināja ne pirmie rododendru ziedi, ne zīlīšu skanīgā svilpošana. Ar visu savu bērna sirdi meitene bija pieķērusies mīlīgajam zvēriņam. Viņa to bija apmīļojusi un lutinājusi ar gardu barību, lolojusi gluži kā mazo brālīti, bet tagad jenots skrēja projām un pat neatskatījās. Varbūt Jašku izbiedējis brauciens mašīnā? Viņš nomierināsies un griezīsies atpakaļ.

—    Viņam jānāk atpakaļ, tagad taču viņam neviens nedos garšīgos īrisus, — Aļonka atkārtoja. Tomēr Jaška nenāca. Tikko zvēriņš nokļuva mežā un ieelpoja saulē sasilušās zemes smaržas, tā aizmirsa Aļonku un domāja tikai par to, kā ātrāk tikt projām no cilvēkiem, paslēpties klusā vietiņā un tad uzmeklēt citus jenotsuņus.

—    Nu, Aļonka, brauksim mājās, Jaška pie mums neatgriezīsies! — sacīja tētis un atdarīja mašīnas durtiņas.

Sabiezēja krēsla, bet Jaška vēl joprojām gausā solī slāja pa rezervāta mežu. Paugurainais, skrajais mežs zvēriņam nepatika, viņš tiecās nokļūt līdzenumā. Sasniedzis rāmās Cirkas upītes pārpurvoto palieni, kas bija aizaugusi ar biezu, garu ciesu, Jaška apstājās. Sis apvidus viņam likās līdzīgs dzimtajām vietām Amūras salā. Jaška sāka ošņāt pavasara gaisu. Oda pēc satrunējušām lapām un vardēm, un viņš juta izsalkumu. Remdējis to, jenot- suns ielīda pērnajā kūlā un aizmiga ciešā miegā. Uzlēkusi saule un siltais pavasara vējiņš glāstīja un aijāja Jašku visu dienu, bet, kad satumsa nakts, viņš brīvs un laimīgs devās meklēt barību.

BALTKAKLĪTIS

Pārceļ&tāju ciemats Kapitonovka pletās starp nolaidenajiem Sihotealina pauguriem. Pirmo labību ciematnieki izaudzēja ar grūtībām: sūri strādājot, vajadzēja līst līdumu, lauzt celmus. Knišļi, odi un vasaras ilgās lietavas sagādāja lielas mocības. Taču ļaudis iemīļoja mežam atkaroto zemi, iemācījās izaudzēt bagātīgas sojas ražas un tika pie pārticības. Sevišķi svabadi jutās mednieki. Traktorists Roščevs ražas novākšanas un rudens aršanas laikā vadāja līdz aiz sēdekļa noglabātu divstobru bisi, un reta bija tā diena, kad viņš nenošāva kādu rubeni vai fazānu, reizēm pat stirnu.

Bija oktobris. Pa naktīm sals stindzināja zemi. Kā aizvien ievilkusies sojas novākšana tuvojās beigām. Tīrums, kurā strādāja Roščevs, piekļāvās Slapjajai gravai.' Te mitinājās fazānu bariņš. Traktorists to zināja un aizvien taisījās uz «meža vistu» medībām. Uzsniegot pirmajam sniedziņam, viņš salūkoja bisi, piesprādzēja patronsomu un sāka dzīt putniem pēdas.

Fazāni bija beiguši meklēt barību un aizgājuši biezos krūmos tīruma malā. Pirmais mednieku pamanīja vecais gailis Baltkaklītis. Pieplakdams pie zemes, viņš uzskrēja pauguriņā, paslēpās biezā zālē un vēroja cilvēku. Redzēdams, ka mednieks iespraucas krūmos un nāk šurp pa viņa pēdām, fazāns negaidīja, kamēr cilvēks pienāks šāviena attālumā, palēcās uz augšu un, skaļi kladzinādams un spārnus plīkšķinādams, laidās projām uz ozolu birzīti, kas stiepās gar Slapjo gravu. Roščevs pacēla bisi, taču tūdaļ to nolaida. Pēc pēdām varēja redzēt, ka tuvumā paslēpušies vairāki citi fazāni, tāpēc šaut pārāk tālu uzlidojošo gaili nebija nekādas jēgas. Izraudzījis dažas pēdu virknes, kas vijās starp krūmiem, un turēdams gatavībā bisi ar uzvilktiem gaiļiem, Roščevs piesardzīgi zagās tuvāk fazānu baram. Spārniem melodiski iesvilpjoties, gaisā pacēlās fazānu vista. Mednieks sastinga, piesvieda bisi pie vaiga un, gandrīz nemērķēdams, raidīja nopakaļ garastainajam putnam skrošu lādiņu. Apmetuši kūleni gaisā, fazānu vista nokrita vērmelēs. Šāviena dārds izbiedēja jaunu gailēnu, un tas kladzinādams izlidoja no kļavu krūma apakšas. Vēl viens šāviens — un arī šis fazāns nogāzās zālē.

Roščevs pa kaklu pa galvu metās pie nokritušajiem putniem, baidīdamies tos pazaudēt, bet tikām četri fazāni, aizskrējuši pa zemi tālāk, pacēlās spārnos un aizlidoja uz ozolu birzīti. Pacēlis nošautos fazānus, apmierinātais mednieks vairs nedzinās pakaļ aizbēgušajiem putniem.

Dzīvi palikušie fazāni sapulcējās birzītē. Baru veidoja vecā fazānu vista un tās pieaugušie bērni — divas vistiņas un viens gailītis. Viņi bija gandrīz tikpat lieli kā māte, taču visai atpalika no viņas piesardzībā un apdomībā. Drīz saimei pievienojās Baltkaklītis, un viņi visi devās meklēt barību sojas tīrumā.

Kombains bija nogriezis sojas stiebrus pavisam zemu, un tomēr šur tur bija palikušas pākstis ar pupām, kas fazāniem ļoti garšoja. Pa priekšu soļojošais Baltkaklītis apstājās un modri apraudzīja tīrumu ar salmu kaudzīšu virknēm, kas bija palikušas aiz kombaina. Tīrums bija tukšs un kluss, bez dzīvības zīmēm, taču Baltkaklītis klusumam neuzticējās. Pašsaglabāšanās instinkts lika gailim vairīties no nepazīstamiem priekšmetiem un tumšiem plankumiem sniegā, kaut ari tie nekustējās. Varbūt šā iemesla dēļ viņš negāja uz to salmu gubu, kuras galā rēgojās mazliet apsnidzis «kūdras cinis». Ja fazānu gailis būtu piegājis gubai tuvāk, tad pamanītu, ka nekustīgais baltais «cinis» nav nekas cits kā sabozusies polārā pūce. Tā no salmu gubas augšas uzglūnēja laupījumam, šie ballraibie plēsīgie putni katru ziemu atlidoja uz šejieni no tālajiem ziemeļiem un medīja lauka peles, turklāt dienā, nevis naktī, kā pieklājās visām pūcēm.

Izskrējuši tīrumā, fazāni izklīda uz visām pusēm un meklēja barību. Jaunais gailītis, nenojauzdams briesmas, tuvojās pūces slēpnim, bet tā savukārt ilgi vēroja nepazīstamo putnu un tikai tad iedrošinājās tam uzbrukt. Nogaidījusi bridi, kad fazāns, pagriezis muguru un zemu noliecis galvu, cītīgi knābāja sojas pākstis, pūce bez trokšņa metās lejup 110 salmu gubas un uzklupa upurim. Gailītis ieraudzīja plēsoņu tikai tajā mirklī, kad tā, izstiepusi nagus, piķēja viņam taisni virsū. Pacirtles sānis, fazāns mēģināja izvairīties no ienaidnieka uzbrukuma, bet pūce bija veiklāka. Strauji pagriezusies, plēsone ieķērās ar nagiem apstulbušajam gailītim sānos un kopā ar upuri novēlās rugājos. Pūces uzbrukums pārbiedēja citus fazānus, un tie paniskās bailēs metās bēgt.

Pie vakara pūce, smagnēji vēzēdama spārnus, aizlidoja projām no mielasta vietas. Viegls vējiņš iznēsāja pa tīrumu spilgtās fazāna spalvas ar raibajiem plankumiem un šķērseniskajām svītrām.

Pagāja dažas dienas. Fazāni nomierinājušies atkal agri no rīta izgāja sojas tīrumā meklēt barību, bet pēc tam aizlaidās uz attekas kraujo krastu. Te putni sameklēja granti un rija sīkus oļus. Tikai pie paša vakara fazāni atkal ieradās sojas tīrumā un tad ar stingri piebāztām gūžām aizlidoja uz Slapjo gravu. Nolaidušies zemē un paskrējuši kādu gabaliņu projām, putni salīda kuplajā, biezajā ciesā un iekārtojās uz naktsguļu, piemīņājot sniegu ap kādu augstu cini. Te viņi bija drošībā no plēsīgajiem putniem. Tomēr fazāniem netrūka citu ienaidnieku — šo skaisto putnu gaļa bija ļoti garda.

Gadījās tā, ka jauno vistiņu, kas tupēja zālē, uzsukstēja garām skrejošā Sibīrijas cauna. Uzmanīgi piezagusies guļošajam putnam, cauna uzlēca tam mugurā un ar asajiem smailajiem zobiem žigli pārkoda kaklu. Vistiņa vārgi pa- plivināja spārnus, brītiņu spārdījās uz sasalušās zemes un tad sastinga. Apēdusi pusi putna, cauna aizstiepa ap- graušļus pie attekas un labi noglabāja lielā žagaru kaudzē.

Tagad no visa lielā perējuma vecajai fazānu mātei bija palikusi tikai viena pati vistiņa. Ilgi viņas abas lidoja divatā uz tīrumu un tur dažreiz sastapās ar Baltkaklīti. Modrais gailis vairākkārt brīdināja vistas par mednieku tuvošanos un tā pasargāja viņas no nelaimes. Tikai naktī viņš bija tikpat bezpalīdzīgs un neaizsargāts pret ienaidniekiem.

Pavasaris jau bija pavisam tuvu, kad lapsas zobos nokļuva pēdējā jaunā vistiņa. Izsalkusi plēsone bija sadzinusi viņai pēdas un nu aprija putnu, tā ka sniegā palika guļam tikai dažas lielas spalvas. Lapsa būtu sagrābusi arī veco fazānieti, bet tā uzcēlās spārnos un, par spīti tumsai, aizlidoja tālu projām no bīstamās vietas. Baltkaklītis ilgi un veltīgi meklēja fazānu māti un viņas bērnus.

Marta sniegputeņi pārklāja sojas tīrumu ar biezu sniega kārtu. Lai tiktu pie pākstīm, Baltkaklītis izkašņāja sniegā tranšejas. Dažreiz fazāns ierakās sniegā tik dziļi, ka ietaisītās ejas atgādināja alas, no kurām putns laiku pa laikam pabāza galvu virs sniega apskatīties, vai viņam nedraud kādas briesmas.

Dziļais sniegs un tā radītais barības trūkums spieda Baltkaklīti meklēt patvērumu un glābiņu ciematā. Fazāns rītos dzirdēja gaiļus dziedam un vistas kladzinām, bet reiz noskatījās, kā dažas raibas cekulītes pastaigājas sakņu dārzā ķiēģeļsarkana gaiļa aizsardzībā. Daudz neprātodams, Baltkaklītis uzšāvās gaisā un nolaidās starp vistām. Gailis spalgi iekliedzās, tā brīdinādams savu saimi, taču pret fazānu izturējās labvēlīgi, jo nesaskatīja viņā sāncensi. Varbūt gaili nomierināja svešinieka aste, kas bija nolaista zemu un vilkās pa sniegu, varbūt gailis noturēja fazānu par vistu.

Baltkaklītis drīz aprada ar jauno sabiedrību un pastaigājās kopā ar vistām pa sakņu dārzu līdz pašam vakaram. No istabas iznāca saimniece, izbiedēdama fazānu, un viņš laidās projām uz Slapjo gravu un tur pārlaida nakti. Kopš tā laika Baltkaklītis aizvien biežāk bija redzams pie pazīstamās mājas, un cekulītes labprāt ļāva.viņam knābāt pabērto barību.

Reiz fazāns atlidoja agrāk nekā parasti. Vistas vēl nebija iznākušas no šķūņa, kur tās mitinājās kopā ar govi, kaut gan durvis bija vaļā līdz galam. Paklaiņojis sakņu dārzā, Baltkaklītis vispirms uzlaidās šķūņa jumta čukurā un pasildījās ziemas saules skopajos, bet siltajos staros, tad nolaidās pagalmā un droši devās uz šķūni pie pazīstamajām cekulītēm. Tur viņu sastapa visai izbrīnījies saimnieks un tūlīt nožēloja, ka neesot pie rokas bise. Fazāns, skaļi sizdams spārnus, pacēlās gaisā un aizlidoja uz tīrumu. Saimnieks piktodamies atgriezās istabā, taču sieva nepiekrita sarūgtinātajam vīram un sacīja, ka fazāni lādas pašas vistas vien esot, tikai mītot savvaļā. Tie nevis jāšaujot, bet gan jāpieradinot: fazāniem vajadzēšot mazāk barības, nebūšot jāceļ putnu kūtis.

Baltkaklītis sāka pierast pie ciemata. Viņu varēja redzēt gan vienā, gan otrā sakņu dārzā. Valodas par drosmīgo fazānu gaili izdzirda arī Roščevs. Traktoristam patlaban nebija laika iet medībās, tomēr viņš nolēma, ka lūkos nošaut Baltkaklīti.

Agrā rītā izgājis sakņu dārzos, Roščevs drīz atrada svaigas fazāna pēdas. Baltkaklītis nemanīja briesmas, jo bija aizrāvies ar nobirušo saulespuķu sēklu meklēšanu, un pielaida mednieku šāviena attālumā. Taču fazāns nevis bēga projām vai pacēlās spārnos, bet gan izstiepās vagā un cieši pieplaka pie kailās zemes.

Roščevs, juzdams, ka fazāns ir tuvu, soļoja visai uzmanīgi, līdz atnāca pie saulespuķu dobes. Tālāk pēdas vairs neveda. Kur tad palicis gailis? Pieredzējušais mednieks uzmanīgi vēroja dobi, bet nekādi nespēja saskatīt noslēpušos putnu. «Droši vien fazāns aizgājis tālāk, bet es gluži vienkārši nevaru saskatīt putna pēdas,» nodomāja Roščevs un kāpa pāri dobei. Tajā mirklī, skaļi kladzinādams un spārnus sizdams, Baltkaklītis uzšāvās gaisā.

Pārsteigtais Roščevs apmulsa. Kad viņš beidzot piesvieda bisi pie vaiga, tad ieraudzīja nevis graudu un putna siluetu, bet gan uzlecošo sauli, kurai pretim kladzinādams lidoja gailis. Norībēja uz labu laimi raidīts šāviens, un fazāns kā akmens nokrita krūmu biežņa. Nopriecājies par negaidīti veiksmīgo trāpījumu, Roščevs skriešus metās pie nokritušā putna. Lūk, iespiedums sniegā un dažas spalvas — bet kur tad gailis?

— Tik un tā neizspruksi! — norūca Roščevs, kaut arī fazāns jau bija lielā gabalā.

Skrots bija pārsitusi Baltkaklītim spārna galu. Lidot viņš vairs nevarēja. Piespiedis abus spārnus cieši pie ķermeņa, gailis skrēja teciņus palēkdamies un turklāt tik platu soli, ka Roščevs nevarēja tikt viņam līdzi. Mednieks nevis gāja, bet gan skrēja skriešus pakaļ aizšautajam putnam. Dažreiz, aizķēries krūmos, Roščevs paklupa, tad atkal piecēlās un skrēja tālāk. Bet Baltkaklītis aizvilināja viņu vēl augstāk sopkā, kur auga necaurejams lazdu biezoknis. Te netrūka vecu fazāna pēdu, kurās Roščevs drīz apjuka. Rausdams no pieres lielas sviedru lāses, mednieks atmeta ar roku pazudušajam fazānam un soļoja atpakaļ uz ciematu.

Tikām Baltkaklītis skrēja aizvien tālāk un tālāk, kamēr sasniedza biezus ozolu mežus, kas aizstiepās līdz pašai Usūri. No savainotā spārna sūcās asinis un paretam lāsoja sniegā. Iznācis stāvas sopkas saulgozī, kur gandrīz nemaz nebija sniega, Baltkaklītis apstājās. Viņš jutās ļoti piekusis. Ievainotais spārns sāpēja. Sasilis saulītē, fazāns iegrima tramīgā snaudā un apmiegojies aizvadīja visu atlikušo dienas daļu.

Pirms saules rieta vecais gailis norija vairākas zīles, kas lielā skaitā bija sabirušas uz akmeņainās zemes, un tad meklēja vietu naktsguļai. Drīz viņš atrada pie zemes nolīkušu lespedēzas krūmu, kam apkārt bija savijusies vanagzirņi. Baltkaklītis palīda zem krūma, saboza spalvas un paslēpa galvu zem spārna, kā dažreiz mēdz darīt arī mājas vistas. Sis pagaidu patvērums bija ļoti ērts naktsguļai un gandrīz pilnīgi paslēpa putnu no svešām acīm. Viņu nodeva vienīgi garā aste, kas pa pusei bija palikusi ārā no krūma.

Saltās nakts klusumu iztraucēja lapsas soļu klusie švīksti. Kūmiņa jau labu laiku bija zagusies pa ievainotā fazāna pēdām un nu bija atnākusi pie lespedēzas krūma. Izsalkušajai lapsai sasprindzinājumā mazliet pat drebēja aste. Klusītiņām plēsone pielavījās pavisam tuvu krūmam un sastinga šaubās. No zaru apakšas rēgojās vienīgi fazāna tumšā aste. Bads steidzināja lapsu un neļāva tai orientēties. Kūmiņa enerģiskā lēcienā metās uz priekšu un strauji kampa — un fazāna aste nokraukšķēja lapsas sacirstajos žokļos. Vēl mirklis — un fazāns būtu zvēram zobos.

Taču Baltkaklītis labi pazina savu mūžseno ienaidnieku un, kad lapsa no jauna metās viņam virsū, palēcās augstu virs krūmiem, tā ka kūmiņa pašāvās garām upurim. Strauji apsviedusies uz vietas, lapsa atkal klupa virsū Baltkaklītim, kas bija paspējis aizskriet projām dažus soļus, taču arī šoreiz fazāns veikli palēcās un apmānīja uzbrucēju. Bet, lai cik izveicīgs bija Baltkaklītis, lai cik augstu lēca, viņa mūža mirkļi bija skaitīti, un šķita, ka nekas nevar glābt putnu no bojāejas.

Tomēr troksnis, ko viņi abi sacēla lazdājā, pievilināja divus netālu sirojošus vilkus. Ieraudzījuši lapsu, pelēči metās viņai virsū katrs no savas puses. Kūmiņa muka projām, cik vien bija spēka, šaudījās no vienas puses uz otru un tomēr ieskrēja vilkiem rīklē.

Brīnumainā kārtā palicis dzīvs, kaut pazaudējis gandrīz visu brīnišķīgo asti, Baltkaklītis ielīda sacirstu ozolu zaru kaudzē un aizvadīja žagaros atlikušās nakts stundas.

Līdz pašam pavasarim Baltkaklītis mitinājās ozoliņu biezokņos, pārtikdams no zīlēm un zāļu sēklām. Kad ielejās nokusa sniegs, fazānu gailis atgriezās Slapjajā gravā. Rīta agrumā, izdzirdis ciemata gaiļu dziedāšanu, fazāns allaž atsaucās un satraukts plīkšķināja spārnus. Driz viņš uzmeklēja veco fazānu māti, un viņi abi kopā lasīja upes kraujā oļus un lidoja uz tīrumiem.

Reiz Baltkaklītis viens pats atlidoja sojas tīrumā un atrada ceļmalā agrāk neredzētu baltu kaudzi. Tie bija minerālmēsli. Noturējis cietos, sīkos graudiņus par krama olīšiem, gailis dažus no tiem norija un pēc tam atgriezās pie fazānu mātes. Slābans un sabozies viņš ilgi tupēja blakus vistai un tad aizsnaudās. Pie vakara Baltkaklītis nobeidzās.

Pagāja vairāki mēneši. Pa ceļu no Kapitonovkas ciemata cauri sojas tīrumam uz lauka nometni gāja Roščevs. Noguris viņš apsēdās atpūsties. Pēkšņi turpat blakus no vagas izlīda fazānu māte. Palūkojusies apkārt, vista ātri aiztecēja pāri putekļainajam ceļam, un viņai nopakaļ vel- šus vēlās raibi kamoliņi — ņipri fazāniņi. To bija daudz. Roščevs klusēdams noraudzījās pakaļ cālēniem, un labsirdīgs smaids apskaidroja viņa iedegušo seju.

KIRINASS

Plašajā Amguņas ielejā, sausā, skrajā priežu silā mitinājās sermuli. Kirinass piederēja pie šo veiklo, asinskāro zvēriņu cilts, pie drosmīgajiem medniekiem. Vasarā sermulis valkāja tērpu divās krāsās — mugura viņam bija tumši brūngana, vēderiņš — koši balts, bet ziemā zvēriņš dižojās sniegbaltā kažociņā. Kaut arī spalva tam bija īsa, taču tik bieza un kupla, ka lieliski sargāja sermuli no bargā sala. Kirinasa astes gals gandrīz līdz pusei aizvien bija melnā krāsā. Citiem vārdiem, zvēriņa ziemas tērps bija tik krāšņs, ka senos laikos pat valdnieki, ar dažādām krāsainām kažokādām izlutināti, bija sevišķi iecienījuši sermuļu ādiņas un lika no tām šūdināt garus parādes apmetņus.

Kirinass bija iekārtojis mājokli burunduka alā — viņš bija nogalējis svītraino zemes vāverīti un to apēdis."Taču ala Kirinasam bija par šauru, tālab viņš to pataisīja plašāku. Toties burunduka pieliekamais kambaris, kur tas bija grasījies noglabāt ziemai riekstus, izrādījās pietiekami plašs sermuļa guļamistabas iekārtošanai.

Vasarā Kirinasam barības netrūka. Visur rosījās peles, bez pūlēm varēja nomedīt burundukus vai visvisādus putniņus, aizskriet līdz attekai un seklajos ūdeņos sazvejot mailītes. Kirinasam labi garšoja arī sienāži un lieli naktstauriņi, bet jo sevišķi kārs viņš bija uz mežirbēm un jauniem medņiem, taču ne jau vienmēr zvēriņam laimējās noķert šos gardos putnus.

Nav viegli uzmeklēt putnus piesnigušā mežā. Ziema pie Artiguņas ir salta, sniegiem bagāta. Snaudošā priežu sila klusumu tikai reti iztraucē medņa spārnu švīksti. Sie lielie putni rītos pulcējas priežu vainagos un mielojas ar iecienīto barību — pumpuriem un garajām skujām. Pie vakara medņi nolaižas zemē un ierokas dziļajā, irdenajā sniegā — tā siltāk un drošāk.

Kirinass sīkiem solīšiem lēkāja pa naksnīgo mežu, ošņādams sniegu, un aiz zvēriņa sniegā aizvijās pēdu vir- knīte. Viņš bija rūpīgi izsukstējis krūmu biezokni un vecas izdegas malu, bet nekur zvēriņam nebija laimējies nomedīt kādu peli. Jau otru nakti sermulim vajadzēja iztikt ar dažām brūklenēm.

Tuvojās rītausma. Kirinass jau griezās atpakaļ uz alas pusi, kad viņa asā oža uztvēra medņa smaku, kas, tikko uztverama, nāca it kā no zemes apakšas. Enerģiski snaik- stldams uz visām pusēm melno purna galiņu, Kirinass uzmanīgi zagās tuvāk smakas avotam. Tas likās pavisam tuvu. Vēl daži solīši — un Kirinass sastinga: kārdinoša smaka nāca no kupenas, uz kuras stāvēja pats sermulis. Piesardzīgi rausdams ar ķepiņām sniegu, Kirinass rakās aizvien dzi|āk, it kā nirdams ūdenī. Pagāja daži mirkļi…

Te pēkšņi no sniega izspruka melns putns. Plati izpletis spārnus, tas konvulsīvi pērās, saceldams sniega mākoni, un tad metās skriet, nedabiski izstiepis kaklu. Putna mugurā turējās Kirinass. Zvēriņš bija cieši jo cieši iecirtis asos, smailos zobus medņa kaklā. Ķepu stiprie nadziņi palīdzēja sermulim noturēties uz slidenajām putna spalvām.

Pēc neveiksmīga mēģinājuma nokratīt šausmīgo jātnieku mednis enerģiski savēzēja spārnus un kopā ar Kiri- nasu pacēlās gaisā. Līdz nāvei pārbiedētā putna lidojums bija nevienmērīgs, smagnējs, bet straujš. Mednis drāzās pašā biezoknī un vienā laidā uzgrūdās zariem, it kā saprazdams, ka tādējādi varētu notriekt kaklā ieķērušos sermuli, taču nekas nelīdzēja. Kirinass iekodās aizvien dziļāk medņa kaklā. Aiz sāpēm jēgu zaudējušais gailis uzlidoja virs koku galotnēm, bet arī augstums nebiedēja sermuli. Vēl ciešāk piespiedies upurim, zvēriņš aizvien ciešāk saspieda žokļus un pārgrauza putnam kakla cīpslas. Smagajā lidojumā zaudējis spēkus, mednis noslīga zemāk, līdz krūmu galotnēm, un beidzot nemaņā ietriecās lielā cinī. Novēlies uz muguras, putris joprojām-konvulsīvi vēzēja spārnus, kamēr nāve izbeidza viņa ciešanas.

Pārkodis mednim kakla skriemeļus, Kirinass izlīda no putna apakšas. Medījums bija vairākas reizes lielāks par pašu mednieku. Pēc īsas atelpas sermulis ieturēja vēlas vakariņas. Kaut arī Kirinass bija ļoti izsalcis, viņam pietika ar ceturtdaļu medījuma, lai pieēstos līdz kaklam. Tagad vajadzēja padomāt, kur noglabāt pāri palikušo gaļu. Mežā aizvien atradīsies kāds, kurš gribēs pamieloties uz sveša rēķina. Labi būtu iekārtot pieliekamo mājokļa tuvumā!

Aizstiept tālu tik smagu putnu Kirinass nespēja. Sasprindzinājis pēdējos spēkus, zvēriņš aizvilka medni pie tuvējās kritalas, noguldīja tai līdzās un ierausa sniegā. Tikai pēc tam sermulis devās uz savu kluso alu.

Uzlēca saulīte. Dienā netālu garām gāja mednieks.

Pamanījis sniegā melnās medņa spalvas, viņš apstājās putna bojāejas vietā un ilgi pētīja sniegā atstātās pēdas, līdz saprata, kas šeit noticis. Izvilcis no sniega gandrīz veselo medni, mednieks nogrieza tam galvu un spārnu un pakāra tos krūma zarā. Tad viņš mugursomā salūkoja nelielu vienatsperes slazdu, piesēja tam bērza zaru un nolika to zem krūmā iekārtās medņa galvas. Lai lamatas nebūtu redzamas, mednieks apkaisīja tās ar sīkajām medņa spalvām. Tad viņš, paņēmis līdzi putnu, devās projām uz mājiņu Amguņas krastā.

Nākamajā naktī izsalkušais Kirinass nepacietīgi diedza pie atstātā medījuma. Zvēriņu nepavisam nemulsināja mednieka slēpju sliedes, bet, neatradis vecajā vietā noglabāto medni, Kirinass sāka riņķot pa klajumu, līdz saoda krūmā iekārto putna galvu. Sermulis prata rāpties kokos un nebaidījās augstuma, bet zari bija tievi — un pat veiklajam zvēriņam bija grūti tikt augšā krūmā.

Tomēr sermulis aizrāpās gandrīz līdz ēsmai, bet tad, pēkšņi paslīdējis, novēlās no krūma un iegrūda paka|kāju lamatās. Velti viņš bezspēcīgā niknumā grauza lamatu tērauda lokus, 110 visa spēka rāva kāju — atbrīvoties sermulis nespēja. Tad viņš mēģināja vilkt slazdu sev līdzi. Spēka zvēriņam pietiktu, bet pie slazda piesietais bērza zars vienā laidā ķērās krūmos un zālē. Galīgi nomocījies, Kirinass ielīda sniegā un aprima.

Otrā rītā uz šejieni atkal atnāca mednieks. Atradis nogriezto bērza zaru, viņš izvilka no sniega spiedzošo Ki- rinasu un ar vieglu slēpju nūjas sitienu izdzēsa viņa dzīvību. Būdiņā mednieks novilka zvēriņam sniegbalto kažociņu, uzvilka to uz spīlēm un pakarināja kaltēšanai.

Pagāja gads, iekārn Kirinasa ādiņa nonāca Leņin- gradas kažokādu izsolē. Tā atradās sermu]ādu saišķi, ko bija nopirkusi kāda franču firma sieviešu kažokādu tērpu šūšanai.

ZEBIEKSTES JŪRAS BRAUCIENS

Tā bija gluži parasta zebiekste — pati mazākā daudzveidīgās caunu dzimtas pārstāve. Viņa mitinājās tālu no jūras un nekad nebija to redzējusi. Vasarā zebiekstes gaiši brūnganais kažociņš labi saplūda ar sausajām papardēm. Ziemā zebiekste kļuva balta līdz pašam astes galiņam, un saskatīt zvēriņu apsnigušā norā vairs nebija iespējams. Zebiekstei ļoti garšoja meža peles —tās bija zvēriņa galvenā barība. Zebiekste bija tik maza un ārkārtīgi tieva, ka varēja svabadi ielīst peju alās un sekmīgi medit apakš zemes. Viņa mitinājās dzijā dobumā milzīgas nokaltušas apses stumbrā, kas gulēja uz zemes taigas upes krastā. Mazā drostaliņa medībās gāja visbiežāk naktī. Par tās upuriem kļuva ne vien peles, bet arī zālē vai zemos krūmos snaudošie sīkie dziedātāju putni.

Sauso pavasari nomainīja slapja vasara. Trīs dienas un naktis kalnos bez mitas lija lietus. Duļķaina ūdens straumes gāzās lejup no sopkām un pārplūdināja ieleju. Ūdens sakāpa arī pie apses, zebiekstes mājokļa. Pēkšņo plūdu pārsteigtais zvēriņš nepaspēja atstāt dobumu un nu gaidīja palu ūdeņu krišanos. Taču ūdeņi kāpa un kāpa aizvien augstāk. Upe aiznesa krastos sagāzušos kokus. Lejup pa straumi ātri peldēja nokaltuši stumbri, siekstas un kritalas, un atvaros griezās baltu putu cepures. Pienaca kārta arī nogāztajai apsei. Kad ūdeņi sakāpa pāris metru augstāk, apses stumbrs sāka peldēt un, ķerdamies ar zariem lokanajos kārklos, lēnām aizslīdēja upes plašumā. Ātrā straume sagrāba sauso stumbru un nesa to lejup uz jūru.

Naktī zebiekste izlīda no ligzdas, taču līdz sausai zemei tagad bija pārāk tālu. Visapkārt šļakstēja ūdens, smidzināja lietus. Rūpīgi izpētījusi peldošo stumbru un pārliecinājusies, ka atstāt to bez riska noslīkt nav iespējams, zebiekste samierinājās ar savu likteni. Tomēr zvēriņš nezaudēja cerību pirmajā izdevīgajā gadījumā atstāt neparasto «kuģi», uz kura viņš pret paša gribu bija kļuvis gūsteknis.

Dažreiz upes līkumos ūdens aiznesa apsi tuvu malā sadzītajiem stumbriem un tās zari atdūrās koku sastrēgumā. Pa zariem zebiekste varētu pārskriet uz lūžņu un pēc tam tikt arī krastā. Taču zari zem ūdeņu lielā spiediena lūza, skaļi brikšķēdami, apse sagriezās un atkal aizpeldēja pašā straumes vidū. Lietus nepārstāja un mērcēja zebiekstes kažociņu, un viņai vajadzēja atgriezties sausajā dobumā. Apse līgani šūpojās, taču zvēriņš nespēja aizmigt.

Otrā rītā agri zebiekste izlīda no dobuma. Debesīs ātri slīdēja zemi, pelēcīgi mākoņi. Straujie ūdeņi rūca dobji, neskaidri. Pārplūdinājusi piekrastes mežus, upe saimniekoja visā ielejā, aizrāva kritalas no krastiem plašā joslā un atkal sakrāva tās haotiskās kaudzēs citviet, izskaloja sopkas kraujo nogāzi, izgāza kokus ar visām saknēm, aizskaloja zemās smilšu salas un pēc tam veidoja tās no jauna.

Daudzi četrkājaiņi, plūdu pārsteigti, noslīka. Citi paglābās kokos un krūmos, kas vēl rēgojās virs ūdens. Plēsīgie putni un vārnas, izmantodami sīko zvēriņu postu, lidinājās virs krācošajiem ūdeņiem un guva brangu medījumu. Padebešos riņķojošā klija pamanīja zebieksti uz peldošās apses stumbra. Apmetis loku, putns metās virsū upurim. Asie nagi jau teju, teju iecirtās mazā zvēriņa miesās, taču tas iespruka dobumā — un plēsonis, piedzīvojis neveiksmi, uzšāvās debesis.

Zebiekste peldēja pa upi uz leju vairākas dienas. Apses stumbrs reizēm uzsēdās uz sēkļa, reizēm aizķērās vilku kārklos. Bads mocīja zebieksti — bet kur lai salūko barību? Zvēriņš bija apēdis visas vaboles un skudras, kas mita apses stumbrā, un bija priecīgs ari par viendienītēm, kuras nejauši atlidoja līdz peldošajam kokam. Tomēr šī trūcīgā barība neremdēja izsalkumu. Ja apse būtu peldējusi krasta tuvumā, varētu izkulties malā. Taču straume nenesa stumbru tuvāk krastam — un upe kļuva aizvien platāka.

Reiz, kad zebiekste gulēja dobumā un sapņoja par meža pelēm, apses stumbrs nodrebēja. Sāļš ūdens pārklāja tā sauso virsmu, iešļācās dobumā un samērcēja zebieksti. Zvēriņš izbijies nodomāja, ka apse sākusi grimt, un manīgi izspruka ārā no ligzdas. Griezīgs vējš tik tikko neaizrāva zebieksti ūdenī. Koki, kas aizvien rēgojās tālumā, nu bija pazuduši. Visapkārt pletās bezgala plaši ūdeņi —- straume bija aiznesusi apses stumbru jūrā. Vējš to dzina aizvien tālāk projām no krasta. Plīstošo bangu krākšana vairs nebija sadzirdama. Zebiekstei draudēja bada nāve, turklāt arī ūdens bija riebīgi sāļš.

Aizritēja vēl dažas dienas. Mazliet nosnaudusies, zebiekste izlīda no dobuma. Bads dzina viņu meklēt barību. Vējš bija norimis. Jūras gludajos ūdeņos spoguļojās lielas zvaigznes. Uz apses stumbra tupēja dažas tilbītes. Putni, paslēpuši galvu zem spārna, gulēja ciešā miegā. Drebēdama aiz nepacietības, zebiekste lēnītiņām zagās tuvāk guļošajām tilbītēm. Lēciens — un viena no tām sāka spārdīties un plivināt spārnus pirmsnāves agonijā. Pamodušās tilbītes, žēlabaini brēkdamas, aizlidoja nakts tumsā.

Aizstiepusi putnu dobumā, medniece alkatīgi ķērās pie ēšanas. Tilbīte bija tik liela, ka zebiekste to visu varēja apēst tikai trešajā dienā. Zvēriņš atguva agrāko enerģiju un alka pēc iespējas drīzāk izrauties no nīstā gūsta, bet, tikko viņš metās jūrā, lai peldētu uz nezināmo krastu, tā viņa dedzība vienā mirkli apdzisa, un, strauji apgriezies, tas steigšus uzrāpās atpakaļ uz apses stumbra.

Lielāko daļu dienas zebiekste pavadīja dobumā. Viņu biedēja lielās kaijas un jūras kraukļi, kas dažreiz nolaidās uz apses stumbra atpūsties un apžāvēties. Reiz zebieksti gandrīz sagrāba liela plēsīgā kaija, kas šaudījās zemu virs ūdens.

Rāmais laiks sāka maitāties. Vējš kļuva aizvien stiprāks. Smagi, tumši mākoņi aizklāja debesis. Tuvojās vētra. Viļņi sāka šļākties pāri apses stumbram. Rādīties ārpusē bija bīstami: viļņi aizskalotu zebieksti jūrā. Tic tik spēcīgi gāzās virsu stumbram, ka ūdens iekļuva āri dobumā un tas sāka applūst. Juzdama tuvo galu, zebiekste uzdroši- „ nājās atstāt patvērumu, bet, tikko pabāza galvu no dobuma, ūdens gāzās viņai virsū un draudēja noslīcināt. Vajadzēja atkal paslēpties.

Aukstumā drebošais zvēriņš ievilkās alas augšējā kaktā. Šķita, ka tagad nekas nevar viņu glābt. Zebiekste dzirdēja, kā monotoni gaudo vējš, kā šņāc ūdens, gāzdamies pāri apses stumbram un piešļākdams viņas mājokli. Dobums bija tiktāl pieplūdis, ka, viļņiem triecoties pret koku, ūdens skalojās pāri zvēriņa galvai.

Trula vienaldzība stindzināja bojā ejošo dzīvnieku — zebiekste vairs nereaģēja ne uz šūpošanos un zvalstīša- nos, kas kļuva aizvien stiprāka, ne uz plīstošo bangu apdullinošajiem dārdiem, ne uz spēcīgo grūdienu, kad apses stumbrs pēkšņi apsviedās. Vēl daži triecieni — un apse vairs nekustējās. Odens gāzās ārā no dobuma, un tam līdzi izķepurojās pusdzīvā pasažiere.

Apses stumbru vētra un bangas bija Izsviedušas krastā uz lieliem oļiem. Turpat līdzās dārdēdami plīsa un šķieda šļakatas viļņu vāli, bet šeit, krastā, tie vairs neatvēlās. Oda pēc jūras zālēm, sāls un kaltētām zivīm. Zebiekste nolēca no apses uz oļiem. Tikko pieskārusies zemei, viņa juta atgriežamies spēkus. Zvēriņš sīkiem lēcieniem aiztecēja līdz ciedrupriežu zvilnājam, ielīda krūmu kailo sakņu mudžeklī un ņēmās žāvēt slapjo kažociņu, izspaidot ūdeni

ar ķepiņām un mēli. Zebiekstes neparastais ceļojums pa jūru bija beidzies.

Pienāca rīts. Izgulējusies un apžāvējusies zebiekste lēkāja pa ciedrupriežu zvilnāja biežņu un meklēja barību. Drīz viņai palaimējās noķert peli. Lai cik izbadojusies bija zebiekste, viņa nespēja uzreiz apēst visu mazo dzīvnieciņu. Atpūtusies peles siltajā, mīkstajā, sausajā midzenī, medniece devās tālāk. Viņa vēlējās pēc iespējas drīzāk iepazīties ar jauno dzīves vietu.

Drīz biezais ciedrupriežu zvilnājs beidzās. Zebiekste izskrēja plašā klajumā. Tā malā bija uzceltas divas meteorologu mājiņas. Tālāk rēgojās malkas blāķis — garajā ziemā vajadzēja ļoti daudz kurināmā. Sauso koku kaudzēs zebiekste varēja sameklēt dobumus mājoklim tiku tikām. Ļaužu mītnēs nekad netrūka peļu.

To visu zebiekste ātri aptvēra un apmetās uz dzīvi malkas labirintā. Zvēriņš lielāko tiesu rosījās tajās stundās, kad cilvēki atpūtās, tāpēc ilgu laiku viņu neviens netika manījis. Tikai reiz, kad zebiekste, vakara mijkrēslī izgājusi medībās, skraidelēja pa malkas grēdām, viņu nejauši ieraudzīja radists. Priecādamies par izveicīgo zvēriņu, viņš iesaucās: — Puiši, pie mums apmetusies uz dzīvi zebiekstei Kopš tā laika zebiekste mīt tālajā meteostacijā, un neviens nezina, kā zvēriņš nokļuvis kalnainajā salā.

VĀVERES MELNASTES KLEJOJUMI

Vecas egles biezajos zaros tik tikko varēja samanīt lielu ligzdu. No apakšas tā izskatījās pēc parasta žagatas perēkļa, bet, paraugoties uz to no augšas, varētu sacīt, ka tā ir bumba, kas prasmīgi savīta no sīkiem, sausiem zariņiem, kam pa starpām saliktas sūnas un ķērpji, un no iekšpuses izklāta ar lūkiem, maralbriežu vilnu, meža cūku sariem un putnu spalvām. Vāvere Melnaste ļoti rūpīgi bija savākusi mežā šo reti sastopamo materiālu, bet lūkus sagatavojusi pati, ar zobiem nomizojot sausu liepas zaru.

tumsai uznākot, vāvere ielīda mājoklī pa vienīgo caurumu ligzdas sānos un aizbāza ieeju ar sūnu kumšķi. Stiprā salā un sniegputenī Melnaste nerādījās ārpusē vairākas dienas un snauduļoja siltajā mājoklī.

Barga ziema vāverei grūti paciešama. Zarus klāj bieza sniega blāķi, kas nejauj brīvi lēkāt no koka uz koku, zemi tāpat sedz dziļš, irdens sniegs, un pa to skraidelēt nav nemaz vieglāk. Gatavodamās garajai ziemai, Melnaste noglabāja dobumos riekstus un zīles, sasprauda sausos zaros sēnes, sabāza zaru žāklēs čiekurus. Taču vēlāk viņa bieži aizmirsa, kur visu to noglabājusi.

Daba bija apveltījusi vāveri ar ļoti smalku, ožu — pat cauri pusotra metra biezai sniega kārtai zvēriņš spēja saost uz zemes guļošu riekstu un varēja to sameklēt. Ziemas sākumā vāvere izlīda no ligzdas meklēt barību agrā rītā un pievakarē, bet, kad diena saruka pavisam īsa, laika atpūtai vairs neatlika.

Pagāja janvāris un februāris — paši grūtākie mēneši visiem četrkājiem. Martā mežā paloja gaismas straumes, dienas stiepās garumā, un vāveres sāka skraidelēt un rosīties. Melnaste kopā ar kaimiņos mītošajām draudzenēm joza pa kokiem šmaukstinādamas un sprauslodamas. Ar skaļajām rotaļām lēkātājas ne vienu reizi vien pievilināja vistu vanagu. Reiz spārnotais laupītājs klusiņām pielidoja neuzmanīgajām draiskulēm, sagrāba vienu no tām asajos nagos un aiznesa meža biezoknī. Pārējās izbijušās aizdrāzās katra uz savu pusi un paslēpās koku zaros, bet vanags vairs nerādījās.

Dienas kļuva aizvien siltākas. Strautu urdzēšana saplūda ar.putnu dziesmām. Pumpuri piebrieda un pārsprāga, lapeglēm saplauka svaigas, koši zaļas skujiņas. Tagad Melnaste varēja remdēt izsalkumu ar zaļo barību, padzerties saldenās sulas, kas smalkā strūkliņā plūda lejup pa bērza mizu, kurā vāvere bija iegrauzusi robu.

Reiz, lēkādama pa kokiem, viņa uzdūrās putna ligzdiņai ar raibām oliņām. Pārkodusi čaumalu, Melnaste izdzēra oliņas un perēkļa mīksto oderi aiznesa uz savu midzeni. No sniega atbrīvojusies zeme vilināja Melnasti — sameklēt barību lejā varēja vieglāk nekā kokos.

Pavasara vidū Melnastei piedzima seši kaili, neglīti mazulīši. Viņi auga ļoti ātri. Vasaras sākumā vāverēni atstāja ligzdu un piesardzīgi nomēģināja jaunās lapas un sulīgās vasas. Dažreiz mazuļiem izdevās noķert uz koku mizas naktstauriņus. Nokāpuši lejā uz zemes, vāverēni kopā ar māti uzmeklēja pērnā gada riekstus un liepu sēklas, kā arī sēnes. Pirmās pastaigas mežā nepagāja bez upuriem — vienu vāverēnu sagrāba meža kaķis, otram bija uzglūnējis lūsis. Vāverēni vēl nebija paspējuši uzkrāt pieredzi un izzināt ienaidnieku viltu un ļaunprātību, kad Melnaste no jauna gatavojās laist pasaulē bērniņus. Vasaras vidu viņai atkal piedzima vāverēni — šoreiz desmit. Nabadzīte tikko spēja pazīdīt ēdelīgos mazuļus. Par laimi, nogatavojās zīles un rieksti, netrūka sēņu.

Ātri augošajiem vāverēniem vairs nepietika vietas ligzdā, un Melnaste pārcēlās uz dzīvi vecas lapegles plašajā dobumā. Viņai sekoja trīs vāverēni, bet pārējie joprojām mitinājās ligzdā. Kādu nakti, kad midzenī guļošie vāverēni negaidīja nelaimi, kokā uzrāpās sabulis. Ar zobiem izrāvis un nosviedis zemē sūnu kumšķi, ar ko bija aizbāzta ieeja, plēsonis iekļuva ligzdā. Sākās slaktiņš, un midzenis kopā ar sabuli un vāverēniem nogāzās lejā. Izmantodami slepkavas apjukumu, dzīvi palikušie vāverēni aizrāpoja katrs uz savu pusi un paslēpās starp koku saknēm. Aprijis trīs mazuļus, sabulis jutās krietni paēdis un nesāka meklēt pārējos. Nākamajā dienā dzīvi palikušie vāverēni pārvācās uz dobumu pie mātes.

Visi meža iemītnieki parasti cenšas pirmie ieraudzīt nepazīstamu dzīvnieku. Ievērojusi jebkuru aizdomīgu kustību, Melnaste uzdrāzās kokā un vērīgi pētīja kustīgo priekšmetu, enerģiski skurināja nolaisto asti, sirdīgi dauzīja ar ķepiņām pa zaru un šmaukstināja. Neviens ienaidnieks tādās reizēs nevarēja palikt vienaldzīgs un metās pie vāveres, bet pārsteigt viņu nevienam neizdevās.

Kādā agrā, miglainā rītā Melnaste steidzās uz veco ciedrupriedi, kuras galotnē varēja saskatīt nogatavojušos čiekurus. Viņa gan lēca no zara uz zaru, gan noskrēja pa stumbru lejā un joza lēkšos pa kritalām. Pēkšņi priekšā starp kokiem sakustējās kaut kas liels un tumšs. Melnaste apstājās. Saslējusies uz pakaļkājām, viņa ilgi un cieši vēroja svešo radījumu, kas mazliet līdzinājās lācim.

Ja Melnaste būtu saodusi lāča smaku, viņa paskrietu zvēram garām — lāči vāverēm nedarīja nekā ļauna, bet šoreiz tā bija cilvēka smaka, kas uzdzina trīsas un drebuļus ikvienam meža iemītniekam. Kā putns Melnaste uzlidoja augšā pa baltegles gludo mizu un, izstiepusies uz zara, sastinga. Bet vai gan iespējams paslēpties no mednieka!

Mazās lodītes trieciens pret zaru bija tik spēcīgs, ka Melnaste tika pasviesta uz augšu. Sirdīgi šmaukstinādama, viņa steidzās paslēpties biezajos egles zaros, bet, tikko zvēriņš pieklusa, no jauna rībēja paklusi šāvieni.

Vāverei atkal vajadzēja meklēt citu slēptuvi. Melnaste uzrāpās pašā baltegles galotnē, bet arī te mednieks neatstāja viņu mierā. Pēc astotā šāviena Melnaste metās meklēt glābiņu ciedrupriežu biezoknī tuvīnās sopkas stāvajā nogāzē. Aizlidojusi slīpi uz leju metrus piecpadsmit, vāvere ielēca zemas eglītes zarā, kas strauji sašūpojās zem viņas smaguma, tad nošāvās lejā uz zemes, metru gariem lēcieniem vienā mirklī uzrāpās tuvākajā ciedrupriedē un paslēpās resno zaru žuburos.

Klusumu mežā no jauna iztraucēja mednieka šāvieni. Lodītes, skaļi plīkšķēdamas, triecās pret ciedrupriedes stumbru, bet resnais koks pat nenodrebēja. Sabiedēt vāveri tādējādi nebija.iespējams. Izstaigājies riņķī ap priedi un iztērējis ne mazums patronu, mednieks pazuda. Pagāja vairākas stundas, iekām Melnaste atgriezās savā dobumā.

…Kādas bagātīgas dāvanas rudens bija sagādājis grauzējiem! Zemē mētājās tumšbrūnas, spožas ozolzīles un Mandžūrijas valrieksti, ko klāja dzeloņaina čaumala, ciedrupriežu galotnēs šūpojās lieli, sveķaini čiekuri. Šķita, ka šī bagātība nemūžam neizsīks. Tomēr vāveres neticēja, ka garā ziema sola labklājību un pilnu vēderu, un, spēkus netaupīdamas, bez mitas stiepa riekstus, zīles un sēklas un nobēdzināja to visu klusās, nomaļās, tikai viņām vien pieejamās vietās.

Sājos pūliņos ar vāverēm sacentās riekstkoži, sīļi, zīlītes un dzilnīši. Kā lai necenšas, kā lai nepūlas, ja mežā pēc zīlēm, riekstiem un čiekuriem kāro tik daudzi! Ne mazums vāveru barības apēda lāči, meža cūkas, maralbrieži un stirnas. Sevišķi daudz ēdamā aizvazāja un paslēpa apakšzemes alās burunduki un peles.

Kad sniegs pārklāja zemi un atnāca īsās, miglainās dienas, vāverēm sākās bada laiks. Tagad viņām bieži vien vajadzēja iztikt ar negaršīgām, kokainām sēnēm. Daudzas vāverītes nošāva mednieki, daudzas dabūja galu plēsoņu zobos un nagos, citas, bada izvārdzinātas, vairs nepamodās savos midzeņos, un tomēr, kad mežā atgriezās pavasaris, Melnaste atkal draiskojās kopā ar tādām pašām spriganām šmaukstinātājām. Dzīvības spēks dabā nebija iznicināms!

Melnastei atkal piedzima daudz bērniņu — vēl vairāk nekā pagājušajā gadā. Šķita, ka vāveru ciltij sākusies dzīve bez rūpēm un raizēm. Taču Melnastes sirds nojauta, ka viņas pēcnācējus piemeklēs vēl briesmīgāka nelaime nekā plēsoņi un mednieki. Mežā nebija ne čiekuru, ne zīļu, nebija padevusies riekstu, liepu un kļavu sēklu raža, pat sēņu un ogu bija mazāk.

Jau ilgi pirms rudens atnākšanas vāveru cilti pārņēma nemiers. Un tad it kā sarunājušas neskaitāmas vāveres virzījās uz rietumiem meklēt apgabalus, kur netrūkst barības. Zvēriņu gājiens izvērsās simtiem kilometru plašā frontē. Vāveres šķērsoja pļavas un ceļus, skrēja pa tīrumiem, virzījās cauri maziem un lieliem ciematiem, un viņu gājiens šķita nebeidzams.

Milzīgajam klejotāju baram piepulcējās arī Melnaste. Bezgalīgajā lēkāšanā pa raupjajiem zariem zvēriņa stiprās ķepiņas tika pavisam noberztas, bet vēders bija tukšs. Skrienot cauri sakņu dārziem, viņai dažas reizes izdevās pamieloties ar saulpuķu sēklām, bet pēc tam bads mocīja Melnasti vēl niknāk. Reiz, kad vāvere joza pāri klajumam, viņu pamanīja vārnas un tik nikni cirta viņai ar stiprajiem knābjiem un sila ar spārniem, ka nabaga ceļiniece gandrīz zaudēja samaņu. Par laimi, netālu atradās būda, kur bija mitinājušies traktoristi. Melnaste ieskrēja būdā un tā paglābās no drošas nāves, bet, tikko vārnas bija aizlidojušas, atkal steidzās panākt biedrenes.

Nākamajā dienā vāverēm ceļu aizšķērsoja upe. Ūdeņi bija tik plati, ka Melnaste nespēja pat saskatīt pretējo krastu, kur kuploja kārklu biezokņi. Melnastei ūdens nepatika, taču, redzēdama, cik drosmīgi metas upē ceļabiedres, sekoja tām, augstu pacēlusi asti. Rāmā straume nesa vāveres sev līdzi uz leju, taču zvēriņi, enerģiski irda- mies ar ķepiņām, tika uz priekšu diezgan ātri. Upes vidū sāka pūst ceļavējš un lieca pie ūdens vāveru pūkainās astes, bet viņas no visa spēka turēja stāvu šaurās, melnās buras un slīdēja pa ūdeni vēl ātrāk.

Vāveres peldēja ilgi, viņas taču nebija zinājušas, ka upe šajā vietā ir trīs kilometrus plata. Beidzot parādījās gaidītais krasts. Zvēriņi ar slapju, pie miesām pielipušu spalvu, bet sausu asti, drebēdami aiz aukstuma, lēnītiņām izrāpās no ūdens un tūliņ steidzās patverties sausajos vilku kārklos. Par laimi, spīdēja spoža saule 1111 krastā nebija nevienas dzīvas radības. Siltajā vējiņā vāveres kažociņš ātri izžuva. Melnaste, izsukājusi to ar asajiem nadziņiem, palūkojās apkārt. Visaplīk pletās ciņainas pļavas ar nepļautu zāli un necaurejami vilku kārklu biezokņi. Te varēja lieliski patverties no ienaidniekiem, taču nebija ierastās barības. Vajadzēja izlikt ar zāļu stiebriem un krūmu vasām.

Nākamajā dienā Amūru pārpeldējušās vāveres sapulcējās barā un devās uz sopkām, kas zilgmoja pie apvāršņa. Vilku kārklu biezokņus nomainīja purvains līdzenums, apaudzis ar bērzu krūmājiem un ķeburainām lapeglēm. Te netrūka zileņu, un vāveres krietni pamielojās. Aiz lap- eglājiem nāca ozolu birzis. Cik alkatīgi uzklupa jaunajām zīlēm izbadojušās ceļinieces!

Tomēr arī šie meži vāverēm nepatika. Pagāja vēl dažas dienas, iekām viņas sasniedza jauktus mežus — visai līdzīgus tiem, kurus klaiņotājas nesen tika atstājušas. Tomēr atšķirībā no pamestā apvidus šeit visur varēja redzēt čiekurus un lielu riekstu čemus ar biezu, zaļu čaumalu. Daudzas vāveres uzmeklēja sausus dobumus un palika šajos mežos uz pastāvīgu dzīvošanu, bet Melnaste kopā ar baru, kas tagad bija manāmi sarucis, devās vēl tālāk uz rietumiem.

Cilvēki ievēroja, ka garām dravai skrien daudzas vāveres. Vecais bitenieks, noraudzīdamies pakaļ pelēkajiem zvēriņiem, kas lēkāja koku zaros, ieminējās: «Vāveres atceļojušas — šogad būs labas medības!»

MELNĀ SABUĻA PIEDZĪVOJUMI

Skarba ir Būrējas kalnu daba. Pavasaris te atnāk vēlu. Maijā, kad saplaukst bērzu lapas un skujmešu maigi zaļās skujiņas, naktīs reizēm uznāk tik stipras salnas, ka ūdens peļķēs pārklājas ar biezu ledu. Dziļās kupenas ziemeļu puses gravās saglabājas līdz jūlijam, bet septembra beigās kalnu virsotnēs jau uzkrīt pirmais sniegs.

īsā Būrējas vasara bija pašā plaukumā. Pieturējās karstas dienas, un vaivariņi dvesa skurbinošu smaržu pat nakts dzestrumā. Melnītis pamodās savā vecpuiša alā vēlu. Sajā nemierīgajā kāzu rotaļu laikā sabuļa parastais dzīves ritms bija sajucis. Zvēriņš tika izskraidījis daudz gravu un nogāžu, iekām kādās akmeņu sabirās viņam palaimējās sastapt valdzinošu sabulieni. Viņas īsā tumšbrūnā spalva laistījās zīda spīdumā, īpaši izceļot galviņas gaišo, maigo toni. Krūtis viņai rotāja spilgts oranžs plankums.

Melnītis iemīļoja svešinieci no pirmā skatiena un bija gatavs sekot daiļavai līdz pat kailajām sopku virsotnēm, ja vien neuzkultos gaišbrūns sabulis. Sāncenši uzlūkoja viens otru tikai dažus mirkļus. Pirmais kautiņā metās Gaišais. Izdrāzies no alas, Melnītis kā putns uzlidoja lapegles galotnē, un Gaišais sekoja viņam pa pēdām.

Aptupies ērtāk zaru žuburā, Melnītis nikni aizstāvējās un tik tikko "nenogrūda sāncensi zemē. Starp sabuļiem iedegās izmisuma pilna cīņa. Zvēriņi, sabozuši spalvu, atņirguši sīkos, bet ļoti smailos, asos zobus, drosmīgi metās viens otram virsū, sirdīgi rūkdami. Sekmes pārmaiņus guva gan viens, gan otrs. Beidzot Melnītim izdevās nogāzt pretinieku uz muguras un sagrābt aiz rīkles. Gaišais, sēkdams aiz elpas trūkuma, sasprindzināja pēdējos spēkus un izrāvās no Melnīša asajiem zobiem. Tikai žigla bēgšana tagad varēja glābt Gaišā dzīvību, un viņš mudīgi aulekšoja projām pa kritalām, pa zariem, lēkdams no koka uz koku kā vāvere. Melnītis ilgi vajāja Gaišo, līdz aizdzina viņu tālu projām no sava medību rajona, bet arī pats bija galīgi piekusis.

Atpūties zem vēja izgāztas egles, Melnītis devās uzmeklēt sabulieni. Neatradis viņu akmens krāvumos, melnais sabulis pa pēdām aizgāja pie iecerētās daiļavas dziļās, sausās alas. Tās ieeja slēpās zem veca akmeņbērza saknēm. Ieraudzījusi uzvarētāju, sabuliene neizrādīja ne mazāko prieku, taču arī nedzina viņu projām. Rītausmā abi zvēriņi kopā cilpoja uz sopkas virsotni, kur zem akmens plāksnēm mitinājās pīkstētāji — sabuļu iecienīts medījums.

Pīkstētāji izskatījās ļoti līdzīgi lielām īsastainām pelēm. Tie bija čakli, sabiedriski dzīvnieciņi. Nograuzuši zāļu stiebrus, viņi tos rūpīgi izžāvēja saulē un pēc tam savilka nelielās kaudzītēs zem klinšu pārkarēm, lai ziemai sagatavoto sienu nesamērcētu lietus. Pīkstētāji bija ļoti ziņkārīgi. Izdzirduši troksni, viņi izskrēja no alas, izslējās uz pakaļkājām kādā augstākā vietā un spalgi iesvilpās, it kā palīdzēdami sabulim, lai tas ātrāk var saskatīt medījumu.

Melnītis labi zināja šo nekaitīgo, miermīlīgo radību paradumus un no pīkstētāju medībām nekad nepārnāca tukšā — sabulis pacietīgi uzglūnēja mazajiem dzīvnieciņiem pie alām, gluži tāpat kā to dara kaķi. Noķēruši un apēduši divus pīkstētājus, abi sabuļi aizskrēja klajumā, kur auga zilenes. Sulīgo, saldo ogu deserts lieliski papildināja brokastis.

Remdējuši izsalkumu, sabuļi patvērās dzestrajos akmens sabiru labirintos un ilgi nerādījās ārpusē.

Sabuļu kāzu rotaļas ilga veselu mēnesi. Melnītim nācās atvairīt daudzus sāncenšu uzbrukumus, bet viņš aizvien svinēja uzvaru. Melnais sabulis pa šo laiku bija ļoti pieķēries savai draudzenei, bet reiz sabuliene gluži vienkārši izdzina viņu ārā. Nosēdējis lietū pie alas ieejas visu nakti, Melnītis otra rītā devās atpakaļ uz savu vecpuiša mitekli. Pēc tam viņš vairākkārt atgriezās pie akmens sabirām, bet sabuliene stūrgalvīgi izvairījās no sastapšanās.

Beidzās īsā ziemeļu vasara. Nodzeltēja koku lapas. Līdz pašam apvārsnim stiepās bezgala plašs, dzeltens okeāns. Vēja brāzmas norāva kokiem visas lapas. Spožajos saules staros kā zelta dzirksteles liesmoja birstošās lapegļu sķu- jiņas. Sajā īsajā laikā, kad visur bija pārtikas atliku likām, meža iemītnieki centās pēc iespējas ātrāk ataudzēt taukus, kas trūcīgajā ziemā dzīvniekiem ir tik nepieciešami.

Dienu aizvadījis lielāko tiesu alā, Melnītis deva priekšroku medībām vakarā ap saules rietu un rītausmā, bet, ja neveicās, viņu varēja redzēt rosāmies dienā un dažkārt arī naktī.

Septembra beigās sniega sudrabs pārklāja Būrējas grēdu kailās, apaļās virsotnes, taču pagāja vesels mēnesis, iekām pirmais sniegs ietina baltās seģenēs mežu, kurā dzīvoja Melnītis.

Todien melnais sabulis iznāca no alas vēlu. Paošņājis sniegu, viņš piesardzīgi izgāja uz takas un skrēja uz sauso purvāju, kur mita ļoti daudz treknu meža peļu ar īsu asti. Sabuļi galvenokārt pārtika no šiem grauzējiem. Sniega fonā Melnīša biezais, kuplais kažociņš šķita piķa melns. Retie, baltie akoti atgādināja sīkas, dzirkstošas sniegpārsliņas, kas šur tur uzbirušas zīžainajam, mīkstajam kažociņam. Nelielo galvu, ko klāja gaišbrūna, īsa spalva, rotāja apaļas, spožas acis, kas raudzījās pasaulē izbrīna pilnas, saspringušu skatienu. Sīs acis un melhais, amizantais deguntiņa gals padarīja Melnīti mazliet līdzīgu plīša rotaļu lācēnam.

Purvājā Melnītis uzmeklēja peles alu un, paslēpies aiz ciņa, ilgi gaidīja, kad saimniece iznāks ārā. Sabuļa pacietība tika atalgota ar gardām brokastīm, un tikai sīka asins lāsīte sniegā liecināja par plēsoņa sekmīgajām medībām. Lai pilnīgi remdētu izsalkumu, viņam vajadzētu notiesāt vēl kādas piecas peles, bet šajā gadā grauzēji bija sastopami visai reti, tāpēc Melnītirn bieži nācās apmierināties ar augu barību, kaut arī viņš bija tipisks plēsonis.

Stāvajā sopkas nogāzē klinšu spraugās kuploja ciedrupriežu zvilnājs. Ziemā krūmu zari piekļāvās zemei. Sniegs pārklāja un pieputināja zvilnāju, tā ka lielie zvēri nevarēja tikt tam cauri, turpretim sīkie dzīvnieciņi, jo sevišķi peles, burunduki un pīkstētāji, te atrada lielisku patvērumu. Krūmos varēja paslēpties ne vien no plēsīgiem zvēriem, bet arī no spārnotiem ienaidniekiem. Grauzējus uz šejieni atvilināja lielāko tiesu ciedrupriežu čiekuru eļļainās sēklas — riekstiņi ar plānu čaumalu. Arī lāčiem tie ļoti garšoja.

Uz šiem necaurejamajiem biezokņiem devās arī Melnītis. Te varētu izdevīgā reizē nogalēt neuzmanīgu pīkstē- tāju vai peli, kā arī pamieloties ar riekstiņiem. Sabulis līdz vēlam vakaram klusītiņām, bez trokšņa rosījās krūmos — gan trausās augšā lēzenos zaros, lai nokostu kādu čiekuru, gan skrēja lejā to izlobīt. Šķita, ka zem zvilnāja biezajiem zariem sabulim nedraud nekādas briesmas. Taču no vecas egles galotnes zvēriņu jau sen vēroja lielais, ausainais ūpis, grauzēju mednieks.

Krietni pamielojies ar riekstiņiem, Melnītis izlīda no kuplo zaru apakšas un grasījās tecēt projām uz mājām, bet pēkšņi asi nagi sāpīgi sažņaudza mazo ķermenīti un spēcīgi spārni pacēla sabuli gaisā. Bezpalīdzīgi locīdamies, Melnītis spalgi brēca, tā ka skanēja viss mežs. Šķita, ka viņa dzīves mirkļi ir skaitīti. Upis lidoja lēnām, izraudzīdams ērtu vietu vakariņām.

Parasti viņš notiesāja upuri dižmežā, bet šobrīd putnam nebija spēka aizlidot tik tālu, tāpēc ūpis taisījās nogalēt Melnīti uz asa klints izciļņa. Pieturēdams medījumu ar vienu ķetnu, ūpis mēģināja ar otru stingrāk ieķerties akmens dzegā, bet laikam gan valbacis nebija pietiekami cieši sažņaudzis savu upuri un tāpēc nepaspēja paveikt vienkāršo triku — manīgais sabulis izlocījās kā čūska un iecirta zobus ūpim kaklā. Konvulsīvi vēzēdams spārnus, putns nesa Melnīti tālāk, bet zvēriņi aizvien dziļāk ieko- dās ienaidniekam kaklā. No brūces šļācās asinis, plūzdamas pār putna krūtīm un notriepdamas arī Melnīti. Upis zaudēja spēkus un sāka slīgt lejup. Nu jau viņš lidoja pie pašas zemes, ar spārniem ķerdamies aiz krūmiem, un beidzot ietriecās sasalušā cinī.

Izcīnījis tik neparastu uzvaru, Melnītis vispirms nokoda putnam galvu un tad, patveries zem vecas apses saknēm, sāka laizīt savas brūces.

Nākamajā dienā sabulis uzmeklēja sastingušo ūpi un gardu muti notiesāja turpat vai pusi. Melnītis nāca pie medījuma un mielojās ar ūpja gaļu vairākas dienas, līdz no briesmīgā ienaidnieka palika pāri tikai mīkstu, pelēku spalvu kaudze, kas arī drīz pazuda zem biezās uzsnigušā sniega kārtas.

Gāja dienas. Mclnītim ar barības salūkošanu veicās sliktāk un sliktāk. Dziļais sniegs apgrūtināja kustības, un peles nerādījās ārā no alām. Melnītis aizvien biežāk devās uz veco izdegumu, kur kuploja brūkleņu mētras, un rakņājās sniegā, meklēdams tumšsarkanās ogas.

Brūklenāji auga lapegļu izdegā. Retie, nokaltušie koki, kuriem jau sen bija nokritusi miza, vēl turējās zemē ar apdegušajām saknēm. Tas bija skrajš, ļoti gaišs mežs, tāpēc Melnītis uz šejieni nāca pa naktīm. Platās, ar biezu spalvu apaugušās ķepas pat irdenā sniegā neiegrima, pārāk dziļi un ļāva sabulim aiziet tālu mežā. Cik pasakaini skaista bija ziemas nakts gaišajā skujkoku taigā! Piecdesmit grādu sals bija izrotājis koku un krūmu zarus ar dimantu virknēm, kurās spožajā mēness gaismā zalgoja zaļas dzirkstelites. Dzidrais, blīvais gaiss mirdzēja maigā, zilganīgā blāzmā. Tumšzilajās, bezgalīgajās debesīs sačukstējās lielas zvaigznes. Klusums… Pēkšņi nodārdēja spalgs grāviens — salā bija pārsprādzis kāds koks.

Brūklājs pievilināja ne tikai sabuļus vien. To bieži apmeklēja mežirbes, rubeņi un lielie, smagnēji lidojošie medņi. Putni meklēja barību tikai dienā, bet naktīs gulēja uz zemes, ierakušies sniegā. Melnītim ļoti garšoja šo meža vistu gaļa, taču nebija viegli sameklēt kāroto medījumu.

Pie mežirbes guļvietas neveda nekādas pēdas. Putns krišus iekrita sniegā tieši no koka un tūdaļ ierakās dziļi kupenā. Sabulis varēja atklāt snaužu tikai tad, ja tieši uzdūrās bedrītei sniegā.

Ziemas vidū nomaļajā, mežiem aizaugušajā gravā, kur mitinājās Melnītis, atnāca mednieki. Uzslējuši telti un uzstādījuši tajā skārda krāsniņu, viņi palaida savus jā- jambriežus ganīties ķērpjos un paši sāka izlikt slazdus.

Kādas viltības tikai neizgudroja mednieki, lai piemānītu sabuli! Viņi gan iekāra krūmā gabaliņu gardās irbes gaļas, bet apakšā palika slazdu un apkaisīja to ar putna spalvām, gan nolika ēsmu padziļinājumā starp saknēm un priekšā nomaskēja lamatas. Mednieku rokās nokļuva ne mazums sabuļu. Pūkainās ādiņas, saliktas maisā, karājās lapeglē pie telts. Tāds pats liktenis piemeklētu arī Melnīti, ja pie medniekiem nebūtu atbraucis medību saimniecības speciālists. Pēc sarunas ar viņu mednieki sāka ķert sabuļus dzīvus nosūtīšanai uz tāliem Oholskas piekrastes rajoniem — aizvāca lamatas un to vietā uzstādīja koka kastītes, ko bija atvedis atbraukušais vīrs, bet ēsmai lika lielus aļņa gaļas gabalus.

Apstaigājot naktī savu medību rajonu, Melnītis uzdūrās melnam, četrstūrainam caurumam. No cauruma, kas rēgojās sniegā, plūda kārdinoša sasalušas gaļas smarža. Sabulis brītiņu minstinājās šaubās, bet tad, pārliecinājies, ka nekādas briesmas nedraud, nolēma aizstiept gaļas gabalu, kuru nezin kas bija atstājis koka «alā». Viņš piesardzīgi ielavījās slazdā, bet, tikko pieskārās ēsmai, tā viņam aiz muguras klaudzēdamas nokrita koka durtiņas un nogrieza atkāpšanās ceļu. Velti zvēriņš skrāpēja un grauza slazda durtiņas — tās nepadevās.

Visu nakti Melnītis šaudījās tumšajā sprostā, taču nekas nelīdzēja. Galīgi nomocījies, viņš bez kādas ēstgribas paskrubināja sasalušo gaļu.

Pienāca diena. Melnītis vairs nevarēja sasildīties straujā skrējienā, un viņam sāka salt. Par laimi, slazdā bija nolikts liels kumšķis sausu aļņa spalvu, kas gūsteknim noderēja siltām cisām un apsegam.

Ap pusdienu iečīkstējās sniegs zem mednieka slēpēm. Melnītis šausmās sāka šaudīties pa sprostu, bet cilvēks pacēla kasti, uzmauca tai līdz pusei maisu un atvēra durtiņas. Gūsteknis vienā mirklī izlēca no slazda, taču tūdaļ nokļuva maisā un mednieka roka piespieda zvēriņu pie zemes. Cieši aizsējis maisu, cilvēks ielika sabuli mugursomā un priecīgs aizslēpoja uz telti.

Melnītis prata tikt galā ar daudziem šķēršļiem — iz- grauzties cauri ledum, izrakt alu, pārkost saknes, bet nevarēja nekā padarīt mīkstajam audumam. Sākumā zvēriņš saniknots koda un skrāpēja to ar ķepām, bet tad, zaudējis spēkus, aprima.

Atnesis medījumu teltī, vīrs nesteidzās izņemt sabuli no maisa — viņš ielika tur gabaliņu gaļas un sauju rupj- gi audaina sniega slāpju dzesēšanai.

Melnītis dažas dienas nodzivoja siltajā teltī kopā ar medniekiem. Viņi gribēja noķert vēl dažus sabuļus, taču piedzīvoja neveiksmi. Zaudējuši cerības, mednieki jau grasījās novilkt Mehntim ādu — noņemšanās ar dzīvu sabuli bija saistīta ar lielām grūtībām, bet, kad zvēriņš tika izvilkts no maisa, mednieki nevarēja vien nopriecāties par ārkārtīgi skaisto, tumšo kažociņu un atstāja Melnīti dzīvu.

Atnāca pirmais pavasara mēnesis, bet naktīs joprojām pieturējās bargs sals. Tikai rāmajās bezvēja dienās spožā saule pakausēja kupenām augšējo kārtiņu, un tad virs sniega izveidojās stiklaina garoziņa - sērsna.

Trīs dienas briežu vilktās nartās Melnītis tika vests uz pieņemšanas bāzi. Mednieki steidzās, taču nokavēja: pēdējie dzīvie sabuļi bija nosūtīti uz Kolimu jau dienu agrāk. Aplūkojis Melnīti, bāzes direktors tomēr pieņēma sabuli. «Kāds skaistulis!» viņš izsaucās. «Paturēsim zvēriņu līdz nākamajam rudenim bāzē un nosūtīsim uz Ma gada nu ar pirmo grupu.» Norēķinājies ar ķērājiem, viņš ievietoja gūstekni plašā divkarneru sprostā, kas bija pielāgots sabuļu ilgstošai turēšanai. Tā sākās Melnīša dzīve pie cilvēkiem.

Sabuļa jaunajam mājoklim bija divi nodalījumi. Pir- I mais, apvilkts ar cinkotu stiepļu tīklu, noderēja par ēdamistabu. Te katru dienu tika ielikta svaiga gaļa un sasalušas brūklenes, vanniņā ieliets ūdens. Otrais nodalījums bija aptumšots — no visām pusēm to ietvēra finiera sieniņas un iekļūt tajā no ēdamistabas varēja vienīgi pa apaļu caurumu. Si īpatnējā guļamistaba, līdz augšai piebāzta ar aļņa spalvām, vedināja uz mierīgu atpūtu. Te Melnītim likās, ka viņš ielīdis īstā alā.

Bāzē atradās ap divsimt tādu sprostu. Patlaban tie stāvēja tukši un telpās valdīja klusums. Tikai reizi dienā atnāca bāzes direktora sieva, atnesa melnajam sabulim [ ūdeni un barību, kā ari iztīrīja sprostu. Izbāzis no guļam- telpas īgno purniņu, gūsteknis uzmanīja sievietes roku nesteidzīgās kustības, skaļi sprausloja un izlikās, ka gribētu un varētu uzbrukt cilvēkam. Taču saimniece, zinādama sabuļu paražas, nepavisam nebaidījās no zvēriņa draudiem.

Pagāja vairākas nedēļas. Melnītis aprada ar jaunajiem apstākļiem un pārstāja grauzt stiepļu tīklu. Viņš pat atkopās un pieņēmās svarā, jo saņēma labu barību un tika pastāvīgi aprūpēts. Agrāk tik niknais zvēriņš aizvien biežāk ar dzīvu ziņkāri vēroja cilvēku.

Reiz saimniece bija aizmirsusi aizšaut sprosta durtiņas — un gūsteknis, izmantodams šo kļūmi, izspruka tfrī- vībā. Pirmām kārtām viņš aizskrēja pie loga, bet ar asajām acīm tūlīt saskatīja stiklu. Nolēcis no palodzes, Melnītis sāka pētīt bāzes iekštelpas. Ar stiprajiem, asajiem nadziņiem viņš viegli uzrāpās augšā pa sienas apmetumu un skraidelēja pa šaurām dzegām. Rūpīgi apskatījis plašo istabu un neatradis nekur ne mazāko spraugu vai caurumu, Melnītis norāpās lejā uz grīdas.

Izskraidelējies tiku tikām, zvēriņš uzgāja kaktā noliktu kastroli. Oda pēc gaļas. Nobīdījis vāku, sabulis izvilka gabalu aļņa gaļas, bet nespēja to visu apēst. Tad, saskaņā ar vecu plēsoņa paradumu, viņš aizstiepa neapēsto gaļu zem skapja un pārklāja guvumu ar lupatu, ko bija atradis uz grīdas. Pēc tam, laikam gan zaudējis uzticību kastrolim, Melnītis savilka visu gaļu paskapē, bet pats atgriezās būrī un vienā mierā aizmiga, ievīstījies aļņa spalvās gluži kā dūnu segā.

Dienā atnāca saimniece pabarot Melnīti un, ieraudzījus: tukšo kastroli, nodomāja, ka gaļu aizstiepis kaķis. Tika* pie Melnīša būra viņa saprata, kurš ir īstais vaininieks

Par visu notikušo tika ziņots direktoram, un viņš, k. pieklājas jebkuram priekšniekam, pieņēma lēmumi «Melnīti pārvietot uz kabinetu, lai zvēriņš pierod pie ci vēkiem!»

Direktors, vecs mednieks, speciālists sabuļu audzēšar brīvā dabā, dzīvoja divatā ar sievu četristabu dzīvok Tur vēl mitinājās medību suns Putenis un raibs runc Murciņš. Melnītis, piektais iemītnieks, tika nometina dzīvoklī gluži nemanīts: dienā sabulis neatstāja sprosi kur gulēja, saritinājies kamoliņā mīkstās aļņa spalv" bet naktī Putenis devās uz suņu būdu un Murciņš — kūti ķert peles.

Jau pirmajā naktī Melnītis nesteigdamies apstaig" visu direktora dzīvokli, izložņāja skapjus, etažeres plauktus, apošņāja visas spraugas. Pamanījis, ka v u vēro cilvēki, sabulis paslēpās tumšā kaktā aiz skapja tikai uz rīta pusi ielīda atpakaļ sprostā.

Otru ritu saimniece pirmo reizi sauca sabuli vār'-'\ «Melnīt, Melnīt!» viņa aicināja, turēdama rokās bļod

«Nāc ēst!» Sieviete nolika bļodiņu pie sprosta, apsēdās patālāk un vēroja, ko darīs sabulis. Melnītis gan pabāza galvu no sprosta, taču ilgi neuzdrošinājās nākt ārā, Let nepazīstamās barības kairinošā smarža palīdzēja zvēriņam pārvarēt bailibu. Viņš pienācīgi novērtēja krējumu un ar baudu izlaizīja bļodiņu.

«Ellē, brāl, tev taču garšo krējums tāpat kā Murciņarn!» saimniece iesaucās. Viņa ielika bļodiņā vel karoti krējuma, un šoreiz Melnītis ilgi nevilcinājās. Garšīga barība — tas ir labākais ceļš uz jebkura savvaļas dzīvnieka sirdi. Saimniece to labi zināja. Viņa deva Melnītim gan medu un žāvētus augļus, gan aknas un olas. «Melnītis ir īsts kārumnieks,» viņa sacīja vīram.

Reiz, kad saimnieces nebija iekšā, Murciņš izdzirda direktora kabinetā klusu švīkstoņu — tur draiskuļojās Melnītis. Nospriedis, ka dzīvoklī ielavījusies žurka,. Murciņš uzmanīgi ielūkojās pa pusatvērto durvju spraugu. Runča cīņas spars tūliņ pagaisa: kabinetā skraidelēja svešs zvēriņš. Kaut arī tas bija mazāks un laikam arī vājāks par runci, Murciņš neuzdrošinājās tūdaļ uzbrukt svešiniekam.

Tikai tad, kad Melnītis, nemanīdams Murciņu, tuvojās •tā paslēptuvei, runcis šņākdams izlēca no slēpņa un, izlaidis nagus, mēģināja sagrābt nepazīstamo zvēriņu aiz ipkakles. Sajā mirklī sabulis pats melās niknā uzbrukumā. Palēcies uz augšu, viņš zibenīgi uzlēca pretiniekam uugurā un sāpīgi iekoda tam skaustā. Žēlabaini iebrēcies, lurciņš apvēlās uz muguras un, kārpīdamies ar visām itrām ķepām, atgrūda Melnīti. Istabā sacēlās neiedomā- "hiis jandāliņš. Runcis bija krietni stiprāks par sabuli, iču atpalika veiklība, prasmē zibenigi laisl darbā zobus

uzbrukt no augšas. Izvairījies 110 Murciņa nagiem un zobiem, Melnītis kā itns uzlidoja augšā uz galda, etažeres vai bufetes un i- . turienes drošsirdīgi klupa virsū pāridarītājam. Mur- pš apkaunots bēga no kaujas lauka. Iesprucis zem skapja, icis sāka žēlabaini ņaudēt, aicinādams palīga saimnieci. 2 šās sadursmes Murciņš bija spiests atdot sabulim 11 valdījumu un kopš tā laika mitinājās virtuvē, kur t> ::nīti ielaida tikai retu reizi. Sabulis un runcis pirmo reizi sastapās gluži nejauši, r>rctim suns iepazinās ar Melnīti paša saimnieka klāl- tv aē. Putenis, saodis sabuli, grasījās mesties virsū zvēri m, kā pieklājas medību sunim, taču bargs saimnieka uzsauciens spieda viņu palikt uz vietas. Jāpiebilst, ka Putenis bija labi dresēts suns ar maigu, delikātu raksturu.

Melnītis, iztālēm vērodams ienaidnieku, neizrādīja ne mazākās bailes, tikai neuzticējās sunim, kas tik rāmi raudzījās uz sabuli. Tā noritēja šī pirmā tikšanās, kuras laikā sabulis un suns izturējās mierīgi, ar lielu pašcieņu.

Atnāca vasara. Melnītis jau bija pavisam pieradis pie cilvēkiem un labprāt pozēja direktoram, kad tas fotografēja zvēriņu. Sevišķi cieši melnais sabulis sadraudzējās ar saimnieci. Dzīvojot pie ļaudīm, Melnītis pamazām mainīja savas paražas, dzīvesveidu, pārvērtās dienas dzīvniekā. Sabulis tagad gulēja nevis savā midzenī, bet gan uz mīksta dīvāna vai gultā, turklāt palīda dziļi zem segas. Uz azaidu zvēriņš ieradās laikā, bez aicināšanas. Pārliecinājies, ka uz galda ir krējums, sabulis uzrāpās saimniecei uz ceļiem, un tā baroja viņu, pasniegdama trauciņā kāroto cienastu. Melnītis tā pierada ari pie Puteņa, ka dažreiz abi mielojās no viena šķīvja, liii viesi brīnījās nenobrīnī- damies par viņu draudzīgajām attiecībām.

Tagad Melnītis staigāja vasaras tērpā un šķita izkāmējis, izstīdzējis, zvēriņa aste un ausis bija kļuvušas it kā garākas.

Reiz, revidēdams saimnieces tualetes galdiņu, pie kura sabuli vienmēr vilināja dažādās smaržas, Melnītis ieraudzīja spogulī savu attēlu. Noturējis to par svešu sabuli, zvēriņš iešņācās, uzmeta kūkumu, saslēja spalvu un klupa svešiniekam virsū, taču drīz pārliecinājās, ka uz galdiņa nav neviena cita kā vien viņš pats, un nomierinājās.

Melnītis nebija vienaldzīgs arī pret radiouztvērēju — viņam patika melodiska mūzika. Tā atgādināja dzimtā meža šalkas. Tikai ar Murciņu sabulis nelīga mieru, un runcis gandrīz nemaz nerādījās mājā.

Redzēdams, ka gūsteknis joprojām ilgojas pēc brīvības un visiem spēkiem cenšas to atgūt, direktors darīja visu, lai novērstu bēgšanu. Logos tika ielikts stiepļu tīkls, durvis vienmēr cieši aizdarītas. Un tomēr Melnītim reiz laimējās izkļūt no dzīvokļa brīvībā. Kāds prieks sagrāba sabuli, kā viņš pārvērtās! Nē, brīvību nevarēja mainīt pret brango dzīvi drošībā, pret mīksto, silto gultu. Meža aicinājums bija stiprāks par pieķeršanos cilvēkam.

Direktors ievēroja, ka sabulis pazudis, un ataicināja divus medniekus ar zvēru ķeramo tīklu. Viņi trijatā de« vās meklēt bēgli. Nav zināms, vai Melnītis tiktu atrasts,

ja nepatfdzētu Putenis. Gudrais suns, pie pašas mājas uzņēmis pazīstamās pēdas, panāca bēgli. Uzdzinis Melnīti kokā, Putenis, skaļi riedams, pavēstīja medniekiem par savu atradumu, un tie izlika tīklu apkārt kokam. Viens no medniekiem rāpās kokā pakaļ Melnītim. Ieraudzījis svešu cilvēku, sabulis lēca lejā, taču nespēja nekur aizbēgt, jo sapinās nostieptajā tīklā.

Par sodu Melnītis tika iesēdināts sprostā, bet saimniece drīz viņu atkal ielaida istabā.

Ja Melnītis nodzīvotu pie cilvēkiem dažus gadus, iespējams, ka viņš pierastu pavisam, taču apstākļi iegrozījās citādi. Saimniekiem vairs neiznāca laika kopt un pieskatīt sabuli. Atnākot ziemai, uz bāzi sāka vest saķertos sabuļus. Steigšus tika komplektēta pirmā grupa zvēriņu, kurus paredzēja izlaist brīvībā Ohotskas jūras piekrastē. Sai grupai pievienoja arī Melnīti.

Viņu iedzina finiera sprostā sabuļu pārvadāšanai un kopā ar citiem zvēriņiem aizveda uz staciju. Tur sprostus iekrāva pasažieru vilciena bagāžas vagonā. Aukstums un riteņu klabēšana neļāva sabuļiem aizmigt. Zvēriņi sildījās, bez mitas šaudīdamies šaurajos sprostos. Habarovskā sabuļus ievietoja siltajā karantīnas ēkā, bet otrā rītā sprostus aizveda uz lidostu un iekrāva lielā lidmašīnā. Lidojumu Melnītis panesa bez grūtībām.

Pēc nolaišanās paredzētajā lidlaukā sabuļus pabaroja un ļāva tiem atpūsties. Tad sprosti zirgu vilktās ragavās tika nogādāti tuvākajā padomju saimniecībā; tur sprostus pārkrāva briežu nartās un veda tālāk uz to vietu, kur bija paredzēts izlaist zvēriņus brīvībā-. Briežu pajūgu karavāna izstiepās kilometra garumā, un ikvicnās nartās tika vesti vairāki sabuļu sprosti.

Kamēr sabuļus transportēja automobiļos un lidmašīnās, viņi tupēja sprostos pieklusuši un rimti, turpretim tagad zvēriņi, sajutuši meža smaržu, ārkārtīgi uztraucās, grauza sprostus, bāza ārā purniņus, urkšķēja un šķindināja dzirdināšanas trauciņus.

Nonākuši paredzētajā vietā, mednieki nocēla sabuļu sprostus no nartām, nolika sniegā un plaši atvēra durtiņas: lūdzu, nāciet laukā, brīvībā!

Pienāca arī melnā sabuļa kārta. Taču Melnītis nesteidzās. Izbāzis galvu, zvēriņš vispirms palūkojās apkārt un pārliecinājās, ka aiz sprosta viņam neviens neuzglūn. Tad sabulis paošņāja gaisu un pēkšņi aizaulekšoja meža

biezoknī. Jau iztālēm noskatījis kuplāku eglīti, zvēriņš vienā mirklī uzšāvās augšā un paslēpās tumšzaļajā, biezajā vainagā.

Ļaudis atstāja sabuļiem saldētu gaļu un atgriezās ciematā. Pārceļotājiem sākās patstāvīga dzīve.

Dažas naktis Melnītis iztika ar barību, ko bija atstājuši cilvēki, un pēc tam pārcēlās uz sopkām. Jau pirmajā dienā viņš nokoda kādu bezrūpīgu vāveri, bet gravā uzgāja sa- bulienes pēdas — viņa bija atvesta uz šejieni tajā pašā reizē.

Sākās marta atkušņi. Melnītis priecīgs skraidelēja pa mežu. Viņu gaidīja jauna dzīve — visapkārt pletās piesnigušās taigas tāles. Četrkājainie pārceļotāji no tālajiem Būrējas kalniem tagad bija šeit atraduši jaunu mājvietu.

SOGŽOJS — SAVVAĻAS ZIEMEĻBRIEDIS

Ekspedīcijas pavadonis evenks Porotovs bija profesionāls mednieks. Iedams līčloču pa meža biezokni, viņš droši veda nastām apkrautu ziemeļbriežu virkni — brieži bija piesieti cits citam ar ādas siksnām. Neviens nastu nesējs dzīvnieks neaizķersies aiz koka, ja tam pagājis garām pirmais briedis — karavānas vadonis. Karstā vasaras diena tiecās uz vakara pusi. Nonācis pie meža strauta, Porotovs apstādināja smagi elsojošos briežus.

— Šeitan taisīsim nometni, — viņš sacīja, piesiedams pirmo briedi pie bērza. Kopā ar medību pārzini, kuru Porotovs pavadīja ilgā ekspedīcijā, viņi ātri noņēma briežiem nastas. Medību pārzinis uzcēla telti, pavadonis aizveda briežus plašā norā un uzsēja katram kaklā tievu koka stuburu — ar tādu kavēkli dzīvnieks nevarēja aizklīst tālu projām. Slaucamajai briežu mātei viņš uzkāra kaklā paštaisītu zvaniņu — botalu (skārda kārba, kuras iekšpusē stieplītē piestiprināta skrūvīte, kas dauzījās pret kārbas sienām).

Drīz netālu no telts iedegās ugunskurs un sāka mutuļot taidzinieka uzticamais pavadonis — tējkanna. Tad Porotovs, paņēmis emaljētu bļodiņu, gāja meklēt briežu māti. Viņš atgriezās, nesdams brīnišķīgu, biezu, smaržīgu pienu. Piena nebija vairāk par puskrūzītl, bet tēja iznāca tik garda, it kā tai būtu pieliets krietni daudz lieliska krējuma. Diezin vai vēl kādam citam nagainim ir tik trekns, garšīgs piens!

Ceļavīri nesteigdamies dzēra tēju. Pēc tam viņi ķērās pie vakariņām un mielojās ar vārītām mežirbēm un brūniem, neraudzētiem plāceņiem, ko mērcēja biezajā briežu mātes pienā. īsa ir vasaras nakts. Tikko saule pacēlās pār mežu, slaucamā briedaļa atnāca pie telts un, šķindinādama bo- talu, modināja ceļavīrus. Pie telts atskrēja ari briedulēns. Medību pārzinim šķita, ka nometnē atnākusi cūka, tik skaidri bija saklausāma rukšķēšana. Taču viņš, palūkojies ārā no telts, ieraudzīja vienīgi briežus. Porotovs, nojautis medību pārziņa neizpratnes cēloni, paskaidroja: «Tā mazais briedītis sauc māti.»

Medību pārzinis grasījās briedaļu noglāstīt, taču tā nicīgi noskurinājās, pagāja sānis un blenza uz viņu ar lielajām, izvalbītajām acīm, it kā gaidīdama kādu gardumu. Tāds gardums briežu mātei bija sāls, ko viņa bija saodusi jau iztālēm. Papletis plaukstu, medību pārzinis pastiepa roku pretim briedaļai, un viņa bez bailēm pienāca pavisam klāt cilvēkam un kāri uzlaizīja sāli, purinādama galvu, ko rotāja mazi, žuburoti radziņi.

No daudzajiem briežu dzimtas pārstāvjiem tikai ziemeļbriežu mātītēm ir ragi, visiem citiem ragi ir tēviņu dzimuma pazīme.

Pirms brokastīm Porotovs atgāja kādu gabaliņu no telts un aizdedzināja dūmkuru. Drīz tam apkārt sapulcējās visi brieži. Gribēdami aizdzīt uzmācīgos dundurus, ziemeļbrieži līda klāt pie paša ugunskura un nebaidījās ne uguns, ne dūmu. Diezin vai kāds cits dzīvnieks visā pasaulē tik stipri kāro tikt pie ugunskura!

Tagad dzīvnieku saķeršana nesagādāja nekādas grūtības, un septiņu briežu karavāna no jauna devās ceļā.

Ekspedīcija nostaigāja taigā daudzus kilometrus. Bija pienācis rudens — sēņu laiks. Tagad pavadonim vajadzēja ilgāku laiku, iekām viņš varēja saķert briežus. Meklēdami gardās sēnes, dzīvnieki aizklīda tālu uz visām pusēm, un bija nepieciešama liela prasme sadzīt tiem pēdas pēc tikko manāmi nomīdītās zāles.

Reiz pie briedaļām, kas ganījās netālu no ceļavīru apmetnes, atnāca savvaļas ziemeļbriedis — Sogžojs, skaists, piesardzīgs briežu tēviņš. Simetriski žuburotie milzīgie ragi liecināja par bu||a spēku un veselību. Bieza, spīdoša spalva garām, baltām pinkām nokarājās lejup no dzīvnieka kakla.

Sogžojs, tikai vienu reizi iezvēlis ar ragiem, aiztrenca karavānas briežu vadoni un aizvilināja sev līdzi briežu mātes. Sogžojs saprata, ka mājas brieži ir saistīti ar cilvēku, un tāpēc pūlējās aizvest briedaļas tālāk projām no ekspedīcijas apmetnes. Sākumā viņas labprāt sekoja savam pavēlniekam, bet pēcāk divas — tās, kurām bija teļi, — sāka atpalikt un griezās atpakaļ. Velti Sogžojs mēģināja ar varu tās apturēt un piespiest sekot viņam. Briedaļas nogriezās sānis un pēc tam pārradās nometnē.

Uzausa rīts. Porotovs pirmajā brīdī nesaprata, uz kurieni aizgājušas četras briežu mātes. Viņš nosprieda, ka tās aizklīdušas uz sopkām pamieloties ar sēnēm. Nomek- lejies briedaļas augu dienu, pavadonis beidzot pārliecinājās, kurš vainojams to aizdzīšanā. Atgriezies nometnē, viņš pastāstīja par to medību pārzinim. Apspriedušies viņi nolēma, ka Porotovs jāšus mēģinās panākt briežus, nošaus Sogžoju, saķers arkānā briedaļas un cik iespējams drīzāk atgriezīsies nometnē.

Mazā gaismiņā apseglojis briedi, Porotovs paņēma ar- kānu un šauteni un jāja meklēt pazudušās briežu mātes. Viņam laimējās atrast svaigas bēgļu pēdas — varēja skaidri saskatīt, ka rasotajā zālē gājuši pieci brieži. Tagad viss bija saprotams, taču saule cēlās aizvien augstāk, rasa pazuda, pēdas kļuva tikko manāmas — un drīz sausā, ar rododendriem apaugušā grēdā pazuda pavisam. Vajadzēja griezties atpakaļ tukšām rokām.

Ar palikušajiem trim briežiem nebija iespējams transportēt visu ekspedīcijas mantību, tāpēc tika nolemts iekārtot platformu, sakraut uz tās daļu mantu, lai vēlāk Porotovs varētu atgriezties uz šejieni bez smagas kravas.

Platformas būvei nevajadzēja ne naglu, ne zāģa. Nocirtis četrus žuburus, Porotovs uzlika tiem pāri divas kārtis, pieslēja pie trim tuvu cita citai augošām lapeglēm un saklāja augšā kārtiņas, izveidodams paaugstinājumu. Apseguši mantas ar egles mizu, abi vīri devās tālāk. Porotovs laiku pa laikam apstājās un iecirta kokos no abām pusēm zīmes.

Pa to laiku laimīgais Sogžojs baudīja ģimenes dzīves priekus un cītīgi pūlējās pasargāt draudzenes no visām briesmām, un briedaļas savukārt uzmanīgi izturējās pret

Sogžoja vēlmēm. Briedis zināja, ka Jamaalina nogāzēs ir plašas ganības ar briežu ķērpjiem, un drošā solī veda draudzenes uz turieni.

Cik vienmulīgi un skumji ir lapegļu meži ziema! Retie koki ar kailajiem zariem šķiet nokaltuši. Sniega sega pārklāj sūnām apaugušos ciņus. Zeme vasarā te atkūst tikai kādu četrdesmit centimetru dziļumā. Pa tādu mežu var nobraukt ar briežiem veselu dienu, nemanot nekādas zvēru pēdas. Bet tad meža strauta krastā iezīmējas baltā zaķa cilpas, var redzēt, ka garausim nopakaļ lavījies lūsis un turpat netālu aizslājis alnis, bet sūnu purviņā virknējas ļoti daudzas pēdas. Te ganījušies ziemeļbrieži. Un tad atkal plešas meži bez zvēriem un putniem.

Vasarā brieži ar sēnēm un sulīgo, jauno zālīti vēl kaut kā varēja aizstāt ķērpjus, ja to nebija, turpretim, uzkrītot sniegam, viņu galvenā barība bija briežu ķērpji. Sie ziemeļu ķērpji izskatījās līdzīgi balto koraļļu sīkajiem zariņiem un bija radniecīgi sēnēm un aļģēm. Briežu ķērpji bija atrodami purvainās un akmeņainās vietās, taču ne visur. Ziemeļbrieži varēja mitināties tikai tur, kur auga briežu ķērpji, tur, kur briežu ķērpji neauga, nebija ari ziemeļbriežu.

Sogžoja oža bija neparasti smalka. Iedams pa mežu,

viņš no vairāku metru attāluma pat zem dziļa sniega varēja saost briežu ķērpju krūmiņu, kam, šķiet, nebija nekādas smaržas. Nekļūdīdamies Sogžojs atrada ķērpjus un ar priekškāju platajiem nagiem sāka enerģiski kašņāt sniegu. Atracis ķērpjus, viņš nokoda tiem galotnītes.

Īsajā ziemas dienā Sogžojs nespēja sameklēt pietiekami daudz barības un ganījās arī tumsā līdz vēlai naktij, meklēdams ķērpjus nevis ar redzi, bet gan paļaudamies vienīgi uz lielisko ožu. Briedaļas visur sekoja savam pavēlniekam, un viņš ļāva ganīties tām labākajās ķērpju norās. Tur, kur bija meklējuši barību ziemeļbrieži, sniegā rēgojās pēdas un dziļi rakumi, it kā te būtu ganījies meža cūku bars. Paēduši Sogžojs un briedaļas apgūlās sniegā. Stiprais sals netraucēja briežu skadro snaudu, jo nevienam citam taigas dzīvniekam nebija tik silta kažoka kā ziemeļbriedim. Pats spalgākais sals nevarēja izspiesties cauri briežu blīvajam, porainajam apmatojumam, ko pati daba bija radījusi cīņai ar aukstumu.

Sājos neapdzīvotajos apvidos Sogžojam nebija ienaidnieku: lāči bija nolikušies ziemas guļā, bet vilkus dziļie sniegi piespieda aiziet uz upju ielejām. Šķita, ka biklajiem briežiem nav labākas vietas pārziemošanai, taču arī ziemeļbrieži nespēja panest dziļo sniegu un kalnu vējus, kas bija aizdzinuši no šejienes vilkus. Briedaļas tikai ar pūlēm atraka ķērpjus un bieži vien, redzēdamas, ka Sogžojs izkašņājis sniegā dziļu bedri, skrēja pie viņa un apēda ar tādiem pūliņiem atkārpītos ķērpjus. Brieži bija spiesti pamest kalnu ganības un nokāpt ieleju plašajos purvājos, kur arī netrūka ķērpju.

Kādā saltā naktī, kad brieži vēl ganījās klajā purvā, Sogžojs izdzirda vilku soļu švīkstus. Atmetis galvu, viņš deva briesmu zīmi. Briedaļas sadrūzmējās ap barvedi. Pamanījis tuvojamies vilku baru, Sogžojs izslēja galvu tik augstu, ka ragu gali atspiedās pret skaustu, un lielos stiepienos drāzās projām uz piesnigušo mežu, kur sniegs bija irdenāks un vilki stiga dziļajās kupenās. Briežu matēs joņoja viņam pakaļ, saceldamas sniega mākoņus.

Sī novārdzinošā vajāšana vilkās ilgi. Bēgļi un vajātāji noskrēja daudzus kilometrus, līdz vilki pārliecinājās, ka briežu barā nav vārgu un slimu dzīvnieku un pie gaļas tikt neizdosies. Vilki sāka atpalikt, bet brieži vēl ilgi bēga no vajātājiem. Tad ziemeļbrieži beidzot apstājās un, sāniem cilājoties, ar plati atplestiem purniem tvēra salto gaisu.

Sogžojs atrada plašu līdzenumu ar retiem kokiem un palika te kopā ar briedaļām ilgu laiku.

Gadījās, ka ziemas beigās šajā apvidū pēc atstātajām mantām no jauna ieradās Porotovs un gribēja uzmeklēt arī aizgājušās briežu mātes. Atradis četru briedaļu un buļļa pēdas, Porotovs sāka dzīties tiem pakaļ jāšus uz brieža.

Kādā no spožajām, saulainajām dienām viņš pamanīja skrajmežā mierīgi ganāmies ziemeļbriežu ba riņu. Nokāpis no jājambrieža, Porotovs paslēpās aiz tā un uzmanīgi zagās briežiem klāt no aizvēja puses. Lai cik klusītiņām lavījās vecais mednieks, Sogžojs tomēr bija pamanījis viņu jau iztālēm un, atmetis galvu, ošņāja gaisu un sāka uzmanīgi vērot apkārtni. Mednieks vairs nevarēja iet tālāk. Nonācis līdzās resnai lapeglei, Porotovs palaida savu briedi ganīties, bet pats noslēpās aiz koka.

Sogžojs redzēja tuvojamies mājas briežu tēviņu, saoda cilvēka smaku un satraukumā riņķoja apkārt briedaļām, pūlēdamies arī tām iedvest nemieru, neatlaidīgi mudinādams briežu mātes uz bēgšanu. Tomēr tās vilcinājās. Cilvēka pierastā smaka briedaļām neiedvesa nekādas bailes, briežu tēviņš, kas nāca aizvien tuvāk, izraisīja vienīgi ziņkārību. Saslējušas ausis, briežu mātes neizpratnē blenza nācējā un lēnām virzījās tam pretim. Iespējams, viņas pazina briežu tēviņu, kurarn pakaļ bija gājušas ekspedīcijas karavānas.

Sogžoja sirdi aizvien vairāk sagrāba bailes. Nojauzdams kaut ko ļaunu, viņš vēl pēdējo reizi mēģināja aizvest projām briedaļas, pēc tam draudoši nolieca galvu pie zemes un izslēja ragus pretim nākošajam briedim, gatavodamies mesties tam virsū, bet taja brīdī vēja pūsma atnesa aso cilvēka smaku. Sogžojs nodrebēja, izlieca muguru un sparīgos rikšos devās projām. Aizskrējis pāri purvam, viņš apstājās pēdējo reizi, it kā atvadīdamies no stulbajām briedaļām, un tajā pašā mirklī saļima uz sāniem. Krizdams sniegā, Sogžojs izdzirda šāvienu, bet tagad viņa aizmiglotajā apziņā bailes ncpavīdēja.

Porotovs pārmeta šauteni pār plecu un devās pie briedaļām. Tās bija atjūkušas no cilvēkiem un vairījās no bijušā saimnieka. Tad Porotovs uzmeta arkānu jājam- brieža ragiem un piejāja pavisam tuvu vienai briežu mātei. Gaisā nosvilpa ādas cilpa, un arkāns cieši savilkās ap viņas ragiem.

Briežu mātes, pazaudējušas vadoni, mīņājās uz vietas, un Porotovs drīz saķēra tās citu pēc citas. Mednieks priecīgu prātu atgriezās brigādē, izstāstīja, kā atradis bēgles, un pamieloja draugus ar Sogžoja gaļu. Vēl ilgi pēc tam viņš vadāja līdzi skaistā buļļa silto ādu un allaž klāja to sev apakšā, nebaidīdamies saaukstēties pat tad, ja gadījās pārlaist nakti sniegā. Mednieks dēvēja briežādu par savu gultu.

Aprīļa beigās briežu mātēm, kas bija notvertas pēc bē- guļošanas, piedzima jauki, mīļi, tumšbrūni briedulēni. Viņi auga ļoti dūšīgi, slaidi un visai tramīgi — viņu dzīslās taču ritēja mežonīgā Sogžoja asinis.

PLATRADZIS

Pāri zemam, pārpurvotam mežam vēlās gari stiepti, dobji auri. It kā žēlodamies par nemīlīgo, salto rudeni, zvērs vaidēja, bet neviens viņam neatsaucās. Tā milzīgs, melns alnis, stāvēdams skraja bērzāja malā, vēstīja pasaulei par mīlas alkām. Aļņa gaišās kājas bērza tāss krāsā bija dziji iegrimušas zaļajā sūnā, un plato, žuburaino ragu asās smailes šķita gluži baltas. Alnis, meklēdams mātīti, bija vairākas dienas klaiņājis pa Omalas ieleju. Septembra zilajās debesīs uz dienvidiem traucās nokavējušos zosu virknes, un Platradzis, klausoties putnu nemiera pilnajos kliedzienos, izjuta alkainu vēlēšanos traukties tiem nopakaļ. Bet vai tad viņš varēja tikt līdzi spārnotajiem ceļiniekiem!

Platradzis jau sen nekā nebija ēdis. Platajām nāsīm drebot, viņš alkatīgi ieelpoja valgo meža gaisu, ko vīstošās vītolu lapas bija piesātinājušas ar vieglu vīna smaržu, ošņāja taku un visas pēdas, ko vien atrada. Vakarā, kad noklusa dienas skaņas, Platradža asā dzirde uztvēra tikko samanāmu alnienes aicinājumu. Smagais dzīvnieks, aizmirsis piesardzību, metās pretim balsij, pēc kuras tā bija karojis, lauzdams satrunējušās kritalas, ar ragiem atsizdamies pret bērziņu tievajiem stumbriem, tā ka mežs brikšķēja un skanēja. Izskrējis norā, alnis ieraudzīja slaidu skaistuli ar gaišām kājām.

Alniene, pagriezusi garās, kustīgās ausis uz atnācēja pusi, rāmi raudzījās viņā ar lielajām, melnajām acīm. Beidzot ziņkārība pārvarēja bailes, un alniene panācās soli tuvāk Platradzirn.

Cik skopi un reizēm tikko manāmi ir žesti, ar kuriem sazinās dzīvnieki, cik lieliski viņi saprot viens otra acu izteiksmi, balss intonācijas!

Piegājusi pie Platradža, alniene viņu apošņāja un, nicīgi nosprauslojusies, bez steigas devās projām. Kā melna ēna nedzirdami viņai sekoja Platradzis. Viņš sajuta alnienes nelabvēlību, taču cerēja, ka ar laiku viņas noskaņojums mainīsies.

Iegājuši vilku kārklu biežņā, pa kuru līkumoja upīte ar staigniem, muklainiem krastiem, dzīvnieki apstājās un sāka alkatīgi mieloties ar kārklu vasām un jaunajām lapām. Pēc tam abi aļņi ilgi gulšņāja un gozējās rudens saules skopajos staros, priecādamies, ka vairs nav jāatgaiņā uzmācīgie odi un knišļi. Vakara krēslā dzīvnieki no jauna atsāka ēšanu. Šķita, ka šajā purvainajā, nepārejamajā apvidū nekas nevar apdraudēt viņu laimi.

Aļņi, it kā apzinādamies savu spēku, izturējās droši un mierīgi. Izklaiņojušies visu nakti, viņi vēlā rītā atgūlār. vilku kārklos, pagriezuši purnu pretim vieglajam vējiņam. Platradzis noguldīja smago, ragiem rotāto galvu uz pleca un ieslīda snaudā. Dzīvnieka acis aizvērās, bet ausis uztvēra pat mazāko troksnīti.

Pēkšņi turpat blakus nobrīkšķēja lūstoši zari un atskanēja skaļš lāča rēciens. Vienā mirklī pielecis kājās, Platradzis krākdams ievilka nāsīs gaisu un satraukts palūkojās apkārt — alniene spārdījās lāča ķetnās. Zvērs bija uzbrucis pēkšņi. Kamēr aļņi atpūtās, lācis nedzirdami piezagās no aizvčja puses un uzklupa guļošajai aļņu mātei.

Platradzis, zemu noliecis galvu, metās palīga draudzenei. No visa spēka alnis trieca ragus lācim mugurā un atsvieda zvēru sānis. Atsvabinājusies alniene pielēca kājās un, mazliet klibodama, aizskrēja vilku kārklos. Ātri atģidies, lācis klupa virsū Platradzim, tomēr nebija tik viegli nogāzt spēka piino, cīņās rūdīto aļņu tēviņu. Milzīgiem lēcieniem ķepainis pūlējās uzklupt alnim no aizmugures, tomēr Platradzis aizvien paspēja laikus apsviesties un pašaut pretim plēsonim asos ragus. Lācis grasījās sagrābt alni aiz ragiem, taču nagi aizslīdēja pāri to gludajai virsmai un asās smailes ietriecās zvēram sānos. Tad lācim iešāvās prātā uzlēkt alnim skaustā, bet Platradzis kairu reizi nosvieda ķepaini zemē un mīdīja kājām. Dažreiz alnim izdevās veikli uzķert lāci uz ragiem un atsviest krūmos, bet zvērs ātri attapās un lūkoja iedzīt Platradzi duksnājā.

Dziļi grimdams staignajās vietās, alnis vairs nespēja tik strauji pārvietoties. Plecā viņam rēgojās divas dziļas brūces, un no tām plūda asinis. Sasprindzinājis pēdējos spēkus, Platradzis izkārpījās no dumbrāja uz sausa paugura, ātri pagriezās un gaidīja ienaidnieku. Tagad zem kājām bija cieta zeme, un alnis uzbrukdams varēja krietni atsperties.

Satracinātais lācis jau dzīrās svinēt drīzu uzvaru, jo allaž cīniņos bija aļņus pieveicis. Izslējies uz pakaļkājām, zvērs sagrāba ar ķetnām aļņa kaklu un lieca to pie zemes. Ja Platradzis nogāztos, ķepaiņa uzvara būtu droša, bet alnis noturējās kājās. Grīļodamies aiz sasprindzinājuma, viņš ar pinkaino nastu kaklā metās pie cieši kopā augošiem kokiem. Lācis, atsities ar galvu pret lapegles stumbru, novēlās zemē un nepaspēja piecelties, kad viņa krūtīs, salauzdams ribas, dziļi ietriecās aļņa asais rags.

Neļaudams ievainotajam naidniekam aizlīst krūmos, Platradzis augstu pacēla priekškājas un ar visu spēku zvēla ķepainim. Aļņa spērieni bija briesmīgi, cietie nagi pārplēsa lācim ādu, saplosīja muskuļus un sadragāja kaulus. Zvērs vairs neizrādīja nekādas dzīvības zīmes, bet Platradzis joprojām trakoja un ārdījās. Tikai pārliecinājies, ka zemē notriektais ienaidnieks vairs nekustas, alnis, smagi elsodams, pagājās nost un pēc brītiņa lēnītiņām aizvilkās pakaļ aizbēgušajai alnienei, bieži apstādamies un ieklausīdamies, vai tikai lācis nedzenas pakaļ.

Ar priecīgām pateicības jūtām aļņu māte nāca pretim savam glābējam. Viņi abi, cieši piespiedušies viens pie otra, devās uz minerālavotu, ko izmantoja dziedinošām peldēm. Dzīvniekiem brūces dzīst ātri. Aļņi drīz atkopās.

Atnāca ziema un uz ilgu laiku pārklāja zemi ar smalku, irdenu sniegu. Aļņi no purvainajiem mežiem aizklejoja plašajās upju palienēs, kur netrūka jaunu vītolu un apšu. Dzīvniekiem visu ziemu vajadzēja iztikt ar šo koku zariem. Drīz Platradzirn nokrita viens un pēc tam arī otrs rags, un viņš kļuva tols, līdzīgs alnienei.

Palienē meklēja barību vēl vairāki aļņi. Dažreiz viņi sapulcējās vienviet nelielos baros. Platradzis gan bija nometis ragus, taču bez ieročiem nepalika — kad alnim reiz uzbruka vilki, viņš atvairīja to uzbrukumu ar priekškāju spērieniem.

Baltajā klusumā aļņu dzīve ritēja rāma un netraucēta. Bet tad atnāca mednieki. Ieraudzījuši aļņus, kas rāmi mielojās ar koku zariem, viņi atklāja šauteņu uguni un nemitējās, līdz viens milzenis, ložu ķerts, saļima. Aļņi dzirdēja tālos šāvienus, taču nosprieda, ka bargajā salā sprēgā koki. Otrā dienā tika apšauts gandrīz viss bars. Pēc tam medību vietai piebrauca apvidus automašīna, un cilvēki aizveda gaļu uz ciematu.

Pavasarī alniene aizgāja projām no Platradža. Jauno lapegļu biezajā audzē viņai piedzima divi telēni. Sākumā alnēni gulēja, jo garās, drebošās kājas bija vēl vārgas, taču pēc dažām dienām mazuļi kļuva žirgtāki un itin viegli spēja sekot mātei. Tagad viņus nepanāktu pat suņi.

Vasarā Platradzirn bija papilnam dažādas barības, bet viņu ļoti mocīja visādi mūdži — knišļi, odi un dunduri. Odi leģioniem sīca apkārt alnim augu nakti un sametās viņam uz muguras biezā, pelēcīgā kārtā. Rītā, uzlecot saulei, odu uzbrukumi mitējās, taču dzīvniekam sāka nekaunīgi uzmākties tikko saredzamie sīciņie knišļi. Tie līda viņam ausīs un nāsīs un iezīdās kailajā paslēpeņu ādā. Ap pusdienu knišļi kaut cik pierima, bet tad izmocītajam Platradzim metās virsū vesela armāda lielu asinssūcēju — dunduru. Dobji dūkdami, tie laidelējās apkārt alnim un sāpīgi koda. Platradzis steigšus pameta nakšņošanas vietu un pa kaklu pa galvu joza uz tuvāko ezeru. Ar. kādu baudu sakostais alnis metās dzestrajā ūdenī un ilgi vāļājās uz sēkļiem!

Aizgainījis uzmācīgos mūdžus, Platradzis mielojās ar sulīgajiem ūdens augiem. Jo sevišķi viņam garšoja ūdensrožu gaļīgie, resnie sakneņi un bulteņu maigās lapas. Krietni paēdis un izpeldējies, alnis aizgāja mežu biezoknī sagaidīt rītu.

Diezin vai kāds cits dzīvnieks varētu staigāt pa muklainajām, purvainajām vietām, bet platie nagi turēja smagnējo dzīvnieku virs slīkšņām — alnis gandrīz nemaz ne- stiga.

Lai kā Platradzi mocīja visādi mūdži, vasaras beigās viņš bija uzkrājis daudz tauku, tā ka aļņa tumšbrūnā, garā spalva spīdēja un laistījās. Smagajiem ragiem, kas vasarā bija atauguši, lobījās nost atmirusī āda, un tie stipri niezēja. Platradzis ar niezošajiem ragiem badīja krūmus un jaunos kociņus, lauzdams tiem zarus un noplēsdams mizu.

Kad atnāca rudens, mežā no jauna skanēja aļņa smagās nopūtas, vaidi un māvieni. Vai alnienes sirds varēja palikt vienaldzīga, dzirdot tādus žēlabainus aicinājumus? Nē, tik kaislīgu saucienu nevarēja atstāt bez atbildes! Aļņu māte atnāca pie Platradža. No jauna viņi abi klejoja kopā, un aļņu tēviņš sargāja savu draudzeni no briesmām.

Gadījās, ka agrā rītā Platradzis un alniene iznāca pie meža ezeriņa plūkt sulīgo zāli un uzdūrās ģeologu nometnei. Cilvēki nopriecājās, ka aļņi paši atnākuši pie viņiem, un sāka šaut. Jau pirmā lode nāvīgi ievainoja Platradzi. It kā saprazdams, no kurienes draud briesmas, viņš ar savu milzīgo ķermeni aizsedza aļņu māti un, pagriezis lielisko, lepno galvu ar milzīgo ragu kroni pretī cilvēkiem, raudzījās tajos ar aizmiglotu skatienu. Bet mednieki raidīja uz alni lodi pēc lodes. Kad šauteņu magazīnas bija tukšas un iestājās baisms klusums, alniene metās projām un pazuda biezajos krūmos, bet Platradzis joprojām stāvēja turpat un smalkas asins strūkliņas no dziļajām, nāvīgajām brūcēm plūda pār viņa krūtīm.

ALNITE

Tālajā Cekundas ciematiņā Būrējas taigā pavasaris atnāk ļoti vēlu, un ļaudis, noilgojušies pēc atkusušas, valgas, no sniega atsvabinātas zemes, gaida to ar lielu nepacietību. Pie paša ciemata kuplo lapegļu biezokņi. Maijā zari ietinas maigo smaržojošo skujiņu zaļajā, caurspīdīgajā dūmakā, un pakalnos spožās sārti violetās liesmās aizdegas ziedošie rododendru krūmi.

Sajā laikā, kad zeme vēl nav iesilusi kartupeļu stādīšanai, ciemata vīrieši devās zvejot un medīt zosis. Hudja- kovs, Cekundas labākais mednieks, gan uzskatīja pavasara medības par blēņošanos, taču tāpat taisījās nošaut kādu zosi. Pasaucis laiku Purgu, savu labāko suni, Hudja- kovs uzmeta plecā smago divstobreni un devās uz upes krastu. Iestūmis ūdenī platdibeni, viņš ielika tajā bisi un ar divlāpstiņu airi īrās lejup pa straumi. Nobraucis kilometrus desmit, mednieks iegriezās rāmā attekā un piestāja lēzenā krastā. Izvilcis laivu malā un uzcēlis plecos smago mugursomu, viņš soļoja projām uz meža ezeriem, kuros nolaidās pārceļotājas zosis. Tikai vēlā vakara Hudjakovs nokļuva līdz apsēm apaugušam pauguram, kur bija nodomājis uzcelt telti un pārnakšņot.

Naktī viņš dzirdēja zosu gāgāšanu un baltvēderpīļu jeb švūkšķu svilpšanu un jau nopriecājās, ka gaidāmas veiksmīgas medības.

Rīts atnāca biezā miglā tīts. Zosis necēlās spārnos, un Hudjakovs ne reizi nedabūja izšaut. Uzkāpis paugurā, viņš pieplēsa krietnu klēpi sausās pērnā gada ciesas, izklāja uz mitrās zemes, nogūlās garšļauku un gluži nemanot aizmiga. Pa to laiku migla izklīda un uzspīdēja saule. Un tad pāri medniekam sāka lidot garkakļu pīļu bari un tiem sekoja arī zosis. Tā Hudjakovs nogulētu visu pārlidojumu, ja nebūtu atlidojušas mazās zosis. Tās ieraudzīja guļošo mednieku un sāka skaļi klaigāt. Hudjakovs ātri pielēca kājās un notēmēja. Rīta klusumu satricināja šāvienu dārdi. Viena zoss, nošķīrusies no bara, slīga uz leju un, nolidojusi vēl ne mazāk par kilometru, nosēdās purvājā. Ja Hudjakovam nebūtu suņa, viņš pat nemēģinātu meklēt zosi, bet no Purgas nespēja izbēgt neviens aizšauts putns — suns skraidelēja pa purvu kā šaudīlda.

Liels bija mednieka izbrīns, kad sunim pašā degungalā no biezās kūlas izlēca alnēns un, neveikli cilādams garās, grīļīgās kājas, skrēja uz meža pusi. Purga vienā mirklī panāca bēgli un, sagrābusi to aiz kakla, nogāza zemē.

— Neaiztiec! — bargi uzkliedza saimnieks un metās glābt mazuli.

Kad Hudjakovs.atskreja notikuma vietā, Purga bija uzgūlušies alnēnam, izkārusi mēli un vainīgi kūļāja asti. Paņēmis suni aiz saites, mednieks gribēja atstāt mierā pie zemes nogāzto dzīvnieciņu, taču, ieraudzījis tam kaklā asiņojošu brūci, kļuva domīgs. Alnēns neturējās uz kājām, galva viņam liecās pie zemes. Mednieks iežēlojās par bezpalīdzīgo telēnu, pārsēja viņam brūci un, uzcēlis plecos, aiznesa pie telts.

Pārbraucis mājās, Hudjakovs nodeva mazuli sievas gādībā, un viņa, sameklējusi kumodē gumijas pupiņu, ielēja pudelītē siliu pienu un pabaroja Alnīti, kā tika iedēvēts mazulis.

Hudjakova sieva ļoti mīļoja dzīvniekus un labprāt rūpējās par Alnīti. Mazulis drīz atkopās. Brūce aizdzija, un telēns visur sekoja savai jaunajai mātei. Krietni saēdusies, Alnīte ilgi gulēja kaut kur ēnā un nevienam nemaisījās pa kājām. Visi pagalma iemītnieki — govs, kaķis un suns — drīz pierada pie miermīlīgā, garkājainā, izstīdzējušā radījuma un izturējās pret viņu ar to labvēlīgo piekāpību, kāda raksturīga pieaugušiem dzīvniekiem attiecībā pret mazuļiem.

Visciešāk Alnītei pieķērās Purga un sargāja viņu no kaimiņu suņiem.

Alnīte auga ļoti ātri. Viņa labi pazina savus saimniekus pēc balss skaņas un smakas un nepievērsa uzmanību svešiem. Bet, ja kāds no nepazīstamajiem ļaudīm pienāca klāt un lūkoja Alnīti noglaudīt, viņa pieblieda garās ausis pie kakla un grasījās iekost vai arī iespert ar priekškāju.

Alnīte nekad nemēģināja ienākt istabās, bet virtuve, kas atradās līdzās mājai, viņu pastāvīgi vilināja ar asām, kairinošām smaržām. Alnītei ļoti garšoja sīpoli un ķiploki, viņa ēda ari maizi un kādreiz, izmantojusi saimnieces prombūtni, bez bailēm iegāja virtuvē un, nogāzusi kastrolim vāku, izķesēja silto zupu ar vārītu pīli.

Hudjakovam ļoti gribējās pieradināt Alnīti pie aizjūga un segliem. Viņš sameistaroja nelielas nartas un iegādājās briežu seglus. Vispirms viņš jūdza Alnīti tukšās nartās, bet vēlāk lika uz nartām arī kādu kravu. Apmācība risinājās sekmīgi, un ziemas beigās ciematnieki izbrīna lūkojās uz Alnīti, kas veda malku un ūdeni gluži kā zirgs. Viņa iemācījās arī stiept uz muguras saiņus.

Ziņkārīgā, piemīlīgā alniene kļuva par ciemata mīluli. Lai kurās mājās atnāca Alnīte, visur viņai tika pasniegts maizes gabaliņš vai sausiņš, un dzīvnieks droši ņēma cienastu no cilvēka rokas.

Gadījās, ka suņi, apskauzdami Alnītes nepieredzētos panākumus, sapulcējās viņai apkārt un sirdīgi rēja, it kā būtu sastapuši gluži svešu zvēru. Izdzirdusi riešanu, Purga skrēja palīgā draudzenei. Iztrcnkājušas nelabvē|us, draudzenes apmierinātas naca atpakaļ uz mājam.

Lai mednieki netīšām nenošautu Alnīti, Hudjakovs aplika viņai ap kaklu platu siksnu, ko aptina ar krāsainu lupatiņu, un piekāra vecu zvārgulīti, ko bija izlūdzies no vectēva Arhipa, kādreizējā pasta puiša.

— Viņa tevi pametīs, aizies projām, veltīgi pūlies, — Hudjakovam sacīja kaimiņš, bet Alnīte, kam tika ļauta neierobežota brīvība, aizvien atgriezās, kaut arī nakts pastaigās aizgāja tālu projām no ciemata. Reizēm viņa pazuda pa nedēļai un ilgāk. Hudjakovs jau nodomāja, ka sābra pareģojums piepildījies, bet te vārtiņi ar troksni atsitās vaļā — un pagalmā ienāca Alnīte.

Pagāja vasara. Hudjakovs gatavojās kažokzvēru medībām. Viņš gribēja medīt sabuļus simt kilometru attālumā no ciemata pie nomaļā Egļu strauta, kur atradas mednieka ziemas mītne. Šoreiz Hudjakovs neņēma no kolhoza nastu nesējus briežus. Salicis produktus un silto apģērbu divos maisos, viņš tos uzkrāva Alnītei un, atvadījies no sievas, devās ceļā. Alnīte labprāt soļoja līdzi saimniekam, un nastas viņai nelikās smagas. Dienas vidū viņi apstājās pie Krutilihas upītes. Hudjakovs iestiprinājās ar gabalu speķa un karstu tēju, bet Alnīte, kam bija noņemtas nastas, apmierināja izsalkumu ar tievajām, zaļganīgajām kārklu vasām. Tā bija aļņu ziemas barība. Sniegs viņai aizstāja ūdeni.

Raudzīdamies uz Alnīti, Hudjakovs prātoja: «Pabarot taigā alnieni būs vieglāk nekā briedi. Vilku kārkli aug

visur, varēs nolaist arī kādu apsīti. Lai nu ko, zarus mežā var atrast visur. Nastas ir varen smagas, neviens briedis tās nevarētu pastiept. Kāpēc gan cilvēki nepieradina aļņus? Tāds meža zirgs gan medniekam, gan ģeologam būtu īstens dārgums. Bet, ja Alnīte aizbēgs pie meža aļņiem, atrast gan nevarēs — pēc pēdām pieradinātu alni grūti atšķirt no savvaļas dzīvnieka.»

Otrā dienā pie vakara Hudjakovs sasniedza ziemas mītni. Noņēmis Alnītei saiņus un seglus, viņš atstāja tai iemauktus un aplika ap kaklu sarkanu siksnu ar zvārgulīti. Alnīte ilgi ošņāja nepazīstamā meža smaržas, pēc tam aizgāja ganīties vilku kārklu biežņā pie strauta. Hudjakovs iztīrīja mājiņu, sagatavoja un pārbaudīja slazdus un devās pie miera vēlā stundā. Aizmigdains viņš vēl domāja par Alnīti: «Kas ņems virsroku šā dzīvnieka dvēselē — pieķeršanās cilvēkam vai brīvās dzīves instinkti?»

Pa to laiku Alnīte lēnītiņām gāja uz 'augšu gar apri- mušo strautu un skrapšķinādama gremoja kārklu zariņus. Krietni paēdusi, viņa apgūlās sniegā un iesnaudās. Drīz alnienes skadro miegu iztraucēja tikko sadzirdams dzīvnieku soļu troksnis — kāds nāca uz viņas pusi. Alnīte vienā mirklī pielēca kājās un paraudzījās apkārt. Netālu stāvēja veca aļņu māte ar pieaugušu teļu.

Alnīti nebiedēja savvaļas, aļņu izskats un smaka — dzīvnieki rāmi un mierīgi aplūkoja viens otru. Kaut arī Alnīte pirmo reizi redzēja savus radiniekus, instinkts viņai sacīja, ka tie ir draugi. Neatvairāms spēks vilka Alnīti pie tiem. Pacēlusi galvu, viņa šņākdama dziļi ievilka drebošajās nāsīs gaisu un lēnām tuvojās stāvošajiem aļņiem. Taču tie pagriezās un rikšoja projām uz tuvējā meža pusi. Velti Alnīte skrēja tiem pakaļ. Zvārgulīša skaņas, skrējienā tapdamas skaļākas, biedēja atnācējus, un svešie aļņi, izvairījušies no sastapšanās, pazuda biezoknī. Tikai otrā rītā Alnīte atgriezās pie mednieka būdiņas. Hudjakovs pamieloja viņu ar maizes gabaliņu, uzkrāva nastu seglos maisu ar slazdiem un, vezdams Alnīti aiz pavadas, devās izlikt slazdus.

Sekmīgās medībās nemanot pagāja divi mēneši. Hudjakovam iegribējās aiziet uz ciematu, izpērties pirtī, papildināt pārtikas krājumu un pie viena aizgādāt mājās arī zvērādas. Iziešanas dienā laiks kļuva siltāks. Palsajās debesīs saule nebija manāma. Visas pazīmes solīja laika maiņu. Hudjakovs uzkrāva Alnītei nastas un devas ceļā tieši pāri purvājiem. Ap pusdienu sāka tik stipri snigt, ka viņš desmit soļu attālumā tikai ar grūtībām varēja saskatīt kokus. Kompasa Hudjakovam nebija. Tikko manāmā taka drīz aizsniga, un viņš gāja tālāk uz labu laimi. «Pāriešu pāri tīrelim un pārlaidīšu nakti eglājā,» nosprieda mednieks.

Bet arī pie vakara purvam joprojām nemanīja gala. Acīmredzot Hudjakovs nebija gājis šķērsām purvājam, bet gan gareniski. Alnīte grūda purnu viņam mugurā un purinājās, lai nokratītu pielipušo sniegu. Alnītci nepatika sliktais laiks, un viņa nesaprata, kāpēc cilvēks iet nezin uz kurieni, ja divu trīs biezu eglīšu aizsegā varētu pagaidīt, kamēr beigsies snigšana.

Redzēdams, ka pirms nakts netiks ārā no tīre|a, Hudjakovs nolēma apstāties skrajmežā un pārlaist nakti. Atradis sausu lapegli, viņš piesēja Alnīti kādu gabaliņu tālāk un, salūkojis cirvi, sāka cirst nokaltušo koku. Cietā kaulam līdzīgā lapegle negribēja padoties, un pagāja labs laiks, iekām izdevās to nogāzt. Atskaldījis no stumbra divus trīs metrus garus baļķus, mednieks noguldīja tos blakus un iekūra taigas ugunskuru, tad no brezenta gabala sameistaroja nojumi. Hudjakovs neuzdrošinājās palaist Alnīti meklēt barību. Ieturot vakariņas, viņš atlicinaja tai maizi, tad nocirta tievu, jaunu apsi un atnesa tai arī zarus. «Tagad viņa būs paēdusi. Kaut tikai drīzāk mitētos snigšana,» mednieks domāja, atgūlies pie ugunskura un laizdamies snaudā.

Tomēr sniegs ar katru stundu sniga aizvien spēcīgāk. Lielas, irdenas, vatei līdzīgas pārslas sanēdamas klājās pār zemi, lipa pie koku stumbriem un zariem. Otrā rītā HudjakpVs redzēja, ka nokļuvis sniega gūstā. Lādēdams uavu neapdomību, mednieks ļāvās grūtsirdībai. Biezais sniegs bija izbrienams tikai ar lielām pūlēm — bet uz kurieni lai iet? Nebija nekādu orientieru. Mežs šķita miglā tīts. Sāka pūst vējš un trauca sniegu no zariem, tā ka redzamība kļuva vēl sliktāka. Baļķi ugunskurā pa nakti bija izdeguši. Tuvumā citu sausu koku nebija. Nolēmis doties tālāk uz labu laimi, Hudjakovs no jauna uzkrāva Alnītei nastas.

— Nu, Alnīt, paglāb saimnieku, ej tagad pa priekšu, iesliedē taku! — Hudjakovs mīlīgi uzrunāja savu audzēkni.

Atsprādzējis pavadu, viņš piestiprināja to pie segliem, lai Izmantotu pavadu kā grožus, un uzmundrinoši paplik

šķināja Alnītei uz skausta. Šķita, ka gudrais dzīvnieks saprot saimnieka lūgumu. Alnīte slāja uz priekšu, iebradājot sniegā aiz sevis dziļu vagu. Hudjakovs tik tikko spēja tikt līdzi alnienes platajam solim.

Cilvēki jau sen zaudējuši orientēšanās instinktu, un tāpēc pat pieredzējuši mednieki, nokļuvuši līdzenumā naktī vai sniega vētras laikā, sāk riņķot un apmaldās. Nevelēdamies atzīties pats sev, ka pazaudējis ceļu, Hudjakovs tagad cerēja vienīgi uz Alnīti.

—    Uz mājām, uz mājām, mana labiņā! Iesim uz mājām! Redzi, te nav pat kārklu, te mēs nomirsim badā.

Pēc dažām stundām mednieks apstājās. Viņam šķita, ka Alnīte aizmaldījusies nepareizā virzienā.

—    Velna zvērs, tu taču neej uz mājas pusi. Tev šeit visur ir mājas, bet es vairs ilgi neizturēšu.

Hudjakovs mēģināja pagriezt Alnīti uz labo pusi, taču dzīvnieks stūrgalvīgi soļoja uz priekšu, laiku pa laikam noliecot galvu un ošņājot sniegu. Grīļodamies aiz noguruma, Hudjakovs vilkās nopakaļ alnienei. Viņš kāroja iedzert tēju — bet kā lai iededzina ugunskuru purvājā mitrā lapegļu jaunaudzē, turklāt stiprā vējā? Un tomēr viņš nolēma pamēģināt. Salauzis sausos apakšējos lapegļu zarus, mednieks noplēsa bērzam tāsi, attīrīja sniegu mazā laukumiņā, aizdedzināja tāsi un uzlika tai virsū sīku, sausu zariņu kūli. Tad viņš pieblīvēja katliņu ar sniegu un pakāra virs uguns. Vēja uzpūstās liesmas laizīja nokvēpušos alumīnija katliņa sānus, līdz sniegs sāka kust. Tējas iznāca maz, tā bija rūgtena, bet deva nogurušajam medniekam jaunu spēku un mundrumu.

Pie vakara Alnīte izveda Hudjakovu uz takas, pa kuru viņi ziemas sākumā bija soļojuši uz medību mītni. Mednieks iepriecināts apkampa Alnītes galvu un mīlīgi plikšķināja viņai uz kakla.

—    Mana gudriniece! Bez tevis es būtu pagalam.

Atpūtušies viņi devās tālāk pa taku uz ciematu. Līdz

mājām nebija palicis vairāk par desmit kilometriem.

—    Negaidīju gan tevi pārnākam no taigas tik nejaukā laikā! — šņukstēja Lludjakova sieva, apskaudama balti nosnigušo vīru.

—    Saki paldies Alnītei, citādi vēl ilgi būtu maldījies pa tīreli. Nu, kā dzīvoji bez manis?

—    Kas tad man vainas siltā istabā?. Bet tevi gaida medību pārzinis no sabuļu audzētavas.

Pēc karstiem kāpostiem un tējas Hudjakovs un viesis sāka runāties. Noskaidrojās, ka audzētava uzsākusi' mēģinājumus aļņu pieradināšanā un tāpēc viņš lūdzot, lai Hudjakovs pārdod Alnīti. Mednieks kļuva domīgs. Viņam bija žēl šķirties no prātīgās alnienes, taču viņš saprata, cik svarīgs ir iecerētais pasākums. Ja audzētavai izdotos pieradināt vairākus aļņus un tiem rastos pēcnācēji, tos vēlāk Varētu izdalīt medniekiem. Tad attālo medību rajonu apgūšana kļūtu daudz vieglāka.

Un vecais mednieks deva savu piekrišanu.

NEAIZMIRSTAMAS TIKŠANAS

Dažādu gadu stāsti un apraksti

.

MEDĪBU INSPEKTORS

Tā vien rādās, ka medību kaisles pārņemtam cilvēkam līdz ar rudens atnākšanu uzkrīt slimība. Ja viņš nevar tikt ar bisi uz pīļu pārlidojumu vai ņemt uz grauda kādu zvēru, tad sirdi viņam sāk mākt neremdināmas skumjas un negribas darīt nekādu darbu.

Tāpat likās man, kad agrīns pirmais sniegs negaidot pārsteidza mani pilsētā. Lūkojos pa logu uz apsnigušajām ielām, un dvēselē iezagās neizskaidrojams nemiers. Atlicis visas darīšanas, uzmetu plecos mēteli un devos uz medību pārvaldi pie pazīstama inspektora. Ierastās telpas man šķita gluži svinīgas. It kā pirmo reizi ieraudzīju vecās medību trofejas, kas bija izliktas pie sienām.

—    Puiši, ar ko varētu aiziet taigā pamedīt? — es uzrunāju draugus.

—    Inspektors Dobrovs ir paņēmis atvaļinājumu un taisās uz meža cūkām, tas tev būtu labs kompanjons, — atbildēja vecākais inspektors. — Posies līdzi. Bet jūs laikam vēl neesat pazīstami.

Un viņš aizveda mani pie galda, aiz kura sēdēja medību inspektors. Es ļoti priecājos, ka svarīgais jautājums izšķirts tik ātri, un sāku izprašņāt Dobrovu, uz kurieni un kad brauksim, vai tajā pusē daudz zvēru, taču inspektors atbildēja visai atturīgi, nezin kur steidzās un nemaz nedalījās ar mani lielajos priekos. Tomēr paguvām norunāt, ka dosimies ceļā pēc divām dienām.

Vagona pavadonis neatzinīgi noskatījās, kā mēs ar milzīgajām mugursomām tik tikko iespraucāmies iekšā un apsēdāmies. Tagad es varēju uzmanīgi aplūkot ceļabiedru.

Lazars Dobrovs neizskatījās pēc rūdīta mednieka. Klusēdams logā vērās kalsns, neliela auguma vīrs, šķietami vienaldzīgs pret visu apkārtni. Plato seju ar mongoliskiem vaigu kauliem un bakurētām varētu saukt par neglītu, ja nebūtu lielo, brūno acu, kas raudzījās pasaulē ar bērnišķīgi naivu labsirdību. Viņam pat nebija pašam sava ieroča, Viņš brauca medībās ar medību inspekcijas karabīni, un es šaubījos, vai tā Ir pilnīgā kārtībā. Kad par to brīnījos, Dobrovs pasmējās:

—    Zvēru var nošaut pat ar kādu caurules gabalu, galvenais — pieiet tam tuvumā.

Viņam nebija ari medību suņa laikas — Dobrovs neatzina lielu dzīvnieku, sevišķi meža cūku medības ar suņiem.

—    Suņi vajadzīgi iesācējam vai sliktam medniekam, — viņš sacīja. — Riešanas sabiedētās meža cūkas aizjož talu projām, bet es bez suņiem vienam un tain pašam cūku baram esmu piegājis vairākkārt vienā dienā un katru reizi nošāvis to suķi, ko noskatīju.

Ceļā Dobrovs pastāstīja, ka vajadzēšot braukt līdz Al- čanas stacijai un no turienes iet kājām līdz teltij, ko viņš jau rudenī uzcēlis pie Saltā strauta.

Alčanā atbraucām naktī, pagaidījām rītausmu un tad devāmies uz mežu. Telts neatradās tālu. Ap pusdienu mēs jau bijām klāt. Mūs gaidīja kombinēts mājoklis — apakšu tam veidoja guļbūves sienas, kas bija uzcirstas no tieviem sausu egļu baļķēniem, bet pāri sienām bija nostiepta karavīru teltene. Mājokļa vidū uz diviem lieliem akmeņiem stāvēja skārda krāsniņa.

Medību sākumā aizvien jūtama spēku pārpilnība un satraukums, sirdi saviļņo gaidas, un mednieks kļūst runīgāks. Miegs nenāca, un nemanot es sāku runāties ar La- zaru. Man gribējās drīzāk uzzināt, kā viņš kļuvis par stingru inspektoru, medību uzraudzības pārstāvi.

—    Jau trešais gads, kopš esmu inspektors. Sākumā domāju, ka netikšu galā. Mednieki, kas mani pazina, zobojās: «Tu esi par mīkstu, šajā darbā vajadzīgs gan spēks, gan stiprs raksturs.» Tad pārvaldes priekšnieks nolēma mani pārbaudīt. Reiz izsauc mani pie sevis un saka: «Po- ļotnojas ciematā dzīvo Romāns Hmeļovs. Iet medībās pie Zelta strauta. Bīstams malu mednieks. Nelikumīgi tur vītņstobru šauteni, medī dzīvniekus, kuru atšaušana aizliegta, un gaļu pārdod. Atmasko un sastādi protokolu.»

Saņēmis uzdevumu, sēdos autobusā — un uz Poļotnoju. Medību sezona gāja uz beigām. Bija pienācis laiks vest gaļu no taigas mājās, tāpēc Hmeļova ciematā nebija. «Pamēģināšu uzmeklēt viņa ziemas mītni,» es spriedu un, mazā gaismiņā pārgājis pāri Kijai, devos uz Zelta strautu. Sākumā pagadījās daudz pēdu — pusaudži bija gājuši uz mežirbēm un vāverēm. Tad pēdas pazuda — un vajadzēja soļot pret kalnu. Tikai pie vakara sasniedzu Zelta strautu. Bet kas to lai zina, kur atrodas Hmeļova būda — uz leju vai uz augšu, labajā vai kreisajā krastā. Nolēmu doties gar strautu uz augšu. Uznāca nakts. Sameklēju sausu ciedrupriedes celmu, aizdedzināju, uzvārīju tēju, ieturēju vakariņas, atstiepu pie ugunskura platu pussa- trūdējušas ciedrupriedes šķilu, apgūlos uz tās kā uz lāviņas un aizmigu. Pats saproti, kāda gulēšana salā pie ugunskura.

Otru rītu, sasildījies ar tēju, no jauna devos meklēt Ilmejovu. Uzgāju cilvēka pēdas. Bet uz kurieni un kāpēc viņš gājis — uz medībām vai no medībām? Soļoju pa pēdām, uzmanīgi tās vērodams, šķērsoju zvēru taku. Redzu, ka pa priekšu ejošais mednieks interesējies par meža cūku pēdām, taustījis tās ar roku — pārbaudījis, vai pēdas ir svaigas. «Meklē zvērus, tātad nav nekādas jēgas staigāt viņam pakaļ,» es nospriedu. Vēl ilgi nācās klaiņot pa mežu. Pagadījās citas mednieku pēdas, tomēr visas vecas. Pavisam nomocījos. Nu, domāju, atkal vajadzēs nakšņot zem ciedrupriedes.

Bet tad uzgāju svaigas cilvēka pēdas — dziļas, tuvu cita citai. Aļņādas oločas, pārsietas ar auklu, nospiedumi sniegā pavisam skaidri. Redzams, ka stiepj smagu nastu. Eju pakaļ pa pēdām. Skatos — uz kritalām sniegs tā kā pieblīvēts un koka stumbrs notriepts ar asinīm. Skaidrs, nes gaļu. Tad nu steidzos viņu panākt. Nepazīstamais bija daudz reižu apstājies un atpūties uz nogāztajiem kokiem, un es nostaigāju garu gabalu viņam pakaļ. Tikai pie vakara izgāju uz iemītas takas. Tā aizveda mani biezā eglājā. Skatos — augsta platforma, bet uz tās maisi, piebāzti ar gaļu, dažādi produkti. Tātad ziemas mītne turpat blakus. Un patiešām — kā izgāju no eglaines, tā pie pašas nokalnes ieraudzīju mazu baļķu būdiņu. Nometis mugursomu un karabīni, atveru durvis, ieeju, palūkojos apkārt. Uz lāviņas sēž smagnējs, resns vīrietis un šuj oločas. Sveicinu.

—    Vesels, vesels, — saimnieks atbild. — Kā atradi manu būdu? Nekādi ietēsumi tak ceļu nerāda.

—    Mednieks mednieku vienmēr atradīs.

—    Tu saki — mednieks, bet sezona taču beigusies, kā- labad klaiņo pa mežu?

—    Meklēju Hmeļovu,

—    Kālab šis jāmeklē, tu jau esi atnācis pie Hmeļova,

—         Es esmu medību inspektors Dobrovs, atnācu pār* baudīt tavus dokumentus, apskatīties, ko esi nomedījis.

Hmeļova gaišpelēkās acis piemiedzās.

—         Labāk ieturēsim vakariņas, pēc tam pārbaudīsi. Ti* kai nekas nav pārbaudāms, viss nomedīts pēc likuma. Man ir atļaujas.

Viņš'nolika uz galda divas alumīnija bļodas, ielēja kar» stus kāpostus ar treknu meža cūkas gaļu, nogrieza divus biezus riecienus sacietējušas baltmaizes.

—    Varbūt iemetīsi kādu mēriņu, lai atsiltu?

—         Es nedzeru, — atbildu, — bet no kāpostiem gan neatteikšos.

Edām klusēdami. Saimnieka miers un viesmīlība sāka šķobīt manu pārliecību, ka Ilmeļovs ir ļaunprātīgs, nelabojams malu mednieks. «Varbūt kaimiņi viņu apmelojuši aiz skaudības, ka viņam veicas medībās,» man iešāvās prātā. Pēc kāpostiem ilgi, bez steigas dzērām tēju. Es izvilku no mugursomas turziņu ar konfektēm un piedāvāju saimniekam.

—    Pamielojies, Maskavas konfektes.

Taču Ilmeļovs atsacījās. Atbīdījis pusizdzerto tējas krūzi, viņš uz plaukta salūkoja vaska drānas maisiņu un pasniedza to man.

—    Pārbaudil

Skatos — mednieka apliecība kārtībā, atļauja nošaut divas meža cūkas.

—    Bet kur atļauja vītņstobru šautenei? — jautāju,

—    Kāpēc atļauja — man nav vītņstobru ieroča.

—    Bet cik dzīvnieku pavisam esi nošāvis?

—    Divas meža cūkas, trīs lāčus.

—         Rīt man parādīsi nošauto dzīvnieku gaļu, bet tagad atpūtīsimies. Esmu nomocījies, tevi meklēdams, tu jau savu adresi nebiji atstājis.

Nākamajā rītā Hmeļovs piecēlās mazā gaismiņā, bet es, gulēdams uz lāviņas, aplūkoju šauro mednieka mājokli,

—         Par ko tik zemus griestus esi uztaisījis? Tā vien raugi, ka nepārsit pieri.

—         Nācās būvēt vienam, tad arī noskopojos. Toties zemā būdiņā siltāk, nevajag tik daudz malkas.

Pēc brokastīm saimnieks ierosināja:

—         Kālab staigāt pa taigu? Tāpat viss ir skaidrs, Lāči nolikti tālu, bet meža cūkas sagrieztas gabalos, gaļa maisos sasalusi.

—    Skaidrs, bet ne gluži. Vakar es gāju garām tavai produktu glabātavai, tur nolikti astoņi maisi ar gaļu. Piebāzti līdz pašām saitēm. Tu taču zini, ka divu pat lielu meža cūku gaļu var salikt trīs maisos, — bet ar ko tad piebāzti pieci maisi?

—    Tur ir galvas, kājas, ādas.

—    Jāpaskatās, kas tās ir par ādām.

Redzēdams, ka mani būs grūti apvest ap stūri, Hmeļovs nolēma atzīt savu vainu. Sadrūmis viņš pavēstīja:

—    Nav ko skatīties. Nošāvu četras meža cūkas un maralu. Spried pats: vienu apēdu visu, kamēr gāju medībās. Par izvešanu jādod, pēc līguma par atļaujām tāpat, ģimenei ari gaļa jāatstāj. Man taču aug seši rakari, tie jāpabaro.

—    Būtu ar to sācis, — saku viņam un salūkoju protokola blankas.

Hmeļovs nodūra galvu, šķita, ka acīs viņam sariešas asaras.

—    Jūsējiem, inspektoriem, nav sirds. Ņem un atzīsties, un tūdaļ uzrakstīs protokolu, un tad tikai maksā ragā, kaut vai pašam jānosprāgst.

—    Ka esi kādu cūku apēdis, — es atbildēju, — tas ir piedodams, tāpēc jau esi mednieks, nemirsi tak badu, ja gaļa staigā apkārt. Arī bērni jāpaēdina. Bet kāpēc tava sieva tirgu pārdod meža cūkas gaļu, kāpēc lāča speķi tirgo par pieciem rubļiem kilogramā? Iznāk, ka tu iedzīvojies uz tautas mantas rēķina. To pieļaut nedrīkst.

—    Kas gan tā par iedzīvošanos? Marfa pagājušajā gadā pārdeva gaļu par simt rubļiem, un tā nauda izgāja par skolnieku apaviem un apģērbu. Sitā «iedzīvošanās» man maksā asiņainas tulznas.

—     Iznāk, ka tu ģimeni uzturi ar malu medniecību. Bet kā tad dzīvo tūkstoši godīgu mednieku, kuri nepārkāpj likumu? — jautāju Hmeļovam. — Tu tak par zvērādām saņēmi sešsimt rubļu. Ar šo naudu tev vajadzēja iztikt, nevis pārkāpt likumu.

Es uzrakstīju protokolu, bet pats domāju — cik grūta dzīve medniekam ar lielu ģimeni. Man kļuva žēl Hmeļova,

—    Nu labi. Raksti iesniegumu medību saimniecības pārvaldes priekšniekam, lai tev papildām izsniedz atļauju nošaut divas meža cūkas un vienu maralbriedi. Samaksāsi valstij trīsdesmit sešus rubļus, un es par tevi aizrunāšu, bet pieraugi — ja vēl pieķeršu malu medniecībā, žēlastības nebūs.

Viņš mani pavadīja priecīgs, solījās stingri ievērot medību likumus. Hme|ovam taču draudēja sods par malu medniecību — vairāk nekā tūkstoš rubļu. «Diez vai viņš atkārtos kaut ko līdzīgu un man ar viņu vairs nebūs jāsastopas,» domāju atceļā. Taču iznāca pavisam citādi.

Vasarā no Poļotnojes ziņoja: Hmeļovs nošāvis lāču māti un pārdodot gaļu. Vajadzēja atkal braukt uz ciematu. Romānu šoreiz sastapu mājās.

—    Ļaudis runā, ka tu medījot lāčus vasarā, pārkāpjot likumu.

—    Kas nu tās par medībām! Tik tikko savu ādu paglābu: lāču māte pati uzbruka. Labi, ka bija skrotene līdzi, citādi gals klāt.

Es palūdzu viņu sīkāk pastāstīt par lācenes uzbrukumu, un Hmeļovs tik ņemas melot:

—    Es nodomāju sapļaut sienu mežā pie strauta, kas ietek Kijā augšpus brasla. Noskatīju pļaviņu, bet tur arī zilenes. Uzcēlu telti. Bisi drošības labad pakāru turpat līdzās kokā. Piecēlos mazā gaismiņā, bet pat vienu vālu neizpļāvu, skatos — lācēns mielojas ar zilenēm. Man iegribējās noķert mazuli. Sagrābu šo aiz ausīm, bet šis sāk varen smilkstēt un skrāpējas ar nagiem kā runcis. Stiepu lācēnu uz telti, bet te izdzirdu — aiz muguras ierūcas lāču māte. Atskatījos — jož man pakaļ aulekšos. Es pametu lācēnu, tikko paspēju aizskriet līdz bisei, bet lācene jau līdzās. Nu tad es bliezu viņai krūtīs. Noguldīju ar vienu lodi. Gaļu negribējās sapūdēt. Aizgāju pēc zirga un aizvedu uz ciematu.

—    Pārdevi?

—    Maķenīt.

—    Bet kur lāča galvu liki?

—    Izsviedu suņiem.

—    Aiziesim, pameklēsim, varbūt suņi nebūs apēduši.

Lāča galvu atradām krūmos aiz pagalma. Es to uzmanīgi pārcirtu uz pusēm, skatos — saplakusi šautenes lode.

—    Bet tu taču stāstīji, ka no bises un krūtīs! Nevis lāču māte tev uzbruka, bet gan tu viņai. Sadomāji tikt pie lāča gaļas. Siena laiks, gaļu varēs izdevīgi pārdot, tad nu aizgāji medībās. Pielavījies lāču mātei no muguras un, kad tā pacēla galvu, noguldīji ar lodi pakausī. Pēc tam, ieraudzījis lācēnus, izdomāji pasaciņu par uzbrukumu. Tu taču esi viltīgs vīrs: lai nevienam nerastos nekādas šaubas, beigtajai lāču mātei iešāvi ar bisi krūtīs. Ļaužu priekšā vajadzēja iztaisīties par varoni: «Zvērs man gāzās virsū, izslējies pakaļkājās, pielaidu uz pieciem soļiem…» Velti toreiz pie Zelta strauta tevi pažēloju. Noticēju, ka ar malu medībām vairs ncnoņeinsies. Bet tagad no tiesas vaļā netiksi. Ari šo lodi pievienošu lietai.

Uzrakstīju protokolu un atgriezos Ilabarovskā. Ilmeļovs tika sodīts, bet man uzdeva padarīt nekaitīgu citu malu mednieku. Tā sākās mans medību inspektora dienests. Es agrāk biju profesionāls mednieks. Dzīt pēdas zvēram interesantāk nekā vajāt malu medniekus, bet sieva domā savādāk. «Zaķiem un irbēm pakaļ skriet — tīrā laika un naudas šķiešana,» — tā viņa man bieži saka. Taču ne jau pārticība, bet gan medības sagādā cilvēkam prieku.

Man šķita, ka tikko esmu aizvēris acis un jau jāceļas, rīts klāt. Brokastīs mums bija stipra tēja, griķu biezputra un rupjmaizes sausiņi. Dobrovs nesteidzās.

—    Nav nekāda skriešana. Lai zvēri pieceļas, iznāk no guļvietām, būs svaigas pēdas.

Saule jau pakāpās pāri mežam, bet mēs joprojām sēdējām un apspriedām rīcības plānu. Palūkojies pulkstenī, Dobrovs pārliecināti sacīja:

—    Pēc pusstundas iziesim, pulksten divpadsmitos sāksim dzīt pēdas, vienos šausim, divos uzvārīsim tēju un trijos atgriezīsimies teltī.

Es šos vārdus turēju par joku — medības taču aizvien ir nejaušību varā. Kā lai mednieks uzmin, kas notiks un kad tas notiks? Izgājis no telts, Dobrovs uzmeta karabīnes siksnu labajā plecā, turklāt karabīne karājās horizontāli, ar stobru atpakaļ. Tādā stāvoklī šautene nekavēja iešanu, un mednieks vienā rāvienā varēja piesviest laidi pie pleca, ātri notēmēt un izšaut.

—    Uz kurieni iesim? — viņš apvaicājās un tūlīt aizso- ļoja gar strautu. Es sekoju Dobrovam.

Mūsu zemē ir daudz visvisādu mežu, tomēr Tālo Austrumu ciedrupriežu-platlapu meži ir patiešām unikāli, apbrīnojami. Sājos mežos viss pārsteidz ceļotāju — sugu dažādība, gigantiskie koki, ārkārtīgs daudzums kritalu un iztrunējušu dobu celmu, kas līdzinās milzu dūmeņiem.

Mēs ar Dobrovu ejam pa lēzenu nokalni un vērīgi apskatām pēdas. Spožie saules stari viegli spiežas cauri kailajiem liepu un ošu vainagiem — un tāpēc visapkārt palo gaisma. Vietām mežu var pārskatīt simtiem metru tālu. Dzilnīši, zīlītes, sīļi un dzeņi lietišķi aplūko krūmu un koku zarus, skrapstinās pa sauso mizu, skanīgi sasaucas visādās balsīs.

Kur gan bija palicis Dobrova gausums un flegmatiskums! Pa priekšu elastīgā gaitā soļoja veikls cilvēks. Viņa mazais, kalsnais augums viegli izspraucās cauri biezokņiem. Viņš ātri atrada pat vismazāko spraugu izgāzto koku sablīvējumos, veikli izlīda cauri liānu vijumiem un turklāt ar šauteni vai mugursomu neaizķēra ne zariņu. Dažreiz man šķita, ka Dobrovs izraugās ceļu ne visai veiksmīgi. Velēdamies paspīdēt ar prasmi iet pa mežu, es laiku pa laikam aizvirzījos sānis no viņa, cerēdams sasniegt sopkas virsotni pirmais. Bet, lai kā pūlējos, allaž atpaliku no sava pavadoņa — viņš vienmēr uzkāpa agrāk par mani ikvienā ūdensšķirtnē. Drīz pārliecinājos, ka Dobrovs soļo pa mežaino, stipri šķēršļoto apvidu, it kā viņam būtu pie rokas sīka karte. Inspektors ne tik^i izraudzījās taisnāko un īsāko ceļu, bet ari apbrīnojami veikli apmeta līkumus visām kraujām un gravām, biezām audzēm un lielām kritalām, izvairījās no purvainām, miklām vietām. Tas viss viņam izdevās pats no sevis, instinktīvi. Tik izveicīgi, prasmīgi varēja soļot vienīgi tāds cilvēks, kuram mežs bija tuvs un mīļš.

Pa ceļam Dobrovs runāja maz, un viņa padobjā balss jau dažu metru attālumā noklusa, it kā apmaldījusies biezajos zaru vijumos. Ieraudzījis lidojam virs galvas vārnu, Dobrovs apstājās.

—- Pie mums mēdz sacīt: vārna lido pa priekšu, gaļu jūt.

Uzkāpuši tuvēja sopkā, apsēdamies uz kritalas — ciedrupriedes stumbra. Lazara sejā nebija manāma neviena sviedru lāsīte, kaut arī bija pieveiktas vairākas stāvas nogāzes. Mežs šņāca un sanēja vieglā vējā. Atpūzdamies mēs lobījām ceļā salasītos ciedrupriežu čiekurus un klausījāmies neskaidrajās taigas šalkās. Pēkšņi uztvērām stipru troksni, likās — pa mežu kāds velk koka stumbru ar visu vainagu. Es nenocietos.

— Kas tas par troksni? — vaicāju Dobrovam, Neatbildējis uz manu jautājumu, viņš uzmeta plecā karabīnes siksnu un devās skaņas virzienā, bet es sekoju viņam,

Drīz mūsu skatienam pavērās meža dzīves aina, ka$ aizvien satrauc ikvienu mednieku: liels meža cūku bars meklēja barību sopkas virsotnē. Līdz dzīvniekiem bija ne mazāk par simt metriem, bet mēs sagatavojām ieročus šaušanai un uzmanīgi lavījāmies tuvāk baram. Centos sa« skaitīt meža cūkas: tur bija trīs kuiļi, kas bija pievienojušies baram, — cūkām sākās kāzu laiks, — piecas veca§ sivēnmātes, ap trīsdesmit sivēnu un puscūču. Viens no tēvaiņiem bija krietni lielāks par citiem. Ar vienu garā snuķa vēzienu viņš tālu atgrūda ne vien sivēnus, bet arī pieaugušos kuiļus, kas bija uzgājuši zīles vai riekstus, un tie kviekdami atkāpās.

Nenolaizdams acu no paša lielākā tēvaiņa, es piesardzīgi žagos tam klāt droša šāviena attālumā, bet Dobrovs nepiekrita maniem plāniem. Viņu interesēja sivēnu māte, tai bija gardāka un treknāka gaļa, turklāt bez kaut kādas nepatīkamas garšas un smakas. Kuiļus Lazars niecināja un šāva tos tikai tad, ja nebija citas izvēles. Tā Dobrovs rīkotos arī šoreiz, ja vien es būtu savaldīgāks. Kamēr viņš nesteigdamies lavījās klāt sivēnmātēm, es piezagos lielajam tēvainim tik tuvu, ka varēju to labi apskatīt.

Spēcīgo ķīļveida ķermeni ar nesamērīgi garu galvu un augstu kuprim līdzīgu skaustu klaja melni sari. Baltie, asie apakšžokļa ilkņi slējās stāvu uz augšu, bet augšžokļa ilkņi, izliekušies puslokā, atdūrās pret augšlūpu. Skaļi šmakstinādams, kuilis bez pūlēm pāršķēla lielos Mandžū- rijas valriekstus un ar dzerokļiem sasmalcināja čaumalu un kodolu. Es vairākkārt pacēlu šauteni, bet mani aizvien kavēja krūmu zari. Dzīvnieka pazemo augumu visu laiku aizsedza gan koki, gan biezs Iazdājs. Viegls vējiņš vilka uz mūsu pusi, un cūkas nevarēja saost cilvēkus. Taču attālums starp mums un medījumu bija tik mazs, ka meža cūkas varēja mūs saskatīt pat ar savām visai tuvredzīgajām ačelēm un sacelt trauksmi. Tāpēc mana nepacietība vēl pieauga. Cūku bars lēnītiņām virzījās mums pretim.

Dobrovs jau bija nolūkojis pašu treknāko sivēnmāti un nenolaida no tās karabines graudu, gaidīdams mirkli, kad cūka iznāks klajā vietā. Tobrīd kāds no jaunajiem kuiļiem pienāca pie barveža un tūdaļ dabūja trūkties. Ierēcies pa lāču modei, melnais tēvainis metās virsū pelēkajam, cirz* dams ar ilkni, un piespieda viņu bēgt. Vajādams sāncensi, melnais izdrāzās klajā vietā un apstājās izaicinošā pozā. «Tūlīt es tev likšu maķenīt trūkties,» nodomāju un pacēlu karabīnes graudu mazliet augstāk par līniju, kas šķīra balto sniegu no tumšā dzīvnieka. Nodārdēja šāviens.

Vienā mirklī viss sagriezās haotiskā jūklī. Tēvainis, uz kuru es šāvu, ātri apsviedās un garos stiepienos aizaulekšoja lejup no sopkas. Viņš joza tik strauji, ka nepaspēja izvairīties no jaunajiem kociņiem, uzdrāzās tiem virsū un izrāva ar visām saknēm eglītes un baltegles ilkss resnumā. Galu galā kuilis, nesamazinādams ātrumu, pazuda biežņā.

Es atskatījos. Dobrovs stāvēja turpat netālu. Viņa seja bija mierīga, un tajā nevarēja manīt nekādu nepatiku vai dusmas manas pārsteidzīgās rīcības dēļ.

—    Lazar! Kālab nešāvi?

—    Bet ko?

—    Kaut vai kadu tēvaini.

—    Kāpēc šis man vajadzīgs? Es taču gaidīju, kad sivēnmāte izlīdīs klajākā vietā.

Mēs aizgājām tai vietā, kur stāvēja melnais kuilis šāviena brīdī.

— Ne saru, ne asiņu, — Dobrovs konstatēja.

—    Vai patiešām nopūdelēju?

— Tas vēl nav zināms. Paiesimies pa pēdām. Varbūt kaut kur arī trāpīts.

Kāpjam lejā no sopkas un vērojam meža kuiļa pēdas. Nekādu pazīmju, kas liecinātu, ka zvērs ievainots. Tēvaini gluži vienkārši pārbiedējis tuvais šāviens. Esmu jau gatavs atteikties no vajāšanas, taču Dobrovs nepamet pēdas. Ilgi dzenamies pakaļ aizbēgušajam dzīvniekam. Rūcu, ka velti šķiežam spēkus un laiku: vai tad var panākt izbiedētu meža cūku?

—    Skaties, sniegā manāmas iesārtas putas, tātad trāpīts plaušās, bet tu saki — pārbijies… Tagad tikai turi acis vaļā.

Mēs virzījāmies tālāk, cītīgi vērojot meža biezokni, uz kurieni veda svaigās pēdas. Pa priekšu ejošais Dobrovs pēkšņi piesvieda pie vaiga šautenes laidi, es automātiski sekoju viņa piemēram un tūliņ dažu metru attālumā zem kuplas egles ieraudzīju melno kuili. Tas stāvēja, uzgriezis mums pakaļu, mazliet pašķiebis galvu, un klausījās mūsu soļos. Sari kuilim uz muguras saslējās stāvu —1 zvērs bija mūs ieraudzījis.

Divi šāvieni nodārdēja vienā laikā. Meža kuilis saļima, tad lūkoja piecelties un atkal, nogāzās uz sāniem. Piega- jām tuvāk, turēdami ieročus šaušanas gatavībā. Tēvainis asi smirdēja pēc muskusa. Dobrova minējums apstiprinājās — pirmā lode bija ķērusi plaušu malu.

Uzšķērdām nomedīto tēvaini. Lazars pieblīvēja tā krūšu kurvi ar sniegu, bet es ieliku kuilim mutē resnu zaru. Medījums sasals, un žokļi turēs žuburaino zaru cieši jo cieši. Tam varēs apmest cilpu un ar zirgu izvilkt kuili no biezokņa. Bet pagaidām nomedītais tēvainis jāatstāj mežā un tāpēc krietni jāapklāj ar egļu zariem, lai gaļai netiek klāt vārnas un sīkie plēsoņas.

Darbs pabeigts. Sakuram uguni, vārām tēju. Es paskatos pulkstenī — bez piecām minūtēm divi. Mūsu medību dienas kārtība, ko jokodamies noteica Dobrovs, ievērota apbrīnojami precīzi.

Vakarā atgriezāmies teltī. Veiksme medībās satrauc un ātri aizgaina nogurumu. Pēc bagātīgām vakariņām runājāmies par lāčiem, un tad Dobrovs pastāstīja man skumju atgadījumu no savas medību prakses.

— Daži uzskata meža kuiļu medības par bīstamām. Taču es neatceros nevienu gadījumu, kad šis zvērs būtu uzbrucis cilvēkam, kur nu vēl to nogalējis, ja vien meža kuili nevajā. Gluži citāds ir brūnais lācis. Vecs lācis blandonis ir rūdīts slepkavnieks. Viņš labi pazīst asiņu garšu un pats uzbrūk cilvēkam, ja ir ļoti izsalcis.

Reiz mani izsauc inspektors un uzdod braukt uz Augš- burejas rajonu un iznīcināt lāci blandoni, kas sācis plosīt mājlopus un biedēt ļaudis. Es ierados Jelovkas ciematā, kura apkaimē posta darbus strādāja lācis. Labākie mednieki bija aizgājuši tālu projām medībās, un ciematā palikušie nevarēja tikt ar plēsoni galā. Kopā ar sabiedrisko medību inspektoru Avdejevu devāmies meklēt «melno sērgu», kā blandoni dēvēja zemnieki. Atceros, pēdas plē- sonim sadzinām uzreiz, bet kā šis mūs vadāja pa sopkāni! Pirkstu un garo nagu nospiedumi pavisam skaidri, pēdas sniegā nav iespiedušās dziļi — tātad zvērs ir ļoti kārns, izkāmējis, bet novājējis lācis, kā zināms, ir ņiprs lobējs.

Pārgājām pāri Turanai. Lācis sāk mest cilpas: te kājo gar upīti, interesējas par aļņu pēdām, te pēkšņi jož uz sopkām, acīmredzot saodis platradža smaku. «Ja nogalēs platradzi, nekur tālu neies,» mēs nospriedām, «tad uzcelsim telti un lūkosim pielavīties šim klāt.»

Pēc pēdām varēja redzēt, kā lācis lūkojis piezagties aļņiem, kas ganījušies, kā dzinies tiem pakaļ un mēģinājis ietrenkt tos zvilnēja biežņā. Taču aļņi laikus bija uzminējuši naidnieka nolūkus un aizjozuši strauta gravā. Velti lācis pūlējies izdzīt tos uz ledus. Aļņi bēguši projām pa purvāju, bet pa augstajiem ciņiem lācim bijis grūti tos vajāt, un plēsonis drīz atstājis aļņus mierā.

Pēc neveiksmīgajām aļņu medībām blandonis devās uz lāču migām cerībā nogalēt kādu savu ciltsbrāli. Mēs bijām spiesti pārnakšņot uz plēsoņa pēdām un atsākt vajāšanu nākamajā dienā.

Uz vakara pusi pieejam pie kāda lāča midzeņa. Sniegs visapkārt nomīņāts, visur mētājas melnas un brūnas vilnas kušķi, sniegā rēgojas asiņu plankumi… Acīmredzot te plēsušies divi lāči, bet cīniņš beidzies neizšķirti.

Ljam tālāk. Pret kalnu zvēri stājuši platiem soļiem, lejup aulekšojuši pāris metru lielos stiepienos.

Pēdas mūs aizveda vecā izdegā. Dziļu gravu izvagotās sopkas nogāzes varējām labi pārlūkot, taču iešana pa stāvumiem bija ļoti grūta. Mēs gluži kā uz slēpēm šļūcām lejā no kraujām un no jauna rāpāmies augšā pa stāvām nogāzēm. Vēl grūtāk klājās no midzeņa uzceltajam lācim: tas bija varen tauks — ķetnu nospiedumi dziļi, nagi gandrīz nemaz nav redzami. Tāds trekns lācis nespēj ilgi skriet, blandonis drīz viņu panāks.

Kad bijām uzkāpuši kādā sopkā, es pretējā nokalnē pēkšņi ieraudzīju lāci. Tas gulēja pie vējgāzta koka, acīmredzot iesnaudies.

—    Ko darīsim? — vaicāju Avdejevam. — Pie zvēra tuvāk pieiet nevar: augšā — biezs lazdājs, apakšā — krauja.

—    Vajadzēs šaut no šejienes, — viņš atbild.

—    Labs ir, gāzīsim taisni virsū abi reizē pēc manas komandas, — es ierosinu, — bet, kad šis sliesies kājās, šauj hz komandas, kamēr būs gar zemi.

Piespiedām šauteņu stobrus pie kokiem, notēmējām bez steigas un tad bliezām reizē. Lācis pietrūkās kājās un lieli nn lēcieniem joza uz sopkas virsotni, bet mēs zēvelējām I m pakaļ. Uzņēmis ātrumu, zvērs aizaulekšoja pāri kairi ;m un pazuda.

Klusēdami nokāpām gravas dibenā un sākām rāpties pa nokalni uz to vietu, kur gulēja lācis. Gribējām ātrāk uzzināt, vai zvērs ievainots. Tikām augšā — un neticam savām acīm: aiz nogāztā koka guļ beigts brūnais lācis. Pārsteigtais Avdejevs jau grasījās šaut.

Piegājis pie beigtā lāča, es pacēlu ķetnu un mēģināju nogāzt ķepaini uz sāniem, bet nespēju pakustināt smago zvēru. Tas bija tas pats lācis, kuru vajāja blandonis.

—    Kāpēc nekur nemana cīniņa pēdas? — vaicāja Av- dejevs.

—     Lāči plēsušies sopkas virsotnē. Tur blandonis viņu piebeidzis un pēc tam atstiepis gravas malā pie nogāztā koka: skaties, sliede nāk lejā no sopkas. Te viņš netraucēts notiesātu medījumu, pa tādām vietām nestaigā ne mednieki, ne arī vilki. Barības pietiktu pusziemai. Bet nu paskatīsimies, vai nav trāpīts blandonim.

Es aplūkoju lāča izmīdīto sniegu un krūmus — nekur ne lodes izrautu spalvu, ne asins šļakatu. Tātad esam nopūdelējuši. Pietiek viena sasaluša zara vai pat zāles stiebriņa, lai lode aizlidotu rikošetā. Pēc pēdām varēja manīt, ka lācis stipri pārbijies no šāvieniem. Iespējams, kāda lode viņu tomēr mazliet skārusi — labu laiku zvērs bija aulekšojis platiem stiepieniem. Tikai aiz upītes blandonis bija nomierinājies un no auļiem pārgājis soļos. Zvērs bija taisījies kāpt augšā uz ūdensšķirtni, taču atkal no kaut kā satrūcies un sācis lēkšot pāri krūmiem.

Mēs jozām pakaļ blandonim līdz vakaram. Nogurām līdz nāvei. Pārlaidām nakti turpat uz pēdām, bet otru rītu nospriedām, ka pakaļdzīšanās ir veltīga, un griežamies atpakaļ. Tā es pārbraucu Ilabarovskā tukšām rokām. Pēc mēneša pienāca telegramma no Jelovkas: lācis nogalinājis skolnieci Nadju Ivašinu, kura ziemas brīvdienās atbraukusi ciematā pie vecākiem.

—     Redzi, pie kā novedusi tava neveiksme, — man teica vecākais medību inspektors. — Dodies no jauna uz Bureju un bez blandoņa galvas mājās nerādies.

Es nestāstīšu par nogalinātās meitenes vecāku bēdām. Nadja bija saskrējusies ar lāci vakarā, iedama pāri sakņu dārziem apciemot draudzeni. Te lācis viņu bija sagrābis. Mednieki pēc tam divas dienas bija dzinušies viņam pakaļ, taču veltīgi.

Nekad savu mūžu nebiju vajājis zvēru un izjutis tik niknu vēlēšanos to nogalināt. Man par laimi, blandonis uzdūrās alnim, ko bija nošāvis kāds mednieks. Pieēdies līdz kaklam aļņa gaļas, zvērs bija aizvilcis medījumu lapegļu biezoknī, aprausis ar sniegu, apkrāvis ar kritalām un nogulies līdzās. Pamēģini tikai līst klāti

To visu es sapratu vēlāk, bet steigā pamanīju tikai vairākas vienādi svaigas lāča pēdas un apjuku: kuras ir pēdējās? Spraukdamies cauri biezoknim, raugos uz visām pusēm — gribētu pārsteigt lāci guļam. Sniegs bija palsens, un es lavījos bez trokšņa, taču lācis saoda mani agrāk, nekā es ieraudzīju viņu. Iznāca tā, ka mēs slēpāmies viens no otra un tikai meža norā katrs ieraudzīja savu pretinieku. Es sastingu uz vietas, bet lācis ierēcies metās uzbrukumā. Augstu palēkdamies, zvērs ātri tuvojās. Tagad viss bija atkarīgs no trāpīga šāviena. Piesviedu karabīni pie vaiga un, notvēris graudā lāča plato pieri, šāvu zvēram tieši virsū. Šāviens man šķita kluss, it kā lauska spēriens bargā salā, bet lācis vienā mirklī iegāzās ar galvu sniegā un, apsviedies uz muguras, tik tikko neaizķēra mani ar pakaļējo ķepu.

Sava mūža briesmīgākajos brīžos es aizvien rīkojos mierīgi, bez steigas. Rokas kļuva drošas un stingras. Tikai pēc tam, kad briesmas bija garām, mani pārņēma vājums, pār kauliem skrēja drebuļi. Ta bija arī šoreiz.

Nostāvējis kādu brīdi bez kustēšanās un pārliecinājies, ka zvērs ir beigts, piegāju tam klāt un paspārdīju ar kāju. Redzot nošauto plēsoni, es tomēr neizjūtu istu prieku: mani nomāca apziņa, ka esmu to iznīcinājis par vēlu. Laiks gan dziedē visas brūces, taču ilgi nevarēju sev piedot, ka toreiz kopā ar Avdejcvu aizlaidām nenošautu bīstamu zvēru par postu un bēdām cilvēkiem.

Habarovskā mēs abi ar Dobrovu atgriezāmies cieši sadraudzējušies. Atvadīdamies no manis, viņš pastiepa uz plaukstas nodilušu lāča ilkni.

—    Blandoņa ilknis … Ņemiet par piemiņu.

Kopš tā laika es glabāju šo ilkni un aizvien atceros Lazaru Dobrovu, lielisku mednieku un brīnišķīgu cilvēku.

PĒC MAMUTA ILKŅA

«Gaida kā uz ūdens kustināšanu»

Habarovskas novadpētniecības muzeja direktora kabinetā ienāca padzīvojis neliela auguma vīrs.

—     Ivans Grigorjevičs Sotovs, — viņš stādījās priekšā un sniedza man roku. — Jotkanas upē guļ liels mamuta ilknis. Es nule aplūkoju ilkņus, kas eksponēti jūsu muzejā, — tas ir lielāks. Ja vēlaties, varu parādīt savu atradumu.

—     Bet līdz Jotkanai taču ir tāls gabals. Sī upe ietek Majā.

—    Absolūti pareizi! — Sotovs apliecināja. — Sēdīsimies lidmašīnā un pie vakara jau būsim tur.

Sotova priekšlikums šķita vilinošs, un es piekritu.

Līdz Kurunurjahai jālido sešas stundas. Parasti septembrī piekrastē ir labs laiks, taču šoreiz mums neveicās. Rudens bija iegadījies lietains, un lidmašīnas divdesmit dienu nelidoja uz ziemeļiem. Mēs iestrēgāin Nikolajevskā pie Amūras. Vējš dzina no jūras zemus, smagus mākoņus un trieca pret zemi slīpas smalka lietus strūklas. Tomēr pie vakara lietus pārstāja, cauri mākoņiem paspīdēja saule, un es steidzos pie dispečera.

—    Ziemeļi nepieņem, laiks nav piemērots, — lakoniski atbildēja lidojumu izrīkotājs.

Gadījās dienas, kad skaidrajās debesīs spoži staroja saule, bet Džugdžura grēdas tinās biezos mākoņos, un bija bīstami lauzties tiem cauri. Mēs atkal «gaidījām kā uz ūdens kustināšanu». Ziemeļos aviācijai rada kavēkļus nevis attālumi, bet gan laika apstākļi, kas okeāna piekrastē ir visai mainīgi un kaprīzi.

Nogaidījuši vairākas dienas, mēs beidzot iesēdāmies ANT-2 un'devāmies uz ziemeļiem.

Septembris bija ietērpis zeltā sopku nogāzes līdz pat apvārsnim. Plašās upju ielejas līdzinājās krāsainam paklājam, ko rotāja upju un atteku līčloču ornamenti. Ziema vēl bija tālu, bet drūmos, kailos Džugdžura kalnus jau klāja dziļš sniegs. Vai šis akmeņainais tuksnesis kādreiz kalpos cilvēkam?

Aiz kalnu grēdas biezi mākoņi. Jāpaceļas lielā augstumā (nevar taču griezties atpakaļ!). Lidmašīna ilgi steidz pāri viļņotai, baltai jūrai, iekārn uzdrošinās izlauzties cauri biezam miglas autam. Bet tad jau lidmašīna iznirst 110 mākoņu kalniem, apmet lielu loku un strauji tuvojas zemei. Zem spārna pretim skrien Ncļkanas mazās 110 baļķiem celtās mājiņas. Tālāk lidot mums neatļauj.

Es vaicāju Sotovam, ko nozīmē evenku vārds Džug- džurs.

—    Divas pārejas, — viņš atbild.

Patiešām — šajā grūti pieejamā kalnu virknē ir divas zemas, ērtas pārejas.

Neļkana — sens krievu ciemats

Neļkanas ciemata mūžs ir visai garš. Kādreiz tas atradās pie ceļa, kas veda no Eiropas uz Ameriku. Cauri ciematam gāja trakts no Jakutskas uz Ajanu. V. Zavaiko laikā no Jakutskas uz Ajanu pa ziemas ceļu ar zirgiem varēja atbraukt vienā nedēļā, un ceļavīri, protams, aizvien apstājās arī Neļkanā.

Ciemats plešas nelielas bērziem un lapeglēm apaugušas sopkas akmeņainā nogāzē. No baļķiem celtās mājiņas nokāpušas lejā līdz pašam Majas krastam. Ciemata centrā uz paugura paceļas no izmeklētiem resniem lapegļu baļķiem uzcirsta baznīca. Netālu brāļu kaps, kurā atdusas varoņi, kas krituši Tālajos Austrumos pilsoņu kara gados. Ciematā ir vairāki veikali, divstāvu skolas ēka, internāts, slimnīca. Neļkana ir Ajanas-Majas rajona briež- audzēšanas centrs. Te atrodas sovhoza pārvalde.

Zelta ieguve, kažokādas un ziemeļbriežu audzēšana — tādas ir šā kalnainā un reti apdzīvotā rajona saimniecības galvenās nozares. Sovhoza ganāmpulkos ir aptuveni sešpadsmit tūkstoš briežu.

Ziemeļbriedis! Grūti iedomāties dzīvi taigā un meža tundrā bez šā pieticīgā dzīvnieka. Briedis neprasa no cilvēka gandrīz nekā, taču dod viņam daudz ko — treknu gaļu, biezu krējumam līdzīgu pienu, siltu ādu, no kā var šūt dūraiņus, ausaines, untas un zeķes. Un cik skaistus paklājiņus izgatavo prasmīgas rokas no briežu galvu ādas!

Apstrādājot briežādas, iegūst zamšu, un no tā izgatavo aizjūga piederumus, apģērbu, pārliekamās seglu somas ekspedīciju vajadzībām un daudz ko citu. Cīpslas tiek izmantotas diegu izgatavošanai, un tos var izlietot pat medicīnā. Daži zinātnieki apgalvo, ka ziemeļbriežu tēviņu nepārkaulojušos ragos ir tādas pašas ārstnieciskas vielas, kādas ir maralu ragos. Ziemeļbrieži velk nartas ar kravu, tos izmanto jāšanai. Briedis pats sameklē sev barību, izrok no sniega apakšas briežu ķērpjus. Tur, kur nav ķērpju, nav sastopami arī ziemeļbrieži.

Ganības šajā apvidū ir pietiekami plašas, lai varētu palielināt briežu ganāmpulkus, vajadzētu tikai šo lauksaimniecības nozari apgādāt ar augstākās kvalifikācijas speciālistiem, bet par nožēlošanu nevienā Sibīrijas lauksaimniecības profila institūtā mēs neatradīsim briežkopī- bas fakultāti. Arī statistika neinteresējas par vērtīgajiem dzīvniekiem. Atskaites blankās, kas tiek izsūtītas uz ziemeļu rajoniem, ietverta biškopība, bet nav briežkopības. Tālo Austrumu zinātniskās pētniecības institūtā nav brlež- kopja štata vienības.

Neļkanas sovhozā līdz šim laikam netiek izmantotas briežu ādas un ragi. Pēc briežu nokaušanas ādas un ragus aizsviež, bet tā taču ir lieliska izejviela, pēc kuras būtu pieprasījums pat ārzemēs!

Ciemata platā galvenā iela kādreiz bija aizaugusi ar īsu, ložņājošu zāli un priecēja acis. Vēl nesen pa zāli uz skolu skrēja jautri bērni. Tagad viņi stieg neizbrienainos dubļos. Lai cik paradoksāli, tos radījusi civilizācija — modernā tehnika.

Tagad daudzos ciematos traktori izārda un piedubļo ielas — un cilvēki nespēj piespiest mašīnas braukāt aiz mājām. Gribas ticēt, ka viņi galu galā to izdarīs.

Skaistākā no skaistajām

Es sēžu Nikolaja Djačkovska izturīgajā, no baļķiem celtajā mājā. Djačkovskis ir evenks, mednieks, vecs Neļ« kanas iedzīvotājs. Viņam jau krietni pāri septiņdesmit. Slimība neļauj viņam doties vāveru medībās, ar kurām Ajanas—Majas rajons Tālajos Austrumos tiek īpaši daur dzināts. Es lūdzu saimnieku, lai viņš atdod muzejam ģimenes relikviju — tēva dāvāto kramenīcu.

Vecais mednieks ar šo bisi, kas lādējama no stobra un ko izkaluši jakutu meistari, nošāvis ne vienu vien tūkstoti vāveru. Uz aizslēga izgatavošanas laiks — 1826. gads un man nesaprotams burtu kopojums — C. T. P. Iļ. K.

Ikvienam medniekam ir grūti šķirties no bises, ja tā viņu nav pievīlusi ilgus gadus. Nikolajs Nikolajevičs mīlīgi glauda laidi, it kā vēlēdamies remdēt rūgtumu, ko izraisa šķiršanās no mīļotā drauga.

Es lūkoju viņu mierināt, sacīdams, ka bise tiks izstādīta muzeja ekspozīcijā un simti tūkstoši apmeklētāju pratīs pienācīgi novērtēt ieroci.

Vakarā aizgāju uz skolu. Tuvojās Skolotāju diena, un ciemata mākslinieki cītīgi gatavojās šiem svētkiem. Jaunā dziedāšanas skolotāja Tamāra Pakulova uzaicināja mani piedalīties mēģinājumā.

—    Varbūt nodziedāt Varjagu viesa āriju, — es atjokoju, Sī Rimska-Korsakova ārija neizgāja man no prāta lidojumā virs Ohotskas jūras piekrastes. Tamāras seja bija ļoti valdzinoša — lielas, izteiksmīgas mazliet skumjas acis tajā nenosakāmajā krāsā, kādā mēdz būt ūdens jūras līcī mākoņainā laikā. Biezie, gludie mati, kas veidoja divus smagus viļņus deniņos, piešķīra sejai antīku stingrību. Klusu, bet melodiski skanēja viņas dziedošā, saviļņojošā balss.

Jo sevišķi iejūtīgi viņa dziedāja dziesmu ar Jeseņina vārdiem «Ne žēloju, ne saucu, ne raudu». Es ilgi atrados šās dziesmas varā — melodija tā imponēja manam vecumam un rudenim.

Agrā rītā izgāju Majas krastā. Mūs gaidīja motorlaiva. Lidošanai nepiemērotais laiks bija ieildzis, un es nolēmu aizbraukt uz Džigdu.

Ātri, vieglā gaitā Maja nes gaišos ūdeņus, taču nevis uz Kluso okeānu, bet gan uz Ziemeļu Ledus okeānu. Upe vijas starp zemām sopkām, kas apaugušas gan ar priežu siliem, gan ar lapegļu mežiem, veidojot gleznainas panorāmas, kas priecē ceļavīra skatienu. Klinšu kraujas, kur kuplo zeltaini priežu sili, mijas ar klusiem līčiem vītolu, kārklu un apšu ielokā.

Majas upes nosaukums cēlies no evenku vārda Maite, kas nozīmē «skaistākā no skaistajām». Sis nosaukums ir ļoti veiksmīgi izvēlēts.

Pa šo upi 1639. gadā uz augšu laivās īrās drošsirdīgie jaunu zemju atklājēji, ko vadīja Ivans Moskvitins.

Vēja ātrumā mēs šaujamies lejup pa Maju. Pretim kā putns drāžas dūraluinīnija laiva, ko dzen motors «Vihr».

—    Tas ir Neļkanas namdaris, viņam mājās astoņi uzkarināmi motori — vesela kolekcija! <— smejas mūsu mo- torists.

Džigda — sakņu audzētāju, lopkopju un mednieku ciemats. Te Neļkanai audzē kartupeļus un kāpostus, izslauc līdz tūkstoš centneru piena. Sviests tiek kults, lietojot primitīvu iekārtu: krējumu salej veļas mazgājamā mašīnā, un tā izpilda kuļmucas funkcijas.

Sejuenes mednieks man pavēstīja, ka netālu no bijušā Cipandas ciemata Majas lejtecē esot milzīga ala ar apakšzemes ezeru.

Vakarā mēs no Džigdas atgriezāmies Neļkanā. Skaidrās debesis solīja labu laiku.

Mamuta ilknis

Mēs lidojam uz Majas kalnieni — turp, kur mazais Ku- runurjahas strauts ietek Jotkanā. Šā strauta krastā pie kaļķakmens sopkas, kas apaugusi ar priedēm, atrodas evenku ciematiņš, kam tāds pats nosaukums. Kurunurjaha tulkojuma nozīmē Degu strauts. Maja šeit plūst plašā, purvainā ielejā. Pa iluminatoru redzamas milzīgas izskalotu iežu kaudzes — tās radušās zelta ieguvēju darba rezultātā. Kurunurjahā atrodas Neļkanas briežkopības sovhoza 2. nodaļa «Sarkanā jaranga», ko pārzina Ivans Gri- gorjevičs Sotovs, te dzīvo arī ģeologi. Ciematā darbojas skola, medicīnas punkts, sakaru nodaļa. No lidlauka līdz ciematam četri kilometri. Nolaidāmies pie radiotehniķa vientuļās mājiņas un izkāpām no lidmašīnas.

Nākamajā dienā laiks no jauna samaitājās, bet mēs ar Sotovu, par spīti smidzinošajam lietum, devāmies uz atraduma vietu, kas bija sešu kilometru attālumā no ciemata.

— Lūk, šajā līkumā es zvejodams ieraudzīju ilkni upes dibenā. Nebija viegli izcelt: dziļums — četri metri. Vajadzēja izgatavot īpašu ķeksi.

Es uzmanīgi aplūkoju ilkņa gabalu, ko Ivans Grigorje- vičs izvilcis no dzelmes. Mēģinu pacelt atradumu. Tas izdodas ar grūtībām — ilknis sver ne mazāk par piecdesmit kilogramiem. Salūkoju mērlentu — garums 267 centimetri, apkārtmērs — 53 centimetri. Kalnu straumes veltie akmeņi pārsituši ilkni uz pusēm. Mūsu priekšā — tā apakšējā daļa. Cik milzīgs bijis šis zobs mamuta dzīves laikā!

Mēs sakuram uguni. Salūkoju piezīmju grāmatiņu. Sotovs piesviež malku ugunskuram un lūdz mani pastāstīt par mamutiem. Domās pārceļos tālajā pagātnē pirms desmitiem tūkstošu gadu, lielajā leduslaikmetā.

… Sasnigušie dziļie sniegi nepaspēja nokust arī vasarā. Tie sablīvējās un pārvērtās ledus upēs, kas lēnītiņām slīdēja lejup no kalniem pa ielejām un nogāzēm. Ledājs uzmācās no ziemeļiem, iznīcinādams augus un dzīdams projām uz dienvidiem dzīvniekus. Pa apsnigušajām ielejām klīda garspalvainie mamuti. Ar smagajiem ilkņiem viņi rakņājās sniegā, meklēdami zālaugus — savu iemīļoto barību.

Tomēr ne jau sals, bet gan pirmatnējais cilvēks bija miermīlīgo milžu niknākais ienaidnieks. Cilvēkiem mamutu gaļa bija liels gardums. Tajos tālajos laikos mūsu senči bija apbruņoti ar akmens cirvjiem un koka šķēpiem, taču prata ierīkot arī viltīgas lamatas un mamuta muskuļu spēks nevarēja stāties pretim cilvēka prātam.

Mamuti jau sen izmiruši, un tikai seno laiku klinšu zīmējumos mēs varam redzēt šī milzīgā dzīvnieka medību ainas. Tomēr vēl joprojām var atrast mamuta ilkņus. Jau Pētera I laikos tika izdots ukazs par mamuta kaulu vākšanu Krievzemē. To darīja ne tikai zinātnes labad. Mamuta ilkņi — ziloņkauls ir vērtīgs materiāls, no kā var izgriezt mākslas darbus. Sibīrijā jo sevišķi tiek daudzināti jakutu un čukču kaulgriezēji.

Sotovs ierosina aizgādāt ilkni uz lidlauku ar zirgu. Mēs atgriežamies Ciematā. Pa ceļam viņš stāsta, ka Ksondjas upē bieži Varot atrast mamuta kaulus. Vajadzēs kādreiz apskatīt arī šo upi. Iekrāvis ilkni lidmašīnā un atvadījies no Ivana Grigorjeviča, atgriežos Neļkanā.

Kādi milzīgi plašumi te gaidīt gaida cilvēku!

Vēl nesen taigas biezokņos bija izkaisīti nelieli ciematiņi — Kavaļkana, Maimakana, Cipanda, Tota. Cik grūti bija apgādāt to iedzīvotājus ar visu dzīvei nepieciešamo! Tagad līdz ar Neļkanas paplašināšanu šīs problēmas risināmas vieglāk — lielajā ciematā ir kvalificēti mediķu, skolotāju, saimniecisko darbinieku kadri, Ar helikopteru no Neļkanas var aizvest medniekus taigā, briežkopjus — pie ganāmpulkiem. Lai ko sacītu pesimisti, mežu biezokņos izkaisītu sīku ciematiņu apvienošana lielos centros ir process, kura pareizību apliecina pati dzīve.

Ajanas sapņotaji

Beidzot iestājās labs laiks, un mēs ar motorlaivu aizbraucām uz Neļkanas lidlauku. Tur es sastapos ar PSKP rajona komitejas sekretāru Vasiliju Stepanoviču Ohlop- kovu. Braucienā pa rajonu viņu pavadīja izpildkomitejas priekšsēdētājs Jevgeņijs Vasiļjevičs Moskvitins. Gaidot uz lidmašīnu, sākām runāties. Rajona vadītāji dedzīgi stāstīja, ka pienācis laiks būvēt autoceļu no Ajanas uz Neļkanu.

— Padomājiet pats, — sacīja Moskvitins, — Majas baseinā aug lieliski mežu masīvi, kas nav redzējuši cirvi. Kurš gan nepazīst Ajanas egli! To varētu cirst un pludināt pa Maju līdz Neļkanai, bet no Neļkanas vest ar automašīnām uz Ajanu. Ajanas iedzīvotāji varētu saņemt pāri kalnu grēdai atvestus svaigus dārzeņus, pienu un citus lauksaimniecības produktus. Si trase saistītu Kluso okeānu ar Ziemeļu Ledus okeānu — pa Maju, Aldanu, Ļenu.

Viena kilograma preču transportēšana ar lidmašīnu mums izmaksā 58 kapeikas. Trases garums diezin vai pārsniegs divsimt kilometrus. Tā jāierīko pašreizējā ziemas ceļa vietā. Jau izstrādāts jaunās šosejas projekts. Ja mūsu rajona ceļu daļai piešķirtu trīs pašizgāzējus un divus buldozerus, mēs paši pamazītiņām ierīkotu ceļu.

Sim sapnim ir reāls pamats — ceļš, par kuru tika runāts, eksistēja jau pagājušajā gadsimtā!

Mēs iesēžamies lidmašīnā. No jauna zem spārna plešas apsnigušu kalnu tuksnesis, bet piekrastē sniega nav. Rudens krāšņi izrotājis mežus, staro laipna saule,,. «Klusu līst no kļavu lapām medus,» atmiņā ataust dzejnieka vārdi, ko tik sirsnīgi dziedāja Tamāra Neļkana.

Lidotājs met loku virs Ajanas, un manam skatienam paveras ļoti gleznaina panorāma: krasta kraujas, Ajanas līča sastingusi zilgme, tīrais ciemats ar taisnām ieliņām un skujkoku mežs, kas ietver Ajanu.

Un es apskaužu tos, kuri mīt šajā romantiskajā ciematā jūras krastā.

DZĪVĪBAS ŪDENS UPE

Sešdesmit kilometru uz austrumiem no Habarovskas purvainā, nepārejamā līdzenumā tek Nemptu, ko mednieki iedēvējuši par Silto upi. Ūdens Nemptu un tās pietekās nebūt nav silts, vasarā šī upe ir pat dzestrāka nekā Amūra, toties ziemā dažviet neaizsalst un tās līčos un avotos, kur nav ledus, pārziemo ūdens strazdi. Nemptu augštece ir gaiša, strauja, ar sēkļiem un koku krāvumiem, lejtecē pie ietekas seklajā Sindas ezerā upe ir lēna, plaša.

Sibotealinā ir daudz līdzīgu upju, tomēr Nemptu piemīt kaut kāda neatkārtojama īpatnība. Sai upei ir savs mikroklimats, kā mēdz sacīt meteorologi', Es neesmu atradis Nemptu baseinā īstus siltos avotus, taču redzējis vietas, kur ziemā nokūst sniegs, it kā zemē būtu ieguldītas karstas caurules.

Nemptuuntās pieteku krastos kuplo apbrīnojami krāšņa veģetācija. Dažādu riekstu un ogu gadi te atkārtojas biežāk nekā apkārtējos mežos un raža ir tik bagāta, ka ne cilvēki, ne meža zvēri nespēj to novākt.

Sie meži ir sevišķi slaveni ar varenajām, slaidajām ciedrupriedēm. Simtgadīgie tumšzajie milži paceļas pāri citiem kokiem — ciedrupriežu plakanās virsotnes slejas debesīs četrdesmit metru augstumā. Ražas gados skujotnē zeltojas lieli čiekuri. Reizēm pie pašas zemes valda klusums un krūmos nekustas ne lapiņa, bet tur, augšā, vējā rāmi šūpojas un šņāc kuplie zari, tā ka šķiet — tālumā šalc jūras bangas. Trīssimt gadu veco milžu sarkanīgi brūnie stumbri ir tik resni, ka dažu nevar apņemt; pat trīs vīri. Nekur visā Amūras apgabalā nav tādu neskartu un tīru ciedrupriežu mežu kā pie Muhenasl

Nemptu un tās pietekas ir ļoti bagātas ar zivīm. Visvairāk te ālatu, ļenoku, taimiņu, lejtecē — karūsu, karpu, līdaku. Katru rudeni uz šejieni no Klusā okeāna uz nārstu nāk laši.

Bagātā, daudzveidīgā augu valsts un sālsavoti pievilina maralbriežus, aļņus, stirnas un meža cūkas. Bet tur, kur sapulcējas nagaiņi, labi klājas arī plēsoņiem, un tāpēc nav nejaušība, ka Nemptu augštecē un jo sevišķi pie tās pietekas Muhenas mitinās tīģeri. Sie mežu valdnieki te dzīvo kopš seniem laikiem, un, kaut gan netālu no šejie-» nes stiepjas tīģeru izplatības ziemeļu robeža, šie zvēri Muhenas mežos mīt samērā lielā skaitā un jūtas lieliski. Tīģeri nereti parādās arī cilvēkiem. Acīmredzot tāpēc dīvainā klints, kas atrodas Muhenas augštecē un atgādina viduslaiku pili, nosaukta par Tīģeru mājokli.

Tagad nav grūti nokļūt Nemptu augštecē — uz turieni var. aizlidot, var aizbraukt ar vilcienu. Turpretim piecdesmitajos gados medniekiem vajadzēja brist desmitiem kilometru pa staigniem purviem vai arī vairākas dienas braukt motorlaivā pa līkumaino upi. Uz turieni devās visai maz mednieku, un dzīvniekus reti kāds traucēja.

Uz mani Nemptu — Siltā upe atstāja neizdzēšamu iespaidu, un, kaut arī šā novada dzīvnieku valsts bija bagāta un daudzveidīga, man šķita, ka šajā plašajā apgabalā, kur netrūkst barības, varētu izvietot jaunas vērtīgas dzīvnieku sugas. 1953. gadā es nolēmu izlaist Nemptu krastā 75 Amerikas ūdeles, kas sekmīgi bija aklima- tizējušās Aņujā. Līdz Sidimai tās tika nogādātas pa dzelzceļu, tālāk sprostus veda ar milzīgām ragavām, ko vilka traktors S-80. Siltās upes krastā tieši tajā vietā, kur tagad izaudzis lielais mežcirtēju ciemats Muhena, toreiz atradas mežsarga Morozova vientuļā mājiņa. Pie tās mēs apstājāmies.

Nākamajā dienā mežsarga ģimene cītīgi palīdzēja iznēsāt ūdeļu sprostus pa upes krastu. Pārceļotājas ātri pierada jaunajā dzīves vietā — visvisādas barības te bija papilnam, turklāt biezokņos ūdeles varēja labi paslēpties no ienaidniekiem.

Morozovs bija zinātkārs cilvēks un, izdzirdis, ka ūdeles ķer zivis, kļuva bažīgs.

—    Sitais zvērs tagadiņ mūsu upē aprīs visas zivis, — viņš bēdājās.

—    Visas neaprīs, — es mierināju mežsargu. — Odeles pirmām kārtām ķers sīkās zivis — mailītes, čebakus un, protams, nelaidis garām arī ļenokus un ālatas, bet šīs zivis savukārt iznīcina ketlašu mazuļus un līdz ar to kaitē jūras lašu audzēšanai. Tātad ūdeles kļūs par ketlašu aizstāvēm. Turklāt ūdeles barojas ne tikai ar zivīm vien. Tās, tāpat kā Sibīrijas caunas, ēd vardes, peles, vēžus. Ieaudzēsim ūdeles, un tu pats pirmais sāksi tās medīt.

Sis paredzējums piepildījās. Panākumi ūdeļu aklimati- zēšanā iedvesmoja mani jauniem meklējumiem. Drīz nonācu pie šāda secinājuma: izpētītajos apvidos ir lieli krājumi bebru barības — vītoli un apses, krastos bebri varētu iekārtot alas, rāmā straume netraucēs viņiem aizsprostu būvi1 . Mani mulsināja tikai viens — bebri nav pieraduši pie vasaras — rudens paliem, ūdenim paceļoties par diviem līdz trim metriem, pie upju apsīkšanas ziemā, pie bīstamiem plēsoņiem, kas te sastopami samērā bieži.. Bet bebriem taču vajadzētu pielāgoties nelabvēlīgajiem apstākļiem!

Beidzot pienāca ilgi gaidītais 1964. gads. Tika atvesta pirmā grupa Baltkrievijas bebru, un man izdevās piedalīties bebru ielaišanā Nemptu upē. Visiem par prieku, bebri tūdaļ nodibināja stabilu koloniju, un Tālajos Austrumos tika izveidots pirmais bebru liegums.

Nemptu un Muhenas iztekas, to pietekas Punča un Aļča, Lielā un Mazā Sadama aizvien saista medniekus. Te ir ērtas medību vietas — nolaideni pauguri, nav augstu, stāvu sopku, ciedrupriežu biezokni, no kuriem mednieki vairās, nav visai lieli. Turklāt visu ziemu var zvejot ālatas vāi jenokus un padarīt tīkamāku azaida galdu ar smaržīgu zivju zupu. Novembrī, kamēr vēl nav aizsaluši strauti, iespējams savākt pēc nārsta nobeigušos ketlašus, lai būtu ēsma, ko likt lamatās.

Dažādi šeit ir ari medību objekti: ja vēlies — šauj vāveres vai izliec bluķa lamatas — kuļemkas Sibīrijas caunām, ķer ar slazdiem sabuļus, ūdeles, ūdrus. Ja negribi medīt kažokādu zvērus, šauj lāčus, gūstī tīģerus vai ej uz nagaiņiem. Esmu šāvis tīņus, Indijas caunas, aļņus un maralbriežus. Slavenie Habarovskas mednieki Ivans Bo- gačovs un Averjans Cerepanovs ilgus gadus medīja šajā apvidū. Viņi sagūstījuši vairākus desmitus tīģeru, un pirmā dokumentālā filma par džungļu valdnieka ķeršanu tika uzņemta pie Muhenas. Ivans Bogačovs parasti atbrauca pa Muhenu pirms upes aizsalšanas. Beidzis medības, viņš sagaidīja ledus iešanu un, sakrāvis medību trofejas lielā laivā, pārveda tās uz savu māju Amūras attekas krastā.

Vēlēšanās papildināt muzeja zooloģiskās kolekcijas ne vienu reizi vien mudināja mani ķerties pie bises un braukt uz pazīstamajiem Muhenas mežiem. Pēdējo reizi es apmeklēju tos pagājušajā gadā. Vispirms sameklēju pajumti ziemas apmetnē pie Aļčas grīvas. Agrāk šī būdiņa piederēja Averjanam Cerepanovam, kurš te bija gūstījis tīģerus un jaunas meža cūkas. Patlaban apmetnē saimniekoja Fjodors Proskurjakovs. Viņš mitinājās būdiņā kopā ar sievu. Fjodors ik rītu gāja pārlūkot sabuļu un Sibīrijas caunu slazdus, bet sieva zvejoja zivis, vārīja pusdienas un skaldīja malku. Agrāk viņa bija strādājusi uz dzelzceļa, tad aizgājusi pensijā un mījuprāt devusies līdzi vīram meža biezokņos, lai padarītu kaut cik tīkamāku mednieka sūro dzīvi. Sī drosmīgā sieviete bez kurnēšanas panesa visas grūtības un nebaidījās no zvēriem.

Kādu reizi, dzīdamies pakaļ brūnajam lācim, kas nebija īstajā laikā nolicies midzenī uz guļu, es aizklīdu tālu taigā un Šķērsoju daudzas sopku grēdas. Visapkārt kuploja pirmatnējs mežs, un šķita, ka te nekad nav iegriezies pat mednieks. Te pēkšņi pamanīju svešas cilvēka pēdas. «Kaimiņos kāds izgājis medībās. Pamēģināšu uzmeklēt viņa biidiņu,» es nospriedu, soļodams pa pēdām. Drīz pārliecinājos, ka svešais ir pieredzējis taigas mednieks. Viņu

Interesēja vecie midzeņi un zvēru pēdas. Bet kāpēo gan viņš, šķiet, bez kādas vajadzības rāpies augšā klinšu sopku kraujās un ilgi mīņājies vienā vietā it kā maralbriedis auru laikā? Drīz noģidu, ka esmu nokļuvis pio Sadamas — upes, kas plūst līdzteku Aļčai un ietek Alu- henā. Tātad arī dīvainā svešinieka mītnei jāatrodas kaut kur tuvumā.

Mednieka pēdas negaidot nogriezās pa labi un veda projām sopkās. Diena gāja uz vakara pusi. Es pametu pēdas un nolēmu uzmeklēt svešinieka mītni, turoties upes krastā. Uz mednieku būdiņām ceļu parasti rāda iecirtumi kokos, taču šeit tādu nebija. Palika cerība atrast jaunas pēdas, kas netālu no mednieka mājokļa saplūstu labi iemītā takā. Debesīs iedegās zvaigznes, bet ilgi gaidītā taciņa kā nerādījās, tā nerādījās. «Vajadzēs pārlaist nakti zem ciedrupriedes,» prātā iešāvās nepatīkama doma, kad pēkšņi zem melnas pārkaru klints ievizējās stikls. Es apstājos un, vērīgi paraudzījies apkārt, saskatīju pēdas. Tās visas veda uz klinti. Bet kur tad ir būdiņa? Lēnītiņām gāju tuvāk klintij. Pilna mēness gaismā iezīmējās neparasta mājokļa kontūras — no baļķiem, zemes un klinšu bluķiem bija uzcelts cilvēka miteklis.

Sataustījis mazas durtiņas, ar pūlēm tās atveru un, saliecies uz ceļiem, ierāpoju zemnīcā. Pretim dveš cilvēka mājokļa siltums. Atrodu petrolejas lampu, uzņemu uguni un paskatos apkārt. Mednieks izmantojis stāvu klinti, piebūvējis tai baļķu sienas, pa pusei tās ierokot zemē. Iznākusi īpatnēja zemnīca, kurai trīs baļķu sienas, bet ceturtā — klints. Skārda kārsns, uzstādīta cieši pie akmens sienas, to sasildīja, un klints ilgi glabāja siltumu, pamazām atdodama to mājoklim. Jumtu veidoja slīpi saliktas, ar biezu zemes kārtu apbērtas egļu šķilas, Niecīgais lodziņš atradās dienvidu pusē. Cauri neaizsalušajai rūtij varēja saskatīt ledū kalto Sadamu, Uz šauras, augstas lā« viņas atradās piepūšams gumijas matracis un dūnu gu< ļammaiss.

Tomēr visvairāk mani pārsteidza divi plaukti ar ķimikālijām, bunduļiem fotofilmu attīstīšanai un veselu komplektu dārgu objektīvu, kas garuma un formas ziņā atgā< dināja tālskatu kolekciju. «Kas gan ir šīs noslēpumainās būdiņas saimnieks — zinātnieks, dabas pētnieks vai foto- korespondents?» mēģināju uzminēt.

Bija vēla stunda, un es ķēros pie vakariņu gatavošanas,

Būdiņa ātri piepildījās ar karstu gaisu, un vajadzēja atvērt durvis. Bet tad sāka čirkstēt sniegs un kāds skaļi ieklepojās. Uz sliekšņa parādījās svešs cilvēks. Noņēmis no pleca bisi un mugursomu, nepazīstamais iespraucās būdiņā un, skatīdamies man sejā, sniedza roku kā vecam paziņam.

—    Sotins! — viņš stādījās priekšā. — Bet kas jūs būsiet?

Es nosaucu savu vārdu. Sotins pasmaidīja.

—    Kā nokļuvāt pie Sadamas? Šeit tuvumā neviens nemedī.

Pēc mana paskaidrojuma Sotina piesardzība izgaisa, viņš apsēdās pie galda un pa vakariņu laiku paretam uzdeva jautājumus, taču vairījās atbildēt uz manējiem. Saruna nevedās. Bet, kad nolikāmies gulēt uz lāviņām un nopūtām lampu, Sotins kļuva runīgāks.

—    Jūs jautājāt man — kur dzīvoju, ar ko nodarbojos? Esmu pensionārs. Dzīvoju ar ģimeni Maskavas tuvumā. Man ir krietna pensija, naudas netrūkst, ir dzīvoklis ar visām ērtībām, viss it kā būtu labi. Taču sirdi grauž skumjas un ilgas. Neatvairāms spēks vilka mani uz Tālajiem Austrumiem. Nevarēju sev piedot, ka biju aizbraucis projām no šejienes. Es taču šeit nodienēju divdesmit piecus gadus, tiku atvaļināts rezervē majora dienesta pakāpē. Pēc tam strādāju par medību pārzini karavīru mednieku biedrībā — un man iepatikās zvēru medības. Pēdējā laika aizrāvos ar žeņšeņa meklēšanu. Reizēm nedēļām ilgi klejoju Sihotealina mūžamežos — un pēkšņi atrodu noslēpumaino dzīvības sakni! Žeņšeņa cena noteikta pieci tūkstoši rubļu par kilogramu. Bet vai tad runa ir par naudu? Sīs saknes uzlējums cilvēkam ir ļoti noderīgs. Es to dzeru sistemātiski, tāpēc arī nenovecoju.

Esmu aizrāvies ar dzīvās dabas fotografēšanu. Ļoti vēlētos nofotografēt tīģeri dabiskos apstākļos. Esmu pārliecināts, ka viens veiksmīgs dzīva lāča uzņēmums ir vērtīgāks par simt nošautiem zvēriem. Man jau tagad ir sakrājies milzīgs fonds negatīvu, šis tas ir publicēts grāmatās un žurnālos. Taču ģimene un tuvi draugi neatzīst šo aizraušanos. «Cilvēks nevar dzīvot mežā viens pats — tas Ir bīstami,» viņi saka. Turpretim man šķiet, ka mūsdienu pilsētā cilvēkam draud vēl lielākas briesmas. Te viss ir vienkāršs un dabisks. Visapkārt šalc neskarts mežs, un dvēseli pārņem prieks un miers. Pēc rakstura esmu meža

klaidonis. Ja nian atņems bisi, došos uz mežu ar spieķi, bet iešu katrā ziņā. Nevaru dzīvot bez Tālo Austrumu taigas, nevaru …

Viņš apklusa.

Mēs ilgi gulējām, ieklausīdamies zaļās malkas monotonajā čukstēšanā, domādami katrs savu, kamēr miegs apdzēsa mūsu domas.

Nākamajā dienā es atgriezos pie Muhenas.

Krievu pasakās burvji atmodina no miroņiem nokautos spēkavīrus, apslacinot viņu miesas ar dzīvības ūdeni. Es aizvien atceros šis pasakas, kad eju uz narzāna avotu, kas izplūst virs zemes netālu no Muhenas. Mednieku un meža ierīkotāju iestaigāta šaura taciņa vijas pa krēslainu eglāju upes palienē un aizved neliela ieplaciņā ar lieliem un sīkiem oļiem. Tur burbuļo ūdens. Noliecos, lai ar krūzīti pasmeltu dzīvinošo valgmi. Sejā iesitas gāze.-Degunā maķenīt kņudina, acis sariešas asaras. Ūdens auksts, dzel- dīgs, gards, gluži kā no Smakovkas avota. Brīnišķīgs nar- zānsl Nav iespējams uzreiz izdzert ne ceturtdaļu krūzītes — tik ļoti ūdens piesātināts ar ogļskābo gāzi. Avots burbuļo tik stipri, ka šķiet — tas verd, neredzamas uguns karsēts.

Pēc ģeologu apgalvojuma Muhenas narzāns kvalitātes ziņā neatpaliek no Smakovkas ūdeņiem. Narzāna krājumi lieli. Kāda apbrīnojama dabas davana, turklāt netālu no Habarovskas! Pagaidām narzānu dzer mednieki un mežsargi, bet drīz to varēs nobaudīt habarovskieši un visi citi. Narzāns rosina ēstgribu, tā vannas sniedz organismam tik daudz spirgtuma, mundruma un spēka, ka gribot negribot jātic pasakās daudzinātajam dzīvības ūdenim. Pie tādiem avotiem jāceļ sanatorijas, ūdens dziedinātavas. Te, pie Muhenas, cilvēkus ārstēs ne tikai ūdens, bet arī tīrais kalnu gaiss, kas piesātināts ar ciedrupriežu sveķu smārdu.

Nekādā ziņā nedrīkst izcirst ciedrupriedulājus narzāna avotu apkaimē! Ciedrupriežu meži pie Aļčas un Punčas upēm rotās kūrortu ciematus un sanatorijas, dziedinās un iepriecēs cilvēkus. Ļaudis kāros pabūt šajos mežos gluži tāpat kā tiecas redzēt jūru. Priežu silu gaiss ir tik dziedinošs.

Jau kopš seniem laikiem zināms, ka meži palīdz saglabāt ūdeņus un pazemes avotus. Muhenas ciedrupriežu sili sargā minerālavotus, un tāpēc šo mežu aizsardzība ir valstiski svarīgs uzdevums, visu mūsu, Tālo Austrumu ļaužu, uzdevums. Tā domāju, atstādams dzīvības ūdeņu avotus un teikdams ardievas Muhenas ciedrupriežu mežiem līdz nākamajai sezonai.

Nesen man piezvanīja uzņemšanas ekspedīcijas galvenais ģeologs Jefims Borisovičs Beļteņevs:

—    Vai negribi aizlidot uz Muhenu un palūkoties, kā strūklo narzāna avoti?

Beļteņeva priekšlikums mani sajūsmināja. Aizmirsis paņemt līdzi pat blašķi, pēc dažām minūtēm jau biju ģeoloģijas pārvaldē. Te sapulcējās visi tie, kuri taisījās iepazīties ar strūklojošiern urbumiem, ko bija ierīkojusi ekspedīcija, meklēdama minerālūdeņu avotus.

Mašīna aizveda mūs pie paša helikoptera. Plašajā MI-4 korpusā visiem pietiek vietas. Ierēcas dzinējs, un milzīgā spāre aiztrauc pāri pilsētai, pec tam šķērso vasarnīcu joslu, kas ietver Hehcira kalnu atzarus. Niecīgās mājiņas, kas virknējas rindās kā bišu stropi, neasociējas ar vasarnīcas jēdzienu. Tomēr daudzi habarovskieši ar tām lepojas. Pēc tam apakšā aizpeld Hehcira rezervāta sprogainie, zaļie pakalni, ko nomaina plašs, purvains līdzenums. Nepaiet ne piecdesmit minūtes, kad mēs jau stāvam uz baļķiem klāta laukumiņa pie Punčas septiņu kilometru attālumā no Muhenas. Netālu redzami divi nelieli ģeologu namiņi.

Paņēmuši līdzi pudeles un kannas, kopā ar lidotājiem ejam pie urbumiem, kas atrodas pie upes lejteces virzienā. Visiem pa priekšu soļo ekspedīcijas vecākais ģeologs Bu- činskis. Taka ved pa jauktu ciedrupriežu un platlapu koku mežu. Pa ceļam Bučinskis stāsta:

—    Pagaidām mūsu darbs vēl ir meklējumu stadijā, bet jau tas, ko esam atklājuši, liecina par lieliem brīnišķīga minerālūdens krājumiem. Pirmo urbumu mēs ierīkojām šeit. Narzāns sāka plūst no sešdesmit piecu metru dzijuma. Otrais urbums, kā redzat, ir spēcīgāks.

Mēs piegājām pie tērauda caurules, kuras saliektais gals rēgojās virs zemes. Dzidra strūkla šāvās ārā pa cauruli. Ūdens plūda projām uz upi, pārklājot zemi ar spilgti dzeltenu rūsas kārtiņu.

—    Aiziesim tūdaļ pie trešā urbuma.

Pagājuši kādus simt metrus pa meža taciņu, nonācām gandrīz pašā upes krastā.

—    Te nu ir trešais urbums. Odens plūst no diviem horizontiem. Pa šo resno cauruli — no sešdesmit metru, pa augšējo — tievāko — no simt četrdesmit metru dziļuma. Nogaršojiet! — Un pasniedza man emaljētu krūzīti. Es vispirms paņēmu ūdeni no resnās caurules. Narzāns dzidrs, zilganīgs, auksts, patīkami dzeldina muti, vāji rni- neralizēts.

Palieku krūzīti zem strūklas, kas plūst no augšējās caurules. Cita garša. Odens dzeldīgāks, sāļāks, ar vāju sēr- ūdeņraža smaržu. Strūkla no dziļajiem slāņiem šļācas pulsēdama. Pēc vienādiem laika sprīžiem no caurules izšaujas ūdens, un tad nāk gāze ar smalkām, smalkām šļakatām, kas līdzinās tvaikam. Turklāt dzirdama smagnēja šņākšana, it kā līdzās strādātu lokomotīve.

Pat daudz pieredzējušie ģeologi apklusa, vērodami neparasto ainu. Te bija atvērta viena no Zemes artērijām. Cilvēks bija ielauzies tās dzīlēs, izurbies cauri biezam bazalta slānim, un nu strūkloja Zemes dzidrās asinis, dzīvības ūdens, dziedniecības ūdens. So ūdeni dzers ļaudis, un varens spēks ieplūdīs viņu dzīslās, padarīs garāku viņu mūžu, atnesīs prieku …

Gāzes izplūde mijas ar ūdens šļācēm, un skan noslēpumainas, smagas nopūtas. Zeme sten un vaid kā milzu zvērs, kam savainotas krūtis.

Klusumu pārtrauc Bučinskis:

—    Mēs sākām minerālūdeņu meklēšanu septiņdesmitā gada beigās. Četros mēnešos izurbām 300 metrus. Te bija grūtāk urbt nekā meklējot cietos izrakteņus: ūdens ap- šļāca cilvēkus, viņi zaudēja samaņu, kad lielā daudzumā izdalījās ogļskābā gāze, tā apslāpēja dzinējus. Bet kādi priecīgi, daudzsološi rezultāti! Jau tagad mūsu urbumi diennaktī dod aptuveni simt kubikmetru stipri mineralizēta narzāna un trīssimt kubikmetru vājāk mineralizēta narzāna, kas nebūt nav sliktāks par Smakovkas ūdeņiem. Kaut tūlīt var atklāt kūrortu tūkstoš pacientiem. Ķīmiskā analīze dod tiesības pieskaitīt mūsu narzānu pie Boržomi tipa ūdeņiem.

Es nešaubos, ka tuvākajā laikā šeit tiks ierīkots kūrorts. Cik daudzveidīga un bagāta ir Muhenas daba! To vispirms iepazina mednieki, mežcirtēji, zvejnieki un bitenieki, tad atnāca ģeologi un atklāja ārkārtīgi vērtīgu zemes dzīļu velti — dzīvības ūdeni.

TRĪS DIENAS HEHCIRA

Pēc īsas lielus gāzes tveice mitējās. Es izgāju dravā. Tagad varēja bez baiļu pastaigāties starp stropiem. Gaisā iemirdzējās zilganīga dzirkstclīte, tad otra, trešā. Vērīgāk ielūkojos satumsušajā mežā — biezoknī laistās neskaitāmas klejojošas uguntiņas, kas gan uzliesmo, gari nodziest. Tur īpatnējā dejā riņķo spīgainīši — nelielas vabolītes, kas īsajā lidojumā spēj spīdēt un padara mežu noslēpumainu. Nevarēdams vien nopriecāties par dzīvajām liesmiņām, es nemaz nepamanīju pienākam Podgurski. Tumsā viņa seja bija tik tikko saskatāma. Tomēr pēc gaitas, kalsnējā stāva un rāmās, apdomīgās valodas es pazinu rezervāta mežu saimnieku. Diemžēl uzmācīgie odi neļāva mums parunāties ārā, zem klajas debess.

—    Varbūt iesim uz siena šķūni? — es ieteicos.

Nav labākas guļvietas kā svaigā sienā! Ar siena smaržu man saistās atmiņas par bezrūpīgo bērnību, par tālo Smo- ļenskas apkaimes sādžu.

Jau Habarovskā man sacīja, ka Podgurskis esot labākais inspektors Hehcira rezervātā, un es lūdzu viņu pastāstīt par savu darbu.

—    Ko lai jums stāstu? Mūsu — inspektoru darbs nav viegls, turklāt tas nav redzams, to grūti uzskaitīt. Vienam otram malu medniekam dzenies pakaļ nedēļām, bet noķert viņu kā nevar, tā nevar. Pagājušajā gadā rezervātā bija savairojušies vilki. Veselu mēnesi dzinu baram pēdas, tā nomocījos, ka tikko turējos kājās. Beidzot sadzinu. Vilki sarijās nāvēkli — saindētu ēsmu, un liekas — vajadzētu priecāties, ka esi iznīdējis maralbriežu ienaidniekus, bet te jauna direktīva: vilki jāsaudzē. Biju velti pūlējies.

—    Bet kā jūs pats domājat?

—    Tur, kur ir mednieki, vilks nav vajadzīgs, bet rezervāta mežos pelēcis tā kā būtu īstā vietā — vilki pirmām kārtām iznīcina vecos un slimos dzīvniekus.

— Un kas kontrolē jūsu darbu?

—    Saprotams, administrācija. Bet kurš labu prātu dzīsies taigā, baros odus, sals un mirks, tad nu ņem un sastāda pārskatus vairāk pēc mūsu vārdiem — ko sakām, to arī pieraksta. Ja netici — ej pārbaudi mežā!

—    Kādā gada laikā inspektoram ir visvairāk darba? —> es nerimos ar jautāšanu.

—    Laikam gan visās sezonās darba atliku likām — spēj tikai padarīt. Teiksim, patlaban, vasarā, katram inspektoram jāsapļauj un jāsasāla vairāk nekā tonna siena, jāsa- lcrauj savā iecirknī, jāuzstāda barošanas redeles. Maralbrieži un stirnas labprāt ēd tādu sienu. Jāsažāvē bērza slotiņas un jāizkar mežā, jāsakārto sāls laizītavas. Kaut ari vasarā malu mednieku mazāk, taču tie ir bīstami. Jo sevišķi tad, ja pasākuši lavīties uz sāls avotiem vai līču lankām. Pienāk rudens — un ļaudis bariem nāk uz mežu: cits pēc ogām un sēnēm, cits pēc riekstiem, bet vēl cits ar bisi uz zvēriem un putniem. Tad jātur acis vaļā. Ielaidīs mežā uguni vai arī sāks gāzt ciedrupriedes, lai nebūtu jārāpjas augšā pēc čiekuriem. Kā tikai dzirdu šāvienus, tā jožu turp. Ziemā malu mednieks baidās iet taigā — pēdas sniegā viņu nodos. Baidās un tomēr iet. Cenšas notrāpīt puteni, lai aizvelk pēdas. Nu, bet mēs arī nesnaužam — zinām, kur viņiem tīk slapstīties. Pagājušajā gadā rezervātā aizturējām vienpadsmit likuma pārkāpējus, nodevām viņu lietas prokuroram. Mūsu vecākais medību pārzinis ļoti raizējas par maralbriežiem.

Es biju kaimiņu mežā. Sastapu trīs vīrus ar karabī- nēm — citiem vārdiem, sardzi. Viens sargā mežu, otrs — šā meža zvērus, trešais — zivis. Viņi sargā katrs savu, bet staigā pa vienu taku un cits citam neuzticas. Man šķiet, ka visa daba jāapsargā vienam cilvēkam, kā pie mums rezervātā.

Tuvojas pusnakts. Saruna apklust. Iztālēm skan monotonie dienvidu pūcītes kliedzieni…

Mazā gaismiņā mēs jau bijām kājās: vai varēsim vienā dienā uzkāpt pašā augstākajā Hebcira virsotnē? Nelielo grupu vada Podgurskis. Viņam mežsarga formas tērps, kājās ūdenszābaki, plecos mugursoma un karabīne.

—    Es vienā dienā esmu pārgājis pāri Hehcira grēdai,— inspektors saka, un viņa acis zem kuplajām, melnajām uzacīm smaida. — Izeju no Cirkovas agrā rītā un vēlu vakarā esmu Bičihā.

Mēs brienam pa kuplu, garu zāli, kas sniedzas līdz pleciem un mirkst rasā. Pa nogāzušos koku pārejam pāri Zelta strautam. Ātri plūst dzestrie, dzidrie ūdeņi, kuros mīt lāsumainās ālatas un ņiprie ļenoki. Mežā čurn un ņudz kukaiņi, tie krīt ūdenī un top par zivju barību. Retajā ozolu mežā sakuplojušas plūksnotās papardes. Jo sevišķi skaistus zaļus rakstus veido strauspapardes.

Pārgājuši strauta ielejai, kāpjam uz augšu pa Hehcira dienvidu nogāzi. Šķembām klāto zemi nomaina akmeņu sabiras, kas apaugušas ar ķērpjiem. Mežā aug lapu koki — oši, bērzi, apses, ozoli. Pirms kādiem piecdesmit gadiem te plosījies ugunsgrēks un iznīcinājis ciedrupriežu — platlapu koku mežu. Milzīgo, resno ciedrupriežu stumbri vēl nav gluži satrūdējuši. Sur tur rēgojas resni, apsūnojuši celmi. Skujkoku mežu nomainījuši platlapu koki, bet zem to vainagu klāja jau zaļo mazas ciedrupriedes un balteg- les. Paies divsimt gadu — un šajā vietā atkal kuplos krāšņi ciedrupriežu — platlapu koku meži, bet patlaban skujkokiem vēl nepieciešama aizsardzība pret svilinošajiem saules stariem.

Pat ziemā šajā mežā biežāk skan putnu balsis, bet patlaban tas ir kluss, mēms. Varbūt vainīgs miglainais laiks? Nē. Jūlijā putni audzina mazuļus. Apspalvojušies putnu bērni ar dzeltenajiem knābjiem ir ārkārtīgi rijīgi. Iedomājieties tikai! Viņi dienā aprij tik daudz kāpuru un kukaiņu, cik sver paši. Nabaga vecāki — viņi spiesti no rīta līdz vakaram stiept mazuļiem barību. Par dziesmām vairs nav ko domāt!

Migla Izklīda. Diena bija apmākusies, tveicīga. Irbenāju koši baltie ziedi sacentās ar vīgriezēm. Slapjajos pločos acis priecēja violetās skalbes, oranžās saulpurenes un dienzieži. Odi bija atstājušies no mums, toties uzradās knišļi un aklie dunduri. Kā sagandē garastāvokli un prieku par dabu šie uzmācīgie mūdži! Vasarā mežā no tiem patiešām nav miera ne dienu, ne nakti. Kāpēc gan zinātnieki un ķīmiķi strādā tik gausi, kāpēc ir tik maz līdzekļu nolādēto mūdžu atbaidīšanai!? Zinātnieki ir lieli parādnieki mūsu mežu novada ļaudīm …

Mēģinu nofotografēt zilgani melnu tauriņu ar zaļu viz- mojumu — Māka mahaonu, kas nosēžas uz dzelkšņa. Tauriņš izpleš desmit centimetru garus spārnus, it kā vēlēdamies apžilbināt cilvēku ar savu tropisko skaistumu.

— Pataupiet filmu meža cūku fotografēšanai, — Pod- gurskis iesaka.

Uzkāpuši pa nogāzi, soļojām uz leju šaurā kalnu ielejā, kurā krāca strauts. Tā krastos kuploja alkšņi un ciesa. Pie strauta čurnēja neliela būdiņa. Kādreiz te bija mitinājies malu mednieks. Tagad to izmantoja medību inspektori —■ kaut arī rezervāts pastāvēja jau trīsdesmit gadu, kordonu buvcnebija organizēta. Tika nolemts pie būdiņas atpūsties.

—    Bet vai Hehcirā aug ari žeņšeņs? — es vaicāju Pod- gurskim.

—    Agrāk auga. Mēs esam atraduši žeņšeņa meklētāju iecirstās zīmes, vietām saglabājušās pat bedrītes pēc saknes izrakšanas, bet pašu augu vēl nav izdevies atrast. Man ir zināms, ka viens otrs iedēstījis Hehcirā dažas jaunas žeņšeņa saknes. Tomēr neviens cits, atskaitot stādītājus, nezina šīs vietas. Es ļoti vēlētos izveidot Hehcirā valsts žeņšeņa plantāciju, lai vismaz tūristi var papriecāties par šo leģendāro augu.

Pēc kūpināta ļenoka tējas dzeršana sagādā īpašu baudu, un pat knišļi un dunduri nespēj aptumšot manu sajūsmu par Hehcirā neskarto, pirmatnējo dabu.

Cik jauks ir šis taigas stūrītis, kas paglābies no cirvja! Pirms septiņpadsmit gadiem es atvedu uz šejieni četrdesmit trīs Būrējas sabuļus. Tie šeit labi iedzīvojušies. Derētu vēl ieviest Hehcirā plankumainos briežus, jenotus un varbūt kalnu kazas goralus. Ar laiku Hehciru apsargās vēl stingrāk nekā patlaban. Rezervāta teritorijā būtu jāsavāc gandrīz visi Amūras un Piejūras novada faunas un floras pārstāvji, izņemot tīģeri un leopardu.

Pēc īsas atpūtas virzāmies tālāk. Beidzas vecā izdega, un mēs ieejam vecā mežā, ko nav skāris ne cilvēks, ne uguns. Zem kuplajiem vainagiem valda puskrēsla. Mežs pielūžņots ar nolauztiem veciem kokiem. Te aug tikai reta zāle, pa zemi ložņā liānas. Augstu debesīs paceļas simtgadīgo ciedrupriežu tumšzaļie vainagi. Stumbrus bieži vien nevar aptvert pat divi vīri.

Pieejam pie vecas liepas. Tās mizu saskrāpējis Hima- taju lācis. Te arī milzīgs dobums. Podgurskis veikli ierāpjas tajā ar visu karabīni un pavēsti, ka vajadzības gadījumā dobumā ļoti labi varētu patverties no negaisa. Es fotografēju medību inspektoru. Sajā mežā viss ir gluži tāpat kā džungļos: tas ir tumšs, mitrs, tveicīgs. Te aug dzeloņaini krūmi — arālijas un savvaļas piparkrūmi. Lieli, spilgti kukaiņi rosās vīgriežu ziedkopās. Tropu putni — platknābji un dzeltenie mušķērāji — laidelējas koku vainagos.

—    Paskatieties! — Podgurskis čukst. — Re kur dzīva liāna!

Es paceļu acis uz augšu, cenzdamies labāk saskatīt korķa koka zaru, ap kuru apvijusies kaut kāda neparasti rakstaina liāna — bet tā kustas. Tā taču Ir liela čūska! Un kālab tā uzrāpusies tik augstu?

—    Meklē putnu perēkļus, — Podgurskis paskaidro. — Dzeltenvēdera zalktis kāro pēc olām un mazuļiem. Bet kas tur aizzibēja? Laikam Nepālas cauna.

Pa priekšu ejošais Podgurskis apstājās un pamāja, lai ciešam klusu. Drīz sapratu, kāpēc viņš ir tik piesardzīgs — dažus desmitus metru no mums zem Mandžūrijas riekstkoka stāvēja inaralbriežu māte ar telēnu, kas melnām, izvalbītām acīm vēroja nācējus. Briedaļa ar savu augumu bija aizsegusi mazuli un droši vien gan prātoja, uz kuru pusi lai bēg. Mēs vērojām briežu māti vairākas minūtes, iekām viņa izšķīrās par pirmo lēcienu un bez skaņas pagaisa zaļajā lazdu biezoknī. Podgurskis neslēpa prieku par to, ka pratis tik tuvu pieiet uzmanīgajiem briežiem.

Nogāze kļuva aizvien stāvāka un stāvāka. Mežmalās auga Amūras ceriņi ar baltiem smaržīgu ziedu ķekariem, kas spilgti izcēlās egļu tumšo zaru fonā. Pļaviņās kuploja daždažādi zālaugi. Sevišķi garas bija šķēpvcida kakāli- jas — pats augstākais zālaugs Amūras novadā un zirdze- nes ar baltiem ziedu čemuriem. Krāšņo alpīno pļaviņu vietā nāca akmeņu krāvumi, kuros šaudījās pīkstētāji — sīki grauzēji no zaķu dzimtas.

Netālu no pašas sopkas virsotnes kādā klajumā ar pārpurvotu augsni mēs uzgājām meža cīiku ar maziem, svītrainiem sivēniem. Pec visa varēja redzēt, ka cūkai jau sen iepatikusies šī vieta, ko vasarā neapmeklē ne lāči, ne vilki. Mēs atradām piecas meža cūku migas, ko dzīvnieki bija izveidojuši no zāles un sīkiem krūmu zariem. Ikvienai migai bija jumts un divas ieejas. Tādos midzeņos sivēni ļoti labi varēja paslēpties no lietus, knišļiem un plēsīgu putnu uzbrukuma. Te visur atliku likām bija atrodamas sulīgas saknes un vasas, arī ūdens turpat līdzās.

—    Bet es līdz šim domāju, ka meža cūkas mitinās zemās, purvainās vietās, — iedams piezīmēja Podgurskis.

Mūs savaldzināja kāda koša pļaviņa, no kuras vieglais vējiņš bija aizdzinis knišļus, un mēs atlaidāmies zālē.

Cik šeit skaisti un svinīgi!

—    Jā, te var atrast gleznainas vietas, — piekrita Podgurskis.

Hehcirs aizvien ir saistījis gleznotāju uzmanību. Labākās Visocka, Zorina un Siškina ainavas gleznotas Ilehcirā.

Hehcirā uzņemtas filmas «Habarovskas novads» un «Tīģeru ķērāji».

—    Nu, iesim tālāk? — ierosina Podgurskis.

Saule jau bija nosllgusi pie apvāršņa. Milzīgo gubu mākoņu balto virsotņu konusi slējās augstu, augstu zilajās debesīs, solīdami labu laiku. Mēs steidzāmies, lai ar gaismu tiktu līdz kalnu pārejai.

Hehcirā pakājē mums šķita, ka grēdai ir tikai viena nogāze, bet nu jau vairākas stundas mēs gan rāpjamies uz augšu, gan kāpjam lejā ieplakās, bet centrālā ūdensšķirtne — mežiem apaugušu sopku grēda vēl joprojām rēgojas priekšā. Retumis sastopam maralbriežu un meža cūku pēdas, bet lāču pēdu nav — pekaiņus šobrīd pievilina ogas, kas aug zemajās ieplakās. Kalnos lāči kāpj tad, kad ienākas zīles un ciedrupriežu čiekuri, un jāsaka — šogad gaidāma laba raža.

Pa priekšu ejošais Podgurskis apstājas un tad paiet sānis pie veca, resna koka. Arī es pieeju. Tas ir dzeltenais bērzs. Tā mizu stipri saskrāpējuši lāči. Zara vietā rēgojas melns caurums, kas ved koka dobumā.

—    Pirmo reizi redzu Himalaju lāča midzeni bērzā, — saku inspektoram un fotografēju reto atradumu.

—    Redzat 11u — ja mēs rezervātā sāksim izcirst vecos un sausos kokus, Himalaju lāči paliks bez ziemas mitekļiem un pametīs šo apvidu.

Pie vakara, sviedriem noplūduši, uzkāpām Lielā Hehcirā centrālajā grēdā. Šķiet, bijām pievārējuši nelielu šķērsli, bet dvēseli pārņēma svinīgs prieks. Un kā lai nelīksmo, ja mūsu skatienam dienvidos, rietumos un ziemeļos paveras tik plaša un skaista panorāma, ka aizraujas elpa!

It kā no lidmašīnas mēs; vērojām Usūri un ūdeņiem bagātās Amūras līkumus ar krastos izkaisītiem ciematiem. Ziemeļaustrumos rietošās saules gaismā pletās milzīgā, skaistā Habarovska. Pilsēta bija redzama vairāk nekā divdesmit kilometru garumā — no Krasnaja Rečkas līdz Sarkanās Flotes rajonam stiepās gaiši nami un rūpnīcas, kas piekļāvās Amūrai un spoguļojās upes ūdeņos. Es šajā pilsētā biju nodzīvojis trīsdesmit gadu un tagad, vērodams Habarovsku no Hehcirā virsotnēm, domāju par tās straujo dzīvi un likteni. Atcerējos dienu, kad, atbraucis Habarov- skā, pie stacijas gaidīju vienīgo pilsētas autobusu, kas gāja tikai līdz Komjaunatnes laukumam. Tagad mūsu priekšā izpletusies īsta Amūras novada galvaspilsēta! Mēs cildinām Habarovskas dibinātāju kapteini Djačenko, kurš pjatis tik veiksmīgi izraudzīties brīnišķīgu vietu, kur mūsu dienās satecējuši Tālo Austrumu ūdens, sauszemes un gaisa ceļi, bet vēl jo vairāk esam pateicīgi padomju celtniekiem un arhitektiem, kuri tik īsā laikā pie Amūras uzbūvējuši diženu pilsētu!

Nopriecājušies par Amūras tālēm un Habarovskas panorāmu, devāmies atceļā. Nepagāja ne stunda, kad mēs jau bijām pie strauta. Nolēmām iekārtot nometni un pārlaist nakti zem klajas debess. Sāka liesmot ugunskurs. Uzlikām odu tīkliņus, bet gulēt nevienam negribējās. Podgurskis, piemezdams ugunskuram malku, uzmanīja tējkannu.

—    Esmu dzirdējis, ka ģeologi Hehcirā atraduši dzelzsrūdu. Varbūt drīz sāksies ieguve. Tad mūsu rezervātam pienāks gals.

—    Ja atrasta rūda — tas ir labi, ne jau pirmais, ne arī pēdējais atradums. Mūsu novadā daudz rūdu, un, ja arī Hehcirā ir rūda, tas nemaz nenozīmē, ka raktuves un šahtas sagandēs šo brīnišķīgo dabas stūrīti, iznīcinās augus, aizbiedēs dzīvniekus. Cilvēki droši vien saglabās Hehciru kā lielu dabas parku, kur izvietos sanatorijas, atpūtas namus, tūristu bāzes, bet daļa Hehcira paliks dzīva laboratorija — rezervāts. Hehcirā taču jau ir lielas akmeņlauztuves. Tur iegūst granītu. Zemi tricina spēcīgi sprādzieni, bet dzīvnieki neiet projām — viņi pieraduši pie šīm skaņām. Savvaļas dzīvnieki pierod un mitinās pat artilērijas poligonos. Galvenais — lai viņus neviens nevajā.

Ugunskurs dziest. Silta Usūrijas nakts, pilna neskaidru skaņu, čukstu un apšu lapu šalkšanas, klājas pāri sopkām.

JAUNGADA STĀSTS

Ko man pavēstīja medību pārzinis Perekatovs

No taigas ciemata skursteņiem saltajās debesīs cēlās balti dūmu stabi. Klusums… Perekatovs, garš, mazliet sakumpis vīrs, noraudzījās, kā orgnžā saules ripa ieslīgst zilos mākoņos, kas gulēja pie paša apvāršņa. Šķita — ne^ kas nesolīja sliktu laiku.

Medību pārzinis Perekatovs pavisam nesen bija pabeidzis aļņu skaitīšanu. Lauka darbi ievilkās, un viņš bija noilgojies pēc sievas un mazās meitiņas. Tuvojās Jaungads, un medību pārzinis cerēja sagaidīt to pie savējiem. Kaut tikai neaizkavētu ciklons — biežs viesis šajos novados. Otrā rītā Perekatovu uzmodināja skala vadu dūkšana. Cauri atkusušajām rūtīm vīdēja balts plīvurs, kas virpuļoja vilku kārklu biezokņos, — bija sākusies sniega vētra.

—    Pāvel Vasiļjevič! Kā rādās, lidošana neiznāks, — Perekatovs nobažījies uzrunāja lidotāju.

—    Jā, vējš mainījies. Velk no jūras puses. Tagad kādas pāris dienas trakos putenis, acīmredzot šurp nāk ciklons.

Lidotājs, tāpat kā medību pārzinis, uz Jaungadu vēlējās nokļūt Habarovskā. Pa radio saņemtās ziņas nebija nekādas priecīgās — visi aerodromi slēgti, visā Amūras novadā plosās ciklons. Sniega vētra trakoja trīs dienas. Ciematā putenis sadzina kupenas līdz pat jumtiem. Ceturtajā dienā vējš sāka pierimt. Pienāca trīsdesmit pirmais decembris.

—    Vai tiešām Jaunais gads būs jāsagaida šeit? — uztraucās Perekatovs.

—    Aizlidosim, — viņu mierināja pilots. — Kaut tikai Habarovska pieņemtu. Jūs taisieties, bet es pateikšu, lai tehniķis iesilda motoru.

Bet tad, kad lidojumam viss bija sagatavots, atsteidzās kažokzvēru medību saimniecības direktors:

—    Biedri, nelaime! No taigas pārskrējis mednieka Sern- jonova zirgs. Zirgam kaklā sakas, slejas sarautas, un saimnieka nav. Pēdas aizputinātas, paši zināt. Es aizsūtīju ļaudis meklēt Semjonovu, bet ziemas mītnē mednieks netika atrasts. Kur tagad viņu lai meklē? Lai izstaigātu mežus, vajag daudz laika, bet jums ar mašīnu — viens brītiņš! Aizlidojiet, lūdzu! Ar JAKu visur iespējams nosēsties — izglābsiet cilvēku, paņemsiet līdzi. Varbūt viņš iet bojā salā.

Perekatovs kļuva domīgs. Viņš jau bija iztēlojies sevi pie svētku galda. Sasārtusī sieva ceļ galdā irbju gaļas pankūkas — viņa iemīļoto cienastu… Bet šeit jāmeklē svešs cilvēks. Taču medību pārzinis šaubījās tikai īsu brītiņu. Pašķielējis uz pilota pusi, Perekatovs pagriezās pret direktoru;

—    Kālab neatnāci pie mums tūliņ no rīta? Parādi uz kartes, kur ir Scmjonova ziemas mītne un pa kādu ceļu viņš varētu būt braucis. Dārga katra minūte.

—    Lūk, te ir viņa mītne, šā lielā tīreļa malā, īstu ceļu nekādu nav, viņš droši vien braucis pa upīti.

—    Dežurējiet pie dispečera. Ja mēs atradīsim mednieku, ziņosim jums pa radio un mēģināsim nosēsties. — Un, griezdamies pie lidotāja, piebilda:— Pāvel Vasiļjevič, mums nav lemts sagaidīt Jauno gadu Habarovskā.

—    Nekas, sagaidīsim taigā zem egles.

Paņēmis līdzi medikamentus un termosu ar karstu tēju, Perekatovs kopā ar pilotu izlidoja meklēt mednieku.

Kaut arī vairs nesniga, vēja ātrums brīžiem sasniedza piecpadsmit metrus sekundē, un lidmašīna kratījās it kā automobilis ciņainā pļavā. Perekatovs un lidotājs vērīgi aplūkoja ikvienu tumšu plankumu uz zemes, ikvienu nogāzušos koku, ikvienu pauguriņu. «Ja dzīvs, tad pārlaidīs puteni pie ugunskura,» sprieda Perekatovs. «Bet kāpēc ciematā pārskrējis zirgs? No kā izbijies? Kā gan pieredzējis taidzinieks nav spējis to savaldīt?» Medību pārzinim uzmācās daudzi jautājumi.

Lidmašīna svaidījās gan uz augšu, gan uz leju. Zem spārna slīdēja vienmuļa ainava. Piesnigušajā mežā nemanīja nekādas dzīvības zīmes. Drīz meklētāji bija atlidojuši pie Semjonova būdiņas, bet neredzēja nekā tāda, kas liecinātu, ka te mitinās cilvēks. Apmetis vairākus lokus, pilots uzrunāja Perekatovu:

—    Ko darīsim?

—    Apskatīsim kaimiņu upīti. Putenī viņš varēja pazaudēt ceļu un aizklīst sānis.

Riskēdams nokļūt viesuļvētrā, pilots turēja kursu uz ziemeļiem. Bet tad, kad viņš jau grasījās griezt lidmašīnu atpakaļ, Perekatovs kādā upes līkumā pamanīja dūmu strūkliņu.

—    Rokā ir! — viņš iekliedzās un uzsita ar plaukstu lidotājam pa muguru.

Tomēr drīz kļuva skaidrs, ka dūmi ceļas no kādas zvejnieku būdiņas. Krastā iznāca cilvēki palūkoties uz lidmašīnu.

—    Pāvel Vasiļjevič, laidies lejā, iztaujāsim ļaudis.

Kaut ari uz šaurās upītes ar augstajiem krastiem vilku-

kārklu biezokņos bija grūti nosēsties, taču pieredzējušais pilots to izdarīja meistariski un piestūrēja lidmašīnu pie pašas būdiņas. Izlēcis no mašīnas, Perekatovs gāja pie svešajiem zvejniekiem.

—    Esiet sveicināti! Mēs meklējam mednieku Sernjo- novu — varbūt pazīstat? Viņš apmaldījies putenī.

—    Kā nu nepazīstam! Te jau viņš ir. Nekur nav pazu* dis. Divas dienas pie mums pūšas. y

—    Vai tiešām tiesa?! — priecīgs iesaucās Perekatpvp un metās apkampt kautri smaidošu bārdaini. — Lūk, kādu Sala tēti mēs tūliņ pārvedīsim no taigas!

— Bet ko mēs te stāvam, iesim uz būdiņu, pacienāsim jūs ar taimiņu pelmeņiem, — aicināja viesus kāds zvejnieks.

Kamēr Perekatovs un pilots mielojās ar gardajiem pelmeņiem, Semjonovs stāstīja:

—    No manas būdiņas līdz ciematam būs kilometru astoņdesmit. Iedomājos uz Jaungadu aizvest saimniecībai gaļu. Man pagājušajā nedēļā laimējās — nogāzu varen treknu lāci. Ieveļu zvēru ragavās un mazā gaismiņā laižu uz ciematu. Zirgs saož lāča smaku, pa reizei iekrācas, bet jož ņipri, nu, domāju, aizbrauksim ātri. Bet tad sāka plosīties vējš, trieca vai no kājām nost. Kad braucu cauri mcžiņam, kā par spīti vētras brāzma nogāza sausu bērzu un zars aizķēra vezumu. Lācis sakustējās. Nu zirgs sāka trakot, laidās auļos! Ragavas pret cini, ilksis — pušu. Zirgs projām! Paliku viens ar vezumu. Un tad sāka plosīties tāds putenis, ka gaismu neredz. Es — atpakaļ, bet aizklīdu uz vecas attekas. Pats brīnos, kā varēju apmaldīties. Labi, ka nokļuvu pie zvejniekiem. Te arī pārlaidu sniega vētru …

—    Redzi nu, tu šeit sukā pelmeņus, bet sieva mirkst asarās, — medību pārzinis piebilda.

Pateicies par cienastu, viņš kopā ar pilotu un mednieku sēdas lidmašīnā. Vakarā visi trīs laimīgi sasniedza ciematu, kur viņus ar nepacietību gaidīja visi ciematnieki.

Jaunais gads tika sagaidīts pie medību saimniecības direktora. Svinībās piedalījās arī Semjonovs un viņa biedri mednieki.

—    Bet es domāju, ka zirgu transports ir drošāks par aviāciju, — pazobojās pilots par neizveicīgo mednieku.

—    Visādi gadās, — samulsis izpleta rokas Semjonovs, — pie visa vainīgs lācis. Ar zirgu taigā mednieks neap- maldīsies. Man bijuši arī citādi piedzīvojumi. Reiz vedu kravu uz meteostaciju un mazliet aizkavējos. Sacēlās stiprs putenis — pasper soli, un tavas pēdas jau aizmēztas. Nomaldījos no Ceļa. Nu, domāju, beigas ir. Izjūdzu zirgu un saku šim kā cilvēkam: «Ej, Bērīt, uz ciematu, es tev došu auzas.» Pagriezās zirdziņš, paošņāja sniegu un sāka Iet. Es šim Ieķēros astē — un paka). Gājām ilgi. Esmu noguris, gāžos vai nost no kājām, bet asti vaļā nelaižu: turoties pie zirga, man vieglāka brišana pa dziļo sniegu. Un ko jūs domājat — Bērais mani atveda ciematā. Tur es aiz priekiem šo nobučoju un iedevu veselu kukuli maizes.

Kaut arī medību pārziņa aizkavēšanos Jaungada naktī bija radījis zirga izbīlis, viņš uzsauca tostu par godu Bē- fajam.

KAISLĪBAS UZ LEDUS

Cik spēcīgas kaislības pārņem makšķernieku! Stingrs sals, temperatūra zemāka par divdesmit grādiem, griezīgs vējš, spiezdamies cauri jebkuram apģērbam, svabadi klejo Amūras plašumos, bet makšķernieki tiepīgi sēž pie āliņģiem, nogrimuši tikai viņiem vien zināmā izjūtu pasaulē, aizmirsuši visu apkārtni. Apbrīnojami ļaudis!

Es raudzījos uz ziemas makšķerniekiem — žibulētājiem ar zināmu ironiju. Vai patiešām šīs garlaicīgās, vienmulīgās roku kustības, ilgā, klusā sēdēšana var pa īstam aizraut un dziļi saviļņot cilvēku? Bet pieredzējušie makšķernieki, noslēpumaini smaidīdami, apgalvoja: «Makšķerēšana ziemā ir neaprakstāmi jauka! Ja tikai reizi paņemsi rokā īso makšķeres kātu, apsēdīsies pie āliņģa, miera vairs nebūs!» Drīz es pārliecinājos, ka viņiem taisnība.

Uz līdakam

Makšķerēšana ziemā mūsu novadā sākas novembrī un beidzas aprīļa sākumā. Reizēm Amūrā vēl joprojām iet vižņi, bet uz ledus strēlēm pie krastiem un aizsalušajos līčos jau sēž makšķernieki. Sajā laikā — novembrī, kad Amūra aizsalst, tiek gūti paši labākie lomi. Vasarā ir mainījusies upes gultnes konfigurācija, pazuduši un atkal no jauna radušies sēkļi, un tur, kur pagājušajā gadā zivis ķērās labi, tagad lomi mazi. Citiem vārdiem, zivis jāmeklē. Pagaidām ledus nav biezs, makšķernieki viegli izcērt vairākus āliņģus dienā un galu galā zivis atrod.

Ziemas vidū ledus biezums sasniedz metru, un makšķerētājiem vairs tā neveicas. Martā zivis kļūst kustīgākas, un lomi no jauna iepriecina žibulētājus. Plašo Amūru parasti sedz sablīvējies, grūti pārejams ledus. Spēcīgie vēji no kailajām strēlēm paceļ gaisā smalkas smiltis un putina pāri upes ledum.

Ziemā Amūra ir klusa, bez dzīvības. Tikai rīta un vakara stundās, kad saule atrodas pie paša apvāršņa, stāvu saslietie, caurspīdīgie ledus bluķi dzalkstī zilganīgā, kristāliskā blāzmojumā, un tad šķiet, ka ledus krāvumi sākuši zvanīt un teju, teju sakustēsies.

Cilvēka skatienam upes iemītnieku pasaule nav pieejama. Tomēr makšķernieks labi zina, kas notiek zem Amūras Iedus bruņām. Dziļajās ziemošanas bedrēs ar tikko manāmu straumi snauž zivis —- karūsas, platpieri, sazāni, līņi, kas pārtiek no augu barības, to meklēdamas dūņainos sēkļos. Augšači un dzeltenvaidži pārstājuši vajāt mazās zivtiņas un kļuvuši snaudulīgi. Turpretim uz plašajām sērēm — tur, kur straume nes smilšu graudiņus, draiskuļojas ņipro mazuļu bari un tos medī līdakas, sīgas un ļenoki.

Kādā jaukā novembra dienā es, neatlaidīgu aicinājumu iekārdināts, pirmo reizi aizbraucu uz Cepčikovas rajonu makšķerēt zem ledus. Man bija šādi makšķerēšanas piederumi — verga (ass dzelzs lauznis ar koka rokturi), ledus drumslu smeļamā liekšķerīte un divas īsas makšķeres žibulēšanai ar pusmilimetru un milimetru resnām auklām. Galā — žibulis. Cik dažādas formas un krāsas žibuļus izgatavo makšķernieki! Žibuļi mēdz būt apaļi, zvaigžņveida, rombiski, taču visbiežāk tie izskatās līdzīgi mazām zivtiņām. Dažreiz žibuļus dēvē par krabjiem, jo gar malām tiem piestiprināti četri un pat seši āķi. Lai no kuras puses žibuli grābs līdaka — visur āķi!

Devos pa ledu uz tuvāko sēkli. Tur melnēja vairāki simti makšķernieku, tērpušies lielāko tiesu puskažociņos vai garos kažokos. Gribējās turēties tālāk no ļaužu drūzmas, bet tad vajadzētu iet uz tālajiem sēkļiem pāri sablīvētajiem lediem upes galvenajā guitnē.

«Lūkošu žibulēt īstu makšķernieku tuvumā, varbūt no viņiem kaut ko iemācīšos,» tā domādams, tuvojos klusam večukam un divdesmit soļu atstatu no viņa sāku cirst āliņģi. Ledus nebija biezāks par divdesmit centimetriem. Izcirtis divus āliņģus un izsmēlis ledus drumslas, apsēdos un, ielaidis žibuļus ūdenī, sāku atdarināt kaimiņa roku kustības. Upes dziļums bija ap pusotra metra, straume — tikko manāma. Atcerējies pieredzējušu makšķernieku padomus, turēju žibuļus ap desmit centimetru no upes gultnes un, asi kustinādams rokas, cilāju tos uz augšu. Ar tādām kustībām tiek imitēta zivtiņas šaudīšanās ūdenī. Garām peld līdaka, ierauga zivtiņu — un kā grābj, tā uz āķa. Viss šķita loģiski, vienkārši.

Taču es sēdēju labu laiku, bet zivis kā neķērās, tā neķērās. Kaimiņš jau bija izvilcis vairākas līdakas. Tās locījās uz ledus, vārstīdamas aszobainos žokļus, krampjaini kampdamas salto gaisu … Turpretim es joprojām velti kustināju un kustināju makšķeres…

Diena bija spoža, saulaina, bez vēja. Sniegs uz maniem melnajiem velteņiem kusa. Tīrais gaiss mazliet skurbi- nāja, un es, atsilis saules staros, pašam nemanot, iesnaudos, taču tāpat laiski kustināju makšķeres. Un tad šajā laimīgajā miera un atpūtas brīdī, kad visi muskuļi bija atslābuši, kaut kas pēkšņi parāva makšķeri. Iztrūcies no negaidītā pieskāriena, enerģiski cirtu makšķeri uz augšu. Sai mirklī neparasts spēks nolieca manu roku līdz āliņ- ģitn … Izbrīnījies raudzījos uz makšķeres kātu, kas atdzīvojies lēkāja pa ledu un tad pazuda zaļganīgajā ūdenī.

Snauda pagaisa vienā mirklī. No jauna koncentrējies ņēmos kustināt atlikušo makšķeri. Pagāja pusstunda — un atkal rāviens. Enerģisks, ass, satraucošs. Cik strauji iepukstējās sirds! Pielēcu kājās un sāku vilkt. Nostiepusies kā stīga, aukla strinkšķēja starp dūraiņiem. Un tad mana pirmā līdaka bija uz ledus. Līdaka kā jau līdaka, bet es aplūkoju zivi tā, it kā redzētu to pirmo reizi.

Gaidot zivju ķeršanos, sasprindzinu uzmanību. Nu jau labi jūtu, kā dažreiz, pašaudamās garām žibulim, līdaka to sakustina ar astes spuru, kā citu reizi līdakai misējas, zivs nav ņēmusi vērā žibuļa šūpošanos un atsitas pret to ar galvu. Reizēm žibulim vai auklai pieskaras citas zivis vai peldoši priekšmeti, un, jūtot šos tikko manāmos skā- rienus, neviļus nodrebu. Lūk, āķis slīd pāri biezajām, platajām sazāna zvīņām, lūk, asaris uzskrējis virsū žibulim un to sašūpojis. Cik dažādas ir šīs sajūtas!

Bet zivs, ko no makšķernieka slēpj Iedus un ūdens, acīga un veikla slīd līdzās žibulim un aplūko to ar rijīga plēsoņa alkatīgo skatienu. Un, ja žibulis izskatās līdzīgs

zivju mazulim un tāpat ari kustas, metāla zivtiņu sagrābj līdakas aszobainie žokļi. Līganām, ritmiskām kustībām šūpoju žibuli, un laiku pa laikam tas, it kā aizķēries aiz siekstas, sastingst uz vietas un tad slīd projām dzelmē. Ātri izrauju zivi uz ledus. Tad atkal gaidu, kad pieķersies jauna. Laiks rit nemanot. Pret vakaru līdakas tver žibuli aizvien biežāk. Pie maniem āliņģiem uz ledus jau sastingušas trīspadsmit zivis. Nav slikts sākums!

Pēc saules rieta zivis vairs neķeras. Eju uz zvejnieku mājiņu. Te sapulcējies krietns skaits makšķernieku. Dažs vāra vakariņas, dažs kārto makšķeres. Nerimst valodas. Sās dienas rekordloms ir četrdesmit četras līdakas, ko noķēris kāds Habarovskas rūpnīcas strādnieks, jauns puisis. Viņš aptinis žibuļus ar staniolu, kurā bija iesaiņots siers. Otrā rītā mazā gaismiņā devos pie saviem āliņģiem. Pazaudētās makšķeres vietā izgatavoju jaunu, izmantojot, sausu vilkakārkla nūju. Saule, celdamās virs kārklu biezokņiem, lēja pāri torosiem sārtu gaismu un apspīdēja makšķernieku saspringtās sejas. Lūk, priekšā sēdošais vīrs izvilka līdaku. Pec viņa — otrs, trešais, ceturtais. Zivis sākušas ķerties. Taču man neveicās. Pagāja stunda. Mans kaimiņš bija izvilcis sešas līdakas, man nekā. Mainu žibuļus, bet atkal nekāda rezultāta. Varbūt izcirst āliņģus citur? Taču vakar tieši šeit bija līdakas!

Tuvojās vienpadsmit. Mani jau sāka mākt izmisums, kad pēkšņi žibulis nodrebēja un sastinga, it kā būtu aizķēries aiz baļķa. Velku auklu no visa spēka un jūtu — kaut kas smags tuvojas āliņģim. Pēdējais rāviens — un virs ūdens parādās šausmīgs līdakas purns. Pielecu kājās, augstu paceļu rokas, bet līdaka ir tik gara, ka tās aste paliek āliņģī. Paskrienu sānis un izrauju uz ledus divpadsmit kilogramu smagu zivi. Tuvākie makšķernieki steidzas pie manis, lai palūkotos uz reto lomu un apsveiktu mani ar veiksmi.

—    Kā gan nepārtrūka aukla? — es brīnos.

—     Liela līdaka aizvien izvelkama viegli, ja tikai neie- strēgst āliņģī, — paskaidro kaimiņš, pieredzējis makšķernieks.

—    Tā nu gan ir līdaka! — smejas jauns puisis. — Viena pati manu desmit vērta!

Neņemos spriest, cik vērta šī līdaka, tomēr atmiņas par to man saglabājušās uz visu mūžu.

Uz sīgām

Cildena un skaista ir sudrabainā sīga! Ne velti šo zivi cēla galdā valdnieku mielastos. Sevišķi gards ir žāvētas sīgas treknais, caurspīdīgais mīkstums. Sīgu zupa ir smaržīga un trekna. Labi garšo arī svaigi saldēta un plānās šķēlītēs sagriezta zivs. Man šķita, ka sīgas spēj noķert tikai prasmīgi makšķernieki un kuram katram šī zivs nedodas rokā. Tomēr gribējās reiz izmēģināt laimi.

Tā nu šoziem es devos uz Amūras limānu, jo biju dzirdējis, ka tur dažreiz izvelkot simt sīgu vienā dienā. Ja jau zivju tik daudz, arī nepieredzējis makšķernieks var ccrēt uz panākumiem.

Vasarā sīgas Amūrā nemitinās — uznākot siltam laikam, šīs aukstūdens zivis aiziet uz dzidrajām kalnu upēm, bet ziemā atgriežas Amūrā. Sīgas uz plašajiem sēkļiem aprij milzum daudz zivju mazuļu un krietni uzbarojas.

Sīgu makšķerēšanai nepieciešams mazs, nelielai zivtiņai līdzīgs žibulis ar diviem āķiem. Žibulis jānolaiž upes dibenā un ritmiskām kustībām mazliet jārauj uz augšu. Tā šaudās zivju mazuļi, meklējot barību uz smilšu sēres. Ieraudzījusi žibuli un noturējusi to par mazuli, sīga ar krūtīm cenšas piespiest žibuli pie upes dibena, lai pēc tam norītu, un tā uzķeras uz āķa. Sīgu žibulēšana limānā sākas novembra beigās, bet jo sevišķi labi tās ķeras decembrī Un martā.

Ieradušies Neivahas ciematiņā stāvajā Amūras krastā, mēs izgājām uz Iedus. Nepārskatāmi plašais apsnigušais klajums, kurā slējās šķautnaini ledus torosi, dvesa saltumu, Kur gan klejo sīgu bari, kā tos atrast? Sākumā rīkojos tāpat kā šejienes žibulētāji: apstājos līdzās viņiem, cērtu āliņģus turpat blakus. Beidzot žibuļi ir zem ledus …

Amūras baltās tāles nomierina. Sī upe ar torosu laukiem, kas aizsniedzas līdz pašam apvārsnim, ir milzum plaša. Amūru šajā posmā varētu dēvēt par saltās Ohot- skās jūras līci. Makšķernieku daudz mazāk nekā Cepčiko- vas rajonā. Bet kāpēc viņi sasēdušies tik tuvu cits citam? Visapkārt tādi plašumi. Acīmredzot tā nav nejaušība: sīgu bari te sameklējami ar lielām grūtībām. Zibulētājam, karn laimējies uziet zivis, sapulcējas apkārt visi pārējie. Mani pavadoņi jau izvilkuši pāris sīgu, bet man vēl kā neķeras, tā neķeras. Apbruņojos ar pacietību (makšķerniekam tā ir panākumu ķīla).

Lēnām velkas laiks. Gausi kustinu žibuļus un pēkšņi jūtu, ka viena aukla tā kā aizķērusies. Vai tiešām zivs? Pievelku auklu un pārliecinos, ka žibulis tiek stiepts projām. Sīga! Nepacietīgi velku auklu, nejūtot sevišķu pretestību. Kad gan auklai būs gals? Beidzot no āliņģa, mir- dzinādama zvīņu sudrabu, gluži lēkšus izlec zivs. Pirmā sīga! Āķis dziļi iecirties tās baltajās krūtīs. Atbrīvoju žibuli un ielaižu atkal āliņģī, bet pats nenovēršu acis no skaistās zivs. Sīga konvulsīvi spārdās un sitas pret ledu, tad pamirst un vairs nekustas. Bet es gaidu pieķeramies otru zivi.

Saule, uzkāpusi debesu jumā, atgādina, ka pienācis pusdienu laiks. Mēs dzeram karstu tēju no termosiem, uzkožam sviestmaizes un jokojam par neveiksmīgo žibulē- šanas sākumu: visi makšķernieki gan noķēruši dažas zivis, taču apgalvo, ka patlaban sīgu te vairs neesot.

Ap trim nolēmu izmēģināt savu zvejnieka laimi. Aizgāju kādu kilometru projām no citiem žibulētājiern, izcirtu vienu, pēc tam otru āliņģi, taču, lai kā pūlējos, nekas neķērās.

Ledus šajā vietā bija gluds, un zem tā melnēja ūdeņi. Dziļums visur vienāds — trīs metri. Tālāk atkal sākās torosi. Kā būtu, ja pamēģinātu žibulēt šeit, pie gludā ledus un torosu robežas? Izcērtu āliņģi. Ūdens duļķains, dziļums — divi metri. Viegli pašūpoju žibuli, rāviens — un es velku sīgu. Tas ir diezgan liels eksemplārs — aukla stingri nostiepta. Noņēmis no āķa divus kilogramus smago zivi, steigšus ielaižu žibuli ūdenī. Divi trīs makšķeres vēzieni — un aukla atkal nostiepta. Par spīti salam, man sametas karsti, un es nometu kažokādas dūrai- ņus.

Pēc stundas sīgas vairs neķeras. Apskatos — uz ledus guļ ap trīsdesmit sudrabotu zivju. Taču prieks, ka patstāvīgi esmu atradis sīgu baru, ir lielāks par prieku, ko sagādājis loms!

Uz taimiņiem

Lašu dzimtu zinātnieki dala divās grupās: caurceļo- tājos lašos, pie kuriem pieder ketlaši un kuprlaši, un ne- caurceļotājos, saldūdens lašos, kuru dzīve aizrit upēs, — tie ir ļenoki un taimiņi. Vasarā tos Amūrā nevar sastapt, tie aiziet uz Amūras pieteku — Amguņas, Gorinas, Guras un citu upju augštecēm. Ziemā šīs zivis nāk atpakaļ uz Amūru, un rūdītie plēsoņi aprij milzum daudz dažādu zivju, arī ketlašu mazuļu.

Diezin vai kāds no lašu dzimtas pārstāvjiem ir lielāks par taimiņu. Šejienes zvejnieki stāstījuši pazīstamajam ihtiologam Ņikoļskim, ka 1945. gadā netālu no Inokent- jevkas uz āķa noķerts ap astoņdesmit kilogramu smags taimiņš!

Man pašam nav gadījies redzēt tik lielus eksemplārus, bet mana klātbūtnē tika noķerts divus pudus — trīsdesmit divus kilogramus smags taimiņš, un pats ar spiningu esmu izvilcis septiņpadsmit kilogramu smagu makānu. Pie Amūras reti var sastapt makšķernieku, kas īpaši gājis uz taimiņiem, — to ķeršanai nepieciešama pārāk liela pacietība. Vairāk par divām trim zivīm mēnesī nevar noķert. Gadās, ka makšķernieks sēž vairakas nedēļas un gaida lielo lomu, — bet, ja palaimējas, tad ir ari ko redzēt!

Reiz es žibulēju līdakas un ļenokus Siltā strauta lejtecē. Dravā, kur biju atradis pajumti, mita arī Habarovskas makšķernieks Saliovs. Kādu dienu viņš man saka:

—    Vai negribat izmēģināt laimi uz taimiņiem? Seit netālu, tur, kur Muhena ietek Siltajā strautā, ir labas taimiņu vietas, es tur esmu izvilcis ne vienu vien krietnu zvēru.

—    Bet vai esat pārliecināts, ka noķersim? Vajadzīgs gan īpašs žibulis, gan laiks, tāpat labi jāzina vietas, citādi velti nosēdēsim ne vienu vien dienu.

—    Žibulis ir. — Un viņš man parādīja smagu misiņa žibuli ar vienu, bet stipru un ļoti asi uztritu aķi. — Arī jums atradīsies!

Es piekritu. Piecēlušies naktī, izgājām uz ledus un soļojām augšup pa upi. Tā līkumoja starp neizbrienamiem vilku kārklu biezokņiem, taču ūdeņus klāja gluds, mazliet apsnidzis iedus. Iešana vedās viegli. Runādamies nemaz nemanījām, kā bijām nogājuši astoņus kilometrus. Klāt arī žibulēšanas vieta. Visapkārt nevienas dvēseles. Noslēpumaini …

Izcērtam āliņģus — katram tikai vienu, bet īpašu: pirmkārt, platāku nekā parasti, otrkārt, malas biezajā ledu taisām nevis vertikālas, bet slīpas, lai vieglāk izvilkt smago zivi.

Taimiņš reizēm grābj žibuli ar žokļiem tāpat kā līdaka, taču biežāk mēdz to piespiest ar krūtīm. Tāpēc nolaižam žibuļus pie paša upes dibena un mazliet tos cilājam uz augšu. Straume ir ātra, bet žibulis — smags, piestiprināts sevišķi izturīgā, milimetru resnā auklā. Svīst gaisma. Vilku kārkli palso debesu fonā kļuvuši melni. Visapkārt valda stings klusums. Odens āliņģī šķiet melns kā tinte. Nervu sasprindzinājumā un kaut kā neparasta gaidās ķermenim reizēm pārskrien sīki drebuļi.

Mokpilnas aizrit stundas. Ļenoki un taimiņi visbiežāk ķeras rītausmā, bet nu jau apsarmojušo vītolu galotnēs iedegas pirmie* saules stari, bet zivju kā nav, tā nav. Tomēr cerība nekad nepamet makšķernieku: ja neķeras rītausmā, gan ķersies vēlāk. Neveicas rīta pusē, gan ķersies pusdienlaikā. Nav nekā dienas vidū — katrā ziņā būs pie vakara!

Taču arī makšķernieka pacietībai ir robežas! Saule jau sēžas aiz vilku kārkliem. Apātiski cilāju žibuli. Tas smagnējs paceļas virs smilšu sēres un negaidot stingri iestrēgst, aizķēries aiz zemūdens akmens. Cik nepatīkama kļūme, turklāt ar cita žibuli! Pūlos to atbrīvot, rauju uz sāniem, nostiepju auklu un jūtu, ka milzīgs spēks lēnām, bet noteikti velk makšķeri projām dzelmē.

«Taimiņš!» iešaujas prātā. «Kaut tikai nenorautos!» Es īsi, asi piecērtu, vēlēdamies, lai āķis dziļāk ieķeras lomā, un no visa spēka sāku vilkt zivi pie āliņģa. Aukla nostiepjas, šņirkst un slīd starp dūraiņiem. Drudžaini tinu auklu uz rokas, bet man trūkst spēka.

—    Sahov, palīdzi, taimiņš!

Pieskrien biedrs, ar vergu pārbauda āliņģi.

—    Tikai neatslābini auklu! — viņš sauc. — Aliņģis izcirsts pareizi. Tūliņ arī cs aizcirtīšu taimiņu.

Viņš ielaiž žibuli āliņģī un vairākas reizes strauji parauj auklu.

—    Aizcirtu! Tagad nekur nespruks!

Taču es neticu uzvarai. Zivs joprojām ir stiprāka par mums. Tā brīvi šaudās zem āliņģa par spīti visiem mūsu pūliņiem.

—    Turi arī manu auklu un velc reizē abas, bet es aizķeršu taimiņu ar gafu, — ierosina Šahovs un padod man savu auklu. Pārmetu auklas pār plecu un lēnām eju pro- ļjām no āliņģa, stiepdams zivi tuvāk ūdens virsmai.

—    Parādījusies galvai —sauc Sahovs. — Tagad putniņš nepaspruks.

Un viņš iecērt gafa aso āķi taimiņā.

—    Velc drošāk!

Pasperu vēl dažus soļus. Smagums it kā noveļas no pleca. Pagriežos atpakaļ. Uz ledus guļ kalnu upju karalis — milzīgs taimiņš ar sarkanu asti.

—• Jā, lai noķertu tādu skaistuli, nav žēl staigāt arī veselu mēnesi, — Sahovs piebilst.

ATGADĪJUMS VASARNĪCĀ Patiess notikums

Amūras novadā, kur esmu gājis medībās trīsdesmit piecus gadus, mīt ļoti daudz dzīvnieku — ne vien lāči un brieži, bet arī tīģeri un leopardi. Taigā gadījies daudz ko piedzīvot, bet nekad neviens zvērs nav licis man skriet tik žigli kā Maskavas apkaimē.

Pagājušajā ziemā mani izsauca uz Maskavu dienesta darīšanās. Atlidoju sestdienā. Domāju — rīt brīvdiena, apmeklēšu savu veco draugu Vasiliju Ivanoviču, ilgus gadus neesam redzējušies.

Protams, vajadzīgs ne viens ziemas vakars vien, lai pēc ilgas šķiršanās izrunātos divi mednieki! Bija tālu pāri pusnaktij, kad Vasilijs Ivanovičs uzsita man uz pleca: «Liksimies uz auss, bet rīt aizbrauksim apskatīt manu dārzu. Redzēsi, kādus panākumus esmu guvis jaunu šķirņu izaudzēšanā.»

Vasilija Ivanoviča vasarnīca ^tradās netālu no Zdrav- ņicas ciemata. Ar elektrisko vilcienu no Baltkrievijas stacijas vajadzēja braukt ne ilgāk par stundu. Drauga māksla dārzkopībā man ļoti patika. Koki priekšzīmīgi apkopti. Starp jaunajām ābelēm — mūsu Tālo Austrumu pūkaino ķiršu krūmi.

Pagrabā piekrāvuši pilnu somu ar āboliem un kanniņu ar skābētiem gurķiem, cauri nelielam mežam, kas sākās turpat pie vasarnīcas, devāmies uz staciju. Priecādamies par tīro eglāju, par slaidajiem kokiem, es gāju nesteigdamies un klausījos ceļabiedra stāstījumā.

— Tevi, protams, ar šejienes medībām pārsteigt nevar, bet jāsaka — aļņu Maskavas apkaimē tagad ir vairāk nekā pie Amūras. Viņi dažreiz iet pāri šai pļaviņai, — Va- silijs Ivanovičs norādīja uz nelielu, mitru pļavu eglāja ielokā. Es palūkojos norādītajā virzienā un apstājos.

—    Alnis!

Vasilijs Ivanovičs tūliņ ieraudzīja dzīvnieku un sāka slaucīt brilles. Šaubu nebija — mežmalas krūmos stāvēja alniene. «Varbūt tas ir pieradināts alnis?» iešāvās prātā. Taču dzīvniekam nebija ne iemauktu, ne zvārgulīšu.

Pa to laiku mēs piegājām dzīvniekam uz trīsdesmit soļiem. Es brīnījos nenobrīnīdamies — nekad vēl savvaļas alnis, nebūdams ievainots, nebija pielaidis cilvēku sev tik tuvu. Dzīvnieks redzēja un saoda mūs un tomēr nepievērsa mums nekādu uzmanību, it kā mēs būtu nedzīvi priekšmeti.

Vasilijs Ivanovičs gribēja pieiet alnienei vēl tuvāk, bet es viņu aizkavēju.

—    Tas nav zirgs, neejiet alnim tuvu.

Tomēr Vasilijs Ivanovičs neklausīja un, skaļi runādams, drosmīgi tuvojās dzīvniekam. Es sekoju Vasilijam.

—    Varbūt alniene ir ievainota, varbūt viņu notrenkuši līdz nāvei suņi vai vilki?

Attālums līdz alnienei nepārsniedza divdesmit soļus. Vasilijs Ivanovičs bija tik cieši pārliecināts par dzīvnieka miermīlību, ka pat svieda uz tā pusi nelielu zariņu — jā- padzen tālāk projām no takas, ko var zināt — kāds malu mednieks vēl nošaus. Taču alniene nebija no bailīgajām — viņa aizgriezās un atkal ņēmās šķibīt jauna bērziņa galotni. Tikai reiz alniene saslēja garās ausis un, raudzīdamās ar tumšajām, izvalbītajām acīm pāri mūsu galvām, lūkoja saklausīt kādas neskaidras, tālas skaņas. Drīz viņa nomierinājās.

Nopriecājušies par lielisko dzīvnieku un pasūkstījušies, ka nav pie rokas fotoaparāta, grasījāmies turpināt ceļu uz staciju. Elektriskā vilciena svilpienus jau varēja skaidri saklausīt. Man iegribējās pieiet vēl tuvāk alnienei. Bet, tikko paspēru soli, tā viņa pieblieda ausis pie kakla. Kurš mednieks gan nezina šo žestu, kas dzīvnieku pasaulē tik izplatīts un kas liecina, ka dzīvnieks ir saniknots un gandrīz aizvien pēc tam uzbruks? Nelaimes priekšnojauta lika man uzmanīties.

—    Vasilij Ivanovič, alniene tūlīt metīsies mums virsū, bēgsim! — es uzsaucu, bet brīdinājums nāca par vēlu.

Zaudējusi pacietību, alniene drāzās uz mūsu pusi. Mēs apsviedāmies un skrējām uz mežu. Kur gan mums radās tik žiglas kājas! Es, būdams vecs mednieks, labi zināju, ko nozīmē saniknotā milža priekškāju spērieni — ar vienu zvēlienu tas spēj aizraidīt cilvēku uz viņsauli. Gluži kā jaunekļi mēs aizjozām pāri klajumam, skrējienā izkaisīdami ābolus un gurķus. Klāt arī mežs, kur var paglābties, — bet vai paspēsim uzrāpties kādā kokā ar smagu mēteli mugurā, kad pa pēdām auļo alnis! Mēs nevis skrējām, bet gan lidojām. Ja alniene būtu neatlaidīgāka, mēs neizspruktu sveikā, bet, par laimi, viņa apmierinājās ar gūto uzvaru un apstājās mežmalā. Bet mēs vēl joprojām skrējām un atskatījāmies …

Izgājis uz ceļa un atvilcis elpu, es atpogāju mēteli.

—    Tikām sveikā cauri, Vasilij Ivanovič!

—    Tas jau ir labi, ka tevi, vecu lāču mednieku, Maskavas alnis patrenkāja, necelsi degunu gaisā. Bet, ja uzrakstīsi, ka no alnienes esmu bēdzis viens pats, tad nudien publicēšu atsaukumu.

Mēs izgājām uz perona, pie kura stāvēja elektriskais vilciens.

MEDNIEKS, RAKSTNIEKS, CEĻOTĀJS

1950. gadā Maskavas kažokādu institūta studentus stipri saviļņoja grāmata par tnedlbām, ko bija izdevusi Tālo Austrumu Valsts izdevniecība. Vienīgais kaut kur salūkotais eksemplārs bija nolasīts, burtiski, skrandās. Grāmata stāstīja par Amūras novada taigu, par tās bagāto, daudzveidīgo dzīvnieku valsti, par Usūrijas tīģeriem, Mandžūrijas zaķiem un Himalaju lāčiem. Tajā bija ne mazums lielisku aprakstu un loti daudz smalku mednieka novērojumu, tā ka autoru varētu apskaust jebkurš pazīstams dabzināt- nieks. Varēja just, ka grāmata seko labākajām tradīcijām, kas raksturīgas krievu medību literatūrai, tādiem darbiem kā S. Aksa- kova «Orenburgas guberņas mednieka piezīmes» un A. Cerkasova «Austrumsībīrijas mednieka piezīmes». Grāmatā brīnum jauki sadzīvoja poēzija un zinātne, tā bija īsts literārs darbs, tās valoda bija vienkārša, skaidra, izteiksmīga.

Grāmatu sauca «Medības Habarovskas novadā», un tās autors bija tolaik vēl maz pazīstamais biologs un mednieks Vsevolods Sisojevs.

Kopš tā laika pagājuši vairāk nekā divdesmit gadi. Mūsu izdevniecības pa to laiku izdevušas daudz darbu ar nosaukumu «Medību zvēri un putni» vai līdzīgiem nosaukumiem, taču nevienu no tiem nekādi nevar salīdzināt ar V. Sisojeva grāmatu — darbs «Medības Habarovskas novadā» izdots piecas reizes, pārtulkots angļu, vācu un franču valodā, to iemīļojuši simti tūkstoši lasītāju.

Un tagad, kad Vsevolodam Sisojevam — pazīstamam, medību speciālistam un rakstniekam jau apritējuši sešdesmit gadi, daudzi viņa cienītāji vēlēsies uzzināt kaut ko par viņa mūža gaitām un radošā darba plāniem.

Vsevolods Sisojevs dzimis 1911. gada 24. novembrī HarkovS, dzelzceļa depo atslēdznieka ģimenē. Viņa bērnība un jaunība aizritēja Jaltā un Simeizā, Melnās jūras krastā, uz kurieni viņš pārcēlās 1918. gadā. 1928. gadā Jaltā viņš pabeidza astoņas klases, te sākās viņa darba gaitas. 1929. gadā viņš ir atslēdznieka māceklis, pēc tain atslēdznieks Krimas kūrortu tresta mehāniskajās darbnīcās. Tajā pašā laikā viņš mācās maksas kursos, kas sagatavo jauniešus augstākajām mācību iestādēm, un pabeidz tos 1932. gadā. Rudenī ar komjaunatnes rajona komitejas ceļazīmi Vsevolods Sisojevs brauc uz Maskavu iestāties institūtā.

Maskavā viņš iekārtojas darbā par atslēdznieku Fizikas aparātu rūpnīcā, iztur konkursu eksāmenos un tiek ieskaitīts Baumaņa Mehānikas un mašīnbūves institūta vakara nodaļā. Tomēr mācīties šajā institūtā viņam neiznāca. Pašas mīļākās bērnības atmiņas V. Sisojevam bija saistītas ar brīnišķīgo Melnās jūras piekrastes dabu, ar krabju zveju, sloku un paipalu medībām. Turklāt gadījās, ka drīz pēc atbraukšanas Maskavā viņš iepazīstas ar Maskavas apgabala pilsētas Baiašihas institūta studentiem, un šī tikšanās izšķiroši ietekmē viņa izvēli — tajā pašā rudenī V. Sisojevs pāriet uz Vissavienības zootehnisko institūtu, 1937. gadā beidz tā medniecības fakultāti un iegūst biologa un medību pārziņa specialitāti.

Pēc institūta beigšanas viņš tiek ieskaitīts KPFSR Zemkopības tautas komisariāta sākotnējās zemesierīcibas Zejas ekspedīcijā par medību pārzini, 1937. gada maijā izbrauc uz Zeju un kopš tā laika jau trīsdesmit sešus gadus dzīvo un strādā Tālajos Austrumos.

1939. gada vasarā V. Sisojevs kļūst par Habarovskas novada izpildkomitejas medību saimniecības pārvaldes priekšnieku. So amatu viņš pilda arī, sākoties Lielajam Tēvijas karam. Jau otrajā dienā pēc kara sākuma V. Sisojevs aiziet armijā. 1945. gadā viņš piedalās kaujās pret Kvantunas armiju.

Demobiiizejies 1946. gada pavasarī, V. Sisojevs strādā par atražošanas noda|as priekšnieku Habarovskas novada dzīvnieku izejvielu sagādes kantorī, bet 1918. gadā saskaņā ar novada izpildkomitejas lēmumu no jauna k|ūst par novada medību saimniecības pārvaldes priekšnieku. 1955.—1958. gadā V. Sisojevs ir Habarovskas pedagoģiskā institūta ģeogrāfijas fakultātes vecākais pasniedzējs, pēc tam dekāns, 1958.—1959. gadā — Mežsaimniecības zinātniskās pētniecības institūta vecākais zinātniskais līdzstrādnieks. 1959. gadā viņš tiek iecelts par Habarovskas novadpētniecības muzeja direktoru.

V. Sisojeva darbība Tālajos Austrumos ir |oti daudzpusīga un tai pašā laikā īpaši mērķtiecīga. Ģeogrāfs, ceļotājs, novadpētnieks, rakstnieks, muzeja darbinieks, sabiedrisks darbinieks — tāds ir visai nepilnīgs viņa darbības virzienu pieminējums. Bet, lai kādai nozarei ziedoja enerģiju šis apbrīnojami monolītais cilvēks, viņš visur bija un palika medību speciālists.

V. Sisojevs izdara medību ekonomiskos pētījumus Augšburejas rajonā un pierāda, cik mērķtiecīga ir upes bebru aklimatizēšana Amūras novadā. Viņš pētī rajonus, kur paredzēts ieviest ūdeles, sabuļus un ondatras, un pēc tam nogādā dzīvniekus viņu jaunajos rajonos. 1947. gadā V. Sisojevs izstrādā lēmuma projektu Amūras tīģeru aizsargāšanai, un to vēlāk pieņem Habarovskas novada izpildkomiteja.

Viņš organizē jauna tipa uzņēmumu — Augšburejas vaislas sabuļu audzētavu. Audzētavas teritorijā tiek uzskaitīti un piebaroti sabu|i, regulēts to ienaidnieku un konkurentu skaits. Labākajos sabuju rajonos tiek izveidota vesela sistēma lielu, ilgi lietojamu slazdu, kuros sabuļus saķer dzīvus, radīta bāze sabuļu turēšanai ilgāku laiku, bet pēc tam organizēta to nogāde uz citiem rajoniem, kur zvēriņus palaiž brīvībā. Kopš 1952. gada audzētava piegādājusi ieviešanai citos apgabalos 4200 sabuļu. Sis darbs atstājis manāmas pēdas sabuļu areāla un skaita atjaunošanā, ko Padomju Savienībā ļoti sekmīgi paveica medību speciālisti. Būrējas audzētava trīs reizes bija Vissavienības lauksaimniecības izstādes dalībniece.

Un cik daudz spēka atdots Habarovskas novadpētniecības muzejam! Vērtīgs muzeja eksponāts k]uva |oti vecas milzu īves stumbrs. Tālajos Austrumos skujkoku īvi dēvē par netrunošu koku vai par egli ar sarkanām ogām. Sīs īves vecums — ap pusotra tūkstoša gadul Stumbrs tika atrasts, nozāģēts un atgādāts no tālas taigas uz muzeju pēc V. Slsojcva iniciatīvas, ar tiešu viņa līdzdalību. Ne mazāk interesanta ir lapegle ar dobumu, kur midzeni bija ierīkojis Himalaju lācis. Apmeklētāju sajūsmu aizvien izraisa gleznaina biogrupa — Himalaju lācis ar trim lācēniem.

Direktora entuziasms pārvērtis muzeju par Tālo Austrumu kultūras unikālu pieminekli. Pabijis muzejā, Konstantīns Simonovs rakstīja: «…dabas pētniecības noda|a izveidota tik spoži, ka negribas iet projām!» Mihails Solohovs apmeklētāju grāmatā atzīmējis, ka muzeja eksponāti «savākti mīļi un gudri», bet pazīstamais amerikāņu antropologs Ilesuss Losoija atstājis šādu ierakstu: «Sis muzejs sniedza mums labu mācību tajā ziņā, ka parādīja, kādas iespējas piemīt cilvēkam, kas saprot un izmanto dabas spēkus.»

V. Sisojeva pūliņi muzeja izveidošanā atzīmēti ar augstu apbalvojumu: viņam piešķirts KPFSR Nopelniem bagātā kultūras darbinieka goda nosaukums, bet muzejam — KPFSI^ labākā muzeja nosaukums. Taču, bez šaubām, augstākā balva par visiem pūliņiem ir muzeja ārkārtīgā popularitāte: ik gadu to apmeklē vairāk nekā 300 000 cilvēku.

Eksponāti no V. Sisojeva savāktajām medību, zooloģijas un etnogrāfijas kolekcijām glabājas arī Maskavas, Vladivostokas, Bi- robidžānas, Komsomoļskas pie Amūras, Nikolajevskas pie Amūras muzejos.

1971. gadā viņš aiziet no muzeja, lai nodotos vienīgi literāram darbam.

Vsevolods Sisojevs ir viens no aktīvākajiem sabiedriskajiem darbiniekiem Habarovskas novadā. Viņš trīs reizes ievēlēts par PSRS Ģeogrāfijas biedrības Amūras filiāles zinātniskās padomes priekšsēdētaju, divas reizes — par Habarovskas Centrālā rajona padomes deputātu. Viņš ir Viskrievijas vēstures un kultūras pieminekļu aizsardzības biedrības Centrālās padomes loceklis, šās biedrības Habarovskas novada padomes priekšsēdētāja vietnieks. 1953.—1954. gadā V. Sisojevs bija Habarovskas pilsētas mednieku biedrības priekšsēdētājs, pēc tam novada mednieku biedrības org- biroja priekšsēdētājs.

V. Sisojeva pirmā grāmata «Medības Habarovskas novadā» Iznāca 1950. gadā. Tai sekoja «Padomju Tālo Austrumu kažokzvēru bagātības» (1951), «Tīģeru ķērāji» (1955), «Amba» (1964), «Pa lāča pēdām» (1966), «Uz tīģeriem» (1967), «Tālo Austrumu taku zinātāja stāsti» (1968), «Zelta Rigma» (1970) un kopā ar V. Klipeli uzrakstītās grāmatas «Badžala kalnos» (1957), «Kur- Urmijas rajons. Daba un saimniecība» (1958), «Pēc melnā sabuļa» (1959, 1960), «Amguņas dzidrā straume» (1962, 1963). Par grāmatu tematiku var nerunāt — nosaukumi precīzi un pilnīgi atklāj to saturu. V. Sisojevs uzņemts PSRS Rakstnieku savienībā.

Divdesmit gadu laikā izdotas divpadsmit grāmatas, neskaitot darba «Medibas Habarovskas novadā» četrus ievērojami pārstrādātus un papildinātus izdevumus. Neviļus rodas jautājums: kad gan uzrakstītas šis grāmatas, ja visu mūžu Vsevolods Sisojevs biia aizņemts dienestā, kas nedeva gandrīz nekādu iespēju rakstīt darba laikā? Atbilde var būt tikai viena: viņš strādāja pie savam gra- matām tajās dienās un stundās, kad milzīgais vairums cilvēku atpūšas — vakaros un naktīs, atvaļinājuma laikā, svētkos un brīvdienās.

Vai daudzi mūsu rakstnieki var iepriecināt lasītāju ar tik bagātu grāmatu ražu? Un kādu grāmatu! Tās uzrakstītas lieliskā valodā, izveidotas stingri un harmoniski, piesātinātas ar bagātu oriģinālu materiālu, ārkārtīgi vērtīgiem autora novērojumiem, un tās iekaro aizvien vairāk lasītāju. Vsevolods Sisojevs iecerējis jaunas grāmatas: viņš grib uzrakstīt par Tālo Austrumu taku zinātāju dinastijām, par Habarovskas novadpētniecības muzeju.

Augsne, kas devusi spēku gandrīz visiem V. Sisojeva darbības virzieniem, — tie ir viņa daudzie ce|ojumi Amūras novadā. Medību pārziņa darbs, atskaitot ļoti nedaudzus aspektus, nav iedomājams bez ekspedīcijām un izbraukumiem. Ekspedīcijas deva V. Sisoje- vam materiālu vispārinājumiem medību nozarē, sagādāja |oti daudz eksponātu muzejiem, sniedza spilgtus iespaidus grāmatām. Vsevolods Sisojevs piedalījies desmitiem lielās ekspedīcijās, daudzas no tām strādājušas viņa vadībā.

V. Sisojeva mūžs ir lielisks paraugs medību speciālistiem. Tas liecina, ka zināšanas medību saimniecībā aizvien tiks izmantotas visdažādākajās cilvēka darbības nozarēs — no praktiska darba medību saimniecībā līdz zinātniskiem pētījumiem, literārai jaunradei un muzeju darbam. Tas rāda, kādas lielas iespējas paveras medību speciālistam, kas vēlas un spēj strādāt.

0. GUSEVS,

žurnāla «Medības un medību saimniecība» galvenais redaktors, bioloģijas zinātņu kandidāts

(Pēcvārds no grāmatas «Apbrīnojamie zvēri» 1973. gadā krievu valodā, ko laidusi klajā Habarovskas grāmatu izdevniecība)

SATURS

Ievadam………………….. …… i > t

Zeltainā Rigma

Zeltainā tīģeriene. . , » , ,

Tīģeru ķērāji …….

Jaunā ģimene…………………………

Gūstā, ….»••»

Cirka arēnā………………………. ….

Atkal brīvībā

Katenas baideklis , . . . .

Tīģeris un cilvēks . . . . .

Pēdējā mājvieta

Apbrīnojamie zvēri

Stāsts par Himalaju lāci , « ,

Pēdējais sniega leopards (

Amerikas ūdele . . . . >

Meža barometrs …..

Meža laupītājs . . . . •

Dižais Sarainis …..

Vilku dzīve ……

Zelta ragu briedis ….

Jaškas piedzīvojumi ….

Baltkaklītis………………………

Kirinass…………………………..

Zebiekstes jūras brauciens .

Vāveres Melnastes klejojumi .

Melnā sabuļa piedzīvojumi . .

Sogžojs — savvaļas ziemeļbriedis Platradzis. Alnīte

Interesantas tikšanās

Medību inspektors …..

Pēc mamuta ilkņa …..

Dzīvības ūdens upe …..

Trīs dienas Hehcirā…………………..

Jaungada stāsts……………………….

Kaislības uz ledus……………………

Atgadījums vasarnīcā ….

Gusevs 0. Mednieks, rakstnieks, ceļotājs

Vsevolods Sisojevs

APBRĪNOJAMIE ZVĒRI

Redaktore L. Ililimonoka. Mākslinieciskā redaktore M. Dragūne. Tehniskā redaktore S. Zamlberga. Korektore V. Duka. Nodota salikšanai 16.05.80. Parakstīta lespie» Sanat 22.10.80. Formāts 84X108/32. Tipogrā. fijas papīrs 2. Literatūras garnitūra. Augstspiedums. 14,28 U7.sk. Iespiedi -, 15,78 Izdcvn. 1. Metiens 45 000 eks. Pašūt. Ni 1046. Cena 60 kap. Izdevniecība «Liesma», 226047 Rīgā, Padomlu bulv. 24. Izdevn. Ni 13930717/J-2705. Iespiesta Latvijas PSR Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Cīņa», 226011 Rīgā. Blaumaņa ielā 38/40. Vāks iespiests Rīgas Paraugtipogrāfija, 226004 Rīgā, Vienības gatvē 11.

Sisojevs V.

Si 866 Apbrīnojamie zvēri; [Stāsti un apraksti]/No krievu vai. tulk. A. Lielais; O. Guseva pēcv.; Māksi. M. Rikrnane. — R.: Liesma, 1981. —270 Ipp., ii.— (Stāsti par dabu).

Content

Sisojevs Vsevolods Apbrīnojamie zvēri

ZELTAINA RIGMA Usūrijas tīģerienes mūža stāsts

1. nodala ZELTAINA TĪĢERIENE

2. nodaļa TĪĢERU ĶĒRĀJI

3. nodala JAUNĀ ĢIMENE

4. nodaļa GŪSTĀ

5. nodaļa CIRKA ARĒNĀ

6. nodala ATKAL BRĪVĪBĀ

7. nodaļa KATENAS BAIDEKLIS

8. nodala TĪĢERIS UN CILVĒKS

9. nodaļa PĒDĒJĀ MĀJVIETA

apbrīnojamie zvēri Stāsti par dzīvnieku piedzīvojumiem

STĀSTS PAR HIMALAJU LĀCI

PĒDĒJAIS SNIEGA LEOPARDS

AMERIKAS ŪDELE

MEŽA BAROMETRS

MEŽA LAUPĪTĀJS

DIŽAIS SARAINIS

VILKU DZĪVE

ZELTA RAGU BRIEDIS

JAŠKAS PIEDZĪVOJUMI

BALTKAKLĪTIS

ZEBIEKSTES JŪRAS BRAUCIENS

VĀVERES MELNASTES KLEJOJUMI

MELNĀ SABUĻA PIEDZĪVOJUMI

SOGŽOJS — SAVVAĻAS ZIEMEĻBRIEDIS

PLATRADZIS

ALNITE

NEAIZMIRSTAMAS TIKŠANAS Dažādu gadu stāsti un apraksti

MEDĪBU INSPEKTORS

PĒC MAMUTA ILKŅA

Neļkana — sens krievu ciemats

Skaistākā no skaistajām

Mamuta ilknis

Ajanas sapņotaji

DZĪVĪBAS ŪDENS UPE

TRĪS DIENAS HEHCIRA

JAUNGADA STĀSTS

KAISLĪBAS UZ LEDUS

Uz sīgām

ATGADĪJUMS VASARNĪCĀ Patiess notikums

MEDNIEKS, RAKSTNIEKS, CEĻOTĀJS

SATURS