Vorotņikovs Oļegs

Truss Nikolajs

Dabas šausmas

DABAS ŠAUSMAS

Sastādījušas O.Vorotņikova un N.Trusa

PRIEKŠVĀRDS

Nenoliedzami, ka daudzu plēsēju un cilvēku savstarpējās attiecības laika gaitā veidojušās visai sarežģīti. Zvēru saimes plašs apskats sniegs daļējas atbildes uz daudziem jautājumiem, ļaujot labāk izprast šo dzīvnieku paradumus un pašiem izdarīt secinājumus par savvaļnieku neaprēkinārho dabu atsevišķos gadījumos. īpaši pamācoša būs traģiskā epizode ar Berberovu lauvu.

Jūs vēl nezināt, kas ir bušmeisters, taipāns, bumslangs un žararaka? Rāpuļiem veltītā nodaļa satur bagātīgu fak- toloģisko materiālu par indīgākajām un dažām mazāk dzirdētām čūsku sugām. Jūras iemītniekiem veltītajā nodaļā īpaša vieta atvēlēta haizivīm, kuras allaž modinājušas cilvēkos neremdināmu ziņkāri, vienlaikus izraisot paniskas bailes un naidu. Nebūt ne visas haizivis ir ārkārtīgi bīstamas cilvēkēdājos, to lielā rijība reizēm tiek stipri vien pārspīlēta. Raugoties no mūsdienu zooloģijas un etoloģijas viedokļa, daudzi Plīnija Vecākā «Dabas vēsturē» un vācu zoologa A. Brēma populārajā darbā «Dzīvnieku dzīve» dotie dzīvnieku raksturojumi ir nekorekti.

Vairāk uzticēsimies Dž. Darela, B. Gržimeka un Z.I. Kusto modernākajām atziņām.

«Velns nebūt nav tik melns, ka to iztēlo (ja to īpaši nekaitina)!!!»

I DALA zĪdĪtĀji

ĀFRIKAS ZILONIS. «ATGRIEZĀS UN PIEBEIDZA»

Āfrikas zilonis ir lielākais sauszemes dzīvnieks. Sī milzeņa masa var sasniegt 7,5 tonnas, bet augstums 4 m. Neskatoties uz masīvo ķermeņa uzbūvi, zilonis ir apbrīnojami kustīgs, nesteidzīgi ātrs. Tas lieliski peld, pie tam virs ūdens paliek redzama tikai piere un snuķa galiņš. Āfrikas zilonis bez īpašām pūlēm var pārvarēt stāvu kāpumu, tas brīvi jūtas ari starp klintīm. Vienreizēji ir vērot ziloņu baru mežā, jo šiem dzīvniekiem piemīt apbrīnojama spēja gandrīz nedzirdami izlauzties cauri brikšņiem. Jums būs grūti pamanīt pat vismazāko lapotnes kustību vai sadzirdēt lūstošo zaru un čabošo lapu troksni. Tā vien šķiet, ka tās ir nemateriālas būtnes. Barības meklējumos līganā, nesteidzīgā gaitā zilonis var veikt milzīgus attālumus.

Āfrikas zilonis sastopams milzīgā teritorijā uz dienvidiem no Sahāras. Samērā reti izdodas ieraudzīt atsevišķus īpatņus - vientuļniekus. Parasti ziloņu bars veido ļoti draudzīgu saimi. Dzīvnieki viens otru labi pazīst, savstarpēji sazinoties, kolektīvi aizsargā jaundzimušos mazuļus. Ziloņi ir miermīlīgi dzīvnieki, to savstarpējs kautiņš ir ārkārtīgi reta parādība. Nedraudzīgi un viegli aizkaitināmi kļūst īpatņi, kuriem ievainojuma vai nolauzta ilkņa dēļ jācieš sāpes. Parasti šie ziloņi nodalās no bara. Nav īsti noskaidrots, vai viņi paši labprātīgi izveļas vientuļnieku likteni vai tos padzen veselie sugas brāļi. Zilonis ar nolauztu ilkni ir bīstams ari cilvēkiem. Katram nacionālā parka apmeklētājam būtu jāzina un pēc iespējas jāievēro galvenie likumi: «Nekāpt arā no mašīnas!

Nešķērsot ziloņu bara ceļu! Nebraukt tuvu klāt ziloņiem vientuļniekiem, īpaši uzmanīties no tiem, kuriem ir nolauzts ilknis!» Tā nav nejaušība, jo zilonis ir vienīgais dzīvnieks, kurš var strauji uzbrukt un samērā viegli apgāzt jūsu mašīnu. Savulaik šie ievainotie milzeņi ir samīdījuši ne vienu vien ziloņkaula mednieku.

Satraukta ziloņa milzīgās ausu buras ir plaši izvērstas un snuķis, pacelts uz augšu, tramīgi kustas dažādos virzienos, pūloties uztvert vismazāko vēja pūsmiņu. Visā dzīvnieka ķermenī vienlaikus jaušama gan saspringtība, gan draudi. Tas ir visai iespaidīgs skats. Uzbrūkot zilonis pieglauž ausis, snuķi noslēpj starp ilkņiem, kuri tiek strauji izvirzīti uz priekšu. Ziloņa balss ir spalgi griezīga, brīžiem spiedzīga, tā atgādina aizsērējušas taures un automašīnas bremžu čīkstoņas savdabīgu sajaukumu.

Ja zilonim kādreiz nākas sastapties ar cilvēku, tad šīs tikšanās iznākumu var iespaidot daudzi nosacījumi. Vairumā gadījumu situācijas noteicējs ir zilonis, kaut gan nenoliedzami liela loma var izrādīties nejaušībai un cilvēka aukstasinībai.

Reiz Tanganjikas ezera apvidū kādas ekspedīcijas vadošais nastu nesējs kopā ar sievu lauzās cauri brikšņiem. Pēkšņi savā priekšā viņš ieraudzīja ziloņa draudīgo stāvu. Nesējs metās bēgt, taču, sapinies liānā, paklupa un nokrita zemē. Zilonis ar snuķi viņu sagraba un pacēla augstu gaisā. Sieva šausmās metās atpakaļ pie ekspedīcijas pamatgrupas. Vairāki glābēji nekavējoties devās uz nelaimes vietu, kur viņu acīm pavērās šausminoša aina: noasiņojušais nesējs gulēja zemē, un saniknotais zilonis viņu mīdīja ar kājām. Kādās ziloņu medībās upurim izdevās atsviest mednieku talu no sevis augstā zālē. Kad zilonis otrreiz tuvojās medniekam, viņš neapjuka, veikli paslēpās dzīvnieka pakaļpuse un diezgan ilgi griezās uz vietas kopā ar ziloni. Šis veiklais manevrs izdevās, taču arī šis gadījums varēja beigties traģiski, ja vien viņa medību biedrs nebūtu nogalinājis ziloni.

1916. gadā Rūdolfa ezera apkaimē klaiņoja zilonis vientuļnieks, kurš bija vainojams 48 cilvēku nāvē. Šis dzīvnieks parasti uzkāpa ar savu milzīgo kāju uz upura krūtīm, tad ar snuķa palīdzību ķermenis tika saraustīts divās daļās. No Eiropas atbraukušais mednieks Klauss Klanmihels apņēmās šo briesmoni nošaut, taču šoreiz veiksme nebija mednieka sabiedrotā. Ievainots galvā, šis zilonis drosmīgo mednieku samīdīja. Tikai pēc kāda laika, izmantojot vietējo elmolo cilts iedzīvotāju palīdzību, citam eiropietim Mārtiņam Prostam izdevās atbrīvot apkārtni no šī drausmīgā radījuma. Apsekojot nošautā dzīvnieka ķermeni, Prosts konstatēja ziloņa galvaskausa kaulā iestrēgušo Klanmihela raidīto lodi, kā ari stipri oksidētu šķēpa uzgali no bronzas, kas bija dziļi ieurbies ziloņa galvas pamatnes audos. Ari šis priekšmets bija kādu neveiksmīgu medību mēmais liecinieks.

1921.-1922. gadā Ziemeļrodēzijas teritorijā ilgstoši plosījās kāds īpaši asinskārs īpatnis. Šis zilonis iedvesa ārkārtīgas bailes apkārtnes iedzīvotājos. Viņi baidījās vispār iziet ārpus mājas, panikā metās bēgt pat no vissīkākā lūstošu zaru trokšņa krūmājā. Šim zilonim piemita izteikti patoloģiska tieksme nogalināt. Neskatoties uz milzīgajiem ķermeņa apmēriem, tas prasmīgi maskējās un ilgstoši uzglūnēja saviem upuriem. Sagaidījis cilvēku parādīšanos, zilonis no savas slēptuves ceļa malā zibenīgi metās virsū saviem upuriem, notriecot tos zemē un samīdot. Zīmīgi, ka nekad netika aizmirsts par ievainotajiem, jo šis zilonis vienmēr atgriezās un piebeidza nelaimīgos. Aplēsts, ka šis monstrs nogalinājis vairāk nekā 100 cilvēku, to skaitā ne mazāk kā 15 no viņiem bijuši baltie.

Ilgu laiku Āfrikas ziloņi tika nesaudzīgi medīti galvenokārt ļoti vērtīgā ziloņkaula ieguvei. Protams, izmantoja ari citas ziloņu kautķermeņu daļas. Ziloņu medības vienmēr ir samērā riskants pasākums. Medniekam jebkurā situācija jābūt milzīgai aukstasinības rezervei, jo kļūdas rezultātā var zaudēt dzīvību.

Reiz Pirmā pasaules kara gados kāda Tanganjikas apgabala ārsts devas ziloņu medībās. Vina ievainotais dzīvnieks > 2.

saniknojās un metās uzbrukumā. Ārsts metās bēgt, taču paklupa augstajā savannas zālē un nokrita zemē. Dažu sekunžu laikā zilonis pietuvojās medniekam un meklēja viņu ar snuķi, bet nevarēja atrast. Kāda lieliska izdevība izglābties, vai ne? Ja mednieks būtu saglabājis mieru, viss varētu beigties veiksmīgi un viņam kaut kā izdotos apmānīt bīstamo uzbrucēju. Taču viņš izdarīja lielāko kļūdu, ko vien šajā situācijā varēja iedomāties, - izvilka brauniņu un izšāva uz ziloni. Milzenis nenokrita zemē beigts, bet, konstatējis ienaidnieku, ar snuķa palīdzību sagrāba viņu un spēcīgi trieca pret zemi.

Dažos Āfrikas reģionos totēmisms vēl joprojām ir valdošā reliģija. Daudzu cilšu ticējumu un paražu sistēmā tieši zilonis ieņem šo totēma - ģints senča vietu. Piemēram, dienvidaustrumos dzīvojošās kaferu ciltis pielūdz ziloni savos kulta rituālos: «Nenogalini mūs, lielais vadoni, netuvojies mums, lielais vadoni!» Ziloņi ir daudzu Āfrikas tautu pasaku centrālie tēli. Tie pieminēti ari sakāmvārdos un parunās:

Kas tramda ziloni ikbrīd, No ziloņa pats drīzi krīt. Kad mednieks ziloni gāzt steigs, Nav zināms tas, kurš kuru veiks.

INDIJAS ZILONIS. NEPRĀTĪGAIS KLAIDONIS

Indijas zilonis ir lielākais dzīvnieks Āzijā. Tā masa var sasniegt 5 t, bet augstums - 2,5-3 m. Savvaļā ziloņi saglabājušies Ziemeļaustrumindijā, Austrumindijā, Dienvid- indijā, Pakistānā, Taizemē un Šrilanka. XVI-XVII gs. šis dzīvnieks dzīvoja arī Centrālindija un Kalimantānas salā, tagad šajos reģionos tas vairs nav sastopams.

Tīģeri bieži dēvē par džungļu karali, taču faktiskais džungļu valdnieks ir zilonis. Izmēru un spēka ziņā tam nav līdzvērtīgu šajā reģionā. Zilonis objektīvi ir daudz bīstamāks par tīģeri. Vietējo iedzīvotāju attieksme pret tīģeri (ja vien tas nav cilvēkēdājs) nereti ir visai nevērīga. Pret savvaļas ziloni viņi vienmēr izturas ar lielu bijību. Sadzirdējuši lūstošu zaru troksni, cilvēki apstājas un precizē dzīvnieka atrašanās vietu. Viņi allaž cenšas apiet ziloņa ganību teritoriju. Šāda piesardzība džungļos ir vietējo iedzīvotāju senču mantojums, paaudzēm krātā pieredze. Zinot šī dzīvnieka nelīdzsvarotību, indieši parasti cenšas lieku reizi neriskēt.

Parasti Indijas ziloņu saimē, ko veido atsevišķas ģimeņu grupas, ir 10-20 īpatņu. Protams, var sastapt ari ziloņus vientuļniekus. Retos gadījumos barā mēdz būt pat 100 indivīdu. Jo lielāks ir ziloņu bars, jo tas ir mazāk bīstams. Katrs atsevišķs eksemplārs ir potenciāli draudīgs pretinieks. īpaši bīstami ir ziloņi klaidoņi, kam jau ir gadījies kādreiz nogalināt cilvēku. Tie ganās pilnīgi savrup. Neprognozējamas ir ari Indijas ziloņa mātītes, kuras nežēlos dzīvību mazuļa aizsardzībai. Ir zināmi ziloņa pakaļdzīšanās mēģinājumi vairaku kilometru garumā. Uzbrukuma rezultātā upuri ir mīdīti kājām, mesti augstu gaisā un nežēlīgi triekti pret koku stumbriem.

Pārošanās perioda laikā, kas ilgst apmēram trīs nedēļas, tēviņu organismā noris virkne fizioloģisku un funkcionālu parmaiņu, tie kļūst viegli aizkaitināmi. Savvaļas dzīvnieki bez īpaša iemesla var mesties virsū cilvēkiem, pat pieradinātie ziloņi mēģina nogalināt savus dzinējus.

Ne visiem Indijas ziloņiem ir ilkņi. Šīs parādības cēloņi pagaidām nav noskaidroti. Šādu bezilkņu indivīdu vietējie iedzīvotāji sauc par «mahnu». Dienvidindijā šie ziloņi nekad nekļūst par vientuļiem klaiņotājiem, tie ir visai mierīgi un paklausīgi. Turpretī Ziemeļaustrumindijā «mahna» ir tikpat bīstams kā parastie, no bara nodalījušies īpatņi. «Mahna» ir ievērojami lielāks, un daba to apveltījusi ar milzīgu spēku.

Pieradinātos ziloņus bieži izmanto tīģeru medībās. Tie ir praktiski neaizstājami gadījumos, kad tīģeris noslēpies dziļi džungļu biezoknī. Šie saprātīgie un dresūrai pakļāvīgie dzīvnieki reizēm mēdz būt visai nepaklausīgi un kaprīzi. Pēkšņs tīģera uzbrukums var ziloni apmulsināt. Pieradinātu ziloņu kolonnai reiz uzbruka tīģeris. Vadošais zilonis apstājās tik strauji, ka dzinējs izkrita no segliem. Tas vēl vairāk izbiedēja satraukto ziloni, un viņš samīdīja dzinēju. Uzbudināto dzīvnieku izdevās nomierināt tikai ar pārējo ziloņu palīdzību.

Ja pieradināts zilonis medību laikā saniķojas un atsakās klausīt, dzinējs ar smailu priekšmetu iedur ziloņa pakaļkājā. Šī ķermeņa daļa ir īpaši jutīga, reizēm stiprs dūriens šajā vietā var dzīvnieku īslaicīgi paralizēt. Taču ne vienmēr šī metode dod vēlamo rezultātu. Reiz kādās medībās dzinējs nekādi nevarēja savaldīt ziloni. Dūriena satracināts, tas pacēla snuķi, spalgi ietaurējās un metās virsū savam pāridarītājam. Dzinējs apjukumā neskrēja prom, bet neizpratnē sāka skatīties apkārt. Pēc mirkļa zilonis viņu notrieca un ripināja pa zemi, gribēdams uzdurt uz ilkņiem. Tas zilonim neizdevās, un dzinējs šoreiz tika sveikā cauri. Tad zilonis metās virsū bailēs sastingušajam nastu nesējam, nogāza viņu zemē un sāka mīdīt. Dzīvnieka uzbrukumu pārējiem medniekiem apturēja daži šāvieni.

Ziloņiem nepatīk baltā krasa. Indijas reģionos ar lielu šo dzīvnieku blīvumu ceļazīmes ir melnas, jo balti krāsotās bieži tiek lauztas un samīdītas. Reiz kādās medībās šāvējs un viņa pavadonis galvā bija uzlikuši spilgti baltas krāsas ķiveres. Apmēram kilometra attālumā viņi ievēroja ziloni. Zilonim ir ļoti vāji attīstīta redze. Tādā attālumā ziloņa izredzes ieraudzīt cilvēkus uz zaļgani brūnā džungļu fona bija minimālas. Taču zilonis pamanīja spilgti baltos punktus, tas ietaurējās un metās uzbrukumā. Mednieks un viņa pavadonis metās bēgt. Pavadonis izrādījās apķērīgāks - viņš skrējienā norāva savu un biedra galvassegu un nometa zemē. Nonācis līdz baltajām ķiverēm, zilonis pārtrauca sekot abiem pārbiedētajiem medniekiem, apstājās un sāka tās mīdīt. Tādējādi viņu dzīvība bija glābta. Nav sevišķi grūti iedomāties notikumu tālāko gaitu, ja zilonim būtu izdevies panākt abus neveiksmīgos medniekus.

Cilvēka priekšstati par dažām ziloņa īpašībām dažkārt ir maldīgi. Stipri pārspīlēti ir stāsti par ziloņu atmiņu, kas ir tikai nedaudz labāka salīdzinājumā ar suni vai zirgu. Saprātīguma ziņā zilonis pamatīgi atpaliek no cilvēkveidīgajiem pērtiķiem - šimpanzes im orangutana.

NĪLZIRGS.

NĀVE ZIEDOŠO LOTOSU VALSTĪBĀ

Ļoti interesanti dzīvnieku valsts pārstāvji ir nīlzirgi jeb hipopotami, kuri dzīves lielāko daļu pavada ūdeni. To kailais, cilindriskais ķermenis veidots tā, lai maksimāli samazinātu berzi, - nekādu izaugumu, pat ausis ir ļoti maziņas. Galva nemanāmi pāriet resnā kaklā, kurš līdzīgā veidā pāriet izstieptā ķermenī. Masīvais augums balstās uz četrām resnām kājām. Pakaļkāju pirksti ir ļoti spēcīgi attīstīti, tie ir savstarpēji saistīti ar peldplēvi un veido savdabīgu airveida pielāgojumu peldēšanai. Nīlzirga galvai ir četrstūra forma, acis un nāsis ir augstu paceltas izciļņu veidā. Šāds pielāgojums ir ļoti ērts, tas dod iespēju izbīdīt virs ūdens tikai acu un nāsu saliņas, pašam dzīvniekam paliekot nemanītam zem ūdens. Daudzi ceļotāji šādas maskēšanās dēļ kļuvuši par nīlzirgu upuriem. Pārvietojoties nīlzirgu resnais vēders velkas pa zemi. Nīlzirgu 2 cm biezā āda klāta ar šķērs- krokām un sīkākām grumbiņām, tā parasti ir sarkanīgi brūnā krāsā. Pieaugušu indivīdu garums sasniedz 4,5 m, masa - 2-2,5 t. Nīlzirga platajā rīklē ir 40 reti izvietoti zobi. Vislielākie un draudīgākie ir apakšžokļa ilkņi, kas aug visu dzīves laiku un var sasniegt 70 cm garumu. Piedevām to galiņi ir ļoti asi.

Nīlzirgi parasti uzturas seklās ūdenskrātuvēs ar lēzeniem krastiem un bagātīgu veģetāciju. Upes posmos, kur ūdensaugu un ūdenszāļu ir mazāk, tie papildu barības meklējumos naktīs iznāk krastā. Neskatoties uz ārēji šķietamo neveiklību, nīlzirgi itin veikli var uzrāpties stāvos un akmeņainos upju krastos. Diena parasti paiet piekrastes smiltīs, snauduļojot un sildoties saulītē. Seklā ūdenī šie dzīvnieki nelaižas peldus, bet pārvietojas kājām, briesmu gadījumos nedzirdami ienirst. Zem ūdens tie var uzturēties 4-5 minūtes.

Nīlzirgi ir izteikti bara dzīvnieki. Lielāko aktivitāšu laiks sākas vakarpusē, kad visi bara iemītnieki intensīvi nirst un plunčājas. Nīlzirgu rēcošās skaņas, ūdens šļaksti un spraus- lašana brīžiem rada neiedomājamu troksni. Precīzi aprakstīt šo milzeņu balss skaņas nav iespējams. Tās līdzinās bifeļu rēcieniem, ko papildina dažas, cita citai sekojošas spalgākas skaņas un it kā no tukšas mucas nākošs bass. Vairāki nīlzirgu tēviņi var radīt grandiozu efektu nakts tumsā. Daudzi zvēri - šakāļi, hiēnas un pat lauvas - bijīgi pieklust un ieklausās šajā troksnī.

Nīlzirgi lieliski nirst un veikli manevrē ūdenī, atsevišķiem rāvieniem šķeļot viļņus. Ātruma un distances garuma ziņā šie peldētāji var sacensties ar jebkuru airu transportlīdzekli. Nīlzirgi viegli pārpeld 30 km lielo attālumu no Āfrikas kontinenta līdz Zanzibāras salai.

Nīlzirgu galvenā barība ir lolosi, tie nenoniecina ari niedres, meldrus un dažadas ūdenszāles. To barošanās aina ir diezgan pretīga. Neveiklā galva urķējas ūdenszāļu saaudzēs un duļķo ūdeni, palaikam izceļot ūdens virspusē dubļaini gļotaino masu. Nīlzirga apakšžoklis darbojas līdzīgi ekskavatora kausam. Ūdenszāļu kušķis nesteidzīgi tiek sasmalcināts starp zobiem. Pa viņa gaļīgajām lūpām tek gļotainas siekalas sajaukumā ar zaļu augu sulu. Dzīvnieka sastingušais skatiens vērsts talē, toties milzīgie ilkņi un priekšzobi redzami visā savā krāšņumā. Iznākot ārā no ūdens, nīlzirga ķermenis šķiet iesarkans, pār to rit sarkanīga šķidruma lāses un straumītes, jo dzīvnieka ķermeni no pārmērīgas pārkaršanas un izžūšanas sargā īpaša smērviela.

Nīlzirga lielie ilkņi un priekšzobi nav domāti tikai barības smalcināšanai. Pieaugušo tēviņu vientuļnieku starpā bieži notiek cīņas par noteiktu teritoriju. Parasti šīs divkaujas sākas ar iebaidīšanas rituālu, taču turpinājums var noritēt bez jebkādu «sportisko noteikumu» ievērošanas. Tad patiešām tas ir šausmīgs skats, jo pretinieki ar milzīgajiem ilkņiem viens otru dziļi ievaino. Brūces bagātīgi asiņo, turklāt zaudētājs tiek nežēlīgi sakosts vairākās vietās. Dažreiz cīņa ilgst divas stundas, nereti beidzoties ar viena pretinieka nāvi. Vairumā gadījumu sāncenši tomēr iztiek ar ļoti izteiksmīgām draudu pozām. Ar plaši pavērto milzīgo rīkli nīlzirga tēviņš cenšas pēc iespējas augstāk izslieties virs ūdens, tad ar lielu troksni nirt pretinieka virzienā. Apmetis zem ūdens brīdinošu loku, tas tomēr aizpeld pretējā virzienā.

Kad ievainots nīlzirgs plosās ūdenī vai mērķtiecīgi uzbrūk, tas strauji iztaisno pakaļkājas un ar visu milzīgo masu metas uz priekšu, saceļot varenus viļņus ūdenskrātuvē. Trieciena spēks var apgāzt vai nopietni iedragāt vidēji lielu burukuģi. Satracināts nīlzirgs ar saviem milzīgajiem žokļiem var pārkost airu laivu uz pusēm… tikpat viegli kā olu čaumalu.

Ir zināms gadījums, kad nīlzirgs samīdījis četrus pajūgā iejūgtus vēršus, kuri visnotaļ mierīgi stāvēja pie akas. Ari sauszemes ganībās nīlzirgi var izrādīties bīstami cilvēkiem, jo četri milzīgie ilkņi ir visai šausminošs ierocis. Kādu citu reizi vadošais nīlzirgu tēviņš metās virsū divām vietējām iedzīvotājām, kuras, skaļi sarunājoties, gāja garām šo dzīvnieku baram. Nīlzirga kodieni pamatīgi sakropļoja abas sievietes. No iegūtajām traumām viņas drīzumā nomira. Daudziem šķiet, ka nīlzirgi ir visai neveikli un lēnīgi, taču šie atsevišķie piemēri liek secināt, ka vienmēr tas nebūt tā nav.

Aizsargājot savu vienīgo mazuli, nīlzirgi ir visbīstamākie. Nīlzirgu mātīte visu laiku mazuli cītīgi uzmana un ir gatava ik bridi to aizstāvēt. Jauno eksemplāru iespējams sagūstīt tikai pēc mātītes nāves. Nīlzirgu takas savieno papildu barošanās vietas (ganības) ar ūdenskrātuvi. Daudzu paaudžu gaitā zemē izdangātas līdz 1,5 m dziļas vagas, pa kurām izbiedētais dzīvnieks joņo lokomotīves ātrumā, neko neievērojot savā ceļā. Nebūtu ieteicams patrāpīties ceļā šādam steidzīgam nīlzirgam.

BALTAIS LĀCIS. SITIENS AR ĶEPU

Baltais lācis ir lielākais plēsēju kārtas pārstāvis. Lielāko tēviņu ķermeņa garums var sasniegt 3 m, masa - 1000 kg. Neskatoties uz lielo masu un šķietamo neveiklību, baltie lāči ir ātri un izveicīgi ari uz sauszemes, bet īpaši komfortabli tie jūtas ūdenī, viegli nopeldot ievērojamus attālumus. Ūdens ir balto lāču stihija, tie ir īsti niršanas meistari. Biezais, blīvais apmatojums lieliski aizsargā no aukstuma un izmirkšanas ledainajā ūdenī. Termoregulācijā liela nozīme ir biezajam zemādas tauku slānim. Baltā krāsa palīdz maskēties, kad šis plēsoņa uzglūn laupījumam.

Baltais lācis ir tipisks Arktikas iemītnieks, retos gadījumos tas ieklīst tundrā. Šis dzīvnieks sastopams Polārā apgabala ledus plašumos un salās līdz pat Ziemeļamerikas un Sibīrijas ziemeļu piekrastēm. Vēl nesen šie lāči bija parasta suga visā Arktikā, tagad to skaits ir ievērojami samazinājies.

Baltie lāči medī roņus, tiem uzglūnot pie lāsmeņiem un āliņģiem. Tiklīdz virs ūdens parādās roņa galva, plēsējs izdara sitienu ar ķepu. Trieciens parasti ir tik spēcīgs, ka nomedītais ronis tiek izmests uz ledus. Vispirms lācis aprij roņa ādu un taukus, pārējo liemeni parasti atstāj, ja nav ļoti izsalcis. Baltie lāči nenoniecina ari dažādu maitu, beigtas zivis un putnus. Pie izdevības tie mielojas ar mednieku un ceļotāju pārtikas krājumiem. Maitu šie dzīvnieki sajūt vairāku kilometru attālumā. Ja nobeidzas krastā izskalots valis, tad drīz uz šo laupījumu dažkārt saskrien vesels bars ' balto lāču. Sajutuši tikko manāmu maitas smaku, tie ilgi " ošņā gaisu, nemitīgi šūpojot galvu, lai noteiktu precīzu 07 laupījuma atrašanās vietu. Baltie un brūnie lāči ir kaislīgi 00 «makšķernieki». Tie sapulcējas upju grīvās, kur lielos baros augšup pret straumi dodas nārstojošie laši. Zivis tiek nogalinātas ar priekšķepas sitienu. Baltie lāči to neizpilda tik veikli kā vinu brūnie ciltsbrāli.

Senāk baltie lāči bieži traucēja Arktikas pirmatklājējus un ceļotājus. Barcnca otrā ekspedīcija 1595. gada septembri Sibīrijas piekrastē meklēja «īpašu dimanta paveidu».

- Kas tur mani sagrābis aiz apkakles? - jautāja viens no šīs ekspedīcijas dalībniekiem.

Blakus stāvošais vīrs iekliedzās:

-Tas taču ir lācis! - Un pats aizskrēja…

Baltais lācis nogalināja savu upuri, pārkožot nelaimīgajam galvaskausa pamatni. Palīgā piesteidzās pārējie ekspedīcijas dalībnieki un mēģināja nogalināt lāci. Iekams izdevās to izdarīt, lācis paspēja saplosīt vēl vienu cilvēku.

Ne visai sen Grenlandes ziemeļaustrumu piekrastē notika vēl viena traģēdija. Vakarpusē kāds mednieks bija aizgājis netālu no savas telts, lai uzzīmētu apkārtējās ainavas skici. Viņu vēlāk atrada guļošu sniegā ar ielauztu galvaskausu. Sniegā atstātās pēdas nepārprotami liecināja - uzbrucējs ir bijis baltais lācis.

1761. gadā Jakutijas pulka pulkvedis Fjodors Plenisners ziņojumā Sibīrijas gubernatoram sūdzējās, ka izbadējušies baltie lāči regulāri uzbrūk vietējiem iedzīvotājiem un kazakiem. Piemēram, kažokzvēru medību laikā pazuda daži Anadiras cietokšņa garnizona kareivji. Vēlāk tundrā izdevās atrast pazudušo cilvēku drēbju skrandas, dažas viņu personīgās mantas un ieročus. Dažas specifiskas pazīmes kārtējo reizi liecināja - šo cilvēku bojāejas cēlonis bijis balta lāča uzbrukums.

Apveltīts ar milzīgu spēku un ārkārtīgu veiklību, ziemeļu rajonos baltais lācis vienmēr bijis cilvēka bīstamākais pretinieks. Pulkvedis Plenisners aprakstīja baltā lāča uzbrukumu čukču ģimenei. Šis izsalkušais arktiskais nezvērs bija ieklīdis tundrā. Šoreiz to pievilināja nomedīto nerpu (pogaino sīkroņu) gaļas smārds. Baltais lācis sagrāba no jarangas iznākušo divgadīgo meiteni un ar šausmīgo žokļu zibenīgu kustību pārlauza viņai mugurkaulu. Kaut gan lācis pazuda kopā ar laupījumu, nevieņs, pat pieredzējušie mednieki, neuzdrošinājās sekot plēsējam atklātā tundra. Čukči cerēja, ka lācis apmierināsies ar šo upuri un kādu laiku liks mierā viņu apmetni, taču pēc dažām dienām lācis atgriezās. Ziemeļu tautam nav pieņemts uzmanīt bērnu gaitas, nometnes apkārtnē viņi staigā brīvā vaļā. Tas varēja kļūt liktenīgi kādam desmitgadīgam zēnam, kurš bija devies pārbaudīt polārlapsām izliktos slazdus. Aizrāvies darbā, viņš laikus nepamanīja strauji tuvojošos balto stāvu. Lācis metās zēnam virsū, sagrāba viņa kāju un sāka to grauzt. Acīmredzot šoreiz lācim nebija nodoma uzreiz nogalināt, tādējādi atbrīvojot upuri no šausmīgam ciešanām. Nelaimīgais zēns izmisīgi kliedza un pūlējās atbrīvoties no briesmoņa tvēriena. Lācis sevišķi lielu vērību nepiegrieza apkārt saskrējušiem cilvēkiem. Šaujamieroči liela steigā nebija paņemti līdzi, bet dažu šķēpu raidījumi atstāja kniepadatas dūriena efektu. Turpinot grauzt zēna kāju, lācis nebūt negrasijās atkāpties. Visbeidzot tas pameta sāpju šoka guļošo zēnu un nesteidzīgi devās prom. Tomēr ari šī nebija cilvēkēdāja pēdējā vizīte. Pēc kāda laika tas atkal uzbruka. Šoreiz lācis nemaskējās slēpnī - ar dažiem ķepas sitieniem pārrāvis jarangas ādu apšuvumu, tas iebruka mītnes iekšpusē. Suņi izbīlī pat nedomāja uzbrukt nelūgtajam viesim, kas sagrāba aiz drēbēm sievieti, kura atpūtās pie pavarda. Vīrieši pūlējās atbrīvot sievieti un raidīja uz lāci šķēpu un harpūnu krusu, taču satracinātais dzīvnieks negribēja padoties. Neskatoties uz ievainojumiem, lācim izdevās izvilkt upuri laukā. Uz mirkli pametis sievieti sniegā, šis briesmonis ar apbrīnojamu veiklību metās virsū sekotājiem un nogalināja vienu, un sakropļoja vēl divus vīriešus. Atgriezies pie pirmā upura, lācis kopā ar viņu nozuda.

Šī lāča briesmu darbi pamudināja čukčus griezties pie garnizona vadības. Kazaki sarīkoja šī cilvēkēdāja medības. Kad beidzot lācis tika nošauts, noskaidrojās, ka tā ir milzīga baltā lāča mātīte. Savukārt mazo lācēnu meklējumi tuvākajā apkārtnē nedeva nekādus rezultātus.

Kāds Fritjofa Nansena ekspedīcijas biedrs sniegotajos laukos tumsā uzskrēja virsū baltajam lācim, kas zibenīgi uzbruka un iekoda viņam sānā. Taču jūrnieks neapjuka un no visa spēka iesita ar lukturi uzbrucējam pa galvu. lācis nekavējoties nozuda. Sliktāk klajās šīs ekspedīcijas ārstam Bergenam, kuram no mugurpuses uzbruka baltais lācis, kad viņš vēlu vakarā netālu no kuģa vēroja zvaigznes. Ar spēcīgu ķepas sitienu nogāzis ārstu zemē, tas iekoda upurim galvā. Sirdi plosošais kliedziens tikai uz brīdi apstulbināja asinskaro uzbrucēju, pēc brīža lācis otrreiz iekoda upura galvā. Izdzirdot kliedzienu, uz kuģa klāja saskrēja cilvēki. Tobrīd plēsoņa jau bija sagrābis upuri aiz galvas un vilka projām. Atskanēja šāviens, un lācis uz mirkli atlaida upuri, tad vēlreiz sagrāba viņu aiz rokas un vilka tālāk. Tikai cieša cilvēku ielenkuma draudi lika lācim atkāpties no laupījuma un nozust nakts tumsā.

1976. gada martā vienā no čukču piejūras ciematiem norisinājās traģēdija, kas vēl ilgi pēc tam satrauca vietējo iedzīvotāju prātus. Kādu vakaru pie Tiperuļlinu mājas durvīm atskanēja dīvains troksnis. Nodomājusi, ka tie ir bērni vai kāds no kaimiņiem, saimniece atvēra durvis un… tūlīt pazuda aiz tām. Pārsteigtie mājinieki palūkojās ārpusē un šausmās ieraudzīja sniegā asiņainu sliedi.

Kā parasti, cilvēki nebija gatavi šādai pēkšņai nelaimei, pārāk daudz laika pagāja trauksmes izziņošanai un mednieku mobilizācijai. Šī iemesla dēļ vēlāk izdevās atrast tikai dažus rūpīgi apsūkātus cilvēka kauliņus. Tāds šaušalīgs gals piemeklēja trīs bērnu māti. Vēlāk noskaidrojās - asinskārā plēsoņa bija izbadējusies baltā lāča mātīte.

Baltie lāči dažreiz ir ļoti viltīgi. Šī apgalvojuma patiesumu pierāda kāds Alvina Pedersena piedzīvojums medībās. Reiz viņš ar lielu suņu baru sekoja kādam lācim, kurš izbīlī uzskrēja uz plāna ledus. Pieredzējušais mednieks zināja, ka pirmais ledus ir visai stīgrs un iztur diezgan lielu slodzi. Ielenktais zvērs pēkšņi sāka lēkāt uz vietas, cenšoties ielauzt ledu un nozust dzelmē. Kaut gan mednieks reaģēja zibenīgi un metās guļus, tomēr no peldes ledainajā ūdenī viņam un pāris suņiem neizdevās izvairīties. Par laimi, drīzumā viņam izdevās sataustīt cietzemi, izrāpties krastā un ātri aizskriet līdz savai mītnei. Nometis slapjo apģērbu, viņš ierausās siltā guļammaisā. Ja šis negadījums būtu noticis daudz tālāk no viņa mājokļa, droši vien neveiksmīgais mednieks lielajā salā ietu bojā.

80. gadu sākumā par baltā lāča uzbrukuma upuriem kļuva helikoptera MI-8 ekipāža, kura cieta avāriju Novo- sibirskas salu rajonā. Pārtrūkstot sakariem ar apkalpi, nekavējoties tika organizēti glābšanas darbi. Slikto laika apstākļu dēļ tos drīzumā nācās pārtraukt. Kad meklēšanu atsāka no jauna, izdevās atrast sadragāto helikoptera vraku. Dzīvs bija palicis tikai viens apkalpes loceklis, pārējos bija saplosījuši lāči.

Baismīgs notikums norisinājās hidrogrāfiskajā stacijā

Novaja Zemļa salu arhipelāgā. Izsalcis baltais lācis uzbruka kādam stacijas darbiniekam, kurš, ieraugot milzīgo zvēru, stāvēja kā sastindzis, izbīlī nespēdams pat pakustēties. Dzīvnieks ar spēcīgu ķepas sitienu uzšķērda upura vēderu un kāri aprija izgāzušās iekšas. Apmierinājis izsalkumu, tas zaudēja jebkādu interesi par upura tālāko likteni. Pēc stundas cietušais nomira.

BRŪNAIS LĀCIS. «VIŅŠ IR VISĒDĀJS»

Brūnais lācis ir liels plēsējs, kas dzīvo uz sauszemes. Ārēji šis dzīvnieks šķiet mazliet lempīgs - tam ir augsti pacelts skausts un strupi nošķelta ķermeņa pakaļpuse. Lācim sevišķi izteikti attīstīta ķermeņa priekšējā daļa, tam ir nesamērīgi liela galva un spēcīgs kakls. Vērojot lāci brīvā dabā, nevar nepamanīt viņa kustību mērķtiecību un neparasto plastiku. Apbrīnojama ir lāču prasme un izsmalcinātā dažādu saknīšu ieguves tehnika. Rakšanas vietā paliek šaurs grāvītis, ko lācis izveidojis ar priekšķepas vidējā un rādītājpirksta nagiem. Nezinātājam nenāk pat prātā, ka šis druknais plēsējs varētu izveidot kaut ko tik smalku. Protams, brūnais lācis reizēm aiz sevis atstāj ari nekārtīgi izsvaidītus kūdras gabalus (te lācis medījis peles un strup- astes), milzīgas bedres un apgāztus akmeņus. Briesmu gadījumos lācis zibenīgi pazūd meža biezoknī.

Šī plēsēja «ieroču» arsenāls ir visai iespaidīgs: piecpirk- stu ekstremitāšu galos ir gari, sirpjveida nagi. Ļoti spēcīga ir lāča priekškāju muskulatūra. Lācis ir bīstams pretinieks pat samērā lieliem dzīvniekiem. Ar varenu sitienu tas var pārlauzt mugurkaulu, izraut ribas vai sadragāt galvaskausu.

Brūnais lācis ir visēdājs, tā ēdienkarte ir ļoti daudzveidīga. Kāda nošauta lāča kuņģī mednieki atrada skudru pūžņa atliekas un vairākus kilogramus šo sīko kukaiņu. Aļaskā, lašu nārsta laikā, upju krastos sapulcējas ievērojams skaits brūno lāču, kuri apmēram divus mēnešus barojas tikai ar zivīm. Ar laiku daži lāči kļūst visai izvēlīgi un apēd tikai visgaršīgākās daļas, atstājot pārējās turpat ūdens malā. Lāču vidū sastopami īsti gardēži, kas «zivju diētas» beigu posmā mielojas tikai ar lašu ikriem.

Brūnie lāči ir lieli kārumnieki un parasti neatsakās no cilvēku piedāvātajiem gardumiem, taču dažreiz šāds cienasts beidzas samērā bēdīgi. Reiz Francijas dienviddaļā, brīvdabas parkā netālu no Pegrē pilsētas, lācis norāva roku kādai sievietei, kura gribēja to pacienāt ar cepumiem. Viņa neievēroja visur izliktos brīdinošos uzrakstus, kas kategoriski aizliedza parka teritorijā atvērt automašīnu logus.

1967. gada augustā Gleišeras nacionālā parka (ASV) teritorijā lāči nogalināja divas sievietes. Gadījums radīja lielu rezonansi presē, kas notikušajā vainoja parka administrāciju. Drīzumā kempinga centrā, netālu no izgāztuves, atrada vēl vienu līdz nāvei sakropļotu sievieti. Lāči bija bieži viesi telšu pilsētiņas izgāztuvē, kur tie mielojās ar pārtikas atkritumiem. Tika izvirzīts priekšlikums - pakāpeniski 10 gadu laikā likvidēt izgāztuves. Neņemot vērā zinātnieku prognozes un ieteikumus, šo darbu veica pārāk strauji. Lāči arvien biežāk sāka apmeklēt kempingus. Jeloustonas nacionālajā parkā lācis ielīda kādā teltī un nāvējoši ievainoja tūristu, kurš telts tuvumā nevīžīgi bija izmētājis ēdienu atliekas.

Nacionālo parku apmeklējumi kļūst arvien bīstamāki. 1975. gada 16. augustā grizli lāča mātīte pamatīgi sakropļoja kādu 68 gadus vecu vīru. Vēlāk noskaidrojās - viņš mēģināja aizdzīt mazos lācēnus prom no sava ledusskapja. Kāds Aļaskas tūrists savu telti bija uzslējis nomaļā vietā. Apsekojot apkārtni, pēc kāda laika atrada nelaimīgā vīra pusap- grauzto ķermeni. Citu reizi lācis iebruka kādā teltī, sagrāba tur guļošo sievieti un vilka viņu prom. Sieviete no bailēm nomira ar sirdstrieku.

1812. gadā franču karavīriem brūnie lāči kļuva par īstu sodību. Napoleona armijai atkāpjoties pa Smoļenskas ceļu, frančus nemitīgi vajāja no ziemas miega iztraucētie un izsalkušie lāči. Tie bija daudz uzmācīgāki par vilkiem, tos īpaši nebaidīja pat spilgtās ugunskuru liesmas. Lāči pārdroši un nekaunīgi sāka uzbrukt franču armijas zirgiem, vēlāk ari cilvēkiem.

Kādu nakti lācim izdevās iekļūt lauku mājā, kurā nakšņoja franču karavīri. Priekšnamā lācis nogāza kaktā ieslieto pulka karogu un, izbijies no trokšņa, klusi ierūcās. Kareivis, kuram bija uzdots karogu sargāt, bija pametis posteni un gulēja apsildītajā mājas daļā. Pamodies un izdzirdējis priekšnamā neskaidru rūkoņu, kareivis nodomāja, ka ieradies kaprālis un nu viņam klāsies plāni. Viņš metās uz āru, pamodinot vēl dažus guļošos. Nesaklausot nekādu priekšnieka un padotā vārdu apmaiņu, cīņās nogurušie kareivji atkal ātri iemiga. Tikai no rīta kļuva skaidrs: kareivi nožņaudzis lācis, izvilcis upuri no mājas un pazudis ar viņu mežā. Sargkareivji taisnojās, ka neko aizdomīgu nakts laikā neesot pamanījuši. Neviens neizrādīja īpašu vēlēšanos sekot plēsējam mežā.

Cits lācis uzbruka franču dragūnu pulka leitnantam. Savainojis zirgu, tas metās virsū leitnantam, pievilka cieši sev klāt un ar priekškāju palīdzību burtiski noskalpēja. Karavīriem izdevās virsnieku izraut no lāča ķetnām. Piesteidzās pulka ārsts, taču te vairs nekas nebija līdzams - galvas traumas bija pārāk nopietnas. Pēc dažām stundām jaunais virsnieks nomira.

Reiz franču militārai nometnei vienlaikus uzbruka vairāki lāči. Līdz ar tumsas iestāšanos tika iekurināti ugunskuri, taču drīzumā maskēšanās nolūkos nācās tos apdzēst. Pirmais lāča uzbrukuma upuris bija mazs zēns - bundzinieks, kurš neuzmanīgi paspēra dažus soļus sāņus no kvēlojošiem ugunskuriem. Pēkšņi no tumsas viņa priekšā iznira milzīgs stāvs - pakaļkajās izslējies brūnais lācis. Tā acis tumsā gailēja. Lāča šaušalīgā rūkšana saplūda ar sirdi stindzinošu mazā bundzinieka kliedzienu, kad lācis ar priekškājām satvēra zēna galvu un zibenīgi norāva galvas ādu kopa ar matiem. Kareivji paķēra ieročus, taču varenas zalves vietā atskanēja tikai daži šāvieni, jo šauteņu aizslēgi bija piedzīti ar sniegu un arī pulveris kļuvis mikls. Šajā laikā lāču grupa (precīzu to skaitu vēlāk nevarēja nosaukt neviens no dzīvi palikušajiem) iebruka nometnes teritorijā no otras puses. Piķa melnajā tumsā atskanēja sakropļoto zirgu agonijas zviedzieni un ievainoto cilvēku kliedzieni. Daži karavīri izmisumā mēģināja aizstāvēties ar šauteņu durkļiem un zobeniem, taču diezgan neveiksmīgi: tumsā lieliski redzošie lāči ar spēcīgiem ķepas sitieniem tika galā ar šiem drosminiekiem. Cīņas karstumā kāds grenadieris, ieraugot savā priekšā neskaidrus siluetus, centās ar šautenes durkli trāpīt šajā burzmā. Ar atvieglojumu viņš sajuta, ka šoreiz ir trāpījis, taču… atskanēja pāris nesakarīgu vārdu dzimtajā dialektā, un mirkli vēlāk viņš ieraudzīja, ka iedūris vēderā savam brālēnam. Beigu beigās zaldāti nolēma pārkāpt pavēli un iedegt ugunskurus. Francūžu acīm pavērās šausmigā slaktiņa fināla aina: uzšķērstie zirgi konvulsīvi raustījās sniegā, kas izlijušo asiņu dēļ šķita gluži melns, visur vārtījās līdz nepazīšanai izkropļoti dažādu karaspēka daļu kareivji un virsnieki, atsevišķas viņu ķermeņu daļas. Visvairāk bija žēl, ka vairumam uzbrucēju, izmantojot vispārējo apjukumu un paniku, izdevās nemanāmi nozust. Nošauts bija tikai viens brūnais milzenis. Tas nekustīgi gulēja militārās nometnes centrā, zem sevis apskāvis pēdējo upuri - melnīgsnēju Kalabrijas strēlnieku formā tērptu jaunekli, kuram lāča ķetnas cirtiens bija tik spēcīgi saārdījis sānu, ka starp ribām bija redzami pēdējie sirdspuksti. Šī notikuma aculiecinieks Žiljēns de Folo, kuram brīnumainā kārtā izdevās paglābties no briesmoņa ķetnām, 1821. gadā Parīzē publicēja atmiņu krājumu «Piezīmes», kurā visai krāšņi aprakstīja brūno lāču patvaļu.

Pirms dažiem gadiem Jeloustonas nacionālā parka teritorijā kāda ģimene nakšņoja teltī. Nakts vidū pamodās viens no bērniem un saka čikstēt, ka brālis viņam neliek mieru, kutina un elpo tieši sejā. Pamodās vecmāmiņa un ieraudzīja telts vidū stāvošo lāci, kurš apošņāja viena brāļa guļvietu. Lielā izbīlī viņa uzmeta savu segu lācim uz galvas. Nākošajā brīdī telts tika norauta, iekšpusē viss sagāzās otrādi. Saplosījis telti gabalos, lācis šoreiz steidzīgi atkāpās.

Pagājušā gadsimta sākumā Kolorādo štata teritorijā kāds lācis 35 gadus terorizēja visu apkaimi 100 km rādiusā. Šis lācis bija nogalinājis 5 cilvēkus un saplosījis ap 800 liellopus (uzskaitījumā neietilpst daži desmiti teļu un citi sīki mājdzīvnieki).

Brūnais lācis dažās situācijās var būt bīstams cilvēkiem, taču pilnīgu tā iznicināšanu nekādā gadījumā nedrīkst pieļaut.

VAMPĪRS.

GRĀFA DRAKULAS ASISTENTS

Vampīri ir daudzu šausminošu, noslēpumainu un māņticības pilnu leģendu centrālie tēli. Senatnē daudziem dzīvniekiem nepamatoti piedēvēja spēju pārtikt tikai no asinīm vai ar vienu kodienu nogalināt cilvēku. Šo versiju bieži izmantoja dažādi burvji, to skaitā arī visiem labi pazīstamais grāfs Drakula.

Būtībā vampīri, kuri iedvesa lielas šausmas visā Eiropā, šeit nemaz nav sastopami. Šie sikspārņu kārtas dzīvnieki dzīvo Dienvidamerikā, no Ziemeļmeksikas līdz Paragvajai, pārtiekot no siltasiņu dzīvnieku (mājlopu) asinīm. Kā draudīgas ēnas tie šaudās nakts tumsā. Šo zīdītāju ķermeņa garums ir 7-8 cm, masa - 50 g. Apmatojums virspusē ir brūngans vai zeltaini sarkans, apakšpusē - dzeltenīgi brūns. Vampīru lidaparātu veido pārveidotas priekšējās un pakaļējās ekstremitātes, starp kurām nostiepta elastīga, kaila lid- plēve. Šiem sikspārņiem ir izteikti lielas ausis un laba dzirde. Tic vienlīdz labi lido ar aizvērtām un atvērtām acīm, jo orientējas ar ultraskaņas viļņu palīdzību.

Vampīri parasti dzīvo kolonijās. Vienā kolonijā parasti ir 10-100 īpatņu. Vampīri mitinās alās, šahtās, koku dobumos un nereti dažādās ēkās.

Dažas vampīru ķermeņa uzbūves īpatnības norāda uz īpašo barošanās veidu - tie ir vienīgie īstie parazīti visā siltasiņu dzīvnieku saimē. Visiem vampīru zobiem ir asas malas. Abi augšējie priekšzobi ir ļoti asi un lieli, aizpildot augšžoklī spraugu starp ilkņiem. Priekšzobi ir sakļauti cieši kopā. Šis pielāgojums atvieglo pat samērā biezas ādas caur- duršanu. Pārējie zobi ir ļoti šauri, tiem ir izstiepta forma un asas malas. Šo sikspārņu siekalas satur fermentu, kas padara kodiena vietu nesāpīgu un aizkavē no brūces tekošo asinu sarecēšanu.

Parastais vampīrs (Desmodus rotundus) veikli lido un samērā ātri skrien. Skrienot nelielais zvēriņš balstās uz spilventiņiem, kuri atrodas pie lielo pirkstu pamatnes. Pārvietojoties pa zemi, lidaparāts ir cieši piekļauts apakšdelmam.

Līdz ar tumsas iestāšanos šie asinssūcēji uzsāk medības. Tie var uzbrukt zirgiem, mūļiem, kazām un cūkām. Dažreiz dzīvniekam vienlaikus uzbrūk 6-8 vampīri. Reiz kādai govij konstatēja 30 kodienu brūces, ko šie asinssūcēji bija izdarījuši vienā naktī.

Slavenais vācu dabaszinātnieks Humbolts šo dzīvnieku vērojumus apraksta šādi: «Zirgiem un liellopiem pat naktīs nav miera. Sikspārņi sūc viņu asinis. Ieķērusies liellopu mugurās, tie rada strutojošas brūces, kas pievilina odu, dunduru un citu dzēlēju mākoņus.»

Daudzi Dienvidamerikas apceļotāji naktīs ievēroja virs guļamtīkliem riņķojošus sikspārņus. Vampīrs kož zibenīgi, nereti ar priekšzobiem noplēšot upurim sīku ādas strēmelīti. Izveidojot nelielu brūci, šie dzīvnieki pieplok pie tās un kāri lok plūstošās asinis. To visu vampīrs var veikt relatīvi nesāpīgi, pat neuzmodinot cieši aizmigušu ceļinieku. Par šī asinssūcēja nakts vizīti no rīta liecinās asiņaini traipi uz segas. Vampīrs parasti sūc upura asinis apmēram 1,5-2 stundas. Brūces ilgi asiņo, to apvidū var rasties ilgstoši ādas iekaisumi. Šie asinssūcēji ir trakumsērgas pārnēsātāji. Šī bīstamā slimība vēl joprojām praktiski nav ārstējama.

Pēc asiņu sūkšanas vampīri dzer daudz ūdens. Šie sikspārņi nevar ilgi iztikt bez ūdens, tāpēc tie bieži uzturas dažādu ūdenskrātuvju tuvumā.

No vampīru kodiena var pasargāt spilgta gaisma (virs guļvietas parasti pakar spožu lampu) vai parasts moskītu tīkls.

VILKS.

«PĀRI PALIKA TIKAI KĀJAS…»

Vilka ārējais izskats liecina par šī plēsēja spēku un pielāgotību ātram skrējienam. Vilks ir diezgan izplatīts plēsēju kārtas pārstāvis, tas ir sastopams Eiropā, Āzijā un Ziemeļamerikā. Vilku atsevišķās ģimenes parasti veido 10-12 īpatņu lielu baru. Vairošanās periodā vilki dzīvo kā nometnieki - piesaistīti noteiktai uzturēšanās un medību teritorijai. Ziemas mēnešos tie ir vairāk vai mazāk izteikti klejotāji.

Vilku sarežģītās uzvedības reakcijas pierāda šo plēsēju augsto attīstības pakāpi. Medījot divatā, vilki nereti praktizē pienākumu sadali: viens dzīvnieks atrodas slēpnī, bet otrs ir «dzinējs», kas rīkojas ļoti uzmanīgi, izvēlēto upuri pakāpeniski, mērķtiecīgi virzot uz slēpņa pusi. Uzbrūkot barā, daļa vilku cieši seko pa upura pēdām, pārējie skrien nedaudz lēnāk. Brīdi atpūtušies, tie nomaina priekšā skrienošos dzinējus. Vilku saskaņotā kolektīvā darbība nodrošina veiksmīgas medības. Darbojoties pamīšus un parādot apbrīnojamu nenogurdināmību un nežēlīgu neatlaidību, vilku bars parasti panāk upuri un saplosa to.

Sibīrijas pirmatklājējiem un ceļotājiem vilki bieži sagādāja lielas raizes un nepatikšanas. Virzoties ziemas apstākļos pa neapdzīvotām Sibīrijas taigas takām, ceļiniekiem bieži uzbruka izsalkušu vilku bari. 1734. gada decembri no Toboļskas ceļā devās tirgotāju karavana, kas drīzumā iekļuva vilku ielenkumā. Jau pirmajā kalnu pārejā, neskatoties uz cilvēku klātbūtni, vilki gaišā dienas laika saplosīja dažus ragavās iejūgtus zirgus. Kad drosmīgais desmitnieks Semjons Ovaražcevs centās patrenkt uzbrucējus, divi lieli vilku tēviņi metās cilvēkam virsū un spēcīgi sakoda. Pēc dažām dienām viņš no gūtajām traumām nomira. Taču šī epizode bija tikai tirgotāju karavānas likstu sākums. Vēlāk pēc notikuma Toboļskas gubernatoram adresētā ziņojumā ekspedīcijas vadītājs, kazaku pulkvedis Valerians Bespalijs rakstīja: «Mūsu bēdas vairojās ar katru dienu…» Un tiešām - vilki nedeva tirgotājiem mieru ne dienu, ne nakti. Sākumā vilki uzbruka galvenokārt zirgiem, drīzumā izsalkuma remdēšanai sāka izvēlēties arī cilvēkus. Reiz puskrēslā apmēram 10 vilku liels bars uzbruka izstieptajai pajūgu rindai tieši pa vidu. No visām pusēm ielenkuši vienu pajūgu, daži vilki ieķērās zirga pakaļkājās un vēderā, nogāza lopiņu zemē un sāka to plosīt gabalos. Kāds vilku tēviņš, kurš nepiedalījās zirga eksekūcijā, strauji uzbruka šī pajūga kučierim un ar spēcīgu triecienu nogāza viņu no ragavām. Cilvēks mēģināja piecelties kājās, taču asinskārais plēsoņa pārkoda viņam rīkli un ārprāta niknumā metās plosīt silto ķermeni. Cenšoties iespējami ātrāk veikt ceļa bīstamāko posmu, karavānas vadītājs nolēma virzīties uz priekšu ari naktīs. Šis lēmums izrādījās liktenīga kļūda. Ar tumsas iestāšanos vilki kļuva vēl drošāki un uzmācīgāki, tos neatbaidīja skaļi kliedzieni, šāvieni, nūju un vāļu sitieni. Bez zirgiem palikušās ragavas nācās pakāpeniski atstāt mežā. Karavānai mokoši lēni virzoties uz mērķi, plēsoņas vēl vairākas reizes uzbruka ceļiniekiem. Daži pat nepaspēja iekliegties nakts tumsā, par citu bēdīgo galu liecināja mēmais klusums pēc ceļabiedru uzsauciena. Tikai nelieku ļaužu sau jiņai izdevās sasniegt galamērķi, izglābās arī daži zirgi. Daži dzīvi palikušie tirgotāji bija nežēlīgi sakosti un tikko turējās kājās. Pastāvīgās bailēs aizvadītās bezmiega naktis un emocionālā satricinājuma radītā spriedze bija novedusi līdz pilnīgam spēku izsīkumam.

Cilvēkam jābūt ļoti piesardzīgam vilka laupījuma tuvumā, jo plēsējs parasti visiem spēkiem cenšas to nosargāt. Reiz Aizilijas Alatau kalnu nogāzēs tris vilki uzbruka aitu ganāmpulkam un nokoda divas aitas. Vilku maltītes laikā tiem tuvojās zirgā sēdošs aitu gans, kurš centās aiztriekt plēsējus. Kad distance starp jātnieku un vilkiem samazinājās līdz 50 m, tie draudīgi paspēra dažus soļus uz gana pusi, atņirdza zobus un sāka brīdinoši rūkt. Jātnieks bija spiests atkāpties. Vilki nepameta savu laupījumu un turpināja asiņainās dzīres, līdz pamanīja kalnu ielejā ar šaujamieročiem bruņotus cilvēkus.

Šajā apgabalā vilki uzbrukuši arī cilvēkam. Kāda pieaugusi vilku mātīte metās virsū rezervāta mežsargam, kurš bija pienācis par tuvu vilcenes tikko nokostajam teļam. Kalna nogāzē, apmēram 40 m attālumā šo cilvēka un vilcenes dueli vēroja vēl četri vilki.

Vilki bieži vien ir ļoti bīstamas slimības - trakumsērgas pārnēsātāji un izplatītāji. Kādā no Kazahstānas apgabaliem septiņu gadu laikā zināmi vairāk nekā septiņi ar trakumsēgu slimu vilku uzbrukšanas gadījumi cilvēkiem. Slimie dzīvnieki nepaliek traki šī vārda tiešā nozīmē. Trakumsērgas pazīmes izpaužas to uzvedībā - neatgriezeniskie nervu sistēmas bojājumi rada tieksmi nemitīgi kaut kur skriet, dzīvniekiem pazūd baiļu sajūta. Bezmērķīgi klaiņojot, «traki» vilki var akli uzskriet virsū braucošām automašīnām un vilcieniem, tie var pēkšņi parādīties apdzīvotās vietās, ieiet māju pagalmos vai ielīst tūristu teltīs. Cilvēka mītņu tuvumā šāds satrakojies zvērs ir īpaši bīstams, jo var sakost visus ceļā pagadījušos.

Kuibiševas apgabalā zināmi divi vilku uzbrukšanas gadījumi bērniem. Saulainā augusta dienā astoņgadīga meitenīte pastaigājās gar mežmalu. Pēkšņi meitenītei uzbruka ar trakumsērgu slima vilcene, sagrāba viņu zobos un ievilka meža biezoknī. Meitas saplosīto ķermeni nelaimīgie vecāki atrada tikai vakarpusē. Nākamais šīs satrakojušās bestijas uzbrukums sekoja pēc divām dienām. Šoreiz izraudzītais upuris bija kāds desmitgadīgs zēns, kurš arī tika nežēlīgi saplosīts gabalos.

Ziemā izsalkušie vilki ir īpaši bīstami; sirojot cilvēka

mītņu tuvumā, tie var ieklīst sētā vai fermā un sarīkot tur īstu jezgu. Saudzēts netiek ari nejauši sastapts cilvēks. Reiz ziemā kāds vilks ielavījās fermā un nokoda divas aitas. Sadzirdējis kņadu, fermeris izskrēja no mājas. Vilks nekavējoties uzbruka cilvēkam, kurš satraukumā un lielā steigā nebija paķēris līdzi ieroci. Šī cīņa ilga dažas minūtes un beidzās traģiski - saniknotais vilks saplosīja cilvēku gabalos.

Šaušalīgs gadījums notika 1895. gadā Samaras guberņā. Kāds kučieris ar pajūgu nogādāja pasažieri dzelzceļa stacijā. Viņš negribēja šeit pārlaist nakti, jo bija satraucies par sievu, kurai drīzumā bija jādzemdē. Negribēdams atstāt sievu ilgu laiku vienatnē, kučieris nolēma nakts laikā doties atpakaļceļā. Velti viņš neklausīja padomam sagaidīt rītu stacijā, jo atceļā viņu panāca liels vilku bars. Vēlāk uz ceļa atrada mētājamies cepuri, cimdus un kažoku, ko braucējs acīmredzot bija pakāpeniski sviedis zemē, tādējādi pūloties apmānīt bīstamos sekotājus. Tas nebija līdzējis, un vilki bija uzklupuši pajūgam. No trim zirgiem bija palikušas pāri tikai apgrauztas ribas; izbadējušies vilki bija notiesājuši pat daudzas zirglietas. Nelaimīgā cilvēka ķermenis bija burtiski saplosīts gabalos. Vilki nebija sagrauzuši tikai rupjas ādas zābakos ieautās kājas, kas bija nežēlīgi pārkostas ceļu locītavās. Izmisušajiem tuviniekiem ar šausmām nācās secināt, ka nežēlīgā slaktiņa rezultātā pat zārkā nav īsti ko ielikt. Šo gadījumu plaši apsprieda presē. Speciālā Krievijas valdībai adresētā vēstījumā tika ziņots par vilku nodarīto zaudējumu apjomu lauksaimniecībā. Pieminēti tika arī atsevišķie uzbrukuma gadījumi pasta un tirgotāju pajūgiem.

XIX gs. Ziemeļamerikas zelta meklētājiem vilki kļuva palīstu sodību. Pavasaros Aļaskas plašumos bieži atrada pamestas nartas, turpat netālu - saplosītus suņus un pašus braucējus. Izsalkušu vilku bari allaž sekoja šiem laimes meklētājiem, naktīs iezagās apmetnes vietās un uzbruka suņiem. Suņu skaitam pakāpeniski sarūkot, ceļinieka suņu pajūga virzīšanās ātrums ievērojami samazinājās. Sala, dažādu ķibeļu un neatlaidīgi sekojošā vilku bara novārdzinātais braucējs kļuva par diezgan viegli iegūstamu upuri.

Vēl XX gs. sākumā Jeņisejas upes krastos esošie vecticībnieku ciemi ziemā nonāca gandrīz pilnīgā vilku ielenkumā. Izsalkušu vilku bari ziemas naktīs klaiņoja cilvēku mītņu tuvumā cerībā uzbrukt kādam vientuļam gājējam vai noklīdušam mājlopam. Dienā īpaši vilki - patruļas uzrāpās ciema apkārtnē esošajos paaugstinājumos un ar savdabīgu gaudošanas tehniku vēstīja sugasbrāļiem par iespējamā upura parādīšanos vai pārvietošanos upes ielejā. Ziemā vietējie iedzīvotāji bez īpašas vajadzības negāja laukā no mājām, jo viņi labi zināja šo plēsēju uzvedību un nelāgos tikumus. Sibīrijas taigas plašumos izbēgušo katordznieku skaits allaž bija samērā liels. Bada novārdzinātie un apkārtni nepazīstošie bēgļi bieži kļuva par vilku uzbrukuma upuriem. 1869. gadā notika katordznieku masveida bēgšana no Ļenas cietokšņa, meklēja 104 cilvēkus. Nākamās nedēļas laikā meklētāji taigā atrada 37 cilvēku līķus ar nepārprotamām vilku uzbrukuma pēdām. Pavasari, pēc sniega nokušanas atrada vēl 21 katordznieka važu komplektu un kroņa drēbju driskas. Daži cilvēku kauli bija burtiski samalti sīkās drumslās.

Daudzām tautām vilks bija reliģiozas pielūgsmes objekts. Tā, piemēram, slāvu mitoloģijā gadsimtiem ilgi zināmas leģendas par vilkačiem. Latviešu mitoloģiskajos priekšstatos un pasakās tie ir vilkos pārvērsti cilvēki, kuri uzglūn mājlopiem un cilvēkiem. Šīs leģendas un mīti māņticīgos cilvēkos iedvesa patiesas šausmas.

HIĒNA.

KĀRĀS LlĶĒDĀJAS

Ar hiēnām saistītas daudzas fabulas un māņticības. Jau antīkaja pasaulē par šiem dzīvniekiem stāstīja visādas pārdabiskas lietas. Piemēram, apgalvoja, ka suņi zaudē balsi un ožas spēju, nonākot hiēnas ēnas zonā. Ļaudis melsa, ka hiēnas prasmīgi atdarina cilvēka balsi, tādējādi ievilinot tos pie sevis. Tad viss hiēnu bars metas virsū un nogalina upuri.

Iespējams, ka visas šīs māņticības un cilvēku nelabvēlīgā attieksme pret hiēnām izskaidrojama ar šī dzīvnieka ārējo nepievilcību un barošanās veidu - tā ir maitēdāja. Hiēnām ir saplacināts ķermenis, samēra resns kakls, spēcīga galva un visai neglīts purns. Priekškājas ir garākas par pakaļējām. Šaudīgi zibošās, slīpi iešķībās acis nepatīkami dzalkstī. Šo dzīvnieku galvenās pazīmes ir resns, šķietami nekustīgs kakls un garš, raupjš apmatojums.

Ilkņiem rotātā rīkle spēka ziņā daudz neatpaliek no lauvas tvēriena. Hiēnām ļoti spēcīgi attīstīti siekalu dziedzeri, kas padara šī dzīvnieka izskatu vēl neglītāku. Hiēnas ir izteikti naktsdzīvnieki, tās ir ļoti rijīgas un alkatīgas. Hiēnu balss ir spalgi griezīga, brīžiem atgādinot skaļus smieklus. Turklāt šie dzīvnieki pretīgi smird.

Hiēnas sastopamas Āfrikas un Dienvidāzijas tuksnešos un pustuksnešos līdz Bengālijas līcim. Šie dzīvnieki parasti uzturas atklātos līdzenumos, retāk - priekškalnēs un krūmājos. Savus sirojumus hiēnas uzsāk pēc saulrieta, individuāli vai baros meklējot laupījumu. Plašā apkārtnē dzirdama hiēnu bara kaukšana un gaudošana, kas brīžiem pāriet baismīgos smieklos. Māņticīgi cilvēki šos plankumainās hiēnas smieklus saista ar pašu nelabo un elles spēkiem. Pirmoreiz dzirdot šos smieklus, ikvienu pārņem vieglas trīsas.

Hiēnas barojas ne tikai ar maitu, to uzmanību piesaista ari neuzraudzīts mājlopu (govju, aitu, kazu) ganāmpulks.

Neskatoties uz savu paprāvo augumu, šie dzīvnieki n samēra bailīgi. Ārkārtīgi retos gadījumos hiēnas rīkojas ka īsti plēsēji - nakts laikā barā uzbrūk antilopēm, ilgi tās vaja, saplosa un aprij. Maitas smaka rada īstu jezgu hiēnu vidū, neticami rijīgie radījumi laupījuma dēļ bieži rīko nežēlīgus kautiņus. Visneiedomājamākās skaņas - spiedzieni, kaucieni un velnišķīgi smiekli saplūst, veidojot īstu pekles koncertu. Laupījuma meklējumos hiēnu bari dažreiz ilgstoši seko tuksnešu karavānām.

Plankumainā hiēna dzīvo Austrumāfrikas un Dien- vidāfrikas pustuksnešos un savannās. Tā ir lielākā hiēnu dzimtas pārstāve - ķermeņa garums ir 1,5 m, augstums (plecu līmenī) - 1 m. Daudzi Āfrikas apceļotāji apgalvo, ka šī hiēna dažkārt mēdz uzbrukt nogurušiem vai aizmigušiem cilvēkiem. Plankumainās hiēnas ir ļoti bailīgas, taču izbadējušās tās var kļūt neparasti drosmīgas. Pat dienā uzdrošinās ieiet mājās un nolaupīt mazus bērnus. Uzbrukt pieaugušam cilvēkam šīs hiēnas tomēr neuzdrošinās. Vakarpusē mājdzīvnieku ganāmpulkiem atgriežoties mājās, mūždien izsalkušās hiēnas mēdz nolūkot no kopējā bara atpalikušu aitu vai kazu un tai uzbrukt. Neskatoties uz ganu izveicību un mēģinājumiem aizsargāt mājlopus, parasti upuris tomēr tiek saplosīts.

Hiēnu vidū novērots kanibālisms - tās mēdz saplosīt un apēst savus sugasbrāļus. Dabas pētnieki vairākkārt ir novērojuši hiēnu savstarpējos cīniņus. Katra atsevišķi dzīvojošā hiēnu saime (klans) aizsargā savu teritoriju, hiēnas - sargkareivji nekavējoties metas virsū ieklidušajai svešiniecei. Parasti nelūgtā robežu pārkāpēja tiek vieglāk vai smagāk sakropļota, taču dažreiz šīs nevienlīdzīgās cīņas gala iznākums var izrādīties viešņas nāve. Hiēnu piesardzība, reizēm pat bailība mijas ar agresivitāti un nekaunību. Izsalkusi hiēna ir bīstams pretinieks arī samērā lieliem dzīvniekiem (pat veciem lauvām). Hiēna var pārvietoties ar ātrumu 65 km stundā. Šie samērā spēcīgie plēsēji reizēm mēdz būt visai neganti, pat nežēlīgi.

Hiēnu vcikliba, viltība un neatlaidība upura izsekošanā patiešām ir apbrīnas vērta, taču vērot šīs plēsoņas maltīti ir visai šķebinoši un diezgan pretīgi. Viss hiēnu bars alkatīgi metas virsū līdz spēku izsīkumam nodzītajam upurim, kam (vēl dzīvam esot) tiek pārkostas paslēpenes un vēders. Uz āru izgāzušās iekšas tiek nekavējoties aprītas reizē ar nesagremoto kuņģa saturu. Tad kārta pienāk pārējām kautķermeņa daļām; pēc dažām stundām no dzīvnieka paliek pāri tikai aste; ragi un nagi.

Tuvāk iepazīstot hiēnu nelāgos paradumus, cilvēki bieži šos maitēdājus apsūdz kapu apgānīšanā un līķu aprīšanā. Tas varētu notikt seklu apbedījumu vietās.

MEŽA CŪKA. ĶIDĀTĀJA

Meža cūkas masīvā ķermeņa garums ir 1,5-2 m, skausta augstums - 95-120 cm, svars - 150-200 kg. Meža cūkai ir liela ķīļveida galva, mazas ačteles un lielas, samērā platas ausis. Ķermeni klāj rupjš apmatojums, vasarā to veido sarveidīgi akotmati, kas īpaši labi attīstīti uz muguras - skausta apvidū. Satrauktai meža cūkai šie skausta akotmati var sabozties, sacelties stāvus. Apmatojums var būt pelēk- brūns, melnbrūns vai pat melns.

Meža cūkas bieži mīt lapkoku un jauktos mežos, uzturas arī mitrāku mežu puduros, atklātās platībās. Dienu parasti pavada nekustīgi guļot pašas izkārpītā bedrē, aktīvi barojas naktīs. Atradušas piemērotu vietu, meža cūkas rakņājas meža zemsegā un augsnē. To pastāvīgās uzturēšanās vietās var novērot dziļākas bedres - t.s. «dubļu vannas», kurās meža cūkas ļoti bieži labprāt vārtās. Turpat tuvumā noteikti ir t.s. «berzēšanās koki» - parasti egles, pie kurām šie dzīvnieki trinas, pabeiguši dubļu vannu procedūras. Egļu sveķi, sajaucoties ar dubļiem un vēlāk nožūstot, veido ip<it nēju aizsargkārtu, kas daļēji var pasargāt no sīku skrošu trāpījuma un suņu kodieniem. Meža cūkas ir augēdāji, taču ziemā aprij arī dažādus kritušus dzīvniekus un plēsēju medījuma atliekas. Pavasari meža cūkas diezgan bieži izēd uz zemes perējošo putnu (rubeņu) ligzdas. Izsalkuši meža cūkas tēviņi var aprit sivēnus. Meža cūka ļoti retos gadījumos kā īsts plēsējs var mesties virsū noklīdušiem teļiem un citiem mazākiem mājlopiem.

Meža cūkas šķietami neveiklās kustības tomēr ir samērā ātras. Šie dzīvnieki prasmīgi laužas cauri brikšņiem, kas citiem zvēriem ir necaurejami. Meža cūkas ļoti labi peld, pārvarot pat 7-8 km platus ūdensšķēršļus. Tās ir uzmanīgas, taču nebūt ne bailīgas. Apveltītas ar ne pārāk izcilu redzi, meža cūkas orientējas ar smalkās dzirdes un ožas palīdzību. Cilvēka klātbūtni parasti sajūt 0,5 km attālumā. Atkarībā no situācijas šo dzīvnieku raksturs ir savdabīgs stoiciska miera, labsirdības, kā arī nesavaldības un ātras sakaitināmības savdabīgs maisījums.

Apskatot pieaugušas meža cūkas ilkņus, kļūst uzreiz skaidrs - tie ir visai draudīgs cīņas ierocis. Ilkņi aug visu dzīves laiku, tie ir izliekti uz augšu un ir ārkārtīgi asi. Žokļiem kustoties, ilkņi berzējas viens gar otru un pastāvīgi uzasinās. Uzbrūkošs meža kuilis ar apbrīnojamu veiklību cenšas ar ilkņiem aizķert pretinieku, radot tam kājās vai vēderā garas, plēstas brūces. Tās var izrādīties arī nāvējošas. Briesmu gadījumos meža cūka resnā, praktiski nekustīgā, kakla dēl nevar ātri pagriezt galvu, tai ir jāpārvietojas ar visu masīvo ķermeni. Sī īpatnība izglābusi ne viena vien mednieka dzīvību vai veselību. Šie dzīvnieki nav bīstami cilvēkiem, ja vien tos nesāk kaitināt vai pārāk uzmācīgi traucēt viņu mieru. Meža cūku mātītes aktīvi aizsargā sivēnus, tās var diezgan agresīvi uzbrukt pat bruņotam cilvēkam un ilgstoši sekot mazuļu nolaupītājam.

Kuiļi medniekam neuzbrūk tūlīt pēc neprecīza šāviena. Tas notiek brīdī, kad mednieks turpina izsekot savu upuri.

Kuilis ārprāta niknumā kārpa zemi, trin ilkņus vienu pret otru (it kā asinot), sprauslā un dusmīgi krāc. Meža kuiļa uzbrukums ir zibenīgs. Ja kuilis izsekotājam netrāpa, tas parasti tādā pašā ātrumā aiznesas tālāk. Savukārt mātīte cenšas griezties atpakaļ un iekost uzbrucējam.

Pieredzējuši mednieki zina, ka īpaši jāuzmanās no veciem, pieredzējušiem bara līderiem. Reiz divi mežsargi, izsekojuši kādu meža cūku baru, reizē izšāva uz barvedi. Acīmredzot šoreiz abi bija nopūdelējuši, jo saniknotais zvērs mežonīgā ātrumā metās abiem medniekiem virsū. Viņi nepaspēja pārlādēt ieročus, viens steidzīgi uzrāpās priedē, otru kuilis notrieca no kājām. Sparīgi bakstot ar purnu, meža kuilis centās mednieku pasviest mazliet gaisā, lai varētu likt lietā savus ilkņus. Kad tas neizdevās, kuilis, saliecis priekškājas un uzlicis milzīgo galvu medniekam uz muguras, centās vēlreiz aizķert viņu ar ilkņiem. Par laimi, priedē sēdošais kolēģis bija paspējis pārlādēt bisi un atskanēja šāviens. Nošautais dzīvnieks krītot uzgāzās virsū zemē guļošajam pārbiedētajam medniekam. Šoreiz mednieks tika sveikā ar lielu izbīli un pāris lauztām ribām.

INDIJAS DEGUNRADZIS. «NO VINA BAIDĀS PAT ZILONIS UN TĪĢERIS»

No kādreiz bagātās degunradžu dzimtas līdz mūsdienām ir izdzīvojušas 5 sugas un 2 pasugas. Degunradži ir vieni no lielākajiem recentajiem sauszemes zīdītājiem; par tiem lielāki ir tikai ziloņi.

Degunradža ārējais izskats ir ļoti neparasts, to nevar sajaukt ne ar vienu citu dzīvnieku. Milzīgajā galvā starj> smadzeņu telpa ir ļoti neliela, jo galvaskauss no abiem sāniem ir stipri saplacināts. Indijas degunradzim ir maza mute ar izstieptu, gaļīgu augšlūpu. Degunradžiem ir vaji attīstīta redze, to acis ir ļoti maziņas. īsais, krokām klātais kakls nemanāmi pāriet masīvajā ķermenī.

Šī dzīvnieka galvenais ierocis - rags - ir epidermas izaugums un sastāv no smalkām, paralēli novietotām, dobām ragvielas šķiedrām. Indijas degunradzim ir spēcīgi attīstīti ilkņi. Šī milzeņa augstums var sasniegt 2 m, bet ķermeņa garums 4 m. Tā masa ir apmēram 2000 kg. Biezā āda ar dziļām krokām sadalīta lielos vairogos. Ķermeņa sāni un īso kaju augšdaļa klāta ar burbuļveida izciļņiem, kas ārēji atgādina metāla konstrukcijas kniedes. Šķiet, ka šis dzīvnieks tērpies pamatīgās, no tumši pelēka metala veidotās bruņās. Efektu pastiprina jebkāda apmatojuma trukums. Raga garums var sasniegt 60 cm, parasti tas ir viens.

Tagad Indijas degunradzis saglabājies šaurā reģionā starp Nepālu un Asamu (Indijas štats). Agrāk to izplatības areāls aptvēra plašo Gangas upes baseinu un Bengāliju. Nesaudzīgo medību un purvaino meža izciršana samazināja šī dzīvnieka skaitu līdz kritiskam līmenim. Šos dzīvniekus masveidā nogalināja tieši raga dēļ. Šim degunradža izaugumam piedēvēja ārstnieciskas īpašības, uzskatot to par brīnumlīdzekli dažādu slimību ārstēšanā vai amuletu pret saindēšanos. Neskatoties uz iespējamo sodu, malumednieki allaž riskē un dodas degunradža medībās, jo ragvielas cena ir ļoti augsta.

Lai saglabātu šī retā dzīvnieka populāciju, sākot ar 1910. gadu Indijā tika veikti pasākumi tā aizsardzībai. 1938. gadā atklaja Kazirangas rezervātu. Pie apmeklētājiem nepiera- dušie degunradži bieži metās virsū cilvēkiem. Tika fiksēti ari daži uzbrukuma gadījumi pieradinātiem ziloņiem.

Reiz kāda džungļu pētnieku ekspedīcija pieradināta ziloņa mugurā lauzās cauri brikšņiem un uzskrēja virsū četriem degunradžiem. To vidū bija arī pieaugusi mātīte ar mazuļiem, kas nekavējoties uzbruka zilonim. Zilonis metās bēgt, un vienam pētniekam no rokām izkrita fotoaparāts. Kad degunradža mātīte bija nedaudz nomierinājusies un pagājusi sāņus, cilvēki nolēma meklēt pazudušo mantu. Līdzko viņi bija nokāpuši no ziloņa, saniknotā degunradža mātīte vēlreiz metās tiem virsū. Ļaudis panikā meklēja patvērumu ziloņa mugurā. Zilonis izmisumā sāka spalgi taurēt. Taču šoreiz incidents beidzās laimīgi - pēc kāda brīža degunradža mātite atkāpās džungļu biezoknī.

No degunradžiem baidās pat labi dresēti un pakļāvīgi ziloņi. Asamā un Bengālijā ziloņu dzinēji apmēram 2-3 mēnešu laikā daudzmaz pieradina ziloņus nebaidīties no šiem masīvajiem dzīvniekiem. Tikai pieredzējušiem dzinējiem izdodas panākt ziloņu mieru un iekšēju līdzsvarotību.

Ari tajos retajos gadījumos, kad degunradzis ir strikti nolēmis uzbrukt zilonim vai nejaušam ceļiniekam, tas neizmanto savu galveno ieroci - ragu. Atšķirībā no sava Āfrikas sugasbrāļa Indijas degunradzis ar strauju galvas kustību cenšas upurim iekost ar augšžokļa un apakšžokļa lielajiem priekšzobiem. Upuris parasti tiek sakodīts ar tam tuvāk novietoto apakšžokļa ilkni, radot mānīgu iespaidu, ka lietā likts milzīgais rags.

Ņemot vērā to, ka zilonis un tīģeris baidās no degunradža, ari šo milzeni var dēvēt par zvēru karali. Ja degunradža mātīte ir aizsnaudusies, tīģeri dažreiz mēdz uzbrukt mazuļiem. Taču nekad tīģeris neiedrošināsies stāties pretī pieaugušam degunradzim, kurš spēka, drosmes un izveicības ziņā daudz neatpaliek no paša uzbrucēja. Degunradzis skrējienā var viegli apdzīt ziloni, tas lec un visai veikli manevrē atklātā vietā. Viena no degunradža rakstura īpatnībām ir ietiepība un neapdomīga drosme. Vairums dzīvnieku briesmu gadījumos instinktīvi pazūd biezoknī. Degunradzis turpretī spītīgi turpina ganīties līdz pēdējam brīdim, tad aklās dusmās metas virsū pretiniekam, kurš ne vienmēr izrādās no tiem bailīgākajiem.

Gadījums, kas spilgti pierāda Indijas degunradža neprognozējamo dabu, notika pēc Otrā pasaules kara. Degunradžu rezervātā ieradās amerikāņu tūristu grupa, kas gribēja pavērot šos milzīgos zīdītājus dabiskā vidē. Pārvietojoties divu ziloņu mugurā, tūristu grupai tās pašas dienas pievakarē izdevās ieraudzīt krūmājā paslēpušos Indijas degunradzi. Nepiegriežot lielu vērību parka uzrauga brīdinājumiem, tūristi nokāpa no ziloņiem un sāka intensīvi dzīvnieku fotografēt. Ceļotāju grupā ar īpaši skaļu uzvedību un pārmērīgu drosmi izcēlās kāda pusmūža sieviete, kura bija tērpusies ļoti spilgtā kleitā. Tieši viņa pārgalvīgi visus aicināja maksimāli tuvu pieiet tam klāt. Degunradzis likās nemanām apkārtesošo kņadu un mierīgi turpināja ganīties, brīžiem iešķībi paskatoties un nervozi kustinot ausis. Dzīvnieka šķietamā vienaldzība pārlieku iedrošināja tūristus. Daži turpināja fotografēt, atrodoties tikai pāris soļu attālumā no degunradža. Pēkšņi pļāpīgajai sievietei gaišajā kleitā galvā iešāvās neprātiga doma - noglaudīt degunradža ādu, un viņa jau pastiepa roku… Acīmredzot šis neapdomīgais žests pārpildīja degunradža pacietības kausu, tas saniknojās un metās virsū cilvēkiem. Diezin vai degunradzis bija īpaši ievērojis kādu no sava miera traucētājiem, taču tas noteikti pamanīja uz apkārtējā fona kontrastējošo spilgto kleitu. Sieviete nepaspēja atlēkt atpakaļ, kad drausmīgi spēcīgs milzīgā ķermeņa trieciens nogāza viņu zemē. Pārskrējis sievietei pāri, saniknotais dzīvnieks metās virsū cieši kopā stāvošu fotogrāfu grupai. Kādu bridi pavīdēja cerība, ka degunradža uzmanība tiks novērsta un tas vairs neatgriezīsies pie pirmā upura. Diemžēl tā nenotika. Izdzenājis līdz ārprātam pārbiedētos tūristus un apgāzis dažus fotoaparātu statīvus, degunradzis uz bridi apstājās un tad… pagriezās atpakaļ. Spēcīgā trieciena apdullinātā sieviete nekustīgi gulēja un pat nemēģināja piecelties. Viņas spilgtā kleita vīdēja uz zemes fona, kalpojot par galveno orientieri degunradža uzbrukuma turpinājumam. Pieskrējis pie nekustīgā ķermeņa, degunradzis nikni sāka viņu mīdīt. Atskanēja šaušalīga lūstošu kaulu čirkstēšana, sievietes mirstīgās atliekas tika iemīdītas aizvien dziļāk dubļos. Drīzumā visa miesa un apģērbs tika burtiski samalts kā lielā mikseri, pārvēršoties viendabīgā pelēki dzeltenā masā, kas īpaši daudz neatšķīrās no visapkārt esošā dubļu slaņa. Rezervāta uzraugs, kura uzdevums bija rūpēties par rezervāta apmeklētāju drošību, pārdzīvotā rezultātā īslaicīgi zaudēja sajēgu un uzrāpās kokā, pametis savu medību ieroci turpat dubļos. Ziloņu dzinēji nevarēja vien nomierināt ārkārtīgi satrauktos ziloņus, kas baisās slepkavības ainas iespaidā varēja samīt katru, kas pagaditos ceļā. Amerikāņu tūristi panikā bija izklīduši kur kurais un kļuvuši par citu džungļu briesmu - plēsēju un indīgu čūsku potenciālajiem upuriem. Kad ieradās papildspēki, degunradzis savu briesmu darba vietu jau bija atstājis un mierīgi ganījās krūmājā. Nelaimīgās sievietes atliekas rūpīgi salasīja un ielika smagās mašīnas kravas kastē. Atbraukušais policijas ārsts sastādītajā protokolā atzīmēja, ka sievietes līķis izskatās tā, it kā viņai vairākas reizes butu pāri pārbraucis tanks.

Indijas degunradži atsevišķos gadījumos var būt ļoti bīstami. Gada laikā parasti bojā aiziet daži cilvēki, tāpēc rezervātu apmeklētājiem ir kategoriski aizliegts nokāpt no ziloņiem un iet kājām. Pazīstamajam Indijas dzīvnieku pētniekam E. Džī vairākas reizes bija uzbrukuši degunradži, tikai lielā pieredze allaž palīdzējusi viņam izglābties. Reiz rezervātā nebija neviena brīva ziloņa, taču zinātnieks nolēma uz filmēšanas vietu doties kājām. Viņš zināja, ka netālu dzīvo un ganās visai negants un neprognozējams degunradzis. Turpceļā nekas īpašs nenotika. Filmēšanas grupai atgriežoties, šis dzīvnieks sāka viņiem sekot. Visiem labi bija zināms, ka degunradzis viegli var panākt pat visātrāko skrējēju, tomēr visi metās bēgt, ko kajas nes. Viens fotogrāfs paklupa un nokrita. Atcerējies, ka degunradži (atšķirībā no savvaļas ziloņiem) parasti neuzbrūk zemē guļošajiem, viņš ātri aizvēlās prom no taciņas un nekustīgi gulēja. Degunradzis aiznesās viņam garām. Apmēram pēc 20 minūtēm parādījās otrs kolēģis. Trešais ekspedīcijas dalībnieks izbīli bija meties zem milzīga zāles kušķa. Degunradzis esot ilgi stāvējis virs viņa un smagi elpojis, līdz beidzot nesteidzīgā soli devies savās gaitās.

BALTAIS DEGUNRADZIS. VIENRAGAINAIS MONSTRS

Baltais degunradzis ir lielākais degunradžu dzimtas pārstāvis. īstenībā neviena tā ķermeņa daļa nav balta. Acīmredzot šis nosaukums ir būru vārda ar nozīmi «plat- purna» angliskais izkropļojums, kas vēlāk pārņemts arī citās valodās. Zinātniskā literatūrā sastopams arī šis apzīmējums - platpurna degunradzis. Šī dzīvnieka ķermeņa krāsa ir tumša, šīferpelēka, tā ir tikai nedaudz gaišāka nekā melnajam vai šaurpurna degunradzim. Nereti krāsas nianses atkarīgas no konkrētā indivīda paradumiem, jo degunradži labprāt vārtās dubļos.

Vecu baltā degunradža tēviņu svars ir 3 t, atsevišķos gadījumos -4 t. Ķermeņa garums var sasniegt 4 m, augstums -2 m. Baltajam degunradzim būtībā ir divi ragi, priekšējais vienmēr ir garāks. Pakaļējais rags bieži vispār nav attīstīts. Priekšējā raga rekordgarums ir 1 m un 58 cm. Pārvietojoties un barojoties degunradzis ar priekšējā raga palīdzību pašķir krūmus. Rags allaž ir perfekti noslīpēts, tā priekšējā daļa ir viegli sablīvēta. Degunradzis cītīgi rūpējas par savu ragu visu mūžu. Degunradžu novērojumi nebrīves apstākļos (zoodārzos) ļāva konstatēt, ka tie diezgan bieži trin un asina savus ragus pret dažādiem izciļņiem un uz āru izvirzītiem priekšmetiem.

Tālā senatnē baltais degunradzis bija izplatīts visā Āfrikas kontinentā. Šo dzīvnieku medības attēlotas daudzu Āfrikas tautu alu zīmējumos. Degunradžu medības vienmēr saistītas ar zināmu risku. Neskatoties uz to, malumednieki ir pamanījušies iznīcināt gandrīz visu šo milzīgo dzīvnieku populāciju.

Baltajam degunradzim ir labi attīstīta oža, dzirdei un redzei nav tik liela nozīme degunradža orientācijas procesā. Nogaidot pareizo sānu vēju, kas cilvēka smaržu nes garām degunradža uztveres zonai, uzmanīgi var pietuvoties šim dzīvniekam 30-35 m attālumā.

Rakstura ziņā baltie degunradži nebūt nav nevainīgas aitiņas. Šie dzīvnieki māk paši sevi aizstāvēt. Degunradzim savannā visi dzīvnieki parasti bijīgi griež ceļu. Tikai mežonīgs bads var likt kādam plēsējam izšķirties par šo visai riskanto soli - uzbrukt šim milzenim. Degunradža tēviņi kļūst īpaši bīstami vairošanās perioda un savstarpējo cīņu laikā. Mātītes aktīvi aizstāv mazuļus, kuri apmēram 3 mēnešu vecumā jau ir spējīgi paši sevi aizsargāt, tādējādi daļēji atvieglojot mātes rūpes.

Satiekot cilvēku, šis milzīgais un ārējā izskata ziņā draudīgais dzīvnieks parasti griež viņam ceļu. Taču mazāko briesmu gadījumos, ja apdraudēta tā ģimene, šis dzīvnieks ir gatavs nikniem pretuzbrukumiem. Ar savu milzīgās masas spiedienu, ar straujiem raga dūrieniem virzienā no lejas uz augšu, dažreiz ar zobu un kaju palīdzību šis degunradzis var nopietni ievainot vai nogalināt jebkuru uzbrucēju. Degunradzim piemīt kolosāls spēks un izturība, tas var ilgstoši sekot ienaidniekam, to nodzenot līdz pilnīgam spēku izsīkumam. Baltais degunradzis pārvietojas mierīgā, līdzenā riksī ar vidējo ātrumu 25-30 km/h. īpašos gadījumos un īsās distancēs straujā galopā var sasniegt pat 40 km/h lielu ātrumu.

Degunradži īpaši aktīvi ir naktis. Dienas laikā, svelmainajā karstumā meklē patvērumu biezās zāļu un krūmu saaudzēs. Tur tie iekārto kaut ko midzenim līdzīgu, laužot kokus un nomīdot zemi tam visapkārt. Vietējie iedzīvotāji šādus veidojumus sauc par «degunradža mājām». Šajā ēnainajā patvērumā degunradzis augu dienu guļ. Visapkārt dzirdama diezgan skaļa krākšana. Vakarā dzīvnieks iet padzerties uz tuvāko ūdenskrātuvi, pēc tam dodas ganībās. Balto degunradžu mīļākās uzturēšanās vietas ir mitri meži un krūmāji, purvi, platu, lēni tekošu upju un aizaugušu, dūņainu ezeru krasti. Katru dienu degunradzis dodas dzert, ari dubļu vanna ir obligāts ikdienas pasākums. Tā ir absolūti nepieciešama, lai sažuvušā, biezā dubļu karta kādu laiku aizsarga- tu no uzmācīgo mušu, odu un dunduru kodumiem.

Baltais degunradzis ir tipisks augēdājs. Pie izdevības tas pamielojas arī ar dažādu kultūraugu jaunajiem dzinumiem. Šī masīvā dzīvnieka kuņģis ir 1,5 m garš un apmēram 70 cm plats. 1.ai to piepildītu, nepieciešams ļoti daudz barības. Ganībās degunradzis, protams, sabojā un izmīda daudz vairāk, nekā pats spēj apēst. Dažkārt tas mielojas ar paša izrakto nelielo koku un krūmu saknēm.

Dzīves lielāko daļu pavada miegā un barojoties. Maltītes laikā apkārtējiem nepiegriež nekādu vērību. Degunradži parasti ir vientuļnieki. Baros dzīvo mātītes kopā ar pus- pieaugušiem indivīdiem, kas barojas atsevišķi, bet pavisam mazos nepamet. Šajās grupās pieaugušu tēviņu klātbūtni pacieš ar grūtībām. Mātītes nereti uzreiz aiztriec šos īpatņus projām, zināmi pat atsevišķi tēviņu nogalināšanas gadījumi. Pārošanās laikā pieaugušais tēviņš nepacieš nekādu, pat šķietamu konkurenci. Šajā laikā mātītei cieši pa pēdām sekojošais mazulis ir pastāvīgi apdraudēts. Ik mirkli tas var kļūt par saniknotā tēviņa uzbrukuma objektu. Baltā degunradža tēviņi ir ļoti agresīvi, to starpā notiekošās nežēlīgās sadursmes nebūt neatgādina visai nekaitīgās, daudzos gadījumos formālās melno degunradžu divcīņas. Pieaugušo balto degunradžu tēviņu savstarpējo attiecību noskaidrošana nereti beidzas ar viena konkurenta nāvi.

Prāta spēju ziņā degunradzis šķiet tikpat smagnējs kā savās kustībās, taču tas ir mānīgs iespaids. Arī degunradža gaita ne vienmēr ir neveikla. Degunradža balss ir savdabīgs rukšķošu skaņu, mežonīgas krākšanas un sprauslāšanas sajaukums. Uzbudināta degunradža balss pāriet rēkšanā. Acis aizmiedzis, degunradzis ar visu sparu metas virsū savu dusmu objektam. Par laimi, no satracināta degunradža uzbrukuma var izvairīties, pielaižot to apmēram 10 m attālumā un nākamajā brīdī strauji atlecot sāņus. Negantais dzīvnieks parasti aizskrien garām, pazaudē pēdas un izgāž savas dusmas uz pirmo ceļā pagadījušos priekšmetu.

Degunradži un ziloņi retos gadījumos ir vilcienu katastrofu izraisītāji. Piemēram, 1905. gada sākumā kāds degunradzis nogrūda no sliedēm ejoša vilciena sastāva divus vagonus un mierīgi aizgāja, it kā nekas sevišķs nebūtu noticis.

PUMA (KUGUĀRS). DRĀMA SELVĀ

Ar dažādiem nosaukumiem - puma, kuguārs, kalnu lauva - šis «amerikāņu lauvas» variants ir diezgan līdzīgs savam Āfrikas radiniekam, lai gan atšķiras ar to, ka tam nav vareno krēpju. Šis skaistais kaķis kādreiz bija plaši izplatīts Jaunajā Pasaulē. Ari tagad tā izplatības areāls nav nekāds mazais - no Kanādas dienvidiem līdz pat Uguns- zemei, kas atrodas Dienvidamerikas kontinenta galējos dienvidos. Šajā milzīgajā teritorijā, kuras garums ir apmēram 30 000 km, puma dzīvo mitros tropu mežos, purvos, sausos pustuksnešos un kalnu mežos līdz 3000 m augstumam virs jūras līmeņa.

Pēc jaguāra puma ir otrs pazīstamākais un lielākais abu Amerikas kontinentu kaķis. Pieaugušas pumas garums no paša degungala līdz astes galiņam ir 2 m, tās masa ir 90 - 100 kg. Amerikas plēsēju vidū par pumu smagāks ir tikai jaguārs, kam ķermenis ir nedaudz īsāks un masīvāks. Lokanā, kustīgā, spēcīgā un izveicīgā puma lieliski rāpjas kokos, ļoti veikli pārvietojas kalnu nogāzēs un kraujās. Neskatoties uz zināmu nepatiku pret ūdeni, tā labi peld. Ir novēroti šī veiklā kaķa lēcieni pat no 12 - 15 m liela augstuma. Medību laikā atsevišķu lēcienu garums var sasniegt pat 7,5 m. Pumas un jaguāra izplatības areāli pārklājas Centrālamerikā un Dienvidamerikā. Abi savstarpēji konkurējošie kaķi izjūt instinktīvu naidu viens pret otru. Biežāk uzvarētāja ir puma, jo tā ir kustīgāka un straujāka par jaguāru.

Ši dzeltenacainā kaķa apmatojums ir biezs, mīksts un spīdīgs. Tā krāsa mugurpusē variē no dzeltenbrūnas līdz pelēkai, vēderpusē - gandrīz balta. Izteikti balti krāsu laukumi vienmēr ir uz krūtim, vēdera un kakla. Tumši pelēka ir josla virs augšlūpas, ausu aizmugurējā daļa un pats astes galiņš.

Parasti pumas medī uz zemes, taču itin veikli var panākt upuri ari kokā. Medī dienas laikā, kad potenciālie upuri aktīvi barojas. Mitros tropu mežos puma viegli pielāgojas un pāriet uz naktsaktīvu dzīvesveidu. Pieaudzis pumas tēviņš laupījuma meklējumos spēj pārvarēt 30 - 40 km lielus attālumus. Laika apstākļi praktiski neietekmē šī plēsēja medību rezultātu. Puma ir daudzu stāstu iecienīts personāžs, tās dzīvesveids ir līdz galam neizzināts, mazliet noslēpumains, tāpēc cilvēku attieksme pret šo kaķi daudzos gadījumos ir visai netaisnīga.

Mežonīgo Rietumu leģendas tēlo pumu kā liellopu galveno ienaidnieku. Puma piezogas upurim pilnīgi nedzirdami un varenā lēcienā metas tam virsū, parasti nogalinot ar zibenīgu kodienu skausta apvidū. Reģionos ar attīstītu lauksaimniecību puma ieskaitīta kaitīgo radījumu vidū, jo tā uzbrūk liellopiem, retāk - putniem. Šī plēsēja iemīļotais medību objekts ir Amerikas jeb baltastes briedis.

Puma ir kluss dzīvnieks. Pat notverta slazdos vai dzinēj- suņu trenkta līdz pilnīgam spēku izsīkumam, tā parasti neizdod ne skaņas. Reizēm puma rada sirdi plosošu spiedzienu, kas naktī izklausās diezgan baisi.

Baumas, ka pumas regulāri uzbrūk cilvēkiem un viņus nogalina, ir stipri pārspīlētas. Parasti šis plēsējs vairās no cilvēka klātbūtnes. Taču, iedzīta bezizejas strupceļā vai uzdzī- ta kokā, puma var izrādīt niknu pretestību un mesties virsū medniekiem. Cilvēkam tuvojoties šī kaķa mazuļiem, pumas mātīte aizmirst piesardzību un var strauji uzbrukt Izsalkušai pumai atņemt tās laupījumu nozīmē - pakļaut sevi iespējamā uzbrukuma briesmām, jo ar nomedīto dzīvnieku puma parasti barojas vairākas dienas. Atšķirībā no tīģeriem un leopardiem, kuri nekad otrreiz vairs neatgriežas pie laupījuma, puma vienmēr atstāj medījuma atliekas, ierokot tās sniegā vai nomaskējot zem kādas zaru kaudzes. Nākamaja dienā puma atgriežas pie saviem krājumiem, lielāka medījuma gadījumos - pat vairākkārt.

1956. gadā Argentīnā, Rionegro provincē, puma pilnīgi bez jebkāda iemesla uzbruka sešgadīgai meitenītei. Diemžēl glābt viņu neizdevās; sašutušie vietējie iedzīvotāji nekavējoties organizēja šī plēsēja medības. Četriem ar šautenēm un mačetēm bruņotiem vīriem izdevās atrast pumas slēptuvi. Tālākā notikumu gaita liecināja, ka paši cilvēki nonākuši medījamo objektu statusā. Puma - cilvēkēdājs, milzīgs pumas tēviņš, itin veikli pārgāja pretuzbrukumā. Cīņas arēna bija slikti pārredzama, jo pumas izsekošana notika zemienes biezajos brikšņos. Puma bez īpašām grūtībām uzglūnēja mednieku kolonnai un ar zibenīgu lēcienu metās virsū pirmajam medniekam. Šis spēcīgais un veiklais vīrs bija izslavēts drosminieks tuvākajā apkārtnē. Viņš neapjuka un, pūloties atbrīvoties no kalnu lauvas, nokrita uz muguras. Tas nelīdzēja, jo kādu laiku viņi, kopā saķērušies, vārtījās pa zemi. Biezo krūmu dēļ pārējie mednieki nevarēja ātri piekļūt divkaujas vietai un palīdzēt kolēģim. Šaut ari viņi neriskēja, jo tas šajā situācijā bija pārāk bīstami cilvēkam. Mēģinot lauzties cauri liānu džungļiem un dažādiem dzeloņainiem krūmiem, kaut kur priekšā viņi sadzirdēja kņadu un saraustītus gardzienus. Pēkšņi šausmās visi pamanīja uz zaļā fona spilgti kontrastējošu, vertikālu asiņu strūklu - pumai bija izdevies pārkost bezbailīgā mednieka kakla artēriju. Puma zibenīgi pazuda zāļu biezoknī, zemē atstājot nagiem saplosīto un noasiņojošo ķermeni. Zvēram pakaļ raidīto haotisko šāvienu zalves, ka vēlāk izrādījās, nedeva nekādus rezultātus. Vadošā mednieka bojāejas nomākti, pārejie ekspedīcijas dalībnieki nolēma sekošanu pārtraukt un griezties atpakaļ. Strauji tuvojās nakts, un viņiem nācās nakšņot netālu no nesenās traģēdijas vietas. Zinot pumas paradumus, neviens negaidīja šī kaķa atkārtotu uzbrukumu. Dienas gaitās pārgurušie un nomocījušies mednieki mierīgi ieritinājās segās un cieši aizmiga dziestošā ugunskura tuvumā. No rīta pamostoties, liels bija divu mednieku pārsteigums un reizē šausmas, jo trešais biedrs nebija atrodams savā guļvietā pie ugunskura. Tajā vietā vāļājās asiņainas segas lanckas un pielādēta, no drošinātāja noņemta šautene. Džungļu biezoknī stiepās šaura taciņa. Uz lapām nedaudz melnēt sākušās asinis norādīja virzienu, kurā zvērs bija aizvilcis nelaimīgo cilvēku. Divi palikušie argentīnieši paķēra ieročus un metās meklēt pazudušā biedra ķermeni. Kā par brīnumu, viņiem tas izdevās, jo šoreiz puma nebija gribējusi vilkt upuri pārāk tālu. Tas bija sadalīts gabalos apmēram desmit soļu attālumā no apmetnes vietas. Panašķojies ar upura ekstremitātēm, plēsējs pārējo ķermeni bija rūpīgi ielicis nelielā bedrē zem koka saknēm, virsū uzberot nobirušas lapas. Nākamajā dienā zvērs noteikti bija nolēmis turpināt asiņainās dzīres. Biedru šausmīgās nāves pilnīgi demoralizēti, abi dzīvi palikušie mednieki vēlējās tikai vienu - pēc iespējas ātrāk izkļūt no šīs bīstamās vietas. Vienojušies atklāt uguni uz katru aizdomīgu troksni krūmājā, viņi turpināja virzīties uz priekšu. Lai nedotu pumai iespēju pēkšņi uzbrukt no mugurpuses, aizmugurē ejošam medniekam nemitīgi bija jāapgriežas un uzmanīgi jāvēro arjergards. Bojāgājušo biedru sakropļotos ķermeņus nācās pamest neapglabātus. Baiļu sajūtai pievienojās vainas apziņa, jo viņi nezināja, kā šo drausmīgo ziņu paziņot bojāgājušo biedru tuviniekiem. Šī nomācošā sajūta pilnīgi satrieca vienu no dzīvi palikušajiem - viņš zaudēja paškontroles spējas un, izmisumā skaļi kliedzot, devās pa taku atpakaļ. Kādu laiku no tās puses bija dzirdami viņa histēriskie kliedzieni un atsevišķi šāvieni, tad viss norima. Pēdējais dzīvs palikušais mednieks neriskēja doties meklēt sajēgu zaudējušo biedru. Par viņa tālāko likteni nekas nav zināms, viņu vairāk neviens nekad nav redzējis ne dzīvu, ne mirušu. Pēdējam medibu ekspedīcijas dalībniekam Leopoldam Lopesam tomēr izdevās izkļūt no selvas un sasniegt cilvēku apdzīvotu vietu. Sakarā ar to, ka puma bija nogalinājusi tris cilvēkus, no provinces centra ieradās policijas komisārs. Visas šīs šausmīgā notikuma detaļas Lopess sīki izklāstīja policijas darbiniekam, kurš nekādi negribēja noticēt stāstītajam. Viņam šķita neiespējami, ka viena puma nogalinājusi pēc kārtas tris bruņotus, pieredzes bagātus vīrus. Taču drīz vien šajā pašā reģionā pazuda kāds indiānis. Viņa šausmīgi sakropļoto ķermeni vēlāk atrada kādā upes sēklī. Kad indiānis šaurā pirogā bija devies savās gaitās, puma acīmredzot viņam uzbruka no kāda koka zara, kas karājās virs ūdens, tā apgāza laivu un nobeidza cilvēku ūdenī. Izvilkusi upuri seklumā, puma - cilvēkēdāja bija nesteidzīgi ieturējusi maltīti un, šoreiz pretēji saviem paradumiem, atstājusi ķermeņa atliekas turpat ūdenī. Sekoja vēl virkne līdzīgu gadījumu, līdz beidzot vietējās varas struktūras griezās pie armijas pēc palīdzības. Karaspēka akcijas ar jūras kājnieku piedalīšanos ilga nedēļu un beidzās sekmīgi. Asinskāro dzīvnieku izdevās nošaut. Visu šīs operācijas gaitu sīki aprakstīja Argentīnas lielie laikraksti «La Prensa» un «Nacidn».

Šauri specializējot, daba radījusi un pilnveidojusi šo dzīvnieku prasmi nogalināt. Pumas ilkņi, asie nagi, straujās un nedzirdamās kustības ir ļoti piemērotas svaigas gaļas ieguvei. Pumas ļoti retos gadijumos barojas ar maitu, dodot priekšroku aktīvām medībām. Tieši šis apstāklis ļoti satrauc vietējos iedzīvotājus. Reizēm pumas neizrāda nekādu respektu pret cilvēkiem, kuri spiesti dzīvot pastāvīgās bailēs par savu bērnu un mājdzīvnieku drošību.

Ir zināmi vairāki jaunu un nepieredzējušu pumu uzbrukšanas gadījumi cilvēkiem. Piemēram, 1970. gadā Argentīnā, Navelvapi nacionālā parka teritorijā, šāds plēsējs uzklupa vietējam mežsargam. Pumai izdevās nokost rokas četrus pirkstus; tikai paša cietušā enerģiskas pretdarbības rezultātā nenotika vēl kas ļaunāks. Pēc gada šī parka teritorijā puma uzbruka kādai botāniķu grupai, kas šajā vietā veica ikgadējos pētījumus. Šoreiz uzbrukuma sekas bija traģiskas: nāvējoši tika ievainota deviņpadsmitgadīga studente.

Pumas uzbrukumu bēdīgā statistika liecina, ka pēdējo simt gadu laikā notikuši vairāk nekā 50 neizprovocētu uzbrukumu, deviņi no tiem beigušies traģiski. Vairums šo gadījumu reģistrēti Britu Kolumbijā un Vankūveras salā, kur šie dzīvnieki tika medīti īpaši intensīvi. Pēdējos gados saspīlēta situācija radās vairākos ASV štatos - Montānā, Teksasā un Kalifornijā. Arī šajos reģionos neiztika bez traģiskām sekām. 1989. gadā puma saplosīja kādu piecgadīgu zēnu. Pēc diviem gadiem tā uzbruka kadam astoņpadsmit gadus vecam jaunietim, kurš bija devies skriet vieglu rīta krosu. Pēc šiem gadījumiem vietējās varas struktūras ieteica iedzīvotājiem iespējamā plēsēja parādīšanās vietās ievērot īpašus uzvedības noteikumus. Pārvietojoties kājām, rekomendēja radīt pēc iespējas lielāku troksni, drošības dēļ līdzi vienmēr paņemot garu nūju. Uzbrukuma gadījumos neieteica bēgt vai nogulties zemē un izlikties par beigtu. Vēlams pēc iespējas aktīvi aizsargāties un skaļi kliegt. Jāsaka, ka lielākajai daļai cilvēku, kas sekoja šiem norādījumiem, izdevās aiztrenkt bīstamo plēsēju.

LAUVA.

ŠAUSMU BALSS

Uzskatot lauvu par vienu no varenākajiem plēsēju kārtā, mēs droši tam varam piešķirt spēcīgākā kaķu dzimtas pārstāvja titulu. Lauvu var viegli pazīt pēc spēcīgā ķermeņa, īsā, vienkrāsainā apmatojuma un lielās galvas. Šīs sugas raksturīga pazīme ir pušķis astes galā, lauvu tēviņiem ir garas krēpes.

Lauvu bieži dēvē par zvēru karali, taču atbilstošāks tam noteikti ir savannu valdnieka tituls, līdzīgi tīģera apzīmējumam - džungļu karalis. Šī plēsēja masa var sasniegt 220 kg, bet ķermeņa garums - 2,5 - 3 m. lauva ir tipisks savannu iemītnieks, priekšroku dodot atklātām platībām, skraj- mežiem un krūmājiem. Agrāk lauvas bija sastopami visā Āfrikas kontinentā, izņemot mitros tropiskos mežus kontinenta rietumdaļā. Šīs sugas izplatības areāls aptvēra arī Mazāziju, Arābijas pussalu, Irānu, Irāku un Indiju. Apsūdzot lauvas mājdzīvnieku plēšanā un cilvēkēšanā, nesaudzīgas izmedīšanas rezultāta tie ir izzuduši šajā plašajā apgabalā. Mūsdienās lauva ir saglabājies Āfrikas vidienē un ap 200 indivīdu liela populācija Indijā.

Neskaitāmas cilvēku paaudzes ir izjutušas nepārvaramas bailes no šiem plēsējiem. Lauva tiek respektēts un cienīts pārējo dzīvnieku vidū. Izdzirdot zvēru karaļa rēcienus, mazākie kustoņi šausmās sastingst. Pat plēsēji ar zināmu bijību izturas pret lielāko kaķi. Gaudojošas hiēnas momentā apklust, arī leopards pārstāj ņurdēt. Saklausījis lauvas vareno balsi, iejūgts kamielis bailēs dreb, atsakās klausīt dzinēju un mēģina kaut kur aizmukt.

Ar vienu ķepas sitienu lauva var nogalināt divgadīgu bulli. Lauvas parasti medī krēslas stundās un naktīs. Uzglūnot laupījumam, lauva tam klusu piezogas, tad zibenīgi uzbrūk, palielinot ātrumu līdz 60 km/h. Finālā seko paris varenu lēcienu un… izglābties no lauvas masīvā ķermeņa trieciena izdodas tikai ļoti retos gadījumos. Lauva spēj pārlēkt sētu cilvēka augumā ar divgadīga buļļa kautķermeni zobos.

Ziemeļamerikā lauvas bieži mitinās cilvēku apdzīvoto vietu tuvumā, regulāri iebrūkot to teritorijās. Šie notikumi padara lauvas par visai nepatīkamiem kaimiņiem. Aiztriekt tos prom nav nekāds vieglais darbs. Uzbrukumos ciematiem lauvas nereti demonstrē izcilu izveicību un apbrīnojamu viltību. lauvas reti uzbrūk cilvēkiem, šajā ziņā tie ir mazāk bīstami par tīģeriem. lauvu partapšanu par cilvēkēdājiem var izraisīt medījamo savvaļas dzīvnieku trūkums, ievainojums vai lauvēniem draudošas briesmas. Mazuļus aizsargājoša lauvene ir ārkārtīgi bīstama, jo var strauji uzbrukt nelūgtam viesim. 1898. gadā Kenijā, tagadējā Cavo dabas parka teritorijā, divi lauvas - cilvēkēdāji deviņus mēnešus regulāri uzbruka Ugandas dzelzceļa līnijas celtniekiem, nogalinot un apēdot 28 strādniekus. Pēdējais šo lauvu upuris bija dzelzceļa inspektors, kurš sardzes laikā bija aizmidzis dzelzceļa vagonā. Lauvas viņu izvilka caur logu. 1955.g. un 1956.g. Ankolas (Uganda) tuvumā lauvas esot nolaupījuši 45 cilvēkus, jo vietējie iedzīvotāji tuvējā apkārtnē gandrīz pilnīgi bija izmedījuši savvaļas dzīvniekus. Pat Serengeti nacionālajam parkam (Tanzānija) blakusesošajās teritorijās, kur medījamo dzīvnieku ļoti daudz, ir konstatēti lauvu uzbrukšanas gadījumi cilvēkiem. Reiz nepaveicās kādam medniekam, kurš gatavojās fotografēties uz paša tikko nošauta lauvas fona. Viņš jau uzlika kāju uz medījuma, taču pēkšņi «beigtais» lauva uzlēca kājās un acumirklī saplosīja neveiksmīgo šāvēju. Izrādījās, ka lauva bijis tikai ievainots. 1956. gadā kādā Kenijas ziemeļaustrumu provincē plosījās lauvene - cilvēkēdāja, kas bija nogalinājusi 18 cilvēkus un nopietni ievainojusi vēl kādus desmit. Pāriet uz «cilvēku diētu» šo lauveni piespieda mazuļu izbarošanas problēma. Atšķirībā no citiem lauvām, kas parasti uzbrūk krēslas stundās un naktīs, šī lauvene medīja gaišā dienas laikā. Reiz tā ilgi uzglūnēja nelielam govju baram, ko tris gani virzīja uz dzirdināšanas vietu. Šoreiz lauvene bija nolēmusi ignorēt kādu no liellopiem, kura nonavēšana tai nesagādātu īpašas pūles. Neskatoties uz to, ka ganiem bija gari ceļa spieķi un metāla naži, lauvene no slēpņa zibenīgā lēcienā uzklupa pēdējam ganam, nogāza viņu zemē un pārkoda galvaskausa pamatni. Varēja domāt, ka lauvene apmierināsies ar gūto uzvaru un mēģinās nozust. Taču tālākie notikumi risinājās pilnīgi pretēji. Zaudējusi jebkādu interesi par zemē guļošo nedzīvo cilvēka ķermeni, lauvene milzīgā lēcienā uzbruka vecākajam ganam. Nepievēršot lielu uzmanību sitieniem ar nūju, lauvene nogāza savu otro upuri zeme un sāka viņu ar nagiem un zobiem plosīt. Gans vēl bija dzīvs un jo izmisīgi kliedza. Tas viss norisinājās lielā putekļu mākonī, ko radīja ārkārtīgi satracinatas govis. Tās skali mauroja un, panikā skrienot no vienas puses uz otru, mīdīja pirmā gana līķi. Sajā jūklī vienīgais vēl dzīvs palikušais gans mēģināja glābties bēgot. Acīmredzot cilvēka straujais manevrs saniknoja plēsēju, kas teju jau grasījās medības pabeigt. Pametusi otro upuri, kurš jau vairs neizrādīja nekādas dzīvības pazīmes, lauvene divos lēcienos panāca bēgošo cilvēku. Lielā kaķa ķepas cirtiens šoreiz nebija precīzs, tas skāra gana muguru kreisās lāpstiņas rajonā. Ieslīpā virzienā uz leju āda un muskuļaudi pilnīgi norauti, dziļajā brūcē vīdēja ribas un dažu mugurkaula skriemeļu malas. Asinskārā lauvene noteikti būtu atkārtojusi uzbrukumu, taču, izdzirdējusi saskrējušo ciemata ļaužu skaļo troksni, plēsoņa atkāpās un drīzumā nozuda.

Citu reizi šī pati lauvene - cilvēkēdāja uzbruka jaunam cilvēkam, kurš kopā ar biedriem atgriezās no makšķerēšanas. Ari šis gadījums notika dienā, daudzu aculiecinieku klātbūtnē. Lauvenes slēpnis šoreiz bija takas malā, biezā zāļu saaudzē. Kā vēlāk noskaidrojās, lauvene bija palaidusi garām sieviešu grupu ar bērniem, pusjukušu sirmgalvi, pusaudzi, kas veda govi, un franciskāņu misionāru. Misionārs vēlāk aprakstīja šo notikumu, apkopojot aculiecinieku stāstījumus. Guļot slēpnī, lauvene rūpīgi izvēlējās savu nākošo upuri. Protams, mums paliks nezināms, kāpēc tā neizvēlējās uzbrukt vieglāk iegūstamiem upuriem - bērniem vai vientuļam sirmgalvim. Paradoksālā veidā lauvene izvēlējās jautru un skaļi trokšņojošu jauniešu pulciņu, kuri atgriezās no zvejas. Metoties virsū izraudzītajam upurim, plēsoņa aizķēra un notrieca no kājām pāris pēkšņā uzbrukuma apstulbinātos jauniešus. Ne auguma, ne uzvedības ziņā izraudzītais upuris neatšķīrās no pārējiem, taču pēc notikuma visi aculiecinieki vienā balsī apgalvoja, ka lauvene mērķtiecīgi virzījusies tieši uz viņu, pārējos it kā nemaz neievērojot. Plēsoņai tuvojoties mazliet iesāņus no aizmugures, cilvēks pēdējā brīdī paguva noreaģēt un nedaudz atlēkt sāņus. Šis manevrs viņam neko nedeva. Plēsēja trieciens ar galvu pa upura ķermeni bija tik spēcīgs, ka apkārtesošie sadzirdēja jaunekļa kaulu lūstošo troksni. Nepievēršot uzmanību cilvēku kliedzieniem, lauvene nesteidzīgi stiepa savu upuri projām. Plēsoņa pilnīgi ignorēja pārējos klāt-esošos, pārkāpjot pāri kādam cilvēkam, kurš izbīlī bija nometies zemē guļus. Sagrābtais jauneklis vēl bija dzīvs, jo skaļi vaidēja un izmisīgi sauca pēc palīdzības. Vēlāk notikuma aculiecinieki un pieredzējuši mednieki nekādi nevarēja izskaidrot šo lauvenes mērķtiecīgo izvēli. Tiesa gan, pavisam nesen jauneklis bija apprecējis meiteni no dzimtā ciemata, pirms tam noraidot kādas citas blakus dzīvojošas jaunietes mīlestību. Nedaudz atjēgušies no pēkšņā uzbrukuma radītā šoka, daži drosmīgie centās organizēt lauvenes aizvilktā jaunieša meklēšanu. Saules izdedzinātā zālē stiepās plata, asiņaina sliede, kas atviegloja meklēšanu. Pēkšņi tā strauji izbeidzās, un izdevās atrast tikai no ķermeņa atdalītu roku, kam pirksti bija sažņaugti pirmsnāves agonijā, kā ari atsevišķas nelaimīgā jaunekļa apģērba skrandas. Jaunā cilvēka šausmīgā, mokpilnā nāve lika vietējai varai sarosīties un organizēt šīs plēsoņas vērienīgas medības. Beidzot kādam savvaļas dzīvnieku aizsardzības inspektoram izdevās to izsekot. Kenijā cīņa ar plēsējiem - cilvēkēdājiem ietilpst šo darbinieku pienākumos. Ceļu uz lauvenes midzeni inspektoram norādīja apkārtnē nekārtīgi izsvaidītie, apgrauztie cilvēku galvaskausi un daži ekstremitāšu kauli. Ieraudzījusi cilvēku sava midzeņa tuvumā, lauvene metās uzbrukumā. »

Pieredzējušais inspektors bija tam gatavs un sagaidīja lielo kaķi ar spēcīgu svina ložu krusu. Vēlāk viņš apgalvoja, ka nekad agrāk nebija sastapis tik dzīvīgu lauvu, tā snaikstīja ķepas un centās aizķert mednieku pat pēc sprāgstošās lodes raidījuma tieši sirdī. lauvenes midzenī viņš konstatēja cilvēka atliekas, sudraba medaljonu un… trīs mazus lauvēnus, kuri tika nodoti rezervāta darbinieku gādībā. laika posmā no 1957.g. līdz 1959. g. Kenijā savvaļas dzīvnieku aizsardzības inspektori nošāva vairākus lauvas - cilvēkēdājus. Tris gadu laikā šie plēsēji bija saplosījuši vai sakropļojuši 28 boranu cilts pārstāvjus. Plašā apkārtnē klīda milzums šaušalīgu nostāstu par vietējo lauvu zvērībām. Reiz lauva piezagās dzīvojamai mājai un paķēra kādu pusaudzi, kurš skaļi sauca palīgā, taču neviens neriskēja iziet ārā. Skaļi riedami, nekaunīgajai uzbrucējai pakaļ metās divi suņi. Lauva uz bridi atlaida upuri, aiztrenca suņus, atkal atgriezās pie laupījuma un aizvilka to. Pēc vairākām slēpni aizvadītām diennaktīm medniekiem izdevās šos cilvēkēdājus nošaut, tie visi izrādījās jauni, spēcīgi īpatņi bez jebkādiem fiziskiem defektiem.

Vientuļa lauvas varenais rēciens Āfrikas nakts tumsā var iedvest patiesas šausmas, liekot cilvēkam reizēm zaudēt piesardzību un izdarīt kādu neprātīgu soli, tādējādi pakļaujot briesmām savu un pārējo ceļotāju dzīvību. Acīmredzot lauvas rēciens nezināmā veidā iedarbojas uz cilvēka smadzeņu centriem. Šīs dīvainās ietekmes mehānisms pagaidām nav precīzi noskaidrots. Ir dokumentāli fiksēti daži gadījumi, kuros nervozi un viegli satraucami cilvēki lauvas rēciena radītā efekta dēļ zaudējuši paškontroli. Kāds vācu fermeris - kolonists lauvas balss iespaidā pēkšņi metās krūmājā. Pilnīgi ignorējot sievas un bērnu izmisīgos aicinājumus nepakļaut savu dzīvību briesmām, fermeris bez vēsts pazuda melnajā nakts tumsā. Pēc Pirmā pasaules kara kāds holandiešu tūrists kopā ar draugiem atvaļinājumu pavadīja Beļģijas Kongo. Ari viņu no garīgā līdzsvara izsita vientuļa lauvas nakts «koncerts» - izvilcis nelielu brauninu, viņš atklaja uguni uz teltī guļošajiem ceļabiedriem, smagi ievainojot vienu no tiem.

Slavenais Āfrikas faunas pētnieks Entonijs Smits lauvas rēcienu aprakstījis šadi: «Lauvu tēviņa rēciens sastāv no atsevišķiem, atkārtoti stieptiem rūcieniem. Šis arpedžo aizvien pieaug spēkā, tad ilgstoši noklust. Tā ir varena dziesma, ko var dzirdēt kilometriem tālu. Šķiet, skaņas avots atrodas kaut kur tepat blakus. Kad šo vareno balsi klausāmies tuvā attālumā, tad skaņas stiprums tiešām šķiet baismīgs. Reiz mums palaimējās dzirdēt šo vareno rēcienu apmēram 5 m attālumā. Mūsu magnetofons to nespēja ierakstīt, to burtiski kratīja spēcīgie skaņas viļņi.» No šīm briesmīgajām skaņām cieš ne tikai eiropiešu ieceļotāji, ari daži vietējie iedzīvotāji lauvas rēciena ietekmē var īslaicīgi zaudēt garīgo līdzsvaru. Austrumāfrikā dzīvojošās tnasaju lopkopju ciltis sievietēm - grūtniecēm uz nakti aizziež ausis ar savvaļas bišu vasku. Masaji tic, ka drausmīgā skaņa var kļūt par spontānā aborta iemeslu. Pat pieaugušie masaju karavīri ievēro zināmus drošības noteikumus. Izdzirdējuši lauvas rēcienu, viņi cieši saspiež saujā speciāli šim nolūkam gatavotu amuletu un noskaita īpašus buramvārdus. Pretējā gadījumā, kā vēsta sens masaju ticējums, dvēsele var pamest ķermeni un dzīvība izgaist. Ne jau velti radies šis ticējums. Kaut ari neviens šāds gadījums oficiāli nav fiksēts, tos apšaubīt nav pamata.

lauvas rēciena iespaidā viegli ietekmējami un jūtīgi cilvēki var kļūt nemotivēti agresīvi, iespējami pat pašnāvības mēģinājumi. Šis suģestējošās iedarbības mehānisms vēl nav pilnīgi noskaidrots.Tomēr jau tagad var apgalvot, ka šī lielo plēsēju spēja ar balsi savdabīgi ietekmēt citus dzivniekus un cilvēka apziņu (vai zemapziņu) veidojusies ilgstošas evolūcijas rezultātā. Tās gaitā plēsīgie zvēri bija spiesti likt saviem potenciālajiem upuriem pamest drošās slēptuves un kļūt par viņu upuriem.

Nenoliedzami, ka lauvas rēcieni nebūt nav tie briesmīgākie, daudz bīstamāki ir lauvas zobi un asie nagi. Katrs lauva lielāka vai mazākā mērā pakļauts tieksmei nogalināt un apēst cilvēku. Izdevīgā gadījumā ikviens lauva labprāt dažādos savu ierasto antilopju diētu ar kādu cilvēku. 60. gadu vidū Serengeti rezervātā teritorijā nakšņoja trīs vīrieši. Iekārtojuši apmetnes vietu, viņi drīzumā devās pie miera. Neciešamā karstuma dēļ telts ieeju atstāja vaļā, neuzvelkot pat moskītu tīklu. Vispārzināms, ka moskītu tikls, jebkurš tīklveida audums vai buraudekls ir samērā drošs aizsarglīdzeklis pret plēsējiem. Acīmredzot tie uzskata audumu par blīvu, nepārtrauktu sienu un parasti nekad neuzbrūk. Nakts vidū teltij garām skrēja jauns lauva, tā uzmanību piesaistīja no telts ārā izbāztā cilvēka galva. Lauva saķēra to un, izrāvis cilvēku laukā no telts, aizskrēja tālāk. Nelaimīgais droši vien pat lāgā nepaspēja pamosties. Ieraugot trešā kolēģa mīklaino pazušanu, abi draugi zibenīgi paķēra ieročus un lukturi un metās pakaļ. Jaunais lauva nobijās, pameta nedzīvo cilvēka ķermeni un nozuda krūmājā. Līķim bija šausmīgi sakropļota sejas daļa un pārlauzts mugurkauls.Tikai nākošajā dienā izdevās izsaukt lidmašīnu cilvēka mirstīgo adieku aizvešanai. Lielajā karstumā līķis briesmīgi uzpūtās un sāka jau sadalīties. No spilgtajiem saules stariem to nepasargāja telts brezents, kas tagad kalpoja par līķautu. Vēlāk rezervāta inspektoram izdevās šo lauvu izsekot. Izrādījās, ka šī jaunā tēviņa apgādībā bija kāds slims lauva, kas patstāvīgi nespēja medīt. Lai izbarotu sevi un sugasbrāli, šis jaunulis izmantoja katru izdevīgu brīdi viegla laupījuma iegūšanai. Apzinoties šo abu lauvu bīstamību rezervāta apmeklētājiem, inspektors bija spiests tos nošaut. Traģēdija nebūtu notikusi, ja bezrūpīgie tūristi būtu kaut nedaudz parūpējušies par savu drošību.

Arī nebrīvē dzīvojoši lauvas ir ne mazāk bīstami. Cilvēki saskarē ar šiem plēsējiem zaudē piesardzību, uzskatot tos par pieradinātiem un gana dresētiem. Tā rezultātā ne mazums cilvēku cietuši no lielo kaķu nagiem un zobiem. Ar cirka lauvām ari nav nekādi joki, zināmi vairāki dresētāju saplosīšanas gadījumi. Dresētājam manēžā jāpārvietojas ļoti veikli un akurāti. Paklupt un, nedod Dievs, nokrist lauvu krātiņā nav ieteicams. 1915. gadā Berlīnes cirkā lauvu krātiņu tīrīšanas laikā visus lauvas sadzina kopējā būrī. Kā parasti, lauvu dresētāja Micui devās uzraudzīt kārtību savu audzēkņu vidū. Pēc brīža cirka personāls sadzirdēja palīgā saucienus. Atskrējušie cilvēki ieraudzīja, ka lauvene dresētāju ir piespiedusi pie zemes. Glābt sievieti neizdevās, viņa nomira slimnīcā.

Līdzīgus gadījumus nedrīkst skaidrot ar plēsēja niknumu vai viltīgu ļaunprātību, to rīcība notiek instinktīvi. Plēsējam ir jāuzbruk katram kustīgam, bēgošam vai zemē nokritušam objektam. lauvas iedzimto instinktu dēļ mākslas filmas «Ne- rons» uzņemšanas laukumā tika saplosīts kāds masu skatu dalībnieks.

Daudzi dresētāji paši provocējuši lauvas uzbrukumu, iedzenot to strupceļā. Uzstājīgi liekot izpildīt pavēles, kuras dzīvnieks nespēj apjaust, agrāk vai vēlāk veidojas situācija, kad izmisušais dzīvnieks instinktīvi izvēlas aktīvas aizsardzības veidu - uzbrukumu.

Sirdi stindzinoša traģēdija notika 1980. gadā Baku pilsētā, kas bija Berberovu ģimenes savdabīgā eksperimenta likumsakarīgs noslēgums. Berberovi mēģināja pieaugušu lauvu pieradināt dzīvot šaurā pilsētas dzīvoklītī. Agrāk šajā ģimenē jau dzīvoja pieaudzis lauva.Tas bija dzimis nebrīvē, uzaudzis viņu ģimenē un citus sadzīves apstākļus nekacl nebija baudījis. Reiz šis lauva aizbēga no filmēšanas laukuma, pārlecot pāri augstam žogam. Nonācis parkā, lauva uzreiz uzbruka kādam nejaušam garāmgājējam. Cilvēkam paveicās - viņš tika sveikā ar dažam ne pārāk dziļām brūcēm (varbūt tāpēc, ka lauva tikko bija kārtīgi pabarots). Lauva devās tālāk izpētīt apkārtni. Kņada un kliedzieni piesaistīja miliča uzmanību. Viņš piesteidzās un nošāva nevadāmo plēsēju.

Pēc pāris gadiem Berberovi iegādājās vēl vienu lauvu. Ari šis eksemplārs bija dzimis nebrīves apstākļos - zoodārzā, tam bija visai attāls priekšstats par savu ciltsbrāļu dzīvesveidu savvaļā. Lauvas relatīvi mierīgais raksturs, neskaitāmās filmēšanās reizes, kopējās fotogrāfijas un atklātnes raclija sabiedrībā nepareizu priekšstatu. Uzskatīja, ka labi pieradināts un dresēts plēsējs nav bīstams apkārtējiem, ta ir tikai eksotiska rotaļlieta. Diemžēl šo maldīgo uzskatu apgaza četrpadsmitgadīga pusaudža nāve.

lauva dzīvoja ļoti šauros apstākļos parastā pilsētas dzīvoklī. To nekad neveda pastaigāties svaigā gaisā. Berberovu dzīvoklī dzīvoja arī pumas (kuguara) mātīte. Nakti lauva pavadīja vienas istabas antresola skapī. Jau agrāk lauvam bija novērotas niknuma lēkmes, kas šādos apstākļos liktos visai saprotamas. Dusmu uzplūdos lauva triecās dzīvokļa sienās, plosīja tapetes un bieži apgāza mēbeles. Šāda uzvedība dīvainā kārtā nemudināja Berberovus atdot lauvu zoodārzam vai kaut kā citādi iekārtot augošā plēsēja turpmāko dzīvi. Nemitīgi konfliktējot ar kaimiņiem un dzīvnieku aizsardzības biedrības pārstāvjiem, viņi spītīgi turpināja turēt lauvu dzīvoklī. Līdz ar lauvas augšanu dzīvoklis sāka aizvien vairāk atgādināt īstu zvēru midzeni. Dzīvoklī bija neciešama smaka, caurvējš nēsāja lauvas apmatojuma šķipsnas un sadriskāto mīksto mēbeļu apšuvuma gabalus. Visa dzīvokļa grīda bija viscaur no skrāpēta un klāta ar netīrumiem un izkārnījumiem.

Atrisinājums iesākās siltā pavasara dienā, lai gan ilgi pirms tam visiem apkārtesošajiem bija skaidrs, ka cilvēku un plēsīgu dzīvnieku kopdzīve pie laba gala nenovedīs. Grūti pateikt, kas izraisīja lauvas agresivitātes uzplūdus. Visticamāk, ka Berberovu dēls, neapzinādamies milzīgās briesmas, kārtējo reizi bija mēģinājis dresēt lielo kaķi. Acīmredzot zvēru karalim bija apnikusi šī mājas kaķa loma, un viņš sadusmojās. Saniknotā zvēra pirmais trieciens ar ķepu skāra pusaudža vēderu, pārraujot lielos asinsvadus. Atrodoties šoka stāvoklī, zēns uzreiz nenokrita. No brūces vēdekļveidīgi izšļācās asinis un nokļuva tieši uz lauvas purna. Pēc pirmā, varbūt nejaušā sitiena sajutis asiņu garšu un smaržu, plēsējs satrakojās un acumirklī pārvērtās miesaskārā nezvērā. Ar skaļu rēcienu lauva metās upurim virsū un uzsāka juceklīgu sitienu sēriju. Neviens no šiem triecieniem nebija nāvējošs, asinis no plēstajām brūcēm turpināja šļakstīt uz visām pusēm, aplejot grīdu, sienas un pat griestus. īsā laikā istabas izskats atgādināja īstu lopkautuvi. Visas tapetes mirka asinīs, dažviet pie sienām bija pielipuši izrauti cilvēka miesas gabali. Zēns vēl kādu bridi kliedza, atjēdzies no šoka, izmisīgi mēģināja pretoties, taču bija jau par vēlu.

Lauva sagrāba konvulsijās raustošos ķermeni un ar strauju galvas kustību trieca to pret sienas izvirzījumu. Šajā brīdi istabā ieskrēja zēna māte. Ārprāta šausmās ieraudzījusi dēla ķermeni guļot asiņu paltī, nelaimīgā sieviete pūlējās nomierināt savu četrkājaino mīluli. Sajutis asiņu garšu, zvērs metās virsū saimniecei, notrieca to zemē un ar spēcīgu ķepas cirtienu iesita sievietei pa galvu, noraujot galvas ādu kopā ar matiem un atstājot dziļas rievas galvaskausa kaulos. Taču sieviete neapjuka un, asinīm noplūdusi, tomēr izrāva dēla ķermeni no plēsoņas nagiem. Diemžēl tas notika par vēlu, zēns jau raustījās agonijas krampjos.

Atkaujoties no satracinātā zvēra, sievietei izdevās dēla ķermeni ievilkt vannas istabā un aiztaisīt durvis. Lauva bija nolēmis norēķināties ar saimniekiem par visiem šajos neciešamajos apstākļos pavadītiem gadiem. Tas vairākkārt triecās finiera durvīs, cenšoties tās izsist un nogalināt aiz tām patvērušos cilvēkus. Durvis krakšķēja un līgojās, tomēr šoreiz izturēja lauvas niknos uzbrukumus.

Visu šo šausmīgo notikumu laikā sieviete skaļi kliedza. Viņas kliedzienus slāpēja saniknotā lauvas rēcieni, krītošo mēbeļu dārdoņa un sasisto trauku škinda. Zem Berberovu dzīvokļa logiem sapulcējās liels garāmgājēju pūlis. Protams, lauvas varenā balss un saimnieku kliedzieni nebija nekāds jaunums, taču šoreiz izmisīgie saucieni pēc palīdzības piesaistīja cilvēku uzmanību. «Aizvāciet lauvu, aizvāciet lauvu!» pilnā balsī kliedza sieviete. Tajā brīdī viņa noteikti bija aizmirsusi, ka vēl pavisam nesen aizstāvēja savu mīluli, kad profesionāli zoologi uzstājīgi piedāvāja nogādāt lauvu zooloģiskajā dārzā. Gāja laiks, taču neviens neiedrošinājās ieiet dzīvoklī, kur plosījās bīstamais zvērs.

Kāds piezvanīja uz miliciju, pēc kāda laika tiesibsar- gājošo iestāžu darbiniekiem izdevās iekļūt istabā un nošaut lauvu. Lielajā sajukumā visi bija aizmirsuši par otru dzīvokļa iemītnieci - pumu. Asiņu smarža un histēriskie kliedzieni ari viņu bija satraukuši. Kā izrādījās vēlāk, brīdī, kad milicis dzīvoklī meklēja lauvu, puma sēdēja skapī tieši virs viņa. Pumai bija visas iespējas no aizmugures mesties cilvēkam virsū un zibenīgi pārkost vāji aizsargātos kakla skriemeļus. Par laimi. 1as nenotika.

Dresētāji lauvu raksturo ka augsti apzinīgu, kārtigu «personību» ar vienkāršu un nemainīgu raksturu. Pieaudzis lauva kļūst aristokrātiski augstprātīgs. Spēles, rotaļas un plosīšanās solīdā vecumā tiek uzskatītas par cieņu pazemojošam nodarbēm. lauvas ilgi atceras ļaunu, tie ir atriebīgi, akumulējot slēptās dusmas līdz noteiktam brīdim. Reiz lauvu dresētājas Tillijas Bebijas palīgam uzbruka saniknoti lauvas. Cirka kalpotājiem izdevās uz brīdi novērst lauvu uzmanību, izvilkt ievainoto no krātiņa un nogādāt ģērbtuvē. Lielā steigā un satraukumā krātiņa durvis palika vaļā. Ieradušies ģērbtuvē kopā ar ārstu, cilvēki ieraudzīja tur sēdošos lauvas, kas bija nobeiguši nīsto dresētājas palīgu.

Reiz kādam Anglijas cirkam bija jāuzstājas ar viesizrādēm izklaides Lunaparkā. Šai izklaides industrijas organizācijai piederēja daži lauvas, ko turēja ārpus pilsētas, kādas fabrikas pagalmā. No rīta tika izziņota trauksme: «lauvas izkļuvuši brīvībā!» Kad tur ieradās dresētāji, lauvas mierīgi pastaigājās rūpnīcas pagalmā. Cilvekiem ar dresētāju palīdzību izdevās iedzīt lauvas šķūnī, kurā atradās viņu krātiņš. Visi sāka meklēt sargu. Pēkšņi kāds iesaucās: «Skatieties, kāds krātiņā guļ!» Patiešām, tur gulēja nonāvētais sargs. Līķim viens sāns bija pilnīgi sadragāts, iekšējie orgāni bija apēsti. Vēlāk noskaidrojās visas šīs asiņainās drāmas detaļas. Sargs bija saderējis, ka ieies lauvu krātiņā. Tumsā viņš bija pamatīgi izbiedējis guļošos zvērus, taču alkohola reibumā nebija varējis tiem izrādīt nekādu nopietnu pretestību.

Daudzi cirka mākslinieki veido nelaimes gadījumu kartotēkas, kurās rūpīgi atzīmē visus zināmos plēsēju uzbrukumus cilvēkiem. Pozējot fotogrāfam, angļu dresētāja Sennijas jaunkundze iebāza galvu lauvam rīklē (viens no bīstamākajiem cirka trikiem). Pēkšņi īssavienojuma dēļ nodzisa gaisma. Izbiedētais lauva aizcirta žokļus. Toreiz dresētāju izdevās glābt, taču stipri bija cietusi viņas sejas apakšējā daļa.

LŪSIS.

TAIGAS SPOKS

Augstprātīgs skatiens, galvas sānos izvietotā «vaigu bārda», eleganto ausu galos matu pušķi. Vai tad nav īsteni aristokrātisks izskats?

Lūši dzīvo visur, izņemot Austrāliju un Dienvidameriku. Tie ir samērā viegli atšķirami no pārējiem kaķu dzimtas plēsējiem. Lūšiem ir neliela galva, spēcīgs, no sāniem saplacināts ķermenis, proporcionāli garas kājas un īsa, strupa, it kā nocirsta aste.

Pie mums sastopamais parastais jeb Eirāzijas lūsis ir lielākais un spēcīgākais lūšu ģints pārstāvis. Tā garums var sasniegt 120 cm, masa - 20 - 40 kg. Spēcīgās, druknās ķepas atgādina tīģera un panteras ķermeņa attiecīgās daļas. Samēra palielo ausu galos ir otiņveida matu pušķi. Resno augšlūpu rotā garas ūsas. Lūša matojuma krāsa mugurpusē ir rūsgani pelēka vai pelēki dūmakaina. Akots brīžiem šķiet apsarmojis. Uz sāniem un kājām dažreiz novērojami ieapaļi, tumšbrūni plankumi, kas ziemas periodā nav tik spilgti izteikti. Vēdera akotmati parasti ir balti, dažreiz redzami nelieli tumšāki laukumi. Uz astes ir tumšas gredzeniskas joslas, astes gals ir melns.

Lūsis ir dabas dāsni apdāvināts lielais kaķis. Spēcīgais ķermenis un lieliski attīstītās maņas (dzirde, redze un oža) raksturo lūsi kā lieliski apbruņotu plēsēju. Lūsim ir sevišķi smalka dzirde, an redze šim kaķim nav nekāda vajā. Lūša iespēju arsenāls ir visai plašs. Tas ir ļoti izturīgs, var izdarīt milzīgus (līdz 6 m) lēcienus, veikli rāpties kokos un lielā ātrumā pārpeldet upi. Visi objekti, kuriem lūsis tuvojas, tiek aptaustīti ar lielo ūsu palīdzību.

Lūša balss ir augsta, skaļa un kliedzoši griezīga. Lūša kliedziens, kas būtībā ir savdabīgs «raudošu» skaņu un rēcienu sajaukums, sākas augstā tonalitātē un pakāpeniski pāriet uz zemākiem reģistriem. Saniknots lūsis bieži neapmierināti ņurd un sprauslā.

Lūsis ir tipisks meža dzīvnieks, parasti uzturas plašās, vienlaidu meža platībās, priekšroku dodot bieziem sku- jukoku (taigas tipa) mežiem. Vairumā gadījumu dzīvo vientuļi. Lūsis ir nometnieks, parasti uzturas un medī noteiktā teritorijā. Barības meklējumos nakts laikā, sirojot dažādos virzienos, var veikt daudzus kilometrus, bezbailīgi šķērsot šosejas, parādīties ciematu tuvumā vai ieklīst nomaļās viensētās.

Lūsis ir ārkārtīgi uzmanīgs un piesardzīgs dzīvnieks, kas nepacieš savā tuvumā nekādus svešiniekus. Ieraudzīt mežā lūsi nav nekāds vieglais uzdevums. Šis plēsējs pamet savu midzeni, ja to ir atklājis cilvēks. Atsevišķos gadījumos lūši var parādīties cilvēka mājokļu tuvumā. Bargā ziemā tas var notikt barības trūkuma dēļ, vasarā lūši var apmeklēt cilvēkus vienkārši ziņkārības pēc. Bads dzen lūšus naktī ieklīst ne tikai mazos ciematos, bet arī - lielās pilsētās. Nesen presē bija aprakstīts gadījums, kad divi lūši ieklīda kādā Krievijas sādžā. Stiprā sniegputenī izsalkušie lūši ielavījās ciema veikala palīgtelpās cerībā iegūt ko ēdamu (vai ari bija nolēmuši uzglūnēt laupījumam). Agri no rīta snauduļojošos lūšus atklāja veikala pārdevēja. Kamēr pārdevēja skraidīja, modinot apkārtējo māju iedzīvotājus, lūši paspēja nozust Lūša daba, nordiskais raksturs atšķiras no citu lielo kaku uzvedības. Nav pamanīts, ka lūšu mātīte būtu sevišķi gādīga un maiga māte. Drīzāk viņas attieksmi pret jauno paaudzi reizēm varētu raksturot kā samērā rupju. Briesmu gadījumos jaunie lūsēni parasti netiek aizstāvēti, kaut ari lūša spējas ļauj gan uzbrukt, gan aktīvi aizstāvēties. Reizēm lūša mātīte ar viltību var aizvilināt cilvēku vai suni prom no mi- dzeņa.Taču vairumā gadījumu tā rūpējas par savu drošību, īpaši ilgi neskumstot par mazuļu zaudēšanu.

Savvaļā jebkuros laika apstākļos lūši guļ zem atklātām debesīm. Medībās seko laupījumam pa pēdām, klusi pietuvojas, tad strauji metas virsū un to sagrābj. Lūsis var uzglūnēt un uzbrukt no slēpņa. Tas nenoniecina nevienu medijumu, ar ko var tikt galā. Lūša ierastie medību objekti ir zaķi un citi grauzēji, sīkie zīdītāji un lielie putni (medņi, sīgas). Lūsis var uzbrukt mājdzīvniekiem - aitām, kazām un teļiem. Ļoti retos gadījumos lūsis uzbrūk lieliem pārnadžiem - stirnām, briežiem un pat aļņiem. Tas var notikt bargās un sniegiem bagātās ziemās, jo upuri nevar tik viegli aizbēgt, grimstot dziļajā sniegā. Lūsis turpretī tikpat kā slīd pa sniega virsmu. Tas izskaidrojams ar lūša ķepas uzbūves īpatnībām. Pateicoties lielam pēdu atbalsta laukumam, tas daudz vieglāk un ātrāk spēj pārvietoties pa dziļu, irdenu sniegu. Iepriekš izpētījis briežu vai stirnu ierastās takas, lūsis uzrāpjas kādā kokā šo dzīvnieku iemīļotā maršruta tuvumā. Tas uzlec uz muguras tieši apakšā stāvošam medījumam. Vairāki kodieni skausta apvidū parasti to nogāž. Ja dzīvniekam tomēr izdodas izglābties, lūša zobu un nagu kostās un plēstās brūces ļoti ilgi nedzīst, nemitīgi asiņo un pūžņo.

1959. gada martā un aprīlī Bodenezera apkārtnē laiku pa laikam mežā atrada vairākas nogalinātas stirnas. Dīvaini, ka tās visas bija bez galvām. Pēc kāda laika sāka domāt, ka tas ir kāda maniaka - sadista roku darbs, taču kādu rītu vietējais mežsargs atklāja ļaundari. Tas bija lūsis.

Lūši vairās cilvēka. Ļoti retos gadījumos savvaļā dzīvojošs lūsis var uzbrukt cilvēkam. Tikai ievainots lūsis var izrādīties visai bīstams cilvēkam. No.suņiem lūsis nebaidās pat tajos gadījumos, kad suņu baram izdevies to uztrenkt kokā. Ja dzinējsuņiem neuzliek speciālas kakla un krūšu bruņas, tad saniknotais lūsis var tos stipri ievainot vai pat nogalināt. Mēģinot lūsi pieradināt, tas ar katru dienu kļūst aizvien bīstamāks. Daži īpatņi, vairs nebaidoties no cilvēka klātbūtnes, joprojām turpina uzskatīt cilvēku par savu galveno ienaidnieku. To pierādīja gadījums ar lūsi, ko mežsargi regulāri piebaroja kādas mežsaimniecības pagalmā. Lūsim ar iesauku Murrs turpinot augt, tas kļuva arvien nejaukāks. Reiz pie mājas lieveņa Murrs mielojās ar tam pasviesto gaļas gabalu. Pāri mežniecības pagalmam tobrīd gāja meitene. Attālums līdz lūsim bija apmēram 20 m. Pēkšņi lūsis satrakojas un, gaļas gabalu no zobiem neizlaižot, metās virsū meitenei, ar asajiem nagiem saplosot viņai sānu un gurnu. Meitenei nācās kādu laiku pavadīt slimnīcā. Šie atsevišķie gadījumi lieku reizi mums atgādina par piesardzību, kas vienmēr jāievēro saskarē ar savvaļas un pieradinātiem plēsējiem.

LEOPARDS (PANTERA). MĒNESS KAKIS

Leopards jeb pantera ir slaids lielais kaķis ar samērā īsu kaklu, proporcionāli īsām kājām un garu asti. Leopards dzīvo tropu un subtropu mežos, kalnu nogāzēs un ielejās, krūmiem apaugušu upju krastos. Reizēm uzturas atklātās vietās: savannās, tīrumos un plantācijās. Leoparda apmešanās vieta bieži vien ir cilvēka apdzīvoto vietu tuvumā.

Neskatoties uz samērā nelielo augumu (ķermeņa garums - 170 cm), leopards ir bīstams visu dzīvnieku ienaidnieks. Parasti šis kaķis cenšas izvairīties no jebkuras saskares ar cilvēku. Leopards viegli tiek galā ar ātriem un izveicīgiem savvaļas dzīvniekiem, tas apbrīnojami veikli rāpjas kokos un prasmīgi maskējas krūmu biezoknī. Vajadzības gadījumā leopards var pārpeldēt samēra platu upi. Leoparda kustību grācija ir fantastiska. Vijīgais un vingrais ķermenis lokās visos virzienos, praktiski nedzirdamā gaita rada iespaidu, ka leopards slīd, nebalstoties pret zemi.

Leoparda tumšo (melanisko) formu sauc par melno panteru. Nenoliedzami, pantera ir viens no skaistākajiem lielajiem kaķiem uz zemeslodes. Tā ir ātra, spēcīga un gracioza savās kustībās. Pantera nogalina visus dzīvniekus, ar kuriem spēj tikt galā, - lielus un maziņus, neņemot vērā upuru pretošanās spēju. Uzbukot lauksaimniecības dzīvnieku baram, pantera var sarīkot īstu slaktiņu, nakts laikā nogalinot duci vai vēl vairak aitu. Šis kaķis nereti mēdz diezgan nekaunīgi parādīties ciematos un nelielās pilsētās, ieiet māju pagalmos un gaišā dienas laikā nolaupīt kādu mājlopu vai vistu. Atsevišķās situācijās leopards ir bīstams cilvēkam.

Āfrikā leopardu uzbrukumi cilvēkiem ir ļoti reta parādība, tur īpaši nebaidās no šiem lielajiem kaķiem. Pilnīgi pretēji ir Indijā: pēc oficiālās statistikas datiem, laika posmā no 1876. lidz 1886. gadam katru gadu leopardi nogalināja 194 - 300 cilvēkus. Pavisam šajos desmit gados tie nonāvēja 2368 cilvēkus.

Pagājušā gadsimtā Tālajos Austrumos (IJsūrijas novadā) leopardu salīdzinājumā ar tīģeri uzskatīja par daudz bīstamāku plēsēju. Ievainots leopards (runa ir par leoparda pasugu Panthera pardus orientalis) aizstāvoties noteikti uzbruka cilvēkam. Šo uzbrukumu lielākā dala notika me- dību laikā. Indijā leopardu - cilvēkēdāju parādīšanās atzīmēta 1918., 1925., 1957., 1959., 1964., 1976. un 1977. gadā.

Salīdzinājumā ar tīģeri leoparda pārtapšanai par cilvēkēdāju ir pavisam citi iemesli. Ievainots, slims vai patstāvīgi medīt nespējīgs indivīds sāk ēst jebkuru maitu, ieskaitot ari cilvēku līķus. Visbiežāk šī leoparda pāreja uz cilvēku barību notiek plašu epidēmiju laikā, kad vietējie iedzīvotāji nevar paspēt kremēt mirušos. Dažos Indijas reģionos līķim mutē ieliek kvēlojošu ogli, aiznes līdz kraujai un nomet ielejā. Ja šajos reģionos nav savvaļas dzīvnieku, tad leopards atrod šos līķus un ļoti ātri pierod pie cilvēka gaļas garšas. Epidēmijai beidzoties un upuru skaitam pakāpeniski samazinoties, dzīve pamazam atgriežas ierastās sliedēs. Taču leopardi, pieraduši pie viegli iegūstama laupījuma, sāk nogalināt cilvēkus. Jelagiri kalnos parādījās liels leoparda tēviņš, kas regulāri uzbruka bullīšiem. Vietējie iedzīvotāji pārtrauca ganīt liellopus džungļos vai to tuvumā. Izsalkuma dzits. leopards nolēma rīkoties apņēmīgāk un sāka uzbrukt ganāmpulkam cilvēka klātbūtnē. Vietējā sarga - jātnieka mēģinājums tikt vaļā no uzmācīgā plēsēja beidzās ar cilvēka ievainojumu. 1918. gadā dažus Indijas rajonus (īpaši Tarvalu) skāra plaša holeras epidēmija. Epidēmijas upuru skaitam samazinoties, apgabala parādījās divi leopardi - cilvēkēdāji, kas plosījās Rudrapralgas un Kumaonas tuvumā. Šie abi briesmoņi nogalināja un apēda 525 cilvēkus.

Rudrapralgas cilvēkēdāja pirmā upura nāves diena bija 1918. gada 9. jūnijs, pēdējā slepkavība notika 1926. gada 14. aprīlī. Oficiālā statistika liecināja, ka starp šiem diviem datumiem nogalināti 125 cilvēki, neskaitot ievainotos un no ievainojumiem mirušos. Bailes no šī cilvēkēdāja burtiski paralizēja dzīvi apmēram 500 kvadrātjūdžu lielā platībā, kur dzīvoja ap 50 000 cilvēku. Tarvalas iedzīvotājiem bija pamats visus šos astoņus gadus baidīties no šī asinskārā plēsēja, jo atsevišķo epizožu apraksti liecināja par tā izcilo viltību un nežēlību.

Četrpadsmit gadus vecu zēnu, kurš epidēmijas laikā bija zaudējis abus vecākus, pieņēma darbā par kazu ganu. Viņa pārziņā un aprūpē nodeva 40 kazas. Zēns kopā ar tām nakšņoja kūti, kas bija izvietota divstāvu mājas pirmajā stāvā. Kūtij nebija logu. Kad zēns un kazas sagāja iekšā, saimnieks aizvēra vienīgās durvis, aizšaujot priekšā bultu, ko pretējā stenderē saturēja skava. Bultu skavā papildus nostiprināja ar koka tapiņu. Zēns no iekšpuses aizvēla durvīm priekšā lielu akmeni. Liktenīgajā naktī durvis bija nostiprinātas ierastajā veidā. Leopards pūlējās atvērt durvis, asajiem nagiem skrāpējot durvju dēļu segumu. Tam izdevās nobīdīt koka tapiņu un atšaut vaļā bultu. Ari pusaudža piebīdītais akmens nebija nopietns šķērslis, un leopards iekļuva kūtī. Zēns mierīgi gulēja, neskatoties uz leoparda radīto troksni, pūloties ielauzties iekšā. Kad leopards nogalināja zēnu, izbiedētās kazas metās ārā no kūts. Plēsējs vilka cilvēka ķermeni caur tukšo kūti, tad pāri laukam uz dziļu ieleju, kurā vēlāk atrada zēna mirstīgās atliekas. Šajā uzbrukumā dīvainā kārtā necieta neviena no 40 kazām (izņemot sīkas skrambiņas).

Kāda ciemata vecākajam sieva saslima ar tropu drudzi. Tika ataicinātas divas viņas draudzenes, kuras bija ar mieru vājnieci aprūpēt. Mājā bija divas istabas, no kurām viena bija caurstaigājama. Pirmās istabas sienā apmēram 1.5 m augstumā no grīdas bija izveidota šaura aile. Šī sprauga izpildīja loga funkcijas, tajā bija novietots liels trauks ar ūdeni. Iekšējā istabā uz grīdas gulēja tris sievietes, no kurām slimā gulēja pārējām pa vidu. Viņas vīrs gulēja ārējā istabā pie loga. Uz grīdas blakus gultai dega lukturis, kas daļēji izgaismoja ari iekšējo istabu. Kad visi cilvēki bija cieši aizmiguši, nakts vidū leopards pa loga aili ielavījās mājā, neapgāžot tur novietoto vara trauku ar ūdeni. Klusu apejot priekšistabā guļošā vīra zemo gultu, leopards iegāja otrā istabā un nogalināja slimo sievieti. Mēģinot upuri izvilkt ārā pa logu, smagais vara trauks nokrita zemē. Tikai krītošā trauka troksnis pamodināja pārējos. Iededzot lukturi spožāk, visi ieraudzīja zem loga guļošu salīkušu ķermeni. Šis cilvēkēdājs sievietes kaklā bija atstājis četras dziļas brūces.

Nogalinot pat vairākus cilvēkus, leopards nepārstāj bīties cilvēka. Dienā tomēr tas vairās no kontakta ar cilvēku. Naktī leopards var negaidīti uzbrukt vientuļam cilvēkam. Šie lielie kaķi mēdz uzglūnēt cilvēkam māju pagalmos, atsevišķos gadījumos iekļūstot māju iekšpusē.

Mūsdienās Āfrikā leopardi - cilvēkēdāji ir ārkārtīgi liels retums, ari Usūrijas novadā šādi asinskāri indivīdi mūsu gadsimtā nav reģistrēti. Taču Indijā, kur to skaits ir pietiekami liels, savvaļas zvēru nesaprātīgā izmedīšana var novest pie jaunu leopardu - cilvēkēdāju parādīšanās.

TĪĢERIS. SLEPKAVA

Tīģerim veltītā apzīmējumu gamma ir visai iespaidīga: asinskārs, šausmīgs, bīstams, negants, viltīgs, cietsirdīgs un ļauns.

Tīģeris ir kaķu dzimtas lielākais plēsējs. Amūras tīģeris ir lielākais un smagākais šīs dzimtas pārstāvis. Tā garums var sasniegt 3 m, aste - 115 cm, bet masa - 390 kg. Citu tīģera pasugu (pavisam to ir 7) izmēri ir nedaudz mazāki.

Ne velti tīģeri dēvē par džungļu valdnieku. Pieauguša indivīda ārējais veidols personificē varenību, milzīgu spēku un grāciju. Ar garo ilkņu (to garums var sasniegt 6 cm) un nagu (līdz 10 cm) palīdzību tīģeris var tikt galā praktiski ar jebkuru pretinieku. Retos gadījumos šie lielie kaķi kļūst par cilvēkēdājiem. Indijā, Maharaštras un Asamas štatā, daudzu ciematu iedzīvotāji neriskē naktīs pamest savus mājokļus, baidoties no tīģera pēkšņa uzbrukuma. Madjas (Madja- Pradešas) štatā regulāri izdod medniekiem domātu informatīvu biļetenu, kurā tiek apkopotas ziņas par tīģeriem - cilvēkēdājiem, kuri ir dažu Indijas reģionu reālā īstenība. Piemēram, Orisas štatā ar cianīdu tika noindēts asinskārais plēsējs, kurš savas dzīves pēdējo tris mēnešu laikā bija pamanījies saplosīt 42 cilvēkus. 1964. gadā Madjas štatā nošāva tīģeru mātīti, kuru vainoja 287 cilvēku nāvē. Tīģeris kļūst par cilvēkēdāju ne savas vainas dēļ. Pāreju uz cilvēku barību var izraisīt katastrofāls medījamo savvaļas dzīvnieku trūkums tīģera dzīvesvietā, lielā kaķa ievainojums vai vecums. Vecam, novārgušam eksemplāram daudz vieglāk ir panākt un tikt galā ar visnotaļ vāji aizsargāto radības kroni. Kāda lauku iedzīvotāja neprecīzs vai bezatbildīgs šāviens var tīģeri pamatīgi sakropļot. Gūtās traumas radītās fiziskās nepilnības spiež plēsēju izvēlēties mazāk aizsargātos - vientuļus ceļiniekus, bērnus utt. Tādējādi neprasmīgu mednieku var netieši vainot daudzu cilvēku sakropļošanā vai nāvē (dažu upuru šķiršanās no dzīves notiek drausmīgās mokās). Cilvēkēdājs tīģeris vispār pārstāj baidīties no cilvēka, uzbrūkot pat gaišā dienas laikā. Dažreiz tīģeris var pārvērsties cilvēkēdājā ieraduma dēļ, it sevišķi, ja dzīvnieka māte vai kāds no partneriem ir piekopis šo netikumu. Asinskārākie un niknākie tīģeri senos laikos dzīvoja Senās Persijas austrumu nomalē - Hirkānijā. Šie tīģeri pieminēti Plīnija Vecākā enciklopēdiska rakstura sacerējumā «Dabas vēsture», kurā tie raksturoti kā īpaši nežēlīgi un briesmīgi. Ari vēlākos laikos šie tīģeri ne reizi vien pierādījuši šo apzīmējumu patiesumu. XVIII gs. 40. gados kalnos dzīvojošs vientuļš tīģeris 9 gadus terorizēja visu provinci, regulāri uzbrūkot aitu un liellopu bariem, kā ari cilvēkiem. Uzbrukumi cilvēkiem izcēlušies ar īpašu nežēlību un neiedomājamu cietsirdību.

Kādu dienu šis tīģeris metās virsū vienam no karavānas atpalikušam jātniekam. Straujā lēcienā plēsējs atradās zirga mugura aiz jātnieka. Ārprāta šausmās zirgs mēģināja rauties uz priekšu, taču tūlīt pakrita, nespējot noturēt masīvā plēsoņas spiedienu. Tīģeris nokritušajam lopiņam nepievērsa uzmanību, jo uzbrukuma galvenais mērķis bija cilvēks. Zirgam raustoties pirmsnāves konvulsijās, tīģris sagrāba jātnieku aiz pleciem un iecirta asos zobus cilvēka galvaskausa pamatnē. Viss notika zibenīgi, un pilnīgi iespējams, ka nelaimīgais paspēja ātrāk nomirt nekā apjaust notiekošo. Veicis šo kārtējo asiņaino varasdarbu, tīģeris pameta upuri un nesteidzīgi devās projām, nepiegriežot lielu vērību karavānas dalībnieku haotiski raidītajiem šāvieniem viņa virzienā.

Hirkānas tīģeru iedvesto ārkārtīgo baiļu iespaidā tiem nepretojās ne tikai paši uzbrukuma objekti. Ari tuvumā esošie cilvēki nereti neizrādīja nekādu pretestību šiem lielajiem kaķiem. Jau pieminētais tīģeris reiz naktī ielavījās nelielā ciematā. Iekļuvis malējā mājā, tīģeris saplosīja visus tas iedzīvotājus. Līdzīgs liktenis piemeklēja vēl divu māju ļaudis. Gana pamielojies ar cilvēku gaļu, tīģeris, neviena netraucēts, pameta ciemata teritoriju. Zīmīgi, ka visas šīs asinis stindzinošās drāmas laikā neviens no ciema vīriešiem nemēģināja nošaut satrakojušos bestiju, lai gan daudzu iedzīvotāju rīcībā bija šaujamieroči. Aktīvas aizsardzības vietā cilvēki pasīvi gaidīja notikumu tālāko virzību, klausoties kaimiņu sirdi plosošajos kliedzienos un nerūpējoties par savu un savas ģimenes likteni. Tīģera uzbrukumā necieta neviens mājdzīvnieks, to interesēja tikai cilvēki. Šis tīģera - cilvēkēdāja uzbrukuma apraksts lasāms senā persiešu hronikā. Tajā minētais konkrētā plēsēja upuru skaits (1000 cilvēki) ir stipri apšaubāms.

Kāds cits slepkavnieka titulu iemantojis Hirkānas tīģeris pastāvīgi uzbruka tikai labi ģērbtiem un sabiedrībā augstu situētiem pilsoņiem. Nav skaidrs, kādā veidā plēsējs noteica potenciālā upura sociālo statusu, taču tīģera izvēle allaž bija precīza. Reiz medībās, kurās izmantoja piekūnus, šis tīģeris uzbruka vietējā valdnieka (satrapa) dēlam, nogāza viņu zemē un centās aizvilkt sev līdzi. Prinča pavadoņiem un piekūnu dresētājiem kopējiem spēkiem izdevās piespiest tīģeri atlaist vaļā sagrābto ķermeni. Tas izrādījās viņu vienīgais panākums, jo svītrainajam kaķim izdevās veikli nozust. Jauneklis izdzīvoja, taču palika kropls uz visu mūžu. Ari jaunieša iedragātā psihe nespēja pilnībā atgūties no tīģera uzbrukuma radītā emocionālā satricinājuma - jebkura svītraina virsma noveda jaunekli pilnīgā panikā.

Tīģeru asinskāres un agresivitātes pētījumi ļāvuši secināt, ka uzbrukšanas mēģinājumi cilvēkiem parasti notiek visai līdzīgās situācijās. Uzbrukumi vienmēr ir pēkšņi un parasti notiek tad, kad cilvēks ir viens. No grupā vai kolonnā esošiem parasti cieš pirmie vai pēdējie. Tīģera uzbrukumi lielām cilvēku grupām ir ārkārtīgi reta parādība. Tīģera - kanibāla sirošanas maršruts var stiepties vairāku simtu jūdžu garumā. Ciematu tuvumā tas parasti uzkavējas pāris nedēļu, tad dodas atkal tālāk. Tīģera maršruts faktiski ir milzīgs loks; pēc kāda laika tas noteikti atgriežas vecajā vietā. Tīģera prombūtnes laikā vietējo iedzīvotāju modriba un piesardzība mazinās. Tas var novest pie upuru skaita straujas palielināšanās. Indijā XIX gs. sākumā tika uzsākta nežēlīga tīģeru nogalināšanas kampaņa. Dekānas plakankalnē tīģeri iedrošinājās uzbrukt ne tikvien zemniekiem, bet pat bruņotu kareivju grupām. Daudzos rajonos tīģeri terorizēja vietējos iedzīvotājus un mežstrādniekus. 1862. gadā kāds tīģeris praktiski pārtrauca dzelzceļa līnijas Bombeja- Allāhābāda celtniecības darbus, nogalinot vairāk nekā 100 strādniekus. laika posmā no 1877. līdz 1886. gadam Indijā tika nogalināti 16 800 tīģeri. To upuru skaits bija 8600 cilvēku. 1890. gadā tīģeri saplosīja vēl 800 cilvēku.

Viens no slavenākajiem tīģeru medniekiem bija angļu pulkvedis Ix>urenss Makgregors. Viņš bija nošāvis vairāk nekā 200 tīģeru, kuru vidū gadījušies ari cilvēkēdāji. Pulkvedis tīģeru medības vienmēr organizēja ar plašu vērienu. Liela grupa algotu mednieku un dzinēju izsekoja bīstamo plēsēju un, skaļi kliegdami un trokšņodami, dzina tīģeri uz noteiktu atklātu vietu, kur to gaidīja arābu tīrasiņu zirga mugurā sēdošais mednieks. Pulkvedis atzina medības tikai jāšus, viņš parasti panāca tīģeri un ar precīzu šāvienu to nogalināja. Šo medību manieri pulkvedis Makgregors bija pārņēmis no Rietumsahārā dzīvojošām tuaregu ciltīm, kas tādā veidā medīja tuksneša lauvas.

Pulkveža milzīgā pašsavaldiba, aukstasinība un prasme rīkoties ar ieroci palīdzēja līdz zināmam brīdim visās divkaujās būt uzvarētāja godā. Pēc vietējā radžas ielūguma Makgregors 1864. gadā ieradās Rietumbengālijā. Šeit veiksme no viņa fatāli novērsās. Nezin kāpēc pulkvedis lūdza radžu neievērot medību ierasto kārtību un nesūtīt viņa pavadīšanai miesassargus, kuru uzdevumos ietilpa cieši sekot medniekam un vajadzības vai briesmu gadījumos sniegt palīdzību. Šoreiz pulkvedis devās medībās tikai galvenā dienestnieka pavadībā. Viņam bija jāturas pa gabalu no galvenā šāvēja.

Dzinēji brikšņos izcēla lielu tīģera tēviņu. Pēc kāda biiža plēsēja svītrainā mugura pavīdēja garajā zalc netālu no vietas, kur bija apstajies radža, viņa galminieki un viesi. Devis dažus īsus rīkojumus dienestniekam un kalpiem, pulkvedis iecirta piešus speciāli dresētā zirga sānos un aizjāja medījamā objekta virzienā. Tīģeris pamanīja pakaļdzīšanos un centās izvairīties, bet tas viņam neizdevās. Pulkvedis pietuvojās savam potenciālajam upurim, uzmeta plecā ieroci, un atskanēja spalgs šāviena troksnis. Skatītāji pūlējās saskatīt nokritušo beigto tīģeri. Taču velti, jo pulkveža roka šoreiz bija nodrebējusi un šāviens nebija nāvējošs. Daudzu skatītāju acu priekšā saniknotais kaķis izdarīja strauju lēcienu un spēcīgā triecienā izsita jātnieku no segliem. Tīģera galvas asās kustības rezultātā virsnieka ķermenis vēlreiz pavīdēja gaisā. Skatītāji izdzirdēja dārdošus tīģera rēcienus.

Dienestnieks apjuka un nedaudz pieturēja savu zirgu. Šī neizlēmība deva tīģerim papildu laiku sarkanā mundierī tērptā pulkveža miesas plosīšanai. Kad algotie mednieki un dzinēji pietuvojās traģēdijas vietai, viņu acīm pavērās baismīgs skats. Sadzirdot cilvēku soļus, tīģeris mēģināja bēgt, taču raidītā ložu krusa izdzēsa tā dzīvību. Lielais kaķis nokrita paris soļu attālumā no saplosīta virsnieka. No tīģera brūcēm plūstošās asinis sajaucās ar pulkveža asinīm. Makgregors bija burtiski pārrauts uz pusēm, ķermeņa augšdaļai trūka kreisās rokas. Vēlāk to atrada diezgan tālu no galvenās notikumu vietas. Spriežot pēc visa, roka bija nokosta ar vienu tīģera žokļa kustību un niknumā aizmesta prom zālē.

Dubļiem un asinīm noplūdušajā pulkveža sejā bija sastingusi ciešanu un sāpju grimase, viena acs bija iztecējusi. Dīvaini, ka pilnīgi neskarta un asiņu neaptraipīta izrādījās pulkveža virskrekla baltā, cieši iestīvinātā apkaklīte, kam apkakles podziņā bija iestrādāts tumšs opāls. Apkaklītes baltums indiešos izraisīja mistisku šausmu uzplūdus. Daudzos Indijas apgabalos tīģeris tika uzskatīts par pārdabisku būtni. Vietējo iedzīvotāju prātos šis gadījums kārtējo reizi pierādīja tīģera dievišķo būtību. Smiltīs, kur mētājās saplosīta pulkveža ķermeņa daļas, atrada precīzi ejošu zelta pulksteni ar pulkveža monogrammu un rozā krāsas konvertu, ko virsnieks iepriekšējā dienā bija saņēmis ar diplomātiskā pasta starpniecību. Viņš tā arī nepaguva to atplēst un izlasīt.

No 1860. līdz 1886. gadam Bengālijas dienviddaļā tīģeri nogalināja vairāk nekā 4200 cilvēku. īpaši bieži tīģeru uzbrukumi notika Bengālijas piejūras reģionā - Sandar- banā. Tīģeru masveida iznīcināšana neizbeidza atsevišķu tīģeru - cilvēkēdāju parādīšanos. Mūsu gadsimta divdesmitajos un četrdesmitajos gados svītrainie slepkavas pastāvīgi terorizēja iedzīvotājus plašās teritorijās. Pēc Otrā pasaules kara Begalpūras (Biharas štats) tuvumā tīģeri - kanibāli katru gadu nogalināja ap 100 cilvēku. 1978. gadā žurnālā «Das Tier» bija publicēta informācija par kādas asinskāras tīģeru mātītes nošaušanu. Šī tīģeriene Centrālindijā 8 gadus turēja pastāvīgās bailēs apmēram 20 ciematu iedzīvotājus, nogalinot 50 cilvēkus.

Bēdīgu slavu iemantojuši daži tīģeri - kanibāli no Kuma- onas (Himalaju dienvidu nogāzes, kas robežojas ar Nepālu un Birmu). Bieži vien šos tīģerus - cilvēkēdājus nosauca to vietu vārdā, kur tie agrāk bija slepkavojuši. 20. gados Kuma- onā plosījās Campavas tīģeriene, kas ieradās Indijā no Nepālas. No turienes to bija aiztrenkuši vietējie iedzīvotāji. Šī tīģeriene Nepālā bija saplosījusi 200 cilvēku. Četru gadu laikā Kumaonā tā papildināja savu upuru skaitu ar 234 cilvēkiem. Neskaitāmās ekspedīcijas šīs plēsoņas iznicināšanā nedeva nekādus rezultātus. Tīģeriene turpināja apkārtnes ciemu iedzīvotāju sistemātisku nogalināšanu. Tās pēdējais upuris bija gados jauna sieviete. Nedzirdami piezagusies, tā sagrāba aiz kājas no koka zemē kāpjošo sievieti. Sieviete atlaida vaļā koka zaru, pie kura turējās, un ūģeriene nometa viņu lejā aizā. Kad viņa centās piecelties kājās, plēsoņa pārkoda tai kaklu un nozuda ar visu laupījumu. Vēlāk meklētāju grupa orientējās pēc asiņainās sliedes, kas viņus aizveda ielejā, tekoša strauta tuvumā. Meklētājiem izdevās atrast vietu, kur tīģeriene bija aprijusi savu laupījumu. Plaši izplatītais uzskats, ka tīģeri neēd cilvēku galvas, rokas un kājas, izrādījās maldīgs. Ja tīģeri - cilvēkēdāju kāds neiztraucē (parasti tas otrreiz pie upura neatgriežas), tas notiesā visu, pat asinīs izmirkušu apģērbu.

No 1925. līdz 1930. gadam Austrumkumaonas cilvēkēdāji terorizēja iedzīvotājus, saimniekojot apmēram 390 000 ha lielā teritorijā. Tīģeriene ar pusaugu mazuli kopā nonāvēja 64 cilvēkus. Neaizmirsīsim, ka oficiālās atskaitēs nereti netiek iekļauti sakropļotie un no gūtajiem ievainojumiem mirušie cilvēki. Mazuļus barojoša tīģera mātīte dažreiz var pārtapt nežēlīgā kanibālā. I>ogahāras (Radžastāna) tuvumā kāda tīģeriene brikšņos regulāri uzglūnēja žagaru vācējiem. Nogaidot izdevīgu mirkli, tā metās upurim virsū un aizvilka to projām. Kanibāliskajā maltītē piedalījās ari divi mazi tīģerēni.

Šķita, ka Džaipuras apkārtnes iedzīvotājiem nebija īpaši jāuztraucas par tīģeru - kanibālu parādīšanās iespēju, jo šis reģions bija slavens visā Indijā ar savvaļas medījamo dzīvnieku pārpilnību. Tomēr šajā apvidū notika vieni no šausmīgākajiem uzbrukumiem cilvēkiem. īpaši izcēlās kāds asinskārs tīģeris, kas plosījās apmēram 70 jūdžu attālumā no Džaipūras. Meklējot kārtējo upuri, šis lielais kaķis nekaunīgi ielauzās mājās. Piemēram, Tanvari ciematā tas ieradas pusnaktī, ar spēcīgu priekškājas triecienu salauza mājas durvis. Sagrābis aiz kājām sievieti, tīģeris aizvilka viņu džungļu virzienā. Tīģeru kanibālisma gadījumi zināmi ne tikai Indijā. Arī Usūrijas novada un Ķīnas iedzīvotājiem ir nācies sastapties ar šiem asinskārajiem īpatņiem. N. Prže- vaļska ziņojumi vēsta, ka 1865. gadā Cimuhlas upes tuvumā tīģeris nonāvējis 21 un ievainojis vēl 6 cilvēkus. īpašās piezīmēs bija uzsvērta šī kaķa uzbrukumu apbrīnojamā regularitāte un nekaunība. Girinas provincē (Ķīna) 1925. gadā reģistrēti atsevišķi tīģeru uzbrukšanas gadījumi malkas cirtējiem un pasta važoņiem. Dažreiz šie svītrainie kaķi iegājuši mājās un aizstiepuši uz taigu bērnus un pieaugušos. Citā rajonā 1938. gadā tīģeri nogalinājuši 60 cilvēkus.

JAGUĀRS.

«APĒST NE VAIRĀK KĀ VIENU»

Dienvidamerikā un Ziemeļamerikā sugām bagātā kaķu saime nav pārstāvēta ar tradicionālajiem šīs dzimtas pārstāvjiem - lauvām, tīģeriem un leopardiem. Šo tukšumu daba aizpildījusi ar divām citām plēsēju sugām - pumu (kalnu lauvu) un jaguāru. Puma ir visu pārnadžu bieds šajos kontinentos. Nenoliedzami, Rietumu puslodes lielākais, varenākais un vislielākās šausmas izraisošais lielais kaķis ir jaguārs.

Šis dzīvnieks iedveš patiesas bailes un izraisa zināmu bijību. Ne velti spāniski runājošās zemēs jaguāru sauc par el tigrei - tīģeri. Tiešām, ķermeņa uzbūves ziņā jaguārs līdzīgs tīģerim, savukārt apmatojuma krāsojums vairāk atgādina leopardu. Salīdzinājumā ar savu Āzijas ciltsbrāli jaguārs šķiet mazliet neveikls. Ķermenis nav tik slaids, galva ir masivāka un aste isāka. Jaguāra tēviņam ķermeņa garums pašā spēku pilnbriedā sasniedz 2 m, astes garums ir 75 cm. Jaguāra masa ir 70 - 130 kg. Šī plēsēja mīkstais apmatojums ir dzeltenbrūns vai oranždzeltens ar melniem plankumiem.

Agrāk jaguāra izplatības areāls aptvēra praktiski visu Dienvidamerikas kontinentu - no Patagonijas līdz Meksikai. Tagad šis plēsējs sastopams no ASV dienvidrietumiem līdz Argentīnas vidienei. Jaguārs dzīvo tropu un subtropu mežos, parasti upju niedrājos un strautu tuvumā, kā arī purviem blakusesošās mežmalās. Jaguāra dzīvesveids ir līdzīgs pārējo lielo kaķu ierastai dienas un nakts kārtībai. Šis kaķis medī visus zīdītājus, ar kuriem var tikt galā. Jaguārs ir vienīgais rēcošais Jaunās Pasaules kaķis. Šī plēsēja baismīgais bass nereti liek visiem apkārtnes dzīvniekiem notrīcēt patiesās šausmās. Jaguārs lieliski peld un ļoti bieži medī ūdenī, parasti - kapibaras (ūdenscūkas) un ūdrus. Niedrājā šis plēsējs uzglūn purva putniem. Jaguārs ķer ari zivis, izmetot tās krastā ar strauju ķepas kustību - gluži kā daži parastie mājas kaķi. Jaguārs tiek galā ari ar aligatoru un pamanās apēst bruņurupučus un to olas. Dažkārt tas uzbrūk mājdzīvniekiem un var nodarīt krietnus zaudējumus, jo spēka ziņā daudz neatpaliek no tīģera un lauvas. No kokiem jaguārs nemedī, lai gan briesmu gadījumos ļoti veikli pa tiem kāpelē. Jaguārs no pārējiem plēsējiem atšķiras ar to, ka vienā reizē tas nekad nenogalina vairāk kā vienu dzīvnieku. Lielajiem dzīvniekiem jaguārs parasti uzbrūk kakla rajonā, mazos nogalina ar spēcīgu kodienu skausta apvidū.

Jaguārs parasti izvairās no saskares ar cilvēku. Vajāts vai ievainots, šis kaķis ir visai bīstams. Peru Andu austrumu nogāzes mitrajos, mūžzaļajos mežos jaguāri dzīvo ciematu tuvumā. Katru nakti sirojot tuvākā apkārtnē, tie aizstiepj suņus, cūkas, dažreiz ari cilvēkus. Pilnīgi iespējams, ka šo plēsēju kanibālisma cēloņi ir līdzīgi pārējiem lielajiem kaķiem. Cilvēkiem var uzbrukt ievainoti, veci un izbadējušies indivīdi. Daudzos reģionos visi lielie savvaļas dzīvnieki ir nomedīti. Tāpēc jaguāru ēdienkartē aizvien biežāk parādās mājdzīvnieki. Aizstāvot savu īpašumu, cilvēki pakļauj sevi potenciāla uzbrukuma briesmām. Pieraduši pie pastāvīgas cilvēku klātbūtnes, jaguāri drīzumā pārstāj no tiem baidīties. Jaguāri mēdz uzglūnēt vientuļiem gājējiem, bada dzīti var parādīties ciematu teritorijā pat dienas laikā.

Ne velti jaguārs tiek uzskatīts par vienu no bīstamākajiem plēsējiem. Tas ir spēcīgs, nežēlīgs un viltīgs zvērs. Iepazinis cilvēku un jūtot viņa vājumu un nedrošību, šis plēsējs var pārvērsties īstā briesmonī. Neskatoties uz sagatavotību un bruņojumu, jaguāra medības vienmēr ir samērā riskants pasākums, jo trenktais dzīvnieks izdevīgā brīdī viegli pāriet pretuzbrukumā. No šī kaķa ir jāuzmanās arī uz ūdens. Reiz tris matroži ieraudzīja no pretējā upes krasta peldošu jaguāru. Ignorējot vietējo iedzīvotāju brīdinājumu, visi tris sakāpa vienā laivā un airējās dzīvniekam tieši virsū. Milzīgā steigā līdzi bija paņemta tikai viena pielādēta šautene. laivas priekšgalā esošais vīrs no 1 - 2 m attāluma izšāva uz peldošo jaguāru. Šāviens nebija īsti precīzs, zvērs tika viegli ievainots. Neskatoties uz izmisīgajiem mēģinājumiem zvēru piebeigt ar šautenes laides un airu palīdzību, jaguārs saķēra laivas apmali un vienā rāvienā jau atradās laivā. Saniknotais zvērs metās virsū neveiksmīgajam šāvējam. Ar spēcīgiem priekškāju sitieniem saplosīja viņam abas rokas un krūšu- kurvi. Matrožiem nekas cits neatlika kā mesties ūdenī un peldēt uz krastu. Jaguārs visai komfortabli iekārtojās laivā un devās ceļojumā lejup pa straumi. Sajūtot mednieku tuvošanos upmalā, veiklais kaķis izlēca no laivas un nozuda tuvējā mežā. Ievainoto matrozi glābt neizdevās, pēc kāda laika no gūtajām traumām viņš mira.

Šī varenā plēsēja dabu un raksturu cilvēki pazīst jau no seniem laikiem. Par to liecina šī kaķa nosaukums, kas cēlies no Dienvidamerikas indiāņu valodām un nozīmē - «slepkava, kurš vienā lēcienā nogalina upuri». Pirmskolumba civilizācijas Peru, Centrālamerikā un Meksikā jaguāru pielūdza savos kulta rituālos, izturējās pret to kā pret dievišķu būtni. Šīs cieņas apliecinājumi atrodami arheoloģiskajos izrakumos. Seno peruāņu Čavinu kultūrā (apmēram 1000 g.p.m.ē.) mākslinieki dievu akmens figūras veidoja puscil- vēka - pusjaguāra izskatā. Šajā pašā laikā apmēram 2500 km uz ziemeļiem, Meksikas dienvidos parādījās milzīgi totēmu stabi jaguāra veidolā. Jaguārs - dievs bija spēka, varenības, veiksmes iemiesojums, kara aizbildnis, kuram bieži tika upurēti cilvēki. Arheoloģiskajos izrakumos Laventes pilsētā jaguāra tēls tika atrasts gandrīz visur. Visi pilsētas laukumi un ēku ārsienas bija apgleznotas ar jaguāra attēliem, šie kaķi bija altāru centrālās figūras, pat pilsētas galvenā piramīda bija rotāta ar mozaīkā veidotām jaguāra maskām. Kapenēs arheologi atrada auskarus jaguāra ilkņu formā, kapeņu sienas bija izgreznotas ar jaguāra acu, nāsu un ilkņu ornamentiem. Pat cilvēku portretiem indiāņu mākslinieki centās piešķirt ši plēsēja vaibstus. Laventes iedzīvotāji dzīvoja zem jaguāra zīmes, dēvējot sevi par «jaguārcilvēkiem».

Meksikāņu etnogrāfi savos pētījumos saskārās ar asinskārām mistērijām un rituāliem, ko vietējie iedzīvotāji bija mantojuši no actekiem. Šo mistisko priekšstatu centrālie varoņi bija «cilvēki-jaguāri» un to savstarpējās cīņas. To apģērbs atgādināja jaguāra plankumaino kažokādu, galvā viņiem bija ādas ķivere. Uzvilkuši šausminošas kaujas maskas, viņi centās iebiedēt skatītājus un pretinieku. Bruņojušies ar ādas pātagām, «cilvēki-jaguāri» uzsāka rituālo dueli. XIX gs. un XX gs. sākumā šīs rituālās cīņas dažreiz beidzās ar viena sāncenša nāvi.

Šīs rituālās cīņas pirmoreiz tika konstatētas Sitlalas pilsētā (Gerrero štats). Etnogrāfi noskaidroja, ka savstarpējo cīņu uzdevums ir pievērst acteku lietus un pērkona dieva llaloka uzmanību un nodrošināt viņa labvēlību. Parasti tās notiek maijā, lielā sausuma perioda pašā sākumā. Tagad šī maģiskā rituāla norisi uzmana īpaši izraudzīts tiesnesis, kura uzdevums ir nepieļaut kāda dalībnieka sakropļošanu vai nāvi. Publikas vidū aizvien biežāk parādās eksotiku mīloši tūristi vai vienkārši ziņkārīgie, kurus diezin vai īpaši interesē svēū- tais lietus, drīzāk viņu nervus kutina vīriešu asiņaino divkauju ainas. Tūristi kāri bauda šo mūsdienu surogātu, tikai retais varbūt aizdomājas par šo cīņu seno vēsturi. Tā sakņojas senās acteku kultūras dzīlēs un paražu sistēmā, kurā cilvēku upurēšana dieviem bija ikdienišķa un normāla parādība.

ŽURKA.

KARALISKĀS MEDĪBAS

Kaitniecības un cilvēkiem nodarīto zaudējumu ziņā neviens dzīvnieks nekādā veidā nevar konkurēt ar žurkām, kas nenoliedzami šajā ziņā ir absolūti čempioni. Grūti iedomāties kādu citu radību, kura visā cilvēces attīstības gaitā ar apbrīnojamu regularitāti būtu sējusi tādu postu un iznīcību, reizēm novedot cilvēkus pilnīgā izmisumā. Daudzu tautu hronikās - līderi šajā jomā ir eiropieši - aprakstīti šausminošie neskaitāmu žurku baru iebrukumi pilsētās, lauku apdzīvotās vietās un ostās. Nekas nevar apturēt šos gudros, viltīgos un drosmīgos dzīvniekus žēlastību nepazīs- tošā tieksmē uzbrukt, izvazāt un iznīcināt. Milzīgie žurku bari nereti tika salīdzināti ar barbaru ordām, kas iebruka augstas kultūras zemēs, un tās izrādījās pilnīgi bezspēcīgas nežēlīgo un mēra sajūtu zaudējušo okupantu priekšā.

laiks, kad žurkas pameta savu mežonīgo savvaļas dzīvi un pārvācās cilvēka «aizbildniecībā», precīzi nav nosakāms. Katrā gadījumā tas ir noticis krietni sen. Bībelē attēlots notikums, kas spilgti raksturo žurku dabu. Žurkas vienā naktī atbruņoja Ēģiptes valdnieka Sennaherima milzīgo armiju, apēdot pilnīgi visu loku stiegras un kareivju vairogu ādas siksnas. XIII gs. Livonijā vācu feodālās agresijas laikā žurkas pamatīgi sagandēja Zobenbrāļu ordeņa karakalpu dzīvi. Savairojušās milzīgā skaitā, tās pastāvīgi grauza ieroču ādas daļas un ievērojami patukšoja krustnešu zirgiem domātās auzu kules. Karavīriem tikai uz mirkli zaudējot modrību, milzīgi žurku bari metās virsu karadraudzes pārtikas krājumiem, naktīs - pat guļošiem cilvēkiem. Vēlo viduslaiku leģenda vēsta par žurku uzbrukumu Maincas arhibīskapam Gatonam. Viņš bija patvēries nocietināta pils tornī, kur viņam uzbruka liels žurku bars un saplosīja gabalos. Viduslaiku Rietumeiropā vairākkārt notikuši žurku baru uzbrukumi atsevišķām pilīm un pilsētām. XIV gs. beigās žurkas plosījās Fontenī abatijā Normandijā. Klostera mūku vidū sākās mēra epidēmija. Marseļas lieltirgotāji visiem iespējamiem līdzekļiem centās pasargāt lauksaimniecības produktu noliktavas no žurku sērgas. Šajā laikā žurku bari reizēm uzbruka mājdzīvniekiem un bez pieskatišanas atstātiem bērniem.

Viduslaikos žurkas kļuva par visas Eiropas īstu nelaimi un postu. Izmēģinājuši visas cīņas metodes pret šiem agresīvajiem grauzējiem, izmisušie cilvēki griezās pēc palīdzības pie baznīcas. Otenas bīskaps oficiāli pasludināja žurkām anatēmu - lāstu un to izslēgšanu no baznīcas. Šis paziņojums, protams, neradīja nekādas izmaiņas žurku uzvedībā un rīcībā. Vēlāk ne reizi vien bija mēģinājumi līdzīgā veidā ietekmēt šo grauzēju likteni. Visas šīs akcijas kārtējo reizi pierādīja žurku īpašo statusu cilvēka ienaidnieku vidū.

Taisnības labad jāatzīmē, ka viduslaikos Rietumeiropā dzīvojošās žurkas bija nedaudz mazākas par mūsdienās sastopamajām. Toreiz Eiropā «saimniekoja» melnā žurka, kuras ķermeņa vidējais garums ir 18 - 20 cm, astes garums - 20 cm. Vēlāk agresīvā pelēkā žurka sāka izspiest melno no tās dzīvesvietām. Pelēkā žurka ir lielāka un druknāka par melno, tās garums parasti ir 20 - 27 cm. Aste šai žurkai ir 16 - 22 cm gara, tā vienmēr ir īsāka par ķermeni. Pelēkās žurkas dzimtene ir Dienvidaustrumāzija, no kurienes tā ar dažādu transportlīdzekļu palīdzību pasīvi izplatījusies visā pasaulē. Atsevišķos gados (1727) notika pelēkās žurkas masveida migrācija Eiropas virzienā. Jauno žurku populācijas invāziju nekas nespēja apturēt: ne dabiskie ienaidnieki (plēsīgie putni, lapsas), ne ūdensšķēršļi. Pieauga eiropiešu bēdas un likstas, jo spēcīgās, nagiem un zobiem bruņotās pelēkās žurkas lielos baros uzbruka govīm un zirgiem. Dažreiz saimniekam no rīta izdevās kūtī atrast tikai apskru- binātu mājlopa skeletu. Līdzīgs liktenis varēja piemeklēt ikvienu bērnu un aizsargāties nespējīgu pieaugušu cilvēku.

1802. gadā Nirnbergas tuvumā kāds zemnieks ilgāk nekā parasti aizsēdējās vietējā krogā. Mājās viņš devās krietni iereibis. Šādas iedzeršanas šim vīram bija diezgan ierasta parādība, tāpēc mājinieki īpaši neuztraucās par viņa prombūtni nakts laikā. Viņi nolēma, ka zemnieks kārtējo reizi nolēmis pārnakšņot grāvmalā vai sētmalē. Nebija aprakstāmas ciemata ļaužu šausmas un sašutums, kad nākamajā rīta netālu no kroga atrada nelaimīgā vīra pamatīgi apgrauzto ķermeni. Pēc notikuma vietas sīkākas izpētes tika konstatēts, ka neviens ļaundaris (cilvēks) nebija vīram uzbrucis. Atrodoties dziļā bezsamaņas stāvoklī, viņu bija apgrauzušas žurkas.

Dažus gadus vēlāk Atlantijas okeana vidū angļu kuģa «Victory» trim matrožiem par kādu pārkāpumu bija piespriests cietumsods. Visi tris tupēja kuģa kravas telpā, speciāli izveidotā koka krātiņā. Sākās liela vētra, kuras laikā nevienam nebija prātā nodarboties ar vainīgo amnestēšanu. Bangojošā okeāna viļņu troksnis slāpēja kravas telpā ieslodzīto matrožu izmisīgos kliedzienus. Vētrai norimstot, izrādījās, ka nav vairs ko atbrīvot, jo koka būrī gulēja pilnīgi apgrauzti tris skeleti. Matrožiem dzīviem esot, viņus bija apēdušas žurkas. īpašu izbrīnu radīja fakts, ka viena matroža vara gredzens bija pārkosts uz pusēm. Mežonīgi izbadējušās žurkas bija nograuzušas viņu apģērba pogas. Jūrnieki vienmēr uzskatījuši žurkas par līdzvērtīgu kuģa nelaimi, salīdzinot ar vētru un zemūdens akmeņiem. Žurkas allaž bojāja pārvedamo preci un pārtikas krājumus. Žurkām bija pa spēkam izgrauzt caurumu mucā, atstājot visu komandu bez dzeramā ūdens. Šāds gadījums notika ar spāņu burinieku «La Suerte», kas 1795. gadā ceļā uz Ostindiju iekļuva pilnīga bezvēja joslā. Tris nedēļas kuģis pasīvi dreifēja Indijas okeānā. No 196 cilvēku lielās kuģa pasažieru un apkalpes komandas dzīvi palika 16, pārējie lielajā karstumā nobeidzās no slāpēm. Līdzīgs traģisks liktenis piemeklēja angļu burukuģi «Resolution», kas bezvēja zonā iekļuva pie Āfrikas krastiem. Nesen notikušajā vētrā kuģim bija nolauzts viens masts. Kuģa mantziņa vieglprātības un nevīžības dēļ žurkas bija ne tikai krietni patukšojušas sausiņu un sālītās liellopu gaļas krājumus, bet arī izgrauzušas caurumus dzeramā ūdens mucās. Šo ļaunprātību atklāja kāds matrozis, kas gluži nejauši bija devies uz kuģa kravas telpu un ievērojis, ka tur sakrājies šķidrums ir saldūdens. Matroža saceltā trauksme bija novēlota, jo dzeramā ūdens lielākā daļa bija jau iztecējusi. Pēc kapteiņa pavēles tā patēriņu ierobežoja līdz minimumam. Laiks vilkās mokoši lēni, taču no vēja nebija ne vēsts. Drīzumā uz kuģa sākās nekārtības. Matroži lieka ūdens malka dēļ uzsāka nežēlīgus kautiņus, daži mēģināja nozagt atlikušo ūdens krājumu. Virsnieki pūļa nomierināšanai bija spiesti lietot ieročus, taču ari šie pasākumi neatjaunoja disciplīnu uz kuģa. Kāds no slāpēm pusjucis matrozis ķēra visu nelaimju vaininieces - žurkas un dzēra to asinis. Citi viri centās aizstāt dzeramo ūdeni ar alkoholu no izlaupītā pagraba. Daži mēģināja apmānīt slāpes, ilgstoši viļājot pa muti svina lodi. Taču viss bija velti. Lidz brīdim, kad fregate varēja uzņemt kursu projām no šiem neviesmīlīgajiem ūdeņiem, uz borta bija palikusi dzīva tikai ceturta daļa no kuģa komandas.

Pilsētās un lauku apvidos žurkas savairotos neiedomājamā skaitā, ja to neregulētu žurku dabiskie ienaidnieki - kaķi, suņi, lapsas, vilki un citi plēsēji. Neskaitot cilvēku, žurkas galvenais pretinieks ir… pati žurka. Kanibālisms šo grauzēju vidū ir parasta parādība, kas mazliet palīdz ierobežot žurku populāciju. Izsalkusi žurka nekad neatteiksies apēst savu mazāk veiklo sugasbrāli. Žurku bars bez žēlastibas nogalina un apēd kroplos, vārgos un slimos indivīdus. Bada apstākļos žurkas var notiesāt savus mazuļus. Protams, tas netraucē šos grauzējus rūpēties par nākamo paaudzi. Tas tikai pierāda šo grauzēju gatavību nepieciešamības gadījumā veikt šādu kanibālisma aktu attiecībā pret saviem bērniem. Jāsaka, ka bērni atmaksā vecākiem ar to pašu un bada reizēs mēdz remdēt izsalkumu ar vecākās paaudzes pārstāvjiem. Ābols no ābeles tālu nekrit, vai ne?

Lielās pilsētas ir ideāla vieta žurku populācijas blīvuma straujai augšupejai. Šeit tās var savairoties neiedomājamā skaitā, viegli atrodot mājvietu un barību. XIX gs. vienā Parīzes lopkautuvē mēneša laikā nosita 16 000 žurku. Lielām pilsētām žurku nodarīto materiālo zaudējumu summas ir astronomiski lielas. Nereti žurku nekaunībai un nežēlībai nav nekādu robežu.

1903. gadā Birmingemā žurkas apēda izputējuša veikalnieka ģimeni, kas ārkārtīgi nabadzīgos apstākļos dzīvoja kādas mājas pagrabā pilsētas nomalē. Acīmredzot ilgstošo materiālo grūtību rezultātā ģimenes galva bija sajucis prātā. Kā gan citādi varētu nosaukt šī pavecā, bet vēl pietiekami spēcīga vīra dīvaino pasivitāti. Vairākas dienas viņš vienaldzīgi noraudzījās, kā žurkas pakāpeniski apēd viņa tris bērnus, sievu un sievas māsu. Pēc pāris dienām kaimiņi ievēroja aizdomīgu klusumu šajā miteklī un izsauca policiju. Izlaužot durvis, konsteblu acim pavērās šausminoša aina. Mazākā bērna - puisīša - žurku apgrauztais līķis gulēja šūpulī. Viena no meitenēm gulēja uz grīdas, sažņau- gusi žurku apgrauztajā plaukstā savu vienīgo rotaļlietu - paštaisītu lelli. Otra meitenīte nedzīva bija pakritusi pie ieejas durvīm. Sakropļoti līdz nepazīšanai, abu pieaugušo sieviešu līķi gulēja dažādās vietās. Ģimenes galva bija saļimis beigts uz vienīgā krēsla istabas vidū. Izdarot sekciju, tika konstatēts, ka vīrieša nāve iestājusies vismaz divas dienas vēlāk nekā pārējiem ģimenes locekļiem. Tas liecināja, ka vismaz divas dienas bijušais veikalnieks bija mierīgi vērojis savu bērnu un sievas drausmīgo galu, nepakustinot ne pirkstiņa viņu aizsardzībai un glābšanai. Varbūt viņam tas šķita visnotaļ interesanti.

Gadījumi, kad žurkas apēd bada novārdzinātus vai apdullušus cilvēkus, nav nekas ārkārtējs mūsdienu pasaulē. 70. gadu vidū līdzīgi gadījumi notika Saratovā, Ceļabinskā, Kurskā, Voroņežā un Maskavā. Irkutskā laika posmā no 1974. līdz 1975. gadam žurkas nonāvēja 5 cilvēkus, apmēram 15 cilvēkiem ar diagnozi «žurku kodumi» nācās meklēt palīdzību dažādās ārstniecības iestādēs. Tā, piemēram, kāds klaidonis bija ielīdis nakšņot kanalizācijas kolektorā, kur viņam uzbruka liels izsalkušu žurku bars. Pamatīgi sakosts vairākās vietās, viņš tomēr paguva iztrausties ārā no bīstamās vietas. Mazāk paveicās kādam alkoholiķim, kurš nakšņoja mājas pagrabstāvā centrālapkures cauruļu tuvumā, - viņu apēda žurkas. Ierodoties milicijas patruļai, žurkas nebūt negrasijās kaut kur bēgt. Draudīgi pīkstot, tās turpināja kārpīties mirušā vīra kuplajā bārdā un pinkainajās matu cirtās. Miliču lukturu gaismā tās nekautrējās izraut nelielus līķa miesas gabaliņus un sajaukumā ar apģērba skrandām mierīgi apēst. Nekaunīgo grauzēju izdzenāšanu nesekmēja arī pāris sitienu ar dažādām nūjām un kokiem; žurku izklīdināšanai miliči bija spiesti lietot savus dienesta ieročus. Atskanot dažiem spalgiem šāvieniem, žurkas beidzot atkāpās.

Žurkas kodiena radītās traumas ir tikai aisberga redzamā daļa, tas nes sevī daudz lielākas potenciālas briesmas. Žurkas pārnēsā un izplata daudzu bīstamu slimību - mēra, holeras, vēdertīfa, Sibīrijas čūlas un tularēmijas ierosinā- tājus.Tieši žurkas izraisīja plašas mēra epidēmijas krustnešu vidū, kad tie devās karagājienos uz Palestīnu. Žurku iznēsātā sērga nonāvēja daudzus tūkstošus cilvēku mēra laikā Jafā un holeras epidēmijas laikā Pievolgā. Žurkas ir apbrīnojami dzīvīgas un neuzņēmīgas pret slimībām. Tās izdzīvo un pamazām pierod pie dažāda ķīmiskā sastāva spēcīgām indēm, kas spēj nonāvēt daudz lielākus dzīvniekus un, protams, cilvēku. Žurku milzīgā dzīvotspēja un izveicība atspoguļota daudzu tautu mutvārdu daiļradē - parunās un sakāmvārdos. Šo grauzēju prāta spējas ir vērtējamas visai augstu. Tas varētu būt viens no žurku piera- dināšanas cēloņiem: albīnās (baltās) žurkas ir visai iecienīti mājdzīvnieki.

Vērojot žurku bara aktivitātes, rodas iespaids, ka šo milzīgo pūli vada kāds neredzams spēks, katram indivīdam iedalot kādu noteiktu funkciju vai uzdevumu. Šī priekšstata tradicionālā izpratne ir bezgalīgie stāsti par «žurku ķēniņu vai karali», kurš slēpta vietā sēž no parastām žurkām izveidotā tronī. Šis «karalis» ar maģisku buramvārdu palīdzību pārvalda žurku milzīgo armiju. Šo leģendu aktualizēja retumis atrastie «dzīvie torņi», kurus veidoja murskuli ar astēm kopā sasējušās vairākas žurkas. Objektivitātes labad jāpiebilst, ka šādi veidojumi ir visai ikdienišķa parādība šaurajās žurku alās un ejās. Kustību ierobežojumu dēļ šīs žurkas parasti nemirst bada nāvē, jo pārējās žurkas regulāri baro savus biedrus, atvēlot tiem pienākošos laupījuma daļu.

II DALA

RĀPULI

KOMODO VARANS.

VIENTUĻĀ PILOTA ATRADUMS

Viens no XX gs. sākuma izcilākajiem zooloģiskajiem atradumiem bija gigantiskā Komodo varana atklāšana 1912. gadā. Kāds holandiešu lidotājs bija spiests veikt piespiedu nolaišanos nelielā Komodo salā, Javas jūras austrumdaļā. Šī nelielā sala pieder Indonēzijai un atrodas Mazo Zundu salu grupā starp Sumbavas un Florensas salām. Viņa stāstījums par šeit redzētiem milzu «drakoniem» radīja īstu apjukumu zinātnieku vidū. Komodo varans ir lielākā ķirzaka uz zemeslodes. Ķirzakveidīgo apakškārtā varanu dzimta ir viena no senākajām. Šīs ķirzakas dzīvo uz Zemes jau 60 miljonus gadu.

Varanu dzimtas ķirzakas dzīvo Dienvidāzijā, Dienvidaus- trumāzijā, Malajas arhipelāgā un Austrālijā. Salīdzinot ar pārējiem šīs dzimtas pārstāvjiem, Komodo varani ir krietni lielāki. Tiem ir platāka galva ar priekšpusē noapaļotu purnu, lielas nāsu atveres un spēcīgs, muskuļains kakls. Šī dzīvnieka patiesais lielums ilgu laiku nebija zināms. Atsevišķu milzeņu garums var sasniegt 3,5 m, šo īpatņu svars ir 130-150 kg. Visbiežāk sastopami ir 1,5-2 m gari eksemplāri. Neskaitot dažas krokodilu sugas, Komodo varani ir lielākie četrkājainie rāpuļi. Aptuvenu priekšstatu par šo gigantisko ķirzaku var gut, apskatot asiem nagiem bruņoto kāju nospiedumus, kas lieluma ziņā samērojami ar pieauguša vīrieša plaukstu. Starp pēdu nospiedumiem saskatama dziļa rieva, ko atstājusi šī milzeņa aste. Atšķirībā no citām ķirzakām varans nevelk savu ķermeni pa zemi, tas balstās uz četrām spēcīgām kājām. Šāds skats nevienu nevar atstāt vienaldzīgu: saules apspīdēta milzu ķirzaka izskatās pēc aizvēsturiska briesmoņa, nedaudz atgādinot sen izmirušos dinozaurus. Čūskveida |alva ar melni spīdīgām acīm, krunkainā āda, kas kakla rajonā veido atkārušās oranži brūnas krokas, rada nedaudz biedējošu iespaidu. īpaši efektīga ir Komodo varana oranži sarkanā mēle, kas ir apmēram 40 cm gara un galā dziļi iešķelta. Šī šaudīgā mēle atgādina liesmas strēli, tāpēc Komodo varānu populārajā literatūrā bieži dēvē par «ugunsspļāvēju drakonu». Šim milzu ķirzakām ir ļoti spēcīgi attīstīti žokļi, ar kuriem tās var viegli sadragāt jebkuru kaulu. Ar muskuļoto asti varans var nogāzt no kājām pat samērā palielus dzīvniekus, kuriem iekšas tiek izgāztas uz āru ar aso nagu palīdzību. Varenajā žoklī rindojas 26 zobi, tie ir 3-4 cm gari un ļoti asi. Šis draudīgais ierocis asociējas ar mezozoja ērā dzīvojošo neganto tiranozauru. Komodo varana jauno ipatņu pamatkrāsa ir tumši pelēka, to papildina sarkanīgi oranži apļi, kas kakla un astes daļā veido dzeltenas šķērssvītras. Ar laiku krāsojums mainās, pieauguši indivīdi ir tumši brūni, gandrīz melni.

Šie varani faktiski ir saglabājušies tikai Komodo, Rindžas un Florensas salās, kur tie pilda plēsēju funkcijas, aizstājot tur nedzīvojošus lauvas, tīģerus un leopardus. Otrs plēsējs šajās nelielajas saliņās ir sīka viverra.

Komodo varani veikli medī pārnadžus, grauzējus un putnus, ēd arī kritušus dzīvniekus. Viena varana nomedītās mežacūkas vai brieža dzīrēs piedalās kaimiņos dzīvojošie sugasbrāļi. Līdzīgi citiem rāpuļiem šīs lielās Komodo ķirzakas upurus aktīvi nevajā. Tās uzglūn garāmejošiem, pārāk tuvu klāt pienākušiem dzīvniekiem, kurus nogāž no kājām ar asti. Plosot upuri, Komodo varans reizēm var balstīties tikai un pakaļkājām. Liela laupījuma saplosīšanas procedūra allaž ir vienāda. Stingri atbalstījies uz priekškājām, varans ar strauju kakla kustību sak plosīt kautķermeņa sānu. Dzīvnieka āda tiek pārkosta tik viegli, it kā tas būtu papīrs. Spēcīgie žokļi, darbojoties līdzīgi kniebjamām stangām, apbrīnojami ātri upura krūšukurvī izveido pamatīgu atveri. Pēc tam tajā iebāž galvu un apmēram 15-20 minūšu laikā izēd dzīvnieka iekšas. Tad varans sagrābj zobos krūšukur- vja malu un spēcīgām kustībām izrauj lielus gaļas gabalus kopā ar kauliem, ko tūlīt nesakošļātus ari aprij. Lielāku gaļas gabalu (2-3 kg) saplosīšanai un norīšanai Komodo varans ņem palīgā priekškājas vai arī tos saplosa ar straujām galvas kustībām un kratišanu tik ilgi, kamēr gaļas gabals nepazūd ķirzakas rīklē. Ja rīklē iestrēgst īpaši lieli gaļas gabali (brieža kāja), varans nevaldāmā niknumā purina galvu, kamēr pārlieku lielais kumoss tiek izkratīts atpakaļ. Par varana norīto medījuma gabalu lielumu liecina tas, ka kāda varana kuņģi atrada veselu savvaļas cūkas galvu.

Barošanās laikā varana ķermenis balstās uz kājām. Vērojot to no malas, labi redzams, ka varana vēders pamazām slīgst arvien zemāk un zemāk, līdz sasniedz zemi. Aprijis dažus gaļas kumosus, varans lēnām aizvelkas līdz tuvākai slēptuvei, noguļas un 2-3 stundas to gremo. Tad varans atkal dodas pie medījuma, lai ieritu kārtējo gaļas porciju. Tris pieauguši Komodo varāni 3-4 stundu laikā spēj pilnībā apēst briedi.

Redzot, cik viegli Komodo varans tiek galā ar prāviem zīdītājiem, cik negausīgi aprij milzīgus gaļas gabalus, nevilšus rodas zināmas bažas par šis gigantiskās ķirzakas iespējām uzbrukt cilvēkiem. Vietējo iedzīvotāju nostāsti to apliecina. Piemēram, 1959. gadā šī milzu ķirzaka uzbruka trim no ciemata teritorijas prom aizklīdušiem puisēniem, vienu no viņiem nogalinot. Citu reizi varans metās virsū diviem pieaugušiem vīriešiem, kas atgriezās mājās ar nomedīto briedi. Varans spēcīgi ievainoja vienu no medniekiem. īsi pirms angļu ceļotāja D. Etenboro ierašanās Komodo salā notika varana uzbrukums vietējam iedzīvotājam, kurš gūto traumu rezultātā nomira. Biezos brikšņos viņš bija uzskrējis virsū šim «drakonam», kurš ar spēcīgu astes sitienu cilvēku notrieca zemē un ņēmās plosīt nelaimīgo.

Reiz briežu medību laikā vietējie iedzīvotāji ieraudzīja varanu, uzgumušu virsū nogalinātai briežu mātītei. Parasti šie «drakoni», pamanot cilvēka tuvošanos, aizmūk, bet šis, šķiet, bija pārlieku izbadējies un tūliņ vis nemetās prom. Tas uzklupa medniekam un izkampa krietnu gūžas gabalu. Izbijies cilvēka kliedziena, varans pazuda bambusu biezoknī.

Ir zināmi vēl vairāki Komodo varana uzbrukšanas gadījumi cilvēkiem. Reiz varans iekoda kādam zem koka snaudošam puisim, bet zellis palika dzīvs. Dažus gadus vēlāk, neskatoties uz vietējo iedzīvotāju brīdinājumiem, kāds amerikānis piegāja pārāk tuvu lielās ķirzakas jaunulim, kas acumirklī nokoda pārgalvīgā tūrista roku.

Protams, varanu gūstīšana ir bīstams process, jo šie kustoņi kļūst visai neganti un izmisīgi pretojas ķērāju centieniem. Šāds satrakojies «drakons» ir īpaši bīstams, jo jebkurā bridi var nogāzt cilvēku no kājām un sākt plosīt ar milzīgo žokļu un zobu palīdzību. Kodienu bīstamību palielina tas apstāklis, ka varana zobstarpās mūždien paliek sapuvušas gaļas gabaliņi. To iekļūšana brūcē var izraisīt ļoti bīstamas slimības - asinssaindēšanos, gangrēnu un stingumkrampjus.

INDESKIRZAKAS

Vai ķirzakas ir indīgas? Tās ir derīgas, bet varbūt kaitīgas? Vai tās ir vai nav bīstamas? Visi šie jautājumi ir mūžīgo strīdu objekts. Atbilde uz pirmo jautājumu ir skaidra - mūsdienās uz zemeslodes dzīvo ap 3500 ķirzaku sugu, no kurām tikai divas ir indīgas. Tās ir divas indesķirzaku dzimtas pārstāves: Ziemeļu indesķirzaka jeb žilatjē un Dienvidu indesķirzaka jeb eskorpions. Šādu apzīmējumu šai ķirzakai devuši vietējie spāņu valoda runājošie iedzīvotāji, tas ieviesies arī zinātniskajā literatūrā. Žilatjē amerikāņi bieži dēvē par šausmīgo briesmoni. Šī indesķirzaka sastopama ASV dienvidrietumu štatos - Arizonā un Nevadā. Otras sugas izplatības areāls atrodas tālāk dienvidos un aptver Meksikas dienvidrietumu piekrasti līdz pat Kalifornijas līcim.

Žilatjē ir loti krāšņa indeskirzaka, tās ķermeņa un astes āda klāta nelīdzenām, paugurainām zvīņām. Spilgtā apgaismojumā šķiet, ka grubuļainā āda izšūta ar sīkām pērlītēm. Šis veidojums atgādina prasmīga rotkaļa un juveliera kopdarbu. Uz muguras, sāniem un kāju ārpusē zem zvīņām novietotas kaula plāksnītes.

Šīs ķirzakas mainīgo krāsojumu veido tumšs tepiķveida raksts uz balti dzeltena, oranžsarkana vai brūngani sarkana fona. Krāsas sevišķi spilgti izteiktas jauniem indivīdiem. Tumšās un gaišās krāsas lieliski harmonē, veidojot sarežģītus zīmējumus, kuros spilgti plankumi mijas ar tumšām svītrām, riņķiem un punktiņiem. Dažreiz ķirzaku tumšais raksts attīstīts tik spēcīgi, ka spilgtais pamatfons izpaužas tikai regulāru plankumu vai svītru veidā. Ķirzakas astes krāsojumā regulāri mijas tumšas un gaišas šķērssvītras.

Indesķirzaku galva ir plakaniski saspiesta un strupi noapaļota, atgādinot bezausainu franču buldogu. Šīm ķirzakām nav ausu gliemežnīcu, taču šis trūkums netraucē tām labi dzirdēt. Bungādiņas novietotas redzamā vietā galvas sānos. Žilatjē galva ir vienkrāsaini tumši brūna vai kapar- sarkana, acis aizsargā kustīgi plakstiņi. Ķermeņa garums ir 60 cm, aste parasti ir 20 cm gara. Žilatjē pārvietojas ar samērā īsu kāju palīdzību, to pēdas rotā pieci nadziņi. Indesķirzakas ir prāvi, gausi un smagnēji dzīvnieki.

Pati svarīgākā indesķirzaku īpatnība ir to indes aparāts, kura uzbūve līdzīga čūsku attiecīgam veidojumam. Indesķirzakām nav izveidotu indeszobu. Atšķirībā no citiem indīgiem dzīvniekiem indesķirzakām inde koncentrēta siekalu dziedzeros. Inde brīvi izplūst dobumā starp žokļa un lūpas krokām, sasniedzot apakšžoklī izvietoto, atpakaļ atliekto zobu pamatnes. Zoba virsotni inde sasniedz, virzoties pa īpašām, gareniskām rievām katra zoba sānu malās. Augšžokļa zobi indē tiek samērcēti, ķirzakai aizverot muti. Ķirzakas kodiena laikā tiek izmantots dažāds zobu skaits. Tas atkarīgs no koduma vietas, stipruma un ķirzakas galvas novietojuma attiecīgā momentā. Jo vairāk zobu ietriecas upuri, jo kodiens, protams, ir bīstamāks. Parasti zobi iegremdējas upura ķermenī 0,5 cm dziļumā. Atšķirībā no čūskām šīm ķirzakām visi zobi ir indīgi, spējīgi brūcē ievadīt toksisku vielu, kas iedarbojas uz centrālo nervu sistēmu. Nolauzta vai izkrituša zoba vietā drīzumā ataug jauns.

Sīkie dzīvnieki - truši, jūrascūciņas, jēri un nelieli suņi šīs ķirzakas koduma rezultātā nobeidzas diezgan ātri. To nogalināšanai nepieciešami tikai 0,05 mg šīs indes. Pašu ķirzaku neuzņēmība pret indi ir ļoti augsta. Indes daudzums, kas nepieciešams 45 jūrascūciņu nonāvēšanai, tām nenodara nekādu ļaunumu. Šo ķirzaku kodumi cilvēkam ir visai sāpīgi. Ir drošas ziņas par dažiem nāves gadījumiem - neskatoties uz pretindes seruma ievadīšanu, cilvēkus nav izdevies glābt.

Indesķirzakas dzīvo sausās, akmeņainās priekškalnēs un kaktusiem apaugušos pustuksnešos. Dažreiz tās sastopamas ūdenskrātuvju krastos. Tās mēdz peldēt; atšķirībā no citām peldošām ķirzakām žilatjē kājas nepiespiež pie ķermeņa, bet aktīvi airējas ar tām. Atbalstoties pret zemi un slinki velkot savu ķermeni, žilatjē pārvietojas daudz lēnāk nekā pārējās ķirzakas. Briesmu gadījumos indesķirzakas parasti nebēg, bet piespiežas pie zemes, paļaujoties uz sava spilgtā ietērpa atbaidošo efektu. Ja ienaidnieks pietuvojas indesķirzakām cieši klāt, tās dobji, aprauti šņākuļo un izpilda straujas kustības ar galvu, aizstāvoties cenšas iekost miera traucētājam.

Šīm ķirzakām raksturīgs krēslas un naktsaktīvs dzīvesveids, dienu tās pavada pašu izraktās alās. Laupījumu tās atrod ar augsti attīstītās ožas palīdzību, apkārtējo vidi nemitīgi iztaustot ar šaudigo mēli. Indesķirzakas barojas ar kukaiņiem, ķirzakām, čūskām, jauniem grauzējiem, uz zemes ligzdojošiem putniem un to mazuļiem. Neatsakās ari no putnu un dažādu rāpuļu olām.

Līdzīgi daudziem citiem rāpuļiem, žilatjē var ilgu laiku iztikt bez barības. Šīs kirzakas ir aktīvas tikai dažus mēnešus gadā. Piecu mēnešu ilgs bads nesagādā žilatjē īpašas raizes, par to parūpējas… tās aste, jo tieši tur tauku veidā uzkrājas barības rezerves. labi paēdušai ķirzakai astes izmēri ievērojami palielinās.

ČŪSKAS

Čūska ir mūžības, gudrības, viltības, nodevības un ļaunprātības simbols. Vairumam cilvēku čūskas izraisa bailes un nepārvaramu riebumu. Ne velti čūskas sarunvalodā dēvē par riebekļiem un mūdžiem. Visos laikos čūskas uzskatītas par ļaunuma un nelaimes priekšvēstnešiem. Bībeles leģenda čūsku - kārdinātāju uzskata par visu cilvēces nelaimju cēloni.

Cilvēki ilgi nespēja izskaidrot, kāpēc čūskas visbiežāk sastopamas kapsētās un kurgānos (no zemes vai akmeņiem veidotos kapu uzkalnos). Cilvēkiem neizprotama šķita pār- ragotās ādas pilnīga nomaiņa, čūsku klusā un pēkšņā parādīšanās un tikpat mīklainā nozušana, kā ari šo rāpuļu spēja ilgstoši iztikt bez barības un ūdens. Čūsku ārējais izskats vairumam cilvēku šķiet visai atbaidošs. Izstiepts bezkāju ķermenis, nekustīgs, stiklains acu skatiens (čūsku acīm nav plakstiņu) un melna, plāna, galā iešķelta šaudīga mēle. Tomēr galvenais cilvēka baiļu cēlonis ir čūsku inde, kas daudziem cii- vēkiem šķiet ne mazāk bīstama kā liela plēsēja uzbrukums.

Uz zemeslodes dzivo ap 3000 čūsku sugu, apmēram viena ceturta daļa no tām ir indīgas. Savukārt puse no visām indīgajām ir ļoti reti sastopamas.

Čūsku fizikālie parametri ir unikāli, to mugurkauls viegli lokās visos iespējamos virzienos. Pateicoties šai uzbūves īpatnībai, čūskas viegli var saritināties gredzenā, pacelt vienu trešdaļu auguma virs zemes, kā arī strauji un negaidīti mesties uz priekšu.

Čūskām nav kustīgu plakstiņu, tāpēc tās nekad nemirkšķina. Taču tas nebūt nenozīmē, ka čūska hipnotizē savu upuri. Līdzīgi pulksteņa stikliņam kopā saaugušie plakstiņi pilda acu aizsargfunkciju. Vispārpieņemtajā izpratnē čūskas ir kurlas. Saskarē ar zemi čūskas uztver dažādas

svārstibas, ieskaitot skanu vilnus. Zeme ir svārstību mediators, savukārt čūskas vēders funkcionē kā jutīga uztvērēj- membrāna. Iespējams, ka tieši šādā veidā čūskas uztver faķīru un čūsku dīdītāju stabuļu radītās skaņas.

Vairumam čūsku ķermenis ir aizsargkrāsā. Katrs, kam nācies sastapties ar šiem rāpuļiem tuksnesī, kalnos un tropu mežos, noteikti būs ievērojis to savdabīgi maskējošos krāsojumus. Retos gadījumos čūsku āda ir vienmuļi vienkrāsaina, parasti to rotā sarežģītas rakstu zīmes, kas atgādina ģeometriskas figūras vai antīkus hieroglifus. Čūskas nespēj ilgstoši sekot upuriem, tikai maskēšanās krāsa dod tām iespēju neredzami piezagties laupījumam. Daudzu, īpaši tropu čūsku lieliskā pielāgošanās apkārtējam fonam padara tās grūti pamanāmas gan ienaidniekiem, gan potenciālajiem upuriem.

Ātri un precīzi atšķirt indīgu čūsku no nekaitīgas nav tik vienkārši, jo nav drošu ārējo pazīmju, kas norādītu uz attiecīgās čūskas piederību vienai vai otrai grupai. Dabā ari nekaitīgo čūsku krāsojums bieži vien ir visai grūti pamanāms. Nebaidoties no čūsku uzbrukumiem, mierigi var dzīvot Grenlandes, Krētas, Maltas un dažu Azoru salu iedzīvotāji, jo tur vispār šie rāpuļi nav sastopami. Šajā ziņā nav paveicies Tasmānijas, Sentlūsijas, Martinikas,

Trinicladas un Tobago salu iedzīvotājiem. Viņi pilnīgi pamatoti katrā čūskā saskata ienaidnieku, jo pilnīgi visas šajās salās dzīvojošās čūskas ir indīgas. Arī Austrālijā indīgās čūskas dominē pār nekaitīgajām. Gandrīz katrā zemeslodes nostūrī ir kāda čūska, no kuras vietējie iedzīvotāji ļoti baidās un cenšas pēc iespējas izvairities.

Sevišķi no čūskām baidās Lielās Kuimadas salas iedzīvotāji. Šo nelielo, tikai 4 km garo un tikpat plato salu klāj bagātīga tropu veģetācija. Koku lapotnēs prasmīgi maskējas kokodzes. To dzeltenzaļā vai smaragdzaļā krāsa lieliski saplūst ar lapu zaļumu. Šīs odzes dienas laikā nekustīgi guļ lapotnē, tās ir ļoti grūti pamanīt un atšķirt no koku zariem. Gaidot laupījumu, kokodzes var neizkustēties no vietas pat veselu stundu. Sagaidījusi kādu putnu, kas to sajaucis ar koka zaru, kokodze zibenīgi uzbrūk un ievada indi neuzmanīgā lidoņa asinīs. Šīs odzes inde iedarbojas momentāni, un putns ātri nokrīt beigts zemē. Kokodzei atliek tikai nolaisties lejā un apēst laupījumu. Kokodzes kodums ir ārkārtīgi bīstams ari cilvēkiem.

Vācu tautības emigrants Ēriks Brauns konkursa kārtība izcīnīja tiesības strādāt Ilinoisas štata Šonija nacionālajā parkā par ornitologa palīgu. Darbs atbilda viņa dzīves ritmam - ap pulksten četriem no rīta viņš atstāja ērti iekārtoto mājiņu un devās klintīs uz noteiktām putnu uzskaites vietām. Tur Brauns fotografēja putnus un ierakstīja magnetofonā eksotisko dziedoņu balsis. Strādājot kopā ar Apleres jaunkundzi, viņu savstarpējās simpātijas drīzumā pārauga precību plānos. Tāds svarīgs pasakums nedrīkstēja notikt bez Brauna kunga māsas Klāras līdzdalības, un drīzumā viņa kopā ar draugu Henriku jau bija ceļā uz Ameriku. Šo idillisko dzīves ritējumu pārtrauca ikgadējā aprīļa sākumā jaunizšķīlušos čūsku masveida migrācija no klintīm uz ielejas purviem. Augu nakti uz 4. aprili abi ornitologi rūpīgi sedza uz zemes ligzdojošo putnu mājvietas, kas varēja patrāpīties ceļojošās čūsku straumes ceļā. Nostrādājies līdz spēku izsīkumam, Ēriks aizmiegot ar bažām domāja par nākamo dienu, jo māsai tieši rit bija jaierodas parka teritorijā. Kad divpadsmitos Braunu pamodināja, viņš uzreiz saprata - ar Klāru noticis kaut kas nelāgs. Māsu veda viņas draugs Henriks. Kanjona eksotiskās ainavas aizgrābts, viņš ar džipu bija iebraucis visbīstamākajā šosejas posmā (tas ir apmēram 3 km garš) un tur apstājies. Ieraudzījusi neskaitāmos čūsku murskuļus, kas, kopā savijušies, veidoja varenu mūdžu straumi, Klāra zaudēja samaņu. Saniķojās džipa motors, un vīrietis bija spiests izkāpt ārā, tūlīt iekļūstot šajā drausmīgajā čūsku straumē. Čūskas iekļuva mašīnā, jo Henriks bija atstājis durvis vaļā. No indīgo čūsku kodumiem Klāra nav atveseļojusies vēl šobaltdien. Viņa dzīvo Minhenē un joprojām ir spiesta pārvietoties invalīdu ratiņos. Viņas draugu Henriku neizdevās glābt. Pēc lielākām un mazākām traģēdijām indīgo čūsku masveida migrācijas laikā vietējās varas iestādes nolēma slēgt šo bīstamo šosejas posmu. Cilvēki izrādījās bezspēcīgi lielās dabas priekšā - joprojām čūskas katru gadu masveidā migrē no klintīm uz Misisipi upes zemieni.

ANAKONDA. NĀVĒJOŠIE GREDZENI

Anakonda ir lielākā čūska mūsdienu pasaulē. Tā dzīvo Dienvidamerikas tropu joslā uz austrumiem no Kordiljeriem. Pieaugušas anakondas garums parasti ir 5-6 m, retumis sastopami pat 10 m gari indivīdi. Absolūtais rekords pieder Kolumbijas austrumdaļā noķertam un precīzi izmērītam eksemplāram - 11 m un 43 cm. Šādu milzeņu ķermeņa diametrs var sasniegt 40 cm.

Anakondas ķermeņa pamatkrāsa ir pelēcīgi zaļa ar tumšbrūniem ovāliem vai apaļiem plankumiem, kuri veido šaha galdiņam līdzīgu rakstu. Ķermeņa sānos stiepjas sīku, gaišu plankumu rinda. Katrs gaišais plankums koncentriski konturēts melnā krāsā. Šāds krāsojums lieliski maskē šo rāpuli, kad tas slēpjas klusā vecupē, kur zaļpelēkā ūdenī peld brūnganas lapas un zāļu kumšķi.

Anakondu iecienītās uzturēšanās vietas ir lēni tekošas upes, vecupes, ezeri un klusi to līči, pārpurvotas zemienes Amazones un Orinoko upju baseinos. Šādos klusos nostūros anakonda, iegremdējoties ūdenī, uzglūn laupījumam: dzert atnākušiem dažādiem zīdītājiem, ūdensputniem, dažreiz - bruņurupučiem un jauniem kaimaniem. Anakonda bieži izlien krastā un ilgstoši sildās saulītē piekrastes smiltis, taču nekad neaizrāpo tālu prom no ūdens. Tās dzīvesveida dēļ anakondu nereti dēvē par ūdens žņaudzējčūsku. Anakonda lieliski peld un nirst, ilgstoši atrodoties zem ūdens. Nirstot ūdenī, čūskas nāsu atveres noslēdz īpaši vārstuļi. Ūdenskrātuvei izžūstot, anakonda pārvācas uz kādu citu tuvumā esošu. Upē dzīvojošās anakondas laižas lejā pa straumi, aktīvi medījot zivis. Dažreiz klinšainās piekrastēs mēdz uglūnēt kapibarām (ūdenscūkām) un agu- tiem (Dienvidamerikas zeltzaķiem). Apdzīvotu vietu tuvuma anakonda var patukšot vistu kūtis. Anakonda nereti apēd kādu citu čūsku. Reiz piecmetriga anakonda nožņaudza un apēda 2,5 m garu pitonu. Ar savu radinieku tā tika galā apmēram 45 minūšu laikā.

Daudzi Dienvidamerikas dzīvnieki ir apburoši un vienlaikus atbaidoši. Upes, meži un purvi pilni asinskāriem un indīgiem zvēriem. Neklāsies viegli tam, kas tur nokļūs. Anakonda tiek ļoti cienīta vietējo indiāņu vidū, kuri, uzskatot to par ūdens garu, nekad nepeldēs anakondas pastāvīgās uzturēšanās vietu tuvumā. Putnkopji savukārt nīst šo milzīgo rāpuli, kas samērā bieži uzbrūk mājputniem. Angļu kara inženieris Dž. Fosets savu tikšanos ar neticami milzīgu (18 m garu) anakondu aprakstīja šādi: «Mēs mierīgi peldējām pa straumi, te pēkšņi kanoe otrā pusē parādījās trijstūrveida galva un palēnām viss ķermenis. Tā patiešām bija milzīga anakonda. Uclens visapkārt mutuļoja, nelielā kanoe draudīgi mētājās ūdens virpuļos. Pavadoņi - indiāņi - skaļi kliedza, brīdinot par milzenes iespējamo uzbrukumu. Pēkšņi stūresvīrs paslīdēja, pārkrita pār laivas malu un acumirkli pazuda brūngani pelēkajā dzelmē. Indiāņi pēc iespējas ātrāk irās prom no bīstamās vietas.»

Anakondu uzbrukšanas gadījumi cilvēkiem ir diezgan reta parādiba. To izdevās fiksēt zviedru zinatniekam Raulam Blombergam, dodoties ekspedīcijā uz Amazones deltu. Čūska aizvilka dzelme divpadsmitgadīgu zēnu, kurš mierīgi bija spēlējies ūdens tuvumā. Nākamajā dienā zēna tēvs nolēma atriebties un devās milzu čūskas medībās. Liela anakonda ir ļoti dzīvīga, briesmu gadījumos izrāda niknu pretestību. Vientuļam medniekam anakonda var izrādīties visai bīstams pretinieks. Šī milzu žņaudzējčūska ir pietiekami spēcīga, lai pārlauztu cilvēkam ribas vai, apvijoties ap kaklu, viņu nosmacētu. Taču šoreiz drosmīgajam medniekam paveicās. Pēc pāris dienām viņam izdevās ļaundari izsekot un nošaut.

Bieži vien anakondu uzbrukums cilvēkiem ir gluži nejaušs, jo tās zem ūdens redz tikai nelielu daļu no cilvēka ķermeņa (kājas). Varbūt tai liekas, ka kads grib uzbrukt un atņemt laupījumu.

ĀFRIKAS BUMSLANGS. ZOOLOGA NĀVE

Āfrikas bumslangs ir viens no nedaudzajiem indīgajiem zalkšu dzimtas pārstāvjiem, tā kodiens ir diezgan bīstams cilvēkiem. Šīs slaidās čūskas ķermeņa garums parasti ir 1,5-2 m, galva - proporcionāli neliela. Bumslanga krāsojums ir ļoti mainīgs. Ķermeņa mugurpuse ir pilnīgi zaļa ar melnām svītrām vai plankumiem, olivkrāsā, brūna vai melna. Vēderpuse parasti ir dzeltenīga vai dzeltenīgi brūna.

Bumslangs sastopams Dienvidāfrikā un Dienvidrie- tumāfrikā. Tas [)ārsvarā uzturas krūmājos ar atsevišķu koku (akāciju, mimozu) piejaukumu. Šīs čūskas veikli lodā šo koku lapotnē, visai veiksmīgi imitējot koku zarus. Neuzmanīgiem putniem itin bieži gadās nosēsties to tuvumā vai pat uzlaisties tiem virsū. Bumslangs ir samērā veikls ari uz zemes, kur medī dažādas ķirzakas, vardes un citus sīkus dzīvniekus, neatsakoties no lielu kukaiņu kāpuriem. Taču bumslanga iemīļotā barība ir koku ķirzakas, īpaši hameleoni, putnu mazuļi un dažādu putnu olas. Gaidot pielidojam laupījumu, bumslangs (līdzīgi kokodzēm) stundām ilgi var nekustīgi gulēt starp lapām un zariem. Čūskas uzbrukums vienmēr ir pēkšņs un negaidīts, uz zara sēdošais putns pat lāgā nepaspēj attapties. Pēc koduma bumslangs īpaši necenšas izbiedēto putnu ieskaut un noturēt sava ķermeņa gredzenos, jo parasti inde iedarbojas 1-2 minūšu laikā un putns tiek paralizēts. Ieraugot bumslangu ligzdas tuvumā, putni uztraukti paceļas spārnos un ar skaļiem kliedzieniem brīdina pārējos koka iemītniekus. Taču bumslangu šie trauksmes signāli īpaši neiespaido. Parasti tas, izslējis galvu un izvēlējies izdevīgu pozīciju izšķirošajam uzbrukumam, turpina nekustīgi gulēt ligzdas tuvumā.

Vairošanās periodā bumslanga mātīte izdēj 15-20 olas, novietojot tās uz zemes, biezi kopā saaugušu koku lapotnē vai putnu ligzdās.

Ne mazums nāves gadījumu ir konstatēti bumslanga koduma rezultātā. Tā gadījās 1957. gadā slavenajam rāpuļu pētniekam Karlam Patersonam Šmitam, kurš cieta no šīs viltīgās čūskas uzbrukuma. Saņemot nāvējošu indes devu un saprotot, ka izglābties neizdosies, vīrišķīgais zinātnieks līdz pēdējam brīdim mēģināja fiksēt indes iedarbības izraisītās sajūtas. Šie zinātniski vērtīgie pieraksti ir saglabājušies līdz mūsdienām. Tanī pašā laikā zināmi gadījumi, kad pēc bumslanga koduma cilvēkam nekas ļauns praktiski nav noticis. Bumslangi, kuri pieraduši pārtikt tikai no šikiem dzīvniekiem, dažreiz tīri mehānisku iemeslu dēļ nespēj caurdurt lielu dzīvnieku un cilvēku ādu. Art indes dozācijas mehānisms šiem indivīdiem ir nedaudz atšķirīgs. Ja tomēr indei izdodas nokļūt asinsrites sistēmā, tā nekavējoties sāk savu graujošo un veselībai bīstamo darbību.

Eksperimentālā ceļā pierādīts, ka mājas vistas un pīles nobeidzas apmēram 20 minūšu laikā pēc bumslanga koduma. Indes pirmās iedarbības sekas - paralīze - novērojama jau pēc 2-3 minūtēm. Bumslanga inde iedarbojas uz mājputniem daudz ātrāk nekā kobras inde. Toksiskuma zinā bumslangs pārspēj pat bīstamāko Āfrikas odžu indes. Cilvēka iespējas sastapt šo čūsku mazina tās visumā korektā attieksme pret lielajiem dzīvniekiem, ari pret cilvēkiem. Tā nav agresīva un parasti cenšas nozust. Bumslanga sakai- tināšanai jālieto īpaši uzbāzīgas un nekaunīgas metodes. Ja tas izdodas, bumslangs niknumā vertikāli izslien ķermeņa priekšējo daļu un spēcīgi piepūš kaklu. Šīs pazīmes ir bumslanga iespējamā uzbrukuma brīdinājums, tādās situācijās cilvēkam ir jābūt maksimāli piesardzīgam.

GJURZA JEB AUSTRUMU ODZE

Gjurza ir līdz 1,6 m gara čūska ar platu, strupi trijstūrveidīgu galvu, kas liecina par tās indigumu. Čūskas galvas virsmu klāj nelīdzenas zvīņas. Resnā un strupastainā ķermeņa krāsojums ir smilšpelēks vai sarkanbrūns. Pār muguru nereti stiepjas šķērsvirzienā izstieptu, tumši brūnu un oranžu plankumu rinda.

Savu nosaukumu «gjurza» šī čūska ieguvusi Kaukāzā, ari Vidusjūrā (Turkmenistānā, Uzbekistānā un Kazahstānā). Pārējos reģionos un sistemātikā šo čūsku dēvē par Levantes (sens Vidusjūras austrumu piekrastes valstu apzīmējums) vai Austrumu odzi. Tās izplatības areāls ir ļoti plašs: Marokas un Alžīras rajoni uz dienvidiem no Atlasa kalniem,

Tunisija, Ubija, Turcija, Irāna, Irāka, Ziemeļrietumindija, Afganistāna un Pakistāna.

Šo odzi var sastapt sausās priekškalnēs, kalnu nogāzēs un aizās, kā ari retiem krūmiem apaugušās upju ielejās. Gjurza dzīvo lauksaimniecībā izmantojamās zemēs, apūdeņošanas kanālu tuvumā, augļu dārzos un vīnogulājos. Apdzīvotu vietu tuvumā dažreiz mēdz ielīst ēku drupās un akmeņu krāvumos. Gjurza slēpjas grauzēju alās, klinšu spraugās un ūdens izskalotās nišās upju nogāzēs. Šīs čūskas ziemo lielās grupās klinšu spraugās. Šīm vietām labāk iet ar līkumu, jo tās ir ļoti bīstamas. Līdz ar vasaras iestāšanos čūskas pamazām pārvācas tuvāk ūdenim. Vasaras beigās vislielākā gjurzu koncentrācija ir tieši ūdenskrātuvju krastos, kur šīs odzes medī padzerties atlidojušus putnus. Karstās vasaras dienās gjurzas labprāt peldas un dzer daudz ūdens.

Pieaugušas gjurzas viegli tiek galā ar smilšpelēm, lēcēj- pelēm un žurkām, ēd ari jaunus zaķēnus. Gjurzas uzbrūk neindīgām ķirzakām - agāmām, dzeltenvēderēm un scin- kiem. Putnu masveida pārlidojumu laikā gjurzas medī bri- dējputnus. Vīnogulājos dzīvojošās gjurzas rudeņos bieži slēpjas sulīgo vīnogu ķekaru tuvumā. Ar kārumiem panaš- ķoties gribošie zvirbuļi bieži kļūst par gjurzu medibu objektiem. Izdevīgā bridi gjurza uzbrūk zibenīgi, neizlaižot zvirbuli no nāvējošā kampiena, lai nevajadzētu laisties lejā pa vijīgo vīnogulāju. Indes paralizējošā iedarbība notiek apmēram minūtes laikā, čūska aprij zvirbuli un turpat paliek, gaidot nākamo upuri. Citi gjurzu indivīdi neapgrūtina sevi ar kāpelēšanu un uzglūn putniem strautu un avotu tuvumā.

Uzturēties un nakšņot pustuksnesi ir visai bīstams pasākums. Vietējie aitu un kazu gani atstāsta daudzus gjurzu uzbrukšanas gadījumus cilvēkiem. Guļošam cilvēkam tās nereti iekož pirkstā, domājot, ka tā ir pele vai kāds cits sīks grauzējs. Siltasiņu dzīvnieku medībās gjurza dodas vakarpusē vai naktī. Pateicoties lieliskai orientēšanās spējai, gjurzas precīzi nosaka bēgošā grauzēja pārvietošanās virzienu un kādu bridi tam seko, brīžiem pazaudējot to no redzes loka.

Gjurzas resnais ķermenis ar aprauto, strupo astes daļu rada mānigu iespaidu par šis čūskas neveiklību. Īstenībā šī odze ir visai mobila un manīga, spējīga veikt ātras un negaidītas kustības. Ja gjurzai aizšķērso ceļu, tā brīdinoši šņāc un ar visu augumu metas ienaidniekam virsū. Ja ar pirmo izrāvienu gjurza mērķi nesasniedz, tā veikli saritinās kamolā un gatavojas atkārtot uzbrukumu. Lielu čūsku straujie izrāvieni uz priekšu ir visai draudīgi. Lai izvairītos no gjurzas koduma, cilvēks spiests strauji reaģēt un atlēkt atpakaļ. Čūsku ķērājiem dažreiz nākas krietni palēkāt un citādi nopūlēties, pirms kārotais objekts tiek notverts. Jūtot pakaļdzīšanos, gjurza, meklējot patvērumu kādā grauzēju alā, var attīstīt pieklājīgu ātrumu. Ja ķērājs paspēj tikt čūskai līdzi, viņš var to izvilkt no alas aiz astes. Alas parasti ir diezgan šauras, resnās gjurzas nekādi nevar tajās apgriezties, lai liktu lietā savu draudīgāko ieroci - indeszobus.

Gjurzas ķermenis ir neparasti spēcīgs un muskuļains, pieaugušu eksemplāru noturēt roka nav viegli. Sajūtot kustību ierobežojumus, gjurza sāk tik enerģiski raustīties, ka var pati sev pārlauzt mugurkaulu. Šādas aktivas pretestības brīžos nekādā gadījumā nedrīkst čūsku izlaist no rokām, citādi satracinātais rāpulis nekavējoties metīsies virsū savam gūstītājam. Straujo un spēcīgo kustību mērķis ir atsvabināt galvu un iecirst indeszobus ķērāja rokā, kas cieši tur čūsku kakla rajonā. Lielo indīgo čūsku indeszobi miera stāvoklī piekļaujas augšžoklim. Atverot muti, indeszobi nolaižas perpendikulāri žoklim. Dažreiz satracināta gjurza tik atri aizver muti, ka indeszobi nepaspēj atgriezties vietā un caurdur apakšžokli. Šāds pavērsiens ir īpaši bīstams čūsku ķērājam, kuram ik mirkli jābūt gatavam visneiedomā- jamākām gjurzas draņķibām.

Gjurzu naidīgums un ļaunums ir neizmērojams, niknumā tās sakož viena otru un nereti iet bojā. Šo čūsku pretīgais raksturs un paradumi nav atkarīgi no vecuma. Mazie čūskulēni (izšķiļoties tie ir 25 cm gari) visai drīz sāk līdzināties niknajiem vecākiem. Velti ir cerēt uz šo jaunuļu pieredzes trūkumu un miermīlību, uzbrukuma straujuma ziņā tie noteikti neatpaliek no pieaugušajiem īpatņiem.

Šie rāpuļi baidās tikai no čūsku ērgļiem un respektē cilvēku. Ignorējot šo apstākli, gjurzas bieži mitinās cilvēka apdzīvotu vietu tuvumā. Izsvēpināt tās laukā no slēptuvēm nav nekāds vieglais un pateicīgais darbs.

Čūsku ķērāji atstāstīja gadījumu, kurš spilgti raksturo šī rāpuļa nelāgo dabu. Beidzot darbu, kāda meiteņu grupa pa taciņu virzījās pāri laukam. Pēkšņi atskanēja spalgs kliedziens - putekļu mākonī uz taciņas zemē gulēja meitene. Saskrējušās draudzenes ar šausmām vērās viņas zilēt sākušajā sejā un sāpēs līdz asinīm sakodītajās lūpās. Ejot nedaudz iepakaļus, nelaimīgajai kājā bija iekodusi gjurza. Meitene iekliedzās un, nokratījusi nost pretīgo rāpuli, metās bēgt. Saniknotā čūska sekoja meitenei, līdz viņa paklupa un nokrita zemē. Gjurza momentā uzbruka otrreiz - kakla rajonā. Pretindes seruma iešļircināšana un citi ārstu pūliņi šoreiz nedeva nekādus rezultātus, meitene nomira pēc pāris stundām.

Gjurzas koduma rezultātā cilvēka organismā tiek ievadīti ap 50 mg indes, kura toksiskuma ziņā atpaliek tikai no kobras indes. Gjurzu indes sastāvā ietilpst bioloģiski aktīvas vielas, kas ārda sarkano asinsķermenīšu - eritrocītu apvalkus un asinsvadu sienas. Eritrocīti ir skābekļa trans- portelementi asinsrites sistēmā. To funkcijas traucējums indes iedarbības rezultātā drīz vien izraisa neskaitāmas iekšējas un zemādas asiņošanas, asinsvadu aizsprostoju- mus un tūsku koduma vietā. Saindēšanās klīnisko ainu papildina stipras sāpes koduma vietā, galvassāpes, reiboņi un vemšana. Laikus nesniedzot kvalificētu medicīnisko palīdzību, ātri iestājas dziļa nesamaņa un nāve. Vidējie statistikas dati liecina, ka dzīvību neizdodas izglābt katram desmitajam.

Čūskas koduma brūce ir divu indeszobu atstātie punkti.

starp kuriem gandrīz nemanāmas ir divas rindas ar parasto zobu pēdām. Pēc gjurzas uzbrukuma koduma vietā veidojas ilgi nedzistošas, grtiti ārstējamas brūces, kuru malas vēlāk pārklājas ar asiņainām čūlām. Gjurzu indes sastāvā ietilpstošais hemoragīns var izraisīt audu nekrozi koduma apvidū. Pat vairākus mēnešus pēc izārstēšanās koduma vietā cilvēks var sajust spēcīgas, asas sāpes.

MAMBA. TROPU LĀSTS

Mambas pieder kobru jeb indeszalkšu dzimtai. Tās dzīvo Āfrikā, mitros tropu mežos uz dienvidiem no Sahāras tuksneša. Mamba ir vietējo iedzīvotāju apzīmējums šīm čūskām, tas iegājies arī zinātniskajā apritē. Šīs garās un slaidās, tievastainās čūskas pielāgojušās dzīvei tropu mežu lapotnē. Tās var sastapt ari krūmājos un atklātās vietās, dažreiz mambas ielien cilvēku apdzīvoto vietu teritorijās. Mambām ir šaura, gracioza galva un lielas acis. Augšžokļa divi priekšējie zobi ir palielināti. Barojoties koku vainagos, šis pielāgojums palīdz noturēt laupījumu. Mambu galvenie barības objekti ir sīki mugurkaulnieki: putni, ķirzakas un dažādi grauzēji. Mambas inde ir ārkārtīgi spēcīga, grauzējs tiek nonāvēts dažu sekunžu laikā. Mambas ir apbrīnojami ātras un veiklas, parasti uzbrūk zibenīgi, bez brīdinošu pozu demonstrēšanas. Mambu zaļais, reizēm tumšāk plankumainais krāsojums brīnišķīgi harmonē ar apkārtējo vidi. Šī iemesla dēļ cilvēks reizēm var bīstami pietuvoties zaru biezoknī grūti pamanāmai čūskai. Tas viss rada visai pamatotas bailes no šiem indīgajiem rāpuļiem.

Uzbrūkot vai aizsargājoties, mambas šķēršļotā apvidū var attīstīt 32 km/h lielu ātrumu. Kad mamba metas uzbrukumā, gaisā paspējam pamanīt tikai nelielu putekļu mā- koniti. Taisnības labad jāpiezīmē, ka šo rekordātrumu mamba spēj īstenot īsā, 40-50 m garā posmā. Mambas indes krājums ir pietiekams ziloņa nogalināšanai. Cilvēks no mambas koduma var nomirt pusstundas laikā.

Starp mambām (pavisam to ir 5 sugas) slavenākās ir melnā un zaļā mamba. Melnās mambas ķermeņa garums var pārsniegt 4 m. Melnās mambas mugura ir tumši brūnā vai melnā krāsā, bet vēders - netīri balts vai brūngans. Tās ir sastopamas no Senegālas līdz Somālijai, no Etiopijas līdz Dienvidāfrikai. Šī mambu suga nav pielāgota dzīvei kokos, tā parasti uzturas skrajmežos un krūmājos. Iztraucēta vai sakaitināta melnā mamba plati atver muti, pūloties iebaidīt pretinieku. Zaļā mamba ir tipisks koku iemītnieks un visu mazo putnu bieds. Rietumu mambu var sastapt ne tikai mežā, bet arī atklātās vietās. Medījot pārsvarā grauzējus, šī mambu suga visbiežāk parādās ciematu teritorijā, ceļa malās, notekūdens grāvju tuvumā un pat ielien dzīvojamās telpās.

Pārlasot kaudzīti grāmatu par ceļojumu gaitām un vietējo dzīvi Āfrikā, gandrīz ikvienā noteikti atradīsiet pieminam fatālas tikšanās gadījumus tieši ar šīm Āfrikas čūskām. Tur viena mamba iekodusi pēc kārtas pieciem buļļiem, tie visi krita. Citur mamba sakodusi trīs līdz zobiem bruņotu vīru zirgus, kuri drīzumā nobeidzās. Herpetologs Dž. Fitusim- mone dokumentējis kādu šausmīgu, ar šīm čūskām saistītu stāstu. Reiz kāds fermeris medībās nošāva mambu. Gribēdams izjokot sievu, viņš nolēma beigto rāpuli novietot sievas guļamistabā. Dodoties mājup, mednieks vilka savu medību trofeju pa zemi. Viņš, protams, nenojauta, ka tā ir mambas mātīte. Viņš nezināja ari to, ka mambu tēviņi vairošanās periodā atrod mātītes ar to anālo dziedzeru izdalīto vielu starpniecību. Fermeris pēc iespējas dabiskāk centās iekārtot beigto čūsku sievas apartamentos. Pēc kāda laika viņš izdomāja ticamu iemeslu un palūdza sievu aiziet uz savu istabu. Jokdaris gaidīja šausmu pilnu kliedzienu, taču nezin kāpēc viss bija aizdomīgi kluss.

Traģēdija bija norisinājusies zibenīgi ātri. Ievērojot klasiskā melnā humora likumus, tagad bija pienācis laiks kliegt viņam pašam, jo, atverot guļamistabas durvis, viņš ieraudzīja sievas līķi, beigto čūsku un galveno traģēdijas vaininieku - saniknotu mambas tēviņu. Apmēram līdzīgā stilā rodas pusfantastiski mīti par čūsku spēju atriebt savu su- gasbrāļu vai partneru nāvi.

ĒĢIPtes kobra (gĀja)

Šī skaistā, līdz 2 m garā čūska sastopama Palestīnas dienvidos, Ziemeļaustrumāfrikā un Arābijas pussalā, retāk Āfrikas kontinenta ziemeļaustrumos. Rietumāfrikas tropu mežos Ēģiptes kobra nedzīvo. Tās ķermeņa mugurpuses krāsa variē no gaiši dzeltenas līdz tumši brūnai, vēders parasti ir gaišs. Ēģiptes kobrai, ieņemot draudu pozu, kakla rajonā redzamas pāris platas, tumšas svītras. Šīs kobras izplestā «kapuce» nav tik spēcīgi izteikta kā Indijas kobrai. Dažu eksemplāru ķermeņa krāsojumā mijas platas tumšbrūnas un gaiši dzeltenas joslas.

Ēģiptes kobra ir dienasaktīvs rāpulis, medī dažādus sīkus zīdītājus, putnus, abiniekus un ķirzakas. Dzīves lielāko daļu šī kobra pavada uz zemes, tā diezgan veikli peld un rāļ> jas kokos. Ēģiptes kobru var sastapt praktiski visur - pus- tuksnešos, tuksnešos, kalnos un pat lauksaimniecībā izmantojamās zemēs. Šo kobru iemīļotās uzturēšanās vietas ir krūmiem apaugušas sagruvušu māju drupas un lieli akmeņu krāvumi. Šādu dabisku slēptuvju tuvumā ieraudzīt šo kobru var diezgan bieži.

Efektīgās ārienes un indes iedarbīguma dēļ (cilvēks var nomirt 15-20 minūšu laikā) Ēģiptes kobra jau izsenis saistījusi cilvēku uzmanību. Šī čūska pamatoti pretendē uz pasaules slavenākās čūskas titulu. Šo kobru godāja un cienīja Senaja Ēģiptē - tā bija dižuma un varenības simbols. Ēģiptes kobras attēls rotāja faraonu galvassegas. Daudzu sengrieķu un seno romiešu rakstnieku un domātāju darbos var lasīt atsauces un izbrīnu par ēģiptiešu māņticīgo pietāti pret šo rāpuli. Antīkais dabaspētnieks Plīnijs darbā «Dabas vēsture» raksturo Ēģiptes kobras kā naidīgus un ļaunus radījumus. Dzīvojot pa pāriem, šīs čūskas viena partnera vardarbīgas nāves gadījumā noteikti atmaksā slepkavam. Neapturamu atriebības tieksmju vadīts, otrs partneris seko pāridarītājam un atrod viņu pat liela cilvēku pūļa vidū. Daudzi ēģiptieši ir citās domās par šo čūsku, viņi to nepieradina, bet audzē kopā ar bērniem, kuriem kobras nenodara nekādu ļaunumu.

Senos laikos Ēģiptes kobras tika izmantotas kā drošākais līdzeklis dažādu nelabvēļu aizraidīšanai viņsaulē. Izradot sevišķu pretimnākšanu uz nāvi notiesātajiem, viņu publisko sodīšanu bieži aizstāja ar iespēju klusi aiziet pie tēviem šīs čūskas indes iedarbības rezultātā. Augusta Oktaviāna armijai iebrūkot Ēģiptē (30. g.p.m.ē.), viltīgā Kleopatra saprata, ka izlauzties brīvībā neizdosies. Padzirdējusi par Oktaviāna plāniem iekalt viņu zelta ķēdēs un vadāt pa Senās Romas ielām, Kleopatra nolēma noslēgt rēķinus ar dzīvi un pavēlēja atnest indīgu čūsku. Tā bija saritinājusies nezināma zemnieka atnestā vīģu groza dibenā. Kapenēs dega spožas lāpas, tika kūpināts vīraks un mirres, Ēģiptes pēdējā valdniece mierīgi gulēja. Piecēlusies viņa pavēlēja atnest svētku drēbes. Uzvilkusi tās mugurā, viņa ar adatas dūrienu pamodināja indīgo čūsku. Acumirklī sekoja gandrīz nemanāms sakaitinātās čūskas dzēliens valdnieces rokā. Dažu sekunžu laikā apziņa sāka aptumšoties, Kleopatra slīga mūžīgā miegā, tādējādi pasargājot sevi no spīdzināšanas un romiešu leģionāru izsmiekla. Augustam Oktavi- ānam adresētajā pirmsnāves vēstulē Kleopatra lūdza viņu cilvēcīgi apglabāt Saņēmis šo vēstuli, viņš nekavējoties nosūtīja pie Kleopatras kalpus un pūšļotājus, kas mācēja izsūkt indi no brūces. Kad romieši ielauzās valdnieces kapenēs, bija par vēlu - viņa jau bija mirusi. Čūska bija nezin kur pazudusi.

Ēģiptes kobra reizēm mēdz būt diezgan nejauka un nelaiž garam izdevību uzbrukt cilvēkam. Tā nekad nebēg no pretinieka, ieņemot brīdinošo aizsardzības pozu ar izplesto «kapuci». Pamatīgi sakaitināta, čūska pati pāriet uzbrukumā. Reiz kādam naturālistam tik tikko izdevās izglābties no šīs kobras negaidīta uzbrukuma. Aizrāvies ar pustuks- neša augu ievākšanu, viņš tikai pēdējā brīdī ievēroja kobras straujo virzību. Apgriezties apkārt vairs nebija laika, un naturālists sāka skriet atmuguriski. Saniknotā čūska sekoja viņam pa pēdām un droši vien būtu drīz panākusi. Taču bīstamās medības beidzās visnegaidītakajā veidā - skrienot ačgārni, dabas draugs uzskrēja virsū skudru pūznim un nokrita uz muguras. Guļot uz zemes, izbīlī sirdij salecoties, ar aizturētu elpu viņš ar acīm sekoja lielā ātrumā garām pa- skrējušai čūskai. Acīmredzot dusmu aklumā čūska nebija viņu pamanījusi nokrītam. Šoreiz botāniķim paveicās, viņš tika sveikā ar dažiem skudru kodumiem. Āfrikas burvji un pūšļotāji bieži izmanto kobras savos maģiskajos rituālos. Šie vīri kobras ķer ļoti vienkārši: vienīgais viņu ierocis ir gara, izturīga nūja, kam galā uzsiets lupatu vīkšķis. Ar šo veidojumu rokās burvji apseko klinšu spraugas un akmeņu kaudzes, līdz izdzird kobras naidīgo šņākšanu. Ēģiptes kobrai ieņemot draudu pozu, pūšļotājs to kaitina ar pagarās nūjas palīdzību. Niknumā kobra iecērt zobus lupatu vīkšķi. Strauji paraujot nūju atpakaļ, nereti izdodas uzreiz čūskai nolauzt indeszobus. Drošības un čūskas nogurdināšanas dēļ šī manipulācija tiek izpildīta atkārtoti. Tad ar veiklu nūjas kustību pūšļotājs piespiež čūskas galvu pie zemes, saņem to pie kakla un vēlreiz pārliecinās par indes esamību rāpuļa mutē.

Ēģiptes kobra diezgan labi iejūtas nebrīves apstākļos, serpentārijos labprāt apēd tai piedāvātos sīkos putnus vai grauzējus. Ziemā šī kobra kļūst kūtra un gurdena, atsakoties no barības. Pārējā laikā Ēģiptes kobra ir ļoti aktīva, šai čūskai nepieciešama samērā plaša telpa. Ievietojot vienā būri vairākas kobras, to starpā laupījuma dēļ izceļas nežēlīgi strīdi un kautiņi, kas dažreiz beidzas ar vienas nesaticīgās kaimiņienes bojāeju.

Ēģiptes kobra, tāpat kā tās Indijas radiniece, bieži tiek izmantota čūsku dīdītāju ielu izrādēs, kas ir diezgan iecienīta izprieca vietējo iedzīvotāju un tūristu vidū.

ODŽU DZIMTA. NĀVES MASKA

Šīs dzimtas čūskām ir sarežģītākais un perfektākais nogalināšanas aparāts. Dažu odžu indeszobu garums sasniedz 4 cm. Tikai cieši piekļaujoties augšžoklim, šāda izmēra nāvējošie ieroči ievietojas čūskas mutē.

Acu orbitu augšējā malā odzēm ir neliels valnītis, kas sevišķi izteikts ir veciem indivīdiem. Šis valnītis piešķir odžu stiklainajam skatienam īpaši nopietnu, pat draudīgi niknu veidolu. Odzēm nav raksturīgs atbaidošs vai brīdinošs ķermeņa krāsojums, ko citu dzimtu čūskas demonstrē ienaidnieka iebiedēšanai. Odzes parasti nebrīdina par savu atrašanās vietu, tās cenšas palikt nemanāmas, aizlīst projām vai gulēt nekustīgi. Bezizejas gadījumos odzes saritinās kamolā un nikni šņāc. Ja odzei nejauši uzkāpj virsū, tā kož nekavējoties.

PARASTĀ ODZE. FLEGMĀTISKAIS MŪDZIS

Šī indīgā čūska sastopama visā Eirāzijā - no Lielbritānijas līdz Sahalīnai, Ziemeļeiropā, Viduseiropā un

Vidusāzijā. Parasto odzi diezgan viegli var atšķirt no citiem mūsu mežos sastopamiem rāpuļiem.

Parastās odzes galva ir trisstūrveidiga, nedaudz saplacināta, purna gals ir mazliet noapaļots. Galvas aizmugurējā daļa ir resnāka par kaklu. Šīs odzes garums parasti ir ap 70 cm, atsevišķu rekortleksemplāru garums var sasniegt 1 m. Odžu mātites ir lielākas par tēviņiem. Odžu ķermenis ir ievērojami resnāks par kakla daļu, tas ir mazliet saplacināts vēdera rajonā. Vairumam odžu astes ir īsas un strupas.

Odžu ķermeņa krāsa ir ļoti dažāda. Uz muguras parasti ir raksturīgs tumšs līkloču zīmējums, kam abās pusēs novietoti rombveida vai ieapaļi plankumi. Ķermeņa mugurpuse parasti ir pelēka, brūngana vai sarkanīgi brūna. Odžu tēviņu krāsojums vienmēr ir gaišāks nekā mātītēm. Uz odžu galvas nereti saskatāms x veida tumšs plankums. No acīm līdz mutes kaktiņiem stiepjas melnas joslas. Parastā odze var būt sarkanīgi brūna vai pilnīgi melna, bez zigzagveidīgā zīmējuma. Ziemeļu platuma grādos (ari Latvijā) šīs melnās formas sastopamas diezgan bieži. Tās ir diezgan līdzīgas zalkšiem; vājā apgaismojumā sajaucot šīs abas čūskas, cilvēki ne reizi vien nonākuši visai nepatīkamās situācijās.

Odzes ir flegmātiskās un nesteidzīgas čūskas. Tās dzīvo izcirtumos, purvu malās, pļavās, krūmājos un ar zāli apaugušās mežmalās. Odzes samērā bieži ielien dārzos un mazdārziņos. Barību odze meklē dienā, mūsu platuma grādos ipaši aktīvas tās ir karstā un saulainā laikā. Vidusāzijas pustuksnešos parastās odzes ir naktsaktīvi rāpuļi. Pieaugušas odzes medī peļveidīgos grauzējus, jaunus kurmjus, ciršļus, vardes, ķirzakas uz uz zemes ligzdojošo putnu mazuļus. Dažreiz odze neatsakās ari no kukaiņiem. Odze zibenīgi iecērt indeszobus medījumā, nogaida indes iedarbību un tikai pēc kāda laika atkal pierāpo pie upura. Pārliecinājusies, ka upuris ir beigts, odze to aprij, piepalīdzot ar parastajiem zobiem.

Atklātā, līdzenā vietā odzes pārvietojas diezgan ātri.

Odzes diezgan labi peld. Sakaitināta odze šņāc un parasti saritinās gredzenā, ievelkot galvu ši veidojuma centrā. Šī galvas ievilkšana ir gaidāmā odzes uzbrukuma droša pazīme. īstais uzbrukums notiek, strauji izmetot uz priekšu ķermeņa priekšējo daļu. Satracinātas odzes cenšas iekost visam apkārt esošajam: sūnām, zariem, akmeņiem, pat savai un dažādu priekšmetu ēnām. Parastās odzes indes iedarbības pētījumi rāda, ka pēc dzēliena cilvēks var nomirt 2-3 stundu laikā, dažreiz - pēc trīs nedēļām. Ne visi odzes dzēlieni ir nāvējoši, bojā iet katrs desmitais. Protams, indes iedarbība ir atkarīga no koduma vietas, cilvēka organisma pretestības spējām un medicīniskās palīdzības sniegšanas savlaicīguma. Visbiežāk cilvēki cieš savas neuzmanības dēļ. Čūskas nereti mēdz koncentrēties lielā skaitā noteiktās vietās. Reizēm viena hektāra platībā var uzskaitīt ap 100 parasto odžu, šajās vietās veidojas īsti rāpuļu perēkļi. Iekļūstot šādā teritorijā, cilvēki nevilšus pakļauj sevi lielām briesmām. Odzes pašas cilvēkam neuzbrūk, parasti mēģinot klusi un nemanāmi nozust. Taču neuzmanīgas rīcības rezultāts ir zibenīgs odzes pretuzbrukums.

Odzes koduma rezultātā cilvēka asinīs tiek ievadīta sīka indes pilīte, kuras iedarbības mehānisms reizēm ir visai neprognozējams. Par to pārliecinājās kāda Vācijas iedzīvotāja. Viņai 19 gadu vecumā iekoda parastā odze. Viņa pat lāgā nebija šo kodumu sajutusi un nepievērsa tam nekādu uzmanību. Drīz vien kāja sāka strauji uztūkt, asas sāpes izplatījās pa visu ķermeni. Sieviete vairs nespēja iet tālāk, tikai ar mātes palīdzību viņa kaut kā aizvilkās līdz mājai. Nekavējoties tika izsaukts ārsts, kurš darīja visu iespējamo. Pēc ilgstošas ārstēšanas sieviete atveseļojās, taču juta pastāvīgas sāpes kājā, kura reizēm pārklājās ziliem, dzelteniem un sarkaniem plankumiem. 40 gadu vecumā sāpes kājā pārgāja, taču strauji sabojājās redze - nelaimīgā sieviete apmēram 2 gadus bija pilnīgi akla. Intensīvas ārstēšanas rezultātā redze pamazām atjaunojās, bet atkal atsākās sāpes visā ķermenī, īpaši rokās un kājās. Drīzumā sieviete kļuva kurla. Dzirde neatjaunojās un sāpes locekļos nerimās līdz pat sievietes nāvei 60 gadu vecumā.

īpaši sāpīgs un bīstams ir odzes kodums galvas apvidū (sejas daļa). Sājos gadījumos nāve var iestāties ļoti ātri, vēl pirms medicīniskās palīdzības sniegšanas. Odžu indes graujošā darbība galvenokārt skar asinsrites sistēmu, saārdot asinsvadu sieniņas. Koduma vietā redzama tūska, pēc kāda laika visā ķermenī sākas zemādas asinsizplūdumi. Cilvēka veselībai daudz bīstamāki ir dažādās organisma vietās notiekošie iekšējie asinsizplūdumi un asiņošanas. Asinsvadus nosprosto asins recekļi - trombi, nereti notiek asinsizplūdumi smadzenēs - insulti. Pasliktinās sirdsdarbība, sākas spēcīgas galvassāpes un vemšana, cilvēks bieži iekrīt bezsamaņas stāvoklī. Pat pēc izārstēšanās odzes indes negatīvā iedarbība var izpausties gadiem ilgi.

ŠŅĀCOŠĀ BITISODZE. KODUMS BEZ VILCINĀŠANĀS

Šņācošā bitisodze ir pazīstamākā un visplašāk izplatītā Āfrikas odze. Šīs resnās čūskas vidējais garums ir 1 m, īpaši lielu eksemplāru garums var sasniegt 1,5 m. Masīvās, trisstūrveida galvas virsu klāj sīkas, grubuļainas zvīņas. Uz tumšā fona izceļas divas platas joslas, kuras stiepjas no acīm uz deniņiem un savā starpā ir savienotas ar gaišu šķērssvītru. Spēcīgais rāpuļa ķermenis parasti ir pelēcīgi dzeltens vai brūngans. Čūskas muguru rotā dažas pusmēness formas gaiši dzeltenas svītras. Šo veidojumu asie gali vērsti čūskas galvas virzienā, tie beidzas kakla rajonā ar tumšbrūniem, neregulāriem plankumiem. Čūskas astes virzienā šīs gaišās joslas sadalās divās simetriskās ovālu plankumu rindās. Čūskas resnais ķermenis beidzas ar īsu, strupu asti. Šņācošās bitisodzes areāls sniedzas no Marokas līdz Āfrikas kontinenta dienvidiem, tā sastopama ari Arābijas pussalā. Šī odze dzīvo zāļu stepēs un savannās, sausos skrajmežos un lauksaimniecībā izmantojamās zemēs. Medījot žurkas un peles, tā nereti ieklīst ciematos. Šis rāpulis nedzīvo bezūdens tuksnešos un biezos, mitros tropu mežos, tāpēc tā nav sastopama Sahara un ekvatoriālajā Rietumāfrikā. Dienu šņācošā bitisodze pavada nekustīgi saritinājusies biezajā zālē vai līdz pusei ierakusies smiltīs. Tā aktivizējas vakara stundās un naktīs dodas medībās. Ari nakti šīs čūskas pārvietojas visai lēnīgi, laiku pa laikam apstājoties un uzglūnot kādam peļveidīgajam grauzējam. Ieraugot laupījumu, šņācošā bitisodze strauji uzbrūk un zibenīgi iecērt upurī savus indeszobus. Tās ēdienkartē ietilpst žurkas, peles un citi grauzēji, retāk - putni, ķirzakas un abinieki. Inde iedarbojas 1-2 minūšu laikā, pēc tam odze aprij laupījumu. Medījuma ietīšanas procesa sākumā šņācošā bitisodze izmanto kustīgos indeszobus, ar kuriem laupījums tiek ievirzīts dziļāk rīklē. Tad savu darbu uzsāk spēcīgi attīstītie kakla muskuļi. Šāda indeszobu papildu izmantošana novērota arī Gabonas bitisodzēm.

Šņācošā bitisodze ir oldzīvdzemdētāja. Parasti šīs odžu sugas mātītei piedzimst 30-40, retos gadījumos - pat 70 mazuļu. 1974. gadā Dvūrkrāloves (Čehija) zooloģiskajā dārzā 1,5 m garai mātītei tika konstatēts mazuļu rekord- skaits - 156. Jaunie 15-20 cm garie čūskulēni ir ļoti aktīvi, tiem ir lieliska apetīte. Herpetologs doktors Švaicers, kurš rūpējās par šādiem mazuļiem, pirmās nedēļas baroja tos ar vardulēniem un jaundzimušām pelēm. Čūskulēni aktīvi metās virsū piedāvātajai barībai. Reizēm rijīgie čūskulēni uzklupa saviem brāļiem. Ne reizi vien Švaicers bija spiests atbrīvot kāda čūskulēna ķermeņa priekšējo daļu no rijīgā radinieka barības vada. Laikus veicot šādu atsvabināšanas operāciju, daļēji ierītā čūskulēna tālākai attīstībai nekas ļauns nenotika. Pēc diviem mēnešiem mazo čūskulēnu garums sasniedza 30-40 cm. Dzimumgatavību tie sasniedz pēc diviem gadiem.

Šņācošā bitisodze ir ārkārtigi bīstama cilvēkiem, sevišķi naktīs, kad tā ir īpaša aktīva un kož bez vilcināšanās. Nakts medību laikā šie rāpuļi, sekojot dažādiem peļveidīgajiem grauzējiem, mēdz uzrāpties krūmos un kokos. Neuzmanīgs gājējs var tumsā viegli tai uzskriet virsū, un parasti šādas satikšanās rezultāts cilvēkam var izrādīties visai bēdīgs vai pat traģisks. Dienā odzes krāsojums lieliski maskē to uz brūnās augsnes un izkaltušās zāles fona, tāpēc, neuzmanīgi pārvietojoties, diezgan viegli var uzkāpt tai virsū. Līdz 3 cm garie indeszobi garantē koduma efektivitāti. Šīs odzes indei ir augsta toksiskuma pakāpe. Izpaliekot savlaicīgai medicīniskai palīdzībai, mirstība no šņācošās bitisodzes koduma var sasniegt 15-20% līmeni. Reģistrētais relatīvi nelielais sakosto cilvēku skaits izskaidrojams ar šīs odzes kūtrumu un gurdenumu dienas laikā. Ir jāpieliek daudz pūļu, nepieciešamas īpašas un atkārtotas manipulācijas, lai pa īstam sakaitinātu šo čūsku. Uzmanīgi un mierīgi apejoties ar šo rāpuli, dienas laikā to var pat paņemt rokā, īpaši nebaidoties tapt sakostam. Dažreiz afrikāņu bērni dienā savā nodabā bezbēdīgi rotaļājas ar šo čūsku. Nokaitināta odze kļūst ārkārtīgi bīstama un agresīva; palielinoties ķermeņa apmēriem, tā skaļi, draudīgi šņāc. Šādā uzbudinātā stāvoklī šņācošā bitisodze nereti izdara zibenīgus un precīzus «izmetienus» gandrīz visā savā garumā.

GABONAS BITISODZE

Gabonas bitisodzes resnā ķermeņa garums ir gandrīz 2 m, atsevišķu eksemplāru masa ir 7-8 kg. Šīs odzes krāsojums ir apbrīnojami krāšņs: sarežģīto rakstu veido dažādas ģeometriskas figūras un fantastisks sulīgu krāsu - baltas, melnas, rozā, purpura, brūnas un zilganpelēkas - sajaukums.

Gabonas bitisodze ir visai mierīgs, pat flegmātisks rā- pūlis. Taču riesta laikā tā iedveš patiesas šausmas vietējiem iedzīvotājiem, jo kļūst neticami agresīva. Šajā laikā ievērojami pieaug šīs odzes indes toksiskums. Tā pārstāj vairīties cilvēka, gluži otrādi - pati meklē šādu tikšanās iespēju, kas cilvēkam parasti beidzas letāli. Zibenīgs milzīgo indeszobu kodums neaizsargātās potītes apvidū - un nelaimīgo neviens vairs nav spējīgs izglābt. Velti ir mēģināt piededzināt koduma vietu ar degošu pulveri, griezt ārā veselu miesas gabalu vai censties ar muti izsūkt indi no brūces. Jāsaka, ka pēdējā metode speciālistu vidū skaitās visiedarbīgākā.

Drīz pēc Gabonas bitisodzes koduma kāja stipri pie- pamst. Ja cietušais ir baltās rases pārstāvis, kāja krāsojas zilgani violetā krāsā. Tumšādainajiem afrikāņiem koduma vieta kļūst vēl tumšāka. Taču tālākās mocībās rasu piederībai un ādas krāsai nav nekādas nozīmes. Ārprātīgas sāpes izjūt visi šīs čūskas sakostie. Mežonīgas sāpes sākas apmēram pusstundu pēc koduma, pat visvīrišķīgākajiem cilvēkiem tās izturēt nav pa spēkam. Šausmīgās sāpēs nelaimīgie kliedz nepārtraukti vairākas stundas no vietas, indes pakāpeniskas iedarbības dēļ agonija var ilgt vairākas diennaktis. Uz cilvēka lūpām parādās putas, izvalbītās acis spiežas ārā no orbītām, brīžiem ķermenis spēcīgi raustās krampjos. Dažreiz īsi pirms nāves sakostie sajūk prātā, kas varbūt daļēji atvieglo viņu ciešanas. Golu tautības vietējo iedzīvotāju sens paradums ir nogalināt šīs odzes sakostos cilts piederīgos. Humānu apsvērumu dēļ šī tradīcija tika strikti ievērota vēl pavisam nesenā pagātnē.

Indes spēcīguma ziņā Gabonas bitisodze ievērojami apsteidz savu attālo Eiropas radinieci, kuras kodums, kā zināms, visos gadījumos nebūt nav nāvējošs. Vienīgais līdzeklis glābt sakosto ir steidzīga pretindes seruma ievadīšana cilvēka organismā. Seruma glabāšanai nepieciešams ledusskapis, jo tropu tveicē šī pretinde ātri sabojājas un zaudē efektivitāti. No šīs nāvi nesošās čūskas koduma itin labi pasargā biezas ādas stulmzābaki, jo tās kodums retos gadījumos notiek augstāk par celi.

Dažreiz Gabonas bitisodze mēdz apmeklēt apdzīvotas vietas. Reaģējot uz cilvēka ķermeņa izdalīto siltumu, šī čūska nekļūdīgi atrod uz zemes guļošus cilvēkus un ieritinās viņiem blakus. Ja cilvēks guļ uz muguras, šī čūska mēdz saritināties tieši uz viņa krūtīm. Ja šajā brīdī cilvēks pamostas vai izdara straujas, neapdomīgas kustības, čūska nekavējoties uzbrūk. Savukārt, ja guļošajam, miegā pagriežoties, izdodas čūsku neaizķert, no rīta tā parasti dodas savās gaitās. Aprakstīti vairāki gadījumi, kad afrikāņi, sajūtot Gabonas odzes masīvo gredzenu klātbūtni, nekustīgi mēģinājuši sagaidīt saullēktu, kad beidzot čūska pametīs viņu guļvietu. Vēl traģiskāka situācija veidojas gadījumos, ja čūsku guļošā tuvumā pamana viņa tuvinieki: piemēram, māte - bērna tuvumā vai sieva - blakus virām. Šajos gadījumos atliek saglabāt pārcilvēcisku aukstasinību un cerēt, ka guļošais pēkšņi nepamodīsies un neiztraucēs šaušalīgo rāpuli. Ne vienmēr šādas pasīvas gaidīšanas beigušās laimīgi. Tikko pamodušies un ieraudzījuši sev blakus masīvo čūsku, cilvēki nav varējuši apvaldīt instinktīvu kliedzienu un gājuši bojā no šīs odzes koduma. Reiz kāda jauna mulate - kuplu, melnu matu īpašniece - pamodās nakts vidū un atklāja uz savām krūtīm saritinājušos Gabonas bi- tisodzi. Nelaimīgā sieviete nekustīgi gulēja, baidoties pakustēties un lāgā pat elpot, un izmisīgi gaidīja rīta blāzmu. Kad beidzot parādījās saule un čūska bija prom, izrādījās, ka jaunā sieviete bija nosirmojusi vienā naktī. Viņas ogļu melnie mati bija kļuvuši sudrabaini sirmi.

ŠKĒPGALVES JEB KUFIJAS. RAIBĀ LENTE

Šīs čūskas savu nosaukumu ieguvušas galvas formas dēļ, tā ir izteikti trisstūrveidiga, bet purns nosmailināts. Kufiju kakls ir spēcīgi sašaurināts, līdz ar to šo čūsku ķermeņa priekšējā daļa tiešām atgādina šķēpu. Vairums šķep- galvju dzivo uz zemes, šīs sugas ir izmēros lielākas. Sugām, kas pielāgojušās dzīvei kokos, ir spēcīgi izteikta tvērējaste. Šīs koku kufijas ir ļoti indīgas, un to kodums ir bīstams cilvēkam. Kufijas ir labi pazīstamo klaburčūsku tuvākās radinieces.

Kufijām raksturīgs salīdzinoši tievs ķermenis un īsa, spēcīga aste. Tās ir sastopamas milzīgā teritorijā no Himalajiem, Indoķīnas, Indijas un Pakistānas līdz Okeānijas salām un Amerikas tropos.

Bambusu kufija ir 1 m gara čūska zāles zaļā krāsā, pats astes galiņš tai ir spilgti sarkans. Tā sastopama Indijā, Pakistānā, Nepālā, Andamanu un Nikobaru salās. Vietējie iedzīvotāji šo čūsku sauc par «budru-pam». Zaļais krāsojums padara šo kuliju grūti pamanāmu zaļajos džungļu brikšņos. Dienā šī čūska nekustīgi guļ zaros, stingri nofiksējot ķermeni ar spēcīgo asti, un itin mierīgi pielaiž sev klāt cilvēku, ļauj pat sevi paņemt rokās. Taču jāuzmanās no straujām kustībām un čūskas ķermeņa saspiešanas, tad bambusu kufija satrakojas un niknumā kož pa labi un pa kreisi. Par laimi, šīs šķēpgalves kodums cilvēkam nav nāvējošs.

Indīguma ziņā visbīstamākā ir Amerikas tropos, Sentlū- sijas un Martinikas salās dzīvojošā kufija, ko vietējie iedzīvotāji dēvē par «kaisaku» vai «labāriju». Šī kufija ir īsta krūmāju un brikšņu valdniece, terorizējot baltos ieceļotājus un tūristus. Tikai nedaudzi eiropieši uzdrošinās iziet uz lauka vai apmeklēt birztalu bez vietējā pavadoņa, kurš ir labi iepazinis šī rāpuļa dzīvesveidu un raksturu.

Kaisaka ir 2-2,5 m gara, tās krāsojums ir ļoti dažāds: muguras krāsa var būt sarkanīga, dzeltenbrūna, galvas sāni parasti ir brūni, pelēkbrūni vai melni. Pāri galvai virzienā no acīm uz pakausi stiepjas divas melnas svītras. Pāri mugurai stiepjas divas gaišu, neregulāru šķērssvitru rindas. īpaši krāšņi izskatās atsevišķi šīs kufijas eksemplāri ar spilgti sarkaniem sāniem.

Pie šķēpgalvēm jeb kufijām pieder Brazīlijā un Paragvajā visbiežāk sastopamā indīgā čūska - parastā žararaka, kas dzīvo kamposā - zāļu stepē un sausos skrajmežos. Šajā reģionā žararaka ir līdere sakosto cilvēku ziņā, 80-90% no visiem čūsku kodumiem izdara tieši šī kufija. Bez pretindes seruma iešļircināšanas cilvēku mirstība ir 10-12%. Kufijas apdzīvo dažādus biotopus no jūras piekrastes līdz pat kalniem: apstrādātus laukus, purvus, krūmājus un mežus. Kufijas veikli peld, lodā koku lapotnē, dažreiz ieklīst lielās pilsētās, mazos ciematos ielien dzīvojamās istabās. Tropiskie meži burtiski mudž no šīm čūskām. Tās mēdz parādīties cukurniedru plantācijās, rāpot pa ceļiem apdzīvotu vietu tuvumā, draudot uzbrukt pārāk uzmācīgam ziņkārīgajam vai neuzmanīgam tūristam.

Dienā atpūšoties, kufija mierīgi guļ, saritinājusies ciešā kamolā. Iztraucēta tā bultas ātrumā metas virsū miera traucētājam, «izmetot» tā virzienā vai pusi sava auguma. Neveiksmīga uzbrukuma gadījumā kufija atkal saritinās gredzenā. Pie izdevības kufija to atkārto, plati atverot muti un demonstrējot iespaidīgos indeszobus.

Kufijas koduma vieta ātri sapampst, brūces apvidū āda sāk zilēt, parādās zemādas asinsizplūdumi. Sakostajam sākas vemšana un krampji, sāpes sirdī, viņš kļūst miegains. Bez seruma ievadīšanas nāve var iestāties dažu stundu vai dienu laikā. Pat pēc izveseļošanās kufijas uzbrukuma upuris izjūt pastāvīgas galvassāpes un reiboņus, sāpes krūtīs un daļēju muskuļu paralīzi.

Šķēpgalves jeb kufijas barojas ar ķirzakām, sīkiem putniem un žurkām, kuras Sentlūsijas un Martinikas salās viduslaikos ievazājuši eiropiešu ieceļotāju kuģi.

Vislielāko godu izpelnījusies mazāk bīstamā - tempļu kufija. lielā skaitā tās mitinās slavenajā Čūsku templī Penangas salā, kas atrodas Malakas pussalas rietumu piekrastē. Mūku un kulta kalpotāju atgādātas, simtiem šo čūsku guļ zemē svētnīcas pagalmā, karājas kokos un atpūšas upurtraukos.

Tempļu kufija dzīvo mitros mežos, piekrastes mangrovju audzēs. Tā ir naktsaktīva čūska, medī putnus, sīkus grauzējus un ķirzakas. Dienā tempļu kufija mierīgi un slinki gulšņā koku zaros. Darbojoties ļoti uzmanīgi un mierīgi, to var paņemt rokās, īpaši nebaidoties no iespējamā koduma, kas ir visai sāpīgs, taču nav nāvējošs. Izmantojot tempļu kufiju visumā miermīlīgo raksturu, vietējie iedzīvotāji mēdz paņemt pa kādam eksemplāram sev līdzi un iekarināt to pie mājas augoša koka zaros. Viņi ir pārliecināti, ka šīs čūskas klātbūtne nodrošina ģimenes laimi un saticību.

INDIJAS KOBRA (BRILLUČŪSKA).

TEMPĻU ZAGĻU SLEPKAVA

īsto kobru izplatības areāls aptver Dienvidāziju un Āfriku. Vispazīstamākās šīs ģints pārstāve ir Indijas kobra jeb briļļučūska. Indieši šo čūsku dēvē par«nagu». Šai čūskai ir slaids, spēcīgs, līdz 2 m garš ķermenis. Indijas kobra ir viena no bīstamākajām čūsku valstības pārstāvēm.

Noapaļotā un mazliet strupā galva plūdeni pāriet ķermenī. Indijas kobrai ir nelielas acis, galvas virsu sedz palielas vairogveida plātnites. Gluži kā pārējām kobrām, šīs čūskas galvenais ierocis ir ilkņiem līdzīgie indeszobi. Indijas kobras ķermeni klāj līdzenas zvīņas, tās aste ir diezgan gara un tieva.

Briļļučūskas krāsojums ir diezgan mainīgs. Vairumā gadījumu ķermeņa pamattonis ir dzeltenpelēks, brūngans, atsevišķos gadījumos - melns. Indijas kobras visraksturīgākā pazīme ir tās kakla aizmugurējās daļas gaišais briļļu formas veidojums, kas īpaši labi redzams, čūskai ieņemot draudu un aizsardzības pozu. Briesmu gadījumos šī kobra vertikāli paceļ ķermeņa priekšējo daļu, un, turot galvu horizontāli virzienā uz pretinieku, izvirza uz sāniem kakla ribu priekšējos astoņus pārus. Kakla muskulatūrai izplešoties, aizmugures pusē uz izstieptās ādas skaidri parādās briļļveida zīmējums. Tā nozīme ir ļoti liela, šis veidojums pasargā šo kobru no ienaidnieka uzbrukuma no aizmugures. Šo zīmējumu var veidot atstatus novietoti palieli, tumši plankumi, ko savieno lejupejoša gaiša lokveida svītra. Dažiem eksemplāriem redzams tikai viens tumšs plankums ar platām malām baltā krāsā.

Briļļučūska dzīvo visdažādākajās vietās - sagruvušu māju drupās, zem koku saknēm, termītu mājokļos, gravās, akmeņu krāvumos un žagaru kaudzēs. Tās dzīvesvieta bieži atrodas cilvēku mājokļu tuvumā. Indijas kobra ir sastopama augstu kalnos - līdz 2700 m virs jūras līmeņa.

Indijas kobra ir ļoti plastiska un strauja čūska. Tā tiek godāta un cienīta Indijas iedzīvotāju vidū, ar šo rāpuli saistās neskaitāmas leģendas un teiksmas. Indijas faķīrus - čūsku dīdītājus nereti nepatiesi apsūdz veiklās manipulācijās un cilvēku krāpšanā. Pirms ielu izrādēm viņi padarot čūskas pilnīgi nekaitīgas, izlaužot tām bīstamos indeszobus. Protams, faķīru vidū gadās mahinatori, tomēr lielais vairums ir prasmīgi dresētāji, kas pilnībā apguvuši savu audzēkņu paradumus un iepazinuši katras čūskas rakstura īpatnības.

Mūzikas ietekme uz čūskām tiek vērota un pētīta jau kopš seniem laikiem. Kobras šajā ziņā ir «vismuzikālākās» čūskas. Kobras kopumā ir visvieglāk sakaitināmās, nelīdzsvarotākās un neprognozējamākās indīgās čūskas, taču mūzikas skaņas uz šiem rāpuļiem iedarbojas nomierinoši. Ieraugot cilvēku, Indijas kobra vienmēr ieņem draudu pozu, izpleš «kapuci» un lēnām šūpojas, gatavojoties izšķirošajam triecienam. Mūzikas iespaidā «kapuces» veidojums saplok un kobra sastingst. Mūzikai apraujoties, čūska pamazām attopas, pēc brīža tā ir gatava mesties virsū cilvēkam. Indijas kobra nekad nekož bez īpašas vajadzības, bieži izpildot tā saucamos «viltus izklupienus» ar aizvērtu muti, tādējādi mēģinot pretinieku iebaidīt.

Uzskriet šim rāpulim pēkšņi virsū ir iespējams, tomēr vairākums kobru laikus brīdina par savu parādīšanos ar raksturīgo aizsardzības pozu un šņākšanu. Kobra! Dabā tas ir visai iespaidīgs un atmiņā paliekošs skats. Cik daudz cilvēku dzīvību izdzēsusi šīs čūskas inde! Indijas kobra ritmiski šūpojas, vertikāli izslējusi galvu, tai ir uzpūsts kakls. Aukstās, ar blāvu plēvīti aizsargātās acis nemirkšķinot skatās tieši virsū. Lūk, kobra graciozi izliecas un pēc mirkļa, plati atvērusi muti, izdara strauju kustību pretinieka virzienā.

Kobru ķeršanai nepieciešama zināma drosme un izveicība, jo šo čūsku nodzīt, nomocīt līdz pilnīgam spēku izsīkumam, dzenājot to pa lauku, praktiski nav iespējams. Kaut arī tiešā sadursmē kobra nogurst diezgan ātri, tā ir ļoti mobila un, strauji atjaunojot spēkus, atkal iesaistās cīniņā. Indijas kobras darbībām raksturīgs ātrums, smalks aprēķins un maksimāla neatlaidība. Gjurzas pretestība un mēģinājumi izrauties faktiski sākas jau pēc čūskas satveršanas, savukārt Indijas kobra, rīkojoties ļoti piesardzīgi un metodiski, var pusstundas laikā likt krietni pasvīst pat pieredzējušam čūsku ķērājam. Šī kobra nemitīgi snaiksta galvu uz priekšu, ķērājam visu laiku uzmanīgi jāseko, lai indeszobi neskartu rokas. Sagrābjot čūsku kakla rajonā, izlaist to no rokām ir tīrais neprāts, jo rāpulis noteikti paspēs izdarīt savu indes- zobu bīstamo triecienu. Reizēm Indijas kobras pretojas visai sparīgi, cenšoties ar asti aptvert ķērāja kaklu un vienlaikus pūloties atbrīvoties no viņa roku stingrā tvēriena.

Viena no čūsku - to skaitā ari kobru īpatnībām ir to diennakts aktivitātes ritms. Kobras ir siltzemju dzīvnieki, tāpēc varētu domāt, ka tās ir lieliski pielāgotas augstām temperatūrām un saules svelmei. Taču kobras saulē uzturas tikai agrās rīta stundās. Līdzko saule sakarsē zemi, akmeņus un smiltis, Indijas kobras aizrāpo ēnā vai patveras dziļā alā, kurā aizvada dienas tveicīgo daļu. Vakarpusē, vēl pirms tumsas iestāšanās, kobras kļūst dzīvīgākas un dodas medībās.

Oficiālie statistikas dati liecina, ka katru gadu no briļļučūskas un dažādu odžu kodumiem pasaulē iet bojā apmēram 20 000 cilvēku. Galvenās čūsku koduma vietas ir apakšstilbs un roka. Kobras koduma rezultātā brūces rajonā ir dedzinoša sajūta, taču cilvēks neizjūt asas sāpes. Uztūkumi, adas krāsas maiņa un vietējie asinsizplūdumi pēc kobras koduma nav raksturīgi. Pēc pusstundas cilvēku pārņem nepārvarama miegainība, viņš izjūt nespēku kājās. Seko islaiciga apziņas aptumšošanās, pastiprināta siekalu izdalīšanās, mēles un balsenes paralīze, nelaba dūša un vemšana. Cilvēks patstāvīgi vairs nav spējīgs pārvietoties, viņam strauji pasliktinās sirdsdarbība un palēninās elpošanas ritms. Bez steidzamas medicīniskās palīdzības sniegšanas cilvēks var nomirt 2-7 stundu laikā pēc Indijas kobras koduma. Nāves cēlonis bieži ir elpošanas centra paralīze. Kobras indei raksturīga neirotoksiska iedarbība. Tā spējīga bojāt un apstādināt cilvēka eksistencei svarīgu centru darbību.

BUŠMEISTERS JEB SURUKUKU. AGONIJA LIETUSGĀZĒ

Bušmeisters jeb surukuku (Lachesis mutus) ir lielākā indīgā čūska Amerikā. Šī klaburčūsku dzimtas giganta ķermeņa garums var sasniegt 3,6 m. Bušmeistera spēcīgā ķermeņa pamatkrāsa ir dzeltenīgi brūna, čūskas rakstu

veido lielu, tumši brūnu rombu ķēdīte. Katra atsevišķā romba arējās un iekšējās malas ieskauj gaišas aploces. Bušmeisters sastopams Vidusamerikā no Nikaragvas līdz Bolīvijai un Dienvidaustrumbrazīlijai. Šī čūska mīt mitros tropu mežos, uzturoties parasti ūdens tuvumā. Krēslas stundās medī sīkus zīdītājus un putnus. Šīs sugas populācijas blīvums ir neliels, bušmeisteru ieraudzīt dabā izdodas ārkārtīgi retos gadījumos. Brazīlijas pilsētā Sanpaulu atrodas lielākais indīgo čūsku izpētes centrs - Butantana institūts (dib. 1899. gadā). Šī institūta čūskaudzētavai bušmeisters tiek atgādāts apmēram vienu reizi sešos gados. Speciāli šīs čūskas notveršanai organizētās ekspedīcijas uz Amazones upes baseinu vairakkārt beigušās nesekmīgi. 'Ias pierāda, ka šī gigantiskā indīgā čūska ir reti sastopama pat tās iemīļotajās uzturēšanās vietās.

Atšķirībā no citām klaburčūsku dzimtas čūskām bušmeisters ir oldējējs. Mātīte izdēj 10-20 olas un pati rūpīgi tās apsargā. Bušmeisteram ir ļoti attīstīti indes dziedzeri, indes- zobu garums sasniedz 2,5 cm. Koduma laikā šī čūska var ievadīt upura ķermenī 5,6 ml indes, kas toksiskuma ziņā atpaliek no žararakas indes. Surukuku koduma rezultātā novēroti vidēji smagi saindēšanās simptomi. Mirstība (pat bez medicīniskās palīdzības sniegšanas) no šīs čūskas koduma nepārsniedz 10-12%. Bušmeisters ir klaburčūsku tuvākais radinieks, taču tam klabekļa vietā astes galā ir tikai dažas nosmailinātas plāksnītes un dzeloņaini izaugumi. Šīs čūskas biedējošais ārējais izskats padara to par tropisko lietus mežu īstu briesmoni. Tikai bušmeistera retā izplatība samazina iespējamo nelaimes gadījumu skaitu. E. Pepings grāmatā «Pāri Andien uz Amazoni» bušmeistera koduma sekas aprakstījis šādi: «Mani priecēja nemitīgā kolekciju papildināšanās, un 23. decembri es nolēmu nedaudz pastaigāties, lai, kā parasti, krēslas stundā nogāztu ziedošu koku. Tas nebija sevišķi resns un drīz uzgāzās virsū kādam blakus esošam kokam, ieķeroties biezā liānu saaudzē. Es grasījos nocirst man traucējošo koku, taču pēkšņi potītē sajutu asas sāpes, it kā kāds būtu uzpilinājis virsū sakarsētu zīmoglaku. No stiprajām sāpēm nevilšus pat palēcos. Galvā pazibēja doma par tropu mežu indīgajiem dzīvniekiem. Drīzumā es ieraudzīju lielu čūsku, kas bija saritinājusies spirālveidīgi, un tās galva bija augstu izslieta. Nemūžam man neaizmirst šo cinobra sarkano acu zibsnīšanu meža pustumsā, čūskas brūno ķermeni, kas tik tikko bija saskatāms uz iepuvušo lapu un koku mizu fona. Vēl šobaltdien nevaru saprast, kāpēc pirmā doma bija - nekavējoties nosist mūdzi. Lai gan biju bruņojies tikai ar nelielu cirvīti, man tas izdevās. Izmetis beigto čūsku uz taciņas, pēkšņi iedomājos par draudošajām briesmām, jo inde taču iedarbojas ļoti atri. Līdz būdiņai bija kādi piecsimt soļi. Mēģināju veikli steberēt, taču kāja piepampa, es nevarēju uzmīt uz tās. Par laimi, tuvumā atradās Kalderons, kurš nekavējoties ķērās pie operācijas. Pieskrējušie indiāņi, kas pa ceļam uz taciņas bija redzējuši beigto čūsku, korī mierīgi paziņoja, ka ši rāpuļa kodums ir nāvējošs. Jutīgumu zaudējušā koduma vietā iezīmējās 4-5 cm liels zilgans plankums un divi meni punktiņi. Piemērotu instrumentu, protams, nebija pie rokas, un Kalderonam nācās ādu pārdurt ar maisu lāpāmo adatu. Muskuļaudu atsegšanai viņš izmantoja nazi, kurš nekādi nelīdzinājās ķirurga skalpelim. Sāpes bija neciešamas, straumēm sāka gāzties tumšas, gandrīz melnas asinis, jo aizķerta tika kāda vēna. Laikam tas ari mani izglāba. Sevišķi sāpīga bija nokaitētas zelta monētas (vietējie apgalvoja, ka sudraba vai metāla varot tikai kaitēt) vairākkārtēja pielikšana pie asiņojošās brūces. Sāpes pastiprinājās, un brīžiem es sāku zaudēt samaņu. Laiku šķiest nedrīkstēja, apziņas mirklī paķēru zīmuli un uzskricelēju atvadu vārdus dažiem draugiem Limā un tālajā dzimtenē. Klātesošos lūdzu aizsūtīt pierakstus un kolekcijas, pārējo īpašumu novēlēju viņiem. Nokārtojot pēdējās formalitātes, visapkārt viss satumsa… es vairs nesajutu sāpes. Bija jau krietni pāri pusnaktij, kad es nācu pie samaņas. Acīmredzot jaunais organisms bija uzveicis nāvi. Par izglābšanos liecināja nežēlīgs drudzis, sviedri un mokošas sāpes kājā. Arā plosījās vētra, būdiņas jumts neizturēja spēcīgo lietusgāzi, lāses sāka krist tieši sejā. Ar pūlēm man izdevās pakustināt galvu, taču pastumt uzblīdušo ķermeņa pusi nekādi neizdevās. Līdzās nebija neviena drauga, kurš atnestu spirdzinošu dzērienu un aizsargātu no lietus. Sāpes brūces apvidū nerimās vēl vairākas dienas, saindēšanās sekas vēl ilgi lika sevi manīt. Tikai pēc divām nedēļām ar citu palīdzību spēju izvilkties ārā no tumšā kakta un izstiepties uz jaguāra ādas būdiņas priekšā. Bija brīnišķīgs, silts rīts, un lapotnē atskanēja putnu skanīgās balsis. Daba atvērās visā savā krāšņumā, it ka gribēdama pastiept roku kā samierināšanās zīmi tās uzticīgajam bruņiniekam un likt viņam aizmirst pārestības un pārciestās mokas. Stipri iekaisusī brūce bija pastāvīgi jākopj, un viens no indiāņiem iemācījās veikt pārsiešanu. Kājās piecelties es varēju tikai pēc divām nedēļām, lielā brūce dzija mokoši lēni. Sastrutojumam beidzoties, pārgāja drudzis un ari sāpes vairs īpaši nemocīja. Vairs nejutu nekādas saindēšanās sekas, nebija pat periodiski atkārtojošās drudža lēkmes, kas tādos gadījumos mēdz būt. Vienīgi sevī novēroju paaugstinātas nervozitātes izpausmes: nokritušu lapu čaboņa allaž man lika viegli nodrebēt, beigtās čūskas apskate radīja ārkārtīgi nepatīkamas izjūtas. Uanako cilts indiāņi (Peru) dēvē šo čūsku par flamonu vai afanīdu, savukārt Brazīlijā šīs čūskas vietējais nosaukums ir surukuku.»

KARALISKĀ KOBRA JEB HAMADRIĀDA

Karaliskā kobra ir pasaulē lielākā indīgā čūska, tā dzīvo Dienvidaustrumāzijā. Šo milzeni dēvē arī par Indoma- lajas dižkobru vai hamadriādu. Šīs čūskas vidējais garums parasti ir 3,3-3,8 m, atsevišķu rekordeksemplāru garums pārsniedz 5 m. Malakas zooloģiskajā muzejā izstādītā šīs čūskas izbāžņa garums ir 4 m un 57 cm. Uz šīs čūskas galvas aiz pakauša vairogiem lokveidā izvietoti vēl seši papildu vairodziņi. Karaliskās kobras slaidā ķermeņa pamattonis ir dzeltenīgi zaļš vai olīvkrāsā ar šķībi šķērseniskiem melniem plankumiem, kas ķermeņa priekšgalā ir šauri un vāji izteikti, taču virzienā uz rāpuļa asti spilgtāki un platāki. Ir konstatēti ari pelēki šīs čūskas eksemplāri ar oranžu galvu.

Samērā plašā izplatības areāla ietvaros čūskas ķermeņa krāsojums ir visai mainīgs. Jauniem karaliskās kobras indivīdiem šķērssvītras izteiktas daudz spilgtāk. Čūskas dzalk- stījošās acis šķiet bronzas krāsā, tām ir apaļas acu zīlītes un tumši dzeltena varavīksnene. Šīs odzes skatiens ir caururbjošs un ārkārtīgi nepatīkams. Protams, šim skatienam nav nekāda hipnotiskas iedarbības spēka, tomēr daudzos tas vieš māņticīgas bailes un rada neskaitāmas leģendas par šo milzīgo rāpuli.

Karaliskā kobra mīt Indijā (uz dienvidiem no Hima- lajiem), Dienvidķīnā, Indoķīnā un Malakas pussalā. Lielajās Zundu salās (līdz Bali salai) un Filipīnās. Šī čūska sastopama vienlaidus mežu masīvos ar biezu paaugu un zāles stāvu, taču reizēm tā ieklīst arī lauksaimniecībā izmantojamās zemēs. Karaliskā kobra veikli rāpjas kokos un labi peld. Dzīves lielāko daļu šī kobra pavada uz zemes. Tā ir dienasaktīvs rāpulis, kas medī dažādas čūskas. Tās sastāda šīs odzes ēdienkartes lielāko daļu. Karaliskā kobra barojas ne tikai ar neindīgiem zalkšu dzimtas pārstāvjiem. Par tās upuriem kļūst arī indīgās čūskas - bungari, Āzijas koraļļčūskas un citu sugu kobras. Retos gadījumos šī čūska dažādības dēļ mēdz apēst kādu lielu ķirzaku.

Karaliskā kobra ir oldējēja. Pirms olu dēšanas mātīte veido īpašu ligzdu, ar ķermeņa priekšējo daļu apaļā kaudzē sastumjot sausas lapas un koku zarus. Kaudzes centrā iedēj olas, kas virspusē tiek nomaskētas ar lapām. Dējumā parasti ir ap 20, retos gadījumos - 40 olu. Mātīte novietojas uz ligzdas un cītīgi to apsargā, uzbrūkot ikvienam dzīvam objektam, kas iedrošinās tai tuvoties. Dažreiz ari karaliskās kobras tēviņš uzņemas ligzdas apsargāšanu. Šajā laikā hama- driādas ir ārkārtīgi bīstamas. Kodumā tiek ievadīts liels indes daudzums. Šīs kobras inde ir ļoti spēcīga. Tā spējīga nogalināt ziloni, cilvēks var nomirt pusstundas laikā. Briesmu gadījumos karaliskā kobra sāk klusināti «šķaudīt», vertikāli izslien galvu un piepūš apkakli. Visas šīs kustības pavada ilgstoša un skaļa šņākšana. Laiku pa laikam, kobrai pagriežot kaklu gandrīz par 180", kļūst redzams šīs karalienes «kronis» - balts, sešskaldņu plankums. Tā centrā ir iegarens melns plankums, ko koncentriski ieskauj seši mazāki plankumi. Karaliskās kobras koljē veidīgo «kaklarotu» veido baltas vai pelēkas krāsas gredzens. Gatavojoties uzbrukt, divas trešdaļas kobras auguma guļ uz zemes liela pusloka veidā. Šāda pozīcija ir visai stabils un drošs atbalsts negaidītās situācijās. Karaliskās kobras galva atrodas vidēja auguma cilvēka krūšu augstumā.

Sastopot mežā vientuļu gājēju, karaliskā kobra vai hama- driāda izslien galvu un pamatīgi viņu nopēta, pārdomājot aizsardzības variantus vai uzbrukuma nepieciešamību. Ja cilvēks kāpjas atpakaļ un mierīgi cenšas nozust šī kobra parasti nolaiž galvu un aizrāpo pilnīgi pretējā virzienā. Taču ir ziņojumi par karalisko kobru uzbrukumiem bez īpaša iemesla. Šos atsevišķos gadījumus ir grūti izskaidrot, jo čūskas parasti sakož cilvēku pašaizsardzības nolūkos. Tas parasti notiek tad, ja cilvēks cenšas to noķert, neuzmanības dēļ uzkāpj tai virsū, pārāk nekaunīgi šķērso čūskas medību vai pastāvīgās dzīvesvietas teritoriju. Vairošanās periodā karaliskai kobrai raksturīga ārkārtīgi agresīva izturēšanās. Tā uzreiz metas virsū cilvēkam. Tā kā karaliskās kobras veikli rāpjas lielu koku zaros, cilvēkam vienmēr jābūt gatavam pēkšņam rāpuļa uzbrukumam no augšas. Nereti hamadriādas uzbrūk pieradinātiem Indijas ziloņiem tika koka (verbēnu dzimtas koks ar ļoti vērtīgu, puves izturīgu koksni) baļķu kraušanas laikā, kad milzīgie dzīvnieki ierobežoti savās kustībās. Kobra parasti cenšas iekost visvārīgākajās vietās, visbiežāk snuķa galā vai ziloņa pēdas nagiem piekļautās ādas mīkstumā. Karaliskā kobra ievada brūcē indes daudzumu, kas pasaules lielāko sauszemes dzīvnieku nogalina 2-3 stundu laika. Apzinoties lielo risku un iepazīstot šo čūsku neganto dabu vairošanās periodā, vietējie iedzīvotāji šajā laikā pārtrauc jebkādu pārvietošanos pa kājnieku taciņām džungļos. Taja pašā laikā zoodārzos šie nejaukie rāpuļi uzvedas visai mierīgi. Hamadriādas sev izvēlas kādu attālu serpentārija stūri un tur pavada dienas lielāko daļu, atstājot slēptuvi tikai uz īsu brīdi, lai padzertos. Karaliskās kobras inde ir vājāka par Indijas kobras indi, taču pasaules lielākā indīgā čūska koduma bridi ievada četras reizes lielāku indes devu. Koduma rezultātā elpošanas centra apstāšanās dēļ cilvēks var nomirt pusstundas laikā.

Hamadriādas mātītes agresivitātes un uzbrukšanas tieksme iedzimst ari mazuļos. Tikko izšķīlušos čūskulēnu garums ir apmēram 50 cm. Taču tie nebūt nav nekaitīgi radījumi, kā liktos pirmajā brīdī, jo ari šo jaunuļu indes krājums nav nekāds mazais.

dzeltenvēderainais zalktis

Dzeltenvēderainā zalkša jeb dzeltenvēdera ķermeņa garums sasniedz 2 m, tā ir lielākā čūska Eiropā. Sī zalkša mugurpuse ir olīvu krāsā bez raksta, vēders dzeltens, palss, reizēm nedaudz iesārts. Zalkša acis ieskauj dzeltens plankums. Aizkaukāzā sastopamie šīs sugas indivīdi pēc izšķilšanās ir olīvkrāsā, vēlāk paliek sarkani vai sarkanīgi brūni. Vecu, pieaugušu īpatņu mugurpuses krāsa ir ķiršsarkana, vēders - sarkanīgs ar perlamutra lāsojumu, jauniem īpatņiem pelēkbalts ar dzeltensarkanām sānu malām. Dzeltenvēderainais zalktis dzīvo Dienvideiropā no Balkānu pussalas austrumu virzienā līdz Urālas upei, Priekšāzijā, Mazāzijā, Moldovā, Ukrainas stepes zonā, Krievijas dienvidaustrumos un Aizkaukāzā. Konstatēti daži šīs neindīgās čūskas eksemplāri ari Turkmenistānas dienviddaļā. Šīs čūskas uzturas stepē, pustuksnesī, ceļmalu krūmājos, akmeņainās klinšu nogāzēs un purvainās vietās. Sausuma periodā nereti sastopams upju palienēs un piekrastes terasēs. Meklējot laupījumu un piemērotu vietu olu dēšanai, tas var ielīst zem siena kaudzēm, saimniecības ēkās un dzīvojamās mājās. Šie zalkši bieži izmanto dažādas dabiskas izcelsmes patvēruma vietas: zemes plaisas, akmeņu šķembu krāvumus gravās, dažādu grauzēju alas un zemus dobumus kokos. Dzeltenvēderi ir nometnieki. laupījuma meklējumos reizēm aizklīstot diezgan tālu, tie parasti atgriežas ierastajā dzīvesvietā.

Dzeltenvēderainais zalktis ir aktīvs dienas laikā, medī sīkus grauzējus (susliku lielumā), putnus un ķirzakas. Reizēm barojas ar putnu olām un citu sugu čūskām. Šī spēcīgā un straujā čūska laupījumu notver gaitā un bieži aprij to pat nenožņaugtu. Lielākus un pretoties spējīgus dzīvniekus šis zalktis piespiež pie zemes ar savu masīvo ķermeni. Ziemas slēptuves rāpulis atstāj aprīļa beigās - maija sākumā. Jūnija beigās zalkša mātīte izdēj - 7-15 olas, jaunie čūskulēni izšķiļas augusta beigās - septembrī. Ziemošanas vietās reizēm vienuviet koncentrējas desmit un vairāk indivīdu.

Dzeltenvēderis nav indīgs. Tā ir ne tikai lielākā, bet arī agresīvākā čūska Eiropā. Ar savu uzvedību šis rāpulis biedē un iedveš šausmas vietējos iedzīvotājos. Vientuļu ceļinieku un tūristu baiļu cēlonis ir šīs čūskas neindīguma un uzvedības nianšu nezināšana. Ienaidniekam tuvojoties, šis milzīgais zalktis nebēg, bet spirālveidīgi saritinās gluži kā indīgās čūskas, nikni šņāc un bieži metas virsū miera traucētājam. Uzbrukuma laikā var izpildīt 1,5-2 m augstus lēcienus, neatlaidīgi cenšoties iekost cilvēkam sejas vai kakla rajonā. Zināmi daži nekādā veidā neizprovocēti dzeltenvēdera uzbrukumi garāmejošiem cilvēkiem. Zalkša lielie izmēri un niknais raksturs rada pamatotas bailes un izraisa vispārēju nepatiku pret šo dzīvnieku. Dienvidu republikās šur tur sabiedrībā klīst fantastiski stāsti un teiksmas par milzu žņaudzējčūskām, kas stepē seko un uzbrūk vientuļiem ceļiniekiem. Šo pārspīlēto izdomājumu reālais pamats ir nejaušās sastapšanās ar Eiropas lielāko neindīgo čūsku, kura var iekost visai sāpīgi - līdz asinīm, taču nopietnu ļaunumu cilvēkam tā nespēj nodarīt.

vidusāzijas kobra

Šī kobru suga sastopama Turkmenistanas un Uzbekistānas dienviddaļā, kā arī Tadžikistānas dienvidrietumos. Šajos reģionos tā uzturas priekškalnēs līdz 1500 m augstumanvvirs jūras līmeņa. Šis kobras iecienītākās apmešanās vietas ir pauguraini nogabali ar retinātu zāles stāvu un plašām slēpšanās iespējām - dažādu grauzēju alām, zemes plaisām un akmeņu krāvumiem. Kalnainā apvidū Vidusāzijas kobra sastopama kalnu upju ielejās un aizās. Diezgan bieži šī čūska apmetas cilvēka tuvumā: sagruvušu māju drupās, kapsētās, apūdeņošanas kanālu (ariku) tuvumā un ciematu teritorijās. Šo kobru var sastapt arī tuksnesī, daudzu kilometru attālumā no tuvākās upes. Vidusāzijas kobra dzīvo vientuļi, atšķirībā no citām čūskām nekad neveido lielas kolonijas. Pavasari pat raksturīgās uzturēšanās vietās vienā diennaktī izdodas sastapt ne vairāk par 2-3 čūskām. Pavasarī tā ir aktīva dienas laikā. Vasaras karstās dienās šī kobra atstāj slēptuvi tikai agrās rīta un vakara stundās, tomēr tas notiek salīdzinoši daudz retāk nekā pavasara periodā. Vidusāzijas kobras plašajā ēdienkartē ietilpst abinieki (zaļie krupji, ezera vardes), rāpuļi (ķirzakas, efas, smilšpitoni) un putni (vakarlēpji vai lēļi un dažādi zvirbuļveidīgo kārtas pārstāvji), to olas un sīki grauzēji. Kobru pārošanās notiek pavasari, jūlijā apaugļotā mātīte izdēj 8-12 olas, to garums ir apmēram 35 mm. Septembri no olām izšķiļas ap 30 cm gari mazuļi. Kobras draudu poza ir uzvedības iedzimts elements; tikko izšķīlušies mazuļi mazāko briesmu gadījumā «piepūš» kaklu un izslien vertikāli ķermeņa priekšējo daļu. Vidusāzijas kobras inde ir ļoti spēcīga, tai ir neirotoksisks iedarbības raksturs. Sakostais dzīvnieks drīz pēc koduma kļūst pasīvs un gurdens. Pēc tam sākas krampji, elpošanas ritms kļūst lēnāks un virspusīgāks, pēc kāda brīža elpošanas centra paralīzes rezultātā iestājas nāve. Vidusāzijas kobras koduma vietā lokāli bojājumi (piepampumi, ādas krāsas maiņas un asinsizplūdumi) parasti nav novērojami. Nesniedzot savlaicīgu medicīnisko palīdzību, šīs čūskas inde var nogalināt arī cilvēku.

Tadžikistānā, kādā no Dušanbes rajona attāliem kolhoziem ar 38 gadus veco medmāsu S.H. notika nelaimes gadījums. Pārgājiena laikā no viena ciemata uz otru šī sieviete atgūlās ceļmalā, lai nedaudz atpūstos; tajā brīdī kobra iekoda viņai labās kājas lielajā pirkstā. Sieviete sajuta koduma vietā asas sāpes, kas drīzumā izplatījās ievainotajā kājā un visā ķermenī. Uz klīniku viņu nogādāja divu stundu laikā pēc kobras uzbrukuma. Sievietes stāvoklis bija smags: murgojot un brīžiem zaudējot atmiņas spējas, viņa vāji reaģēja uz klātesošajiem, uz jautājumiem atbildēja ar nesakarīgu čukstēšanu, ar grūtībām varēja pakustināt ekstremitātes. Sievietes ķermeņa temperatūra paaugstinājās līdz 39,7° C, viņa patstāvīgi nespēja pagriezties slimnīcas gultā. Ar grūtībām izdevās noskaidrot pacientes galvenās sūdzības. Viņa sūdzējās par sāpēm visā ķermenī, redzes pasliktināšanos un mēles stīvumu. Neskatoties uz enerģiskiem mediķu pūliņiem, sievietes stāvoklis strauji pasliktinājās. Pretindes serums slimnicā nebija pieejams, tāpēc ārsti lietoja nepieciešamās simptomātiskās ārstēšanas metodes. Pēc pusstundas murgi un apziņas traucējumi pastiprinājās, tika paralizētas abas kājas. Ap pulksten deviņiem vakarā paralizētas tika arī rokas, apgrūtinājās rīšanas funkcija un sākās nopietni elpošanas traucējumi. Sākumā elpošanas biežums samazinājās līdz 10, vēlāk - līdz 6 reizēm minūtē. Nepietiekamās skābekļa pieplūdes dēļ ķermeņa āda un lūpas palika arvien zilākas. Asinsspiediens, pulss un sirdsdarbība bija normas robežās. Nākamo četrpadsmit stundu laikā visiem iespējamiem līdzekļiem ārsti cīnījās ar elpošanas traucējumiem, regulāri izmantojot mākslīgās elpināšanas aparātu. Šie izmisīgie pūliņi vainagojās panākumiem. Slimnieces elpošanas ritms atjaunojās (līdz 16 reizēm minūtē), taču joprojām sieviete bija pilnīgi paralizēta un viņas apziņa neskaidra. Pēc divām dienām atjaunojās rišanas funkcija, bija novērojamas atsevišķas reflektivas ekstremitāšu kustības. Sievietes apziņa noskaidrojās, taču valoda joprojām bija saraustīta, neartikulēta un nesaprotama. Sieviete sūdzējās par stiprām sāpēm ekstremitātēs un ķermenī, par dīvainu, «elektriskiem lādiņiem» līdzīgu triecienu caurskriešanu no pēdām lidz pat pakausim, galvassāpēm un spilgtiem apļveida uzliesmojumiem acu priekšā. Pēc pāris dienām slimnieces vispārējais stāvoklis un pašsajūta uzlabojās, taču muskuļu vājums un sāpes kājās saglabājās vēl dažus mēnešus.

tīklainais pitons.

šausmīgie apkampieni

Jau ilgu laiku starp anakondu un ūklaino pitonu noris neklātienes sacensība par pasaules garākās čūskas titulu. Mūsdienās šim strīdam nav pielikts punkts, jo pagaidām nav izdevies konstatēt čūsku, kas būtu garāka par 12 m. Tīklainā jeb Indomalajas pitona garums sasniedz 10 m, tāpēc šī suga ilgu laiku bija čempiona godā. Nesen tika konstatēts un oficiāli fiksēts superlielas anakondas eksemplārs - tā garums bija 11 m 43 cm. Līdz ar to tīklainais pitons pagaidām ir otra garākā čūska uz zemeslodes.

Tīklainā pitona ķermeņa krāsojums ir ļoti oriģināls: uz muguras novietoti gaiši brūni rombveida plankumi, ķermeņa sānos to kontūras pasvītro tumšbrūna, zobaina josla, ko veido savstarpēji saistītu trijstūru un plankumu virkne. Katra atsevišķā plankuma centrā ir neliels gaišs laukums.

Tīklainā pitona izplatības apgabals ir diezgan plašs: visa Dienvidaustrumāzija - no Dienvidbirmas līdz Filipīnām, ieskaitot Lielās un Mazās Zunda salas un Moluku arhipelāgu.

Tīklainais pitons dzīvo biezos mežos, taču to var sastapt ari lauksaimniecībā izmantojamās zemēs, māju pagalmos un pat lielām pilsētām cauri tekošu upju krastos. Šīs žņaudzējčūskas veikli rāpjas kokos, izvēloties resnākos zarus, jo tikai tie spēj noturēt šo milzeņu svaru. Tīklainais pitons labi peld saldūdenī un atklātā jūrā, pārvarot kilometriem lielus attālumus. Acīmredzot šī izcilā peldētprasme sekmējusi šīs sugas izplatību daudzās nelielās Zunda arhipelāga saliņās. Zīmīgi, ka tieši tīklainais pitons bija to dzīvnieku skaitā, kas pirmie atgriezās Krakatau vulkāna apkaimē pēc postošā izvirduma 1888. gadā. Tīklainais pitons nav sastopams augstkalnu apstākļos, jo tam piemērotāks ir silts klimats. Vienīgi Javas salā šī suga konstatēta 1200 m augstumā virs jūras līmeņa.

Šādām gigantiskām čūskām piemīt milzīgs spēks. Tās apvij dzīvniekam apkārt sava varenā ķermeņa gredzenus un līdzīgi tērauda spīlēm saspiež tos krūšu rajonā. Pitona šaušalīgie apkampieni žņaudz notverto dzīvnieku, līdz tā elpošana apstājas. Kad upura ķermenis agonijā noraustās pēdējo reizi, milzu čūska atlaiž nāvējošo gredzenu skavas un, sākot no galvas, nekustīgo dzīvnieku aprij veselu.

Tīklainais pitons nekad nelauž sava medījuma kaulus, kaut gan varētu to izdarīt diezgan viegli. Šis pielāgojums izstrādājies ilgā evolucionārās attīstības gaitā, jo citādi salauztie kauli caurdurtu noķertā dzīvnieka ādu un lieki apgrūtinātu pitonam upura ietīšanas procedūru.

Tīklainais pitons barojas ar dažādiem grauzējiem, rāpuļiem un putniem, dažreiz uzbrūkot mājdzīvniekiem - kazām, sivēniem, suņiem un vistām. Šī milzu žņaudzējčūska ar zināmu piepūli spēj aprīt 10-15 kg smagu sivēnu vai kazu, tā ir pitona fizisko iespēju augstākā robeža. Stāsti par daudz lielāku dzīvu objektu aprišanu ir stipri pārspīlēti. Izcilu eksemplāru ķermeņa resnākās daļas šķērsgriezums ir 30-40 cm. Nebrīves apstākļos (zoodārzos) šos pitonus baro ar dažādiem grauzējiem un sivēniem. Apēdot kārtējās pusdienas, pitona ķermenis divas dienas ir «piepūties» no gāzēm. Tomēr pitona kuņģa sula tiek galā ar šādu cienastu, nesagremoti paliek tikai nagi un zobu emalja. Uzņemtās barības sagremošanas ātrums daudzējādā ziņā ir atkarīgs no apkārtējās vides temperatūras. Upura ierīšanas process ilgst apmēram stundu. Ar ko pitons elpo barošanās laikā? Ari par to daba ir parūpējusies. Barības ierīšanas laikā elastīgā, gredzenveida elpcaurulīte - traheja, kas normālā stāvokli atrodas mutes dobuma apakšžokļa gultnē, spējīga izbīdīties uz āru.

Diezgan plaši izplatīts maldīgs priekšstats par čūsku skatiena hipnotizējošo iedarbību uz upuri un cilvēku. Īstenībā grauzējus un pērtiķus pitons pievilina ar savu nekustigumu un zvīņām klātā ķermeņa spīdumu. Ieraugot potenciālo upuri, žņaudzējčūska sakārto savus gredzenus un pacietīgi gaida tā tuvošanos. Kad ziņkārīgais dzīvnieks, aplūkojot neredzēto radījumu, pietuvojies pietiekami tuvu, tīklainais pitons nekļūdīgi sagrābj upuri ar zobiem un nekavējoties apvij tam apkārt muskuļotos gredzenus. Šis ir kārtējais pierādījums atziņai, ka pārāk liela ziņkārība nekad pie laba gala nenoved.

Pitoni reti kļūdās izvēlēto upuru sagrābšanā, savukārt - paēduši var tiem nepiegriezt nekādu vērību. Šīs žņaudzējčūskas var iztikt bez barības vairākus mēnešus, tāpēc dzīvniekiem ir grūti iegūt pieredzi laikus izvairīties no bīstamā pretinieka.

Tīklainais pitons ir oldējējs - mātīte parasti izdēj 10-15 olas, kuras silda ar savu ķermeni. Šādai uz ligzdas guļošai pitona mātītei tuvoties ir diezgan bīstami. Aizsardzības nolūkā tā var strauji uzbrukt, zibenīgi «izmetot» uz priekšu ķermeņa priekšējo daļu (pitoniem tā ir 2-3 m gara!), un pamatigi savainot jebkuru nelūgtu viesi ar neregulāri izvietoto, šķībo, taču ļoti aso zobu palīdzību. Pēc zobu ieciršanas var sekot milzīgo gredzenu bīstamie žņaugi.

Pitona kodums nav indīgs, taču ļoti sāpīgs. Koduma bīstamību palielina vēl kāds draudīgs faktors: puvušās gaļas atliekas milzīgā rāpuļa zobu starpās var izraisīt brūces sa- strutošanu un pat asinssaindēšanos.

Tīklainais pitons diezgan bieži ieklīst apdzīvotās vietas, līdz ar to tas ir potenciāli bīstams maziem bērniem. Parasti šī žņaudzējčūska apmierinās ar kāda noklīduša mājdzīvnieka notveršanu. Pieauguša cilvēka izmēri daudzkārt pārsniedz pitona parasto barības objektu lielumu. Neskatoties uz šo faktu, fiksēti daži ticami 5-6 m garu tīklaino pitonu uzbrukumi cilvēkiem. 1926. gadā netālu no Hongsu pilsētas (Laosā) pitons nožņaudza četrpadsmitgadīgu puisēnu. Pāris gadu vēlāk Kambodžā par tīklainā pitona upuri kļuva kāda sieviete.

Tīklainie pitoni pēc rakstura ir visai nesaticīgi. Neskatoties uz ilgo zooloģisko dārzu terārijos pavadīto laiku (nebrīves dzīves rekordilgums ir 21 gads), tie nepierod pie cilvēkiem. Pitoni var uzbrukt un iekost vairākus gadus pazīstamam cilvēkam (kopējam), kas iedrošinājies to iztraucēt nepiemērotā bridi.

lentveida pleznaste. nāve madrasas reidā

Lentveida pleznaste ir samērā plašās jūras čūsku dzimtas (55 sugas) pārstāve. Šīs čūskas pielāgojušās dzīvei jūras ūdenī. Izcelsmes ziņā tās ir kobru vai indeszalkšu dzimtas tuvākie radinieki, taču vides maiņa izraisījusi virkni pārmaiņu šo čūsku ķermeņa uzbūvē un bioloģijā. Tāpēc dzīvnieku sistemātikā tās tiek izdalītas atsevišķā dzimtā, kurā ietilpst plakanastes (5 sugas) un pleznastes (50 sugas). Jūras čūsku ķermeņa ārējais izskats ir ļoti raksturīgs - ar lieliem vairodziņiem klātā, relatīvi mazā galva plūdeni pāraug čūskas ķermenī. Jūras čūskām ir maziņas acis, to zīlītes ir apaļas. Jūras čūsku ķermeņa pakaļgals un aste ir sāniski saplacināta. Šo čūsku nāsis izvietotas purna augšējā daļā, tas ļauj jūras čūskām brīvi elpot, izbāžot virs ūdens tikai pašu purna galu. Niršanas laikā deguna dobumu no ūdens iekļūšanas pasargā speciāli nāsis noslēdzoši vārstuļi. Jūras ūdeni šo čūsku mēle vairs nepilda ožas un taustes funkcijas, tā ir stipri saīsināta, no mutes ārā rēgojas tikai iešķeltais galiņš. Mutes dobuma gļotādu bagātīgi caurauž sīku asinsvadu tīkls, kas atvieglo skābekļa uzņemšanu tieši no jūras ūdens. Šis «ūdens elpošanas» papildu pielāgojums ļauj jūras čūskām ilgstoši uzturēties zem ūdens.

Visas jūras čūskas ir indīgas, to indeszobi novietoti augšžokļa kaula priekšējā malā. Tie ir salīdzinoši nelieli, nedaudz atliekti atpakaļ. Šajos abos zobos ir indes kanāli. Augšžoklī aiz indeszobiem novietoti mazāki neindīgie zobi. Lentveida pleznastei raksturīga neliela galva un tieva ķermeņa priekšējā daļa, kas krasi atšķiras no paresninātās pakaļdaļas un saplacinātās astes. Šāda ķermeņa uzbūve atvieglo čūskas barošanos jūras dzelmē, kur nav cieta substrāta atbalsta. Laupījuma sagrābšanas un norīšanas laikā čūskas ķermeņa smagā pakaļējā daļa veido savdabīgu balastu - atbalsta masu, padarot ķermeņa priekšdaļas kustības daudz ekonomiskākas. Vienmērīgas ķermeņa uzbūves gadījumā jūras čūskām nāktos patērēt daudz vairāk enerģijas laupījuma iegūšanai. Lentveida pleznastes vēderdaļa ir 4-5 reizes smagāka par ķermeņa priekšdaļu. Šīs čūskas priekšgals ir melns ar ovālas formas dzelteniem plankumiem sānos, pakaļgalā uz dzeltenpelēka fona redzami tumši rombveida plankumi.

Lentveida pleznaste sastopama Indijas okeānā un Ma- lajas arhipelāga ūdeņos. Līdzīgi pārējiem šīs dzimtas pārstāvjiem tā ir tipisks ūdensdzīvnieks, oldzīvdzemdētāja. Pleznaste barojas ar dažādām zivīm, galvenokārt ar zušiem. Jūras čūskas piekopj aktīvas medības, taču reizēm mēdz rīkoties visai viltīgi. Nekustīgi noguļoties uz ūdens virsas, šī čūska gaida ziņkārīgo zivju bariņus sapulcējamies ap nepazīstamo, jocīgo objektu. Seko zibenīga kustība, un noteikti kāda no bara kļūst par pleznastes kārtējo upuri.

Pleznaste paralizē laupījumu ar indi, kas toksiskuma ziņā pārspēj pašu indīgāko sauszemes čūsku indi. Jūras čūsku koduma bīstamību nedaudz mazina salīdzinoši nelielā upuri ievadītās indes doza. Tomēr nenoliedzami pleznastes ir bīstami jūras dzīļu iemītnieki, kas savulaik radījuši ne mazums leģendu par šausmīgajiem jūras briesmoņiem gigantisku čūsku izskatā. Šīs indīgās čūskas iespēja sastapties ar peldētāju ir ļoti niecīga, taču tās samērā bieži iekļūst zvejnieku tīklos. Neuzmanīgi ņemot to ārā no tīkliem, pleznaste var iekost. Indei ir neirotoksiskas iedarbības raksturs, sākumā upuri sajūt nespēku un kustību koordinācijas traucējumus. Vēlāk sākas vemšana, krampji un nopietni elpošanas traucējumi, kas var beigties ar elpošanas centra pilnīgu paralīzi. Bez medicīniskās palīdzības pasākumiem cilvēka nāve var iestāties 5-10 stundu laikā. XIX gs. dokumentāli fiksēta kāda ar lentveida pleznasti saistīta traģēdija. Anģļu karakuģim «Aldžerins» stāvot Madrasas (Indija) reidā, tika noķerta divmetrīga jūras čūska. Viens no matrožiem to ilgi pētīja un mēģināja aiztikt, līdz saniknotā čūska iekoda viņam labās rokas rādītājpirkstā. Pieredzējušais matrozis sīkajai brūcei nepievērsa nekādu uzmanību, jo, kuģojot Malakas šauruma ūdeņos, ne vienu reizi vien bija izbaudījis jūras čūsku kodumu sekas. Visi iepriekšējie gadījumi matrozim nebija radījuši nekādas daudzmaz jūtamas pārmaiņas veselībā. Pustoru stundu pēc koduma mierīgi pabrokastojis, matrozis apģērbās un devās uz klāju. Apmēram divas stundas pēc koduma matrozim pēkšņi sākās vemšana, pulss kļuva vājāks, brīžiem pazūdot pavisam, viņa ķermeni pārklāja auksti sviedri. Matroža acu zilītes paplašinājās, taču vēl bija spējīgas reaģēt uz spilgtu saules gaismu. Viņa vispārējais stāvoklis strauji pasliktinājās, kas bija lasāms viņa izmisuma pilnajā sejā. Drīzumā sākās nopietni elpošanas traucējumi, jo iestājās balsenes paralīze. Matroža roka sāka milzt. pēc kāda laika sapampums aptvēra visu ķermeņa labo pusi. Seja un kakls kļuva purpursarkani. Matrozis nekādi nevarēja norit kuģa ārsta ieteiktās zāles.

Pēc ilgstošas siltas vannas viņš vēlreiz pūlējās iedzert zāles, taču neveiksmīgi, jo tas nekavējoties tika izvadītas atpakaļ. Apmēram 20 minūtes pēc vannas krampju lēkmes kļuva aizvien biežākās un nelaimīgā ķermenis viscaur pārklājās ar tumšiem plankumiem. Elpošana kļuva arvien smagāka, sekoja ilgstošs bezsamaņas stāvoklis. Matrozis nomira četru stundu laikā pēc lentveida pleznastes koduma.

taipāns.

čūska ar vara krāsas svītru

Pati bīstamākā Austrālijas čūska mīt kontinenta ziemeļaustrumu reģionos un Jaungvinejā. Šī rāpuļa garums sasniedz 3,5 m. Vienu centimetru garie indeszobi koduma brīdī ievada upurī pietiekamu indes devu. Indes iedarbīgu- ma un ievadītā daudzuma ziņā taipāns pārspēj Austrālijas visindīgākās čūskas. No taipāna koduma zirgi nobeidzas pāris minūšu laikā. Zināmi atsevišķi taipānu uzbrukuma gadījumi cilvēkiem, kas visai ātri beigušies ar nāvi. Taipāns ir ļoti agresīva čūska. Briesmu gadījumos tas sagriežas puslokā un, augstu izslējis ķermeņa priekšējo daļu, metas virsū ienaidniekam. Visas šīs taipāna akcijas pavada draudīga paša astes galiņa vibrēšana.

Daudzas dramatiskas un traģiskas epizodes bijušas šīs indīgās čūskas izpētes vēsturē. Čūska ar vara krāsas svītru pār muguru pirmoreiz tika aprakstīta 1867. gadā. Toreiz Kuktaunas tuvumā (Kvīsnslendas štats) tika noķerts šīs čūskas vienīgais eksemplārs. 56 gadus par šiem rāpuļiem nekas netika dzirdēts, lidz 1923. gadā Keipjorkas tuvumā noķertos divus eksemplārus aprakstīja kā jaunu sugu. Her- petologs D. Tomsons nolēma turpināt pētījumus un devās uz Austrālijas ziemeļaustrumu apgabaliem. No aborigēniem izdevās uzzināt, ka šī čūska ir ļoti indīga un uzbrūk zibenīgi. Vietējie iedzīvotāji atzinās, ka, neskatoties uz šīm briesmām, viņi labprāt lieto šo čūsku ceptā veidā. Ar šiem paziņojumiem informācija par taipāna paradumiem bija izsmelta. Šis rāpulis nostādija čūsku pētnieku dilemmas priekšā: nosist čūsku vai glābties bēgot, lai neietu bojā no indes. Doktors Tomsons izvēlējās pirmo variantu - viņš ieguva sešus eksemplārus. Apsekojot šos rāpuļus, Tomsons atcerējās par sen aizmirsto taipānu. Visas notvertās čūskas izrādījās vienas un tās pašas sugas pārstāves. Bija nepieciešams radīt pretindes serumu, kas varētu nodrošināt cilvēku aizsardzību pret taipāna indi. Seruma izgatavošanai bija vajadzīgas dzīvas čūskas, taču taipāna retās sastopamības dēļ ilgstoši neizdevās uzsākt tā ražošanu. Sākoties karam, protams, indīgās čūskas nevienam nebija prātā. Tikai 1950. gada 28. jūnijā gados jauns čūsku ķērājs Kevins Badens no Sidnejas devās taipānu medībās. Pēc ilgstošas meklēšanas bušā viņam izdevās ieraudzīt kāroto čūsku, kas bija ieritinājusies zem krūma. Sapratis un apsvēris šī mirkļa unikalitāti un svarīgumu, Badens metās virsū taipānam un piespieda tā galvu pie zemes. Ķērājs paņēma indīgo čūsku pie kakla, ar zināmu lepnumu konstatējot, ka tieši viņš ir pirmais cilvēks, kura rokās ir dzīvs taipāns. Taču čūskai izdevās izlocīties un vienu indeszobu ietriekt drosmīgā vīra pirkstā. Badena pavadoņi gribēja nekavējoties nogalināt rāpuli. Taču vīrišķīgais ķērājs, daļēji zaudējot samaņu, deva pēdējo rīkojumu nogādāt čūsku Melburnā. Tur tolaik atradās pretindes serumu izpētes un ražošanas laboratorija. Taipāns sveiks un vesels nokļuva šajā pētniecības centrā, taču čūsku ķērājs nomira nākamajā dienā pēc koduma.

Herpetologam Ērikam Vorelam un čūsku ķērājam Slei- teram 1950. gada nogalē izdevās konstatēt taipānus Jaungvinejā. Viņi šīs indīgās čūskas atrada milzīgās salas dienvidaustrumdaļā - krūmiem apaugušu upju ielejās. Slei- teram izdevās noķert dažus taipāna eksemplārus, taču viena čūska iekoda viņam rokā. Pateicoties pirmā čūsku ķērāja pašaizliedzīgajai rīcībai, šī gada laikā pretindes seruma ražošana jau bija uzsāktā un Sleiteru izdevās glābt. Šim drosmīgajam vīram izdevās atrast taipāna ligzdu ar olām. Pēc tris mēnešiem izšķīlušos mazuļus vēlējās iegādāties Ņujorkas zooloģiskais dārzs. Austrālijas varas iestādes nedeva atļauju čūskām ceļot lidmašīnā, tāpēc Sleiters bija spiests līdz Sidnejai tos vest ar kuģi. 1951. gada decembri indīgās čūskas tika ievietotas lidmašīnā un uzsāka ceļojumu uz Ņujorku, kur ar lielu nepacietību jau gaidīja šo zaļā kontinenta sūtījumu.

Austrālijas apdrošināšanas aģentūras atteicās apdrošināt taipānu un citu indīgu čūsku medniekus. Ilgstošu pārrunu un strīdu rezultātā tika pieņemts kompromisa lēmums: kompānijas apdrošinās čūsku ķērājus ar noteikumu, ka viņi paši katru gadu iemaksās vienu ceturto daļu no apdrošināšanas polises vērtības. Šīs retās profesijas pārstāvju darbs tika ļoti labi atalgots, viņi varēja īpaši neuztraukties par bezdarba problēmu, jo pretendentu uz viņu vietām nebija īpaši daudz. Taipāni dzīvo Austrālijas ziemeļaustrumu piekrastes nelielās, neapdzīvotās saliņās, kuras nepieciešamības gadījumā var pārstaigāt no viena gala lidz otram. Šeit var iegūt taipānu indi, netērējot līdzekļus to uzturēšanai nebrīvē. Bioķīmiķi ilgstoši pētīja taipāna indi, kas tieši ietekmē asins plazmas olbaltumvielas - protrombīna darbību. Pro- trombīns ir asins recēšanas sistēmas svarīga sastāvdaļa. Visvairāk taipāna uzbrukumu cilvēkiem reģistrēts Kvins- lendas štatā, kur katrs otrais no sakostajiem iet bojā. Taipānu indes dziedzeri satur devu, kas spējīga nogalināt 200 cilvēku. Par laimi, taipāns ir diezgan reti sastopama čūska.

Pasaulē visiedarbīgākā inde ir Austrālijas tīģerčūskai. Šīs divmetrigās dzeltensvītrotās čūskas indes dziedzeros esošā indes porcija spējīga nogalināt 400 (!) cilvēku.

krokodili. aligatori. kaimani. melanholiskais ārprāts

Izmirušo dinozauru tuvākie pēcteči ir krokodili, kas pārdzīvojuši savus priekšgājējus par 60 miljoniem gadu. Šķiet mazliet dīvaini, bet šo visaugstāk attīstīto rāpuļu tuvākie radinieki ir mūsdienu putni, nevis pārējie rāpuļu klases pārstāvji. Pateicoties ārējai līdzībai, krokodili dažreiz tiek dēvēti par bruņu ķirzakām. Tomēr izmēru un organisma uzbūves ziņā krokodili krietni vien atšķiras no ķirzakām, to nervu, asinsrites un elpošanas sistēma sasniegusi daudz augstāku attistības pakāpi.

Krokodili cēlušies no senām formām apmēram pirms 150 miljoniem gadu - triasa periodā. Šiem dzīvniekiem izdevies izdzīvot līdz mūsdienām, pateicoties evolucionārās attīstības gaitai plēsonības virzienā un pielāgojoties dzīvei ūdenī.

Krokodilu ķirzakveidīgo ķermeni, ekstremitātes un garo, sāniski saplacināto asti sedz regulāras formas ragvielas vairodziņi, kas uz muguras un vēdera sakārtoti simetriskās rindās. Adas iekšējā slānī esošās kaula plātnītes cieši saistītas ar ragvielas vairodziņiem, veidojot krokodila ķermeni aizsargājošas bruņas. Krokodilu pagarinātos žokļus var salīdzināt ar savdabīgu pinceti, kas atvieglo neliela un kustīga laupījuma sagrābšanu. Krokodila koniskās formas zobi novietoti uz augšžokļa un zobu kaula. Katrs zobs stiprināts atsevišķi, krokodila «ilkņi» var sasniegt 5 cm garumu. Neskatoties uz ievērojama vecuma sasniegšanu (daudzi krokodili nodzīvo 80 -100 gadus), šie rāpuļi nekad nepaliek bez zobiem - dzīves laikā tie pakāpeniski nomainās vairākas reizes.

Dzīves lielāko daļu krokodili pavada ūdenī. Tie galvu tur horizontāli pie pašas ūdens virsmas, ārā no ūdens tiek izvirzītas tikai dzīvnieka nāsis un acis. Krokodilu plaušu sarežģītā uzbūve ļauj tiem nirt un ilgstoši uzturēties zem ūdens (atsevišķām sugām - pat līdz 2 stundām). Rītos un vakarpusē krokodili izrāpo pasildīties un pagulēt piekrastes sēkļos.

Ūdenī krokodili pārvietojas ar astes palīdzību. Uz sauszemes krokodili jūtas tūļīgi un tikai retos gadījumos aizrāpo tālu prom no ūdens. Sauszeme nav šī rāpuļu stihija - tie ir visai lēnīgi un neveikli. Taču Nīlas krokodila jaunie indivīdi īsos posmos spēj «auļot galopā» ar 12 km/h lielu ātrumu.

Krokodili medī naktis, to potenciālo upuru sarakstā ir dažādi dzīvnieku valsts pārstāvji. Jaunie īpatņi barojas ar dažādiem bezmugurkaulniekiem: kukaiņiem, tārpiem un gliemjiem. Dažu sugu pieaugušie eksemplāri spēj tikt galā ar lieliem zīdītājiem. Reiz kāda nošauta krokodila kuņģī konstatēja degunradža ķermeņa atliekas. Krokodili bieži barojas ar maitu, dažu sugu krokodili slēpj upura neapēstās ķermeņa daļas pakrastēs un vēlāk apēd tās pussadalījušās. Krokodilu vidū kanibālisms - savas sugas indivīdu ēšana - nav reta parādība. Parasti mazākie eksemplāri kļūst par pieaugušo sugasbrāļu uzbrukuma upuriem.

Dažās upēs krokodili baidās no cilvēkiem un cenšas pazust dzelmē, citās - tie ir ārkārtīgi nekaunīgi un uzbrūk visiem ūdens tuvumā pienākušiem dzīvniekiem un cilvēkiem. Orinoko un tās garākās pietekas Apures krokodili neiedrošinās uzbrukt cilvēkiem uz sauszemes, taču ūdenī jebkura dzīva būtne, ieskaitot cilvēku, var kļūt par krokodila uzbrukuma mērķi. Vietējiem indiāņiem reizēm izdodas atsvabināties no briesmīgo žokļu tvēriena bez ieroču palīdzības, taču peldētāji un ūdenī iebridušie nereti iet bojā.

Zivis ir krokodilu barības svarīga sastāvdaļa. Rīkles uzbūves īpatnību dēļ krokodils nevar zem ūdens ierit notverto laupījumu. Tāpēc ļoti retos gadījumos cilvēks pazūd bez pēdām. Parasti krokodils savu upuri slīcina ūdenī, pēc kāda brīža iznirst kaut kur pavisam netālu un sāk plosīt noslīcināto dzīvnieku vai cilvēku.

Visslavenākais no Āfrikā dzīvojošiem šīs kārtas pārstāvjiem ir Nīlas krokodils, kura ķermeņa garums ir 4 - 6 m. Senajā Ēģiptē krokodils bija kādas dievības iemiesojums, tāpēc šis dzīvnieks bija svēto kārtā. Seno ēģiptiešu priesteru tempļos pieradinātiem krokodiliem nereti tika upurēti cilvēki. Krokodiliem pat nebija īpaši jānopūlas, jo upurēšanai nolemtie cilvēki tika cieši piesieti pie upurstabiem. Nīlas krokodili sastopami gandrīz visu Āfrikas upju lejteču un grīvu posmos, kā arī Madagaskarā, Komoru un Seišelu salās. Šie krokodili dzīvo stāvošā un tekošā saldūdenī: ezeros, purvos, dīķos, lielās un mazākās upēs, priekšroku dodot klusām un dziļām vietām.

Mūsdienu Ēģiptē Nīlas krokodili ir gandrīz pilnībā iznīcināti. Āfrikas vidienē neapbruņotiem ūdenstūristiem ir jābūt ļoti uzmanīgiem, jo gandrīz katrā smilšainā sēklī var ieraudzīt pāris pieaugušu un desmitiem dažāda vecuma pusaugu krokodilu. Sudānieši neieredz un nolād šos rāpuļus, jo tie samērā bieži uzbrūk mājdzīvniekiem un bērniem, retāk - pieaugušiem cilvēkiem.

Krokodili mēdz uzglūnēt liellopoiem to dzirdināšanas laikā. Cilvēkiem tie parasti uzbrūk peldēšanās laikā. Vācu zoologa A Brēma Ziemeļāfrikas ekspedīcijas laikā, viņam atrodoties Hartūmā, netālu no viņa mājas krokodils uzbruka kādam vietējam sudāniešu zēnam. Krokodils zēnu noslīcināja, tad uzvilka uz smilšu sēres upes vidū un apēda pārsteigto un sašutušo Brēma palīgu acu priekšā. Ar vienu spēcīgās un muskuļotās astes triecienu krokodils var nogāzt medījumu no kājām. Nonāvējis upuri noslīcinot, krokodils spēcīgām galvas kustībām to saplosa un lieliem gabaliem medījumu aprij. Liela laupījuma - antilopes, nīlzirga vai bifeļa nomedīšanas gadījumā dzīrēs piedalās viss krokodilu bars. Ar milzīgajiem žokļiem iekodušies kādā kautķermeņa daļā, krokodili iztaisno īsās kājas, iespēju robežās piekļaujot tās ķermenim. Sparīgi griezdamies ap savu asi, krokodili it kā vītņveidīgi «izskrūvē» atsevišķus gaļas gabalus.

Daudz retāks krokodila uzbrukuma veids tika novērots Kongo upē. Maniangas piestātnes vecākais nelielā laiviņā bija devies makšķerēt upes vidusdaļā. Pēkšņi viņu sagrāba pieaudzis krokodils un ievilka dzelmē. Viss notika nedzirdami un zibenigi - cilvēks pat nepaguva iekliegties.

īsto krokodilu tuvākie radinieki ir kaimani un aligatori. Kaimani ir sastopami tikai Dienvidamerikā. Melnais kai- mans dzivo Amazones baseina upēs, atsevišķu eksemplāru garums sasniedz 4,5 m. Šim kaimanam raksturīgs savdabīgs medīšanas veids. Tas piezogas ūdenī peldošam dzīvniekam (tapiram vai ūdensputnam) pilnīgi nemanāmi: nav dzirdams pat mazākais troksnītis, ūdens virsma paliek gluda. Pietuvojies maksimāli tuvu, melnais kaimans izliecas lokveidā un ar astes palīdzību ievirza upuri iespaidīgajos žokļos. Vijīgā ķermeņa astei gandrīz aizsniedzot kaimana purnu, nelaimīgais dzīvnieks faktiski tiek ieslēgts ciešā lokā, no kura tikt dzīvam laukā praktiski nav iespējams. Sagrābis upuri, melnais kaimans pazūd dziļumā. Pēc kāda laika nogalinātais vai noslīcinātais dzīvnieks tiek saplosīts uz tuvākās olu vai smilšu sēres. »

Melnais kaimans ir bīstams ari cilvēkiem. To nogalināt ir ļoti grūti, dažreiz izdzīvo pamatīgi sašauti indivīdi. Krokodila nobeigšanai droši un efektīvi ir ložu raidījumi smadzeņu un sirds rajonā. Taču izdarīt to nav viegli, jo mazāko briesmu gadījumos kaimans pazūd dziļi dzelmē.

Krokodili vienmēr bijuši mednieku un makšķernieku stāstu centrālie varoņi. Dažādi interesanti piedzīvojumi Āfrikā allaž bijuši cilvēku uzmanības centrā, ieņemot īpašu vietu dzīvnieku valsts pētīšanas hronoloģijā. Doktors Grži- meks aprakstīja dīvainu notikumu ar mednieku A Bleķu, kurš divcīņā ar krokodilu guva virsroku un to nošāva. Mednieks uzšķērda upuri, izņēma krokodila sirdi un atstāja to saulē. Apbrīnojami, bet sirds kontrakcijas bija novērojamas pat pusstundu pēc tā nogalināšanas. Daudzās leģendās ir aprakstīta krokodilu izturība un dzīvīgums. Vietējiem iedzīvotājiem nebija izskaidrojama un saprotama šo dzīvnieku lielā auglība, vitalitāte un reakcijas ātrums. Senos laikos krokodili tika saistiti ar dievišķiem spēkiem. Senajā

Ēģiptē Nīlas krokodilam par godu tika rīkotas īpašas svinības ar upurēšanu. Šausmīgajiem rāpuļiem tika upurēta visskaistākā meitene, droši vien tikpat pievilcīga kā šarmantā Nofretete. Ūdenī iemestā nelaimīgā meitene nekavējoties tika saplosīta gabalos. Šādā nežēlīgā veidā tika godināta Nīlas upes svētā ieleja, no kuras faktiski bija atkarīga visu ēģiptiešu labklājība. Viktorijas (Njanzas) ezerā esošajās Seses salās dzīvojošo primitīvo cilšu vidū reģistrēts paradums atstāt «dievišķajam krokodilam» cilvēku, iepriekš tam pārlaužot rokas un kājas. 1959. gadā kāds vietējais burvis Cipendale pūlējās izskaidrot kādas meitenes slepkavību ar viņa dvēseles pārmiesošanos totēmā, kas šoreiz bija krokodila izskatā. Tiesā šis burvis apgalvoja, ka maģisku manipulāciju rezultātā spējot pārvērsties krokodilā. Piesienot pie gurniem zaļus zariņus, viņa seja pakāpeniski pārvēršoties krokodila izstieptajā purnā, izveidojoties arī aste. Šādā krokodila izskatā viņš nolēma pārmācīt kāda sirmgalvja nepaklausīgo mazmeitu. Burvis pūlējās tiesai iestāstīt, ka viņš meiteni nositis ar «krokodila» milzīgās astes palīdzību.

Krokodila agresivitāti cilvēki izmantojuši cīņā ar ienaidnieku. Ēģiptes Jaunās valsts laikā (ap 1580. - 1070. g.p.m.ē.) ēģiptieši izmantoja īpaši dresētus Nīlas krokodilus. Kad pretinieka karapulks apmetās kādas ūdenstilpes tuvumā, militārie dresētāji ar saviem audzēkņiem centās nemanāmi tiem pietuvoties. Pēc militārā pārgājiena daudzi pretinieka karavīri devās peldēties, tāpēc krokodilu uzdevums neizrādījās sevišķi grūts. Krokodili tika palaisti zaldātu peldētavas virzienā, tie uzbruka no dzelmes. Dresēts pieaudzis krokodila tēviņš vienā reizē bija spējīgs nogalināt vai smagi sakropļot 10 - 15 cilvēkus. Šie krokodili bija iedresēti neplosīt kārtējo upuri, bet klusu sagrābt un slīcināt nākamo. Negaidītā uzbrukuma rezultātā cilvēks pat nepaspēja iekliegties. Pametis noslīkušo dzelmē, krokodils zem ūdens tuvojās nākamajam upurim. Blakusesošie bieži nodomaja, ka biedrs nolēmis ienirt tā padziļāk. Reizēm pagāja krietns laika spridis, pirms kareivji aptvēra notiekošo un sacēla trauksmi.

Vēl izsmalcinātāk šie krokodili rīkojās naktī. Dažiem rāpuļiem reizēm izdevās nemanāmi paslīdēt garām ienaidnieka sargposteņiem un iekļūt pašā militārās nometnes centrā. Šausmīga nāve gaidija katru, kas nakts tumsā sastapās ar dresētu krokodilu, jo šos milzīgos rāpuļus bija ārkārtīgi grūti ievainot ar bronzas šķēpiem un zobeniem. Krokodila galvas un muguras izturīgās kaula plātnītes kalpoja kā īstas bruņas, no tām atlēca bultas un šķēpi. Pēkšņā iebrukuma laikā krokodils varēja darboties pilnigi brīvi, apbrīnojami veikli metoties virsū guļošiem kareivjiem, noraujot dažam kāju vai roku, vēl kādam - veselu miesas gabalu ar visiem kauliem. Krokodili Senajā Ēģiptē tika uzskatīti par visai draudīgu ieroci; vienu laiku tikai augstākās priesteru kastas pārstāvji drīkstēja kontaktēties ar šiem dzīvniekiem. Viņi baroja un dresēja šos rāpuļus, bija spiesti tīrīt arī krokodilu mājokļus. Viens vai divi lielākie krokodilu eksemplāri pastāvīgi sargāja faraona guļamistabu. Ilgu laiku šāds apsardzes veids tika uzskatīts par efektīvāku salīdzinājumā ar algotu cilvēku - miesassargu darbību. Šie krokodili mitinājās dīķi valdnieka apartamentos, to ķermeņus rotāja ar dārgakmeņiem un zeltu. Rūpējoties par to, lai krokodili neaizmirstu cilvēka gaļas garšu, laiku pa laikam dīķī iemeta skaistu meiteni, kuras rokas un kājās bija sasietas ar virvēm.

Tomasa Maina Rīda romānā «Oceola, seminolu virsaitis» aprakstītai epizodei ar aligatoru bija reāls pamats. 1843. gadā Floridā ietekmīgās Stjuartu ģimenes pretiniekiem izdevās slepeni atgādāt un ielaist Stjuartu piemājas dīķī milzīgu aligatoru. Tālākie notikumi risinājās traģiski, jo izsalkušais rāpulis uzbruka saimnieka vienīgajai meitai, kura bija atnākusi uz dīķi nopeldēties. Romānā šai epizodei ir laimīgas beigas - pēdējā brīdī drošsirdīgais indiānis nogalina milzīgo aligatoru. Taču reālajā dzīvē nekādi brīnumi nenotika: meitene tika saplosīta šausmās apstulbušās kalpones acu priekšā. Vēlāk dīķa gultnē izdevās atrast tikai atsevišķus ķermeņa fragmentus ar milzīgo zobu pēdām. Zemisko nelabvēļu mērķis bija pilnībā sasniegts, jo nelaimes un bēdu sagrauztais ģimenes galva pameta sabiedrisko darbību, sāka dzert un drīzumā nomira vientuļš un visu aizmirsts.

Floridā mūsu gadsimta astoņdesmitajos gados treniņlē- cienā ar izpletni gāja bojā kāds jauns amerikānis. Nāves cēlonis nebija izpletņa tehniskie defekti, bet gan Misisipi aligatori. Neskatoties uz izmisīgajām izpletņlēcēja pūlēm mainīt piezemēšanās vietu, stiprais vējš aizpūta viņu tālu no iepriekš paredzētā nosēšanās laukuma. Viņš piezemējās ezera pašā vidū, kur krokodili burtiski mudžēja. Viņa liktenis bija neapskaužams, jo badīgie rāpuļi no visām pusēm ielenca viņu. Pirms tam vairums krokodilu bija mierīgi snauduļojuši piekrastes smiltīs. Parādoties laupījumam, no miegainības un pasivitātes nebija ne vēsts. Ar apbrīnojamu veiklību, it kā ilgi gaidījuši šo mirkli, daudzi krokodili metās ūdenī, lai pēc mirkļa gluži kā pelēkzaļas torpēdas trauktos uz dzīru vietu.

Nelaimigā jaunieša portatīvā rācija līdz beidzamajam brīdim ļāva uzturēt sakarus ar krastā palikušajiem biedriem, kas viņu varēja redzēt binoklī un filmēt ar videokameras palīdzību. Rācija funkcionēja ari zem ūdens, un kolēģi ar šausmām sadzirdēja jaunieša lūstošo kaulu troksni. Nelaimīgais izmisīgi kliedza pēc palīdzības, binoklī bija redzams, kā viņš pēdējiem spēkiem pūlējās atkauties no uzmācīgajiem briesmoņiem ar rokas stumbeņa palīdzību (plauksta tai laikā jau bija nokosta). Milzīgo aligatoru astes triecieni mutuļoja ūdeni ap viņu, drīzumā traģēdijas vietā ūdens krāsojās asinssarkans. Biedri bezpalīdzīgi vēroja viņa drausmīgās nāves ainu. Kad beidzot izdevās sadabūt laivu un piepeldēt tuvāk, uz ūdens virsmas bija redzamas tikai nelaimīgā jaunekļa izpletņa driskas un kukurūzas nūjiņu paciņa, kuru acīmredzot neviens no aligatoriem nebija gribējis pagaršot.

III dala

ZIRNEKĻVEIDĪGIE UN KUKAINI

skorpions. maģiskais atribūts

Paleozoja ērā, apmēram pirms 400 miljoniem gadu pusotrmetrīgo daudzkāju un trilobītu vidū parādījās pirmie skorpioni. Skorpioni ir senākie sauszemes posmkāji. Mūsdienās saglabājušās ap 600 šo dzīvnieku sugu, sevišķi bieži tos var sastapt tropu un subtropu apgabalos. Ja gribat dabā ieraudzit šo nelielo (5 - 20 cm garo) dzīvnieku, jums jādodas tieši turp. Skorpionam ir šaurs, saplacināts ķermenis, lielas pedipalpas ar spīlēm un lokana aste - metasoma. Tās pēdējā posmā ir divi indes dziedzeri, kas atveras izliektā dzelonī. Jau sensenos laikos skorpiona draudīgais izskats satrauca cilvēku prātus. Tā spēja ieņemt pilnīgi nekustīgu stāvokli, imitējot šķietamas nāves efektu, radīja virkni mistisku priekšstatu par šī dzīvnieka pārmiesošanās spējām. Senie ēģiptieši un grieķi mitoloģizēja šo kukaiņu senci, viduslaiku alķīmiķu maģiskajos rituālos (svina pārvēršanā zeltā) skorpiona klātbūtne bija obligāta. Astroloģiskajā kalendārā skorpions ir viena no mistiskākajām zīmēm. Ņemot vērā šo zirnekļveidīgo kārtas pārstāvju sugu daudzveidību Indijā (90 sugas), šīs valsts apceļotājiem būtu ieteicams uzmanīties no lieliem (13 - 15 cm gariem) sarkanīgi melniem skorpioniem. Tropu Āfrika cilvēkam bīstams ir Centrālāfrikas melnā skorpiona (Pandinus impera- tor) kodums. No šiem dzīvniekiem jāuzmanās dienas laikā, taču īpaši aktīvi un bīstami tie ir siltās naktis.

Cilvēkiem mazāk bīstami ir izmēros nelielo skorpionu kodumi. Vidusāzijā un Aizkaukāzā visparastākās sugas ir raibais skorpions (65 mm) un Itālijas skorpions (55 mm).

Dienvidu svelmes un gleznainu kalnu ainavu cienītāji neizbēgami sastaps šo nelielo interesanto dzīvnieku, pilnīgi iespējams, pat dzīvojamās telpās. Varētu teikt, ka šī satikšanās ir obligāta un ierpiekš «ieprogrammēta». Skorpiona kodums īpaši bīstams maziem bērniem, kas šo kustīgo un brīžiem «pamirušo» dzīvnieciņu savā naivumā uzskata par nekaitīgu rotaļlietu. Spēlēšanās laikā parasti notiek skorpiona izslavētais sitiens ar asti, kuras bīstamākā daļa nenoliedzami ir dzelonis. Ari pieaugušie miegā var netīšām piespiest gultā lodājošo skorpionu, tādā gadījumā seko zibenīgs sitiens ar asti. Karstā un tveicīgā laikā skorpiona kodums kļūst īpaši bīstams - strauji paaugstinās organisma vispārējās intoksikācijas līmenis, papildinot lokālo uztūkumu un miegainību ar virkni veselībai nelabvēlīgu simptomu. Savas attīstības sākumposmā šie posmkāji bija sastopami visā zemeslodes sauszemes teritorijā, tagad to izplatības areālus nosacīti ierobežo 50" ziemeļu platuma paralēles. Dabiskos apstākļos skorpionu dzīves ilgums precīzi nav noskaidrots (parasti tie dzīvo dažus gadus), taču pierādīts šo indīgo posmkāju dzīvīgums - apstākļu spiesti, tie spēj iztikt bez barības pat pusotru gadu.

SISENI.

ekoloģiskais ierocis

Uiiku pa laikam novērojama vairāku siseņu dzimtas pārstāvju - parastā. Marokas un tuksnešu klejotājsiseņu masveida savairošanās. Milzīgo baru migrācijas laikā tiek nopostīti sējumi, dažādas lauksaimniecības kultūras un au- gājs. Cīņai ar šiem kaitēkļiem 1928. gadā Londonā izveidoja Siseņu apkarošanas centru, kurā noris šo kukaiņu savairošanās cēloņu pētījumi un jaunu ierobežošanas metožu izstrāde. Šie postu un reizēm badu nesošie kukaiņi ir Parīzē iznākošā žurnāla «Acrida» pastāvīgas uzmanības centrā. Naudas izteiksmē siseņu nodarīto zaudējumu kopapjoms lauksaimniecībā sastāda astronomiskas summas. Piemēram, 20 ASV dienvidu un rietumu štatos laika posmā no 1925.g. lidz 1949.g. siseņu postījumu ikgadējie zaudējumi bija 30 milj. dolāru. 1961.-1962.g. Marokā stipri cieta apelsīnu plantācijas, 5 dienu laikā ražas zudumi līdzinājās 7000 tonnām. Tieši tik daudz šo citrusaugļu tanī laikā patērēja Francija vienā gadā. Šie taisnspārņu kārtas kukaiņi pieminēti Bībelē: izpildot Dieva gribu, Mozus uzsūtīja milzīgus siseņu barus ēģiptiešiem, kas nemitīgi apspieda ebreju ciltis. Ēģiptiešu fellahu (arābu valstu zemkopju) sējumi un raža vienā acumirklī tika iznīcināta. Šo kukaiņu attēli atrasti seno ēģiptiešu papirusos un freskās, to nodarītie postījumi Ēģiptē un Palestinā aprakstīti senās hronikās, kas datētas ar 1490.-904.g.p.m.ē. Ziemeļāfrikas tuksnešu iedzīvotāji siseņus jau izsenis lietoja uzturā, tos savācot, izžāvējot un smalki samaļot. Ēdiens tika pagatvots, atšķaidot šo pulveri ar pienu. Šo seno recepti aprakstījis ari sengrieķu vēsturnieks Hērodots pirms 2450 gadiem.

zirneklis.

lēni dziestošā dzīvība

No zirnekļu timekļa veidotie audumi spējīgi apmierināt pat visizsmalcinātāko gaumi, savā laikā tos val- kāja Ķīnas imperatora galmā. XVIII gs. sākumā franču estēti no krusta zirnekļa pavedieniem gatavoja cimdus un zeķes. Ja kāds nolēmis uzsākt šī eksotiskā auduma ražošanu, viņam vispirms jāiegādājas neliels krātiņš zirnekļa turēšanai. Ievietojot tajā «darba objektu», jāatceras, ka no krusta zirnekļa vienā reizē izdosies iegūt ap 500 m pavediena, kas struktūras ziņā līdzīgs zīdtauriņa kāpura kokona veidojumam. Varbūt izdodas tekstilizstrādājumu pārdot par lielu naudu, jo maksa par eksotisku preci un kaitīgu darbu allaž ir bijusi visai augsta. Vienīgā problēma varētu rasties ar Dzīvnieku aizsardzības biedrības reģionālās nodaļas darbiniekiem. Der atcerēties, ka zirnekļu plašajā saimē ir daudz spilgti krāsotu un reizē cilvēkam bīstamu pārstāvju. Piemēram, brazīliešu zinātniekos paniku izraisījusi zirnekļu - vampīru parādīšanās Brazīlijas tropisko lietusmežu zonā, to inde 1995. gadā nonāvējusi 23 cilvēkus (to skaitā - 17 bērnus).

Šo zirnekļu uzbrukumu aprakstīja tropu faunas pētnieks bioloģijas profesors Roberto Kareress, kurš nekādi nevarēja izskaidrot šo ASV dienvidu apgabalos sastopamo zirnekļu adaptācijas straujo raksturu. Šie nelielie un neindīgie radījumi (uzbrukuma gadījumi cilvēkiem līdz šim netika konstatēti) Brazīlijas mūžamežu joslā sasniedza pieauguša cilvēka plaukstas lielumu un kļuva ārkārtīgi vaislīgi. Kareress pētīja šo ieceļotāju agresivitāti un straujās izplatīšanās spējas. Zirnekļi - vampīri upurim uzbruk, strauji nolaižoties no koka ar izdalīta tīmekļa pavediena palīdzību. Vairumā gadījumu upuri nemana koduma bridi, tikai vēlāk sajūt reiboņus un stīvumu ekstremitātēs. Saņemot paralizējošās indes devu, upuri klust gurdeni un apātiski pret visu apkārt notiekošo. Neskatoties uz dzīvības pakāpenisku izdzišanu, viņiem absolūti nerūp pašu liktenis, un nāve iestājas paris dienu laikā. Tie vairs nav nekādi Holivudas filmēšanas laukumu triki, tā ir Brazīlijas selvas drūmā realitāte. Uz zemeslodes dzīvo ap 20 000 zirnekļu sugu. Paši sīkākie ir īsti liliputi - to ķermeņa garums ir tikai 1 mm, lielāko Gviānas zirnekļu eksemplāru izmēri ir 9 - 11 cm. Ja kādā kompānijā jūs vēlaties paspīdēt ar savām zināšanām, tad sakiet, ka zirnekļus pēta arahnoloģija. Draugu pulkā mākslinieks atzīsies zirnekļu ķermeņa fantastisko krāsu salikumu un sarežģīto rakstu izmantošanā savā daiļradē. Zirnekļiem mēdz būt ļoti spilgti izteikts pamatfons, ko papildina zeltīti un sudrabaini plankumi. Savukārt mūziķis gribēs apgalvot, ka zirneklis noaustajā tīklā aktivizējas mūzikas skaņu ietekmē. Cerams, mākslinieks nebūs pārāk apbēdināts, jo zirnekļu līdzsvara un dzirdes orgānu darbība mūsdienas vēl nav izpētīta. Iejaucoties vīru sarunās, laipnā namamāte ēdienu pasniegšanas bridi atgādinās, ka zirnekļi barojas ar mušām, vabolēm, sliekām, gliemežiem, sīkiem vēžveidīgajiem un zivju mazuļiem. Saviesīgo vakariņu noslēgumā jaunais rakstnieks solīsies uzrakstīt stāstu «Lēcējzirnekļu kāzu dejas». Šī vakara jautro gaisotni sabojās sensacionāls paziņojums par putnzirnekļu konstatēšanu tropisko augļu kastēs. Un šie zirnekļi nebūt nav vienīgie cilvēkam bīstamie…

Visu sugu zirnekļiem ir heliceras, pedipalpas un četri pāri kāju. Zirnekļu vēdera apakšpusē novietoti tris pāri tīmekļa dziedzeru, kas izdala smalko un izturīgo pavedienu. Zirnekļu indīgu ma pakāpe ir ļoti dažāda. Dažu tropisko putnzirnekļu indes porcija ir pietiekama 20 peļu nogalināšanai. Āfrikas dienviddaļā dzīvojošie bušmeņu klejotāji - mednieki šo zirnekļu indi, sajaucot ar indīgu amariļļu sīpolu sulu, izmantoja bultu galu saindēšanai. Peru iedzivotājam Roberto S., strādājot vīnogulāju plantācijā, kājā iekoda putnzirneklis. Pēc koduma viņš kājā sajuta asas sāpes. Tā stipri piepampa, brūces apvidū sakas audu atmiršanas pro- cess. Viņam paveicās, jo steidzīgas medicīniskās iejaukšanās rezultātā kāju izdevās izārstēt. Tropu karstumā lokāla infekcija ļoti strauji var izplatities visā organismā, radot nopietnus draudus cilvēka veselībai. Daudzu Brazilija sastopamo lielo zirnekļu inde ir diezgan bīstama cilvēkiem. Bolīvijas lēcējzirnekļa koduma radītās sāpes līdzinās nokaitēta dzelzs stieņa saskarei ar miesu. Vēlāk cilvēka urinā tiek konstatētas asinis, seko organisma smaga vispārējā intoksikācija un… nāve.

Karakurts un baltais karakurts dzīvo Dienvideiropā, Moldovas stepēs, Kaukāzā, Krimā, Vidusāzijas tuksnešos un priekškalnēs, Irānā un Afganistānā. Ziemeļamerikā sastopams ne mazāk indīgs ģints Latrodectus pārstāvis, ko visā pasaulē pazīst ar nosaukumu «melnā atraitne». Karakurts ir neliels (4 - 20 mm) zirneklis melnā krāsā, uz vēdera tam ir sarkani plankumi. Karakurts ir ļoti auglīgs dzīvnieks, laiku pa laikam novērojama šī indīgā zirnekļa masveida savairošanās. Karakurta inde toksiskuma ziņā 15 reizes pārsniedz klaburčūskas indes rādītājus, īpaši bīstams ir pieaugušu mātīšu kodums. Kādā Sicīlijas slimnīcā ārsti novērojuši karakurta indes klīnisko ainu. Viss vienmēr sākas ar nelielu sarkanu plankumu koduma vietā, drizumā parādās sāpes vēdera un jostasvietas apvidū un sāk stingt kājas. Karakurta inde iedarbojas uz cilvēka nervu sistēmu, psihisko uzbudinājumu strauji nomaina paniskas bailes no nāves. Stiprās sāpes papildina reiboņi, sirdsdarbības un elpošanas traucējumi un krampji. Toksīni izraisa sejas zilēšanu, urīnā parādās olbaltumvielas un asinis. Novājināta organisma gadījumos nāve iestājas 2-3 dienu laikā. Pat pēc sekmīgas izārstēšanās dažreiz novērojama spēcīga toksīnu pēciedarbība uz cilvēka nervu sistēmu. Mājdzīvnieki vairuma gadījumu no karakurta koduma nobeidzas. Sevišķi uzņēmīgi pret šī zirnekļa indi ir kamieļi un zirgi. Cilvēkam mazāk bīstams ir skrējējzirnekļu dzimtas pārstāvja - taran- tula kodums. Apūlijas tarantuls dzivo Dienvideiropas un

Mazāzijas sauso stepju apgabalos. XVII gs. itāļu un spāņu hronistu aprakstītā tarantula pretindes metode ieteica dejot līdz pilnīgam spēku izsīkumam un samaņas zaudēšanai. Ar laiku šīs mežonīgās kustības tika ritmizētas mūzikas pavadījumā, tā radās strauja itāliešu cilmes deja - tarantella. Uz pārējo indīgo zirnekļu fona tarantula kodums šķiet savdabīgs papildu «dopings», ko nekādi nevar salīdzināt ar Dienvidamerikas putnzirnekļu dzimtas Acanthoscurria ģints pārstāvju vai Austrumāfrikā dzīvojošās Theraphosa ģints eksemplāru nāvi nesošajiem kodumiem.

muša.

belcebula kalpi

Jau senajiem ebrejiem bija zināma mušu kaitīgā un postošā darbība. Ļaunuma galvenās dievības - velna jeb sātana apzīmējums Belcebuls tulkojumā no senebreju valodas nozīmē - «mušu pavēlnieks».

Mušu galvenā priekšrocība ir tās vieglie spārni, kas nodrošina šo divspārņu ātro lidojumu un apbrīnojamo izveicību. Mušu kāpuri ir bezkājaini. Divspārņu kārtai pieder arī odi, kuru nodarītais posts nereti tiek salīdzināts ar īsti vērienigu karadarbību.

Divspārņu ārējais izskats ir ļoti daudzveidīgs: izstieptie, garkājainie odu ķermeņi krasi kontrastē ar druknām, īskā- jainām mušām. Ļoti interesanti ir vērot binokulārā divspārņu saliktās fasetacis, starp kurām novietoti speciāli trīs- posmu taustekļi (antenas), ar kuru palīdzību mušas uztver smaržas. Mušu tēviņu acis ir lielākas par mātīšu attiecīgajiem veidojumiem. Odu tēviņu taustekļu uzbūve ir krietni sarežģītāka, tiem ir vismaz astoņi posmi. Taču galvenā šo divspārņu raksturīgā pazīme ir gari izstiepts sūcējsnuķis.

Divspārņu kārtas kukaiņu sugu daudzveidība uz zemeslodes ir fantastiska: tā aptver 80 000 - 100 000 sugas. Daudzās valstīs milzīgi institūti nodarbojas ar to uzbūves, sistemātikas un bioloģijas pētniecību, īpašu uzmanību veltot istabas mušai, jo tā ir cilvēkam bīstamu gremošanas trakta slimību - dizentērijas, holeras un vēdertīfa izplatītāja.

Mušu iemīļotās uzturēšanās vietas ir stāvoši ūdeni un notekgrāvji. Istabas mušas kāpuri attīstās mēslos, pūstošās augu un dzīvnieku atliekās un fekālijās, tos var konstatēt ari citu kukaiņu un daudzu mugurkaulnieku zarnu traktā.

īpaši bīstama ir necilā un izskata ziņā nekaitīgā istabas muša. Neaizmirsīsim, ka pirmais iespaids nereti ir mānīgs un īstenībai neatbilstošs. Istabas muša bieži ložņā pa dažādiem atkritumiem, kūtsmēsliem un fekālijām. Tā ir sinantrops - ar cilvēku un tā dzīvesvietām saistīts kukainis, kas līdzīgi mājdzīvniekiem pastāvīgi atrodas līdzās cilvēkiem visā to attīstības vēstures gaitā. Pirmatnējo cilvēku alās noteikti ielidoja milzīgs daudzums dažnedažādu kukaiņu, taču viltīgais cilvēks ar lielāko daļu šo uzmācīgo radījumu ir ticis galā. Cīņa ar istabas mušu bijusi visai nesekmīga, jo cilvēka tuvumā tā ir nodzīvojusi līdz lielo pilsētu laikmetam. Šī dzīvīguma pamats ir istabas mušas vairošanās bioloģiski spēcīgais un stabilais mehānisms. Šīs mušas mātītes vienā dējumā parasti ir 100 - 150 olu, subtropu un tropu zemēs dējuma lielums var sasniegt pat 2000 olu.

Savvaļas dzīve nav piemērota istabas mušai, tā dod priekšroku civilizācijai. Pabijušas cūku fermās un atkritumu izgāztuvēs, šīs mušas traucas uz dzīvokļiem, skolām, slimnīcām un sabiedriskās ēdināšanas iestādēm, kurās neviens lāgā nenojauš draudošās briesmas. Tikai uz sava ķermeņa virsmas šī mazā «bioloģiskā bumba» nes ap 6 miljoni dažādu mikroorganismu un vairāk nekā 28 miljonus mikroorganismu savā gremošanas sistēmā. Šajā radījumā burtiski mudž dažādas baktērijas un baciļi. Tos aplūkojot mikroskopā, biologa acīm paveras interesanta un tajā pašā laikā biedējoša aina, jo šeit viegli var konstatēt dizentērijas nūjiņas, liesas sērgas (Sibīrijas čūlas) sporas, tīfa un para- tīfa baciļus, holeras vibrionus, difterijas nūjiņas, tuberkulozes ierosinātājus un vēl daudz ko citu.

Par istabas mušas bīstamību, uzturoties cilvēka tuvumā, liecina šo divspārņu spēja pārnēsāt parazītisko tārpu (cērmju) olas un līķu indi. Par šīs darbības upuriem var kļūt pilnīgi visi: bērni un pieaugušie, vīrieši un sievietes, sirmgalvji un jaunieši. Lūk, cik «nekaitīga» var būt diviem spārniem un trīs kāju pāriem bruņotā istabas muša! To uzmācīgā rāpošana pa neaizsargātām cilvēka ķermeņa daļām rada ne tikai nervozitāti. Neraugoties uz to, ka istabas mušas atšķirībā no asinssūcējām nekož un nedzeļ, tās slēpj sevi daudz lielākas potenciālas briesmas.

No asinssūcējām mušām slavenākā ir Āfrikas cece muša, kas daudzu valstu iedzīvotājos izraisa pamatotas, reizēm pat pārdabiskas šausmas. Cece mušu asinssūkšanas galvenais objekts ir dažādas antilopes, kuru asinīs nereti sastopama tripanosoma - miega slimības izraisītāja. Mušu mutes orgānu galā šīs slimības ierosinātāji ilgstoši saglabā virulenci, lai pēc kāda laika nonāktu cilvēka asinsrites sistēmā. Laiku pa laikam Rietumu žurnāli publicē šīs slimības pilnīgi novārdzināto Āfrikas iedzīvotāju fotogrāfijas. Miega slimība ik gadu nonāvē vairākus desmitus tūkstošus cilvēku. Nenoliedzami, šis bīstamās slimības pārnēsātājs ir cece muša. Miega slimības un AIDS straujā izplatība Āfrikā kļuvusi par īstu XX gs. mēri.

Dabā sastopamas ari citām dzīvām radībām bīstamas mušas. Piemēram, līkmušas, kas atbilstoši savam nosaukumam pārsvarā dzīvo uz dažādu dzīvnieku un cilvēku līķiem. Savdabīgs parazītisma veids raksturīgs Lucilia bufonivora līķmušai. Šīs sugas apaugļotā mātīte reti olas dēj uz vardes ķermeņa, tā parasti grozās vardes vai krupja priekšā. Varde ilgstoši vēro laupījumu, līdz izdara savas dzīves lielāko kļūdu - apēd apetīti rosinošo mušu. Protams, varde nezina, ka šai mušai to tik vien vajag, jo vardes gremošanas sistēmā notiek strauja šīs mušu sugas olu nobriešana. Izšķīlušies rijīgie kāpuri savu attīstību turpina vardes deguna dobumā un izveidojas par pieaugušam mušām, kuras izlido caur vardes nasu atverēm. Parazītiskais cikls turpinās bezgalīgi, jo izlidojušas mušas pēc zināma laika ir gatavas sevi ziedot nākamās paaudzes attīstībai vardes organismā.

Līķmušas attīstās mugurkaulnieku līķos, zīdītāju ekskrementos, parazitē tārpos, kukaiņos, gliemjos, abiniekos, putnos un zidītājos.Tautā bieži tās sauc par zilajām (ģ. Cal- liphora) un zaļajām (ģ. Lucilia) līķmušām. Tā ir savdabīga dabas kaprīze, līķmušu ķermeņa krāsa ir vienreizēji skaista: dominē spilgti zaļi un zili toņi ar izteikti metālisku spīdumu.

Milzīgā asinssūcēju divspārņu armija spēj pamatīgi sagandēt cilvēka atpūtu un veselību visdažādākos zemeslodes nostūros - no tundras līdz tropu rajoniem. Jebkurā vietā dzīvniekiem un cilvēkiem var mesties virsū milzīgi (īpatņu skaits var sniegties miljardos) knišļu, miģeļu, dunduru, odu un moskītu bari. Šis asinssūcēju komplekss ir īsta sodība taigā, liedzot cilvēkiem iespēju strādāt, normāli pārvietoties un elpot. Šiem uzmācīgajiem asinssūcējiem pilnībā aizsprostojot elpošanas ceļus, var iestāties cilvēka nāve. Cilvēkam iekļūstot šādā milzīgā mākonī, viņa seja un rokas pārklājas sīkām asiņu pilītēm. Taigas zonā sevišķi uzmācīgs ir tundras knislis un raibais knislis. Holodkovska knišļa aktivitāti neiztraucē pat rudens pirmais aukstums, šis asinssūcējs dažreiz neganti uzbrūk pat pēc pirmā sniega uzsnigšanas. Knišļi koduma vietā ievada toksiskas siekalas, cilvēkam parādās sarkans punkts ar ilgi nezūdošu apsārtumu, dažreiz novērojama paaugstināta temperatūra. Mājlopiem knišļu siekalas izraisa lokālus zemādas un lielākus asinsizplūdu- mus iekšējos orgānos. Stipri sakosti mājdzīvnieki var pat nobeigties. Asinssūcēju masveida izlidošanas laikā nepalīdz pat tīklveida maskas, dažādas smēres un speciāli kvēpekļi, ko taigas iedzīvotāji lieto jau kopš seniem laikiem. Taigas odi izceļas ar ipaši apnicīgu, skaļu sīkšanu, kas slēgtā telpā (teltī vai būdiņā) var izvest no pacietības jebkuru.

Mitrās vietās, dažādu ūdeņu tuvumā un purva malās īpaši uzmācīgas ir miģeles un knišļi. Viens no sāpīgākajiem kodumiem ir dunduru dzimtas pārstāvjiem - lietenēm, kuras tautā bieži dēvē par aklajiem dunduriem. Sevišķi aktīvas lieteņu mātites ir ūdens tuvumā pirms lietus. Šo asinssūcēju pelēkā ķermeņa garums ir 7-12 mm. Dundura mātites viena reizē izsūkto asiņu daudzums (200 mg) lidzvērtigs 70 odu vai 4000 miģeļu mātīšu «veikumam» tajā pašā laikā.

Lielās pilsētās saimnieko odi. Droši vien nevienam nav sveša uzmācīgi apnicīgā odu mātītes sīkšana pilsētas dzīvokļa istabās. Asinis sūc tikai odu mātītes, tās ir nepieciešamas olu attīstībai. Parastie pagrabu dzēlējodi (Culex pipiens) ziemo dzīvojamo māju pagrabos, kur ūdensapgādes sistēmas pastāvīgo bojājumu dēļ uzkrājas ūdens. Saņēmusi nepieciešamo asiņu porciju, kas nereti pārsniedz pašas mātītes masu, tā dēj olas siltās un mitrās vietās. No tam drīzumā izšķiļas jauna šo asinssūcēju armija. Odi ir visaktīvākie asinssūcēji divspārņi. Der zināt, ka parastais dzēlējods tur savu ķermeni gandrīz paralēli nolaišanās virsmai, savukārt malārijas odi ķermeni novieto 30° - 40" leņķi pret substrātu, ar galvu uz leju. Parastā oda dzēliens ir nepatīkams, malārijas oda koduma sekas var būt smaga slimība un nāve.

Malārijas odi pārnes dažādu slimību - tularēmijas, dzeltena drudža, japāņu encefalīta, brucelozes, limfocitārā horiomeningīta ierosinātājus. Visā pasaulē malārijas upuru skaits sniedzas miljonos. Tularēmijas un japāņu encefalīta ierosinātāji nonāk uz oda stiletveidīgā snuķa ar slima grauzēja starpniecību. Pēc kāda laika ods nosēžas uz cilvēka ādas, seko dūriens un… smaga, grūti ārstējama slimība.

Blusu kārtā ir ap 1500 sugu. Blusas ir no sāniem saplacināti bezspārnu kukaiņi, specifiski siltasiņu dzīvnieku ektoparazīti. Viena no bīstamākajām sugām ir žurku blusa, tā ir 2 mm gara. Bieži mainot saimniekus, žurku blusa var pārnēsāt dažādu infekcijas slimību ierosinātājus. Blusas ir parazītisko tārpu starpsaimnieki. Viduslaiku Eiropā antisa- nitāru apstākļu dēļ no dažādām infekcijas slimībām miruši apmēram 20 miljoni cilvēku. Indijā XIX gs. pēdējos divdesmit gados infekcijas slimību upuru skaits sasniedza 10 miljonus cilvēku, lielais vairums no šīm nāvēm ir uz asinssūcēju kukaiņu «sirdsapziņas». Uz cilvēka parazitē 3 - 4 mm gara cilvēku blusa (Pulex irritans), suņu blusa un kaķu blusa. Dažas blusu sugas parazitē tikai uz putniem, citas - uz sikspārņiem, ežiem vai āpšiem. Pēc asiņu sūkšanas apaugļotās blusas dēj olas grīdas spraugās, grauzēju alas, dzīvnieku migās un putnu ligzdās. Antisanitāri apstākļi ir ideāla vide blusu kāpuru attīstībai. Blusas apbrīnojami pielāgojas jebkuriem dzīves apstākļiem. Tās var ilgstoši badoties, izturēt aukstumu un karstumu, kā ari pārciest dažādu ķīmisku vielu iedarbību. Dienvidamerikā, Āfrikā un Madagaskarā dzīvo īpatnēja 1 mm gara blusa, kas spēj ieurbties cilvēka ādā. Asiņu sūkšanas laikā blusas vēders paplašinās, veidojot zem ādas burbulim līdzīgu veidojumu (tā diametrs ir 5 - 6 mm). Uz ādas šaja vietā veidojas strutojoša brūce, kurā blusa dēj olas. Ja šo asinīm piesūkušos blusu saspiež, vairumā gadījumu sākas nopietni iekaisuma procesi. No šīs blusas īpaši cieš mazattīstīto Āfrikas valstu iedzīvotāji, kuri dzīvo pastāvīgas nabadzības apstākļos, kā ari slimie, nekusūgi gulošie cilvēki. Ļoti bīstami cilvēka un zīdītājdzīvnieku ektoparazīti ir dūrējutis vai utis. Vēstures annāles liecina, ka šis parazīts bijis Senās Jūdejas valdnieka Hēroda I (ap 73.- 4.g.p.m.ē.) un Spānijas karaļa Filipa II (1527-1598) nāves cēlonis. Visā cilvēces attīstības vēsturē utainība bija nopietna problēma. Diemžēl ari XX gs. nav nekāds izņēmums. Šīs problēmas cēloņi ir grauzēju masveida savairošanās viduslaiku Eiropā, antisanitārie apstākp ilgstošo karu rezultātā un pat… parūku nēsāšanas mode. Kara apstākļos utis bija izsitumu un atguļas tīfa ierosinātāju izplatītājas.

Utis ir 1 - 1,5 mm gari asinssūcēji kukaiņi. To mutes orgāni ir pielāgoti ādas caurduršanai un asiņu sūkšanai. Pēc uts koduma uz cilvēka ādas paliek raksturīgi zilgani punkti. Utu uzbrukuma laikā iespējama cilvēka inficēšanās ar stafilokokiem, kas var izraisīt vispārēju asinssaindēšanos - sepsi, kas nereti beidzas letāli.

Utis dzīvo apmatojumā un drēbju krokās. Cilvēku utij ir divas pasugas: galvas un drēbju uts. Cilvēka uts uz ādas rada niezošus, mezgliņveida izsitumus. Masveida uzbrukuma gadījumā parazītu siekalu radītais efekts summējas, seko mokošas drudža lēkmes. Ja organisms ir novājināts, var iestādes nave.

Savdabigā veidā utis izplatījās Francijas karaļa Ludviķa XIV galminieku vidū. Valdnieka svītas locekļi grūti aizsniedzamu vietu niezēšanas un kņudēšanas gadījumā lietoja speciālu irbuli vai spieķi. Utu pārceļošanā savu ieguldījumu noteikti deva savstarpēja pārliku maiņa.

Pirmā pasaules kara laikā tūkstošiem franču kareivju mira no asinssaindēšanās, ko izraisīja bezgalīgie utu kodumi. Franču kara ārstu cīņa ar armijas totālo utainību bija nesekmīga, šādiem slimniekiem nācās ierādīt arvien jaunas, izolētas barakas. Saglabājusies kāda piefrontes hospitāļa utu apsēstās barakas pacienta liecība: «Telpas tālākajā galā gulēja šodien mirušie, tie nebija nekādā veidā atdalīti no dzīvi palikušajiem. Pulka kapelāns tikko bija pabeidzis lūgšanu, es virzījos pa šauro eju starp slimnieku gultām, lai tuvāk apskatītu mirušos. Petrolejas lampas blāvajā gaismā līķu sejas radīja savādu iespaidu. Likās, ka viņu plakstiņi viegli vibrē, acis gatavas tūlīt atvērties, lūpas sašķiebtas greizā smīnā. Dīvainās kustības pārsteigts, es noliecos tuvāk, taču tūlīt riebumā atsprāgu atpakaļ. Līķu seju «kustīguma» iemesls bija utis. Milzigi šo asinssūcēju bari lodāja matos, sejas ādas grumbās, zem acu plakstiņiem un drēbēs, radot šo neparasto kustības ilūziju, kas bija piesaistījusi manu uzmanību. Patiešām, tas bija reti pretīgs un atbaidošs skats.»

1581. gadā Stefana Batorija karapulkiem aplencot Ples- kavu, utis un to pārnēsātās slimības īsā laikā kļuva par abu karojošo pušu īstu nelaimi un postu. Ziemā Pleskavas ielās gulēja daudzu ar tīfu mirušo cilvēku līķi. Līdz pilnīgam spēku izsīkumam novārdzinātos Batorija armijas karavīrus dzina ierindā ar garu nūju palīdzību. Daudzi no viņiem noteikti būtu pakritusi, ja nebūtu atbalstījušies pret blakusstavošajiem. Daudziem kareivjiem miesas sakasīju- ma vietas pārklājās asiņainām brūcēm, asins saindēšanās gadījumi nebija nekāds retums zaldātu vidū.

IV DALA

JŪRAS ŠAUSMAS

tikšanās ar jūru

… Es iztālēm ilgstoši vēroju zvejnieku dzīves vienmērīgo ritējumu. Kādu dienu mani sveicināja zilacains, krekliņā un izbalējušos šortos ģērbies puisis. Es neiztureju un izteicu vēlēšanos braukt viņam līdzi jūrā. Sākumā īsti nesapratis manu lūgumu, jauneklis domīgi šūpoja galvu, tad, veroties tālē, pēkšņi iesaucās: «Kādi lieliski kuģi!» Viņš bija ar mieru - sak, ja nebaidies jūras, tad - uz priekšu! Visi vēl gulēja, kad mēs nelielā, zaļas krāsas laiviņā atstājām Ermupoles (Grieķija) ostu. Viegla brīze plivināja lepni iz- slieto kvadrātformas buru. Nezinu, varbūt esmu īsts neveiksminieks, bet zveja todien pagalam nevedās. Izvilktie tīkli bija gandrīz tukši, ari ar spiningu neizdevās noķert nevienu zivi. Divas stundas bezjēdzīgi nocīnījušies, nolēmām griezt uz krasta pusi un izmetām enkuru vientuļā, klusā līcī Sirosa klinšu tuvumā.

«Interesanti,» es nodomāju, «kas gan notiks talak? Vai tiešām grieķi, kuriem, manuprāt, peldēšanās bija jau sen apnikusi, šoreiz tomēr nolēmuši atveldzēties?» Ta an notika - zvejnieki nometa vieglos krekliņus, uzvilka galvā maskas un viens pēc otra pārvēlās pāri laivas malai. Viens no viņiem paķēra līdzi iespaidīgu metāla trijžuburi. Pirms ieniršanas mani pārsteidza zilacainais svešinieks, kurš, īpatnēji izstiepis kajas un rokas, mēģināja atdarināt kādu jūras briesmoni. Kad viņš pieklauvēja pie maskas un izlocīja roku, attēlojot kaut ko knābim līdzīgu, man beidzot pielēca: viņi devušies astoņkāju medībās. No laipnā piedāvājuma doties viņiem līdzi dzelmē es atteicos, jo nesen biju iepazinies ar dažādiem nepatīkamiem jūras iemītniekiem, kas bija aprakstīti «Jonijas jūras locijā». Lasot biju izdarījis šādu ierakstu savā piezīmju grāmatiņā: «Vidusjūrā sastopamie bīstamākie dzīvnieki ir murēnas, astoņkāji un pelēkās garspuru haizivis.»

Murēnas pārsvarā uzturas piekrastes ūdeņos, parasti slēpjoties zemūdens grotās, klinšu un akmeņu spraugās. Vidusjūras murēnas dzeltenzaļo ķermeni rotā brūni un mar- morkrāsas plankumi, tā barojas ar zivīm un dažādiem vēžveidīgajiem. Šīs murēnas spējīgas iekost ne tikvien peldētājiem un nirējiem, bet arī nelielās, seklās laiviņās sēdošiem cilvēkiem.

Vidusjūras astoņkāji nav sevišķi lieli. Lielāko eksemplāru taustekļu garums sasniedz 3 m, šādu īpatņu svars ir 25 kg. Dažu astoņkāju siekalas ir indīgas, to kodumi izraisa reiboņus un drudzi. Koduma vietā sāpes un piepampums nepāriet dažu dienu, reizēm pat nedēļas laikā. Vairums astoņkāju sugu dzīvo apmēram 100 m dziļumā, dažas uzturas krastmalas joslā, pie pašas ūdens virsmas.

Teikšu atklāti, ņemot vērā mūsu kuģošanas skarbos apstākļus, mani īpaši nevilināja iespēja pavadīt nākamo nedēļu vai pat divas drudzī. Un tagad, stāvot uz felugas klāja, es iztēlojos, kā zvejnieki meklē astoņkājus to zemūdens slēptuvēs. Nevilšus iešāvās prātā Homēra fantastiskā, daudztaustekļu Skilla, satikšanās ar milzu astoņkāji H.Mel- vila romānā «Mobijs Diks», kā ari V.Igo romānā «Jūras ļaudis» varoņa cīņa zemūdens ala ar astoņkāji - slepkavu. Protams, es biju dzirdējis neskaitāmas, ar dažādiem jūras briesmoņiem saistītas leģendas. Vairumā gadījumu šo briesmoņu ārējais izskats un izmēri atgādināja stipri hipertrofizē- tus kalmārus un astoņkājus.

Plinijs Vecākais aprakstijis spāņu zvejnieku cīņu ar kādu astoņkāji, kurš bija kļuvis par īstu sodību piekrastes ūdeņos. Zvejnieki uzrīdīja astoņkājim virsū plēsīgus suņus, taču šajā cīniņā uzvarēja jūras nezvērs. Reiz kādā Jaunzēlandes pludmalē tika izskalots 17 m garš kalmārs, šī giganta taustekļu garums bija 10,5 m. Ar milzīgajiem taustekļiem aptverot upuri, kalmāri pievelk to sev klāt un ar asajiem žokļiem saplosa gabalos. Milzu kalmārs iedrošinās uzbrukt pat vienam no vislielākajiem zemeslodes dzīvniekiem - kašalotam. Kalmāra piesūcekņi atstāj zobainas rētas 10 cm diametrā. Uz dažu nogalināto kašalotu ķermeņiem atrasto ievainojumu diametrs ir 0,5 m, tāpēc mēs tikai aptuveni varam iedomāties šāda milzeņa izmērus.

Raugoties caurspīdīgaja piekrastes ūdenī, varēja saskaūt zemūdens nirēju neskaidrās aprises un ēnas. Iztēlojos, cik uzmanīgi viņi slīd gar zemūdens klintīm, izvairoties no mu- rēnu asajiem zobiem, kā iebāž roku klinšu spraugā cerībā ieraudzīt vientuļu astoņkāji. Nirēji medījumu parasti caurdūra ar trijžuburi un iebāza maisā. Lūk, zvejnieki viens pēc otra iznira ūdens virspusē, piepeldēja pie laivas un uzmeta lomu uz klāja. Pirmajā bridi šī galvkāju klases pārstāvja ārējais izskats šķita visai nepievilcīgs. Krastā zvejnieki sāka gatavot astoņkājus pārdošanai. Visi nomedītie dzīvnieki tika samesti apaļā bedrē mola tuvumā. Turot astoņkājus aiz taustekļiem, zvejnieki izķidāja iekšas un pēc tam sāka tos dauzīt pret betona plātnēm. Astoņkāji līdzinājās mitrām lupatām, ļumīgo ķermeņu triecienu skaņa ļoti atgādināja veļas velēšanas troksni. Izrādījās, ka tas tika darīts praktisku apsvērumu dēļ: astoņkāju tālākai gatavošanai obligāti nepieciešama ādas atdalīšana.

Izrādījās, ka kulstīšana pret betona plātnēm nenoslēdza jūras dzīvnieku sagatavošanas procesu, tie vēl bija jāizžāvē. Zvejnieki novilka virvi, uzkarināja astoņkājus uz speciāliem žāvēšanas āķiem un izkāra saulē. Šādā puskaltētā veidā astoņkājus pārdod tirgū vai nodod vietējā krodziņā ar nosaukumu «Jūras veltes». Šinī iestādījumā katrā laikā var nogaršot šo jūras dzīvnieku asi piparotā mērcē. Daudzās Krievijas pilsētās veikalos var iegādāties Tālo Austrumu kalmāra konservus, kas garšas ziņā nedaudz atgādina vistas gaļu. Ari astoņkāja gaļa garšo lidzigi…

Mana sastapšanās ar daudz bīstamāku jūras iemītnieku bija vēl priekšā. No rīta feluga atkal devās jūrā, zvejnieki lietišķi Urīja nelielā kuģa klāju no zivju zvīņām. Pēkšņi sīko vilnīšu ņirboņā pazibēja asa, iešķība peldspura. Vai patiešām haizivs? Nebiju lāgā paspējis izrunāt šo vārdu līdz galam, kad zvejnieki sāka bažīgi lūkoties pār bortu. Jau agrāk biju novērojis daudzu peldētāju un nirēju zibenīgu reakciju uz plēsoņas iespējamo paradīšanos tuvumā. Jūras dzīvnieku vidū tieši haizivs iedveš vislielāko naidu un šausmas. Šīs plēsoņas lieliski pielāgotas uzbrukšanai. Antīko dabaspētnieku manuskriptos aprakstītas nežēlīgas un traģiskas divkaujas ar šiem jūras briesmoņiem. Tajos doti padomi sūkļu zvejniekiem īpaši uzmanīties ūdens virspusē, jo tieši tur notiek vairums uzbrukumu cilvēkiem. Protams, šie padomi savu aktualitāti nav zaudējuši arī mūsdienās.

Atcerējos dažas haizivju ķermeņa uzbūves raksturīgās īpatnības. Atšķirībā no citiem mugurkaulniekiem, kam zobu saknes nostiprinātas žoklī, haizivju asie zobi fiksēti smaganu ādā, veidojot daudzas rindas. Izkritušos, vecos priekšzobus nomaina aizmugurējo rindu zobi. Haizivju mazuļi piedzimst ar pilnu zobu komplektu, tie ir gatavi aizstāvēt sevi un iegūt laupījumu.

Haizivis lieliski sajūt medījumu. Šo zivju orientācijā redzei nav tik liela nozīme, jo šis maņu orgāns haizivīm nav spēcīgi attīstīts. Tās ir tuvredzīgas un paļaujas uz redzi tikai tiešā upura tuvumā. Haizivis ar sānu līnijas nervu šūnu palīdzību sajūt potenciālā upura radīto viļņu vibrāciju, tad iedarbina savu smalko ožas aparātu. Tā spēj sajust zivju asinis ļoti niecīgā koncentrācijā, pat ja 1 g asiņu izšķīdināts 1 000 000 g ūdens. Šo plēsēju rijība visiem ir labi zināma: haizivju kuņģos atrastas nesagremotas auna priekškājas, buldoga galva, mētelis un kuģa klāja skrāpis. Pēc dažu ihtiologu domām, Bībeles pravieti Jonasu norija un pēc tam izsvieda atpakaļ nevis valis, bet milzīga haizivs.

Ar šādu nezvēru mūsu flotile sastapās Jonijas jūrā pa ceļam uz Itālijas krastiem. Krietni apsteigusi pārējās laivas, mūsu jahta noenkurojās, un uz klāja sākās ģenerālā tīrīšana. Pēc kopkajītes un klāja uzkopšanas kapteinis barga balsī nokomandēja: «Notīrīt korpusu!»

Būdami paklausīgi matroži, mēs nometām krekliņus un sākām gatavot birstes un mazgājamo šķīdumu, lai atbrīvotu jahtas korpusu no mazuta un ūdenszālēm. Drošības nolūkos aiz borta izmeta virvi ar lieliem pludiņiem, ko parasti lietoja vētras laikā, ja kāds no apkalpes locekļiem tika noskalots no klāja. Kad pirmais izlūks beidzot izrāpās no ūdens, viņš bija pamatīgi nosalis, jo pūta visai spirgts ziemelis. Atskanēja jauna komanda: «Visiem uzvilkt maskas un lēkt ūdenī!»

Saudzīgi un uzmanīgi turot rokā spaiņus ar īpašo šķidrumu. viens pēc otra ieslīdējām ūdenī un, pieturoties pie virves, vienmērīgi izvietojāmies gar bortiem. Korpusa tīrīšana ir apnicīgs un nogurdinošs darbs, jo nav viegli noturēt spaini un reizē pamatīgi strādāt ar birsti. Neskatoties uz kuģa korpusa impregnējumu ar speciālu, brūnu krāsvielu, tas viscaur bija aplipis ar sīkiem gliemežvākiem. Tos notīrīt bija ļoti grūti: beidzot darbu, rokas nereti tika noberztas līdz asinīm. Manā vietā stājās cits vīrs, es atmuguriski iegremdējos ūdenī, noskalojot mazuta pēdas. Mūsu kuģošanas maršrutā šādas peldes mēs veicām septiņās jūrās; lieliski atceros ūdens nokrāsu katrā no tām. Azovas jūrā - zaļa. Melnajā jūrā - tumši zila, Marmora jurā - viegli zaļgana, Egejas jūrā - zaļganzila un Jonijas jūrā - gaiši zila.

Ak Dievs, cik patīkami bija iegremdēties dzelmē, kad kuģis vai jahta palika talu aiz muguras un tavā priekšā pletās nepārredzams jūras plašums ar bezgalīgo viļņu ņirboņu! Ienirstot dziļāk (atcerieties, kā Dž. Londona romāna varonis Mārtiņš Idens izslīdēja caur iluminatoru), tavu vieglo ķermeni savā varā pārņem jūras straumes un tu pilnībā nonāc stihijas varā.

Pēkšņi atskanēja izmisīgs kliedziens: «Haizivs, haizivs!!»

Iegremdējies nirvānā, pirmajā momentā neko nesapratu: «Kāda vēl haizivs?» Apskaidrības mirklis sekoja zibenīgi - atrodos jurā, tātad haizivs ir realitate. Strauji pagriežos un cik spēka peldu jahtas virzienā. Elpot cenšos pēc iespējas retāk, mute izkaltusi, laikam no bailēm. Notiek mana «es» īpatnēja sadalīšanās divos cilvēkos. Viens visiem spēkiem cenšas izvairīties no gaidāmām briesmām - enerģiski strādā rokas un kājas, ķermenis šķeļ viļņus. Savukārt otrs to visu vēro it kā no malas, jūtot aiz pārbiedētā peldētāja muguras plēsoņas vārpstiņveida ķermeņa viļņu šķelšanas troksni. Beidzot acu priekšā pavīd jahtas baltais borts, es izpildu pēdējo vēzienu ar rokām un satveru jahtas pakaļgalā esošo metāla trepju pēdējo pakāpienu. Veiksmīgi ticis uz klāja, kādu bridi smagi elsoju. Kāds no komandas ar atvieglojumu secina: «Pēdējais ir klat, visi ir drošībā uz klāja.» Visi saspringti skatās tālē, es pievienojos, pūloties konkretizēt viņu skatiena virzienu. Pēkšņi ķermeni pāršalc vieglas trīsas, jo ieraugu divas ieslīpas spuras šķeļam ūdens virsmu. Kas pie- saistījis šīs haizivis? Iespējams, ka tās sajuta ūdens vibrācijas jahtas korpusa tīrīšanas laikā. Varbūt tās pievilināja ēdiena palieku smarža, ko mēs pēc pusdienām bijām izmetuši pār bortu? Kas to lai zina, katrā ziņā haizivis neparādījās nejauši, tās bija sajutušas laupījumu. Haizivis mierīgi, pat slinki apmeta vairākus lokus ap jahtu, it kā neuzskatot mūs par cienīgiem pretiniekiem. Bridi vēlāk tās pazuda tikpat negaidīti kā parādījušās. Daži komandas locekļi atviegloti nopūtās, kāds izmeta vieglprātīgu joku. Briesmas bija garām, tā bija zīme vispārējai jautrai patērzēšanai. Kapteiņa vecākais palīgs Slava Pavļenko sāka stāstīt haizivju makšķerēšanas piedzīvojumus kāda no iepriekšējām ekspedīcijām. Haizivs vairākas reizes bija riņķojusi apkārt barkai, tad metusies virsū uz liela āķa uzspraustam gaļas gabalam. Ierijusi laupījumu, haizivs strauji metās dzelmē, tad uz sāniem. Kādu bridi rijīgā plēsoņa izmisīgi pretojās, taču pamazām sāka pagurt un to nekas vairs nespēja glābt. Izmesta uz klāja, haizivs ar jaunu sparu atsāka sisties un plosīties, matroži tik tikko paspēja atlēkt sāņus. Vienu bridi likās: vēl nedaudz - un spēcīgā aste sadragās klāja dēļus. Un tomēr šai zivij bija lemts nonākt zupā, precīzāk izsakoties, zupa tika vārīta no haizivs spurām. Plēsoņas aknas esot aizņēmušas lielu katlu.

Zinot, ka tikai 40 no zināmajām 250 haizivju sugām kādreiz uzbrukušas cilvēkiem, es vēlreiz ieskatījos «Jonijas jūras locijā», lai tuvāk iepazītos ar savu vajātāju - šejienes ūdeņos sastopamo pelēko garspuru haizivi. Izrādījās, ka šī haizivs var sasniegt 4 m garumu, parasti eksemplāru garums ir 1,5-2 m. Tās dzīvo atklātā jūrā, konstatēti atsevišķi uzbrukuma gadījumi cilvēkiem… Tagad biju pilnīgi pārliecināts, ka mūsu jahtu apmeklējušās haizivis bija pietiekami izsalkušas, lai ieinteresētos par jebkuru laupījumu, manu nīcīgo ķermeni ieskaitot.

Vētras apstākļos Jonijas jūras šķērsošana nedaudz ievilkās, tomēr Itālijas krastus mums izdevās sasniegt bez īpašiem starpgadījumiem. Ostas pilsēta Taranto man gadījās iet garām zivju veikalam, kura skatlogā ieraudzīju… haizivi. Šeit bija iespējams iegādāties jebkuru haizivs ķermeņa daļu: spuras, gaļas gabalu vai aknas.

Bija pat nedaudz žēl, ka tieši šāds gals sagaida daudzus rijīgos «jūras pirātus». Zinātnieku oficiālās uzskaites dati liecina par haizivju skaita ikgadēju samazināšanos. Šīs negantās plēsējas, kas miljoniem gadu valdījušas pasaules jūrās, mūsdienās neiztur vides piesārņotību un spiedienu no cilvēka puses.

cilvēkam bīstamo dzīvnieku vispārējs raksturojums

Uz mūsu planētas dzīvojošo pusotra miljona dzīvnieku sugu vidū ir ne mazums cilvēka veselībai, dažreiz pat dzīvībai potenciāli bīstamu sugu. Lielais vairums šo dzīvnieku ir indīgi un plēsīgi.

Indīgos dzīvniekus nosacīti var iedalīt divās grupās: primāri un sekundāri indīgos. Primāri indīgie dzīvnieki izstrādā toksiskas vielas normālu dzīvības procesu norises gaitā. Indes producēšana ir šo sugu bioloģiskā īpatnība.

Sekundāri indīgie dzīvnieki spēj akumulēt svešas izcelsmes toksīnus, kas iekļūst šo dzīvnieku organismā barošanās vai ūdens uzņemšanas laikā. Šādi sekundāri indīgi dzīvnieki ir daudzas zivis un divvāku gliemji vai gliemenes. Šo sugu indīgumam nav konstants raksturs, parasti tā ir sezonāla parādība. Vairumā gadījumu indīgie īpatņi sastopami tikai lokālos sugas izplatības areālu rajonos.

Pēc indes izstrādāšanas un ievadīšanas mehānisma primāri indīgos dzīvniekus iedala divas grupās: aktīvi un pasīvi indīgajos. Pirmās grupas dzīvniekiem inde tiek producēta speciālos indes dziedzeros. Ar tās palīdzību dzīvnieki aizstāvas no dabiskajiem ienaidniekiem un nogalina laupījumu. Vairums šo dzīvnieku indi ievada ar zobu, adatu, dzeloņu un citu pielāgojumu palīdzību (čūskas, zivis, bites un zirnekļi).

Otrās grupas dzīvniekiem nav īpašu indes dziedzeru, toksiskās vielas akumulējas dažādos audos un orgānos (aknās, asinīs, dzimumsistēmā, vēdera dobumā). Saindēšanās var notikt, lietojot šos dzīvniekus uzturā (piemēram, indīgas zivis), kā ari toksīniem nonākot uz cilvēka ādas virsmas (dažu skrejvaboļu gremošanas sulas).

Dzīvnieku indes ķīmiskais sastāvs ir ļoti dažāds un sarežģīts, pārsvarā galvenie komponenti ir lielmolekulāras olbaltumvielas.

Nevienai dzīvnieku indei nav universālas iedarbības raksturs: daudzu toksīnu efektivitāte uz dzīvniekiem un cilvēkiem ir visai atšķirīga. Saindēšanās pakāpe atkarīga no indīgā dzīvnieka individuālajām īpatnībām un upura organisma pretestības (rezistences) spējām. Vienādās toksīnu dozas ievadīšanas gadījumos priekšrocības iegūst cilvēki ar lielāku ķermeņa masu - viņiem saindēšanās simptomi parasti norit vieglākā formā. Bērni, salīdzinot ar pieaugušajiem, ir ievērojami uzņēmīgāki pret dažādām indēm. Intoksikācijās smaguma pakāpi nosaka cilvēka organisma vispārējais fizioloģiskais stāvoklis, nervu sistēmas stabilitāte un jutīgums pret konkrēto indi. Protams, būtiska nozīme ir indes ievadīšanas vietai.

Indīgo dzīvnieku toksīnu daudzumu un efektivitāti ietekmē dzīvnieka izmēri, vecums, barošanās īpatnības un se- zonālās aktivitātes ritms. Visi šie faktori jāņem vērā pirmās medicīniskās palīdzības un tālākās ārstēšanās laikā.

Vairumā gadījumu indīgie dzīvnieki ievada toksīnus pašaizsardzības nolūkā, ja cilvēks pietuvojies par dauclz tuvu vai mēģinājis to paņemt rokās un neuzmanīgu kustību rezultātā radījis sāpes. Daudzi indīgie dzīvnieki šādā veidā aizsargā savas ligzdas un tām blakusesošās teritorijas. Neizpro- vocēti, beziemesla uzbrukšanas gadījumi ir diezgan reta parādība. Tāpēc iespēja tikt sakostam galvenokārt atkarīga no paša cilvēka, kurš nedrīkst pieļaut tādu rīcību, kas dzīvniekos radītu pašaizsardzības reakciju.

Lielo sauszemes plēsēju skaits beidzamajā laikā turpina katastrofāli samazināties, daudzas sugas kļuvušas ļoti reti sastopamas. Ievērojama nozīme ir lielajiem jūras plēsējiem, kuru skaits atsevišķos reģionos vēl ir pietiekami liels. Visbīstamākās ir dažādu sugu haizivis, barakudas, murēnas un citas plēsīgas zivis, gliemenes un daži jūras zīdītāj- dzivnieki. Sastapšanās ar jūras dzīvniekiem notiek cil- vēkiem svešā vidē - ūdenī, kur cilvēks jutas visai nedroši un viņa aizsardzības iespējas salīdzinājumā ar sauszemi ir diezgan ierobežotas. Daudzu ievainojumu bīstamības pakāpe uz sauszemes ir stipri mazāka nekā ūdeni, kur līdzīga rakstura bojājumi un traumas var izraisīt cilvēka bojāeju.

Ūdens dzīvnieku bīstamību vairo tas apstāklis, ka daži no tiem neizjūt nekādas bailes no cilvēka. Tūkstošiem gadu gaita cilvēkam izdevies radīt respektu un iebiedēt tikai visus sauszemes radījumus. Nedrīkst aizmirst, ka okeāna un to iemītnieku izpētes līmenis tālu atpaliek no vispusīgajām zināšanām par sauszemes faunas pārstāvjiem. Lielākajai daļai cilvēku ir visai aptuvens priekšstats par jūras dzīvniekiem, to paradumiem un bīstamības pakāpi. Nezināšanas un neuzmanīgas rīcības rezultātā daudzi cilvēki, iespējams, neapzināti pakļauj sevi nopietnām briesmām.

Tāpat kā uz sauszemes, jūras dzīvnieku vislielākā daudzveidība vērojama ekvatora rajonā - tropu joslā. Piemēram, Malajas arhipelāga ūdeņos konstatēts 16 reizes lielāks dzīvnieku sugu skaits nekā aukstajā Barenca jūrā. Vairums indīgo jūras dzīvnieku mīt siltajās tropu un subtropu jūrās un mērenās joslas siltajos sektoros. Šeit sastopamas haizivis, dzelkņastes rajas, indīgas rifu zivis, medūzas, jūras eži un moluski. Šajos ūdeņos mītošās suņuzivs vai adat- vēdera lietošana uzturā var beigties ar smagu saindēšanos un pat nāvi.

Saindēšanās ar sekundāri indīgiem gliemjiem un zivīm konstatēta ekvatoriālo un mēreno ūdeņu joslās. Dažas cilvēkiem bīstamas dzīvnieku sugas - tādas kā zobenvalis vai plēsoņdelfins, polārā haizivs un indīgā scifomedūza - Ziemeļu cianeja (tās dzeļkapsulu inde var izraisīt cilvēkam ādas iekaisumu) - apdzīvo mērenos un ziemeļu ūdeņus.

Pasaules okeāna iemītniekus var iedalīt divās lielās grupās. Šo grupu pārstāvju morfoloģija un dzīvesveids ir stipri atšķirīgs. Pirmajā grupā ietilpst bentoss - ūdens organismu kopums, kas mit gruntī (bentālē) vai uz tās, kā ari uz dažādiem zemūdens priekšmetiem. Šajā zonā dzīvojošo dzīvnieku kopumu sauc par zoobentosu. Okeānu un jūru ūdens slāni virs bentāles dēvē par pelagiāli. Tajā mītošie sīkie dzīvnieki, kas pārvietojas straumju ietekmē, veido zoo- planktonu. Lielie, aktīvi peldošie dzīvnieki ietilpst nektona sastāvā.

Katrai okeāna dziļuma zonai raksturīgs īpatnējs faunas komplekss. Pasaules okeānu iedala piekrastes un okeāna daļā. Jūru un okeānu piekrastes (litorālā) zona ir okeāna dibens līdz 40-50 m dziļumam, kas ģeomorfoloģiski atbilst kontinentālam šelfam. Sis dziļums ir krasta viļņu darbības apakšējā robeža. Kontinentālo ūdeņu pieplūde un vertikālā, intensīvā ūdens sajaukšanās nodrošina krasta zonas ūdeņu aerāciju - apgādi ar skābekli. Grunts var būt ļoti dažāda: dūņaina, smilšaina, akmenaina vai klinšaina, līdz ar to dzīvnieku pasaule ir visai daudzveidīga. Atklāto jūru caurspīdīgie ūdeņi pēc sava fizikāli ķīmiskā sastāva ir diezgan konstanti (izņemot ķīmiskā piesārņojuma zonas un globālu ekoloģisko katastrofu rajonus), to faunas sastāvs nav sevišķi bagāts. Piekrastes paisuma-bēguma joslā nereti var sastapt cilvēkam bīstamus dzīvniekus: dažas no šeit dzīvojošām aktīniju (koraļļu polipu-vientuļnieku), daudzsartārpu un gliemju sugām var būt indīgas. Bēguma laikā no ūdens brīvajās vietās ir atrodamas krasta viļņu atnestas medūzas. Seklā ūdenī cilvēkam var uzbrukt haizivs, kura pārāk aizrautīgi sekojusi kādam zivju baram. Tādās reizēs lielu haizivju ķermeņa augšējā daļa un muguras spura ļoti labi saredzama no liela attāluma. Tūlīt aiz krasta bangu joslas bieži medī plēsoņdelfini.

Aiz litorāles seko sublitorāle; šo zonu vienmēr (pat paisuma laikā) klāj ūdens. Pietiekamais apgaismojums garantē ūdenszāļu un dažādu ūdensaugu veģetācijas daudzveidību. Liela daļa ūdensaugu un dzīvnieku sastopami 10-20 m dziļumā. Tam palielinoties, augu sugu skaits un daudzums strauji samazinās. Augu izplatības zemākā robeža sakrīt ar sublitorāles apakšējo līmeni, tas parasti atrodas 200 m dziļumā. Jūras dzīvnieku daudzums samazinās ievērojami lēnāk, 200-300 m dziļumā fauna ir visai bagāta. Sublitorāle ir visproduktīvākā jūras zona, šeit ir sevišķi daudz adat- ādaiņu, molusku, tārpu, vēžveidīgo un zivju. īpaši bagāta un daudzveidīga ir tropisko jūru sublitorālā flora un fauna. Koraļļu rifu zona ir unikāla faunas daudzveidības un skaita ziņā (zoobentosa biomasa sasniedz tūkstošiem gramu uz 1 m2 ). Šādu dzīvnieku bagātību var salīdzināt tikai ar tropisko lietus mežu faunu ekvatora tuvumā. Ar retiem izņēmumiem koraļļu rifi veidojas tropu zona - pastāvīgi siltos, tīros, ar skābekli bagātos un sāļos ūdeņos. Koraļļu koloniju attīstībai vispiemērotākais ir 20-30 m liels dziļums. Koraļļu rifu faunā sastopami ārkārtīgi indīgi ūdensdzīvnieki: dažas hidropolipu, medūzu, scifomedūzu, aktīniju, molusku, adat- ādaiņu, grunts un pelaģisko rifu zivju sugas. Neuzmanīgas rīcības rezultātā dažas koraļļu sugas var cilvēkam radīt ilgstoši nedzīstošas brūces. Indijas un Klusā okeāna tropu zonā ir tūkstošiem nelielu koraļļu izcelsmes atolveida salu. Nenoliedzami, ka lielākais koraļļu veidojums ir Lielais Barjerrifs pie Austrālijas krastiem. Tā platība ir 200 000 kvadrātkilometru. Šī apgabala krasta līnijas robainība, kā ari sīkās saliņas ievērojami paplašina piekrastes zonu platību. Šeit izveidojušies unikālie ekoloģiskie apstākļi (mikroklimats) nodrošina faunas eksistences daudzveidību. Šajos apgabalos risks sastapties ar indīgiem un plēsīgiem jūras dzīvniekiem ir vislielākais.

Atklātā okeānā planktona vislielākā biomasa ir 100-200 m dziļumā. Planktons ir ūdens masā mītošo organismu kopums, kas nespēj pretoties ūdens straumēm. Vienā diennaktī zooplanktona vertikālās migrācijas var notikt vairāku simtu metru robežās. Planktonēdāju zivju lielākā daļa uzturas ūdens virsējos slāņos. Šeit cilvēkam jāuzmanās no lielām haizivīm un citām plēsīgām zivīm (piemēram, zobenzivs). No lieliem dziļumiem reizēm ūdens virsējos slāņos uzpeld gigantiski kalmāri. Tropu joslas ūdeņu virskārtā pasīvi dreifē indīgas fizalijas un dažas scifomedūzu sugas.

Okeāna dzelme valda pilnīga tumsa, tur ir pastāvīga ūdens temperatūra un sāļums. Šeit dzīvo nedaudzas, šauri specializētas dziļūdens zivju sugas, kā arī gigantiskie kalmāri un astoņkāji. Dažas dziļūdens aktīniju, daudzsar- tārpu un holotūriju (jūrasgurķu) sugas ir bīstamas cilvēkiem.

viktorijas ezera rīma

Pirms dažiem gadiem lielākais Āfrikas ezers - Viktorija - bija dažnedažādas krāsas un formas asaru pārpilns. Katru dienu Ugandas, Kenijas un Tanzānijas zvejnieki sīkajās koka laiviņās devās zvejā un mājās atgriezās ar bagātīgiem lomiem. Nelielās, raibās zivtiņas bija svarīga olbaltumvielu piedeva vietējo iedzīvotāju pārtikā.

Šodien situācija ir kardināli mainījusies; šīs pārmaiņas galvenais vaininieks ir Nīlas asaris. Dzimtajos Nīlas ūdeņos šī asara masa var sasniegt pat 200 kg! Neraugoties uz biologu prognozēm un brīdinājumiem, angļu kolonistu ierēdņi no Ugandas piecdesmitajos gados šo rijīgo plēsēju ielaida Viktorijas ezerā. Atnācējs enerģiski ķērās pie lietas - tā rezultātā vietējo asaru populācija sāka katastrofāli samazināties.

Tagad Nīlas asari sastāda 80% no Viktorijas ezera zivju biomasas. Vietējo iedzīvotāju sīkās laiviņas un smalkie tīkli liedz iespēju tikt galā ar šiem zobainajiem gigantiem. Ja dažreiz zveja tomēr ir sekmīga, rodas papildu sarežģījumi. Trekno zivi saulē izžāvēt praktiski nav iespējams, to nepieciešams sildit uz ugunskura. Žagaru un malkas trūkuma dēļ šo zivju žāvēšana ir visai problemātiska. Vietējiem zvejniekiem bieži nākas tukšā atgriezties mājās. Tajā paša laikā lielām kompānijām piederoši traleri vago Viktorijas ezera ūdeņus, sekmīgi zvejo Nīlas asarus un saldētā veidā eksportē uz Eiropu.

Londonas Dabas muzeja līdzstrādnieki prognozē rijīgās zivs populācijas pašiznīcināšanos. Strauji likvidējot pārējo zivju krājumus, Nīlas asari spiesti pārtikt ar savas jaunās paaudzes indivīdiem. To atražošana pagaidām vēl ir pietiekama. Taču kas notiks vēlāk?

Viktorijas ezera rūgtā pieredze radīja pamatotu satraukumu Austrālijas biologos. Viņi vienprātīgi protestēja pret šī plēsēja ielaišanu Ziemeļaustrālijas ūdenskrātuvēs. Tādējādi zinātnieki laikus apturēja ieceri, kas paredzēja papildināt austrāliešu ēdienkarti ar šo trekno zivi.

«Nekādā gadījumā,» viņi iebilda, «mums pietiek ar trušu bēdīgo pieredzi!»

briesmoņi kā jau briesmoņi

Iedomājieties, sešu pēdu (pēda ir 30,5 cm) garu radījumu, kura ķermeni klāj indīgas gļotas, muti rotā zobi - asi kā šakālim. Protams, tā ir murēna. Nogalināt cilvēku šis jūras nezvērs nav spējīgs, toties sakropļot var diezgan pamatīgi. Es peldu Koraļļu jūras ūdens virsējā slānī un ar šausmām redzu tuvojamies šo pretīgo būtni. Murēna uzbrūk, es izmisīgi pūlos to aiztriekt ar harpūnu. Murēna nepadodas; izpildījusi strauju manevru sāņus, tā nikni turpina uzbrukumu. Apjukumā turpinu sitienu sēriju pa murēnas vijīgo, gaļīgo ķermeni. Beidzot vīrs, kurš visu laiku filmē zemūdens valstības iemītniekus, steidzas man palīgā.

Murēna pamana Bena tuvošanos un strauji metas viņam virsū. Benam pat nav harpūnas; ar kailām rokām uzsākt cīniņu ar murēnu ir tīrais neprāts. Bens griežas atpakaļ un, cīnoties ar straumi, peld mūsu laivas virzienā. Diemžēl «Biva» noenkurota pārsimt jardu (1 jards ir 91,4 cm) attālumā. Ar izmisumu konstatēju, ka viņš nekādi nepaspēs līdz laivai. Murēna jau plosa viņa pleznas, vēl mirklis, un tā apvīsies ap Bena kājām. Viņš man kaut ko kliedz. Lai notiek kas notikdams, kavēties nedrīkst. Es zibenīgi paceļu harpūnu un mērķēju uz murēnu. Kaut nu izdotos neaizšaut garām un netrāpīt vīram! Murēna sastingst kā zibens ķerta, acīmredzot harpūna ietriekusies tieši mugurkaulā. Manu ķermeni pāršalc silts prieka vilnis. Bena balss nāk no tālienes, it kā viņš būtu Dievs zina kur, nevis tepat blakus:

- Es peldēšu uz laivu. Vai tu nebaidies palikt viena?

Es klusējot māju ar galvu, visas desmit viņa prombūtnes minūtes mans skatiens pievērsts tikai murēnai, kuras ķermenis raustās harpūnas galā. Beidzot Bens ar laivu ir klāt, viņš ievelk mani iekšā. Pilnīgā bezspēkā saļimstu uz laivas grīdas, mani krata viegls drudzis. Pēc brīža krastā tropu saule atslābina saspringtos muskuļus, bezgalīgā debesu zil- gme nomierina, un pamazām sirds darbība atgriežas normālā ritmā. Tātad esmu atkal atgriezusies šajā bīstamu pārsteigumu pilnajā paradīzes nostūri 180 jūdžu (1 jūdze ir 1609 m) attālumā no Austrālijas krasta. Šajā vietā Koraļļu jūras grunts ir alabastra krāsā, kristāldzidrajā ūdenī redzami maigi rozā koraļļu veidojumi. Katram, kas ienirst šajos ūdeņos, paveras fantastiski krāšņa ainava. Kā mirdzošas zibens šautras garām aizslīd sardīnes. Tās ir tik caurspīdīgas, ka iespējams saskatīt pat vissīkāko asaciņu. Virs daudzkrāsaino aktīniju kustīgajiem taustekļiem sastingusi klaunzivs. Nelieli astoņkāji nedroši izrāpo no savām slēptuvēm. Blakus dižmanīgi aizpeld fantastiski krāšņa, aizvēsturiska zivs, kas mūs novēro ar tikpat lielu interesi kā mēs viņu. To visu pavada vesela skaņu simfonija, ko iespējams sadzirdēt tikai okeānā: zivju kūleņošanas šļaksti saplūst ar koraļļu rifu sprēgāšanas troksni. Ik reizi ienirstot šajā brīnišķīgajā pasaulē, pārliecinos, ka tamlīdzīgu paradīzi uz zemes nav iespējams izveidot. Taču tagad, vērojot no laivas ūdens virspusē uzpeldējušo murēnu, aptveru šīs paradīzes potenciālo bīstamību. Tiesa gan, ari Ēdenes dārzos neiztika bez čūskas. Koraļļu jūras burvība ietver ari šādas - negaidītas un bīstamas situācijas.

Pirms diviem gadiem man nenāca ne prātā, kāds piedzīvojums negaidīti ienāks manā dzīvē. Tanī gadā es kļuvu 21 gadu veca un strādāju par sekretāri tirdzniecības firmā nelielā pilsētiņā 50 jūdzes uz ziemeļiem no Sidnejas. Šeit iepazinos ar slaveno fotogrāfu marīnistu Benu Kropu, kurš meklēja modeles zemūdens filmēšanai. Mani garie mati un aizraušanās ar peldešanu nospēlēja liktenīgo lomu.

es dabūju jaunu darbu. Mans pirmais pārbaudījums bija iepazīšanās ar haizivi. Bens ir viens no slavenākajiem haizivju medniekiem Austrālijā. Viņš uzņēmis vairākas filmas par šīm plēsoņām, kā ari patentējis paškonstruētu, sprāgstošu harpūnu. Neizbēgami tuvojās diena, kad Bens nolēma mani tuvāk iepazīstināt ar haizivīm. Es mēģināju drosmīgi smaidīt un paziņoju, ka par šādu iespēju esmu sapņojusi visu savu dzīvi.

Mēs devāmies uz Zelta piekrastes milzīgo akvāriju, kurā dzīvoja milzīgas haizivis - cilvēkēdājas. Bens uzvilka masku, sakārtoja elpošanas caurulīti un ienira ūdenī tikpat mierīgi kā parastā baseinā. Es stāvēju uz trepītēm, no bailēm nespēdama pat pakustēties. «Eva,» centos sevi pārliecināt, «tu taču zini, ka šī akvārija haizivis ir pieradinātas, tās regulāri tiek barotas un nav tik izsalkušas, lai censtos tev uzbrukt.» Bens haizivs purna priekšā nometa tikko nogalinātu 15 mārciņas smagu (1 mārciņa ir 453 g) zilo jūras asari. Tas tika saplosīts vienā acumirklī, it kā šai haizivij ne reizi savas eksistences laikā nebūtu izdevies paēst līdz sātam. Vēl šodien nevaru saprast, kas mani pamudināja pēc šī skata laisties peldus. Varbūt šo neprātīgo soli spēru spītības vai lepnuma dēļ? Katrā ziņā nepaspēju pat lāgā atjēgties, kad «sēdēju jāteniski» uz haizivs. Tās «apseglošanas» viltība slēpjas prasmē vieglītēm ieķerties haizivs muguras spurā un peldēt tai blakus. Šo darbību laikam biju uzsākusi par strauju, jo haizivs zibenīgi apcirtās apkārt, lai paraudzītos uz pārdrošo līdzpeldētāju. Šī manevra rezultātā mazulīte Eva tika pasviesta gaisā. Pārbijusies līdz nāvei, es izlēcu laukā no ūdens. Taču mana sajūsma par šo neparasto eksperimentu bija tik liela, ka sāku lēkāt gluži kā pusauga skuķis un pilnā balsī kliegt: «Es vizinājos uz haizivs! Es vizinājos uz haizivs!»

Acīmredzot mana drosme stipri ietekmēja Benu: pēc gada mēs apprecējāmies, un kopš tā laika viņa dzīvesveids kļuvis ari par manējo. Gads mums aizrit šādi: pāris mēnešus mēs vācam materiālu un filmējam, dažus mēnešus pavadām savās mājās Zelta piekrastes sērfotāju paradizē, gada nogalē apceļojam pasauli un pārdodam mūsu uzņemtas filmas par zemūdens iemītnieku dzīvi.

Protams, pats interesantākais posms ir mūsu filmēšanas ekspedīcijas. Ceļā dodamies ar mašīnu, kas līdz beidzamai iespējai pārlādēta ar pārtiku, kinokamerām un zemūdens peldēšanas inventāru. Aiz mašīnas speciālā piekabē tiek ievietota laiva. Atstājot mašīnu piekrastē, apmēram 400 jūdžu attālumā no mūsu dzīvesvietas, mēs ar laivu veicam 50 jūdžu lielo attālumu līdz Lielajam Barjerrifam un ierīkojam nometni nelielā Hērona saliņā. Filmēšanai piemērotu vietu meklējumos mēs veicam regulārus reidus ar «Bivu» - divdesmit pēdu garu, no stiklšķiedras materiāla veidotu laivu. Dažreiz mēs ņēmām līdzi pāris palīgu. Tā bija ari toreiz, kad Nacionālās ģeogrāfijas biedrības uzdevumā filmējām jūras čūskas un pētījām to savdabīgo dzīvesveidu. Mums pievienojās filmēšanas grupa un kuģa ekipāža («Bi- vas» vietā bijām iznomājuši cienījamāka lieluma kuģi). Mēs visi dzīvojām kā liela un draudzīga ģimene, darbs ritēja lieliski, atskaitot nelielu starpgadījumu.

Koraļļu jūrā es ar Benu filmēju jūras čūskas, mēģinot noķert dažas no tām. Veiksmes gadījumā jūras čūskas nogādājām uz kuģa, kur tās tika ievietotas ar juras ūdeni piepildītā tvertnē. Mūsu uzdevums bija tās nogādāt krastā, kur zoologi nodarbotos ar šo rāpuļu indes un uzvedības tālākiem pētījumiem. Līdz tam man nebija nācies sastapties ar šīm indīgajām čūskām, manas zināšanas par tām bija gauži virspusējas. Zināju, ka to garums ir apmēram piecas pēdas, bet caurmērs - divas collas. To inde ir 15 reizes spēcīgāka nekā kobras inde. Zināju ari to, ka pagaidām nav izstrādāts efektīvs pretindes serums un dažreiz jūras čūskas sakostajam atlicis dzivot tikai dažas stundas. Manā atmiņā atausa negadījums ar kādu Bena draugu, kuram jūras čūska, apvijusies ap roku, iekoda pirkstā. Neaprakstāmās šausmās viņš bija atrāvis nost no sevis pretīgo rāpuli un, sēdēdams laivā, gaidīja savu beidzamo stundiņu. Par laimi, viņš bija reaģējis tik zibenīgi, ka jūras čūska nebija paguvusi ielaist nāvējošo indi.

Benam un kolēģiem bija izdevies noķert pāris jūras čūsku, viņi jau bija atgriezušies uz kuģa. Es peldēju viena; apmēram 15 jardu attālumā ieraudzīju jūras čūsku, kas iznira ūdens virspusē ieelpot.

«Skaties, vēl viena čūska!» es uzkliedzu Benam. «Varbūt atgriezīsies un noķersi ari šo?» Bens ienira ūdenī un peldēja uz manu pusi. Tobrīd jūras čūska turējās tris pēdu dziļumā. Ieraudzījusi mani, tā zibenīgi metās man virsū. Atraujoties atpakaļ, es instinktīvi sāku ar kājām kulstīt ūdeni, radot ap sevi baltas putas. Čūska palielināja ātrumu. Tad pēkšņi kā visļaunākajā murgā es ieraudzīju čūskas acis un atplesto muti tikai vienas pēdas attālumā no sejas. Kā par brīnumu, pēdējais spēriens ar kāju trāpīja jūras čūskas vēderu, kas lika viņai pagriezties un pazust dzelmē.

Atskatoties uz pārdzīvoto, es nācu pie slēdziena, ka nekad nespētu šādi rotaļāties ar nāvi bez Bena pastāvīgā atbalsta un viņa pašpārliecinātības. Viņš paspējis sarast ar jūras iemītniekiem, ticot, ka tie nav bīstami zemūdens nirējam, kurš nepārkāpj okeāna dzīves brīnišķīgās harmonijas plūdumu. Kopā ar Benu es nebaidos ne no kā, jo zinu, ka nekad viņš tīšām nepakļaus mani briesmām, neliks darīt neko tādu, kas mani izraisīs patiesas šausmas. Reiz mēs filmējām haizivis nakti, prožektoru gaismā. Biju daudz ko apguvusi saskarē ar šim plēsoņām, taču tumsā dzīties tām pakaļ vēl nebiju īsti gatava. Bens ievēroja manu nedrošību un satraukumu, tāpēc sūtīja mani uz augšu. Sēžot pilnīgā drošībā - laivā, nekādi nevarēju nomierināties, jo zināju, ka kaut kur lejā, pustumsā, virs atrodas plēsīgu radību ielenkumā.

Kad kopā ar Benu esam jūrā, mūsos pastāvīgi cīnās divas sajūtas: cerība ieraudzīt kaut ko jaunu, pārsteidzošu un bailes nezināmā priekšā. Reiz mēs bradājām pa Lielo Barjerrifu cerība atrast kapteiņa Kuka pirms 200 gadiem šajā vietā nogremdētos lielgabalus. 1.ai gan mums neizdevās atrast nevienu lielgabalu (tos sedz apmēram četru pēdu biezs koraļļu slānis), mūs iepriecināja cits atradums - ba- lāsts, ko, mūsuprāt, bija nometis kapteinis Kuks. Mēs gājām līdz jostasvietai ūdenī, līdz laivai bija palikuši kadi 300 jardi. Līdzi neko nebijām paņēmuši, nedaudz nervozējām, jo šeit mudžēja nelielas, četru pēdu garas haizivis. Nogalināt cilvēku tās nebija spējīgas, taču kājas pirkstu tās varēja nokost bez grūtībām. Kuram gan gribējās palikt bez pirksta? Atlikušo posmu nolēmām veikt peldus un apstājāmies, lai uzvilktu pleznas. Noliecoties aiztaisīt pleznu siksniņas, izdzirdēju ne pārāk skaļu, bet satrauktu Bena saucienu: «Uzmanīgi, haizivs!» Es iztaisnojos un ieraudzīju 15 pēdu attālumā draudīgi riņķojošu, rudi pelēku, ne mazāk ka 9 pēdas garu haizivi, kas acīmredzot bija sajutusi savā teritorijā kaut ko neparastu. Bena balsi saklausīju nomierinošu pieskaņu: «Neuztraucies, Eva! Pastāvēsim kādu bridi mierīgi, varbūt haizivs pati aizpeldēs. Ja tā pagriezīsies pret mums, metīsimies pretī un mēģināsim to aizbaidīt.» Līdz jostasvietai ūdenī, pilnīgi nekustīgi nostāvējām sešas, septiņas… astoņas minūtes. Bens uzlika roku man uz pleca, lai es izbīlī neizstrādātu kādu muļķību. Ko tik visu es nepārdomāju šajās minūtēs! Domās redzēju sevi līdz nāvei sakropļotu. Biju pārliecināta, ka Bena bailes ir līdzīgas. Pēkšņi haizivs pagriezās un devās tieši mums virsū. Mēs abi automātiski pakāpāmies vienu soli atpakaļ, lai sagatavotos izšķirošajam lēcienam. Taču šī atpakaļkustība šoreiz izrādījās pietiekama, lai plēsoņa pagrieztos atpakaļ un nozustu. Šis atrisinājums daudziem varbūt liksies ne īpaši dramatisks, taču mēs patiesi priecājāmies par šādu iznākumu, to es varu jums apgalvot. Vēl ilgi pēc šācla flirta ar nāvi kaklā stāv kamols, jūs nespējat apvaldīt drebuļus un sajūtat pilnīgu spēku izsīkumu.

Jūs zvērat nekad vairs nespert savu kāju jūras tuvumā, taču… nākamajā dienā, nezināma spēka dzīts, atkal esat zem ūdens. Manuprāt, jūra līdzinās reālai ikdienas dzīvei: mēģinot iespītēt, iet pret tās gribu, nozīmē nemitīgi saņemt «pļaukas un sitienus». Iemācoties neizjaukt jūras un zemūdens pasaules harmoniju, jums nekas nedraud. Es, protams, gribētu iemācīties saprast jūru tikpat labi kā Bens, kuram ir astoņpadsmit gadu pieredze saskarē ar jūru un tās iemītniekiem. Tomēr kādreiz noteikti ceru sasniegt kaut ko līdzīgu, vēl jo vairāk tāpēc, ka man ir patiešām lieliski audzinātāji - mans vīrs, juras čūskas, murēnas un haizivis…

haizivis

Nenoliedzami, haizivis iedveš šausmas tikt apēstam vēl dzīvam esot. Tieši šādā veidā mirst haizivju upuru lielākā daļa. Cilvēku māņticība un ziņkāre visās pasaules malās radījusi neskaitāmas ar haizivīm saistītas leģendas un nostāstus.Tajos daudz kas ir pārspīlēts un izfantazēts, taču šis tas ir arī patiess. Spriežot pēc seniem nostāstiem, haizivju paradumi un gaume - piemēram, vēlme lietot uzturā baltos vai melnos cilvēkus, ceļotājus, frančus vai angļus - atkarīga no paša stāstnieka nacionālās piederības: haizivij vienmēr patīkamāk ir aprīt viņa kaimiņu.

Acīmredzot visvairāk leģendu par haizivīm tiek stāstītas Polinēzijā. Mūsu gadsimta sākumā Ņujorkas akvārija vadītājs Čārlzs Haskins Taunsends rakstīja, ka polinēzieši izturas pret haizivi ar tikpat lielu cieņu kā dažas afrikāņu ciltis pret lauvu. Polinēziešu leģendās haizivs tiek tēlota kā dievišķa, ar pārdabiskām spējām apveltīta būtne. Senos laikos Havaju salās tika rīkotas gladiatoru cīņas starp cilvēkiem un haizivīm, kuras speciāli šim nolūkam tika sadzītas nelielos aizsprosto- jumos. Nogalinātās haizivis vietejie iedzīvotāji izmantoja praktiski. Havajiešu sievietes nēsāja cimdus, ko greznoja ar haizivju asajiem zobiem. Tas bija savdabīgs aizsardzības līdzeklis pret pārāk uzmācīgiem pielūdzējiem.

Polinēziešu leģendās bieži attēlota mirstošu cilvēku pār- miesošanās haizivi. Kāda sena teika vēsta par haizivs uzbrukumu kādam vīram, kurš bija izgājis jūrā ar savu kanoe. Haizivs metusies virsū laivai, virs paķēris cirvi, lai nogalinātu briesmoni. Pēkšņi vīrs pamanījis, ka haizivs skatiens ļoti līdzinās cilvēka acu skatienam. Baidoties haizivs veidola nogalināt kādu no saviem bijušajiem paziņām, vīrs nogremdēja savu kanoe un sasniedza krastu peldus. Haizivs esot aizpeldējusi pretējā virzienā.

Eiropā saglabājušās viduslaiku rakstiskas liecības par bruņās tērptu kareivju atrašanu haizivju kuņģos; šo stāstu patiesība ir stipri apšaubāma. Šīs plēsoņas tiešām aprijušas ne mazums dīvainu priekšmetu: 10 metrus garu jumta papes rulli, telefona uzziņu grāmatu, kastroļus un pannas, pudeli ar lieliski nostāvējušos Madeiras vīnu, buraudekla gabalu, naglas un kuģa žurnālu.

Pēdējais atradums kļuva par iemeslu amerikāņu brigas «Nansī» kapteiņa sodīšanai ar nāvi pakarot. Šī briga XVIII gs. nodarbojās ar laupīšanu uz jūras. Brigu Kārību jūrā panāca angļu karakuģis, taču brigas kapteinis Tomass Bergs paspēja iemest kuģa žurnālu jūrā. Brigu ar visu komandu nogādāja Jamaikas ostas pilsētā Portrojalā, kur Bergam tika uzrādīta apsūdzība pirātismā. Šāds nopietns apvainojums draudēja ar nāvessodu. Tiešu pierādījumu trūkuma dēļ kapteini jau gatavojās laist brīvībā. Taču cits angļu kuģis Portrojalā nogādāja brigas «Nansī» kuģa žurnālu, ko šī kuģa matroži bija atraduši pie Haiti krastiem noķertas haizivs kuņģī. Žurnālu tiesa izmantoja kā lietisko pierādījumu, un kapteinis Bergs tika sodīts ar nāvi. Tagad šis leģendārais žurnāls glabājas Kingstonas pilsētas muzeja.

Dažādas biedrības un organizācijas vairākas reizes mēģinājušas fiksēt haizivju uzbrukšanas gadījumus cilvēkiem, taču izveidot centralizētu uzskaites kartotēku pagaidām nav izdevies. Amerikāņu kara flotes Informācijas biroja dati liecina, ka laika periodā no 1968. līdz 1973. g. vidēji katru gadu notiek 40-50 haizivju uzbrukumi cilvēkiem. ASV kara flotes pārstāvja ziņojumā uzsvērta haizivju uzbrukumu skaita palielināšanas vidēji par 1-2 uzbrukumiem gada, salīdzinot ar iepriekšējo piecu gadu periodu.

Vispilnīgāko šādu negadījumu uzskaiti veica Amerikas Bioloģijas institūta haizivju pētniecības grupa. Šīs grupas darbība tika pārtraukta 1970. gadā, jo ASV kara flotes pētījumu birojs atteicās to finansēt. Šī grupa tika dibināta 1958. gadā, tās sastāvā iekļautie pasaules slavenākie speciālisti koordinēja dažādas haizivju pētīšanas nozares. Grupa veica visā pasaulē konstatēto haizivju uzbrukumu detalizētu analīzi. Šis datu apkopojums bija bagātīgs informācijas avots attiecīgās nozares speciālistiem. Dažreiz pati grupa finansiāli atbalstīja pētniecības darbu. Diemžēl tās finansējums tika pārtraukts brīdī, kad darbs par haizivju uzvedības analīzi gāja pilnā sparā.

Trīs gadus pēc dibināšanas pētnieku grupa žurnālā «Science» publicēja laika posmā no 1580. līdz 1961 .g. reģistrēto 790 haizivju uzbrukumu (cilvēkiem) salīdzinošo analīzi. Zinātnieki secināja, ka 599 uzbrukumi bija neizprovocēti, 42 - izprovocēti un 30 uzbrukumi notikuši kuģu un aviokatastrofu vietās. Iespējams, ka 53 gadījumos uzbrukuma vaininieces nav bijušas haizivis, bet citi jūras dzivnieki. 76 gadījumos haizivis uzbrukušas nevis cilvēkiem, bet drīzāk laivām.

Lielākā daļa haizivju uzbrukumu laivām parasti tiek saistīti ar balto jeb cilvēkēdājhaizivi. Tā izpelnījusies nelāgu reputāciju un jūras nezvēra titulu. Nenoliedzami, šī haizivju suga pamatoti tiek dēvēta par cilvēkēdāju. Daži sirdi stindzinoši baltās haizivs uzbrukumi zvejniekiem notikuši Kanādas piekrastē. Viens no šausmīgākajiem uzbrukumiem norisinājās Jaunskotijas piekrastē, netālu no Keipbretonas salas 1953. gada 9. jūlijā. Liels baltās haizivs īpatnis uzbruka diviem zvejniekiem, izsitot laivas dibenā caurumu, kura diametrs bija 20 cm. Abi laivas pasažieri nokļuva ūdenī, viens no viņiem noslīka. Veicot laivas dēlī palikušā haizivs zoba salīdzinošo analīzi, Hārvarda universitātes Salīdzinošās zooloģijas muzeja līdzstrādnieks kopā ar Vudsholas Okeanogrāfijas institūta darbinieku Viljamu Šrēderu konstatēja, ka uzbrucēja tiešām bijusi baltā haizivs. Spriežot pēc zoba izmēriem, haizivs bijusi apmēram 3,7 m gara.

Lielākā daļa haizivju uzbrukumu reģistrēti tropu jūrās, taču tie iespējami ne tikai siltajos ūdeņos un atklātā okeānā. 1936. gadā Skotijas piekrastē, Karadeila līcī haizivs apgāza nelielu burulaivu, visi tris pasažieri noslīka. 1910. gada 30. jūlijā Āfrikā, Zambezi upē nogrima kuģis «Durao», haizivis nekavējoties uzbruka septiņpadsmit pasažieriem un apkalpes locekļiem.

Nelikumīgā vergu tirdzniecība bija haizivīm īsts nāves pļaujas laiks, jo vergu tirgotāju kuģu kapteiņi angļu karakuģu tuvošanās gadījumā mēdza dzīvo preci pārmest pār bortu ūdenī. Katram vergturu kuģim parasti sekoja liels haizivju eskorts, jo reisa laikā pār bortu bieži tika izmesti kuģa tilpnēs mirušo nēģeru līķi.

Daudzu haizivju ikdienas ēdienkartē ietilpst lieli dzīvnieki. Haizivis ir negausīgas rīmas. Novēroti gadījumi, kad pusdzīva, daļēji izķidāta, atpakaļ jūrā iemesta plēsoņa atkārtoti sagrābj āķi, uz kura uzsprausts šīs pašas zivs iekšējo orgānu gabals. Visbiežāk haizivs uzbrūk vienatnē, dažreiz prāvāka laupījuma tuvumā sapulcējas lieli haizivju bari. Nereti jūras plēsoņu starpā vērojamas nežēlīgas, asiņainas cīņas. Satracinātās haizivis burtiski saplosa upuri gabalos. Ja kāda haizivs netīšām tiek ievainota, tai praktiski nav nekādu cerību palikt dzīvai, pārējās haizivis nekavējoties saplosa savu radinieci. Šādas drudžainas maltītes laikā haizivis met lokus, mutuļojot asiņaino ūdeni un reizēm pat izlecot virs ūdens. Tās nomierinās tikai pēc laupījuma pilnīgas aizrīšanas. Pagaidām zinātniekiem nav izdevies noskaidrot visus haizivju «barošanās drudža» mehānisma elementus. Nenoliedzami, ka šajā procesā svarīga loma ir haizivju savstarpējai apetītes stimulēšanai. Pēc kuģu un lidmašīnu katastrofām jūrā nonākušo ievainoto cilvēku asinis un izmisīgās kustības piesaista plēsoņas. Šādās reizēs «barošanās drudža» iespējamība ir diezgan liela.

Katastrofu upuru liktenis haizivju uzbrukuma gadījumā nav apskaužams. Drausmīgs gals piemeklēja kuģa «Una» pasažierus. Šis kuģis 1819. gada novembri avarēja Kārību jurā. Apmēram 60 jūdžu attālumā no krasta kuģis uzskrēja virsū zemūdens klintij - kuģa korpusa priekšēja daļa tika pilnīgi izārdīta. Liela daļa komandas un 65 melnādainie strādnieki iekrita ūdeni. Kuģa matroži sasēdās glābšanas laivās, atstājot strādniekus likteņa varā. Jūra bija pilnīgi mierīga. Drīzumā parādījās haizivis; dzīvi palikušie vēlāk stāstīja, ka haizivis bijušas 2-5 m garas. Melnādainie strādnieki izmisīgi centās pieķerties grimstošā kuģa vrakam. Sajutušas viegli iegūstamu laupījumu, haizivis nekaunīgi sāka raut cilvēkus nost no improvizētiem plostiem. Nelaimīgie strādnieki velti centās pieķerties sadragātā kuģa atlūzām - haizivis, ienirstot no apakšas, notrieca viņus atpakaļ ūdenī, kur to mokpilnā nāve bija dažu minūšu jautājums.

Reizēm cilvēkiem apbrīnojamā kārtā izdodas palikt dzīviem pēc haizivs uzbrukuma. 1962. gada janvārī Kalifor- nijas piekrastē pie Faraljonas salas kādu amatieri akvalangistu sagrāba 4,5 m gara haizivs. Plēsoņa ieķērās ūdenslīdēja labajā sāna un spēcīgi purināja. Nirējs neapjuka un spēcīgi trieca savu šķēpu haizivs strupajā purnā. Plēsoņa negaidīti atlaida savu laupījumu un nozuda.

1962. gada augustā haizivs uzbruka 24 gadus vecam jauneklim, kurš peldējās 30 m attālumā no Manaskuānas pludmales (Ņūdžersijas štats). Kad glābēji izvilka nelaimīgo peldētāju no ūdens, viņa kājā konstatēja vismaz 20 brūces - tās bija haizivs zobu pēdas.

Tā paša gada oktobrī Dienvidkalifornijā, Katalīnas jūras šaurumā haizivs uzbruka trisdesmitgadīgai sievietei, kurai tik labi nepaveicās kā diviem iepriekšminētajiem peldētājiem. Sieviete pārvēlās pār jahtas bortu; viņas vīrs, kurš tanī laikā makšķerēja, sievas pazušanas faktu konstatēja tikai pēc krietna laika sprīža. Viņš apgrieza jahtu un devas meklēt sievu. Taču visas pūles izrādījās veltīgas. Divas stundas vēlāk krasta apsardzes viri atrada nelaimīgās sievietes sakropļoto līķi. Ievainojumu raksturs nepārprotami liecināja par haizivju kārtējo uzbrukumu. Līķis tika atrasts divu jūdžu attālumā no tās vietas, kur sieviete bija iekritusi ūdenī.

Kāda ir šo nelaimju un traģēdiju izraisītājas - haizivs fizioloģija? Šīs plēsoņas rijību var izskaidrot ar samērā primitīvo organisma uzbūvi. Zarnu trakta garums nosaka barības vielu uzņemšanas efektivitāti. Salīdzinājumā ar zivīm augēdājām haizivīm ir īss zarnu trakts, taču īpašs spirālveida vārstulis palēnina barības virzīšanos šajā traktā. Vārstuļa īpatnējā forma ievērojami palielina zarnu uzsūkšanas virsmu.

Vismaz vienas haizivju sugas mazuļi uzsāk cīņu par eksistenci, vēl mātes miesās atrodoties. Tā ir smilšu haizivs, kas sastopama ASV Atlantijas piekrastē. Šī suga ir oldzīvdzemdētāja. Dzīvības sākums ir zirņa lieluma ola. Katrā no divām smilšu haizivs mātītes «dzemdēm» atrodas ap 15 olu. Viens mazulis savā attīstībā krietni apsteidz pārējos un drīzumā apēd savus brāļus un māsas. Smilšu haizivs dīglis gandrīz gadu barojas ar mātītes producētajām olām. Divu vienādi attīstītu embriju starpā noris nežēlīga cīņa, līdz beigu beigās dienasgaismu ierauga tikai viens no tiem; viens mazulis no katras «dzemdes».

Cilvēkos vislielāko interesi izraisa haizivju zobi. Lielākai daļai haizivju tie ir bārdas naža asumā. Ņemot vērā haizivs žokļu spēju radīt vairāku tonnu lielu spiedienu uz vienu kvadrātcentimetru, zobi viegli sakož gan laupījuma gaļu, gan kaulus. Haizivs zobu forma atkarīga no konkrētā indivīda ēdienkartes. Haizivīm, kas pārsvarā pārtiek no moluskiem, zobu gali ir plakaniski, lieliski pielāgoti gliemežvāku saspiešanai un sasmalcināšanai. Omārus un sīkas zivis medījošām haizivīm zobi ir gari un smaili, tie piemēroti slidena un vijīga laupījuma satveršanai. Lielu dzīvnieku, piemēram, tunču un roņu medniecēm raksturīgi ļoti asi zāģveida zobi, kas nodrošina lielu gaļas gabalu atdalīšanu.

balta

vai cilvēkēdāja haizivs

Visbīstamākā no Pasaules okeānā dzīvojošām plēsējām ir siļķu haizivju dzimtas pārstāve - baltā vai cilvēkēdāja haizivs (Carcharodon carcharias). Tieši šīs sugas indivīds radīja masveidīgāko «haizivju paniku» ASV vēsturē. 1916. gadā Ņūdžersijas piekrastē viens pēc otra notika 5 traģiski notikumi. Pirmais gāja bojā 24 gadus vecs vīrietis. Uzbrukums notika 2. jūlijā Bīčheivenas ciemata tuvumā. Četras dienas vēlāk Springleikas rajonā (20 jūdzes uz ziemeļiem no Bīčheivenas) tika nogalināts vēl viens cilvēks. 12. jūlijā Matavanas-Krīkas upē par haizivs kārtējo upuri kļuva desmitgadīgs zēns. Pēdējā bridi viņu centās glābt kāds virs, kurš vēlāk nomira haizivs kodiena (gurnā) rezultātā. Tajā pašā dienā šīs upes grīva haizivs iekoda 12 gadus vecam puisēnam kājā. Nelaimīgajam nācās amputēt pēdu. Acīmredzot visus šos uzbrukumus bija izdarījusi viena haizivs, kas lēnām pārvietojās pa Ņūdžersijas piekrasti. Tuvākos ciematus un pilsētas pārņēma panika. Varas iestādes piekrastes ūdeņos sarīkoja vērienīgas haizivju medības, nogalinot daudz dažādu sugu haizivju. To vidū bija 2,4 m gara cilvēkēdāja haizivs, kas tika noķerta divas dienas pēc pēdējā negadījuma netālu no Sautamboijas. Šī eksemplāra kuņģī tika konstatēti cilvēka kauli un gaļa. Pēc šīs haizivs noķeršanas uzbrukumi cilvēkiem vairs netika reģistrēti. Varas iestādes pārliecinājās - Ņūdžersijas panikas izraisītāja ir likvidēta. Pēc speciālistu atzinuma, šis bija spēcīgākais panikas vilnis visā cilvēku un haizivju savstarpējo attiecību vēsturē.

Nenoliedzami, šī haizivju suga biežāk nekā citas uzbrūk cilvēkiem. Līdz ar to mūsdienās tās ir visbīstamākās haizivis. Šo agresīvo plēsēju daba apveltījusi ar raženu augumu - tās garums var sasniegt 6 m. Šīs sugas rekordeksem- plārs tika noķerts pie Austrālijas krastiem, tā garums bija…

11 m (!). Šo milzeņu masu raksturo diezgan iespaidīgi skaitļi. 1959. gadā austrāliešu zvejnieku noķertās 5,2 m garās baltās haizivs masa bija 1230 kg. Savukārt pie Kubas krastiem tika izvilkts 6,4 m garš un 400 kg smags indivīds.

Balto haizivju ēdienkartē ietilpst tunči, dažādu sugu roņi un juras ūdri. Kalifornijas piekrastē noķertās deviņus metrus garās baltās haizivs kuņģī atrada 45 kg smagu lauv- roni. Lielie īpatņi upurus bieži ierij veselā veidā. Ja tomēr laupījums izrādījies par lielu, tad ar zāģzobainajiem trij- stūrveida zobiem šī haizivs viegli var nokost iespaidīgus gaļas gabalus (kopā ar kauliem).

Baltās haizivis nereti dodas kontinenta iekšienē, pārvarot jūrā ietekošo upju straumes un nopeldot ievērojamus attālumus. 1966. gadā balto haizivi pamanīja Jaunskotijas pussalas Kobekvīdas līcī, kurš praktiski ir nošķirts no jūras. Acīmredzot haizivs bija nokļuvusi šajā līcī, peldot caur Fandi līci un nelielo Minas-Besinas jūras līci. Tas iestiepjas dziļi sauszemē, tādējādi savienojot Fandi un Kobekvīdas līci. Šo 3,6 m garo haizivi noķēra divi zvejnieki - Obrijs un Džeralds Skoti; tā bija iepinusies lašu tīklos. Zivs vēl bija dzīva, zvejnieki piesēja to sava 7 m garā skifa aizmugurē un 7 stundās atvilka līdz mājām, kur pārējie zvejnieki palīdzēja to izdabūt krastā. Haizivs žoklī bija ieķēries Oslo ražots trisžuburu āķis.

Amerikāņu kara flotes instrukcija brīdina ūdenslīdējus par šīs haizivs niknumu un agresivitāti. Šie apzīmējumi pilnīgi attiecināmi arī uz baltās haizivs pusauga eksemplāriem (ap 2 m gariem), kuri nevienu vien reizi apdraudējuši zemūdens nirēju un akvalangistu dzīvību.

Protams, reizēm šī agresīvā haizivs atkāpjas cilvēka priekšā. Kalifornijas koledžas (Longbīčā) biologam un akvalangistam amatierim Donaldam Nelsonam izdevās aiztriekt 3,7 m garu balto haizivi. Šis gadījums norisinājās 1969. gadā Floridā, Grasī-Kī rajonā. Doktoram Nelsonam atrodoties 12 m dziļumā, pēkšņi parādījās baltā haizivs. Apmetuši loku, haizivs peldēja tieši viņam virsū. Nelsons izmisīgi centās kliegt un vicināt zemūdens ieroci - harpūnu. Plēsīgā zivs novirzījās sāņus, kad attālums starp viņiem bija sarucis līdz 1,5 metriem. Apmetuši slaidu loku, haizivs atkārtoja uzbrukumu. Līdzīgā veidā cilvēkam vēlreiz izdevās atvairīt haizivs tīkojurnus. Pamēģinājusi uzbrukt vēl pāris reižu, beidzot haizivs pagriezās un aizpeldēja projām.

«žokli» kino un dzīvē

Ričardu Ellisu un Džonu Makkoskeru sadraudzēja kopējā interese par baltajām haizivīm. Ričards Elliss ir «Grāmatas par haizivīm» un neskaitāmu rakstu autors par jūras plēsīgiem dzīvniekiem. Džons Makkoskers ir Steinhārta akvārija direktors Sanfrancisko pilsētā; savu aizraušanos ar balto haizivi viņš dēvē par slimīgu tieksmi. Daudzas reizes viņi kopīgi iegremdējušies dzelmē, atrodoties metāla krātiņos, lai tuvāk iepazītos ar savu pētījumu objekta uzvedību.

Turpmākais dialogs varbūt norisinās uz tralera klāja, kurš dodas reisā no Portlinkolnas ostas (Austrālijā). Ir janvāris - pats vasaras vidus Dienvidu puslodē. Tralera klājs piekrauts ar metāla būriem dzeltenā krāsā, katrs no tiem ir pasažieru lifta kabīnes lielumā. Balto haizivju pievilināšanai Rodnijs Fokss - zemūdens pētnieks no Adelaides - izlej pār bortu iepriekš sagatavotas asinis un izmētā tunča un zirga gaļas gabalus. 1963. gadā Oldingbīčas tuvumā kāda baltā haizivs gandrīz parkoda Koksu uz pusēm, viņam nācās uzlikt 462 šuves. Tagad šis vīrs ir lielākais balto haizivju speciālists Austrālija.

Džons Makkoskers: - Baltās haizivs uzbrukuma stratēģija ir līdzīga šķautņgalvas krokodila veiktajām darbībām: sākumā haizivs taranē upuri, tad atgriežas, lai to nobeigtu. Baltās haizivis labprat apēd slimus un sakropļotus dziv- niekus. Mēs ceram, ka haizivs reaģēs uz Koksa veidoto «asiņu sliedi» un trauksies tieši mūsu kuģa virzienā. Kaut ari asinis ūdenī neizraisa haizivīm afekta stāvoklim līdzigu neprātīgu niknumu, kā to bieži raksta populārajos izdevumos, tomēr asiņu smaržu haizivis sajūt lielā attālumā.

Ričards Elliss: - Baltā haizivs ir unikāla būtne. Pirmkārt, tā mēdz būt ļoti liela: garumā var sasniegt 6 m, šo gigantu masa ir 1,2-1,5 tonnas. Baltajai haizivij ir sarežģīta asinsrites sistēma, tās ķermeņa temperatūra ir par 5° C augstāka nekā ūdens temperatūra. Šis apstāklis rada šai sugai milzīgas priekšrocības kaut vai tāpēc, ka tās muskuļi ir pastāvīgi iesildīti. Ir pierādīts, ka haizivis atšķir krāsas, ļoti labi dzird un lieliski sajūt elektriskā lauka svārstības.

Dž. M.: - Mums vienmēr jāpatur prātā: baltā haizivs nav pārāk gudra būtne. Neesmu pārliecināts, vai tā vispār atšķir sev priekšā esošos objektus. Aplūkojot laupījumu, haizivs precīzi nezina, kas tas būs. Citiem vārdiem izsakoties, viņa mērķē uz kaut ko nezināmu, kas, iespējams, izrādīsies ēdams. Beidzot laupījums nonāk haizivs redzes laukā. Ņemot vērā ūdens vājo gaismas caurlaidības spēju, nevienam dzelmju iemītniekam redze nebūt nav tā stiprākā puse. Ja upuris kaut nedaudz atgādina haizivs ierastos barības objektus - roņus, kādu zivi vai beigtu vali -, plēsoņa piezogas tuvāk, gatavojoties izšķirošajam triecienam.

R. E.: - Tajā brīdī nav nozīmes, vai laupījums ir lauvro- nis vai uz vindsērfinga šaurā dēļa stāvošs cilvēks, kuram ir tikai ļoti attāla līdzība ar šo jūras dzīvnieku.

Dž. M.: - Vai atceraties gadījumu ar Ljūisu Borenu? Viņš 1981. gada decembri sērfoja Monterejas piekrastē. Atrodot viņa sērfojamo dēli, konstatēja, ka tam izkosts liels robs. Drīz pēc tam sakropļotais Borena ķermenis tika izskalots krastā. Nebija šaubu, ka uzbrucēja bijusi baltā haizivs; pēc atstātām zobu pēdām es noteicu haizivs aptuveno garumu - tas varēja būt 5-6 m. Tagad sērfotāju vidū izplatīti 5-6 pēdu gari dēļi ar noapaļotiem galiem. Raugoties no apakšas (haizivs redzesviedokļa), šo dēļu silueti atgādina roņa ķermeņa kontūras. Gandrīz visas zināšanas par balto haizivi ir tīri teorētiskas vai balstītas uz dažādiem pieņēmumiem. Mūsdienās nav noskaidrotas balto haizivju vairošanās nianses, to peldēšanas ātrums. Nav īstas skaidrības par šo haizivju skaita palielināšanos vai sama-zināšanos.

R. E.: - To skaits samazinās… Lieli plēsēji vispār kļūst sastopami aizvien retāk. Protams, ja katrs zvejnieks ar harpūnu centīsies nogalināt jebkuru ieraudzīto haizivi, to populācija tiks stipri paretināta. Mēs esam negrozāmi nolēmuši, ka haizivis mums pārlieku traucē, tāpēc tās ir jāiznīcina par katru cenu. Baltā haizivs faktiski ir vienigais lielais plēsējs uz zemeslodes, kuru cilvēki visiem iespējamiem līdzekļiem grib iznīcināt. Šī vēlēšanās ir pamatota, jo visiem labi zināma balto haizivju tieksme nogalināt cilvēkus.

Dž. M.: - Jā, nenoliedzami, bet uzbrukumi taču nenotiek ļoti bieži. Visā pasaulē katru gadu notiek ne vairāk kā 100 haizivju uzbrukumu cilvēkiem.

R. E.: - Vai esat dzirdējis, ka Kalifornijas piekrastē balto haizivju uzbrukumi cilvēkiem kļūst aizvien biežāki? Vai tas patiešām atbilst īstenībai, vai ari cilvēki sāka vairāk uzmanīties no haizivīm pēc R. Benčlija romāna «Žokļi» ekranizēšanas?

Dž. M.: - Tik tiešām, uzbrukumu skaits ir pieaudzis. Es to saistu ar 1972. gadā Kalifornijas piekrastē ieviesto aizliegumu nogalināt roņus, kas bieži mēdza nolaupīt zivis tieši no zvejnieku tīkliem. Roņu populācijai pieaugot, haizivis sāka biežāk medīt šos jūras dzīvniekus. Tajā pašā laikā strauji palielinājies zemūdens nirēju un sērfotāju skaits.

R. E.: - Protams, mēs to zinām. Turpretī cilvēki romāna «Žokļi» šausminošās epizodes uztver pilnīgi nopietni, un tādu tur nav mazums…

Dž. M.: - «Žokļos» haizivs tēlota kā īsts cilvēkēdājs, kas, reiz pagaršojis cilvēka gaļu, pastāvīgi uzturas noteiktā rajonā, gaidot jaunu upuru - peldētāju parādīšanos. Reālajā dzīvē tā nenotiek.

R. E.: - No kurienes radās šī «cilvēkēdāja» ideja?

Dž. M.: - Iespējams, vainojami ir seni jūrnieku stāsti, kuros tēloti kuģim pakaļ sekojošu haizivju uzbrukumi pār bortu pārkritušiem matrožiem. Ja jums ir darīšana ar lielu plēsēju, kas spēj aprit vai saplosīt cilvēku, vienmēr jāpatur prātā, ka izdevīgos brīžos plēsējs noteikti izmantos šādu iespēju. Pārāk bieži uzbrukumos cilvēkam vaino balto haizivi, kaut gan to mēdz darīt arī sešžaunu haizivs (Hexanchus griseus), kas atšķirībā no baltās haizivs samērā bieži iepeld saldūdeņos.

R. E.: - Lūdzu, pastāstiet par balto haizivi, ko jūs turējāt nebrīvē!

Dž. M.: - 1980. gada augustā Tomalesas līcī baltā haizivs iepinās kāda zvejnieka tīklos. Uzzinājuši šo faktu, mēs devāmies uz turieni, ievietojām plēsoņu stiklšķiedras rezervuārā un pārvedām uz akvāriju. Mēs nosaucām haizivi par Sendiju; tā bija visai vārga un nomocīta, mēs visu diennakti cītīgi to aprūpējām. Tā bija pirmā nebrīves apstākļos turētā haizivs. Tiesa gan, Sendija neko neēda, taču mēs nezaudējām cerību. Trešajā dienā Sendija sāka uzvesties pavisam dīvaini. Radās iespaids, ka tā zaudē orientācijas spēju, jo vairākas reizes ietriecās akvārija apmalēs. Ko mums darīt, ja haizivs pilnīgi zaudēs orientācijas spēju? Lēmums bija jāpieņem nekavējoties. īsā laikā Sendija bija kļuvusi par mūsu akvārija īstu zvaigzni, tris dienu laikā to atnāca apskatīt 40 000 cilvēku. Haizivs bija visu uzmanības centrā: to rādīja televīzijā, par viņu rakstīja prese. Likās, vēl nedaudz - un Sendija var aiziet bojā. Un tad es nolēmu haizivi atbrīvot…

R. E.: - Kāda Klīvlendas avīze jums pārmeta: izlaižot haizivi brīvībā, jūs pakļaujat nāves briesmām kādu nelaimīgu ūdenslīdēju vai sērfotāju. Raksta autors izteica cerību, ka par šo nelaimīgo kļūsiet tieši jūs.

Dž. M.: - Tas, protams, ir vienlaikus smieklīgi un skumji, ņemot vērā to, ka visiem spēkiem mēs cenšamies saprast šo plēsēju un palīdzēt cilvēkiem pārvarēt milzīgo aizspriedumu barjeru.

K. E.: - Plaši izplatīts (aplams) viedoklis par iespēju padarīt cilvēces eksistenci daudz drošāku, pilnīgi iznīcinot plēsīgos dzīvniekus. Protams, plēsējus nevajag censties pārvērst par mīļiem spēļu lācīšiem. Nedrīkst aizmirst, ka baltā haizivs pie izdevības taču uzbrūk cilvēkiem.

Dž. M.: - Es nekādi negribu šo haizivi pielīdzināt mazam lācēnam. To cilvēki jau paspējuši izdarīt ar zobenvali jeb plēsoņdelfinu. Sākumā cilvēki tos uzskatīja par maniakāliem slepkavām, taču tagad gandrīz katrā okeanārijā tiek turēts dresēts zobenvalis, kas lec caur stīpām virs ūdens, vadā uz savas muguras cilvēkus un uzvedas kā pāraudzis delfīns.

R. E.: - Būtībā tā tas ir.

Dž. M.: - Tomēr zobenvali jāuzskata par gigantiskiem plēsējiem. Varu iedomāties kāda dīvaiņa reakciju, ieraugot plēsoņdelfinu atklātā jūrā. Viņš, atcerējies okeanārijā redzēto, var mesties ūdenī, lai pavizinātos «vaļa - slepkavas» mugurā. Cilvēku priekšstati par balto haizivi mainās gluži pretējā virzienā - tās pakāpeniski pārvēršas superļaundarēs.

R. E.: - Tas taču ir nepareizi.

Dž. M.: - Jā, jo baltās haizivis ir dabas sastāvdaļa. Protams, šīs sugas pārstāvji ir pelnijuši, lai to paradumus un dzīvesveidu aprakstītu autoritatīvi preses izdevumi. Es kā zinātnes pārstāvis negribu lieki nomelnot vai attaisnot šīs haizivis.

R. E.: - Galvenie plēsēji okeāna ekosistēmā?

Dž. M.: - Ne vairāk, taču ari ne mazāk.

R. E.: - Galu galā okeāns ir viņu, nevis mūsu mājas. Bez speciāla ekipējuma - hidrokostīmiem, akvalangiem, maskām mēs nespējam pat ieiet ūdenī!

Dž. M.: - Starp citu, kas attiecas uz akvalangiem un maskām, liekas, ka pienācis laiks tos uzvilkt. Rodnijs jau signalizē. Man ir aizdomas, ka lielā, baltā viešņa jau ir klāt…

atlantijas pelēkzilā haizivs jeb mako

Baltās haizivs cienīga radiniece ir Atlantijas pelēkzilā haizivs (Isurus oxyrinchus). Slavenais amerikāņu rakstnieks Zeins Grejs bija viens no ievērojamākiem sporla makšķerniekiem amatieriem. Viņš raksturoja mako kā ļoti sportisku - izturigu un nenogurdināmu zivi. Atlantijas pelēkzilā haizivs ir visātrākā no visām haizivīm. Šī skaistā zivs ir tipiska okeāna pelagiāles iemītniece. Trismetrigu eksemplāru vidējā masa ir 450 kg, ari 4 m gari indivīdi nav nekāds retums.

Zeins Grejs nebija vienīgais amerikāņu rakstnieks, kas mērojies spēkiem ar šo plēsēju. 1936. gadā Bimini krastos (Bahamu salās) Ernests Hemingvejs ar spiningu izvilka re- kordlielu pelēko haizivi - tās masa bija 357 kg.

Ierijot ēsmu un nonākot uz āķa, mako nikni pretojas un izmisīgi cenšas atbrīvoties, reizēm izlecot virs ūdens. Atklātā okeānā šī haizivs bieži vien sava prieka pēc lēkā virs ūdens, acīmredzot apzinoties un pilnā mērā izbaudot brīvību. Stiprā cīņas instinkta vadīta, mako uzdrošinās uzbrukt zobenzivij, ko praktiski nedara neviens cits okeāna iemītnieks. Reiz divi zvejnieki pie Helifeksas (Kanāda) krastiem nejauši novēroja zobenzivs un haizivju bara cīņas ainu. Zobenzivij jau bija nokosta galva kopā ar piķveida izaugumu un aste, tomēr kādas desmit haizivis nikni turpināja plosīt zivi. Kad zvejnieki ievilka zobenzivs paliekas laivā, viena no haizivim, sekojot laupījumam, gandrīz ielēca laivā. Šādi manevri raksturīgi tikai šai haizivju sugai.

1866. gadā kāda Jaunanglijas zvejnieku kuģa kapteinis un naturālists amatieris Nataniēls Etvuds nodeva Bostonas Dabas vēstures biedrībai haizivs žokli. Viņaprāt, nomedītā zivs bija mako. «Šīs būtnes vēderā,» viņš teica, «es atradu gandrīz veselu zobenzivi; dziļās rētas uz haizivs ķermeņa liecinaja, ka uzvara nebūt nav nākusi viegli.»

Mūsdienās pie Bimini krastiem noķertās 330 kg smagās mako kuņģi tika konstatēta 55 kg smaga zobenzivs.

Varētu likties, ka bezzobainās zobenzivs un mako divkaujai vienmēr būtu jābeidzas ar asiem zobiem bruņotās haizivs uzvaru. Taču zobenzivs augšžokļa pagarinājums ir ļoti draudigs ierocis. Vairākas reizes zobenzivs spējusi pārdurt kuģu koka korpusus, kas bijuši veidoti no 30 cm bieziem ozolkoka dēļiem.

Kapteinis Jangs zobenzivs un mako dueli apraksta šādi: «Tas notika Sarkanajā jūrā pie Vorimosas salas (Džibuti), kur mēs zvejojām haizivis. Kadu ritu vietējais iedzīvotājs man ziņoja, ka piekrastē atradis beigtu haizivi. Es pavēlēju aiznest haizivi uz speciālo ķidāšanas platformu un novilkt tai ādu. Citas ķermeņa detaļas mani neinteresēja. Drīz man atnesa 45 cm garu zobenzivs augšžokļa fragmentu, kas bija izvilkts no haizivs ķermeņa. Domās pūlējos iztēloties haizivs un zobenzivs divcīņu. Acīmredzot zobenzivs taranēja pretinieci, taču pēc tam, nespēdama izdabūt ārā savu draudīgo ieroci, bija to nolauzusi un aizpeldējusi. Durklis bija ieurbies starp haizivs žaunu pēdējo atveri un krūšu spuru, skarot dzīvībai svarīgus centrus.»

Šai haizivij ir virkne zinātnisko, kā ari vispārpieņemto un plaši izplatīto nosaukumu. Atlantijas okeānā dzīvojošos indivīdus sauc par smailpurna siļķu haizivīm. Āfrikas piekrastē vietējie iedzīvotāji šīs haizivis dēvē par bonito, pelēkzilo haizivi vai zilo jūrascūku.

Mako apsūdz uzbrukumos cilvēkiem. Austrālijas piekrastē reģistrēti uzbrukumi nelielām zvejnieku laivām. Viena šāda epizode norisinājās Bellami rifa tuvumā Jaunajā Dienvidvelsā. Haizivju bars metās virsū četriem laivā sēdošiem zvejniekiem, kuri izmisīgi airēja krasta virzienā. Vienas haizivs spēcīgā trieciena rezultātā zvejnieki iekrita ūdenī, tika izrauts pamatīgs robs laivas apmalē. Viens no zvejniekiem paguva nopeldēt tikai 20 m krasta virzienā, kad viņu sagrāba un sāka plosit haizivis. Drīz zem ūdens pazuda ari divi pārējie. Viņu ķermeņus tā ari neatrada, tikai vienam zvejniekam brīnumainā kārtā izdevās izglābties.

tīģerhaizivs

un citas pelēkās haizivis

Tīģerhaizivs (Galeocerdo cuvieri) sastopama siltos ūdeņos - visu okeānu tropu un subtropu joslā. Izmēru ziņā tīģerhaizivs neatpaliek no baltās haizivs, tās druknā ķermeņa garums var sasniegt 4,8 m, masa - 585 kg. Tiģer- haizivij raksturigs strups purns un ārēji ļoti nepievilcīga rīkle. Šīs sugas pārstāvji ēd praktiski visu: izsalkusi tīģerhaizivs nenoniecina maitu un ēdienu paliekas no kuģu virtuvēm, delfīnus, krabjus, langustus, jūras bruņurupučus un jūras putnus. Tīģerhaizivs diezgan bieži uzbrūk savas sugas indivīdiem.

Keipheizas jūras laboratorijas (Floridas štats, ASV) līdzstrādnieks Jūldžīns Klārks apraksūja tīģerhaizivs uzbrukumu 8 gadus vecam zēnam Meksikas līcī. Puisēns kopā ar savu divpadsmitgadīgo brāli peldējās Sarasotas pilsētas Long- boutas-Kī pludmalē. Vecāku un tēvoča uzraudzībā abi zēni draiski plunčājās apmēram 3 m attālumā no krasta. Pēkšņi jaunākais brālis iekliedzās un pazuda zem ūdens, kas acumirklī krāsojās sarkans. Pieaugušie metās ūdenī, vecākais brālis sagrāba jaunāko, cenšoties noturēt viņa galvu virs ūdens. Izrādījās, ka zēnam kājā bija iekodusies apmēram 1,5 m gara tīģerhaizivs. Iesākās izmisīga cīņa; zēna tēvocis satvēra puisēnu aiz pleciem, cenšoties viņu atsvabināt no haizivs dzelžainā tvēriena, zēna tēvs sagrāba haizivi aiz astes un vilka, cik spēka. Beidzot haizivs padevās, tā aizpeldēja prom. Iznesot zēnu krastā, uz viņa kājas bija redzamas tris kodienu pēdas. Brūces bija tik dziļas, ka zēna kāju nācās amputēt.

Vismaz divu Floridas piekrastē noķerto tīģerhaizivju kuņģos atrastas cilvēka ķermeņa atliekas. Arī Austrālijas piekrastē daži cilvēki kļuvuši par tīģerhaizivju uzbrukuma upuriem. Floridā, netālu no Palmbīčas 5,4 m gara tīģerhaizivs uzbruka 6 m garam skifam, to apgāžot un nogremdējot. Pēdējā bridi kādam no pasažieriem izdevās iesist haizivij ar airi pa galvu. Šoreiz plēsoņas uzbrukums beidzās bez smagām sekām. Netālu no Maiami 4,3 m garai tīģer- haizivij izdevās izsist kādā nelielā laivā caurumu, kura diametrs bija 30 cm. Dažu Klusā okeāna salu tuvumā reizēm sapulcējas milzīgi Galapagu pelēko haizivju (Carcharinus galapagensis) bari. Šīs haizivis ir ļoti agresīvas pret ūdenslīdējiem. Ilgu laiku šīs sugas haizivis Atlantijas okeānā nebija konstatētas. To esamību šajā reģionā atklāja kāds traģisks negadījums 1963. gada 21. aprīlī. Šajā diena amerikāņu kara flotes leitnants Džons Gibsons ar savu draudzeni Donnu Vo atpūtās vienā no ASV Virdžīnu salām - Sentomasā. Gibsons vēlējās peldus šķērsot vairāk nekā pusjūdzi platu juras līci, bet Vo jaunkundze devās pastaigāties gar krastmalu. Pēkšņi viņa pamanīja, ka Gibsons sāk izmisīgi vicināties ar rokām. Ar šausmām viņa ievēroja, ka Džona vienai rokai nav plaukstas - tās vietā rēgojās asiņains stumbenis. Vo jaunkundze drosmīgi metās draugam palīgā. Atkaujoties no haizivs, leitnants mēģināja viņu atrunāt no šī bīstamā soļa. Taču viņa neklausīja un ar dažu cilvēku palīdzību izvilka Gibsonu pludmales smiltīs. Šī pārdrošā Vo jaunkundzes rīcība izrādījās veltīga: Gibsons jau bija miris. Viņam bija norauta labās rokas plauksta, kreisajā plecā haizivs bija izkodusi milzīgu robu, viņš bija zaudējis ļoti daudz asiņu, jo pārkosta bija augšstilba artērija. Līcī sāka haizivs medības, kas nākamajā dienā vainagojās panākumiem. Tika noķerta 3 m gara Galapagu pelekā haizivs. Tagad šīs haizivs žokļi izstādīti vispārējai publikas apskatei Puertoriko universitātes bioloģiskajā laboratorijā, kas atrodas 1.apaguerā.

Dažas pelēko vai zāģzobu haizivju sugas ir tik līdzīgas, ka daži zinātnieki tās uzskata par pelēkās struppurna haizivs (Carcharinus leucas) ģeogrāfiskām varietātēm. Šo ķildīgo un kausligo radījumu vidū ir īstas saldūdens haizivis, kuras mīt upēs un ezeros, kas atrodas tālu iekšzemē. Piemēram, Nikaragvas ezera struppurna haizivs pasuga vispār nekad neiziet jūrā. Struppurna haizivs ir drukna, lēniga zivs. Tās garums var sasniegt 3 m, bet masa - 200 kg. Pelēkā struppurna haizivs bieži sastopama Vestindijā (Bahamu, Lielo un Mazo Antiļu salu rajonā), dažreiz tā ienāk lielu upju grīvās. Šīs sugas haizivis mēdz uzbrukt citu sugu haizivīm. Pelēkā struppurna haizivs ir bīstama cilvēkiem, jo dažreiz uzbrūk rifu tuvumā peldošiem ūdenslīdējiem. Konstatēti atsevišķi uzbrukuma mēģinājumi akvāriju apkalpojošam personālam. Savukārt Stjuarts Sprindžers, kurš ASV Zivju un medījumu dienesta programmas ietvaros strādā Moutsas jūras laboratorijā Sarasotā (Floridas štats), apgalvo, ka daudzreiz bradājis līdz jostasvietai ūdenī, atrodoties pilnīgā struppurna haizivju ielenkumā, taču ne reizi tās nav viņam uzbrukušas.

zambezes upes haizivs

Šo haizivi pirmoreiz konstatēja Zambezes upē Dienvidāfrikā, 190 km attālumā no okeāna. Šai līdz 2,5 m garajai haizivij ir nelāga reputācija ne tikai Zambezes upē, bet ari daudzās Āfrikas austrumu un dienvidu piekrastes upēs. 1961. gadā šī haizivs uzbruka cilvēkam Limpopo upē Mozambikā, apmēram 240 km attālumā no okeāna. Tā dzivo ne tikvien saldūdeņos, bet sastopama visās jūrās, kas apskalo Āfrikas kontinentu.

Arī Austrālijas upēs konstatētas haizivis, zāģzivis un dzeloņrajas, taču trūkst pierādījumu par šo sugu pastāvīgu uzturēšanos saldūdeņos. Dažas no Austrālijas saldūdens haizivīm mēdz uzbrukt cilvēkiem.

Traģisks gadījums notika 1921. gada 27. novembri Bris- benā (Austrālija). Herberts Džeks brida pa ūdeni uz savu laivu, kas bija noenkurota Brisbenas upē apmēram 10 m no krasta. Viņš nesa kukaragās savu astoņgadīgo dēlēnu Džordžu. Pēkšņi kaut kas sagrāba Džeka labo gurnu - tā bija haizivs. Atkaujoties no plēsējas, Džeks metās uz krastu. Haizivs uzbruka atkārtoti, pamatīgi ievainojot Džeka roku, ar ko viņš pūlējās iesist haizivij. Šīs izmisīgās cīņas karstumā Džordžs noslīdēja no tēva pleciem un iekrita ūdenī. Tālākie notikumi norisinājās zibenīgi: līdzko zēna ķermenis pazuda dzelmē, haizivs aizpeldēja projām. Zēna ķermeni vēlāk tā arī neizdevās atrast.

milzu haizivis

Kādā 1939. gada ziemas dienā Masačūsetsas štata pilsētas Provinstaunas pludmalē atrada jūras viļņu izbalinātu kaut kāda milzīga dzīvnieka skeletu. Tā garums bija 7,5 m. Milzīgais galvaskauss atgādināja zivi, taču četri nošķeltie spuru «kauli» un īpatnējais mugurkauls vedināja uz domām par kādu nepazīstamu radījumu. Drīzumā Keipkodu pārplūdināja visdažādākās baumas un versijas par milzīgu jūras briesmoni čūskas izskatā. Masačūsetsas piekrastē bija izskalota gigantiskā haizivs (Cetorhinus maximus), kas izmēru ziņā atpaliek no savas attālās radinieces - vaļu haizivs (Rhincodon typus). Gigantisko haizivi bieži dēvē par

zilonhaizivi vai «haizivi, kas sildās saulē».

Krasta viļņiem izskalojot beigtas gigantiskās haizivs ķermeni, sākas sadalīšanās process, kas ilgstošas metamorfozes rezultātā pārvērš haizivs atliekas «jūras čūskā». Pēc mīksto audu sadalīšanās pāri paliek no skrimšļa veidotais iegarenais galvaskauss, garais mugurkauls un lielās vēdera spuras. Ja krastā izskalots gigantiskās haizivs tēviņš, tā metru garās pterohipodijas kopā ar spurām atgādina «milzu čūskas» kājas.

Gigantisko haizivju maniere peldēt cieši vienai aiz otras, izbāžot virs ūdens tikai muguras un astes spuras, radījusi neskaitāmus jūrnieku stāstus par jūrā redzētajām milzu jūras čūskām.

Gigantiskās haizivis ir 12 m, reizēm - pat 15 m garas. To masa mērāma tonnās. Samērā neliela (9 m gara) gigantiska haizivs tika noķerta Monterejā, tās masa bija 4 tonnas. Pēdējā laikā noķertie daudz lielākie eksemplāri tika svērti pa dalām. Londonas Zooloģijas biedribas direktors doktors L. Harrisons Metjūzs un Britu muzeja līdzstrādnieks doktors V. Pārķers šo milzīgo zivju preparēšanas smalkumus skaidro šādi: «Anatomam nekādā gadījumā nebūtu ieteicams pārdurt milzu haizivs kuņģa sienu, jo tad uz āru izgāzīsies kuņģa saturs - apmēram 1 t pussagremota planktona.» Deviņmetrīgas gigantiskās haizivs mērījumi uzrādīja visai iespaidīgus skaitļus: galva -lt, aknas - 832 kg, spuras - 11, aste - 500 kg, āda - 11, gaļa - 1350 kg, iekšējie orgāni - 500 kg, kuņģa un zarnu trakta saturs - 0,5-11. Līdz ar to šī 9 m garā eksemplāra kopējā masa izrādījās 7 t.

Gigantiskā haizivs peld ar plati atvērtu muti; planktons tiek atfiltrēts ar ragvielas plātnīšu palīdzību. Šai haizivij raksturīgas ļoti lielas žaunu spraugas, uz katra žaunu loka novietotas 1000-1300 filtrējošās plātnītes. Ūdens tiek izvadīts atpakaļ, haizivs rīklē paliek atfiltrētie planktona dzīvnieki. Gigantiskā haizivs pārvietojas ļoti nesteidzīgi (3,5 km/h). Viens no šīs haizivs apzīmējumiem - «haizivs, kas sildās saulē» - radies sakarā ar šī apātiskā milzeņa ieradumu nekustīgi gulēt ūdens virsējā slānī, virs ūdens izvirzot muguras spuru un astes spuras galiņu.

Dažreiz gigantiskā haizivs mēdz izlēkt virs ūdens. Domājams, ka šāda manevra iemesls ir milzeņa vēlme kaut daļēji atbrīvoties no uzmācīgajiem parazītiem, kuri masveidā pārklāj visu ķermeni. Zināms arī, ka jūras nēģis (Petromyzon marinus) parazitē uz šīs milzu haizivs. Dažos reģionos šī haizivs iedveš bailes, citur zvajnieki priecājas par milzeņa iekļūšanu tīklos, taču visur to pavada noslēpumainības aura. Britu Kolumbijas un Ņūfaundlendas zvejnieki neieredz šo haizivi, jo tā bieži saplēš lašu un mencu tīklus. Gigantiskā haizivs ievērojami samazina planktona krājumus, tā rezultātā cieš lašu un mencu mazuļu barības bāze.

Rūpnieciskās nozvejas rajonos gigantiskā haizivs bieži sabojā traļus un pārbiedē mazpieredzējušus zvejniekus.

Kanādas zvejnieki griezās pie vietējām varas iestādēm pēc palīdzības. Ciņai ar gigantiskajām haizivīm tika nosūtīti ar stacionārām harpūnām apgādāti traleri, taču tiem neizdevās aizbaidīt haizivis. Vēlāk mēģināja tās nogalināt ar dažādu šaujamieroču palīdzību. Neskatoties uz iespēju pietuvoties haizivij maksimāli tuvu, parasto šaujamieroču darbības efektivitāte bija niecīga. Beigu beigās Kanādas piekrastes zvejnieki izveidoja jaunu ieroci - kuģi, kura priekšgalā novietoja tērauda tarānu ar uzasinātu asmeni. Šis kuģis lielā ātrumā triecās gigantisko haizivju barā, sagraizot tās gabalos. Dažreiz vienas dienas laikā tika iznīcinātas 20 gigantiskās haizivis.

Noķertajās gigantiskajās haizivīs ne reizi nav izdevies atrast mazuļu dīgļus. Jautājumā par šīs sugas vairošanos zinātnieku domas dalās. Lielākā daļa uzskata, ka gigantiskā haizivs ir oldzīvdzemdētāja. Haizivju pārošanās parasti notiek pavasarī ūdens virsējā slāni. Iespējams, ka apaugļotās mātītes aizpeld dziļi dzelmē, kur mazuļu attīstība notiek apmēram divus gadus.

Gigantisko haizivi neuzskata par bīstamu cilvēkam. To pašu var teikt par ziloni… ja, protams, nesāk to medīt. Tie, kas piedalījušies gigantiskās haizivs zvejā, var daudz ko pastāstīt par šīs zivs spēku un izturību, pretojoties zvejnieku pūliņiem to sagūstīt. Relatīvi neliela (6 t smaga) gigantiska haizivs samērojama ar ziloņa vai desmit zirgu kopējo masu. Iekrītot atpakaļ pēc izlēkšanas virs ūdens, šī milzene rada šļakatas trīsstāvu mājas augstumā.

Reiz klusā bezvēja dienā Skotijas rietumu piekrastē dreifēja jahta. Pēkšņi tai blakus uzšļācās ūdens strūkla, pēc minūtes notikuma vietā peldēja sadragātā jahtas korpusa drumslas un pasažieru liķi. To visu klāja biezs, pretīgi smirdošu gļotu slānis. Jūras ekologam, kurš apņēmās atrisināt šo mīklaino gadījumu, izdevās noskaidrot - šīs gļotas bija identiskas gigantiskās haizivs ķermeņa gļotām.

Gigantisko haizivju ķermeņa mugurpuse ir pelēkbruna, reizēm - melna, vēders parasti ir gaišāks. Ādu sedz dzeloņ- veidigu plakoido zvīņu kārta.

Gigantiskās haizivis sastopamas mērenos un ziemeļu ūdeņos, Īrijas rietumu un austrumu piekrastē, pie Hebridu salām un Norvēģijas. No novembra līdz februārim šīs haizivis uzturas Kalifornijas piekrastē. Ši suga konstatēta Peru, Ekvadoras, Austrālijas, Jaunzēlandes, Japānas un Ķīnas piekrastē. Mūsdienās zināma tikai viena gigantiskās haizivs suga - Cetorhinus maximus.

haizivju uzbrukumu kartotēka

Haizivju uzbrukumus cilvēkiem oficiāli sāka reģistrēt tikai 1935. gadā, kad Čārlstonas muzeja (Dien- vidkarolīnas štats) direktors E. Milbijs Burtons rakstīja: «Nav daudz pietiekami drošu un ticamu ziņu par haizivju uzbrukumiem cilvēkiem Atlantijas okeāna piekrastē, uz ziemeļiem no Floridas… Taču pēdējo desmit gadu laikā dokumentāli fiksētas vairākas nežēlīgas uzbrukuma epizodes.»

Burtons cītīgi studēja cietušo cilvēku slimības vēstures, daudz konsultējās ar dzīvi palikušajiem un viņus ārstējošiem ārstiem.

Pirmais Burtona reģistrētais gadījums notika 1933. gada 16. jūlijā pie Folliailendas, visai netālu no Čārlstonas ostas. Emma Meginsone stāvēja līdz jostasvietai ūdeni un baudīja piekrastes viļņu bangas. Kopā ar viņu peldējās viņas jaunākais brālis, tāpēc pirmo kniebienu viņa uzskatīja par brāļa draiskulību, vēlēšanos pabaidīt vecāko māsu. Pēc mirkļa haizivs cieši sagrāba viņas labo kāju, ūdens krāsojās asinssarkans. Ar milzīgu piepūli viņa izkļuva krastā. Viņu nekavējoties nogādāja slimnīcā, kur viņas kājai uzlika 30 šuves.

Piecas dienas vēlāk 15 gadu vecais Dreitons Heistijs peldējās Morrisailendas ziemeļu piekrastē. Nesenais uzbrukums Meginsones jaunkundzei un 2,5 m gara haizivs mazuļa noķeršana līci visus darīja ārkārtīgi piesardzīgus. Vienubrīd Dreitonam likās, ka netālu no krasta viļņos pavīd haizivs muguras spura. Zēns pamira no bailēm, taču pēc kāda laika nolēma, ka viņam ir tikai izlicies - viņš sajaucis haizivs muguras spuru ar kāda viļņa galotni. Tomēr drošības labad viņš piepeldēja tuvāk krastam un apsēdās ūdenī apmēram 6 m attalumā no krasta, kur strauji iesākās dziļums. Tani vietā ūdens viņam bija līdz jostasvietai.

-    Es biju pārliecināts, - viņš vēlāk taisnojās, - šādā seklumā man nekas nedraud.

Pagāja dažas minūtes, tad pēkšņi…

-    Ūdens sāka mutuļot, tad sajutu triecienu, kas momentāni mani «atdzīvināja». Kaut kas spēcīgi sažņaudza labo kāju, no sāpēm metās tumšs gar acīm. Es sajutu, ka mani kāds spēcīgi velk dzelmē. Es paraudzījos lejup un putās sakultajā ūdenī ar šausmām ieraudzīju haizivs galvu. Ieķērusies man ceļgalā, tā nikni raustīja manu kāju - kā kucēns, kurš visiem spēkiem pūlas izraut saimniekam no rokām sprunguli. Pūloties atbrīvoties no dzelžainā tvēriena, instinktīvi sāku haizivi spārdīt ar otru kāju. Man izdevās atsvabinat labo kāju, taču briesmone tūlīt pamanījās saķert kreiso. Visu laiku es kāpos atpakaļ uz krastu, piepalīdzot ar elkoņiem un sperot haizivij pa galvu, kura šķita tikpat cieta kā Gibraltāra klintis.

-    Visa šī notikuma izklāsts varbūt šķiet pārlieku garš, - Burtonam turpināja stāstīt Dreitons, - taču tas viss norisinājās kādu desmit sekunžu laikā… Ļaudis melsa, ka mani sakodis kāds cits zemūdens nezvērs - krabis vai valis. Taču vēl tagad ļoti labi atceros šo skatu: manu celi apņēmis ap 25 cm (šķērsgriezumā) plats haizivs žoklis. To apstiprina arī mans draugs, kurš stāvēja krastā un redzēja šo haizivi. Viņa vērtējumā plēsoņa bijusi ap 2,5 m gara.

Ievainojumi nebija pārāk spēcīgi, un Dreitons drīz atlaba.

It kā apstiprinot viņa stāstīto, tanī pašā nedēļā apmēram 90 m attālumā no iepriekšējā uzbrukuma vietas noķēra 2,5 m garu haizivs mazuli. Pilnīgi iespējams, ka tas bija nesenā uzbrukuma vaininieks.

Pēc šiem uzbrukumiem bija pagajis mēnesis, kad Kennets Leitons kopā ar draugu peldējās Poliailendas piekrastē, apmēram 120 km no Čārlstonas. Viņi bija aizpeldējuši krietni tālu no krasta, taču dziļums tur nebija visai liels - apmēram 1,5 m. Pēkšņi krastā kāds iekiedzās:

- Haizivs! Haizivs!

Leitons sadzirdēja kliedzienu un tajā pašā sekundē pamanīja 50 metru attālumā tumšu muguras spuru, kas strauji viņiem tuvojās. leitons kopā ar draugu metās uz krastu, taču arī haizivs mainīja kursu; likās, tā cenšas nogriezt abiem peldētājiem iespēju izkļūt krastā. Tā neuzbruka uzreiz, it kā spēlējoties ar cilvēkiem vai varbūt pārdomājot, kuru izvēlēties par upuri, tā ļāva zēniem tikt līdz seklumam. Kad zēniem ūdens sniedzās tikai līdz jostasvietai, tā zibenīgi metās virsū Leitonam, sagrābjot viņa labo kāju. Palīgā piesteidzās viņa draugi, kopējiem spēkiem izdevās atbrīvot zēna kāju no haizivs zobu tvēriena. Haizivs tūlīt nozuda dzelmē. Leitonam potītes apvidū bija pārrautas dažas cīpslas, taču viņš bija relatīvi viegli ticis cauri - kāju izdevās saglābt un izārstēt.

Šādu uzbrukumu kompetentas analīzes rezultātā varētu pilnveidot aizsardzības pasākumus pret haizivīm. Taču, kūrortu saimniekiem par prieku, apmeklētāji drīz aizmirst šos incidentus un nevēlas dzirdēt autoritatīvu personu slēdzienus un ieteikumus šajā jomā. Milzīgā atpūtnieku masa joprojām turpina savdabīgu strausa politiku - briesmu gadījumos slēpt galvu smiltīs.

Satraukti par ticamas informācijas un dokumentālu pierādījumu trūkumu, 1958. gada aprīlī 34 valstu zinātnieki sapulcējās Ņūorleānas universitātē. Haizivju uzvedībai veltīto konferenci organizēja Amerikas bioloģijas zinātņu institūts; šī saieta ietvaros tika dibināta Haizivju izpētes komisija.

Šī komisija veido haizivju uzbrukumu kartotēku: pastāvīgi reģistrē visā pasaulē notikušos haizivju uzbrukšanas gadījumus cilvēkiem. Saņemot informāciju par kārtējo uzbrukumu, komisijas locekļi nekavējoties dodas ceļā, lai iegūtu vērtīgu un ticamu informāciju. Komisija cieši sadarbojas ar vietējiem ihtiologiem un ārstiem. Ja haizivs uzbrukuma upuris palicis dzīvs, viņam jāizpilda detalizēta anketa par notikušo.Visos gadījumos tiek aptaujāti notikuma aculiecinieki, policisti, medicīnas darbinieki un slimnīcas ārsti, kā arī cietušā radinieki.

Komisiju interesē dati par dziļumu, ūdens temperatūru, tā caurspīdīguma pakāpi haizivs uzbrukuma brīdī. Viņi cenšas savākt pēc iespējas pilnīgākas ziņas par uzbrukuma laiku, meteoapstākļiem, cietušo apģērba vai peldkostīma krāsu. Pie izdevības tiek precizēts haizivs ārējais izskats, ievainojumu raksturs un to ārstēšanas metodes, kā ari haizivs un upura uzvedība pirms un pēc uzbrukuma. Atbildes uz šiem jautājumiem veido bagātīgu faktoloģisko materiālu. Komisija cer veikt savākto datu analīzi, lai pārbaudītu dažu hipotēžu pareizību.

Viens no galvenajiem haizivju uzbrukumu iemesliem ir asiņu klātbūtne ūdenī… Jūrā nav nevienas haizivs, taču grimst kuģis vai nokrīt lidmašīna, un ūdenī nonāk cilvēka asinis. Nekavējoties klāt ir haizivis. Sākumā tās met nedrošus lokus ap notikuma vietu, neiedrošinoties piepeldēt tuvāk. Pēc kāda brīža viena no tām strauji metas virsū laupījumam, viņai seko pārējās, un drīzumā viss ūdens burtiski vārās. Asiņu smaržas satracinātas, tās nereti metas virsū viena otrai. Zvejnieki daudzas reizes novērojuši tādas ainas, kad vairākas haizivis metas virsū zivju baram vai ievainotam valim. Ja par haizivs uzbrukuma upuriem kļūst kuģa vai lidmašīnas katastrofu upuri, vairumā gadījumu no šādas asinspirts nevienam neizdodas paglābties.

Klusajā okeānā japāņu zemūdene torpedēja transport- kuģi «Keip-Sanhuana», uz tā klāja bija 1429 cilvēki. Tirdzniecības kuģim «Edvīns Meredits» izdevās izglābt tikai 448 cilvēkus. Glābšanas operācijas laikā vairāki haizivju bari turpināja plosīties katastrofas vietā. Kāds «Edvīna Mere- dita» apkalpes loceklis vēlāk atstāstīja redzēto: «Atkal un atkal bija dzirdami zaldātu kliedzieni, satracinātās haizivis turpināja kareivjus vilkt ūdenī. Sīkie glābšanas plosti izrādījās neefektīvi pret šo plēsoņu uzbrukumiem. Dažreiz haizivis metās virsū cilvēkiem, kurus ar drošības virvju palīdzību centāmies pacelt uz kuģa klāja.» Kāds traģēdiju pārcietis kareivis nekad nespēs aizmirst šo epizodi: «Bija jau tumšs, es sēdēju uz glābšanas plosta malas un sarunājos ar draugu. Aizgriezies tikai uz mirkli, pavēros un ar šausmām konstatēju, ka draugu jau aprijusi haizivs.» Haizivju pievilināšanai nebūt nav nepieciešams liels asiņu daudzums. Kāds akvalangists peldēja gandrīz pie grunts, kad viņam pa degunu sāka nākt asinis. Asinis nokļuva mutē, tad caur elpojamo caurulīti ūdenī, visapkārt parādījās sīki asinskrāsas burbulīši. Sajutusi asiņu smaržu, neliela haizivs metās virsū ūdenslīdējam un vairākas reizes ar purnu iebelza pa seju un galvu, tad strauji metās projām.

Ne mazāk pievilcīgas haizivīm šķiet citu zivju asinis. Haizivis bieži uzglun un uzbrūk zivīm, kas uzķērušās uz āka. Daudziem makškerniekiem ne reizi vien nācies šķirties no loma. Dažiem neveiksmīgākajiem nācies pašiem pabūt haizivju pievilinātāja lomā. 1962. gada 19. augustā Hanss Fikss, iebridis līdz jostasvietai ūdenī, makšķerēja Padres salas piekrastē. Noķertās zivis viņš savēra uz mak- šķerauklas, ko nostiprināja pie jostas. Acīmredzot zivju izmisīgie centieni atbrīvoties bija piesaistījuši haizivs uzmanību. Pāris sekunžu laikā ta paguva trīsreiz iekost Fiksa labajā kājā, gandrīz pilnīgi to noraujot. Cietušā steidzama nogādāšana slimnīcā šoreiz nepalīdzēja, Fikss pēc pusstundas nomira. Ja vientuļa haizivs pēkšņi uzbrūk ļaužu grupai, tā parasti izvēlas konkrētu cilvēku un viņu vajā, ignorējot pārējos. Tas notika 1960. gada 19. maijā Kali- fornijā, Hidenbīčas pludmalē. Četri pusaudži atradās apmēram 140 metru attālumā no krasta un spēlējās ūdenī ar lielu automobiļa riepas kameru. Tie bija četri vecāko klašu skolēni: Niks Boks (16 g.), Lerijs Kronins (15 g.), Tesija Letaniša (15 g.) un Sjūzena Terio (16 g.).

- Lerijs un Sjūzena peldēja kamerai apkārt, mēs ar Niku bijām iekšpusē, - vēlāk stāstīja Tesa. - Pēkšņi Sjūzena iekliedzās, ka viņai kāds esot iekodis kājā. lerijs saķēra viņu aiz rokas, Niks lika man steidzīgi uzrāpties uz kameras. Es ieraudzīju asinis un haizivs spuru. Mēs sākām ar kājām sist pa ūdeni. Lerijs ar vienu roku bija pieķēries kamerai, bet ar otru balsūja Sjūzenu. Pēc brīža pie viņiem piepeldēja 17 gadus vecais Eduards Kesels un palīdzēja Sjūzenu nogādāt krastā. Viņas kāja bija tā saplosīta, ka to nācās amputēt. Dīvaini, bet haizivs neaiztika nevienu no Sjūzenas skolas biedriem.

Haizivs mērķtiecīgo upura izvēli un neatlaidību tā izsekošanā pierāda šausmīgs atgadījums II pasaules kara laikā. Vācu zemūdene apšaudīja, pēc tam torpedēja amerikāņu tankeri. Apšaudes laikā tika viegli ievainoti divi lielgabalu baterijas kareivji, kas tobrīd atradās ugunspozīcijās uz kuģa klāja. Pēc torpēdas trāpījuma atskanēja pavēle visiem atstāt kuģi. Matrozis Čārlzs Ričardsons palīdzēja abiem ievainotajiem aizkļūt lidz bortam un pārmeta viņus tam pāri, tūlīt arī pats metās ūdenī. Ričardsons uzvēla vienu ievainoto sev mugurā, otrs apķērās viņam ap kaklu un peldēja nedaudz iesāņus. Ar šādu dubultu nastu drosmīgais jūrnieks uzsāka peldējumu uz ūdeni nolaisto glābšanas laivu. Ūdens virsmu klāja naftas plēve. Pēkšņi Ričardsons sadzirdēja ievainotā vaidus un juta, ka viņš lēnām noslīd no muguras. Matrozis pagrieza galvu un ieraudzīja, ka liela haizivs centās ievilkt ievainoto ūdenī. Šajā kritiskajā situācijā Ričardsons neap- juka, izvilka nazi un sāka haotiski graizīt haizivi, cenšoties aiztrenkt uzbrucēju. Nepievēršot nekādu uzmanību Ričard- sonam un otram ievainotajam, kurš joprojām cieši bija ie- krampējies matroža kaklā, haizivs turpināja raustīt un kodīt izvēlēto upuri, līdz beidzot tai izdevās ievilkt nelaimīgo dzelmē. Otru ievainoto Ričardsonam izdevās nogādāt līdz glābšanas laivai. laivā viņus ievilka tajā paglābušies kuģa komandas biedri. Vēlāk par šo varonīgo rīcību drosmīgais jūrnieks tika apbalvots ar medaļu.

Daudzu citu uzbrukumu scenārijs bijis līdzīgs iepriekš minētajam: no dažiem ūdenī peldošiem cilvēkiem haizivs izvēlējās un uzbruka tikai vienam konkrētam cilvēkam. Haizivs neaiztika citus peldētājus, ka ari tos, kas steidzās palīgā cietušajam.

Radās teorija, ka haizivis nekad neaiztiek uzbrukuma upura glābējus. Rūpīgas datu apkopošanas un analīzes rezultātā Haizivju izpētes komisijas līdzstrādnieki apgāza šo teoriju. Doktors Šulcs savā ziņojumā rakstīja: «Mūsu savāktie dati liecina pretējo - no sešdesmit astoņiem cilvēkiem, kas steigušies palīgā haizivs sakostajam upurim, 12 cilvēki (17,7 % no kopējā skaita) paši cietuši no haizivs uzbrukuma. Tātad katrs, kas dodas palīgā cietušajam, nenoliedzami riskē ar savu veselību un dzīvību.»

Vai tiešām nav iespējams noskaidrot haizivju uzbrukuma iemeslus? Pagaidām pilnigi droši konstatēti divi haizivju uzbrukumu veicinoši faktori. Pirmo stimulatoru mēs jau minējām, tās ir asinis, kas pat niecīgā koncentrācijā pievilina haizivi un padara to agresīvu. To pašu var attiecināt uz vēmekļiem, atkritumiem un maitu. Par haizivs uzbrukuma signālu nereti kļūst ievainota vai neprasmīga peldētāja nekoordinētās, brīžiem paniskās kustības. Iespējams, ka saraustītās kustības atgādina āķi ierijušu zivi vai signalizē par ievainotu, tātad vieglāk iegūstamu laupījumu.

Varam pieņemt, ka mūsu organismā notiekošie ķīmiskie procesi ir signāls haizivs uzbrukumam. Maņu orgāniem sajūtot tuvojošās briesmas (haizivs tuvošanos), mūsu organismā strauji norisinās nekontrolējamu procesu virkne. Aizkuņģa dziedzeris sāk pastiprināti izdalīt insulīnu, tā rezultātā paātrinās sirdsdarbība un paaugstinās asinsspiediens. Novērojams asiņu pieplūdums dažādās muskuļu grupās, kuras tiek sagatavotas iespējamā uzbrukuma atvairīšanai. Kuņģa, zarnu trakta un citus iekšējos orgānus apgādājošie asinsvadi strauji sašaurinās. Pastiprinās aknu funkcija, aktivak pārvēršot glikogēnu cukurā, kas nepieciešams muskuļu darbībai ekstremālā situācijā. Paplašinās acu zīlītes, mūsu ķermeni pārklāj auksti sviedri un pārņem drebuļi, mute kļūst sausa. Šīs ārējās pazīmes liecina, ka ķīmisko procesu paaugstinātas intensitātes režīmā organisma normāla funkcionēšana tiek traucēta. Pilnīgi iespējams, ka cilvēka ķermenis rada netveramu baiļu «emanāciju», kas dažreiz pievilina haizivi.

Haizivju uzbrukumus veicinošo faktoru uzskaitījums ir diezgan garš: netīrie notekūdeņi, fabriku un lopkautuvju atkritumi, zivju bari, kuriem nemitīgi seko haizivis, ekoloģisko līdzsvaru izjaucoši zemūdens vulkānu izvirdumi, zemestrīces un spēcigas vētras, kuru rezultātā haizivis spiestas meklēt jaunus medību plašumus, reizēm - tuvāk pie krasta, līdz ar to - tuvāk cilvēkiem. Viss neparastais, piemēram, jūrā nogāzušās lidmašīnas troksnis vai grimstoša kuģa svārstību un skaņu viļņi liek haizivīm aktivizēties un provocē plēsoņu uzbrukumu.

Slavenais haizivju pētnieks E. Hadžers aprakstījis šādu epizodi: «Kīvestā es vēroju puišeļus, kas veikli nira pakaļ ūdenī iemestām monētām. Apmēram 200 metru attālumā ieraudzīju straumes nestu sprāgušu zirgu, ko bija apstājušas četras vai piecas 3 m garas tīģerhaizivis, kas brīžiem izlēca no ūdens, cenšoties saplosīt un aprit zirga ķermeni. Viss bija pilnīgi skaidrs - haizivis dzīvu puišeļu vietā šoreiz bija izvēlējušās beigtu zirgu.»

Atklātā jūrā peldošs cilvēks, protams, nevar paredzēt haizivju uzbrukuma laiku, kā arī to, vai šāds uzbrukums vispār notiks. Nenoliedzami, ir jābūt gatavam visnežēligākai cīņai uz dzīvību un nāvi. 1953. gadā virs Atlantijas okeāna avarēja lidmašīna, abi lidotāji - seržants Lerijs Greibills un II klases pilots Džeimss Hendersons ar izpletņiem nosēdās atklātā okeānā. Glābšanas vestes atviegloja turēšanos virs ūdens, viņi sasējās ar mugurām kopā. Viņus izglāba tikai pēc 22 stundām, gandrīz visu šo laiku viņi bija spiesti atvairīt uzmācīgo haizivju uzbrukumus.

-    Es atcerējos kādreiz izlasītu ieteikumu - lai aizbaidītu haizivi, tai vajag spēcīgi iebelzt pa purnu, - stāstīja Hendersons. - Tas palīdzēja arī šoreiz.

Ne tik labi paveicās Greibillam.

-    Kaut kas pašāvās man garām, - viņš atcerējās, - sajutu, ka manu roku sagrābusi haizivs, un es no visa spēka spēru tai ar kāju, lai mēģinātu atbrīvot roku no haizivs aso zobu tvēriena.

Greibilla roku delnas bija viscaur saplosītas un noskrāpē- tas pret haizivju raupjo ādu, savukārt Hendersona rokas asiņoja indīgo fizāliju apdedzinājumu vietās. Likās, abus gaida nenovēršama nāve asiņu satracināto haizivju ielenkuma. Taču šoreiz tā nenotika. Haizivis kārtējo reizi pierādīja savu neprognozējamo uzvedību.

Tiek uzskatīts, ka haizivju bīstamība pieaug proporcionāli attālumam 110 krasta. To pilnībā apstiprina Pasaules okeānā reģistrēto haizivju uzbrukumu matemātiskā analīze. Taču atsevišķos gadījumos cilvēki ilgstoši dreifējuši atklātā jūrā un nav sastapuši vispār nevienu zivi. Haizivju pētniekiem pagaidām nav izdevies atrast nevienu neapstrīdamu izskaidrojumu šo plēsēju rīcībai vai gluži pretēji - bezdarbībai konkrētā situācijā. Mēs pārāk maz zinām par šīm jūras plēsējām. Dažreiz haizivis neuzbrūk peldētājam, neskatoties uz asiņu klātbūtni ūdenī. Citkārt uzbrukums notiek bez kāda īpaša iemesla vai provocēšanas. Katrs haizivju uzbrukums ir sava veida paradokss.

kara gadu traģēdija

Karam sākoties, jūrnieki un lidotāji isti neapjauta briesmas, kas viņus sagaida pēc atklātā jūrā notikušām avārijām un katastrofām.

Tanī paša dienā, kad japāņi negaidīti uzbruka Pirlharborai (1941. 7.XII), otrā zemeslodes daļā notika kāds cits uzbrukums, kurā agresoru lomā bija haizivis. Atlantijas okeāna dienviddaļā tika torpedēts angļu karakuģis. Dzīvi palikušie mēģināja aizpeldēt līdz piepūšamajiem glābšanas plostiem. Liels haizivju bars uzbruka peldētājiem, dzelmē pazuda viens cilvēks pēc otra. Asiņu klātbūtne ūdenī satracināja haizivis. Laimīgie jūrnieki, kuriem izdevās aizkļūt līdz glābšanas plostiem, bija spiesti ar airiem nemitīgi atgaiņāt nekaunīgo plēsēju mēģinājumus noraut kādu cilvēku no plosta. Līdz pilnīgam spēku izsīkumam nomocītie matroži glābēju ierašanos sagaidīja tikai piektajā dienā. No karakuģa 450 cilvēku lielās komandas bija izglābušies tikai 170. Uzbrukumā nogalināto, noslīkušo un haizivju nobeigto upuru skaita proporcionālās attiecības paliks mūžīgs noslēpums.

Nekad netiks uzzināts, cik cilvēku kļuvuši par haizivju uzbrukuma upuriem pēc citām kara gados notikušām kuģu katastrofām. Transportkuģis «Nova-Skotija» naktī tika torpedēts Delagoa līcī, kas atrodas Dienvidaustrumāfrikas piekrastē uz ziemeļiem no Durbanas. Šīs traģēdijas upuru kopskaits sasniedza 1000 cilvēku. Glābšanas kuģi katastrofas vietā ieradās tikai nākamās dienas rītā. Ūdenī peldēja neskaitāmi līķi glābšanas vestēs, viņi bija pamatīgi sakropļoti - lielākai daļai bija norautas kājas. Glābšanas vestes viņus paglāba no nāves okeāna dzelmē, taču nebija varējušas aizsargāt no haizivīm, kuras burtiski mudžēja katastrofas vietā.

Japāņu uzbrukuma laikā Filipīnu ūdeņos nogrima amerikāņu kreiseris «Indianapolisa». Šīs traģiskās kara epizodes rezultātā gāja bojā 883 cilvēki, lielākā daļa - ūdenī, izglābties izdevās tikai 316 cilvēkiem. Palīgi piesteidzās tikai ceturtajā dienā pēc kuģa nogrimšanas. Protams, precīzs haizivju upuru skaits palika nezināms, taču 88 līķus tās bija smagi sakropļojušas. Asinskāro plēsēju kodumu pēdas konstatēja arī daudziem dzīvi palikušajiem.

Neskatoties uz sen zināmiem faktiem par haizivju uzbrukumiem cilvēkiem, kara sākumā ASV izdotajā instrukcijā «Pamācība dzīvi palikušajiem pēc kuģa katastrofas» lasām nievājošu piezīmi par haizivīm: «Haizivis ir lēnīgas un bailīgas, tās viegli var aizbaidīt ar spēcīgiem rokas sitieniem pa ūdeni. Tās ir piesardzīgas zivis, kas aizdomīgi izturas pret katru troksni, kustību un neparastiem apveidiem. Haizivju īpašība izvairīties no svešā, nepazīstamā attur tās no uzbrukuma cilvēkam.» Rodas iespaids, ka «Pamācībā» aprakstītā haizivs līdzīga bailīga lauvas prototipam no kādas pasakas. Katrā ziņā instrukcijā dotie padomi cīņai ar haizivi stipri atgādina citātu no pasaku grāmatas: «Izdarījuši sitienu jutīgā haizivs ķermeņa daļā (purnā vai acī) vai naža dūrienu žaunu lokos, sagrābiet tās muguras spuru un peldiet līdzi tik ilgi, kamēr jums pietiek elpas.» Nenoliedzami, šis ir muļķīgākais padoms, kādu vien var iedomāties. Taču tas vēl nav viss. «Ja jums izdodas šis manevrs,» turpina instrukcijas autori, «haizivs nomierināsies un atkal pārvērtīsies bailīgā radījumā. Ja jums pie rokas ir nazis, uzšķērdiet ar to haizivs vēderu - uz āru izgāzīsies iekšas un tā būs beigta tajā pašā mirklī.» Kādas muļķības!

Kādam lidotājam izdevās palikt dzīvam pēc haizivs uzbrukuma, neskatoties uz to, ka viņš bija rīkojies atbilstoši «Pamācības» ieteikumiem. Viņš stāstīja, kā mēģinājis ar savu 45. kalibra automātisko pistoli iesist pa haizivs «jutīgo» purngalu un vēderu. «Kad tā pagriezās, sāku dauzīt haizivs galvas vidusdaļu. Tā bija cieta kā tērauds. Vēlāk konstatēju, ka esmu saplacinājis metāla austiņu uz laides, kas domāta siksnas piestiprināšanai.»

Haizivis bieži uzbruka glābšanas plostos nonākušiem cilvēkiem. Instrukcijā nebija ne vārda par efektīvu pretdarbību šādās situācijās. «Vēlu vakarā,» stāstīja kāds vīrs, kurš bija pavadījis 17 diennaktis uz neliela glābšanas plosta, «mums uzbruka apmēram 1,5 m gara haizivs. Pārlecot man pār plecu, haizivs uzslīdēja uz plosta un iecirta zobus S. ķermenī, izraujot milzīgu miesas gabalu. Kopā ar vēl vienu cilvēku mēs satvērām nekaunīgo uzbrucēju aiz astes un ie- grūdām ūdenī. Drīzumā S. sāka murgot un pēc četrām stundām nomira.»

Klusā okeāna dienviddaļā potenciālie haizivju uzbrukuma upuri praksē pārliecinājās par dažādu izvairīšanās paņēmienu efektivitāti. Daži avarējušo lidmašīnu piloti apgalvoja, ka haizivis var aizbaidīt ar «markera» palīdzību. Tas ir spilgti dzeltenas krāsas pulveris, kas padara ūdeni krāsainu un līdz ar to glabšanas lidmašīnām signalizē par avarējušo cilvēku atrašanās vietu, tādējādi atvieglojot meklēšanas operācijas norisi. Paradoksāli, bet citi lidotāji apgalvoja tieši pretējo - spilgtā krāsa tieši pievilinot okeāna plēsoņas. Daudzi ticēja ūdens atūrišanas tablešu efektivitātei, uzskatot, ka šo tablešu galvenā sastāvdaļa - hlors uz haizivīm iedarbojas atbaidoši. Kuriozā veidā šī instrukcija tomēr ir izglābusi vairāku cilvēku dzīvības. Kāds virs Dzeltenās jūras notriekts lidotājs sēdēja gumijas laiviņā un aiz garlaicības sāka lasīt glābšanas vestes kabatā ievietoto «Pamācību par haizivīm». Pēc brošūras izlasīšanas viņš to saplēsa un iemeta ūdenī. Viņa gumijas laivai ilgi sekojošā haizivs metās virsū ūdenī izmirkušajām lapām. Drīz pēc tam haizivs nozuda un tā ari vairāk neparādījās. Citreiz virs Klusā okeāna tika sašauta amerikāņu kara lidmašīna, pieci apkalpes locekļi ar izpletņiem nolaidās atklātā okeānā. Viņiem nebija piepūšamā plosta, nācās iztikt ar glābšanas vestēm. Drīz vien haizivis ap viņiem sāka mest draudīgus lokus. Sekojot instrukcijas ieteikumiem, lidotāji mēģināja aizdzīt haizivis, sperot tām ar kājām. Taču šīs aktivitātes nedeva vēlamos rezultātus, tās neizdevās aizbaidīt. Pamatīgi noskaitušies par instrukcijā doto padomu absurdumu, viņi dusmās saplēsa divus brošūras eksemplārus un iemeta ūdenī. Ari šoreiz haizivis dīvainā kārtā atstāja cilvēkus mierā, steidzīgi metoties «iepazīties» ar instrukcijas saturu. Drīzumā lidotāji tika izglābti. Protams, nav zināms, kas notika ar haizivīm pēc šo «vērtīgo» brošūru pagaršošanas.

Visā pasaulē slavenais haizivju pētnieks doktors Džordžs Ianovs kara laikā brīnumainā kārtā izglābās no haizivirn uz neliela piepūšamā plosta. Tanī laikā strādājot ASV Gaisa karaspēka pētniecības centrā, viņš analizēja visus lidmašīnu piespiedu nolaišanās un notriekšanas gadījumus virs atklātas jūras vai okeāna. Doktoram Lanovam izdevās uzskaitīt 2500 šādus gadījumus. lai cik tas liktos dīvaini, tikai 38 gadījumos tika fiksēta tieša lidotāju sadursme ar haizivīm. Ar drūma humora pieskaņu Lanovs atzīmēja, ka haizivs savas uzvaras gadījumā nekādus lietiskus pierādījumus neatstāj, tāpēc precīzi uzskaitīt haizivju uzbrukuma upurus bezvēsts pazudušo lidotāju vidū praktiski nav iespējams, lanovs atstāsUja kāda jūras flotes virsnieka 12 stundu ilgos piedzīvojumus ūdenī pēc eskadras mīnu kuģa nogrimšanas.

- Rītausmā, - atceras virsnieks, - es sajutu, ka kaut kas kutina manu kreiso kāju. Pārsteigts un nedaudz nobijies, es pacēlu to augšā un ieraudzīju straumēm tekošās asinis… Es ieskatījos ūdenī… tris metru attālumā vīdēja milzīgas zivs spīdīgi brūnā mugura… Tā peldēja prom. Ieraudzījis to atkal pagriežamies uz manu pusi, nobijos pa īstam. Tā neizdarīja atsevišķus izrāvienus, bet, vienmērīgi šķeļot ūdeni, slīdēja man tieši virsū. Cerībā aizbaidīt uzbrucēju es sāku skaļi sist pa ūdens virsmu. Šoreiz haizivs mainīja virzienu, atkāpās atpakaļ apmēram 6 metru attālumā un sāka peldēt uz priekšu un atpakaļ. Pēc briža tā pagriezās un atkal devās man virsū. Kad haizivs piepeldēja pavisam cieši klāt, sāku tai sist ar dūrēm pa degunu. Haizivs atpeldēja nedaudz sāņus. Es konstatēju, ka kreisai rokai izrauts neliels miesas gabals. Pēc briža tā atkal tuvojās, šoreiz man izdevās spēcīgs trieciens acī, tā rezultātā kreisā roka tika savainota vēl pāris vietās. Ik pēc 10-15 minūtēm haizivs mēģināja uzbrukt, katru reizi tuvojoties no kreisās puses. Tikai divreiz haizivs papeldēja zem manis - no šī manevra baidījos visvairāk. Uzbrukuma gadījumos no apakšas jutos pilnīgi bezpalīdzīgs, kaut gan glābšanas vestē atrados pusguļus stāvoklī un plēsoņai nemaz nebija tik viegli man piekļūt. Pēc briža kreisās kājas lielais pirksts karājās plānā ādas sloksnītē. Kreisās kājas ikrs un kreisā roka bija pamatīgi saplosīta. Lai gan haizivij neizdevās mani iekosties ar zobiem, toties tā ar savu raupjo ādu man norāva lielus ādas gabalus. Jūras sāļais ūdens nedaudz apturēja asiņošanu, ari pārāk lielas sāpes es neizjutu.

Neatlaidīgo uzbrukumu rezultātā haizivs saplosīja viņa gurnu; bija redzams kauls. Bet virsnieku visvairāk uztrauca tas, ka viņam nekādi neizdodas piesaistīt garām peldošā kuģa komandas uzmanibu. Pēdējiem spēkiem virsnieks sāka mat ar rokām, to ievēroja uz kuģa un steidzās palīgā. Haizivs atbaidīšanai no kuģa borta atklāja uguni.

-    Es pārbijos, ka mani nošaus brīdī, kad glābiņš likās tik tuvu, - vēlāk stāstīja virsnieks. - Es sāku kliegt, lai pārtrauc šaušanu, jo haizivs joprojām bija turpat netālu. Drīzāk viņi būtu trāpījuši nan nekā haizivij.

Atsevišķo epizožu pētījumu rezultātā Lanovs secināja, ka neeksistē divi vienādi haizivju uzbrukuma scenāriji, ik reizi sadursme ar cilvēku norisinās citādi. Virs Klusā okeāna dienvidrietumu daļas notriektais lidotājs peldēja uz salu, pamanot 25 m attālumā aiz sevis četras haizivis. Viņš turpināja peldēt, it kā nekas īpašs nebūtu noticis.

-     Es nolēmu nekrist panikā un turpināju peldēt salas virzienā, jo citas iespējas nebija, - viņš vēlāk stāstīja. Viņam laimīgi izdevās nokļūt līclz salai, haizivis ne reizi nemēģināja pietuvoties un uzbrukt.

Citā epizodē četras haizivis sekoja kādam lidotājam Filipīnu arhipelāga rajonā. Kamēr lidotājs spārdīja uzbrucējas ar kājām, tās neiedrošinājās aiztikt ūdenī peldošo cilvēku. Tiklīdz viņš pārtrauca šo aktīvo aizsardzību, tūdaļ viena no haizivīm metās lidotājam virsū un norāva kājai ādu; ūdenī parādījās asinis. Lidotājs, gaidot glābšanas kuģa ierašanos, ūdenī pavadīja 8 stundas, taču… haizivis vairs neuzbruka.

Doktors Lanovs atstāstīja daudzus gadījumus, kad cilvēki stundām ilgi atradušies ūdenī pilnīgā haizivju ielenkumā, taču tās ne reizi nav mēģinājušas uzbrukt. Spriežot pēc šo cilvēku liecībām, viņu izglābšanās bijusi īsts brīnums.

aculiecinieku apraksti

Reti izdodas atrast pietiekami līdzsvarotus un kompetentus lieciniekus, kuri redzējuši haizivju šausminošo uzbrukuma ainu un vēlāk spēj sakarīgi atstāstīt pārdzīvoto. Taču konkrētā gadījumā šāda liecība eksistē. Pateicoties tai, bija iespējams rūpīgi izsekot visām uzbrukuma detaļām.

1952. gada 7. decembrī Pasifikgrouvas piekrastē (Kali- fornija) ap pulksten 14.00 haizivs uzbruka 17 gadus vecajam Barijam Vilsonam. Viss sākās kā parasti - Bārijs skaļi iekliedzās. Šo izmisīgo kliedzienu vienlaikus sadzirdēja netālu peldošais viņa draugs Brukners Breidijs (19 g.) un Džons Basfords, kurš tobrīd sēdēja uz klintīm virs pludmales. Basfords bija pieredzējis akvalangists. Atrodoties tikai 30 m attālumā no uzbrukuma vietas, viņš lieliski redzēja visu notiekošo. Mirkli pirms kliedziena Basfords ievēroja jaunieša drudžaini satraukto skatienu. Tad Barija seja savilkās šausmu grimasē, jo viņa priekšā parādījās milzīga haizivs. Basfords ar kliedzienu brīdināja netālu peldošo Brukneru Breidiju. Tieši tajā brīdī haizivs metās Barijam virsū. Basfords ieraudzīja, kā haizivs trieciena rezultātā jaunekļa ķermenis tika līdz pusei izgrūsts ārā no ūdens. Pūloties atbrīvoties, Bārijs centās abām rokām atgrūst plēsoņu, taču tās žokļu tvēriens neatslāba. Bārijs nokrita uz sāniem un nozuda zem ūdens. Gaisā uzšāvās asiņu strūkla, izveidojot apmēram divu metru lielu asiņu plankumu uz ūdens virsmas. Pēkšņi Bārijs iznira šī asiņainā apļa centrā, skaļi kliedzot un izmisīgi kuļot ūdeni ar rokām. Parādījās arī haizivs, muguras spura draudīgi melnēja virs ūdens līmeņa. Tā papeldēja Barijam garām, pagriezās atpakaļ un… nozuda. Basfords neredzēja, vai haizivs paspēja izdarīt vēl vienu uzbrukumu. Deviņpadsmitgadīgais Brukners Breidijs redzēja haizivi, taču, negribēdams atstāt draugu nelaimē, nopeldēja apmēram 50 metrus un sāka Bāriju vilkt uz krasta pusi. Tani laikā četri akvalangisti, kluba «Jūras ūdrs» biedri - Ērls Stenlijs, Robērs Šovs, Frenks Ambrozio un Džons Paskuss - steidzās uz notikuma vietu. Viņi bija paņēmuši līdzi nelielu automašīnas riepas kameru. Kopējiem spēkiem viņiem izdevās iedabūt ievainoto Bāriju kameras riņķa iekšpusē. Ši manevra laikā Bārijs pēkšņi tika strauji parauts uz priekšu. Šovs paskatījās visapkārt un ieraudzīja prom peldošo haizivi, kura acīmredzot negribēja atteikties no sava izraudzītā upura. Šovs un Ambrozio stūma kameru uz priekšu, savukārt Paskuss vilka to aiz piesietās neilona auklas. Stenlijs peldēja aizmugurē, pieturot Barija galvu virs ūdens. Viņi mēģināja aizkļūt līdz nelielam krasta apsardzes kuterim, jo uz tā klāja bija ārsts. Šī attāluma pārvarēšana vilkās mokoši lēni - viņi peldēja kādas 20 minūtes. Visu šo laiku haizivs peldēja turpat blakus, pietika tikai glābējiem uz mirkli apstāties, lai nostiprinātu Barija ķermeni kameras iekšpusē, un haizivs pietuvojās bīstami tuvu. Taču haizivs vairāk ne reizi necentās uzbrukt Barijam, tā pārāk nenopūlējās ar glābēju uzmanības novēršanu. Plēsoņa tikai uzturējās viņiem līdzās, tās kustības bija lēnīgas un nesteidzīgas, gandrīz slinkas.

Kad Bāriju uznesa uz kuģa klāja, viņš jau bija miris. Visa labās kājas aizmugure no jostasvietas līdz celim bija saplosīta līdz kaulam. Ari kreisajā kājā bija redzamas dziļi plēstas brūces. Pēc ievainojumu rūpīgas izpētes un aculiecinieku iztaujāšanas ihtiologi konstatēja, ka uzbrucēja bijusi ap 4 m gara baltā jeb cilvēkēdāja haizivs. Līķa apskatē noskaidrojās, ka haizivs uzbrukusi vismaz četrreiz.

«Salīdzinot šī uzbrukuma aculiecinieku aprakstus,» rakstīja Hopkinsa vārdā nosauktās jūras stacijas (Pasifik- grouvā) līdzstrādnieks Boulins, «izdevās noteikt izdarīto ievainojumu secību: pirmais sitiens, kas nobaidīja jaunekli, - no aizmugures pa kājas apakšējo daļu, otrais - labā gurna vidusdaļā, kad haizivs uzbruka no priekšas un, izpeldot caur kājstarpi, pacēla viņu augstu virs ūdens, trešais - iesāņus no aizmugures pa kreisās kājas augšdaļu, kad Bārijs sāka izmisīgi sist ar rokām pa ūdens virsmu, un, visbeidzot, pēdējais - pa labās kājas gurnu tajā brīdī, kad glābēji viņu vilka uz krasta pusi. Tad viņš neapšaubāmi jau bija miris.»

Uzbrukuma vietā jūras dziļums bija 10 m. Ūdens temperatūra pazeminājās visu iepriekšējo nedēļu, tanī dienā sasniedzot 13° C atzīmi. Uzbrukuma brīdī krasta viļņu augstums bija 2,5 m, piekrastē bija sanests liels daudzums planktona. Nesen nolijušā lietus dēļ redzamība ūdenī bija ļoti ierobežota: tikai 1,5-2 m. Diena bija diezgan mākoņaina.

galv a.haizivs rīklē

Senos laikos, kad pērļu zvejniecība bija vietējo iedzīvotāju galvenā nodarbošanās,Torresas jūras šaurumā starp Jaungvineju un Austrāliju ik gadu vidēji tika reģistrēti tris haizivju uzbrukumi cilvēkiem. Pērļu zvejnieku sniegtās liecības izmantotas ikgadējā medicīniskajā atskaitē, kurā pieminēti daudzi veiksmīgi un neveiksmīgi haizivju uzbrukumi: «Gandrīz katru dienu katrs nirējs ierauga vismaz vienu haizivi. Nereti tās uzbrūk. Šie fakti atspēko plaši izplatīto maldīgo priekšstatu par haizivju neuzbrukšanu cilvēkiem ar tumšu ādas krāsu. Patiesībā pie Austrālijas krastiem haizivis aborigēniem uzbrūk ievērojami biežāki nekā baltajiem cilvēkiem.»

Kāds Jonass Asai - Torresas līča pērļu zvejnieks - reiz bija ieniris 3,5 m dziļumā, kad viņam uzbruka tīģerhaizivs. Plēsoņa uzklupa no augšas, un pēc mirkļa Jonasa galva atradās haizivs rīklē. Tālākos notikumus lai pastāsta pats nirējs, kuram brīnumainā kārtā izdevās palikt dzīvam.

- Kad pagriezos, sešu soļu attalumā ieraudzīju haizivi, kas bija plati atvērusi muti. Man nebija nekādu izredžu izglābties, tā strauji pietuvojās un sagrāba mani aiz galvas. Acīmredzot galvu pārkost tai nebija pa spēkam, tāpēc haizivs iekodās kaklā. Sajūtot zobu ietriekšanos miesā, es pacēlu rokas uz augšu un iegrūdu pirkstus uzbrucējai acis. Es spiedu tik ilgi, kamēr haizivs palaida vaļā manu galvu. Es uzniru virspusē, kapteinis ievilka mani laivā. Tūlīt pat zaudēju samaņu. Nākt pie sajēgas palīdzēja viņa sarūpētās zāles un skolotājs no Džērvisailendas.

Normāla izskata atgūšanai ar zālēm vien bija par maz. Haizivs zobu divās rindās atstāto rētu aizšūšanai kakla un zoda apvidū nācās uzlikt ap 200 šuvju. Šī notikuma patiesumu apstiprina slimnīcas ārstu pieraksti un fotogrāfijas. Trīs nedēļas pēc iznākšanas no slimnīcas vienā šuves vietā izveidojās neliels sastrutojums. Pēc iekaisušās brūces atvēršanas atrada pēdējo liecību, kas apstiprināja Jonasa teikto, - tīģerhaizivs zobu.

haizivju makšķernieks

Austrālijas makšķernieks Elfs Dīns kādu laiku bija absolūtā pasaules rekordista godā, jo viņš ar spiningu izvilka četras lielākās zivis. Tās visas bija milzīgas baltās jeb cil- vēkēdājas haizivis, katras plēsējas masa pārsniedza vienu tonnu.

Dīns bija masīvs, jautras dabas vīrietis. Viņa pamatnodarbošanās bija vīnogu audzēšana, protams, no haizivju ķeršanas brīvajā laikā. Savu pirmo - 390 kg smago haizivi viņš izvilka 1939. gadā. Gāja gadi, pilnveidojās Dina meistarība, un noķerto haizivju masa aizvien palielinājās. Dina iemīļotās spiningošanas vietas bija Lielajā Austrālijas līcī, kontinenta dienvidu piekrastes ūdeņos. Līča ūdeņos pastāvīgi uzturas lieli dažādu sugu zivju bari. Savstarpēji cīnoties par laupījumu, šajā vietā mēdz iepeldēt ļoti daudz haizivju, to vidū gadās arī pa rekordeksemplāram, kas var pretendēt uz Pasules okeāna čempiona titulu.

1951. gadā Dienvidaustrālijas gubernators sers Villobijs Norrijs izvilka 1009 kg smagu balto haizivi, tobrīd tā bija lielākā ar spiningu noķertā haizivs. Dīns bija apņēmības pilns pārspēt Norrija rekordu, tas viņam izdevās 1952. gadā.

Dīna satikšanās ar pirmo rekordlielo haizivi notika pulksten 2.00 nakti. Veltīgi aizvadījis visu dienu pietiekami lielas haizivs meklējumos, Dīns bija izmetis enkuru un nolicies gulēt. Viņu pamodināja aizdomīgi sitieni pa laivas dibenu. Viņš steidzīgi pielēca kājās, izgāja uz klāja un luktura gaismā ieraudzīja… milzīgas haizivs muguras un astes spuru; tik lielu balto haizivi viņam vēl nebija nācies redzēt. Vaļa tauku smārda pievilinātā haizivs nikni «badīja» laivu. Dīna laivas pakaļgalā bija piestiprināts speciāls, ar vaļa taukiem pildīts rezervuārs, kam bija galvenā loma haizivju pievilināšanā. Reizēm Dīns mēģināja efektu pastiprināt, izlejot jūrā iepriekš sagatavotu roņa asiņu spaini. So manipulāciju rezultātā haizivis bija kā uzburtas uz šo laivu. Tās sajuta to vairāku kilometru attālumā un traucās pakaļ, kairinošās smaržas mudinātas. Visu nakti milzu haizivs dauzīja laivas pakaļgalu. Plēsoņa pamanījās sagrābt zobos laivas dzenskrūvi, tanī brīdī laiva spēcīgi sašūpojās. Likās, ka haizivs grib uzmodināt laivā guļošos, lai saņemtu «solītās» brokastis. Būdams pieredzējis makšķernieks, Dīns saprata, ka tumsā cīņa ar šo milzeni ir bezjēdzīga. Saullēkta brīdī viņš izmeta ēsmu, haizivs momentā to sagrāba un metās uz priekšu. Haizivs spēcīgi sita ar asti, brīžiem griežoties ap savu asi. Cīņas karstumā milzene visā augumā izlēca virs ūdens. Vienīgais haizivs glābiņš bija dziļumā, taču šoreiz veiksme bija Dīna sabiedrotā. Haizivs nokausēšana seklumā ilga 45 minūtes. Noķertās haizivs masa bija 1058 kg, tā bija 4 m gara. Līdz ar šī loma pieveikšanu Elfs Dīns kļuva par pasaules rekordistu. Pagāja nepilns gads, un Elfs Dīns vēlreiz pārspēja paša rekordu, izvelkot 1076 kg smagu haizivi.

1955. gada 10. aprīlī Dīns noķēra 700 kg smagu haizivi, piesēja to laivas malai un devās tālāk meklēt kaut ko interesantāku (cienījamāka izmēra zivi). Pēkšņi viņa noķertajai zivij metās virsū milzīga haizivs. Dīns paķēra žebērkli un vairākas reizes spēcīgi iebelza haizivij pa galvu. Nepievēršot Dīna aktivitātēm sevišķi lielu uzmanību, milzu haizivs turpināja plosīt beigtas haizivs ķermeni, brīžiem izkožot milzigus gaļas gabalus. Dīna laivas biedrs izmeta āķi ar ēsmu, haizivs metās tai virsu, taču nezināmā veidā ar asti uzķēras uz āķa. Dīns mēģināja savaldīt milzeni, taču šoreiz tas bija bezcerīgi. Kādu brīdi pacīnījies, viņš beidzot pārgrieza makšķerauklu. Taču haizivs nebija nekur tālu aizpeldējusi, viņi vēlreiz izmeta āķi ar ēsmu. Haizivs zibenīgi uzklupa ēsmai, taču pēc pusstundas ilgas ciņas tā norāvās no āķa un cēli aizpeldēja.

Cīņas karstumā laiva bija aizpeldējusi apmēram viena kilometra attālumā no vietas, kur viņi pirmoreiz sastapa milzīgo plēsoņu. Dīnu urdīja nemiers, un viņš nolēma atgriezties atpakaļ un izmest enkuru. Līdzko viņi piestāja vecajā vietā, haizivs atkal parādījās ūdens virspusē, norautais makšķerauklas gabals kūļājās zivs astes galā. Dīns nolēma trešo reizi izmēģināt laimi, un šoreiz pēc 1,5 stundu ilgas spēkošanās viņam izdevās milzeni pieveikt. Tās masa bija 1141 kg; Dīns trešo reizi bija labojis viņam piederošo pasaules rekordu.

Ceturto reizi viņš pārspēja savu sasniegumu 1959. gadā, noķerot ar spiningu 1199 kg smagu balto haizivi. Taču pati lielākā viņa Zivs, kā jau tas mēdz gadīties visiem makšķerniekiem, norāvās un pazuda dzelmē.

Austrālijas piekrastē šo zivi dēvēja par Nepieejamo Lilī, jo šī milzu haizivs bija daiļā dzimuma pārstāve, kura savas dzīves laikā bija sagādājusi pamatīgus sirdēstus nevienam vien sporta makšķerēšanas cienītājam. Reiz Dins bija to sastapis savā ierastajā makšķerēšanas vietā - Lielajā Austrālijas līcī. Milzene piezagās laivai un norāva tās pakaļgalā piestiprināto roņa kautķermeni. Pāris soļu attālumā no laivas haizivs plosīja roņa ķermeni. Ieraugot šo skatu, Dīna acis iegailējās sportiskā azartā - milzene bija 6 m gara un apmēram 2 t smaga.

Viņš iegremdēja pār laivas malu vēl vienu roni, turpat blakus iekarinot haizivju iemīļoto ēsmu - roņu aknu gabalu, kurā bija iestiprināti divi lieli aķi. Nepieejama Liii metās ēsmai virsū; caur viņas izmisīgā lēciena radītajām šļakatām Dīns paguva ievērot ēsmas ierīšanas brīdi. Veikli manevrējot ar spoli, viņš nodrošināja āķu dziļāku ieciršanos haizivs rīklē. Mēģinot atbrīvoties no āķiem, haizivs vairākas reizes no dzelmes iznira ūdens virspusē, demonstrējot sava milzīgā un reizē graciozā ķermeņa varenību. Tā bija sīva spēkošanās: 2000 kg «koncentrēta niknuma» pret saspriegto makšķerauklu un ārkārtīgās piepūles rezultātā drebošajām Dīna rokām. Pirmās divas stundas haizivs cīnījās bez pārtraukuma, tad Dīns lēnām, centimetru pa centimetram mēģināja uztīt makšķerauklu uz spoles. Viņam izdevās Liii pievilkt pie laivas, palīgs pārliecās pār laivas malu un satvēra stieples pavadiņu, kas bija nostiprināta auklas galā. Taču haizivs nebūt negrasījās padoties - saņēmusi spēkus, tā no jauna traucās dziļumā.

Dīna rokas pārklājās asiņainām tulznām, pirksti kļuva nejūtīgi, kājas savilka krampji, muguras muskuļi, likās, tūlīt pārplīsīs no milzīgās piepūles. Taču cīņa turpinājās, tris reizes Dīnam izdevās piedabūt Lilī pavisam tuvu laivas malai, virs ūdens īslaicīgi pavīdēja metāla pavadiņa, taču katrreiz haizivs ar jaunu sparu metās atklātā jūrā.

…Cīņa ilga jau sesto stundu, Dīns sajuta pilnīgu spēku

izsīkumu. Taču makškerauklas raustīšanās intensitāte un >

personīgā intuīcija teica priekšā, ka arī Lilī beidzot sāk pagurt. Mežonīgās sāpēs cieši sakodis zobus, Dīns spītīgi mēģināja kārtējo reizi uztīt auklu uz spoles. Viņam izdevās pievadīt haizivi pie laivas, viņa palīgs ar brezenta cimdiem rokās sāka ritināt metāla pavadiņu iekšā laivā. Tris metri no desmitmetrigās pavadiņas jau bija ievilkti laivā. Tajā brīdī Lilī izdarīja pēdējo mēģinājumu atbrīvoties, strauji metoties dzelmē. Straujā rāviena rezultātā makšķeraukla pārtrūka un Nepieejamā Lilī bija brīvībā.

Daži sporta makšķerēšanas entuziasti bija tikušies ar šo milzīgo haizivi pirms Dīna, daži mēģināja noķert Lilī pēc tam, taču pagaidām nevienam vēl nav izdevies to izdarīt.

saldūdens haizivis

Daudzas cilvēkiem liktenīgas sadursmes ar pelēko struppurna haizivi notikušas nevis atklātā jūrā, bet gan dažādos saldūdeņos - ezeros un upēs. Šis haizivis sastopamas Nikaragvas ezerā, kas atrodas iekšzemē, starp Kārību jūras un Klusā okeāna piekrasti. Spāņu iekarotāji ezerā atklāja nelielas, apmēram 1,8 m garas haizivis, kuras drīzumā iemantoja ārkārtīgi bīstamu plēsoņu reputāciju. Peldoties ezerā vai upē, iespēja vaigu vaigā sastapties ar haizivi šķiet īpaši draudīga.

Nikaragvas ezeru un Kārību jūru savieno Sanhuanas upe, tās grīvā arī dzīvo pelēkās struppurna haizivis. Šīs populācijas dzīvo atsevišķi, savstarpēji nesajaucoties. Droši vien ezera haizivju senči bijuši upē dzīvojušās haizivis, kuras devušās no upes grīvas virzienā pret straumi.

Haizivis sastopamas Zambezes upē, kā ari dažās Gambijas piekrastes upēs. Zambeze ietek Indijas okeānā, savukārt Gambija atrodas Atlantijas okeāna piekrastē. Visās šajās upēs haizivis var sastapt simtiem jūdžu attālumā no okeāna. Āfrikas upēs dzīvojošās haizivis ir pelēko struppurna haizivju tuvākās radinieces. Izcelsmes ziņā līdzīga ir ari Gangas upē dzīvojošā haizivju suga, kuras pārstāvji saplosījuši daudzus cilvēkus. Ārējā izskata ziņā līdzīgas haizivis ir noķertas daudzās Āzijas upēs. Dažu -sugu okeānu haizivis mēdz ieklīst ne tikai lielu upju grīvās, bet aizpeldēt krietnu gabalu pret straumi. Šādas klejotājas manītas Amazonē, Tigrā, Eifratā un daudzās Dienvidaustrumāzijas un Austrālijas upēs.

Pelēko haizivju tuvas radinieces ir dažas āmurhaizivju (.Sphyrnidae dzimtas) pārstāves, to saplacinātās galvas ar paresninātiem sānu izaugumiem tiešām atgādina āmuru. Neparastais izskats radījis šai haizivij nepamatoti baismu reputāciju. Lielāko āmurhaizivju sugu pārstāvji mēdz uzbrukt cilvēkiem, taču tas notiek ārkārtīgt retos gadījumos. Savukārt dažas ūsaino vai paklājhaizivju dzimtas sugas iemantojušas pilnīgi nekaitīgu zivju reputāciju. Daudzi akvalangisti un peldētāji izturas pārlieku vieglprātīgi pret aukļhaizivi (Ginglymostoma cirratum), ko visi uzskata par absolūti nekaitīgu. Tās patiešām ir reti lēnīgas, mazkustīgas haizivis, to ķermeņa garums var sasniegt 3,7 m. Aukļhaizivis barojas ar jūras ežiem, krabjiem, kalmāriem, omāriem un sīkām zivtiņām. Zemūdens klinšu pārkarēs un alās reizēm savācas desmitiem šīs sugas īpatņu. Ūdenslīdēji vairumā gadījumu peld cauri šiem bariem tikpat mierīgi, it kā uz sauszemes atrastos aitu barā. Taču ne vienmēr aukļhaizivis noskaņotas miermīlīgi un draudzīgi, tās ne reizi vien sakropļojušas pārāk uzmācīgus ūn aktīvus miera traucētājus. Teodors Rūzvelts III žurnāla «Jūras Noslēpumi» 1973. gada aprīļa numurā rakstīja par gadījumu, kad viņam iekoda 30 cm gara aukļhaizivs. Viņa sievai izdevās atraut sīko plēsoņu un atmest sānis. Neveiksmīga sāņus metiena rezultātā haizivs pamanījās iekosties Rūzveltam plecā. Apmēram 20 minūtes aukļhaizivs karājās plecā, ne uz mirkli neatslābinot savu žokļu sakodienu. Beigu beigās nācās haizivi nogalināt un pārgriezt žokļu saites.

jūras karūsa

Tas notika 1852. gada 26. februārī. Netālu no Labās Cerības raga nogrima angļu transportkuģis «Berkenheds», kuģa katastrofas rezultātā noslīka 480 cilvēki. Gluži visi nenoslīka, daudzus no viņiem saplosīja nelaimes vietā saskrējušās haizivis. Taču haizivis nebija vienīgās, kas todien mielojās ar cilvēka gaļu. Starp haizivīm peldēja liela zivs, kas ārēji ļoti līdzinājās Dienvidāfrikas porgijiem (ģints - Polyamblyodon). Šī zivs piedalījās dzīrēs. Tā bija jūras dzeltenā akmeņkarūsa (Petrus rupestris), kas būtībā ir porgiju tuvākā radiniece, lai gan stipri atšķiras izmēru un temperamenta ziņā. Daudzi autori šo zivi dēvē arī par sarkano akmenkarūsu. »

Jūras karūsu vidējais svars ir 12 kg, taču Dienvidāfrikas piekrastes zvejniekiem reizēm izdodas 110 akmeņu starpām un dziļūdens ieplakām izmānit 45 kg smagus eksemplārus. Eksistē nepābaudītas ziņas par simt kilogramu smagiem indivīdiem, kuri it kā iedrošinoties uzbrukt nelielām zvejnieku laiviņām. Jūras karūsas nevar uzskatīt par cilvēk- ēdājāin šī jēdziena klasiskā izpratnē, tomēr jebkuru lielu plēsēju mēs varam uzskatīt par potenciāli bīstamu pretinieku. Jūras karūsas nesiro Pasaules okeānā cilvēku meklējumos. Neskatoties uz šo realitāti, cilvēks var kļūt par šo zivju uzbrukuma upuri. Okeāna iemītnieku vidū ir ne mazums nekaitīgu dzīvnieku, kuri tajā pašā laikā cilvēka izpratnē šķiet visai draudīgi, tātad - potenciāli bīstami. Pagātnē iegūtā nelāgā slava pastāvīgi pavada šos dzīvniekus, kaut gan lielākā daļa no tiem nav spējīgi nodarīt cilvēkam neko ļaunu. Šos aplamos un reizēm pārspīlētos priekšstatus mūsdienās atspēkot nemaz nav tik viegli.

barakuda

Acīmredzot liela daļa uzbrukumu cilvēkiem (pavisam zināmi ap 40 šādu gadījumu) saistīta ar šo zivju redzes aparāta nepilnībām, sajaucot kādu peldētāja vai akvalangista apģērba vai ekipējuma detaļu ar sīkām zivīm, kas parasti sastāda barakudas ēdienkartes lielāko dalu.

Uzskata, ka cilvēkiem uzbrūk tikai lielā barakuda (Sphyraena barracuda), kas ir vislielākā pārējo divdesmit tropu un subtropu ūdeņus apdzīvojošo sugu vidū. Lielās barakudas garums var sasniegt 1,8 m, tās masa ir 45 kg. Arēji tā atgādina milzu līdaku ar garu, uz priekšu izvirzītu apakšžokli, ko klāj ilenveida zobi. Šis līdzības dēļ populārajā literatūrā barakudas bieži tiek dēvētas par jūras līdakām. Barakudas ķermenis ir ļoti saplacināts, tās piere gandrīz nav saskatāma. Šai zivij ir nelāgs paradums strauji pazust, pēc briža atkal parādīties tajā pašā vietā un tad atkal zibenīgi nozust, demonstrējot savus sudrabainos sānus.

Šīs zivis sen iemantojušas nelāgu slavu. Amerikāņu jūras kara flotes izdotajā žurnālā Lermonds barakudu raksturo kā «augstāka mērā kauslīgu un bīstamu zivi». Plaši atzītais zivju eksperts L.L. Mouborejs 1922. gadā izdotajā «Ņujorkas zoologu biedrības biļetenā» raksta, ka barakuda «nenoliedzami ir pati agresīvākā un rijīgākā jūras zivs». Doktors Mouborejs ziņoja par gadījumiem, kad barakudas sapulcējas līdz simt indivīdiem lielos baros un kopīgi uzbrūk sīkākām zivīm.

Mazāku laupījumu barakudas aprij veselā veidā, lielāki upuri tiek pāršķelti gabalos un apriti pa daļām. Barakudas koduma rezultātā veidojas šausmīga brūce: divas taisnās zobu rindas caururbj ādu, veidojot tās virsmā paralēlas līnijas. Atšķirībā no barakudas koduma haizivs zobi parasti atstāj U veida pēdas.

Barakudu nelāgās slavas pirmsākumi saistāmi ar pirmajām ekspedīcijām uz Jauno Pasauli. 1966. gadā lorda de Rošfora darbā «Antilu salu dabas vēsture» barakudām dots šāds rak- sturojums: «Starp šajos ūdeņos sastopamiem nezvēriem, kas kāro pēc cilvēka gaļas, bekjuns (šādi barakudu dēvēja Vestindijas iezemieši) ir viens no šausmīgākajiem… Ieraugot laupījumu, bekjuns līdzīgi asinskāram sunim nikni metas tam virsū. Bekjuns mēdz uzbrukt peldošiem cilvēkiem.»

Dažādas leģendas un pastāsti piedēvē barakudām (gluži tāpat kā haizivīm) īpašību dot priekšroku noteiktas rases un nacionalitātes piederīgo gaļai. XVIII gadsimtā Vestindiju apceļojošie angļi apgalvoja, ka barakudas daudz labprātāk ēd nēģerus, zirgus un suņus nekā baltos cilvēkus. Francūžu iemīļotais jociņš vēsta, ka pusdienās barakuda vispirms tīko apēst nēģeri, tad - angli. Ja nav pieejams ne viens, ne otrs, tad barakuda jeb jūras līdaka var uzkost ari francūzi. Kāda cita nezināmas izcelsmes pastāsta būtība izteikta šādā apgalvojumā: sastopot ūdenī abus (gan angli, gan francūzi) vienlaikus, barakuda noteikti izvēlēsies angli, jo viņš ēd liellopu gaļu un līdz ar to viņa gaļai ir patīkamāka garša.

Londonas Dabas muzeja līdzstrādnieki Dž. R. Normans un F. S. Freizers grāmatā «Gigantiskās zivis, vaļi un delfīni» rakstīja: «Barakuda nekavējoties metas virsū peldētājiem, tā ir viena no bīstamākajām okeānā sastopamajām kaulzivīm.» Savā laikā par klasiku kļuvušā 1931. gadā sarakstītā Dž. Normana grāmatā «Zivju vēsture», kas atkārtoti tika izdota 1963. gadā R. H. Grinvuda redakcijā, barakuda raksturota kā «ļoti nikna un bezbailīga būtne».

Pirmais oficiāli reģistrētais barakudas uzbrukums cilvēkam notika 1873. gadā Indijas okeānā, Mauricijas salas tuvumā, kur kādreiz dzīvoja tagad izmirušie dronti. Cits barakudas uzbrukums fiksēts 1922. gadā Floridas piekrastes ūdeņos. Šis gadījums ieguva plašu rezonansi presē un sabiedrībā, jo cietusī - jauna sieviete pārmērīgas asiņu zaudēšanas rezultātā nomira Traģiski beidzās barakudu jeb jūras lidaku uzbrukumi 1947. gadā Sentogasūnas rajonā (Floridā), 1952. gadā un 1958. gadā Kīvestas piekrastē. 1956. gada jūlijā avīze «Maiami Herald» ziņoja par barakudas uzbrukumu kādai 38 gadus vecai sievietei, kas peldējās Maiamibīčas pludmalē. Uzbrukuma rezultātā sieviete guva dziļas rētas abās kājās.

Lielākā daļa uzbrukumu notikuši duļķainā ūdenī, kur zivju redzes iespējas ir ierobežotas. Atšķirībā no haizivīm, kuras pēc pirmā trieciena atgriežas un atkārto uzbrukumu, barakudas uzbrūk tikai vienreiz, uzreiz nogalinot un aprijot nelielas zivis, kas ir barakudu galvenais laupījums. Tīrā, dzidrā ūdenī cilvēka klātbūtne izraisa barakudas virspusēju ziņkāri vai interesi. Ņemot vērā šos novērojumus, var secināt, ka barakudas nebūt nekāro pamieloties ar cilvēka gaļu. Šo plēsēju reālā bīstamība izpaužas iespējā noslīkt asiņu zaudēšanas vai pēkšņa vājuma rezultātā.

Sakarā ar to, ka uzbrukuma laikā barakudas orientējas galvenokārt ar redzes palīdzību, tās samērā bieži metas virsū spīdīgiem priekšmetiem - pulksteņiem un rokassprādzēm. Barakudas uzmanību piesaista ūdens vibrācijas, ko rada žebērkļa galā uzdurta zivs. Maiami jūras zinātņu institūta darbinieks Donalds R. de Silva 1963. gadā publicēja detalizētu pārskatu par barakudu uzbrukumiem cilvēkiem. Pārskatā atzīmēts, ka viņam izdevies provocēt barakudu agresivitāti ar sīkām zivtiņām, kuras uzdurtas uz žebērkļa. Doktors de Silva apgalvo, ka Bahamu salu rajonā un Floridas piekrastē sastopamās līdz 1,5 m garas barakudas ne reizi nav izrādījušas nekādas agresīvas tieksmes.

piraņas

No visām zivīm par visbīstamāko un šausmīgāko tiek uzskatīta haizivs. Taču ne mazāk šaušalīgu stāstu dzirdēts par nelielo, Dienvidamerikas upēs dzīvojošo zivi, kas ir neona tetru, dolārzivju un citu iecienītu akvārija zivju tuva radiniece. Protams, runa ir par piraņu. Saskaņā ar daudzām leģendām tā spējīga apgrauzt cilvēku līdz pat kauliem; šie briesmu darbi parasti tiek veikti kāda ļauna gara vai šamaņa ietekmē. Piraņas asociējas ar seniem mežonīgu cilšu paradumiem piesiet savus ienaidniekus pie seklā ūdenī nostiprinātām kārtīm, lai vērotu viņu kāju apgraušanas skatu. Citos nostāstos aprakstīti gadījumi, kad neuzmanīgi airētāji, pārkritot pāri kanoe malai, momentā pazuduši asiņainā ūdens virpulī.

Iespējams, ka daļa šo leģendu balstītas uz reāliem notikumiem. 1916. gada novembri Ņujorkas zooloģijas biedrības Tropiskās stacijas darbinieks G.Inness Hārtlijs biedrības izdotajā «Biļetenā» rakstīja: «Līdzko ūdenī nonāk svaigu asiņu lāses, piraņas to garšas un smaržas iespaidā pārvēršas ļaunos dēmonos.» Hārtlija apraksti attiecināmi uz laiku, kad tikai nedaudzi zinātnieki bija apmeklējuši tropiskos lietus mežus un upes, kurās šis plēsigās zivis ir sastopamas. Ši iemesla dēļ aprakstos figurē informācija, kuras pirmavots ir nezināms un dati ir stipri apšaubāmi. Piemēram, Hārtlija apgalvojums, ka dažās upēs piraņas savā ceļā iznicina visus dzīvos objektus, ir krietni pārspīlēts. Hārtlija ziņojumā atstāstītas epizodes (to autors it kā bijis «pulkvedis Rūzvelts») par piraņu uzbrukumiem viņa ekspedīcijas dalībniekiem Amazones upes apsekošanas laikā. Acīmredzot pats Teodors Rūzvelts nebija mēģinājis izdarīt labojumus šajos aprakstos.

Piraņas dzīvo Dienvidamerikas upēs, to izplatības teritorija ir vairāk neklā 10 miljonu kvadrātkilometru liela. Tā sākas Andu kalnu austrumu rajonos, stiepjas līdz pat Atlantijas okeāna piekrastei, ietverot Argentīnas, Paragvajas un Urugvajas ziemeļu rajonus. Šajos milzīgajos plašumos, no kuriem liela daļa mūsdienās vēl nav izpētīti, dzīvo vairāk nekā 20 piraņu sugu. Vienas piraņu sugas izmēri var sasniegt 0,5 m, pārējo lielums ir daži centimetri. Lielākā daļa piraņu ir absolūti nekaitīgas, izņemot rombveida vai balto piraņu (Serrasalmus rhombeus) un vēl tris šīs ģints pārstāves, kuras ir bīstamas cilvēkam. Sapulcējoties lielos baros, piraņas, nenoliedzami, spējīgas apgrauzt lielus dzīvniekus līdz pat kauliem. Neskatoties uz daudziem ticamiem piraņu uzbrukumiem cilvēkiem, nav nekādu konkrētu norāžu vai dokumentāli apstiprinātu ziņu par cilvēka nāves iestāšanos piraņu uzbrukuma rezultātā.

Šo zivju nosaukums slēpj sevī draudīgu semantisko jēgu. Vārds «piraņa» kādā no vietējo indiāņu dialektiem nozīmē «zobainā zivs». Šāds atbilstošs apzīmējums iegājies zinātniskajā sistemātikā, jo lieliski raksturo šo zivju galveno ārējās uzbūves īpatnību - zobaino muti un it kā «atkārušos» apakšžokli, radot iespaidu, ka draudīgie zobi speciāli izvirzīti vispārējai apskatei un iebiedēšanai. Piraņu žokļu kustības koordinējošie muskuļi ir ārkārtīgi spēcīgi, tā spēj rūpīgi un precīzi nošķelt vissīkāko gaļas gabaliņu. Piraņa histēriski neplosa laupījumu, bet ar ķirurga skalpeļa precizitāti nogriež nelielus gabaliņus. No piraņu asajiem zobiem nav pasargāts neviens, pat ar samērā biezu un izturīgu ādu un apmatojumu apveltīts dzīvnieks. Kristofers B. Kroutss, kurš ilgi atradās Ņujorkas akvārija direktora postenī, apgalvoja, ka reiz piraņas spēcīgi sakodīja tērauda skalpeli; uz tā asmens bija redzamas aso zobu pēdas.

Pieaugušās un dzimumgatavību sasniegušās piraņas parasti nedzīvo lielos baros. Pētot noteiktu, piraņu apdzīvotu upju atsevišķus posmus un izzvejojot tajā visas zivis, zinātnieki allaž ir bijuši pārsteigti par rezultātiem, jo lomos izdevies konstatēt tikai dažas šīs plēsīgās zivis. Iespējams, šī fakta izskaidrojums saistīts ar piraņu īpašību medību laikā ievērot stingri noteiktu distanci. Audzējot piraņas Ņujorkas akvārijā, simtiem 2 - 3 cm garas zivtiņas tika ievietotas nelielās vannās, taču pastāvīgi tika ievērota 10 - 15 cm distance vienai no otras. Turpretī barošanas laikā piraņas kopīgi metās virsū ūdenī iemestiem sīkiem zivju gabaliņiem un krevetēm, nepievēršot nekādu uzmanību izsalkušajiem sugasbrāļiem. Tūlīt pēc barošanās distance atjaunojās, šī drošības attāluma pārkāpējas tika pakļautas uzbrukumam. Piraņu blīvumam palielinoties un pārsniedzot noteiktu lielumu, to starpā sākās nežēlīgas cīņas.

Piraņas ir īsti kanibāli, tās zibenīgi uzbrūk un apēd uz āķa uzķērušos sugasbrāli. Kopējas maltītes laikā ir novēroti jaunu piraņu mēģinājumi nokost konkurentu spuru galus. Piraņas un tām līdzīgās haracīdu (Characidae) dzimtas pārstāves, starp kurām ir sīkas mājas akvāriju iemītnieces, bieži mēdz sakost ūdenī iegremdētus priekšmetus. Barojot šīs sīkās zivtiņas mājas apstākļos, nereti var novērot haracīdu tieksmi piepeldēt un viegli ieskrambāt akvārijā iemērkto roku. Protams, tas ir tikai nevainīgs untums. Piraņām šī tieksme izteikta daudz spēcīgāk. Nav izslēgts, ka paradums sakodīt ūdenī nonākušus objektus daļēji skaidro šo zivju manieri nikni izrēķināties ar laupījumu.

laupījumam uzbrūkošs piraņu bars veido diezgan šausmīgu ainu. Zivju straujo kustību un manevru rezultātā ūdens burtiski vārās, brīžiem upura ķermenis nav saskatāms mazo plēsēju ielenkumā. Hārtlija aprakstītajā epizodē minēts zibenīgs piraņu uzbrukums ūdenī iekritušam nošautam medījumam. Reiz operatoru grupa nofdmēja piraņu bara izrēķināšanos ar 180 kg smagu cūkas kautķermeni. Dažu minūšu laikā pāri bija palicis tikai skelets. Nacionālās ģeogrāfijas biedrības vecākais zinātniskais līdzstrādnieks Pols A Zals žurnāla «National Geographic» 1970. gada novembra numurā aprakstīja eksperimentu ar piraņu bara vidū iemērkta beigta pērtiķa līķi. Pēc piecām minūtēm to paceļot virs ūdens, virves galā bija redzami tikai dzīvnieka kauli. Doktors Zals novērojis nepieauguša kaimana līķa sadalīšanas ainu. Vispirms piraņas izgrauza caurumu salīdzinoši mīkstajā vēdera ādā, un dzīres turpinājās no iekšpuses. Neskatoties uz piraņu rijību, doktors Zals apgalvo, ka cilvēki bieži peldas ūdeņos, kur ir sastopamas piraņas, bet necieš no šo mazo slepkavu klātbūtnes.

Nav noskaidrots, kā piraņas sajūt laupījuma tuvumu. Iespējams, ka uzbrukuma stimulators ir asiņu smarža vai potenciālā upura kustības ūdenī. Daži zinātnieki izteica hipotēzes par ūdens līmeņa vai temperatūras izmaiņu ietekmi uz piraņu agresivitāti. Varbūt piraņām par mielasta sākšanās laiku signalizē kaut kāds iekšējais «bioloģiskais pulkstenis».

Cik mums zināms, nav reģistrēts neviens piraņu uzbrukums cilvēkam, kas būtu beidzies ar nāvi. Eksistē daudz ticamu stāstu par šo plēsīgo zivju centieniem iekosties cilvēka miesā. Sešpadsmitgadīgam jauneklim, kurš peldējās aizsprosta tuvumā Riu-dos-Kabalosas Damas upē (Brazīlija, Paraibas štats), uzbruka piraņas un sakoda kāju.1920. gada maijā ceļotājs no Ņujorkas A. Hamiltons Raiss novērojis piraņas uzbrukumu 10 gadus vecam zēnam, kurš bija līdz ceļiem iebridis upē. Palēkusies virs ūdens, piraņa nokoda zēna dzimumlocekli.

Domājot, ka piraņas nodara ievērojamu ļaunumu liellopiem, sešdesmitajos gados Brazīlijas valdība uzsāka piraņu apkarošanas kampaņu, kuras rezultātā plašas upju akvatorijas tika saindētas ar ķimikālijām. Amerikas muita stingri kontrolē un cenšas nepieļaut šis plēsīgās zivs ievešanu valstī. Pēdējos divdesmit gadus piraņa ir daudzu akvārija zivju audzētāju modes objekts. Izdabājot dažu klientu zemiskām tieksmēm, daudzu bāru īpašnieki sākuši turēt piraņas akvārijos. To barībai izmanto dzīvas peles un sīkas zivis. ASV trīsdesmitajos gados tika nodibināts piraņu audzētāju klubs. Par tā biedru varēja kļūt cilvēks, kurš kaut reizi bija izmēģinājis savu audzēkņu'zobu stiprību uz savas ādas. Par šī neparastā kluba pirmo biedru tika reģistrēts Ņujorkas «Empire Tropical Fish Company» darbibnieks Ričards Buetners. Izrādās, ka piraņas ir* bīstamas arī zooveikalu darbiniekiem. Samērā nesen kāda Lielbritānijas zooveikala simpātiskā pārdevēja Polina Vilsone cieta, pildot tiešos pienākumus: piraņa iekoda viņas labās rokas mazajā pirkstiņā. Šis gadījums guva plašu rezonansi angļu preses slejās. Visdrīzāk, saceltās ažiotāžas patiesais iemesls bija nevis Vilsones jaunkundzes rēta, bet gan viņas pievilcīgā āriene.

Ar ASV likumu noteiktā piraņu ievešanas un izplatīšanas ierobežojuma mērķis ir nepieļaut šo plēsēju savairošanos subtropu un tropu zonas - Dienvidkalifornijas un Floridas dienvidu rajonu upēs un ezeros. Dažas no akvārijiem brīvībā palaistās Dienvidamerikas haracīdu dzimtas zivis veiksmīgi iedzīvojušās Floridas ūdeņos.Tas nav nekas pārsteidzošs, jo Floridā un Paragvaja, kuras ūdeņi ir piraņu pārpilni, atrodas apmēram vienādos platuma grādos, tikai dažādās puslodēs: Floridā ir Ziemeļu, savukārt Paragvaja - Dienvidu puslodē. Piraņu apdzīvoto Paragvajas upju rajonos vidējā gaisa temperatūra ir 23° C, tas ir, tikai par vienu grādu zemāka nekā Maiami tuvumā. Reiz 1970. gada decembri Floridas savvaļas faunas pētnieki ziņoja par satraucošu atklājumu: vienā no štata ūdenskrātuvēm tika noķerta… piraņa.

vandēlua jeb samiņš «kandiru»

Piraņas nebūt nav vienīgās bīstamās Dienvidamerikas upju iemītnieces. Nelāgu slavu iemantojusi ir vandē- lija jeb neliels samiņš (Vandellia cirrhosa), ko vietējie iedzīvotāji dēvē par «kancliru» vai «karnero». Šo sīko saminu garums ir 4 - 6 cm, tārpveida ķermenis ārēji atgādina sīku zuti. Parasti parazitē lielu zivju urīnizvadsistēmā. Radniecīgās Trichomycterus ģints samini sūc lielu zivju asinis. Kandiru dažreiz var iekļūt cilvēka uroģenitālajā sistēmā, radot mokošas sāpes. Uz žaunu vākiem novietoti dzeloņvei- dīgi izaugumi, ar kuru palīdzību tie nostiprinās šaurajos urīnizvadkanālos. Šī zivs nav ipaši prasīga pret skābekli, taču ilgstoši uzturēties sauszemes dzīvnieku un cilvēka urīnizvadkanālos tā nespēj. Agrāk vai vēlāk kandiru invāzija beidzas ar indivīda bojāeju, parasti tas notiek 4-5 dienu laikā.

Līdz ar Amazones baseina upju izpēti XIX gs. šis parazīts piesaistīja zoologu uzmanību. Etnologs K. fon den Štateins Matu-Grosu štatā novēroja vietējo indiāņu piesardzības pasākumus pirms peldēšanās, lai izvairītos no šīs nepatīkamās zivs. 1897. gadā Britu Dabas muzeja zivju nodaļas vadītājs izstādīja ekspozīcijā kancliru, kurš bija noķerts kādā Amazones pietekā. Daudzi zoologi stāstus par kandiru ilgstoši uzskatīja par izdomājumiem, taču laika gaitā pierādījās šīs zivs spēja iekļūt cilvēka urīnizvadsistēmā. XX gs. ' sākumā Indiānas universitātes profesors S. H. Eigenmans aprakstīja, kā Amazones baseina indiāņi sagatavojas pirms peldēm ūdeņos, kuros sastopama šī zivs. Viņi nodrošinājās, uzvelkot īpašas, no zāles, kokosriekstu kodolu čaulām vai palmu šķiedrām veidotas peldbikses, sievietes izmantoja speciālus audekla pārsējus.

Ihtiologs-bibliogrāfs Jūdžins Hadžers 1930. gadā publicēja darbu «Kandiru - vienīgais cilvēkā parazitējošais mugurkaulnieks». Tobrīd zinātnieki bija konstatējuši šis zivs spēju nostiprināties uz citu zivju žaunām, jo žaunu spraugas bagātīgi caurauž asinsvadi. Kandiru tika konstatēts ari beigtu zivju ķermeņos. Doktora Hadžera darbā analizēti kandiru uzvedības zooloģiskie aspekti, rezumējot visus tolaik zināmos faktus par šo dzīvnieku. Šis darbs guva arī viņa kolēģu atzinīgu vērtējumu. Atšķirībā no zoologiem mediķi tolaik vēl neinteresējās par šo savdabīgo zivi.

1941. gadā Amerikas ķirurgu asociācijas izdotajā žurnālā parādījās plašs raksts par kandiru. Tā autori bija Panamas kanāla zonas pētniecības- iestādes līdzstrādnieki Kenets U. Vintons un Hjū Stiklers. Pirmo informāciju par kancliru viņi bija guvuši 1936. gadā no kāda Amazones baseina apceļotāja. 1938. gadā viņi paši devās ekspedīcijā uz Amazones augšteci un ievāca informāciju par šo zivi no vietējiem indiāņiem. Viņus pārsteidza kancliru augstā pielāgošanās spēja dažādiem dzīves apstākļiem. Atšķirībā no Hadžera abi zinātnieki aprakstīja personiskos novērojumus dabiskos apstākļos. Kandiru pievilināšanai viņi izmantoja ūdenī iemērktu, ar asinīm pildītu govs plaušu. Izvilkti krastā, mazie asinssūcēji turpināja cieši turēties pie laupījuma.

Vietējie indiāņi kandiru izdzīšanai no organisma lieto džagua koka (Centra americaana) augļu sulu. Šis 20 m augstais lapu koks aug Dienvidamerikas tropu rajonos. Džagua auglis ir līdzīgs apelsīnam ar dzeltenbrūnu mizu. No šī augļa mīkstuma indiāņi gatavo slāpes veldzējošu skābenu padzērienu. Pēc Vintona un Stiklera ziņām, iedzerot negatava džagua augļa sulu, cilvēks no šīs zivs var atbrīvoties pāris stundu laikā.

Zoologi izteikuši neskaitāmus minējumus par to, kas tieši pievilina sīkos samiņus. Visticamākā šķiet versija par kandiru ārkārtīgo jutību pret urīna smaku. Konstatēti gadījumi, kad kandiru centies iekļūt urīnizvadkanālos tūlīt pēc urīna nolaišanas ūdenī. Dažām zivju sugām raksturīga paaugstināta jutība pret urīna smaku. XX gs. sākumā angļu pētnieki konstatēja dažu īstindijā sastopamu adatvēderu (Tetraodontidae) dzimtas pārstāvju pastiprināto interesi par cilvēka uroģenitālo sistēmu; kailpeldēšanās cienītājiem šīs zivis vairākkārt bija kodušas sēklinieku maisiņos. Daži zinātnieki uzskata, ka izšķirošais nav urīna smaka vai garša, bet gan urīna strūkla ūdenī, kas varbūt daļēji atgādina ūdens plūsmu caur zivju žaunu spraugām.

Amerikas dabaszinātņu muzeja darbinieks Džeimss U.Atss un korporācijas «Aquarium Systems» līdzstrādnieks Viljams I.Kellijs pusgadu eksperimentēja ar četriem akvārijā ievietotiem kandiru, vērojot šo zivju reakciju uz dažādiem barības objektiem. Vandēlija ignorēja piedāvātās jūras krevetes (ar tām baro lielāko daļu tropisko akvārija zivju), baltos nemertīntārpus, tikko nobeigtas zelta zivtiņas un asinis, kuras tika pilinātas akvārija ūdenī ar pipetes palīdzību. Tiklīdz akvārijā ielaida dzīvu zelta zivtiņu, kandiru nekavējoties metās tai virsū, piesūcās pie žaunām un sāka sūkt asinis. Atss un Kellijs novēroja, ka iesākumā kandiru piepeld pie zivs un pieskaras tai ar galvu, tad kādu bridi peld līdzās, nogaidot izdevīgu bridi iekļūšanai zivs žaunu atverē. Kandiru galvai pazūdot tajā, parazīta vēders sāk pildīties ar asinīm, un ūdenī parādās izrautās žaunu audu daļiņas. Dažreiz kandiru piesātinājās pusminūtes laikā, taču bieži tie neatlaidās no sava upura 3-4 minūtes. Pēc asiņu sūkšanas kandiru parasti nolaidās uz grunts. Kandiru uzbrukuma upuri nepretojās, sīkās zivtiņas bieži tika nobeigtas, turpretī lielās zivis baroja šos parazītus vairākas reizes.

dzelkņastes rajas

Plīnija «Dabas vēsturē» lasāmas šādas rindas: «Nav nekā šausmīgāka par dzelkņastes rajas astes draudīgo izaugumu. Šis veidojums var caurdurt koku, kurš ievainojuma rezultātā nokaltis; līdzīgi metāla bultai, dzelonis var caursist bruņas, bez tam metāla spēku vēl papildina indes iedarbība.»

Ja dabas pētnieks Plīnijs nav kļūdījies, tad mūsdienu dzelkņastes rajas krietni vien atšķiras no senos laikos eksistējošām. Nenoliedzami, dzelkņveida izaugums var radīt sāpīgus, reizēm pat nāvējošus ievainojumus. Saskaņā ar vienu no «Oclisejas» versijām, Tēlegona (Odiseja un burves Kirkes dēla) šķēpam nebija vara uzgalis, tas bija veidots no šo zivju dzelkņainā izauguma. Mātes uzdevumā Tēlegons devās uz Itakas salu meklēt tēvu. Nonācis salā, Tēlegons uzbruka aitu ganāmpulkam, Odisejs apbruņotu vīru pavadībā devās aizsargāt savu īpašumu. Viņu starpā norisinājās divkauja; nepazīdams Odiseju, Tēlegons ar mātes doto šķēpu nāvējoši ievainoja savu tēvu.

Patiešām, šīs zivs asais dzelknis ir lielisks ierocis, kurš ticis izmantots jau kopš seniem laikiem. Daudzu Klusā okeāna salu pamatiedzīvotāji, malajieši, Dienvidamerikas un Centrālamerikas indiāņu-mednieku ciltis un Austrālijas aborigēni lietoja šķēpus, kuriem par uzgaļiem izmantoja šīs zivs aso dzelkni. Rietumāfrikas un Kongo apceļotājiem izdevās pašiem redzēt vietējo cilšu amatnieku darinātos miesas- soda rīkus - no dzeloņainiem izaugumiem veidotas šausminošas pletnes. Ceilonā (Šrilankā) vēl pavisam nesen šāda veida pletnes lietoja noziedznieku sodīšanai. Seišelu Salu arhipelāgā viri ar to palīdzību turēja paklausībā… savas sievas.

Dzelkņastes rajas pazist un no tām baidās visā pasaulē. Reizēm Austrālijas piekrastē vērojami milzīgi Batthytoshia ģints dzelkņastes raju bari, tās guļ smiltīs pavisam tuvu krastam. Bēguma laikā mitrajās smiltis paliek ķermeņa platās daļas (diska) nospiedumi. 1938. gadā Jaunzēlandē, Oklendas piekrastē dzelkņastes rajas durtās brūces un tajā ievadītās indes rezultātā nomira astoņpadsmitgadīga jauniete.

Pasaulē zināmas ap 35 dzeloņraju sugas, visām raksturīga pātagas veida aste ar nosmailinātu galu. Dzelkņastes rajām parasti ir viens dzelknis, kura garums ir 20 - 40 cm, (lažām sugām raksturīgi divi smaili izaugumi, kas parasti novietoti astes augšējā trešdaļā.

Miera stāvoklī dzelkni klāj plāns saistaudu apvalks, kurš dūriena bridi tiek atvilkts atpakaļvirzienā uz astes pamatnes pusi. Ļoti cietais dzelknis atgādina dunci ar ļoti asu galu. Tā malas klātas ar nelieliem zobiņiem, kas vērsti dzelkna pamatnes virzienā. Pateicoties šim zāģveida veidojumam, dzleknis iestrēgst brūcē un tikt no tā vaļā nav nemaz tik viegli. Dažreiz zemūdens pētniekiem nācies novērot dzelkņus, kuri sadurti haizivju galvās. Dzelkņa apakšējā daļā novietota šūnu grupa, kas izdala indīgu sekrētu, un divas rievas, pa kurām sekrēts nonāk dzelkņastes rajas upura brūcē. Pagaidām šo zivju indes ķīmiskais sastāvs pilnībā vēl nav noskaidrots.

Dzelkņastes raju radītās brūces ir ļoti sāpīgas un bieži vien dzīvībai bīstamas. ASV teritorijā katru gadu reģistrē vidēji 1500 raju uzbrukumus cilvēkiem. Neuzmanīgi bradājot seklos piekrastes ūdeņos, cilvēki nepamana nekustīgi guļošās, reizēm - pa pusei smiltis ierakušās zivis. To aizsargreakcija - sitiens ar asti seko zibenīgi, no tā izvairīties spēj cilvēks ar superaugstu reakcijas ātrumu. Ja saņemta droša informācija, ka tuvumā ir šīs zivis, tad visdrošāk pludmales smiltīs pārvietoties, velkot kājas pa zemi. Ar šādu metodi dzelkņastes raju aizbaidīšana ir garantēta.

Dzelkņastes raju inde rada mokošas, spazmatiskas sāpes, sirdsdarbības strauju paātrināšanos, reizēm - muskuļaudu paralīzi. Franču dabaspētnieks Pjērs Ljatils aprakstījis divu savu kolēģu tikšanos ar šīm zivīm. Vienam cietušajam dzleknis bija viegli noskrāpējis rokas lielo pirkstu. Traumas rezultātā viņam paaugstinājās ķermeņa temperatūra un tris mēnešus sadzeltā roka bija daļēji paralizēta. Otrs dzelkņastes rajas «aizķertais» kolēģis divas dienas mocījās ar šausmīgām sāpēm dzēliena vietā.

Šo raju dzelknis ir aizsardzības ierocis, tas netiek lietots laupījuma nonāvēšanai. Nekādi nevar piekrist Plīnija apgalvojumam, ka dzelkņastes raja «nekustīgi guļ slēpni, gaidot garām peldošu zivi, tad to zibenīgi caurdur ar dzelkni». To galvenā barība ir dažādi tārpi, gliemji un vēžveidīgie. Lieli dzelkņastes raju bari spējīgi iznicināt pamatīgas austeru kolonijas.

Dzelkņastes rajas sastopamas atklātā jūrā, taču visbiežāk tās var ieraudzīt seklā ūdenī, krasta tiešā tuvumā. Reizēm tropisko jūru piekrastēs to populācijas blīvums ir ļoti augsts: kācla zinātnieka vārdiem runājot - liekas, ka «jūras gultne burtiski nobruģēta ar šo zivju ķermeņiem». Pēc ārējās formas dzeloņastes rajas nosacīti var iedalīt trīs grupās: apaļās, gaisa pūķiem līdzīgās un rombveidīgās.

zāģzivis

Zāģzivs ir viena no savdabīgākiem seno skrimšļ- zivju evolūcijas veidojumiem. Šīs zivs garais, plakanais purns tiešām atgādina abpusēju retzobu zāģi. No skrimšļa veidotā garā izauguma (rostruma) abus sānus klāj 16-32 (atkarībā no sugas) zobi, kas būtībā ir pārveidotas plakoīdās zvīņas. Atšķirībā no haizivju zobiem zāģzivju zobi stingri nostiprināti īpašās bedrītēs. Tas ir ilgstošas evolucionārās attīstības rezultāts; acīmredzot aizvēsturiskām žāģzivju formām zobi turējušies tieši ādas virsmā. Šie zobi ir ļoti asi, un, pēc dažu autoritāšu atzinuma - spējīgi radīt nāvējošus ievainojumus. No zāģzivīm visvairāk baidās Panamas līča ūdeņos, kur fiksēti daži zāģzivju uzbrukumi cilvēkiem, kas beigušies ar upuru nāvi. Izcilais zinātnieks doktors Frānsiss Deijs, kas nodarbojas ar Indijas okeāna zivju pētniecību, ziņoja par zāģzivs uzbrukumu kādam peldētājam, kurš tika burtiski pārgriezts uz pusēm. Rakstnieks Hiats Berrils savā grāmatā «Apbrīnojamās zivis» apraksta paša vērojumus: «Atrodoties Jukatanas pussalas piekrastē, kāds iezemietis no manas grupas iebrida seklā ūdenī, cerot ar līdzpaņemtā šķēpa palīdzību uzdurt kādu astoņkāji, ko šajā apvidū uzskata par īstu gardumu. Pēkšņi viņš izmisīgi iekliedzās un sāka haotiski durstīt ar šķēpu ūdenī. Pēc dažiem mirkļiem viņš jau bija izskrējis krastā. Viņa šķēpa galā vīdēja uzdurta apmēram vienu metru gara zāģzivs, kura ar savu «zāģi» bija pamanījusies saplosīt labās kājas ikru. Iezemietis apgalvoja, ka zivs nekādā veidā nav tikusi provocēta. Par laimi, ievainojums nebija pārāk nopietns, jo «zāģa» garums bija nepilni 20 cm, sānu malās izvietotie zobi bija mazliet lielāki par vissīkākā skalpeļa asmeni.»

Nenoliedzami, šim cilvēkam paveicās, jo uzbrucējs bija zāģzivs mazulis. Pieaugušas zāģzivs garums var sasniegt 6 m, milzeņu zāģveida izauguma garums var būt 2 m. Dienvidaustrumāzijas piekrastē šādus gigantiskus eksemplārus var sastapt diezgan bieži. Septiņus metrus garā zaļā zāģzivs (Pristis zijsron Bleeker) ir ļoti bīstama cilvēkiem. Teksasas piekrastē izvilktās piecmetrigās zāģzivs masa bija 586 kg, savukārt pie Indijas krastiem noķertās zāģzivs masa bija 2385 kg.

Jau gadsimtiem ilgi notiek strīdi, kā īsti zāģzivs izmanto savu draudīgo ieroci. XVI gs. Upsalas arhibīskaps, hronists un dabaspētnieks Olavs Magnuss (1490-1557) savās piezīmēs rakstīja: «Zāģzivs piepeld kuģim no apakšpuses un pārgriež tā korpusu, lai kuģa grimšanas laikā varētu uzbrukt cilvēkiem.» XVIII gs. dzīvojošais angļu naturālists Džons Latams aprakstīja vaļa un dažu zāģzivju savstarpējo cīņu, kuras laikā «zāģzivis kolektīvi metās valim virsū un drīzumā svinēja savu uzvaru». Šie naivie apraksti liecināja, ka zāģzivju izpēte nav pavirzījusies pārāk tālu uz priekšu.

Šāda iespēja radās pavisam nesen, kad S. M. Brēders veica ilgstošus parastās zāģzivs (Pristis pectinatus Latham) novērojumus Bimini salas (Bahamu arhipelāgs) jūras izpētes laboratorijas okeanārijā. Zāģzivi baroja ar sīkām zivīm un lielu zivju gabaliem. Novietojot barību uz grunts, zāģzivs apstājās virs tās un sakampa ar garenās, šaurās spraugveida mutes palīdzību. Ūdens virspusē vai ūdensslānī peldošu barību zāģzivs vispirms uzdūra uz kāda no zobiem, sāniski ietriecot upurī savu «zāģi». Nolaižoties uz grunts, zāģzivs «nokasīja» laupījumu, rīvējot garo izaugumu gar grunti; tas tika nekavējoties apēsts. Zāģzivs mute novietota ķermeņa apakšpusē, tūlīt aiz «zāģa». Atklātā jurā katra zivs patstāvigi cīnās par savu eksistenci, zāģzivs reizēm strauji iepeld zivju bara vidū un purina galvu ar draudīgo «zāģi» uz visam pusēm, lai nogalinātu vai apdullinātu sīkās zivis. Stāsti par zāģzivju uzbrukumiem vaļiem ir nepatiesi, zinātnieki skeptiski vērtē šai zivij bieži un aplam piedēvēto spēju «nozāģēt» gaļas gabalus lielām zivīm un jūras zidītāj- dzīvniekiem. Zāģzivs barojas ne tikai ar ūdens slānī brīvi peldošām zivīm, tā bieži meklē barību grunti, izrakņājot ar zobainā izauguma palīdzību dūņas vai smiltis.

Zāģzivju spēcīgi attīstītā aste un peldēšanas stils stipri atgādina haizivi, tomēr šī zivs ir tuvāka radiniece rajveidīga- jām zivīm. Zāģzivs ir oldzīvdzemdētāja. Reiz kādai 5 m garai zāģzivs mātītei tika konstatēti 23 mazuļi. No skrimšļa veidotais embriju «zāģis» ir ļoti mīksts, asos zobus purna izauguma sānos sedz plēves apvalks. Drīz pēc dzimšanas šīs makstis tiek nomestas un mazulis ir spējīgs patstāvīgi sagādāt sev barību, uzdurot to ar asajiem zobiem vai rokoties dūņās.

dzeloņainie jūras dzīvnieki

Daudzām jūras zivīm, adatādaiņiem un dažām gliemju sugām raksturīgi lielāka vai mazāka izmēra dzeloņi, kas nereti apgādāti ar indes dziedzeriem. Daži dzīvnieki spēj uz saviem dzeloņiem vai adatveida izaugumiem pārnēsāt eksogēnas (ārējas) izcelsmes - dažādu mikroorganismu radi- tus toksīnus.

Ar indīgiem dzeloņiem bruņotas zivis visbiežāk sastopamas tropu un subtropu jūru piekrastēs, īpaši daudz to ir koraļļu rifu tuvuma. Ļoti daudz šādu zivju ir skorpenu dzimtā.

SKORPĒNA jeb JURAS ĶĪSIS (Scorpaena porcus) ir apmēram 30 cm gara zivs. Tai raksturīga liela galva ar lielu muti un resnām, uzbiezinātām lūpām. Augstu novietotās acis ir stipri satuvinātas. Uz zivs galvas un sāniem ir gaiši izaugumi un kārpiņas. Skorpēnas jeb jūras ķīša ķermeņa pamatkrāsa ir brūngana vai sarkanīga, uz muguras, sāniem un vēdera redzami zaļganpelēki vai marmorbrūni plankumi. Dzeloņi un adatas novietotas uz spurām un žaunu vākiem. Muguras spuras priekšējā daļā novietoti 11 gari stari, tris anālās spuras adatveida izaugumi apgādāti ar indes dziedzeriem. Skorpēnas sastopamas Atlantijas okeāna piekrastē, Melnajā jūrā un Vidusjurā. Tās mēdz uzturēties akmeņainās un klinšainās piekrastēs, slēpjoties starp ūdenszālēm. Skorpēnas ir samērā mazkustīgaas zivis, kas uzbrūk no slēpņa sīkām zivīm un vēžveidīgajiem. Briesmu gadījumos dzeloņus izpleš starveidā. Cilvēkam Melnās jūras ķīša dzēliens ir diezgan sāpīgs. Daudz bīstamāki ir dažu tropisko jūru piekrastēs dzīvojošu skorpēnu dzēlieni.

KĀRPZIVS jeb AKMEŅZIVS (Synanceia verrucosa) ir tuva skorpēnas radiniece. Šīs zivs 40 cm garo ķermeni neklāj zvīņas, daudzas vietās redzamas diegveida kārpas un lapveida izaugumi. Kārpzivij raksturīgas vēdekļveida krūšu spuras, liela, kroplīga galva, acis novietotas augstu un līdz ar to ir stipri satuvinātas, liela mute, tās apakšžoklis ir ievērojami garāks par augšžokli. Parasti zivs ir brūnā vai tumši brūnā krāsā. Kārpzivij ir 13 dzeloņveida izaugumi muguras spurā, 3 - anālajā spurā un 2 - vēdera spurās. Tie visi ir apgādāti ar indi producējošiem dziedzeriem. Šī mazkustīgā zivs uzturas seklās vietās krasta tuvumā - akmeņu spraugās. Ķermeņa krāsojums lieliski maskē kārpzivi uz akmeņu fona, padarot to ārkārtīgi grūti pamanāmu. Dzeloņu bīstamību paaugstina apstāklis, ka tie spēj caurdurt visai pabiezus apavus, kad gadījies šai zivij uzkāpt netīšām virsū. Šī zivs sastopama tropisko juru piekrastēs (Sarkanajā jūrā.

Indijas un Klusajā okeānā, pie Austrālijas, Indonēzijas, Fidži un Maršalu salu tuvumā). Kārpzivij ir visspēcigāk attīstītie indes dziedzeri visas zivju klases pārstāvju vidū. T. Reflijs uzskata, ka šai zivij nav nevienas patīkamas īpašības. Tā ir ne tikai viena no indīgākajām, bet ari atbaidošākajām un pretīgākajām zivīm. Kārpzivju ātrās darbības indei ir divējāds raksturs, tā sagrauj sarkanos asinsķermenīšus (eritrocītus) un paralizē nervu izaugumu galus, reizēm radot nopietnus nervu sistēmas traucējumus un paralīzes. Dzēliens ir ļoti sāpīgs, cilvēki bieži zaudē samaņu.

ZEBRZIVS jeb LAUVZIVS (Pterois volitans) garums var sasniegt 40 cm, masa - līdz 1 kg. Šis zivs relaūvi lielā galva un ķermenis ir saplacināts no sāniem, to klāj sīkas zvīņas, ādas izaugumi un nelielas adatas. Augstu novietotās acis ir stipri satuvinātas. Zivs muguras un krūšu garās spuras atgādina strausa spalvas, tās pastāvīgi tiek izplestas uz sāniem, taču to kustības tikpat kā nav manāmas. Zebrzivs ķermeņa pamatkrāsa ir iesārta, ko papildina brūnganmelni un gaiši matveida izaugumi. Šīs zivs muguras spurā ir 12-13, vēdera spurā - 2 un anālajā spurā - 3 indes dzeloņi. Vislielāko dzeloņu garums var sasniegt 40-50 cm. Šī zivs nav agresīva, dienas lielāko daļu pavada, nekustīgi guļot koraļļu rifu spraugās vai ūdenszāļu kušķos. Ķermeņa krāsojums lieliski nomaskē šo zivi uz apkārtējā fona. Zebrzivs ir viena no bīstamākajām silto jūru (Sarkanā jūra, Indijas un Klusais okeāns) piekrastes zivim, sevišķi jāuzmanās no lieliem eksemplāriem. Pēc ihtiologa A Klārka domām, zebrzivs jeb lauvzivs ir viena no krāšņākajām zivīm pasaulē. Skaistums un briesmas vienlaikus apvienotas šīs zivs spuru viegli trīsuļojošos, krāsainos vēdekļveida izaugumos; saskaroties ar tiem, cilvēkam jācieš ārkārtīgi mokošas sāpes, kas var radīt šoka stāvokli un bezsamaņu.

MAZĀ JŪRAS DRAKONIŅA jeb JŪRAS SKORPIONA (Trachinus vipera) sāniski saplacinātā, izstieptā ķermeņa garums var sasniegt 50 cm. Šīs zivs mugura ir pelēka, apakšpuse - tumši dzeltena, sāniem raksturīgas tumšas svītras. Pirmā muguras spura parasti ir melnā krāsā, tajā novietoti 6 dzeloņi. Ari zivs žaunu vāki klāti ar sīkākiem dze- loņveida izaugumiem. Šī zivs bieži slēpjas ūdenszāļu saaudzēs vai ierokas piekrastes smiltis, tāpēc tā ir grūti pamanāma. Mazais jūras drakoniņš sastopams mērenās joslas un tropu piekrastes ūdeņos, tā ir diezgan parasta suga Rietumeiropas piekrastē, to bieži noķer krevešu tīklos. Šādos gadījumos zvejnieki spiesti ļoti uzmanīgi šķirot iegūto lomu, lai izvairītos no šīs zivs indīgajiem dzeloņiem. Jūras drako- niņi uzskatāmi par mērenās joslas ūdeņu visindīgākajām zivīm, kuras toksiskuma ziņā tomēr krietni atpaliek no šīs dzimtas tropisko ūdeņu pārstāvjiem.

Dažādu skorpēnu dzimtas zivju dzēlienu izraisītās saindēšanās simptomi ir līdzigi. Tūlīt pēc dūriena sākas asas, dedzinošas sāpes. To intensitāte reizēm ir tik liela, ka cietušais nepārtraukti kliedz vai īslaicīgi zaudē samaņu. Neciešamām sāpēm turpinoties vairākas stundas, āda brūces apvidū kļūst bāla, vēlāk - iekaisusi un zilgana. Pēc kāda laika traumētajā vieta novērojama tūska. Ja dūriens bijis rokā vai kājā, pamazām sāpes apņem visu ekstremitāti, atsevišķos gadījumos (ja trāpīts kādā lielā asinsvadā) var rasties rokas vai kājas paralīze. Saindēšanās klīnisko ainu papildina sirds nepietiekamība, krampji, vispārējs drudzis, murgi, nelaba dūša, sāpes locītavās un elpošanas traucējumi. Saindēšanās simptomu izpausmes spēcīgums pieaug pirmās 6-8 stundas pēc traumas, iespējama ari cietušā cilvēka nāve.

EIROPAS ZVAIGŽŅU SKAITĪTĀJA (Uranoscopus scaber) vārpstiņveida ķermeņa garums ir 30 cm, tam raksturīga liela, diezgan resna galva. Augstu novietotās acis ir stipri satuvinātas. Šai zivij dzeloņi novietoti virs krūšu spurām, tūlīt aiz žaunu vākiem, tie klāti ar indīgām gļotām. Zvaigžņu skaitītāja ķermenis ir pelēkbrūns, mugura - nedaudz tumšāka, ar sīkiem baltiem plankumiem. Šī bentiskā zivs sastopama daudzu okeānu piekrastes joslas ūdeņos, Vidusjūrā un Melnajā jūrā.

ZUŠASTES jeb SVĪTRAINAIS SAMS (Plotosus anguil- laris) ārēji neatgādina samu. Šīs zivs torpēdveida, bezzvīņu ķermenis ir brūnā krāsā ar divām gareniskām, baltām svītrām ķermeņa sānos. Jāuzmanās no šīs zivs muguras un krūšu spuru dzeloņiem, ko papildina indes dziedzeri. Indes izdalīšanās notiek spuru sabošanas brīdī, tā rada stipras sāpes un spēcīgu ādas iekaisumu. Zušastes sami sastopami daudzu tropisko reģionu (Austrumāfrikas, Indijas un Okeānijas) piekrastes ūdeņos. Šīs zivis veido lielus un blīvus barus, šajā masā, kas atgādina lēni pārvietojošos melnu bumbu, dažreiz ir grūti saskatīt katru atsevišķo zivi.

KORAĻĻU RIFU ZIVIS - tā ir liela, ļoti raibi un spilgti krāsotu zivju grupa, kuras pārstāvji apdzīvo daudzus Pasaules okeāna subtropu un tropu reģionu ūdeņus, sevišķi daudz to ir koraļļu rifu tuvumā. Šajā grupā ietilpst ķirurgzivis, papagaiļzivis, eņģeļzivis un tauriņzivis. Katrā no šīm dzimtām ir ap 30 ģinšu, kas apvieno dažas sugas.

Daudzām rifu zivīm raksturīgi dažādi pielāgojumi, ar kuru palīdzību zivis aizsargājas no dabiskiem ienaidniekiem. Reizēm šie dzeloņi un adatas cilvēkam var radīt visai nopietnas traumas, jo dūrienu un grieztu brūču apvidū tiek ievadītas toksiskas vielas.

ĶIRURGZIVJU saplacinātā ķermeņa garums var sasniegt 50 cm. Lielās acis ir augstu novietotas. Ķirurgzivīm raksturīga šķērsvirzienā saplacināta, neliela mute. Ķirurg- zivju muguras spurai ir cieti adatveida stari. Šo zivju ķermeņa krāsa ir ļoti mainīga: parasti tā ir dzeltenbrūngana, dažas sugas ir ļoti raibas - sānus rotā plankumi, spilgtas krāsas garensvītras un šķērssvītras. Astes pamatnes (stiebra) abās pusēs novietoti sāniski saplacināti, lancetvei- dīgi dzeloņi, kas briesmu brīžos tiek izbīdīti uz āru, ievainojot cilvēku, kurš mēģinājis šo zivi sagrābt aiz astes. Ķirurgzivis ir parastas silto jūru piekrastes un koraļļu rifu iemītnieces.

SIGANU jeb RAIBUĻU (Siganidae) dzimtas četrām sugām raksturīga neliela mute, ķermeņa garums var sasniegt 40 cm. Šo bentisko, spilgti krāsoto zivju indes dziedzeriem ir 13 dzeloņi muguras spurā, 2 - vēdera spurā un 7 - anālās spuras apvidu. Siganu astes stiebra rajonā novietots ass, kustīgs dzelonis, ko miera stāvokli sedz ādas kroka. Šis zivis sastopamas Klusā, Indijas un Atlantijas okeāna siltajos sektoros.

Rifu bīstamo un indigo apdzīvotāju vidū jāmin baltacainā vai dzeloņhaizivs (Centroscymnus coelolepis), kuras dzeloņu toksīnu iedarbība ir līdzīga citu zivju - skorpenopsu (Scorpaenopsis gibbosa), kurpjzivju (Opsanus tau) un plankumainās talsofrīnas (Thalassophryne maculosa) indes iedarbībai.

Atšķirībā no skorpēnu dzimtas pārstāvju dūrieniem dzeloņrajas, sigani, dažu sugu papagaiļzivis un citas rifu iemītnieces var radīt cilvēkam daudz nopietnākas plēstas brūces.

Kaut gan vairums šo zivju parasti uzturas tiešā krastu tuvumā, daudzreiz dzeloņrajas, sigani un citas rifu zivis ir noķertas tālu no krasta - atklātā jūrā. Acīmredzot vētras un straumes spēj aiznest šīs zivis tālu prom no ierastajām dzīvesvietām. Šajā sakarā nav izslēgta šo indīgo zivju iekļūšana rūpnieciskās nozvejas rīkos - traļos un peldošajos vai driftertiklos.

dzīvnieki ar indīgu gaļu

Šiem dzīvniekiem pieskaitāmi dažu zivju dzimtu pārstāvji un virkne molusku vai gliemju. Dažreiz jūras bruņurupuču lietošana uzturā beidzas ar saindēšanos. Indīgās vielas aku- mulējas dažādos orgānos un audos, to uzkrāšanos nosaka konkrētā indivīda eksistences apstākļi: indīgu vielu uzņemšana ar barību un vairošanās perioda (nārsta) izraisītas specifiskas izmaiņas vielmaiņā. Šo jūras dzīvnieku indiguma intensitātei ir sezonāls raksturs, tie ir bīstami tikai noteiktos periodos.

Globālos mērogos jūras zivju indīguma problēma skāra amerikāņu karaspēku no 1941. līdz 1945. gadam Klusā okeāna reģionā. Neritmisko pārtikas piegāžu dēļ amerikāņu kareivji bija spiesti ķerties pie vietējo resursu, tostarp arī jūras zivju lietošanas uzturā. Izpaliekot attiecīgai instruktāžai un kompetentu speciālistu konsultācijām, atsevišķos reģionos bija vērojamas masveida saindēšanās, lietojot pārtikā nepazīstamas jūras zivis. Laiku pa laikam dažādās Pasaules okeāna daļās vērojami masveida saindēšanās gadījumi ar dažu sugu zivīm un gliemjiem, kuri parasti ir pilnīgi nekaitīgi.

Triju dzimtu - adatvēderu (Tetraodontidae), ežzivju (Diodontidae) un mēnesszivju (Molidae) pārstāvji, kopskaitā apmēram 50 sugu zivis spēj uzkrāt savā organismā ļoti bīstamu indi - tetrodotoksīnu (tetraodotoksīnu). Cilvēkam nāvējošā šis indes deva ir 8 mikrogrami uz vienu dzīvsvara kilogramu. Visas šīs zivis ir Pasaules okeāna subtropu un tropu ūdeņu apdzīvotājas.

ADATVĒDERI, FUGU un SUŅUZIVIS - šīs ir pazīstamākās adatvēderu dzimtas ģintis, kas apvieno apmēram 30 sugas. Šo zivju ķermeņa garums parasti ir 30-40 cm, retos gadījumos - 70 cm. Ķermeni klāj nelieli dzeloņi, kas miera stāvoklī ir-tam cieši piekļauti. Šīm zivīm nav krūšu * spuru, kustības tiek realizētas ar muguras un anālo spuru palīdzību. Astes spura pilda stūres funkcijas. Šīs zivis var peldēt ari atpakaļvirzienā, šis faktors ievērojami palielina to manevrēšanas iespējas. Nelielajā mutē redzami četri kaltvei- da zobi, divi novietoti uz augšžokļa, divi - uz apakšžokļa. So zivju muguras krāsa ir tumša, sāni un vēders parasti ir gaišāki. Dažu sugu indivīdiem uz muguras un sāniem raksturīgi tārpveida un apaļi tumši brūni plankumi. Pateicoties gaisa maisa esamībai, briesmu brīžos šīs zivis spēj ierit gaisu un ūdeni. Izvilktas krastā, šīs zivis ierij gaisu un momentā pamatīgi piepūšas. Ielaižot šādu zivi atpakaļ ūdenī, tā var iegremdēties tikai pēc gaisa porcijas izlaišanas. Zem ūdens, ierijot pamatīgu ūdens daudzumu, šīs zivis aizsargā sevi no

daudzu plēsīgu zivju uzbrukuma. Adatvēderu izplatības areāls ir diezgan plašs, taču visbiežāk tie sastopami Dienvidāzijas, Dienvidaustrumāzijas, Centrālamerikas un Okeānijas salu piekrastēs. Šo zivju dzimumprodukti - ikri un pieņi, kā arī vēdera dobumu klājošās plēves, aknas un āda ir indīgi. Pēc īpašas sagatavošanas dažu sugu indivīdus var lietot uzturā. Ziņas par šo zivju gaļas indīguma intensitāti ir ļoti pretrunīgas. Domājams, ka visindīgākās tās ir nārsta laikā. Lietojot uzturā no šīm zivīm gatavotus ēdienus, Japānā 22 gadu laikā reģistrēti 3106 cilvēku saindēšanās gadījumi. Vidēji gada laikā nomirst apmēram 100 cilvēku. Piemēram, 1947. gadā pēc maltītes speciālā zivju restorānā nomira 470 gardēži. Tagad Japānā fugu gatavošana atļauta tikai īpašu fugu skolu absolventiem. Nepaveiksies tiem Austrumu eksotikas un asu izjūtu cienītājiem, kuri iegriezisies restorānā ar nediplomētu pavāru. Ne velti radusies japāņu paruna: «Ja gribi ēst fugu - vispirms uzraksti testamentu.» XVIII gs. slavenais angļu jūrasbraucējs Džeimss Kuks un viņa komandas biedri smagi saindējās, apēdot ceptas adatvēdera aknas.

EŽZIVJU dzimta (Diodontidae) apvieno 15 sugas. Dzelonīšiem un adatām klātā lodveida ķermeņa garums sasniedz 70 cm. Diodonu nelielajā mutē kopā saaugušie kaltveida zobi veido vienlaidus griezējplātni; žokļi nedaudz izvirzīti uz āru. Ežzivju krāsa parasti ir viendabīgi brūngana vai zaļgana. Ežzivis ir sastopamas Klusajā, Atlantijas un Indijas okeānā, tās ir mazkustīgas piekrastes ūdeņu zivis. Briesmu brīžos ežzivis ierij ūdeni, pārvēršoties dzeloņiem klātā «bumbā». Parastā ežzivs (Diodon hystrix) visindīgākā mēdz būt nārsta laikā, taču šo zivi pārtikā lieto daudz retāk nekā adatvēderu, tāpēc saindēšanās gadījumu ir ievērojami mazāk.

MENESSZIVS (Mola mola) garums var sasniegt 2,5-3 m, masa - 1410 kg. Mēnesszivs sāniski saplacinātā diskveida ķermeņa ādu sedz sīki kaulvielas izaugumi, ķermeņa pamatkrāsa ir zaļganzila. Mēnesszivs sastopama tropisko platuma grādu ūdeņu virsējā slānī. Parasti šīs zivis guļ ūdens virspusē, reizēm slinki pakustinot muguras un anālās trisstūrveida (ķīļveida) spuras. Mēnesszivis ir sliktas peldētājas, tās nespēj pretoties straumēm. Cilvēkam nespēj nodarit nekādu ļaunumu pat lieli mēnesszivs eksemplāri, tomēr Dienvidāfrikas piekrastes zvejnieki, uzskatot šo zivi par tuvojošās vētras un nelaimes priekšvēstnesi, steidzīgi dodas krastā. Mēnesszivs dzimumprodukti un aknas ir indīgas. Gaļa tiek uzskatīta par ēdamu, lai gan ir ziņas, kas liecina par tās sezonālo toksiskumu.

Tetraodotoksīna ietekmē mēle, pirkstu gali un dažreiz ari citas ķermeņa daļas zaudē savu jutīgumu. Saindēšanās pazīmes ir nelaba dūša, vemšana, sirdsdarbības, elpošanas un rīšanas funkcionālie traucējumi; rodoties sausuma sajūtai mutē, cilvēks izjūt ļoti lielas slāpes. Smagas saindēšanās gadījumos cilvēkam novērojamas ārkārtīgi spēcīgas, konvulsīvas sāpes gremošanas sistēmā; nāve var iestāties elpošanas centra paralīzes dēļ. Medicīniskās palīdzības sniegšanu apgrūtina tas apstāklis, ka nav efektīvas pretindes. Vieglākos gadījumos ārstēšana aprobežojas ar pacienta vemšanas refleksa mākslīgu radīšanu, kuņģa skalošanu, sirdsdarbības un elpošanas stimulēšanu. Smagas saindēšanās gadījumos nepieciešama cietušā steidzama hospitalizācija.

Ne mazums indīgu zivju ir citās zivju dzimtās.

KOFERZIVJU dzimtā (Ostraciidae) ir 20 sugu. Šo zivju ķermeņa garums sasniedz 50 cm, tām nav attīstīta vēdera spura. Koferzivju ķermeņa krāsa parasti ir dzeltenīga vai olivzaļgana. Šo zivju ķermenis atgādina nelielu kasti, zem ādas ir kaula bruņas, kurām šķērsgriezumā var būt trīsstūra, četrstūra vai piecstūra forma. Koferzivīm kustīga ir tikai aste, tās peld diezgan vāji. Straumes dzītas, tās ir konstatētas atklātā jūrā tālu no krasta. Taču koferzivju ierastā dzīvesvieta ir tropu joslas piekrastes ūdeņi. Pieaugušu koferzivju ādas gļotas un daži iekšējie orgāni ir indīgi. Neskatoties uz šo faktu, Klusā okeāna un Antiļu salu iedzīvotāji bieži zvejo šīs zivis un ceptā veidā lieto uzturā. Dažu sugu koferzivis nav ieteicams turēt akvārijos, jo eksperimentāli pierādīta to spēja izdalīt toksīnus, kas nogalina pārējās zivis.

MUGURDZELKNEŅU jeb BALISTU dzimtā (Balistidae) zināmas vairāk nekā 30 sugas. Balistu ķermeņa garums var sasniegt 50 cm, tas ir no sāniem saplacināts. Ķermeni klāj izturīgas bruņas, ko veido lielas kaula zvīņas. Mugurdzel- kneņiem raksturīga koniskas formas galva, augstu novietotas acis, neliela mute un spēcīgi, uz āru izvirzīti zobi. Balistu mugura parasti ir gaiši zilā krāsā, vēders un sāni - iesarkani vai dzeltenīgi. Šo zivju pirmā muguras spura sastāv no trīs dzeloņiem; priekšējais no tiem ir sevišķi garš dzelknis, kas miera stāvoklī piekļaujas mugurai un tiek izsliets briesmu un aizstāvēšanās gadījumā. Šīs zivis galvenokārt apdzīvo tropisko jūru piekrastes zonas. Dažu sugu gaļa, dzimum- produkti (pieņi un ikri) un aknas ir indīgas.

Dažu MURĒNU gaļa ir indīga, citu sugu gaļa dažos reģionos tiek uzskatīta par īstu delikatesi. Ir pierādīta murēnu asins seruma augstā toksicitāte.

Arī dažu HAIZIVJU sugu (āmurhaizivs, melnās dzeloņ- haizivs un polārās haizivs) gaļas lietošana uzturā var beigties ar saindēšanos. Par īpaši indīgām tiek uzskatītas aknas, to izmantošana pārtikas vajadzībām nebūtu ieteicama. Polārās haizivs (Somniosus microcephalus) gaļa svaigā veidā var radīt smagu saindēšanos, turpretī pēc zināmas izturēšanas tā kļūst pilnīgi nekaitīga un ēšanai derīga.

BARAKUDAS jeb JŪRAS LĪDAKAS ir visai iecienīts rūpnieciskās zvejas objekts, tomēr dažu sugu gaļa ir sezonāli indīga; īpaši toksiskas ir aknas, ikri un pieņi.

«SIGVATERA» TIPA MASU SAINDĒŠANĀS. Acīmredzot termins «sigvater» vai «siguater» radies krietni sen Centrālamerikā. Šīs saindēšanās sākumposmam raksturīga nieze lūpu, mēles un kakla apvidū, vēlāk šīs cilvēka ķermeņa daļas notirpst un kļūst stīvas. «Sigvatera» saindēšanās simptomi ir nelaba dūša, vemšana, galvassāpes, spazmas kuņģa apvidū, caureja, sāpes locītavās, bezmiegs, reizēm - īslaicīgi redzes traucējumi (paaugstināts jutīgums pret gaismu, izšķiršanas spējas pavājināšanās) un ačgārns ādas jutīgums (karsts šķiet auksts un otrādi). Vēlāk saindēšanās klīnisko ainu papildina ādas izsitumi, spēcīga ādas lobīšanās plaukstu un kāju pēdu apvidū, reizēm var noiet nagi. Smagos gadījumos novērojami kustību koordinācijas traucējumi, dažādu muskuļu grupu paralīze un vispārējie krampji. Mirstība no šīs saindēšanās sasniedz 7%, izveseļošanās parasti noris ļoti lēni.

«Sigvatera» tipa saindēšanos var radīt apmēram 300 sugu zivis, kuras dzīvo tropu joslas ūdeņos. Šim saindēšanās veidam parasti ir lokāls vai sezonāls raksturs, jo citos apgabalos vai citā gadalaikā šīs pašas zivis izrādās pilnīgi nekaitīgas cilvēkam.

No 1955. līdz 1956. gadam dažos Klusā un Indijas okeāna rajonos (pie Japānas un Filipīnu krastiem) konstatēja cilvēku masveida saindēšanos ar zivīm un astoņkājiem. Šādi gadījumi tika reģistrēti ari dažos Klusā okeāna koraļļu izcelsmes atolos. Pēc japāņu zinātnieku domām, daudzas no Mikronēzijas arhipelāgā un Maršalu salu reģionā sastopamām zivīm ir nāvējoši bīstamas lietošanai uzturā. Ievērojamais amerikāņu zinātnieks B. Halsteds uzskata, ka indes akumulēšanās zivīs notiek visā barības uzņemšanas ķēdītē - sīkās augēdājzivis uzņem toksīnus barošanās laikā, savukārt šīs sīkās zivis ir lielo, plēsīgo zivju medību objekti. Ķēdes pēdējais posms, protams, ir cilvēks. Atsevišķi izdalāmi saindēšanās gadījumi, ko izraisījusi bojātu zivju lietošana uzturā. Augstās ūdens un gaisa temperatūras dēļ sevišķi aktuāla šī problēma ir tropu apgabalos. Šajos reģionos daudzreiz tiek reģistrēti smagi saindēšanās gadījumi ar rūpnieciski nozīmīgām asarveidīgo kārtas zivīm - tunčiem, pelamīdām (bonito) un makrelēm vai skumbrijām. Nesvaigu zivju izraisītās saindēšanās klīniskās pazīmes reizēm atgādina alerģiska rakstura slimības norisi. Drīz pēc bojātu zivju ieēšanas sākas spēcīgas galvassāpes, nelaba dūša, sausums mutē un asas, griezīgas vēdersāpes. Vēlāk cilvēka ķermeņa dažādās vietās parādās sarkanīgas svītras un plankumi, jūtama stipra nieze.

jūras dzīvnieki, kas ievada indi ar speciālu pielāgojumu palīdzību

ZARNDOBUMAIŅU tipam pieder apmēram 9000 primitīvu daudzšūnu dzīvnieku sugu. Zarndobumaiņu dzives vide ir ūdens un vairumā gadījumu - jūra. Daļa no tiem ir brīvi peldoši (medūzas), citi - sēdoši, pie jūras dibena piestiprinājušies (polipi). Daudziem zarndobu- maiņiem abas šīs formas ir vienas un tās pašas sugas dažādas attīstības stadijas. Medūzas pārsvarā ir vieninieki, taču polipi vairumā gadījumu veido kolonijas.

Daudzu zarndobumaiņu raksturīga ķermeņa iezīme ir dzeļšūnas vai nematocistas. Uz dzeļšūnu ārējās virsmas atrodas smalka maņu vica - knidocils. Kad ienaidnieks vai laupījums pieskaras šai vicai, dzeļkapsula izmet ārā dzeļ- pavedienu, kurš kā bulta šaujas uz priekšu. Ddzīgi harpūnai, dzeļpavediens pārklāts ar atpakaļ vērstiem dzelksnīšiem. Dzeļpavedienu iekšienē stiepjas indes izvadkanāls, caur kuru inde tiek ievadīta upuri. Dzeļpavedienu dūrieni ir indīgi, tie var paralizēt sīkus dzīvniekus. Cilvēkam bīstamie zarndobumaiņi ir hidrozoju, scifozoju un koraļļu klašu atsevišķi pārstāvji. Vairums indīgo zarndobumaiņu sastopami tropu un subtropu joslā - starp 40° ziemeļu platuma un 40° dienvidu platuma paralēlēm.

HIDROZOJU polipi ir ļoti krāšņi, veidojot augu zariem un putnu spalvām līdzīgus veidojumus. Daudziem hidropo- lipiem raksturīgi spilgti aveņkrāsas, iesārti un sarkani toņi. Šo koloniju lielums bieži vien nepārsniedz dažus centimetrus, tās bārkstveidā pārklāj zemūdens pāļus, akmeņus un ūdenszāles. Hidrozoju kolonijas sastopamas visu okeānu tropiskajos ūdeņos, arī uz koraļļu rifiem. Lielā dziļumā var novērot kokveidīgas kolonijas cilvēka augumā.

Starp 2700 hidrozoju klases sugām tikai dažas ir bīstamas cilvēkam. Visai bīstams ir Klusā un Indijas okeāna tropu joslā, kā ari Kārību jūrā sastopamais Hydrocorallia apakškār- tas pārstāvis Millepora alcicornis. Šie hidropolipi veido kokveidīgas formas masīvu kaļķa skeletu, atgādinot dažus koraļļus. Šie neparasti skaistie zari bieži piesaista eksotisku suvenīru cienītājus, taču saskare ar šiem veidojumiem var izraisīt asas, dedzinošas sāpes, ko papildina lokāli iekaisuma procesi, reizēm - organisma vispārēja saindēšanās.

Klusā okeāna ziemeļdaļā sastopamā indīgā hidropolipa Pennaria tiarella kolonijas, šūpojoties zemūdens straumju ietekmē, atgādina vējā noliekušās papardes. Šajā Klusā okeāna daļā izplatīta ir indīgā sarsija (Sarsia tubulosa) un halēciums (Halecium beani). Dažas brīvi peldošās formas - hidromedūzas arī ir bīstamas cilvēkam. Japānas jūras, Krievijas Piejūras novada, Sahalīnas salas dienviddaļas un Kuriļu salu piekrastē sastopama nelielā, ļoti indīgā krustmedūza (Gonionemus vertens). Krustmedūza neveido kolonijas, tās zvanveida ķermeņa diametrs ir 25 mm, tā malās novietoti ap 80 taustekļi, katrs no tiem apgādāts ar īpašu, nelielu piesūcekni. «Zvana» centrā redzams uz āru izvirzīts snuķītis ar četrām bārkstveida lūpām. «Zvana» iekšpusē stiepjas četri radiālie kanāli, tiem blakus novietoti tumšas krāsas dzi- mumdziedzeri. Pateicoties zvanveida ķermeņa caurspīdīgumam, šie tumšie veidojumi formas ziņā atgādina tumšu krustu. Šī īpatnība izcelta kā galvenā, veidojot šīs hidromedūzas nosaukumu. Piejūras novada piekrastē krustmedūzas sastopamas no jūnija vidus līdz septembrim, parasti tās uzturas jūraszāļu - zosteru saaudzēs. Spēcīgu lietavu periodos piekrastes sāļais ūdens tiek krietni atšķaidīts ar saldūdeni. Samazinoties ūdens sāļuma pakāpei, vērojama krust- medūzu masveida bojāeja. Sausos gados krustmedūzas sastopamas ļoti bieži. Krustmedūzas nav brīvi peldošas, parasti tās piestiprinās dažādiem zemūdens augiem. Cilvēkam pieskaroties šai hidromedūzai, tā cenšas ar piesūcekņu palīdzību fiksēties uz ādas, radot stiprus «apdegumus» un izraisot vispārēju organisma reakciju.

Klusā okeāna tropu joslā ir sastopamas sīkas un bīstamas Gonionemus un Olindioides ģinšu pārstāves.

Cilvēkam visbīstamākās ir sifonoforu apakšklases brīvi peldoši. koloniāli jūras zarndobumaiņi - fizālijas. Fizāliju lielais pneimatofors 0klz 30 cm garš) pildīts ar gāzi, kas pēc sastāva tuva gaisam. Pneimatofors ir savdabīgs hidrostatisks aparāts, kas ļauj sifonoforām mainīt īpatnējo svaru; ja šis pūslis ir piepildīts ar gāzi, dzīvnieks peld ūdens virspusē. Spēcīgas viļņošanās laikā, pneimatofora sienām saraujoties, gāze tiek no tā izspiesta un dzīvnieks var iegremdēties dažādos dziļumos. Dažām fizāliju sugām pneimatofors rēgojas laukā no ūdens un, funkcionējot kā bura, palīdz pasīvi dreifēt ūdens virsējā slānī. Uz leju no pneimatofora atiet kāts, pie kura piestiprinās daži simti pārējo kolonijas īpatņu, kas ir atšķirīgi uzbūves un veikto funkciju ziņā. Fizāliju taustekļi apgādāti ar spēcīgām dzeļkap- sulu baterijām, to garums var sasniegt pat 30 m, tie saplūst ar jūras ūdens krāsu un ir ļoti grūti pamanāmi.

Viena no visizplatitākajām fizāliju sugām ir portugāļu kuģītis (Physalia physalis), kas sastopams Atlantijas okeāna tropu joslā un Vidusjūrā. Tam radniecīgās sugas mīt Havaju salās un Japānas dienvidpiekrastē. Savu nosaukumu šī fizā- lija ieguvusi, pateicoties «peldpūšļa» spilgtajām krāsām, kas atgādina senu portugāļu kuģu buru krāsas. Šis 30 cm garais pneimatofors mēdz būt ļoti krāšņs, saulē laistoties gaiši zilos, violetos un purpura toņos. Tas ir nedaudz deformēts; pateicoties šim pielāgojumam, portugāļu kuģītis var dreifēt, atrodoties dažādos leņķos attiecībā pret straumi vai vēju.

Dažreiz piekrastes ūdeņos vērojama fizāliju masveida invāzija; šajā periodā cilvēki biežāk cieš no šo jūras dzīvnieku dzeļkapsulām. Dažreiz peldētāji, uzskatot fizāliju pneimatoforu par ūdenī peldošu krāsainu cepuri vai bumbu un cenšoties to satvert, tikuši «apdedzināti» ar fizālijas dzeļkapsulu indi.

SCIFOMEDŪZU jeb ĪSTO MEDŪZU klase aptver 200 sugu. Scifomedūzas ir ievērojami lielākas un uzbūves ziņā sarežģītākas par hidromedūzām. Cilvēka saskaršanās ar sci- fomedūzu taustekļiem vairumā gadījumu rada vāju ādas kairinājumu, taču dažas sugas ir visai bīstamas cilvēkam, īpaši daudz šo bīstamu sugu ir KUBMEDŪZU kārtā. Kubmedūzu četrstūrainā, nedaudz noapaļotā ķermeņa apakšējos stūros sākas četri malas ķermenīši jeb ropāliji un četri zaroti taustekļi. Cilvēkam visbīstamākā ir t.s. «jūras lapsene» (Chironex fleckeri) un hidropsalmuss (Chiropsal- mus quadrigatus). Šīs salīdzinoši nelielās (to diametrs nepārsniedz 20 cm) un caurspīdīgās kubmedūzas ūdenī ir ļoti grūti pamanīt, kas ievērojami palielina saskares iespējamību. «Jūras lapsenes» un hiropsalmusi sastopami Klusā okeāna un Indijas okeāna tropu zonā, īpaši daudz to ir Ziemeļaustrālijas, Filipīnu un Indonēzijas salu piekrastēs. Šo kubmedūzu dzeļkapsulu toksīni var izraisīt cilvēkam smagus, retos gadījumos - nāvējošus «apdegumus».

DISKMEDŪZU kārtā cilvēkam visbīstamākās ir cianeju ģints (Cyanea) lielie pārstāvji, kuru zvanveida ķermeņa diametrs var sasniegt 2,5 m, bet taustekļu garums 10-15 m. Cianejas ir sastopamas visos okeānos no polārajiem apgabaliem līdz pat siltajiem tropu ūdeņiem. Ziemeļu cianejas (Cyanea capillata) izplatības areāls aptver Klusā okeāna un Altantijas okeāna ziemeļu ūdeņus. Šai sugai raksturīgi plati mutes lēveri un daudzveidīgs krāsojums. Retos gadījumos šī cianeja iepeld ari Baltijas jūrā.

lielos dziļumos ūdenslīdēji var sastapt nelielas, indīgas VAINAGMEDIJZU kārtas pārstāves, kuru ķermenis atgādina 15-20 cm platu un 15 cm augstu uzpirksteni. Daudzām vainagmedūzām, piemēram. Klusajā okeānā sastopamai Linuche unguiculta raksturīgi gaiši zili, oranži un citi spilgtu krāsu toņi. Vainagmedūzas peld, griežoties ap savu asi. Dažas vainagmedūzu sugas piestiprinās pie dažādiem zemūdens priekšmetiem, sūkļiem un citiem jūras dzīvniekiem. Dažreiz dziļūdens medūzas mēdz parādīties ūdens virspusē; šādas masveida vertikālās migrācijas novērojamas Atlantijas okeāna tropu joslas ūdeņu virsējā slānī. Dažreiz iekļūstot zvejnieku tīklos, vainagmedūzas izraisījušas smagus ādas bojājumus.

Mazāk bīstamas ir šādas scifomedūzu sugas:

AUSAINĀ AURĒLIJA (Aurelia aurita) dzīvo abu pusložu tropu un mērenās joslas jūrās, tā sastopama ari arktiskajos apgabalos. Ausainā aurēlija bieži sastopama Baltijas, Barenca, Azovas, Japāņu un Beringa jūrā. Zilganā vai iesarkanā aurēli- jas lietussargveida ķermeņa diametrs var sasniegt 40 cm. Šī apaļā un caurspīdīgā «lietussarga» vidusdaļā redzami pakav- veida dzimumdziedzeri, bet apakšpusē novietoti četri mutes lēveri, kas formas ziņā atgādina ēzeļa ausis; pateicoties šai līdzībai, šī medūza ieguvusi savu nosaukumu.

SAKŅMUTES MEDŪZAS (Rhizostoma) ir silto ūdeņu iemītnieces. Melnajā jūrā un Azovas jūrā sastopama šīs kārtas pārstāve Rhizostoma pulmo. Šīs medūzas bālganā lietussargveida ķermeņa diametrs ir 60 cm, gar spilgti gaišzilo vai violeto ķermeņa malu nav izvietoti taustekļi. Laupījuma satveršanas funkciju pilda mutes lēveri, kas brivi karājas ķermeņa apakšējā daļā. Mutes lēveri ir saauguši kopā ar sānu malām, to galos novietoti sakņveida izaugumi. Šī raksturīgā pazīme devusi nosaukumu visai kārtai. Šī sakņmutes medūza var aktīvi peldēt, pateicoties lietussargveida ķermeņa regulārām kontrakcijām, tā spējīga mainīt kustības virzienu gan horizontālā, gan vertikālā plaknē. Saskare ar dažām sakņmutes medūzām cilvēkam var izraisīt smagus ādas bojājumus un dažu iekšējo orgānu funkcijas traucējumus.

Kubmedūzu kārtas Carybdela ģints pārstāvēm raksturīgs augsts, četrstūrains ķermenis ar četriem vienkāršiem, resniem taustekļiem. Klusā, Indijas un Atlantijas okeāna tropu un subtropu ūdeņos plaši izplatīta suga Carybdela alata. Klusajā okeānā no Austrālijas piekrastes līdz Sahalīnai sastopama suga C. rastoni.

DAKTIIX)MĒTRAI (Dactylometra quinquecirrha) raksturīgs pussfēras formas lietussargveida ķermenis ar daudziem taustekļiem, tā diametrs parasti ir 25 cm. Dak- tilometras mutes lēveri ir ļoti gari ar nedaudz sašaurinātiem galiem. Šīs scifomedūzas ķermeņa krāsa variē no dzeltenas līdz ceriņvioletai vai brūnganai. Daktilometra sastopama

Indijas, Klusā un Atlantijas okeāna tropu un subtropu joslā, tā dzīvo krasta tuvumā, ūdens virsējā slānī.

Cilvēka saskare ar minētajām scifomedūzām var radīt dedzinošas sajūtas un niezi, kā arī lokālus ādas iekaisumus. Šajos gadījumos vispārējas saindēšanās pazīmes parasti nav novērojamas. Nenoliedzami, visbīstamākā no šīm scifomedūzām ir daktilometra.

Ari KORAĻĻU POLIPU vidū ir cilvēkam bīstamas sugas: lielie polipi vieninieki - aktīnijas - un polipu koloniālās formas - madreporkoraļļi.

AKTlNIJA ir plaši izplatīta Atlantijas okeāna austrumdaļā, Vidusjūrā un Melnajā jūrā. Aktīnijas ķermeņa garums ir 7 cm, tās krāsa ir sarkana, retāk - tumši dzeltena vai zaļgana. Aktīnija dzīvo nelielā dziļumā, ar muskuļotās pēdas palīdzību piestiprinoties dažādiem zemūdens priekšmetiem. Pretēji koloniālām formām aktīnijas spēj lēni rāpot Lielās aktīnijas - bezskeleta polipi - ir plēsīgas, laupījums tiek satverts ar taustekļiem, kuri izšauj dzeļpavediena lādiņu un paralizē upuri.

JŪRAS ANEMONES ir sešstaru koraļļu apakšklases Hexacorallia ģints. Šīs ģints pārstāvji kolonijas neveido, pēc izskata atgādina aktīnijas, garie taustekļi atgādina krizantēmu ziedus. Tās ir sastopamas Atlantijas okeāna austrumdaļā un Vidusjūrā. Dažas aktīnijas (ģinšu Adamsia un Sagartia pārstāves) dzīvo simbiozē ar vientuļniekvēžiem. Vēzis šīm sugām noder par transportlīdzekli, savukārt ar dzeļkap- sulām bruņotā aktīnija pasargā vēzi no plēsēju uzbrukuma. Adamsijas un zagartijas sastopamas Atlantijas okeāna austrumdaļā un Vidusjūrā.

MADREPORKORAĻĻI ir galvenie rifus veidojošie koraļļi Atlantijas, Indijas un Klusā okeāna tropiskajā daļā. Šie koraļļi dzīvo seklos ūdeņos (līdz 50 m dziļumam), kur tā temperatūra visu sezonu nenoslid zemāk par +20,5° C. Cilvēkam visbīstamākie ir Acropora ģints koraļļi, kuri ir ļoti lieli - to diametrs ir 2 m, atsevišķo zaru garums sasniedz 4 m. Šo madreporkoraļļu toksīni var radīt cilvēkam īslaicīgu darbaspēju zudumu.

gliemji jeb moluski

Atsevišķas gliemežu (vēderkāju) un galvkāju klases sugas ir aktīvi indīgas. Cilvēkam bīstami ir vēderkāju klases Conus ģints pārstāvji; šī ģints apvieno vairāk nekā 400 sugu. Konusgliemeži sastopami Sarkanajā jūrā, Indijas un Klusā okeāna tropu joslā no Polinēzijas līdz Āfrikas austrumu piekrastei. Tie mitinās koraļļu rifu tuvumā, piekrastes sēkļos un lagūnās. Šo gliemežu forma ir gandrīz ideāli koniska, to garums nepārsniedz 15-20 cm. Lielākai daļai konusgliemežu čaulu raksturīgi skaisti krāsu toņi un daudzveidīgi raksti. Šī iemesla dēļ konusgliemeži piesaista gliemežu vācēju uzmanību, tos augstu vērtē gliemežu kolekcionāri. Konusgliemežiem ir spēcīgi attīstīts indes dziedzeris, kura atvere ir pie snuķa pamatnes. Snuķis tiek izvirzīts uz āru čaulas šaurākajā daļā, tā galā ir indeszobs, ar kura palīdzību diezgan viegli tiek pārdurta cilvēka āda. Snuķa iekšpusē esošais kanāls nodrošina indes iekļūšanu brūcē. Konusgliemežu dzēliens var cilvēkam radīt nopietnu ādas iekaisumu. Dažām šo gliemežu indes sastāvā ietilpstošām bioloģiski aktīvām proteīnveida vielām ir neirotoksiska iedarbība, kas var izraisīt cilvēka perifērās nervu sistēmas vieglus bojājumus.

GALVKĀJU GLIEMJIEM nav čaulas, tie spējīgi ātri peldēt, līdzīgi raķešdzinēja principam, ritmiski izgrūžot ūdeni no mantijas dobuma caur speciālas piltuves priekšējo atveri. Galvkāju peldēšana notiek grūdienveidīgi ar pakaļējo galu uz priekšu. Augstākajiem galvkājiem raksturīgas labi attīstītas, sarežģītas uzbūves acis. Galvkāju muti ieskauj astoņi vai desmit taustekļi ar diskveida piesūcekņiem galos. Taustekļu vainaga centrā esošā mute pāriet muskuļotā rīklē, kurā barība tiek smalcināta ar divu āķveidā saliektu raga žokļu palīdzību. Šie veidojumi atgādina papagaiļa knābi. Galvkāju gliemji ir tipiski siltu jūru iemītnieki, kaut gan dažas sugas sastopamas arī Ziemeļu Ledus okeānā.

Cilvēkam bīstami var izrādīties lielie kalmāri un astoņkāji. Milzu kalmāru (ģints Architeuthis) totālais garums sasniedz 18 m, šādu eksemplāru taustekļu garums ir 10 m. Šie milzeņi spēj peldēt ar 55 km/h lielu ātrumu. Kalmāri barojas galvenokārt ar zivīm. Uzbrūkot laupījumam, kalmāri to satver ar divu garo tvērējtaustekļu palīdzību, to paresninātajos galos ir piesūcekņi. Ar pārējo astoņu taustekļu līdzdalību laupījums tiek pievilkts pie mutes, kur sākas tā sasmalcināšana.

Zināmi daži (ticami!) kalmāru uzbrukuma gadījumi cilvēkiem, kuriem kalmāru piesūcekņi kontakta vietās radīja sāpīgas, ilgi nedzīstošas čūlas. Par laimi, iespēja sastapt milzu kalmāru ir visai niecīga, jo tie dzīvo lielā dziļumā tālu no krasta un reti uzpeld ūdens virsējos slāņos. Lielā skaitā kalmāri sastopami okeānu siltajos sektoros, it sevišķi Klusā okeāna ziemeļdaļā, silto un auksto straumju robežzonā.

Astoņkāji pārsvarā ir bentiski maisveida formas jūras dzīvnieki. Tie parasti uzturas nelielā dziļumā netālu no krasta. Dažas astoņkāju sugas sastopamas pat 8000 m dziļumā. Lielu astoņkāju izplesto taustekļu garums reizēm var sasniegt 5-8 m. Šādi eksemplāri ir potenciāli bīstami cilvēkiem, jo spējīgi noturēt vai pavilkt cilvēku zem ūdens. Oficiāli fiksēti lielu astoņkāju mēģinājumi sagrābt seklā ūdenī iebridušus cilvēkus aiz kājas. Tikai zināmas fiziskas piepūles rezultātā cilvēkiem izdevies atbrīvoties no šo galvkāju tvēriena. Lielie astoņkāji ir ļoti piesardzīgi, cilvēka tuvošanās reizēs tie parasti cenšas veikli nozust. Šos astoņkāju uzbrukumus nereti provocē paši cilvēki. Kad ūdenslīdējs mēģina astoņkāji dabūt laukā no slēptuves, tas bieži vien cenšas piesūkties akvalangista gumijas hidrotēr- pam, tiesa gan, neradot nekādus ievainojumus vai traumas.

Astoņkāju ļoti asie āķveida žokļi ir draudīgs ierocis, kas cilvēkam var radīt daudz reālākas briesmas. Dažu sugu astoņkāji koduma brūcē ievada siekalu dziedzera indīgo sekrētu. Indes toksiskuma ziņā visbīstamākais ir Austrālijas un Indijas piekrastē sastopamais, izmēru ziņā vissīkākais astoņkājis, kuru iespējams novietot uz pieauguša cilvēka plaukstas. To, protams, nebūtu ieteicams darīt, jo koduma izraisītās sāpes līdzinās skorpiona dzēlienam, koduma vietas uztūkums, galvas reiboņi un vispārējs vājums var ilgt vairākas nedēļas. Taisnības labad jāatzīmē, ka astoņkāji šo indīgo ieroci izmanto diezgan reti un visai negribīgi.

ADATĀDAINI

Adatādaiņi ir bentiski jūras dzīvnieki, kuriem raksturīga radiāla, parasti piec staraini simetriska ķermeņa uzbūve. Adatādaiņu zemādas saistaudu slānī attīstās no kaļķa plātnītēm veidots skelets. Šo jūras iemītnieku nosaukums radies, pateicoties dažādu dzelkņu, adatu un īpašu tvērējpielāgojumu - pedicelāriju (kopā savienotu īso kaļķa adatu) esamībai uz ķermeņa virsmas. Adatādaiņu tips apvieno apmēram 6000 sugu, šie jūras dzīvnieki sastopami visās jūrās un okeānos, no piekrastes līdz pat lieliem dziļumiem, izņemot reģionus ar zemu ūdens sāļuma pakāpi.

Apmēram 80 jūras ežu, jūras zvaigžņu un ofiūru (čūskas- tu) sugas var būt bīstamas cilvēkam. Visbīstamākie ir mazkustīgie jūras eži, visbiežāk tie sastopami viļņu un straumju aizsargātos, smilšainas gultnes iecirkņos, zemūdens alās un klinšu spraucās, starp koraļļiem.

JURAS EŽU lielākai daļai cietās kaļķa adatas ir salīdzinoši īsas, tām ir neasi gali, un parasti tās nav indīgas. Taču ari neindīgo sugu adatu dūrienu brūces var būt visai sāpi- gas, bet, ja tajās paliek adatu atlūzas, tās ilgi nesadzist. Visbīstamākie ir silto, tropisko ūdeņu jūras eži (ģ. Asthe- nosoma), kuru asās adatas mēdz būt 30 cm garas, vairākas reizes pārsniedzot dzīvnieka ķermeņa diametru. Daļa adatu ir indīgas; tās ir saistītas ar speciāliem indes dziedzeriem. Adatu iekšpusē ir dobumi, kas pildīti ar indes dziedzeru sekretoro šūnu izdalīto violetas vai sarkanīgas krāsas šķidrumu. Trauslo adatu galos ir sīki robiņi. Dziļi ieurbjoties miesā, tās parasti nolūst; tā rezultātā toksīni izplūst audos. Daži jūras eži var ievadīt indi ar pedicelāriju palīdzību. Pedicelārijas būtībā ir par tvērējknaiblēm pārveidotas adatas, kas pilda aizsardzības funkcijas un piedalās dažādu starp adatām iesprūdušu daļiņu (ekskrementu) sasmalcināšanā un notīrišanā Pedicelārija sastāv no kāta, knaibļu zariem un konusveida galviņas, kura ir 2-3 mm liela. Pedicelārijas kopējais garums var pārsniegt 10 mm. Aizsargpedicelārijas apgādātas ar sešiem indes dziedzeriem. Saskaroties ar laupījumu vai cilvēka ādu, garās adatas pašķiras, pedicelāriju asie gali caurdur ādu, un inde tiek ievadīta upura brūcē.

Indīgie jūras eži plaši izplatīti Indijas, Klusā un Atlantijas okeāna subtropu ūdeņos. Sevišķi bieži savainošanās gadījumi konstatēti Klusā okeāna rietumdaļas salu piekrastēs. Klusā un Indijas okeāna koraļļu rifu zonas seklajos ūdeņos bieži sastopami daudzi garadataino melno jūras ežu sugu pārstāvji. Dažām sugām raksturīgas ļoti skaistas ķermeņa krāsas. Melno jūras ežu adatas ir kustīgas, ādā novietotās jutīgās nervu šūnas momentā reaģē uz kairinājumu. Uzbrucēja vai miera traucētāja (cilvēka) ēnai nejauši nokrītot jūras eža atrašanās vietā, dzīvnieka adatas nekavējoties tiek pavērstas kairinājuma virzienā. Šādos gadījumos jūras ezis bieži vien saliek kopā vairākas adatas, veidojot visai draudīgu pīķi.

Indijas un Klusā okeāna litorāles ūdeņos, reģionā no Sarkanās jūras un Āfrikas austrumpiekrastes līdz Japānai, Austrālijai un Fidži salām plaši izplatīta ir jūras ežu suga Toxopneustes pileolus. Šī jūras eža īsās adatas parasti ir zaļas, to gali ir balti vai sarkani. Galvenais šīs sugas ierocis ir daudzās pedicelārijas, kuru indes dziedzeri producē bālganu sekrētu, kas ir ārkārtīgi bistams dzīvniekiem un cilvēkiem.

Lielākā daļa JŪRAS ZVAIGŽŅU un OFIŪRU nav bīstamas cilvekiem. Salīdzinājumā ar jūras zvaigznēm ofiūru jeb čūskastu stari ir daudz garāki un tievāki. Izņēmums ir liela izmēra Acanthaster ģints jūras zvaigzne, kuras staru garums sasniedz 18-21 cm. Šīs ģints pārstāvju ķermeņa mugurpusi klāj simtiem asu un indīgu (2-3 cm garu) adatu, to gali atgādina šķēpu uzgaļus. Šīs lielās jūras zvaigznes, ko nereti dēvē par ērkšķu vainagiem, ir dzīvo koraļļu rifu iznicinātājas.

jūras čūskas

Jūras čūsku dzimtā apvienotas 55 sugas, kas pielāgojušās dzīvei jūras ūdenī. Ilgstošas konverģences rezultātā jūras čūsku ķermenis kļuvis līdzīgs zivīm, ļoti atgādinot zušus. Jūras čūsku ķermeni nesedz gļotains sekrēts. Visām jūras čūskām raksturīga proporcionāli neliela galva, kas slaidi pāriet ķermenī; tās virsmu sedz lielas ragvielas plāt- nītes. Dažādu jūras čūsku ķermeņa forma ir atšķirīga: dažām grupām ķermenis ir sāniski saplacināts visā garumā, savukārt citām raksturīga resna un masīva ķermeņa pakaļējā daļa, kas laupījuma satveršanas brīdī pilda atbalsta funkcijas. Atšķirībā no sauszemes čūskām vairumam jūras čūsku vēdera vairodziņu lielums neatšķiras no pārējo ķermeņa daļu seguma izmēriem.

Jūras čūsku ķermeņa krāsojums ir ļoti daudzveidīgs. Lielākai sugu daļai ķermeņa priekšgalā raksturīgas šķērs- svītras vai plankumi, retāk novērojamas gareniskas svītras. Līdzīgi daudziem ūdens dzīvniekiem, jūras čūsku vēders ir gaišā krāsā. Parasti jūras čūsku garums nepārsniedz 1 m, taču atsevišķu eksemplāru garums var sasniegt 2,5 m, šo indivīdu resnums ir 8 - 10 cm. Jūras čūskām indeszobi ir krietni mazāki nekā indīgajām sauszemes čūskām.

Indes toksiskuma ziņā daudzas jūras čūskas ievērojami pārspēj indīgākās sauszemes čūskas. Jūras čūsku indei ir neirotoksiska iedarbība, tās toksicitāti un iedarbības ātrumu nosaka daudzu jūras dzīvnieku un zivju augstā rezistence pret dažādām indēm. Vājas un lēniedarbīgas indes lietošanas gadījumā laupījums acumirklī netiek paralizēts, līdz ar to tam tiek dota iespēja patverties grūti pieejamās vietās starp koraļļu rifiem vai ūdensaugiem.

Indīgā sekrēta producēšana jūras čūsku indes dziedzeros noris daudz lēnāk nekā sauszemes čūskām. Indes krājuma pilnīgai atjaunošanai ir nepieciešamas vairākas diennaktis, tāpēc saindēšanās smaguma pakāpe ir atkarīga no iepriekšējā koduma izdarīšanas laika.

Vairums jūras čūsku nav agresīvas, tās reti kož pat tajos gadījumos, kad ar rokām tiek izlasītas no zvejnieku tīkliem. Protams, jūras čūsku vidū ir visai bīstamu sugu pārstāvji. Vairošanās periodā cilvēkam var uzbrukt vismiermīlīgākie indivīdi, pat bez īpašas provocēšanas, tāpēc noteiktā sezonas laikā ar jūras čūskām jārīkojas ļoti uzmanīgi. Daudzu jūras čūsku koduma sekas ir smaga saindēšanās, dažreiz nāve var iestāties 5-10 stundu laikā. Oficiālās statistikas dati liecina, ka letālu iznākumu rezultāts svārstās 1,5 - 1,7 % līmenī. Iespējams,, ka reāli tas ir ievērojami augstāks, jo ne vienmēr izdodas konstatēt ūdenī peldoša cilvēka nāves patieso cēloni.

Jūras čūskas sastopamas plašā apgabalā no Persijas līča, Āfrikas austrumu piekrastes līdz pat Japānai, Indonēzijai, Austrālijai un Samoa salām. Divkrāsu pelamīdas izplatības areāls aptver Indijas un Kluso okeānu, no Āfrikas austrum- piekrastes līdz Amerikas rietumdaļai. Aukstās jūrās jūras čūskas nav sastopamas.

Lielākā daļa jūras čūsku mitinās piekrastes seklūdeņos, jo tās barojas uz grunts, gaisa skābekļa uzņemšanai iznirstot ūdens virspusē. Parasti jūras čūskas uzturas upju grīvu tuvumā, jo tur koncentrējas vairāk zivju. Šeit tās slēpjas zemūdens klinšu spraugās, pie koku saknēm un pāļiem. Dažreiz jūras čūskas dodas uz augšu pret straumi, bieži vien ieklīstot vairāku jūdžu attālumā no upes iztekas jūrā. Jūras čūsku lielākā daļa ir oldzīvdzemdētājas, dažas sugas ir oklējējas. Pēdējās vairošanās periodā iznāk uz sauszemes, parasti mazu, neapdzīvotu salu piekrastēs. Dažām sugām mazuļi dzimst tieši ūdenī.

Jūras čūsku dzimta apvieno plakanastu apakšdzimtas, kuru pārstāvji ir dažādi pielāgojušies dzīvei jūras ūdenī.

Plakanastu apakšdzimtas 5 sugas daļēji saglabājušas saistību ar sauszemi. līdzīgi sauszemes čūskām, plakanastu ķermeņa zvīņu malas daļēji pārklājas, vēderpusē tās ir lielākas. Plakanastes visai veikli pārvietojas arī pa sauszemi, dažreiz tās var ieraudzīt daudzu kilometru attālumā 110 ūdens.

Visparastākā plakanastu suga ir gredzenveida plakan- aste (iMticauda laticaudata), kuras izplatības areāls aptver Bengālijas līci līdz Zālamana salām, kā ari reģionu no Rjukju salas līdz Austrālijai. Ļoti skaista ir šīs līdz 1 m garās pleznastes ķermeņa krāsa: mugurpuse ir zilgani pelēcīga, vēders dzeltenīgs. Visā ķermeņa garumā to apņem koncentriski, tumši gredzeni. Šī plakanaste uzturas klinšainu krastu tuvumā un nelielos jūras līčos, tā ir visai miermīlīga, kož ļoti retos gadījumos.

Pleznastes ir tipiski ūdens dzīvnieki, to zvīņas savstarpēji nepārklājas, zvīņu lielums uz vēdera un pārējām ķermeņa daļām ir vienāds. Pleznastu saplacinātā aste tiešām atgādina pleznu, ar kuras palīdzību šīs jūras čūskas vajadzības gadījumā var veikli peldēt ar abiem galiem pa priekšu. Šīm jūras čūskām nāsis atrodas purna augšējā daļā. Šis pielāgojums ļauj elpot, izbāžot no ūdens tikai pašu purna galu. Niršanas laikā nāsis noslēdz speciāli vārstuļi, neļaujot ūdenim ieplūst deguna dobumā. Mutes dobuma gļotādu bagātīgi caurauž sīku kapilāru tikls, kas funkcionē kā papildu «ūdens elpošanas» mehānisms. Šis pielāgojums ļauj plezn- astēm ilgstoši uzturēties zem ūdens.

Viena no visbīstamākām jūras čūsku sugām ir svītrainā pleznaste (Hydrophis coerulescens), ko bieži dēvē par parasto jūras čūsku. Šī čūska sastopama visā Āzijas dienvidu piekrastē - no Persijas līča līdz Siāmas līcim virzienā uz dienvidiem, ietverot Jaungvineju un Austrālijas ziemeļ- piekrasti. Šīs čūskas ķermeņa augšdaļa ir vienmuļi pelēcīga, reizēm - ar tumšām šķērssvītrām. Svītrainās pleznastes vidējais ķermeņa garums ir 130 cm, dažiem eksemplāriem tas var pārsniegt 160 cm. Dažos apgabalos, piemēram, Bengālijas līcī, Singapūras tuvumā, šīs čūskas ļoti bieži iekļūst zvejnieku tīklos. Parastā jūras čūska ir diezgan agresīva, tā mēdz uzbrukt samērā lielām jūras zivīm. Neuzmanīgi atbrīvojot šo čūsku no tīkliem un nodarot tai sāpes, svītrainā pleznaste kož nekavējoties. Reizēm, nespējot aizsniegties līdz upurim, tā klabina žokļus. Šīs čūskas inde toksiskuma ziņā vairākas reizes pārspēj kobras indi.

Plaši izplatīta ir dzeltenvēdera jūras čūska vai divkrāsu pelamīda (Pelamis platurus). Šīs čūskas areāls aptver Āfrikas austrumu piekrasti līdz pat Meksikas rietumkrastam, areāla dienvidu robeža ir labās Cerības rags un Tas- mānija līdz pat Japāņu jūrai ziemeļos. Divkrāsu pelamīda nedzīvo tikai piekrastēs, tā bieži aizpeld tālu prom no krasta. Šīs jūras čūskas ķermeņa garums ir mazāks par 1 m, tā krāsojums atkarīgs no individuālās un ģeogrāfiskās mainības. Tipisku eksemplāru augšdaļa ir gandrīz melna, vēders - gaiši dzeltens vai sarkanbrūns, šīs kontrastējošās krāsas vienmēr ir strikti nodalītas. Divkrāsu pelamīdai raksturīga plakana galva, resns kakls, sāniski saplacināta aste, kuras gaišā fonā redzami lieli, tumši plankumi. Šīs čūskas inde cilvēkam var radīt nopietnu saindēšanos. Kaut gan divkrāsu pelamīda netiek uzskatīta par īpaši agresīvu, tomēr ieteicams labāk izvairīties no tās.

jūras briesmoņi

Visapkārt valda nakts, jūra ir pilnīgi mierīga. Svina krāsas mākoņi aizseguši mēnesi, tomēr netraucējot dažiem cauri izkļuvušiem stariem mest vāju atblāzmu rāmajā ūdens virsmā. Puskrēslā šķiet, ka apvārsnis tikpat kā ar roku aizsniedzams. Noguris saspringti vērties pustumsā, transportkuģa sargmatrozis cīnās ar snaudienu. Aiz labā borta ūdenī pēkšņi parādās čūskveida ķermenis, blāvajā gaismā matrozis skaidri ierauga ūdeni slīdoša, nezināma radījuma vijīgā ķermeņa posmus. Matrozis pūlas saskatīt nezvēra galvu, līdz beidzot it kā ierauga nedaudz izslietu, garu kaklu un nelielu galvu ar stiklainām acu zīlītēm. Neskaidri zibošo briesmoņa posmu skaits ir vairāk nekā desmit, katrs no tiem ir apmēram tris metrus garš. Tātad nezināmais briesmonis ir vismaz 35 m garš! Matrozis steidzīgi ieslēdz avārijas signālu, kuģa žurnālā parādās kārtējais ieraksts par milzīga jūras nezvēra novērošanu.

Kopš cilvēka pirmās iziešanas jūrā šādas sastapšanās notikušas tūkstošiem reižu, tās turpinās ari pašreizējā zinātnes un tehnikas laikmetā. Šķiet, kāda vajadzība būtu cilvēkam pastāvīgi izdomāt jaunus un izmēros daudz lielākus radījumus, ja jūrā tāpat jau ir pietiekami daudz reālu un pazīstamu briesmu. Jūras briesmoņu noslēpumu var mēģināt izskaidrot trīs veidos: kategoriski noraidīt, atsaucoties uz vispārzināmu dabas parādību kļūdainu uztveri; atzīt, ka jūrā mīt zinātnei pagaidām nezināmi neparasta izskata un liela izmēra dzīvnieki; visbeidzot, uzskatīt visus šos gadījumus par tīru izdomājumu un cilvēka fantāzijas augli. Trešais skaidrojums liecina, ka jūra un tās zināmie un varbūtējie iemītnieki jau vairāk nekā 3000 gadus ir cilvēku bagātās iztēles, sapņu un murgu iedvesmas objekts.

Jūras briesmoņi bieži pieminēti seno ķiniešu, ēģiptiešu, babiloniešu un citu tautu mītos. Šos nezvērus detalizēti aprakstījis sengrieķu dzejnieks Homērs apmēram 800 g.p.m.ē. «Odisejas» XII vārsmā minēti Mesinas jūras šaurumā dzīvojošie briesmoņi Skilla un Haribda. Haribda ir briesmonis šausmīga ūdens virpuļa veidā. Skillai uz sešiem kakliem ir sešas suņa galvas, tris rindās izvietoti zobi un 12 kājas («Odiseja», XII, 85.-95.). Iespējams, ka Skillas prototips ir savdabīgs suņa um milzu kalmāra hibrīds. Tādā gadījumā kalmāra taustekļu patieso skaitu (10) Homērs ir nedaudz pārspīlējis. Gigantiska astoņkāja variantā Homēra neprecizitāte ir vēl lielāka.

Nenoliedzami, ka milzu kalmārs ir seno skandināvu «krakena» prototips. Šī milzeņa apraksti lasāmi senās hronikās, XVI gs. zīmējumos daudzreiz tēlots milzu krakena uzbrukums dažādiem kuģiem, gremdējot tos ar savu milzīgo taustekļu palīdzību. Daži mūsdienu autori šo milzu galvkāju uzbrukumus nelielām laivām un kuģiem uzskata par iespējamiem. Šajā gadījumā mīti cieši savijas ar realitāti. Mūsu gadsimtā norvēģi par «krakeniem» dēvē dažādus jūras briesmoņus, reizēm attiecinot šo apzīmējumu tikai uz liela izmēra kalmāriem. Grūtāk ir noskaidrot senangļu eposā «Beovulfs» minētā briesmoņa Grendeļa prototipu. «Beovulfa» pamatā ir VI gs. anglosakšu varoņteiksmas. Briesmonis Grendelis tēlots kā puscilvēks - pusnezvērs, kurš katru nakti ielauzās dāņu karaļa pilī un nolaupīja karaļa karadraudzes locekļus. Dienvidzviedrijas skandināvu cilts drosmīgais vadonis Beovulfs cīnās ar Grendeli un nāvīgi ievaino šo briesmoni. Teiksma vēsta par ievainotā Grendeļa došanos uz kādu jūru un viņa nāvi.

Daudzu tautu teikās un leģendās bieži minēti dažāda izskata jūras briesmoņi; sākot no Vecās Derības pravieša Jesajas grāmatas XXVII nodaļā minēto Leviatānu, kurš raksturots kā «lokana čūska» vai «briesmīgs jūras nezvērs», līdz pat mūsdienām, kad cilvēks bez ierunām atzīst atoma kodola skaldīšanos elementārdaļiņās un kosmisko lidojumu zinātnisko būtību, tajā pašā laikā ar baudu sekojot informācijai par Lohnesas ezera briesmoni. Droši vien Nesija ir vispopulārākais ūdens briesmonis, kura slavas gājiens aizsākās 1933. gadā. Daudzreiz šo nezvēru novērojuši cilvēki ar nevainojamu reputāciju - garīdznieki, skolotāji un zinātnieki. Diemžēl tikai nedaudzi bija bruņojušies ar fotoaparātiem. Tomēr daži neskaidri uzņēmumi eksistē, aizvien parādās jaunas, taču visai mazticamas un nepārliecinošas šī radījuma fotogrāfijas.

Daudzos ziņojumos un aculiecinieku stāstījumos jūras briesmoņi parasti tiek aprakstīti milzīgu, vismaz sešu metru garu čūskveida dzīvnieku formā. Nenoliedzami, visloģiskākais šādu dzīvnieku prototips ir jūras čūskas, taču to garums nepārsniedz 2,5 - 3 metrus. Tiesa gan, ne visu nezvēru izskats tēlots kā ārkārtīgi atbaidošs vai pretīgs. Sengrieķu mitoloģijā minētās dēmoniskās, miksantropās (pussievietes - pusputni) būtnes - sirēnas, kuras ar brīnumainas dziedāšanas palīdzību ievilinājušas jūrasbraucējus un bijušas apveltītas ar visiem daiļā dzimuma jaukumiem.

Mēģinājumiem saprātīgi izskaidrot terminu «jūras briesmonis» nav gala. Populāra hipotēze skaidro milzu čūskas siluetisko līdzību ar liela delfīnu bara nevienmērīgiem lēcieniem. Jūras briesmoņa reālākie kandidāti ir milzu kalmārs, kura taustekļu garums ir 10 m, un tā sauktais «siļķu karalis» - siksnveida formas zivs, kuras garums ir 6 m, tā bieži peld ūdens virspusē, viļņveidīgi izliecot ķermeni. Silto jūru flegmātiskie dzīvnieki - lamantīni un dugongi, kuriem raksturīgas saīsinātas pleznas un reljefi izliekti piena dziedzeri, nešaubīgi ir jūras vāravu prototipi. Ilgstošas prombūtnes jūrā un dažu ruma krūzīšu tukšošanas iespaidā apmiglotais skatiens nespēj objektīvi novērtēt ieraudzītā radījuma patieso veidolu, dodot pamatu visāda veida nostāstiem un leģendām. 1959. gadā pie Āfrikas krastiem, apmēram 300 m dziļumā tika noķerts 1,8 m garš zuša kāpurs. To normālais izmērs parasti ir 15 - 20 cm, tāpēc daži zoologi izdarīja pārsteidzīgus secinājumus, ka šī kāpura pieaugušo vecāku izmēram jābūt apmēram 18 - 20 m. Šāda izmēra zuši nekad nav reģistrēti, tāpēc šai hipotēzei neatradās sevišķi daudz piekritēju. Tomēr daudzi uzskata, ka Lielā Jūras čūska būtībā ir milzīgs zutis, kurš dzīvo dziļūdens ieplakās un ļoti reti parādās ūdens virspusē.

Nenoliedzami, uzskats par jūras briesmoņu reālu eksistenci šķiet daudz romantiskāks. Šī uzskata paudēji un aizstāvji apgalvo, ka šajos gadījumos runa ir par seno dzīvnieku pēctečiem, kurus atzīst par sen izmirušiem. Šiem vīriem «neliek mieru» garkaklainais pleziozaurs, kurš apdzīvoja Pasaules okeānu pirms apmēram 80 miljoniem gadu. Lielo ķirzaku fosilijas uzrāda apbrīnojamu līdzību ar mūsdienās sastapto jūras radījumu aprakstiem. Patiešām, okeānā joprojām peld latimērijas un celakanti, kuri dzīvojuši pirms 300 miljoniem gadu. Šīs bārkšspuru zivis tika uzskatītas par izmirušām, kamēr 1938. gadā tika noķerts pirmais dzīvais eksemplārs. Kāpēc gan nevarētu izdzīvot pleziozaurs vai kāds cits relikts briesmonis, kura fosilijas pagaidām nav konstatētas ne reizi? Pilnīgi iespējams, ka tas mierīgi dzīvo ūdeņos, reižu pa reizei uznirstot virspusē un līdz nāvei nobiedējot kādu vientuļu sargmatrozi.

karstā plīts

Pirms vairāk nekā 100 gadiem Azoru salu tuvumā tika atrasts bezmērķīgi dreifējošs kuģis «Marija Selesta». Šis mīklainā gadījuma atrisinājums nav zināms vēl šobaltdien. Uz kuģa klāja uzkāpušie cilvēki pārmeklēja kravas tilpnes, kuģa virtuvi un matrožu dzīvojamās telpas. Uz kuģa viss bija ierastajā kārtībā, izņemot vaļā atstātās lūkas, sasisto kompasu un nenostiprināto stūri. Pēdējais ieraksts kuģa žurnālā, kurš bija datēts ar 1872.gada 25. novembri, nevēstīja neko ļaunu. Tomēr kuģa kapteinis un komanda bija bez vēsts pazuduši. Kas tad šeit bija noticis? Acīmredzot atbilde tā ari paliks mūžīgs noslēpums. Eksistē daudzi vairāk vai mazāk ticami šī atgadījuma skaidrojumi, taču vissaistošākā šķiet Viljama Autersona stāstā «Karstā plīts» aprakstītā versija. Tajā attēlots notikums ar kuģi «Vienradzis», taču stāsta beigas neapšaubāmi liecina, ka tā pamatā likts negadījums ar kuģi «Marija Selesta».

Kuģa «Vienradzis» komandai pirmais nelaimes vēstnesis izrādījās neliels trieciens kuģa dibenā, pēc kura klāju pāršalca spēcīgs ūdens vilnis. Stūres ieķilēšanās dēļ pēkšņi pārstāja darboties kuģa stūres rats.

Atbalstijušies uz kuģa pietura, kapteinis un viņa palīgs mēģināja saskatīt no bezdibeņa iznirušo jūras briesmoni, ieilgušā pauze sāka viņus darīt ārkārtīgi nemierīgus.

- Mums vismaz gribētos to ieraudzīt, noskaidrot, kas tas tāds ir, - noburkšķēja kapteinis. - Raugi, varbūt kopīgi izdomātu, kā rīkoties tālāk. Pamēģini cīnīties ar neizzinātās dabas neredzamiem radījumiem!

Nervozi vīstīdams dūres, saīgušais kapteinis nevarēja nekur rast mieru. Izdzirdot koka gongu, misters Mergems pagrieza galvu un raudzījās, kā matroži viens pēc otra dodas uz kambīzi iemalkot kafiju. Paņēmis savu krūzi, pirmais matrozis clevās gala lūkas virzienā. Viņš nepamanīja tievo taustekli, kurš slīdēja pāri falšbortam virs viņa galvas un šūpojās laupījuma gaidās. Tausteklis sagrāba veco zēnu Čār- liju pie pašas lūkas, kur viņu nekādi nevarēja pamanīt sardzes biedri. Tausteklis apvijās ap kaklu un vilka uz borta pusi, Cārlijs nepaguva izdvest ne skaņas. Otrais matrozis pamanīja pie borta pievilkto Cārliju, kurš izmisīgi centās ar jūrnieka dunci sakapāt taustekli gabalos. Matroža sauciens pēc palīdzības bija novēlots, un visu acu priekšā Čārlijs pārkrita pār bortu. Viss norisinājās zibenīgi, neviens no kuģa komandas nepaguva ievērot Cārlija kaklam cieši apvīto nāvējošo taustekli. Daudzi pieskrēja pie kuģa borta un neizpratnē par notikušo raudzījās naksnīgajā ūdenī, trauksmes cēlājs vienīgais palika nekustīgi stāvam, jo viņš bija pamanījis taustekli, un nojauta, kam tas varētu piederēt.

Cilvēki var visu dzīvi kuģot pa jūrām, tā ari ne reizi nesastopot šausmīgus monstrus, kuri mīt starp dziļūdens klintīm un alām. Veroties mutuļojošā ūdenī, «Vienradža» komandas vīri ieraudzīja lokanu čūskveida izaugumu muskuli, tie bija neticami gari un resni, pakāpeniski sašau- rinoties līdz cilvēka pirksta diametram. Tas bija pretīgs skats, radījums šķita īsts elles izdzimums, kura vienīgais dzinulis ir neremdināma izsalkuma sajūta. Pēkšņi virs ūdens parādījās nezvēra galva ar milzīgām acīm un spēcīgu, papagaiļveidīgu knābi, milzīgie žokļi nepārtraukti kustējās, it kā gremojot siltu cilvēka miesu. Drīzumā ūdens tiešām krāsojās sarkans - iespējams, tās bija vecā zēna Cārlija asinis. Kuģa apakšpusē salasījās daudz zemūdens valstības izdzimteņu, kuri bija ārkārtīgi badīgi un gatavi baroties ar cilvēku vārgajām miesām.

Pēkšņi sardzes vīri pamanīja aiz borta izaugam veselu taustekļu mežu. Kādu brīdi tie šūpojās, precizējot upuru atrašanās vietu, tad zibenīgi satvēra un sāka spēcīgi žņaugt izbīlī sastingušos matrožus. Rokas lāgā nebija iespējams pakustināt, dažiem izdevās izvairīties, pārgriežot taustekli uz pusēm. Matroži panikā centās atkauties ar jūrnieku dunčiem un nažiem, tomēr izbīlis ņēma virsroku, un matroži viens pēc otra pazuda aiz borta. Bocmanis, galdnieks un buru meistars, izskrējuši no grotlūkas, mēģināja glābt dzīvi palikušos sardzes vīrus, taču paši nonāca jūras bestijas taustekļu skāvienos un tika pārvilkti pār bortu.

Kad pirmais tausteklis bija sagrābis Čārliju, bufetnieks nesteidzīgi devās kambīzes virzienā pēc kafijas. Ieraudzījis Cārlija dīvaino pārmešanos pār bortu, viņš apstājās kā zemē iemīts, pūloties saprast notiekošo: vienbrīd viņam šķita, ka matrozis varbūt pēkšņi zaudējis saprātu. Taču Cārlija ļodzīgā gaita un izmisīgie mājieni ar rokām lika bufetniekam noprast, ka veco zēnu kāds sagrābis ne pa jokam. Ar šausmām vērojot matrožu mežonīgo cīņu ar garajiem taustekļiem, bufetnieka bezrūpīgajā, tīri noskūtajā sejā iegūlās trauksmainas grumbas. Pēkšņi viens tausteklis apņēma bufetnieka jostasvietu un strauji vilka pār bortu, viņa vārgais sauciens nepaspēja pāraugt ārprāta kliedzienā. Sažņaudzis rokā gaļas nazi, rudmatainais koks izmetās laukā no kam- bīzes, taču tūlīt tika sagrābts un vilkts pār bortu. Viņam izdevās pārcirst vienu taustekli, taču žņaugi neatslāba; pārējie izaugumi satvēra un pārlingoja koku pār bortu. Sadalījušies divās grupās, vīri uzsāka cīņu pie abiem bortiem, jo tobrīd taustekļi snaikstījās no visām pusēm, līdz pat kuģa priekšgalam. Viņi sīksti pretojās, taču šāda pārspēka priekšā izredzes bija visai niecīgas. Cerībā paglābties daži mēģināja uzrāpties mastu vantīs, taču kļuva par ērtu mērķi ūdens nezvēriem un nekavējoties tika norauti lejā. Šausmīgo taustekļu bija pārāk daudz; visus pārgriezt nekādi nebija iespējams, turklāt atdalītie taustekļu posmi neatlaidās no upura, jo bija pamatīgi ieķērušies miesā ar piesūcekņiem un āķveida nagiem.

-    Lūk, ari atbilde, - teica palīgs kapteinim, kad iesākās nežēlīgā cīņa pēc Cārlija nozušanas. - Mūsu kuģa apakšdaļai pieķērušies milzu astoņkāji un kalmāri! Paši lielākie okeāna radījumi, neskaitot vaļus, tikai kašaloti spējīgi tikt ar tiem galā. Ņemšu nazi un steigšos palīgā matrožiem.

-    Jā gan, labāk rīkojieties nekā stāviet šeit un spriedelējiet par labi zināmām lietām, - strauji atcirta kapteinis. - Tur, kuģa priekšgalā patlaban mirst cilvēki.

Palīgs metās pa kāpnēm lejā uz savu kajīti, kur bija paglabāts lielisks ierocis - mednieku nazis ar 20 cm garu asmeni. Šis rīks pagaidām vēl nebija radis savu pielietojumu, tagad bija pienācis īstais laiks. Kuģa pakaļgalam uzgu- mušais milzu astoņkājis, pārmetis divus taustekļus pāri pie- turim, mēģināja aizsniegt misteru Mergemu.

-    Uzmanieties, ser! - iekliedzās stūresvirs.

Misters Mergems kāju jau bija uzlicis uz trapa, kad izdzirdēja brīdinošo saucienu. Paraudzījies pār plecu, viņš pamanīja izstiepto taustekli un mēģināja paglābties lūkā, taču bija jau par vēlu; tausteklis apvijās viņam apkārt, spēcīgi saspiežot krūšukurvi. Smagi sēkdams, Mergems ar rokām un kājām iekrampējās lūkas apmalē.

-    Paņemiet nazi, ser, un atbrīvojiet mani! - viņš uzsauca kapteinim.

Uzmetis Mergemam īsu skatienu, kapteinis metās lejā pa kuģa pakaļgala trapu uz savu kajīti pēc naža. Pa to laiku briesmoņa otrs tausteklis bija apņēmis stūresvīru jostasvietas augstumā, piespiežot vienu roku. Tomsons bija bez ieročiem, jo «Vienradža» iekšējās kārtības noteikumi aizliedza stūresvīram mainas laikā nēsāt līdzi nazi. Pretestība taustekļu žņaugiem prasīja pārcilvēcisku spēku, Tomsons izmisīgi gaidīja kapteini, lai varētu ar naža palīdzību atbrīvoties no monstra skaujām. Tomsons lieki laiku netērēja: ar strauju rāvienu pievilcis taustekli, viņš apvija to divreiz apkārt stūres- rata rokturim un cieši piespieda. Stūresvīrs bija ar neparastu spēku apveltīts un rūdīts jūrasvilks, šo manevru viņam izdevās veikt ar vienu roku. Tagad astoņkājim vajadzēja nolauzt stūresrata rokturi, kurš bija pagatavots no izturīgā tika koka.

Ari kapteiņa palīgam nebija nekādu ieroču. Lejā pie izkāpšanas trapa šķērssienas bija pakārts ass cirvis, taču Mergems nekādi nespēja līdz tam aizsniegties. Visas pūles bija veltīgas: astoņkājis ne uz mirkli neatslābināja tvērienu, gluži otrādi - tas kļuva vēl ciešāks, un kapteiņa palīgs iestenējās aiz sāpēm. Kapteinis bija prom tikai dažas minūtes, kuras Mergemam šķita vesela mūžība. Cīnoties pēc elpas, viņš uzkliedza kapteinim, lai viņš pasteidzas. Kapteinis Hartons atkliedza, ka nav varējis atrast nazi savā kajītē, tāpēc ņemšot pie šķērssienas pakārto cirvi. Viņš jau sāka kāpt pa trapu uz augšu.

-    Dieva dēļ, ātrāk! - steidzināja palīgs. - Šis briesmonis tūlīt nospiedīs mani!

Kapteinis paķēra cirvi un turpināja kāpt uz augšu, lai atbrīvotu savu padoto. Kapteinis nepaguva pietuvoties, jo taustekļa strauja kustība burtiski izrāva palīgu no lūkas. Kapteinis Hartons metās pakaļ. Izskrējis uz klāja, viņš strauji pietuvojās un pacēla cirvi, lai atbrīvotu nelaimē nonākušo palīgu. Taču bija jau par vēlu, jo misters Mergems, atsities pret pieturi, pārlidoja pār bortu.

Neskatoties uz astoņkāja taustekļa vijumu ap stūresrata rokturi, Tomsonam kļuva aizvien grūtāk tam pretoties. Viņam sāk trūkt gaisa, seja bija stipri sasarkusi; pamazām spēki sāka atstāt spēcīgo vīru, jo taustekļa cilpa ar katru mirkli kļuva aizvien ciešāka.

Dažas sekundes kapteinis raudzījās pār bortu, tad šausmās atlēca atpakaļ. Palīga briesmīgā nāve viņu pilnīgi satrieca, kapteinis nebija stiprs virs… Pagriezies Tomsona virzienā, viņš ievēroja stūresvīra neapskaužamo stāvokli un mēģināja aizsteberēt līdz viņam, lai pārcirstu taustekli, kurš, apvijies ap stūresrata rokturi, joprojām žņaudza Tomsonu. Kapteinis uztraukumā drebēja, un viņam nekādi neizdevās pacelt trīcošo roku izšķirošajam cirtienam.

Pēkšņi astoņkājis atslābināja kuģa zemūdens stūres satvērienu, tā rezultātā stūresrats pagriezās un tausteklis norāvās no tā. Strauji mests pār klāju, Tomsons sadūrās ar kapteini, notriecot viņu no kājām. Negaidītā trieciena rezultātā kapteinim Hartonam no rokām izkrita cirvis. Viņš grīļodamies piecēlās un satvēra cirvi, taču tobrīd viņa virzienā pastiepās jauns tausteklis. Aklās dusmās Hartons atvēzējās, taču cirvis izslīdēja viņam no rokām un, saulē uzzibsnījis, pārlidoja pār kuģa bortu. Tausteklis sagrāba samaņu zaudējošo kapteini un ievilka to ūdenī. Stāvot uz priekšklāja, kāds matrozis, bailēs sarāvies, vēroja, kā komandas biedri viens pēc otra nonāk astoņkāja skavās. Līdz šim astoņkāja taustekļi nebija sniegušies pāri kuģa preiekšgala aizžogojumam. Cerībā patverties matrozis nekustīgi stāvēja pie šīs barjeras, drudžaini pūloties pārdomāt tālākos glābšanās variantus. Matroža cerības neattaisnojās; pēc briža viens tausteklis, draudīgi šūpojoties, strauji tuvojās viņa pagaidu patvēruma vietai. Atbalstījies pret pieturi, matrozis šausmās metās skriet gar bortu un ieraudzīja ūdeni astoņkāja pretīgo galvu. Satvēris savu nazi aiz asmens, viņš apbrīnojami precīzi trāpīja astoņkāja acī. Satracinātais briesmonis sāka nikni kulstīt ūdeni, uzsitot pamatīgus viļņus. Uzmetot ātru skatienu kuģa pakaļgalam, matrozis konstatēja, ka virs galvenā klāja rēgojas tikai daži astoņkāja taustekli. Cerībā atrast otru nazi viņš laidās lejā pa trapu. Aizlavījies gar kreiso bortu uz kuģa pakaļgalu, viņš tomēr nekādi nespēja to atrast, arī labā borta apsekošana izrādījās veltīga; cīņas karstumā komandas biedri līdz pēdējam brīdim nebija izlaiduši dunčus un nažus no rokām. Matrozis mēģināja rast glābiņu kuģa priekšgala lūkā, taču nedaudz saminstinājās, un viņu satvēra nāvējošie taustekļi.

Kad cīņa praktiski bija beigusies, «Vienradža» tuvumā parādījās kašalotu bars. Sajūtot nāvīgā ienaidnieka tuvumu, astoņkājis steidzīgi nozuda dzelmē.

Dažas dienas pirms šī notikuma no Ņujorkas ostas jūrā bija devies kuģis «Meriveils». Šī kuģa komanda jūrā ievēroja burinieku, kurš meta nesakarīgus ličločus, brīžiem uzņemot kursu uz rietumiem, tad strauji mainot peldēšanas virzienu. Izbrīnīti par kuģa dīvaino manevrēšanu un nesaņēmuši nekādu atbildi uz raidītajiem signāliem, «Meriveila» kapteinis un otrais palīgs nosūtīja savus ļaudis izlūkot situāciju. laiva piestāja pie «Vienradža» borta, matroži palīdzēja kapteiņa palīgam uzrāpties augšā. Uz kuģa klāja nebija neviena cilvēka. Izmantojot virvju kāpnes, uz kuģa klāja izkāpa arī pārējie matroži. Izņemot dažus apžuvušus kafijas traipus kuģa priekšgalā, visi klāji bija pilnīgā kārtībā. Komandkajītē galds bija servēts, taču trauki nebija lietoti. Visas glābšanas laivas stāvēja neskartas, pārsegi nebija aiztikti. Līdz ar to atkrita aizdomas par dumpi uz šī kuģa, nemanīja nekādas masveida epidēmijas pēdas. Kapteiņa palīgs domīgs stāvēja, lauzot galvu par šo mīklu. Viņa apceri pārtrauca kāds «Meriveila» matrozis.

- Ser, viņi aizgājuši pavisam nesen, - ziņoja matrozis, iztaisnojies kā stīdziņa. - Plīts kambīzē vēl ir karsta.

V DALA

NOTIKUMI MEDĪBĀS

…Tagad es atcerējos visu, ko kādreiz biju lasījis un dzirdējis par Nambāras džungļiem, par cilvēkiem, kuri uzdrošinājās ieiet šajā biezoknī un palika tur uz mūžīgiem laikiem. Apmaldīties džungļos ir ļoti viegli. Protams, var mēģināt izkļūt laukā, orientējoties pēc kāda strauta gultnes. Kā noteikt pareizo virzienu? Dūņainos strautos straumes ātrums ir gandrīz nemanāms, ari paši strauti met neskaitāmus līkločus un cilpas, tāpēc izsekot tiem nav viegli. Reiz kāds pieredzējis mednieks, vairāku grāmatu (par džungļiem) autors, devās džungļu biezoknī savvaļas bifeļa medībās. Mednieku pavadīja zinošs šikari - pavadonis no vietējo iedzīvotāju vidus. Virzoties uz priekšu, viņi regulāri atstāja koku stumbros iegrieztas zīmes, lai nepazaudētu ceļu. Uzsākot virzīšanos atpakaļ, nezin kāpēc tās vairs nebija atrodamas. Apjukumā pavadonis pilnīgi zaudēja orientēšanās spēju. Līdz ar tumsas iestāšanos ceļinieki uzrāpās kokā; tas paglāba viņus no dēlēm, taču visu nakti viņus mocīja moskīti un lielā mitruma radītie drebuļi. Nākamajā dienā viņi cerēja noteikt īsto virzienu pēc saules, taču diena izvērtās mākoņaina; sāka līt, viņu priekšā visapkārt pletās necaurejami džungļi. Pārlaiduši vēl vienu mokpilnu nakti, tikai trešās dienas rītā viņi sāka virzīties gar strautu, brīžiem metot lielus līkumus. Tomēr beigu beigās medniekam un viņa ceļvedim izdevās izkļūt no džungļiem.

Pirms trīsdesmit gadiem neliela angļu kareivju grupa devās uz Nambāras apkaimi savvaļas briežu medībās. Neviens no viņiem tā arī neatgriezās atpakaļ. Viņu pēdas neizdevās atrast; džungļu biezoknī cilvēku un dzīvnieku atliekas pazūd ļoti ātri…

maiznieks un anakonda

Agrāk maiznieks Rūdijs Nībergs savā nelielajā maiznīcā, kas bija populāra ar virtuļu, smalkmaizīšu un pīrāgu bagātīgu klāstu, bieži mēdza aizrautīgi stāstīt par saviem ceļojumiem. Ar laiku Hamburgā radās aizvien vairāk cilvēku, kuri gribēja paklausīties šos stāstus; viņu dēļ samazinājās maiznīcas peļņa, jo interesenti pamatīgi traucēja pircēju apkalpošanu, stundām kvernot pie letes. Piedzīvojumu stāstu cienītājiem nācās savākt biedru naudas un noīrēt blakustelpu iknedēļas saietiem. Šādā veidā tika nodibināts Hamburgas ceļotāju klubs.

Londonas žurnāls «Observer» rakstīja, ka ceļotājs un maiznieks daudziem šķiet nesavienojami jēdzieni. Taču Rūdijs Nībergs 30 gadu laikā bija nogājis, nobraucis un nokuģojis apmēram… 1 000 000 kilometru! Nebija nekāds brīnums, ka garajā ceļā drosmīgajam maizniekam bija gadījies ne viens vien interesants piedzīvojums.

Stāstījuma sākums likās visai pieticīgs: astoņpadsmit gadu vecumā viņš uz velosipēda veica, viņa vārdiem izsakoties, nelielu, 1000 km garu «ekskursiju» pa Vāciju. Kopš tā laika Nībergs katru gadu dodas uz dažādu kontinentu mežonīgām un neizstaigātām vietām. Dažreiz viņš maina savus plānus un izvēlas «civilizētus» maršrutus: piemēram, kamieļa mugurā caur Sahāru vai ar plostu pa Nīlu.

Braucienā pa Nīlu notika Nīberga neaizmirstamā sastapšanās ar savvaļas mežacūku. Kuģojot Nīlas augšteces rajonā, todien viņam bija ieplānota atpūtas diena. Visu ritu ceļotājs bradāja pa sēkļiem cerībā noķert izdaudzināto Nīlas asari. Taču zivs spītīgi neķērās, viņš jau grasījās mest mieru un atgriezties nometnē, kad pēkšņi izdzirdēja krastmalas niedru lūstošo troksni. Atskatījies atpakaļ, viņš upmalā pamanīja milzigu, draudīgi sprauslājošu mežacūkas tēviņu. Attālums līdz saniknotajam dzīvniekam bija apmēram 30 m, viņus šķīra neliela atteka. Nībergs aptvēra, ka atkauties ar īso makšķerkātu diezin vai izdosies. Viņu īpaši nevilināja perspektīva glābties peldus, jo šajā apvidū bija daudz krokodilu. Tad Rūdijs spēra pārgalvīgu soli: nogūlies upmalas dubļos, viņš riekšavām sāka sevi apraust ar šķidriem māliem. Dīvainā radījuma neparastā uzvedība krietni samulsināja dzīvnieku. Mežacūkas tēviņš uzmanīgi pietuvojās cieši klāt, apošņāja dīvaino būtni, ko sākumā bija noturējis par cilvēku. Neapmierināti ierukšķējies, dzīvnieks beigu beigās nozuda. «Acīmredzot kuilis nodomāja, ka esmu kāds viņam nezināms, bet visnotaļ nekaitīgs upes iemītnieks,» vēlāk draugiem stāstīja Nībergs.

Rūdijs apgalvoja, ka krokodili ir bīstami tikai ūdenī: «Uz sauszemes tie ir pārāk lēnīgi, lai izrādītos bīstami. Eksistē droša un pārbaudīta glābšanās metode gadījumiem, kad krokodils negaidīti uzbrūk no slēpņa. Jums jāuzlec krokodila mugurā un jāskrien astes virzienā. Tas nekādi nespēs jūs panākt, jo zaudēs pārāk daudz laika, veicot apgriešanās manevru.»

Nībergs stāstīja, ka Nigērā vietējie krokodilu mednieki bieži izmanto šo paņēmienu. Dodoties medībās, viņu vienīgais ierocis ir īss, izturīgs miets, kura abi gali ir nosmailināti. To iestiprina speciāli iešķeltā, 1,5 m garā tureklī. Atrodoties krokodila mugurā, mednieks gaida izdevīgu bridi, kad rāpulis plati atver rīkli, lai spraisli zibenīgi iegrūstu starp krokodila žokļiem. Aprēķins ir ļoti vienkāršs: krokodilam strauji aizcērtot žokļus, asie mieta gali caururbj abus žokļus. Līdz ar to bīstamais rāpulis tiek padarīts nekaitīgs un vairs nav jābaidās no iespaidīgajiem zobiem. Tiesa gan, bez speciāla treniņa Nībergs neieteica lietot šādu paņemienu krokodilu gūstīšanai.

Amazones selvā ceļotājs daudzreiz bija sastapies ar anakondu. Viņaprāt, stāsti par šo čūsku agresivitāti ir stipri pārspīlēti. «Reiz man nācās nakšņot purvainā apvidū,» viņš stāstīja. «Izmeklējos ilgi, taču sausu zemes pleķīti tā ari neizdevās atrast. Tad nolēmu naktsguļai iekārtoties uz resna koka zara: ielīdu guļammaisā, nogūlos uz vēdera un drošības dēļ divās vietās piesējos pie zara. Pamostoties es konstatēju, ka ķermeņa apakšējā daļa ir pilnīgi notirpusi. Nodomājis, ka vainīgas par ciešu savilktās drošības auklas, pastiepu roku, lai tās padarītu vaļīgākas. Liels bija mans pārsteigums - manam ķermenim apkārt bija apvijusies anakonda! Dabiski, aprit mani kopā ar zaru tā nekādi nespēja. Tātad bija nolēmusi pagaidīt, līdz upuris pamodīsies un nokāps lejā. Bet varbūt tai vienkārši gribējās pagulēt siltā guļvietā? Es centos atslābināties un ar pašiedvesmas spēku atjaunot asinsriti kājās. Nezinu, cik ilgi es biju nogulējis milzu žņaudzējčūskas «skāvienos». Rīta gaismai austot, tā aizrāpoja projām. Droši vien devās meklēt sev piemērotākas brokastis. Kādu pusstundu nogaidījis, ari es devos ceļā.»

Hamburgā sportiskās formas uzturēšanai Rūdijs Nībergs katru dienu iesāk un pabeidz ar 7 km garu skrējienu, piedevām - plecos uzveļot ar akmeņiem pildītu mugursomu. No rīta un īsi pirms miega nervu sistēmas stiprināšanai viņš nodarbojas ar pašsuģestiju. Viņš nekad nedusmojas uz pircējiem, lai cik untumaini viņi būtu.

uzmanīgi : anakonda

Harmuts Sūberts - Vācijas FR kinooperators - bija tuvu izmisumam; mēneša laikā Brazīlijā viņam nebija izdevies nofilmēt pasūtīto sižetu par pasaules lielākās čūskas, leģendārās anakondas ķeršanu. Viņš nezināja, vai vispār kādreiz izdosies to izdarit. No Belenas viņu nosūtīja uz Manausu, tad uz Karvueiru, taču šajās pilsētās neviena profesionāla anakondu ķērāja nebija mājās. Tad Šūberts devās uzTabatingu, kuras apkaimē, pavisam netālu no Kolumbijas robežas dzīvojot piecdesmitgadīgais Maiks Calikiss. Šis vīrs Amazones augšteces purvos jūtoties kā savās mājās, noķert anakondu viņš var tikpat vienkārši kā mājas vistu.

…Cauri baltai mākoņu joslai nelielā lidmašīna, ar kuru lidoja kinooperators, strauji laidās lejup, preti karsta un mitra gaisa straumēm, kas virmoja virs džungļiem. Lejā, cik vien tālu sniedzās skatiens, pletās biezs, daudzu nelielu upīšu caurausts mežs indīgi zaļā krāsā. Ūdensteču izgarojumu dūmaka un citas pazīmes liecināja, ka zeme ir mitruma pārpilna, gluži kā sūklis.

Šūberts nezināja precīzu Maika Calikisa adresi. Par laimi, viņš acīmredzot bija vietējā slavenība - jau pirmā taksometra šoferis piedāvājās aizvest Šūbertu līdz mednieka dzīvesvietai. Tā, izrādījās, nebija Tabatingā, bet nelielā ciematā diezgan tālu no pilsētas.

Saimnieks, nenosakāma vecuma plecīgs vīrietis, atbraucēju sagaidīja diezgan atturīgi. īsā dialogā viņš atzinās, ka nodarbojoties ar dažādu savvaļas dzīvnieku, tostarp arī anakondu medībām, un apsolījās rit parādīt savu meistarību.

No rīta Šūberts uzvilka kājās mednieka piedāvātos garos gumijas zābakus un sekoja viņam. Apmēram pusjūclzes attālumā no ciemata mežmalā tecēja neliels strauts. Tajā Čalikiss bija iekārtojis plašu tīklveida aizžogojumu, kurš daļēji ietvēra abus krastus. Iepriekš brīdinājis par sagatavošanos filmēšanai, caur nelieliem vārtiņiem mednieks ieveda Šūbertu aizžogojuma iekšpusē.

Ko gan man te filmēt? - izbrīnīts vaicāja operators.

- Tu taču gribēji anakondu.

Ieskatījies vērīgāk, Harmuts tiešām ieraudzīja strautā guļošo čūsku, kuras garums bija vismaz pieci metri. Caurspīdīgajā ūdenī varēja saskatīt čūskas lāsumaino ķermeni.

kurš bija izstiepies uz dūņainās grunts. Mednieks iebakstija čūskai ar kārti, tā sakustējās, spēcīgi saduļķojot ūdeni, kas īsu bridi padarīja to pilnīgi neredzamu. Operators sagata-voja kameru filmēšanai, un izrādījās, ka tas nebija darīts velti: drīzumā duļķainajā ūdenī starp ūdenszāļu kušķiem parādījās plakana, melnas krāsas galva. Šūberts kā apburts noraudzījās melni dzeltenajā čūskā, kas izlīda no ūdens un saritināja savus gredzenus krastā. Vietām anakondas ķermeņa apkārtmērs bija samērojams ar pieauguša vīrieša gūžām.

-   Tagad vajag piespiest anakondu pacelt galvu, lai varētu to sagrābt aiz kakla, - paskaidroja Čalikiss un iebrida strautā, turot rokās kārti.

Aizsardzības reakcijas radīšanai Čalikisam nācās vismaz sešas reizes ar kārti iebakstīt milzu žņaudzējčūskai; beidzot sekoja zibenīga galvas kustība, un plaši atvērtā sarkanīgā rīkle centās sagrābt kārti, kuru mednieks strauji parāva atpakaļ. Anakonda trīsreiz atkārtoja uzbrukumu, tomēr Maiks nesteidzās iesaistīties duelī, radot operatoram iespēju detalizēti nofilmēt cīņas pirmā posma nianses.

Pēc briža Šūberts uzkliedza Maikam, ka pienācis īstais bridis iesākt tuvcīņu. Taču filmējamā materiāla galvenā varone bija ļoti sliktā noskaņojumā; vēlāk Harmuts noskaidroja, ka anakondas retos gadījumos mēdz būt savādākas, tāpēc tā nekādi nebija apmierināta ar tai atvēlēto lomu šajā pasākumā. Katrā gadījumā cīniņa turpinājuma vietā anakonda negaidīti sāka rāpot uz krastmalas biezo krūmu pusi. Čalikiss sagrāba rāpuli aiz astes un atvilka atpakaļ. Tikko palaista vaļā, čūska zibenīgi centās nozust slēptuvē. Vairākkārt atkārtojusi šo manevru un pārliecinājusies, ka izbēgt neizdosies, anakonda saritinājās ciešā gredzenā, paslēpjot galvu vijumu iekšpusē.

-    Šodien nekas neiznāks, - Maiks autoritatīvi paziņoja, slaukot sviedru lāses. - Anakonda ir sliktā noskaņojumā, turklāt tā ir pamatīgi nogurusi.

-   Vai iespējams nofilmēt anakondas medības brīvā dabā? - Harmuts pavaicāja medniekam.

-    Var. Taču šis pasākums jums diezgan dārgi maksās. …Nākamās dienas rītā ciemata teritoriju atstāja neliela ekspedīcija: Maiks Čalikiss, divi palīgi no vietējo puišu vidus un operators Harmuts Šūberts. Izlauzušies cauri dzeloņainu krūmu saaudzei un šķērsojuši biezus brikšņus, viņi nonāca ar zāli apauguša purva malā. Pulkstenis rādīja 10.00, saules svelme kļuva neciešama. Brienot līdz ceļiem ūdenī, Šūberts sāka krietni pagurt. Pēc divām stundām grupa sasniedza nelielu, kokiem apaugušu saliņu. Šajā vietā Čalikiss izsludināja atpūtas bridi.

-    Atvelciet elpu, es tikmēr izpētīšu apkārtni, - viņš noteica. - Pēc maniem aprēķiniem, anakondai bija jābūt tepat tuvumā, taču acīmredzot tā šoreiz aizrāpojusi krietni tālāk.

Guļot kupla koka paēnā, Harmuts slinki vēroja mednieka nesteidzīgo pārvietošanos pa purvu. Apmēram 30 jardu attālumā gaisā pazibēja tumša lente; pirmajā brīdī operators nesaprata šīs parādības būūbu. Ieraugot līdz jostasvietai kailā mednieka ķermenim apvijušos plankumainos gredzenus, viņš pielēca kājās. Atskanēja saucieni: «Ātrāk! Šurp")!»

Kamēr Šūberts trīcošām rokām centās izvilkt kameru, Māika palīgi viņu apsteidza. Jau pirmie soļi pierādīja, ka skriet šajā purvā nav iespējams. Šūberts nosprieda, ka šādā tempā virzoties, no viņa labums būs minimāls, tāpēc viņš apstājās un vizierī steidzīgi sameklēja Čalikisa siluetu.

Iesākumā operators bija pārliecināts, ka šīs cīņas aina notiek speciāli viņa filmēšanas vajadzībām. Pēc briža divkaujas raksturs apliecināja gluži pretējo - tas nebija pa jokam. Anakondas gredzenu saspiests, Čalikiss zaudēja līdzsvaru un iegāzās ūdenī. Par laimi, viņa rokas nebija saistītas; sagrābis čūsku aiz galvas, mednieks ar milzīgu piepūli centās noturēt čūsku sev priekšā. Žņaudzējčūskas gredzeniem savelkoties aizvien ciešāk, Čalikisa seja kļuva sarkana, pieres dzīslas izspiedās uz āru. Kļuva acīm redzams, ka viņam izdosies noturēties tikai isu bridi. Samaņas zaudēšanas > >

gadījumā viņš momentāli butu aizrijies ar purva ūdeni.

Šajā kritiskajā bridi piesteidzās viņa palīgi. Viens sagrāba anakondas galvu, otram izdevās ūdens mutulī atrast čūskas asti, viņš ņēmās vilkt rāpuli uz sāniem. Pamazām žņaudzējčūskas gredzenu skāvieni atslāba, un Čalikiss piecēlās kājās. Trijatā cieši satvēruši uzvarēto pretinieku, kopējiem spēkiem čūsku ķērāji nogādāja medījumu uz saliņas, kur to ievietoja brezenta maisā.

Tikai pēc šis epizodes Šūberts novirzīja skatienu sāņus no videokameras viziera. Viņš bija apmierināts ar paveikto, jo uzfilmētais materiāls bija patiess; tajā nebija jaušama samākslotiba vai inscenējums. Anakonda kārtējo reizi bija apliecinājusi savu milzīgo spēku un naidīgumu.

guama- krokodilu paradīze

Mēs sēžam vasaras kafejnīcā, kas atrodas augstā uzkalnā. No šejienes paveras lielisks skats uz Meksikas līča piekrasti. Ielejā tieši zem mums redzama šoseja Via Blanca, kas savieno Havanu ar Kubas austrumdaļas provincēm.

Mans sarunu biedrs ir bioloģijas zinātņu doktors, Ma- tansasas pilsētas universitātes pasniedzējs Leonels Fernandess. Sūdzos viņam, ka līdz šim nav izdevies pabūt Guamā, par kuru biju dzirdējis pirms došanās uz Kubu. Leonela reakcija ir pārsteidzoši jūsmīga:

- Tev noteikti nepieciešams apmeklēt šo vietu! Jo ātrāk, jo labāk! Guama - tā ir mūsu vēsture, tas ir viens no lieliskākajiem Amerikas kontinenta vēsturiski etnogrāfiskiem kultūras pieminekļiem. Bez tam tur ir unikāla krokodilu audzētava. Es noteikti tevi turp aizvedīšu.

Viņš tiešām turēja doto solījumu, un nākamās svētdienas agrā rītā mēs izbraucām no Matansasas. Ceļš nelikās sevišķi tāls - līdz rezervātam, kurš iekļāvās Sjenagas de Sapatas municipalitātes robežās, bija kādi 200 km. «Sjenaga» tulkojumā no spāņu valodas nozīmē «purvs». Tiešām, purvu šajā apvidū netrūkst. Izņemot dažus nosusinātus nogabalus ceļu ierīkošanai, visu pārējo platību aizņem pusaizauguši purvi un ezeri (Sapatas pussala ir lielākais nacionālais parks Kubā). Atzīšos godīgi, apstākļi dzīvošanai šeit nav tie piemērotākie. Šejienes odi vairāk līdzinās miniatūras formas plēsīgiem putniem. Par šo odu mākoņu agresivitāti pārliecinājos, sekojot Leonelam niedrājā.

- Šajā apgabalā, - teica ceļabiedrs, - apmetās siboneju cilšu grupas indiāņi. Šāda izvēle nebija viņu brīvas gribas izpausme, spāņu konkistadoru spiediena ietekmē indiāņi bija spiesti pamest ierastās dzīvesvietas un pārcelties uz šiem grūti pieejamajiem rajoniem. Taču arī šeit viņi nevarēja justies pilnīgā drošībā, jo spāņu izcelsmes zelta meklētāji nokļuva ari šajā reģionā, pilnībā iznīcinot atlikušos indiāņus. Diemžēl Kuba ir vienīgā Latīņamerikas zeme, kurā tikpat kā nav saglabājušies indiāņu izcelsmes pamatiedzīvotāji. Guamā, kas bija salas aborigēnu pēdējā apmetnes vieta, tika izveidots etnogrāfiskais rezervāts «Indiāņu ciemats». Rezervāts aptver dažas tā saucamās «Dārgumu lagūnas» saliņas. Sena leģenda vēsta par šajā ezerā nogremdētām pasakainām bagātībām, ko indiāņi noslēpuši no spāņu iekarotājiem, kad tie sasniedza indiāņu pēdējo nometnes vietu. (Starp citu, šo dārgumu meklēšana joprojām nav devusi nekādus panākumus…)

Mēs šķērsojam ezeru ar nelielu, izbraucieniem domātu kuteri. Tā kapteinis Enrike - jauns, dzīvespriecīgs mulats - izrādījās liels jokdaris. Ezera ūdens šķiet melns, atgādinot biezu un nekustīgu masu. Bieži redzamas niedres, kas liecina par ezera pakāpenisku pārpurvošanos.

Tieši priekšā manu uzmanību piesaista liels baļķis. Piebraucam tuvāk - tas izrādās krokodils. Kapteinis izvelk no papīra turzas kukurūzas vālīti un iemet ūdenī. Vietā, kur tikko gulēja «nekustīgs baļķis», ūdens uzmutuļo, kādu bridi ūdens virspusē parādās viss rāpuļa ķermenis (tā garums ir vismaz 4 m), seko spēcīgs sitiens ar asti, un laupījums

nonāk krokodila atvērtajos žokļos. No pārsteiguma es gluži vai apstulbstu. Manu sastingumu kliedē Enrikes smiekli; viņš ir ļoti apmierināts par savu stiķi, kas ārzemniekā radījis tādu iespaidu.

- Nevajag baidities. Šis «puisis», - viņš ar galvu pamet krokodila virzienā, - ir pilnigi nekaitīgs. Tas ir «mendigo» - klaidonis vai ubags. Paskaties, kāds tas ir sens un slinks. Viņš to vien dara kā gaida dāvanas no cilvēkiem.

Mūsu brauciena galamērķis ir sala, uz kuras apskatāms «Indiāņu ciemats». Kuteris tuvojas nelielai piestātnei. Ar lielu rūpību un pacietību rezervātā atjaunots indiāņu mītņu pirmatnējais veidols: uz pāļiem celtās mājas, kukurūzas glabātavas un izcirstās takas rada iespaidu, ka esi nonācis īstā, apdzīvotā ciemata, un tūlīt parādīsies kāds no iedzīvotājiem. Un tiešām, es gandrīz uzduros virsū indiānim - medniekam, kurš izseko medījumu pie alas, ar zīmīgu žestu norādot pienācējiem, lai netrokšņo. Prasmīgi izveidotā skulptūra organiski iekļaujas vides ainavā, radot maksimāli dabisku efektu. No pārsteiguma tiešām uz brīdi apstājos.

. Ciemata teritorijā izvietoti vairāki desmiti šādu figūru, kuras attēlo Kubas aborigēnu dažādas sadzīves ainas: ciemata centrā sievietes maļ kukurūzu, puišelis, iebridis līdz jostasvietai ūdenī, cenšas ar īsa metamā šķēpa palidzību nodurt zivi, blakus redzama cilts vadoņa - kasika dzīvojamā māja. Kā jau virsaitim pieklājas, viņš sēž sakrustotām kājām, viņa zods ir lepni izsliets un skatiens dziļdomīgi veras tālē. Viņam blakus attēlotais šamanis sastindzis mežonīgas dejas pozā. Šamaņa sejas saviebtā grimase liecina buramvārdu iz- kliegšanu, piesaucot kaut kādus mistiskus spēkus.

Mēs steidzamies uz krokodilu audzētavu. Pie ieejas stenda pamanu brīdinošu uzrakstu: «Cienījamie apmeklētaji! Lūdzam jūs būt ļoti uzmanīgiem pastaigas laikā pa rezervātu. Virzieties tikai pa asfaltētajiem gājēju celiņiem, neat- palieciet no jūsu grupu pavadošā gida. Atcerieties: bez vol- jeros turētiem krokodiliem rezervāta teritorijā brīvi staigā citi savvaļas dzīvnieki.» Nezinu, kā citi, taču es strikti nolemju neatkāpties ne soli no mūsu gida, kurš ari izrādās profesora Fernandesa draugs. Viņu sauc Hosē, viņš ir «koko- drilero» - krokodilu mednieks un vienlaikus strādā rezervātā. Hosē dzimis Sjenaga de Sapatā un visu dzīvi aizvadījis šajā purvainajā apvidū starp krokodiliem. Hosē ģērbies vieglā krekliņā un šortos, kājās viņam ir «jēzenes».

-     Hosē, kādi ir tavi konkrētie darba pienākumi? - es painteresējos.

-       Man un vēl dažiem kokodrilero ik dienu jāveic krokodilu voljeru apgaita, rāpuļi jābaro un regulāri jāseko to uzvedībai. Krokodili ir visai kauslīgs kontingents, lāgā nepaspēsi aizgriezties, kad vājākie un sīkākie eksemplāri tiks sakropļoti vai apriti pavisam. Tāpēc, krokodiliem sasniedzot noteiktu vecumu, mēs periodiski nodarbojamies ar dažu eksemplāru pārvietošanu uz citu voljeru.

Kamēr Hosē turpina stāstījumu, esam pienākuši pie viena voljera - plašas, apmēram vienu metru dziļas bedres ar cementētām malām. Tā nav iežogota. Šis voljers ir krokodilu «mazbērnu novietne», šeit tiek turēti pavisam nelieli 15-20 cm gari krokodilēni. Uz šo melno un tumšbrūno sīkuļu mugurām raksturīgās ragvielas plātnītes un vairo- dziņi vēl nav saskatāmi.

-    Lūk, šajā vietā ir «bērnudārzs», - paskaidro mūsu gids, norādot uz voljeru, kurā redzami ap 1-1,5 m gari indivīdi. Šo voljeru iežogo drāšu pinumu tikls, lai kāds neuzmanīgs apmeklētājs nevarētu tajā iekrist un uz savas ādas pārliecināties par šo «bērneļu» visai iespaidīgo zobu satvērienu. Pēc kārtas apskatot visus dabiskos iežogojumus, beidzot esam pienākuši pie paša lielākā, kura platība ir vismaz hektārs. Tā centrā ierīkots neliels ezeriņš. Augsnes virskārta visur izrakņāta un izārdīta, it kā tikko pāri būtu aiztraucies liels zirgu bars. Gaisā jūtams puvušas koksnes skāņais smārds, visapkārt sīc milzīgi moskītu mākoņi. Šajā iežogojumā dzīvo pieaugušie eksemplāri; 4-5 m garie milzeņi laiski nogūlušies dubļos, daudziem žokļi ir pusatvērti, demonstrējot dzeltenīgi sārtas rīkles, kurās aktīvi rosās sīkie sa- nitārpulniņi. Viens krokodils nogūlies pie paša tīklveida nožogojuma, to iespējams apskatīt dažu centimetru attālumā. Liekas, tas ir cieši aizmidzis. Viss būtu labi, taču nezin kāpēc man galvā iešaujas neprātīga vēlēšanās pārbaudīt, kā krokodili pārvietojas uz sauszemes. Es paņemu nelielu zariņu un pakutinu ar to krokodila žokli. Nekāda reakcija neseko, es jau nolemju pārtraukt šo nodarbi, atstājot rāpuli mierā, taču tobrīd… Milzīgie žokļi atplešas, lēcienā krokodils apsviežas un metas virsū aizžogojumam, kurš spēcīgā žokļu trieciena rezultātā pamatīgi nodreb. No milzīgajiem krokodila zobiem mani šķir tikai kāds pusmetrs. Atjēdzos, sēžot uz kāda akmens pāris metru attālumā no voljera; mani apstājuši ceļabiedri, kuru skatienos jaušams satraukums un bažas par notikušo.

-    Vai tagad viss kārtībā? - painteresējas Hosē.

-    It kā, - es attraucu, laikam ne visai pārliecinoši.

-     Šīs «ķirzaciņas» necieš nekādu brāļošanos, turpmāk ņem to vērā, - pamācoši piebilst Leonels.

Pēc šī incidenta mēs kādu bridi atpūšamies vienā no rezervāta darbinieku bungalo. Sākam jau posties atceļam, pēkšņi Hosē izteic vilinošu piedāvājumu:

-   Vai nevēlaties paskatīties, kā krokodilus medīja mūsu senči?

Protams, mēs nevarējām atteikties. Hosē mūs aizveda uz saliņas otru galu, kur niedrāju biezība bija ievērojami mazāka. Netālu no krasta mēs ieraudzījām nelielu krokodilu.

-   Tagad skatieties uzmanīgi,' - teica Hosē. Viņš iebrida līdz jostasvietai ūdenī un sāka ar koku sist pa ūdens virsmu. Mēs ar profesoru bijām manāmi satraukušies par notikumu tālāko virzību. Krokodils kā torpēda metās virsū Hosē, apmēram divu metru attālumā plaši atverot žokļus. Šajā mirklī mednieks veikli iebāza krokodila rīklē koku, kura galā bija piestiprināta izturīga virve. Rāpuļa žokļiem strauji aizveroties, koka kārts nesalūza. Mēģinot izraut iedomātā «upura» gaļas gabalu, krokodils sāka griezties ap savu asi (krokodiliem nav raksturīga kāpšanās atpakaļ un barības kumosu atdalīšana kožot, vairumā gadījumu tie vārpstveidā «izskrūvē» upura gaļas gabalus). Šī manevra laikā virve aizvien ciešāk apņēma rāpuļa žokļus, tādējādi rāpulis pats izveidoja sev savdabīgu «uzpurni». Krokodila gūstīšanas noslēguma fāze bija tīri tehniskas dabas jautājums: Hosē pieskrēja pie rāpuļa, savilka stingrāk žokļus aptverošo virvi un krokodila priekškājas izgrieza uz muguras. Cenšoties izvairīties no izmisīgajiem sitieniem ar asti, Hosē izvilka krokodilu uz sauszemes. Tas viss norisinājās ļoti ātri - burtiski dažu sekunžu laikā saistītais rāpulis jau gulēja krastmalā.

- Lūk, tā tas tiek darīts, - apmierināti paziņoja koko- drilero. - Protams, ši ir sentēvu metode, tagad krokodilus gūsta citādi. Šādā veidā nevar tikt galā ar lieliem eksemplāriem. Taču mūsu senči nezināja citu ķeršanas paņēmienu, viņi bija drosmīgi ļaudis.

Atļāvis man pāris reižu nofotografēt noķerto krokodilu, Hosē atbrīvoja gūstekni, kurš, neveikli luncinot asti, aizrāpo- ja ūdens - savas krokodilu paradīzes virzienā.

Havana

nevainīgais maksi un nāvējošais mini

Gandrīz divdesmit gadus Marta Latama bija nodarbojusies ar Latiņamerikas lietusmežos sastopamo savvaļas dzīvnieku ķeršanu. Viņas medību trofeju kontā neietilpa jaguāri, pumas un anakondas, bet bija tikai nekaitīgi pērtiķi, dažādi grauzēji un rāpuļi. Neskatoties uz šo faktu, savu kolēģu - profesionālu zvēru mednieku vidū viņa bija nenoliedzama autoritāte. Nenogurdināmā pētniece tika uzskatīta par nepārspējamu Kolumbijas faunas speciālisti. Viņa bija apsekojusi Klusā okeāna piekrastes zemienes Coko mitro tropisko mežu (hileju vai selvu), kur ilgstošo lietavu rezultātā nokrišņu norma bieži sasniedz 10 000 mm gadā, šķērsojusi savannas, ko šeit dēvē par ļanām, un pabijusi augstkalnu pļavās - paramās, kuras aizņem joslu starp 3000-4800 virs jūras līmeņa. Tajās regulāri plosās nežēlīgas sniega vētras, lielākā augstumā sākas mūžīgie sniegi un ledāji.

Neskatoties uz lielo pieredzi, viņas paziņojums par centieniem Rietumkordiljeru paramās atrast leģendāro «lom- brisu» - zemes tārpu - tika uztverts ar zināmu skepsi, vērtējot to kā lielu dīvainību. Jau agrāk, balstoties uz čolo cilts indiāņu leģendām, viņa bija mēģinājusi (tiesa gan, nesekmīgi) atrast «sapo de loma» - gigantisku kalnu krupi (Bufo cophotis). Kā vēlāk atzinās pati pētniece, pats nepatīkamākais un neizprotamākais viņai šķitis apstāklis, ka čolo cilts pārstāvji pilnīgi precīzi bija norādijuši šī endēmā abinieka dzīvesvietu - Tadosito upes augšteci, kā ari precīzi aprakstījuši šī milzeņa dzīvesveidu. Indiāņi apgalvoja, ka «sapo de loma» ir ļoti spēcīgs, bet izmēru ziņā atgādinot palielu sombrero. Sis krupis augstā lēcienā medī sīkus, lidojošus pumus, tie ir viņa galvenais barības objekts. Sī iemesla dēļ tam raksturīgs dienasaktīvs dzīvesveids, naktīs kalnu krupis guļ. Tomēr, neskatoties uz neapstrīdamiem «sapo de lomas» eksistences pierādījumiem, Martai Latamai vairāku gadu laikā neizdevās to atrast.

Gadījums ar «zemes čūsku» šķita vēl bezcerīgāks. Vienīgie norādījumi par šo tārpu bija nekonkrēti indiāņu stāsti par šīs «čūskas» izmantošanu pirmskolumba laika podnieku darinātās produkcijas greznošanai. Tāpēc Marta Latama nolēma uzsākt mīklainā tārpa meklējumus… Kolumbijas nacionālajā bankā Bogotā, precīzāk - šīs bankas dibinātajā Zelta muzejā. No cēlmetāla veidoto 13 000 eksponātu vidū bija daudzi senatnes priekšmeti un unikāli arheoloģiskie atradumi. Uz kāda no tiem viņa cerēja atrast noslēpumainās «zemes čūskas» attēlu.

Muzeja pārvaldniekam doktoram Barrigam uzreiz nācās sarūgtināt zooloģi, jo viņam neko tamlīdzīgu nebija nācies redzēt. Tomēr viņš atcerējās, ka leģendas par šo «zemes tārpu» bija dzirdējis Fopajanas pilsētas apkaimē; turklāt «lombrisa» tika tēlota kā pilnīgi reāla, dabā eksistējoša, nevis mitoloģiska radība. Šie stāsti neko nepieradija, jo savulaik Martai Latamai bija nācies uzklausīt daudz detalizētākus kalnu krupja aprakstus. Zooloģe nolēma doties ekspedīcijā uz Rietumkordiljeru dienviddaļu. Vairākas nedēļas viņa gāja pa šaurām kalnu takām, pa ceļam iegriežoties nelielos indiāņu ciematos. Katrā apdzīvotā vietā viņa uzdeva vienu un to pašu jautājumu: «Vai šeit nav sastopams zemes tārps, kas izlien no alas pēc lietus?» Vietējo iedzīvotāju neizpratnes pilnos skatienus vina ikreiz uztvēra ar lielu vilšanos. >

Pirmais cerību stariņš parādījās augstkalnē, sasniedzot Donačui ciematu, netālu no Purases vulkāna, kura virsotne bija paslēpusies blīvā mākoņu segā. Ciemats robežojās ar augstkalnu pļavām - paramām, tajā bija tikai dažas māla kleķa būdiņas. Pēc tradicionālās apsveicināšanās vārdiem ciemata vecākais Apolinārs Torress pieprasīja no ceļotājas simt peso par atļauju tuvoties snaudošā vulkāna «svētajiem sniegiem». Pretējā gadījumā tas saskaitīšoties, un tad viņai klāšoties bēdīgi.

-     Bet es nebūt netaisos rāpties Purases vulkānā, - iebilda Latama. - Es meklēju «zemes čūskas».

-Vai «lombrisas»? - Torress pārjautāja, viņš bija manāmi pārsteigts par šādu pavērsienu.

Acīmredzot ciemata vecākajam piemita iedzimts darījumu cilvēka talants, jo acumirklī izdomāja, kā izspiest vēl lielāku naudas summu no nepazīstamās, ciematā ieklīdušās gringo.

-   Tādā gadījumā jums jāmaksā 150 peso. Milzīgais kalns ir «zemes čūskū» aizbildnis, un tas nieku dēļ neies pieļaut, ka kāds iedrošinās traucēt zemes tārpu mieru. Protams, ja senjora speciāli ieradusies no tālas zemes, lai apskatītu «svētos», tādējādi aizgaiņājot savas nelaimes, tad dievišķais aizgādnis viņas vēlmi neatteiks.

Protams, ciemata vecākā improvizācija piedēvēja Pura- ses vulkānam pārspīlēti merkantilas tieksmes, taču Marta Latama bija ar mieru samaksāt pat 1000 peso, lai tikai atrastu šī mīklainā zemes tārpa pēdas. Par laimi, Torresu pilnībā apmierināja pieprasītie 150 peso. Šī naudas summa kārtējo reizi viesa viņā vienlaikus pārliecību par šo cilvēku bagātību un šaubas par gringo veselo saprātu. Ciemata vecākais izstāstīja ceļu pie kāda Luzelvas, kurš noteikti radīs viņai iespēju aplūkot šos zemes tārpus.

Pārvarot akmeņainas kraujas, Latama kopā ar pavadoni no Donačui sasniedza Luzelvas dzīvesvietu tikai nākamās dienas pievakarē. Tā izrādījās neliela ferma, kas bija izvietojusies uz augstkalnu plato, kuru abās pusēs norobežoja straujas kalnu upes. Bez paša Luzelvas plašās saimes fermā dzīvoja daži indiāņi - laukstrādnieki ar savām sievām un bērniem. Jau iztālēm ieraugot nepazīstamos ceļiniekus, visi sapulcējās plato malā un ar patiesu izbrīnu noraudzījās neparastajā viešņā.

Nedaudz atvilkusi elpu, Latama ar trīcošu sirdi uzdeva tradicionālo jautājumu par «zemes čūskām».

-    Jā, senjora, - bez vilcināšanās mierīgā tonī atbildēja priekšā stāvošais fermas saimnieks. Viņa balss tembrā Latama saklausīja viegla pārsteiguma nianses. Šis īsais «jā» Latamas ausīs skanēja kā dievišķa mūzika. Neskatoties uz milzīgo nogurumu, Marta Latama lūdza aizvest un parādīt viņai vietu, kur dzīvo šīs «zemes čūskas».

-    Kāpēc tāda steiga, senjora? - Luzelva nekādi nevarēja saprast viņas nepacietību. - Tām taču nav kāju, līdz rītam tās nekur neaizbēgs. Rīt ari viņas apmeklēsim, tagad jums nepieciešams atpūsties.

«Nevarēju ne acu aizvērt līdz pašam ritam. Saullēktā es pamodināju viesmīlīgo saimnieku, piedāvājot viņam 100 peso, lai viņš tūlīt pat, negaidot brokastis, aizved mani apskatīt «zemes čūsku»,» vēlāk stāstīja Marta latama. «Domāju, saimnieka rīcības motīvs nebija iespēja saņemt apsolīto summu, bet vēlēšanās sagādāt man patiesu prieku. Pa aukstu, rasotu zāli mēs devāmies uz upes mālaino krastu. Mūs pavadīja visi apdzīvotās vietas bērni. Izvietojušies ķēdītē, mēs lēnām pārvietojāmies pa slidenu nogāzi, uzmanīgi veroties sev zem kājām. Beidzot viena meitene pamanīja nelielu, tumšu caurumu augsnes virskārtā.

Tagad pie lietas ķērās pats Luzelva, veikli darbojoties ar zemes rakšanas darbiem ne pārāk, piemēroto mačeti. Es nespēju tam noticēt, bet izraktajā grāvītī parādījās kaut kas līdzīgs šļūtenes galam. Viens no puišeļiem tūlīt to sagrāba, Luzelva uzmanīgi turpināja rakt. Pieci… desmit… trīsdesmit centimetri, taču lokanās «šļūtenes» gals vēl nebija saskatāms. Kad izrakts bija gandrīz metrs, Luzelva nometa mačeti, abām rokām satvēra «zemes čūskas» ķermeni un ar spēcīgu rāvienu to izvilka laukā no zemes.

Jāatzīstas godīgi, šī piecu pēdu garā, tumši zilganzaļā tārpa (acīmredzot domāts sliekabinieku kārtas pārstāvis - posmcecīlija (Siphonops annulatus)) konvulsīvā locīšanās nevilšus lika man nedaudz atkāpties. Teorētiski man bija skaidrs, ka šis ir cilvēkam absolūti nekaitīgs radījums, taču redzētais vairākkārt pārsniedza manas visdrosmīgākās hipotēzes. Tas patiešām bija milzīgs zemes tārps! Tā resnums bija divas collas, posmainā ķermeņa segmenti nepārtraukti kontrahējās, atgādinot akordeona plēšas. Laikam «lombrisas» ārējais izskats bija pretīgs, taču man tas šķita visnotaļ skaists. Līdz ar to bija reāli pierādīta šo savdabīgo dzīvnieku eksistence, kas ilgu laiku tika apšaubīta.»

Šīs un vēl dažu nākamo ekspedīciju laikā Marta Latama noskaidroja, ka gigantiskais zemes tārps sastopams tikai nelielā augstkalnu pļavu apgabalā, mālainās kalnu nogāzēs 13 000-14 000 pēdu augstumā. Posmcecīliju spēcīgais ķermenis stingri fiksējas augsnē, mēģinājumi to izraut no zemes, turot aiz viena gala, parasti ir nesekmīgi; vienīgais šo dzīvnieku ķeršanas veids ir tā pilnīga izrakšana no pazemes alas. Diemžēl Martai Litamai nevienu dzīvu endēmu neizdevās atgādāt līdz ASV: posmcecīlijas drīzumā gāja bojā, pāris stundu laikā to ķermeņi pārvērtās pretīgi smirdošā gļotu receklī. Turpretī formalinizētie posmcecīliju preparāti kļuva par sensacionāla atklājuma objektiem, kas nodrošināja Iatamai atzinību un popularitāti kolēģu zoologu vidū.

Šī ekspedīcija vainagojās ar vēl kādu negaidītu pavērsienu. Atgriežoties bāzes vietā - nelielā Kondoto pilsētiņā, kura šķita visu aizmirsta Coko zemienes džungļu biezoknī, Marta Latama no vietējiem indiāņiem nopirka 50 vardes, ko viņi dēvēja par «kokoa». Latama nosūtīja šīs vardes ASV Nacionālajam veselības aizsardzības institūtam. Atšķirībā no leģendārās posmcecīlijas šie sīkie, līdz 1,5 collas garie un 1 g smagie abinieki bija zināmi zoologiem kopš pagājušā gadsimta vidus, un to zinātniskais nosaukums ir Phyllobates bicolor. Čolo cilts indiāņi apgalvoja, ka «kokoa» ir ļoti indīgas; pieskaroties šai vardei, cilvēks var nomirt.

Pēc pāris dienām Latama saņēma steidzamu telegrammu no Veselības aizsardzības institūta doktora Vitkopa. Telegrammas teksts liecināja, ka viņas nosūtītās vardes bijuši pirmie kokoa eksemplāri, kas nonākuši zinātnieku rīcībā ārpus Kolumbijas robežām. Tiesa gan, transportēšanas rezultātā dzīvas bija palikušas tikai 7 vardes, no kurām 6 nobeidzās institūtā nākamās dienas laikā. Tomēr pēdējais eksemplārs, atrodoties visai bēdīgā stāvoklī, paspēja pārsteigt zinātnieku aprindas. Pirmās analīzes liecināja, ka šo varžu ādas izdalītā inde ir viens no spēcīgākajiem dabiskas izcelsmes neolbaltumvielu toksīniem. Indes iedarbības mehānisms bija līdzīgs kurārei; tā bloķē muskuļu inervāciju, samazinot sirds muskuļa, caurlaidību un paralizējot elpošanas muskuļus. Cilvēka nāve var iestāties akūtu elpošanas traucējumu (asfiksijas) rezultātā. Telegrammā bija teikts, ka tālākiem pētījumiem institūtam nepieciešams pēc iespējas lielāks šo varžu indes daudzums. Šo indi nosauca par batrahotoksīnu, kas pēc ķīmiskās uzbūves ir steroidais alkaloīds; katra varde satur ap 50 mg šīs indīgās vielas. I>atamas kundzei tika dots uzdevums sagādāt vardes.

Pirmajā mirkli uzdevums nešķita īpaši grūts, jo indiāņi apgalvoja, ka Sanhuanas upes un tas pieteku augšteces purvainajā apvidū šo minivardīšu ir pārpilnām. Protams, indi izdalija tikai dzīvu varžu āda, taču pārsūtīt tās dzīvā veidā uz ASV nebija iespējams. Tātad Latamai bija jāatrod indes ieguves paņēmiens uz vietas - dabiskos apstākļos. Šīs problēmas konkrētais risinājums pagaidām Latamai nebija īsti skaidrs. Zinātnieki bija noskaidrojuši, ka batrahotoksīns viegli šķīst spirtā, nezaudējot savas toksiskās īpašības.

Iesākumā Latama nolēma izdibināt čolo cilts indiānu bultu uzgaļu saindēšanas tehnoloģiju. Izrādījās, viss notiek ļoti vienkārši. Pēc indiāņu vārdiem, «indes sviedru» izdalīšanās notiek vardes izbiļa un niknuma brīžos. Šo procesu iespējams mākslīgi stimulēt, nodarot vardei sāpes. Čolo cilts indiāņi uzsēdina vardi uz koka, novieto to ugunskura liesmu tuvumā un trin bultu uzgaļus pret kokoa muguru. Vienas vardes izdalīto toksīnu pietiek 50 bultu uzgaļu saindēšanai, uzgaļi saglabā toksicitāti 15 gadus. Pēc šiem paskaidrojumiem Latamas secinājums likās pats par sevi saprotams; nepieciešams noņemt kokoa muguras ādas gabaliņus un nekavējoties tos iemest spirta šķīdumā.

Tagad atlika rūpēties par indes ieguves objektu notveršanu. Martas Latamas pastāvīgais pavadonis Kuimiko, kurš allaž veda viņu caur Čoko ielejas džungļu biezokņiem, piedāvāja pārcelties uz Plaja de Oro ciematu Sanhuanas upes augštecē. Tajā vietā, viņa vārdiem runājot, «ir neskaitāms daudzums šo sīko velnēnu».

«Gadiem ilgā sadarbība ar Kuimiko lika man paļauties uz mana pastāvīgā pavadoņa pieredzi un ieklausīties viņa spriedumos,» raksta Marta Latama, «tāpēc es piekritu viņa priekšlikumam. Pats ceļojums līdz ciematam bija dažādu piedzīvojumu pilns: nemitīgās lietusgāzes un upes sēkļi padarīja braucienu sevišķi grūtu. Ari mūsu plosts nebija īsti piemērots kuģošanai pa strauju upi. Ciemata tuvumā upmalā iznāca visi tā iedzīvotāji - gan pieaugušie, gan bērni. Nezināmā veidā indiāņu vidū bija izplatījusies ziņa par manu interešu objektu, daudzi centās piedāvāt savus pakalpojumus varžu ķeršanā. Ar Kuimiko palīdzību es ātri vienojos par samaksu par katru noķerto eksemplāru.»

«Neskatoties uz Kuimiko ieteikumu atpūsties pēc nogurdinošā brauciena pa upi, es tomēr devos indiāņiem līdzi uz mežu. Mana interese par šo nāvi nesošo sīkuļu ķeršanas metodiku ņēma virsroku. Sīko vardīšu ķermeņa krāsojums - divas spilgti zeltainas svītras pār melno muguru - it kā brīdinoši vēstīja: turieties no mums pēc iespējas tālāk.

Es virzījos aiz Kuimiko pa šauru taciņu, kura līkločiem vijās caur bieziem krūmājiem un koku saaudzēm. Brikšņiem paliekot retākiem, mans pavadonis apstājās, notupās un sāka smalki svilpot, ritmiski sitot ar pirkstu pa vaigu: «Ššīī… ššīī… ššīī…» Tad uz bridi pieklusa, ieklausījās un no jauna sāka atkārtot šīs skaņas. Pēc ceturtā «treļļa» nezin no kurienes - mana civilizētā auss nekādi nespēja konstatēt skaņas virzienu - sekoja atbildes sauciens: «…ššīī… ššīī…» Acīmredzot Kuimiko izdevās precīzi noteikt skaņas avota atrašanās vietu, jo sekoja zibenīgs lēciens sāņus, uzšķiežot gaisā dubļu šļakatas. Viņš piezemējās četrrāpus apmēram divu jardu attālumā no takas. Steidzīgi norāvis no blakusesošā krūma vienu lapu, Kuimiko izveidoja no tās turziņu, veikli kaut ko ievīstīja tajā un aizsēja ar zāles stiebru. Tā bija pirmā varde; pēc pusstundas manā somā bija trīsdesmit šādu maisiņu. Šo neparasto medību norises gaitā vispārsteidzošākā šķita indiāņu nekļūdīgā spēja noteikt varžu svilpšanas virzienu un precīzi novērtēt attālumu līdz tām. Ja medījums atrodas pārāk tālu, lai to. satvertu uzreiz, tad ķērājs uzmanīgi piezogas tuvāk pie kokoa un tikai pēc tam izdara pēkšņu lēcienu.»

Drīzumā Marta Latama pārliecinājās par Kuimiko apgalvojumu patiesumu: Plaija de Oro tuvumā patiešām bija īsta šo sīko varžu «paradīze». No rīta līdz pat vēlam vakaram indiāņi piegādāja desmitiem kokoa. Latamas kundzei nācās augas dienas pavadīt, darbojoties ar skalpeli un pinceti, gatavot varžu indes šķīdumu spirtā. Nogurdinošais un vienveidīgais darbs pakāpeniski notrulināja piesardzību. Reiz kādu vakaru, «nezinu, kā man tas gadījās, es ar skalpeli nedaudz saskrambāju pirkstu,» stāsta Marta Latama. «Mehāniski iebāzu pirkstu mutē, cenšoties izsūkt asinis no brūces. Tūlīt mutē sajutu metālisku piegaršu, kaklu sagrāba spazmveidīgi krampji, uz pieres parādījās auksti sviedri. «Pretindes nav. Tas ir viss - gals klāt!» es nodomāju. Cenšoties krampjaini ievilkt gaisu, atgūlos uz lāviņas. «Tu vari elpot, tu vari elpot,» nemitīgi pie sevis atkārtoju. Kārtējās kakla spazmas brīžos pēdējiem spēkiem piespiedu sevi norit malciņu tomātu sulas, tas bija vienīgais tobrīd pie- jamais šķidrums. Kā caur miglu raudzījos uz izmirkušajos pončo tērptajiem indiāņiem, kuri pulcējās manas būdiņas priekšā, lai nodotu man kārtējo varžu partiju. Precīzi nevaru pateikt, cik laika pagāja, pirms es pilnībā atguvu samaņu un mitējās mokošās kakla spazmas. Brīnumainā kārtā, bet visticamāk - pateicoties brūces izsūkšanai, kamēr inde vēl nebija paguvusi iekļūt asinīs, es paliku dzīva.»

Ekspedīcijas laikā Marta Latama apstrādāja 2400 kokoa. No šo varžu indes spirta šķīduma Nacionālajā veselības aizsardzības institūtā tika iegūti 30 mg batrahotoksīna kristāliskā veidā. Ar šādu indes daudzumu bija iespējams nogalināt 3 000 000 peļu. Protams, zinātniekiem šis toksīns bija nepieciešams pilnīgi citiem mērķiem. «Pagaidām ir pāragri izdarīt tālejošus secinājumus, tam nepieciešami papildu pētījumi, taču ir pamatota cerība,» paziņoja batrahotoksīna pētījumu daļas vadītājs, doktors Vitkops, «ka mikroskopiskas šīs indes dozas radīs pamatu jaunu, sirdsdarbību regulējošu medikamentu izstrādāšanai.» Viņa optimismam pievienojas Marta Latama, uzskatot, ka nāvējošais mini sevi reabilitēs.

nezemojieties tīģera priekšā!

Ne vienmēr cilvēka veidolu tīģeris uztver ka «radības kroni». Liela auguma divkājainas būtnes tīģeris apiet ar līkumu. Turpretī salīkušu, krūmu biezokni vai zālē nomaskējušos cilvēku šis plēsējs uztver kā četrkājainu laupījumu. Nekad lieki nemaldiniet tīģeri!

Šo bausli atceras un strikti ievēro ikviens indiešu zemnieks, kuram ikdienā jādzīvo cieši blakus svītrainajam džungļu valdniekam. Taču zemnieks lieliski zina vēl kādu patiesību: bez darba zeme ražu nedos, tās izaudzēšanai surā darbā pastāvīgi jāliec mugura. Protams, bausli indiešu zemnieks atceras, bet, ko lai dara, iztika taču jāpelna… Šīs atziņas ironija ir diezgan skumja. Indijā cilvēka un tīģera savstarpējās attiecības ir visai sarežģītas. No tāla, akadēmiskā stilā iekārtota kabineta ir viegli celt trauksmi: tīģeru skaits samazinās, suga ir katastrofāli apdraudēta! Agri no rīta, ejot no savas būdiņas uz nelielo zemes pleķīti, ieraudzīt uz takas lielā kaķa pēdu nospiedumus - tā ir pavisam cita lieta.

…Utaras (Utarpradešas) štata ziemeļdaļas Kheri dis- trikta ainava šķiet aizkustinoši mierīga un idillistiska; kviešu un sinepju lauki šķiet īpaši spilgti uz sulīgi zaļas krāsas cukurniedru plantāciju fona, atgādinot zālē nomestu dzeltenu sari. Uz laukiem un ceļiem bieži redzami nelieli, spilgti - kā no reklāmas plakātiem «izbraukuši» traktoriņi. Ražas novākšanas laikā vēršu pajūgi veido garas čūskveida kolonnas, kuru galamērķis ir nelielās cukura pārstrādes rūpnīciņas, kas apkaimē izplata saldu aromātu. Tālumā - pie pašas Nepālas robežas dūmakā redzamas Himalaju kalnu majestātiskās nogāzes. Taču šis miers ir visnotaļ mānīgs; jebkurā brīdi var notikt svītrainā plēsēja uzbrukums. Šajā novadā ik gadu tīģeri nogalina vairāk nekā 20 cilvēku.

Līdz 1947. gadam šie plēsēji bija Himalaju priekškaļņu necaurejamo biezokņu un purvāju īstenie valdnieki. Atjaunotajā Indijā šie purvi tika nosusināti, džungļi - izcirsti, simtiem tūkstošu bezzemnieku Kheri ieguva kāroto zemes pleķīti. No mežonīgās dabas šajā apvidū ir palicis pavisam maz. Apkārtnes pēdējie tīģeri dzīvo Dadhvas nacionālā parka palieņu pļavās un džungļos. Šī nacionāla parka teritorija aizņem 500 km2 , tas dibināts 1968. gadā izzūdošās briežu dzimtas sugas - barasingas aizsardzībai. Cenšoties saglabāt vienu no skaistākajiem briežiem pasaulē, savs labums - neskartas teritorijas - tika ari svītrainajiem plēsējiem. Pēc diviem gadiem visā valsts teritorijā tiģeru medības tika aizliegtas ar likumu. 1973. gadā tika uzsākts nopietns darbs šo plēsēju aizsardzībai. Šajā darbā Indijas valdībai palīdzēja dažādi starptautiskie dzivnieku aizsardzības fondi un organizācijas.

Pa šiem gadiem tīģeru skaits ir divkāršojies. Ne visi zinātnieki piekrita oficiālajiem statistikas datiem - 4000 eksemplāru. Tīģerus nav iespējams sadzīt vienā barā, lai veiktu to precīzu uzskaiti, kas reālajā dzīvē ir dārga un sarežģīta procedūra. Noteiktā nedēļā 10 000 speciāli apmācīti uzskaites dalībnieki meklē džungļos jebkuras tīģeru pēdas. Šāda uzskaites sistēma rada krietnu sajukumu un neskaidrības, jo vienu un to pašu dzīvnieku iespējams fiksēt vairākas reizes. Pat pieredzējušu meža un pēdu pazinēju vidū nav vienotības par iespēju viennozīmīgi noteikt tīģera dzimumu, izmērus un vecumu, vadoties tikai pēc to atstātajām pēdām. Taču neviens neapstrīd faktu, ka pēdējā laika tīģeru skaits ir ievērojami palielinājies.

- Ar laiku cilvēki varēs pielāgoties dzīvei uz Mēness, taču tīģeri bez džungļiem iznīks! - mutiski un preses slejās nenoguris turpina atkārtot Dadhvas nacionālā parka dibinātājs ekologs Adžans Singhs. Neskatoties uz vairākkārtēju Indijas valdības atzinību un augstiem starptautiskiem apbalvojumiem, kolēģu vidū Adžans Singhs tiek dēvēts par ekstrēmistu. Ar visiem viņš jau ir paguvis sastrīdēties, jo visi (pat visplašākie) dabas aizsardzības pasākumi viņam šķiet nepietiekami. Nenoliedzami, šajā jomā Indijā izdarīts ir pietiekami daudz: pirms trīsdesmit gadiem šajā valstī bija 5 nacionālie parki un 126 liegumi, tagad to skaits attiecīgi ir - 5 un 248! Likuma aizsardzībā ir 12% Indijas džungļu. Lielākais tīģeru skaits sakoncentrēts 15 rezervātos. Aj> mēram divas trešdaļas visu asiņaino traģēdiju notiek Dadhvas un Sandarbanforestas rezervātos. Abos gadījumos liktenīgā loma ir šo apgabalu ģeogrāfiskajām īpatnībām.

-   Palūkojieties, - Adžans Singhs saka amerikāņu žurnāla «Natūrai History» korespondentam, - dibinot Dadhvu, bija plānota apmēram 20 km plata buferjosla apkārt džungļiem. Šai buferjoslai bija jākļūst par savdabīgu neitrālu zonu, kas atdalītu zemniekus no tīģeriem. Kas notika īstenībā? Buferzonā tika ierīkotas plašas cukurniedru plantācijas! Šajā biezoknī taču divi strādnieki nespēj viens otru ieraudzīt pat 10 m attālumā. Nepārredzamie cukurniedru biezokņi ir tīģerieņu iemīļotā mazuļu izvešanas vieta. Tādā veidā paši zemnieki cenšas nonākt zvēra rīklē! Pirms desmit gadiem Dadhvas tuvumā bija 21 ciemats, tagad to skaits tuvojas 80. Atliek tikai nedaudz nokavēt, un džungļiem beigas.

Jau ilgstoši Adžans Singhs caurām diennaktīm dežurē džungļu biezokņos, iztraucējot un tvarstot malumedniekus, uzliekot sodu meža cirtējiem un dzenājot sievietes, kas iemaldās mežā žagaru lasīšanas nolūkā. Ne vienam vien malumedniekam nācies skriet uz policijas iecirkni aiz Singha džipa, pie kura likuma pārkāpējs ticis piesiets ar garu virvi. Zinātnieks šajā apvidū dzīvo kopš 1946. gada. Sākumā viņš uzturēja diezgan labas attiecības ar apkārtnes iedzīvotājiem, taču, pārvācoties uz dzīvi Tīģeru Paradīzē - Dadhvas dienviddaļā, viss aizgāja greizi. Ja 40 gadus Singhs pa mežu, kur mita tīģeri, staigāja tikai ar koka nūju, tad tagad krēslas stundās cauri ciematam brauc, jau bruņojies ar šauteni.

-   Visapkārt ir tik daudz ļaužu, - stāsta Singhs, - ka tīģeri pamazām pierod pie divkājainām būtnēm. Sablīvētība rada bīstamu familiaritāti cilvēku un plēsēju savstarpējās attie- cibās; ar laiku tīģeris pārstāj baidities no cilvēka. Normālos apstākļos zvērs parasti neuzbrūk cilvēkam pat tajos gadījumos, kad viņš iztraucējis tīģeri pie svaiga laupījuma. Sākumā tīģeris draudīgi ierūksies, pakāpeniski palielinot rūciena skaļumu, un sagatavosies viltus lēcienam, taču beigu beigās… centīsies nozust, iespiežot asti kājstarpē. Izsalcis tīģeris var mesties virsū jebkuram kustīgam objektam: zilonēnam, krupim vai siseņiem. Bet šeit liellopu atliku likām. Pie izdevības izbadējies tīģeris neatteiksies ari no gana. No senseniem laikiem tīģera uzbrukums cilvēkam licies kā pārpratums vai traģiska nejaušība. Vai ar laiku tas nekļūs par ikdienas normu? Nekad agrāk plēsējiem nav nācies dzīvot tik tuvu milzīgām ļaužu masām.

Jau senās indiešu pasakās pieminēti tīģeru uzbrukumi. Pirmie oficiālie tīģeru radīto zaudējumu uzskaites dati liecina, ka 1822. gadā Bombejas apkārtnē vien tīģeri nonāvējuši 500 cilvēkus un saplosījuši 20 000 vēršu. Mūsu gadsimta sākumā visos Indijas novados kopskaitā ik gadu tika nogalināti 850 cilvēki. Toreiz Indijas tīģeru totālais skaits bija ap 40 000 eksemplāru. Toreiz bēdīgi slavenā Čampavatas tīģeriene izdzēsa 436 cilvēku dzīvību. So plēsēju nošāva leģendārais tīģeru-cilvēkēdāju mednieks, pulkvedis Džims Korbets.

Salīdzinot ar gadsimta sākumu, tīģeru skaits samazinājies desmit reizes. Līdz ar to arī cilvēku upuru skaits kļuvis ievērojami mazāks - desmit gadu laikā svītrainie plēsēji nonāvējuši 600 cilvēkus. Neskatoties uz upuru un sakropļoto cilvēku skaitu, nepielūdzamie statistikas dati aizstāv šos plēsējus. No čūsku kodieniem taču ik gadu iet bojā simt reizes vairāk indiešu! Lielo pilsētu mašīnu straume ir septiņas reizes bīstamāka par tīģeriem džungļos. Tikai kā lai to visu iestāsta tīģera kārtējā upura radiniekiem?

Tajā 1987. gada marta rītā Korbeta nacionālajam parkam (pirmais nacionālais parks Indijā) blakus esošajā ciematā strauji izplatījās drausmīga ziņa: Uģeris saplosījis gabalos vietējā kalēja meitu. Nedomājot par šī pasākuma bīstamību, bojāgājušās radinieki un kaimiņi metās džungļos atriebt nogalināto. Ieraudzījuši tīģeri slepkavu, viņi apmulsumā apstājās. Bet bija jau par vēlu, jo saniknotais zvērs, pūloties izkļūt no ļaužu ielenkuma, nāvējoši ievainoja kādu zemnieku. Satracinātais ļaužu pūlis devās uz rezervāta pārvaldnieka māju, pieprasot organizēt pilnīgu tīģeru likvidēšanas kampaņu. Toreiz tika izsisti logu stikli, sadauzītas dienesta automašīnas, tik tikko izdevās novērst asinsizliešanu.

Mūsu gadsimta sākumā Korbets rakstīja savās piezīmēs: «Tīģeris cilvēkēdājs ir zvērs, kurš, dažādu apstākļu dēļ izsists no ierastā dzīves ritma, spiests meklēt viegli iegūstamus upurus, pārkāpjot tīģeru paradumu kodeksu. Deviņos gadījumos no desmit šādas izmaiņas cēlonis ir smags ievainojums, kas liedz tīģerim iespēju medīt ar iepriekšējo veiklību. Desmitajā gadījumā iemesls var būt tīģera solīdais vecums.» Korbeta laikos nebija pamata runāt par trešo - patlaban vissvarīgāko cēloni: džungļu izciršanu un savvaļas medījamo dzīvnieku skaita strauju samazināšanos. Rezervātu nodibināšana rada virkni problēmu. Lai gan rakstura ziņā tīģeri ir klaidoņi, spējīgi vienas nakts laikā noiet 30 km lielu attālumu, taču savu medību iecirkni džungļos tie pamet samērā reti, aizstāvot savu teritoriju no sāncenšiem. Tiģeru mātīte kādu laiku var dzīvot kopā ar meitām, pieaugušu tēviņu var pavadīt vairākas mātītes, taču citu tēviņu, ieskaitot pusauga vīriešu kārtas bērnus, klātbūtne netiek pieļauta. Kur lai paliek jaunie un vecie, spēkus zaudējušie īpatņi? Pārvākties uz džungļu malām! Ari šīs teritorijas ar laiku tiek aizņemtas. Atliek vienīgi īpašas buferjoslas - atklātas, ar nelielu zāli apaugušas platības, kur tīģeriem var viegli sekot gan vietējie zemnieki, gan rezervāta administrācija. Nepieciešamības gadījumā šādus īpatņus iespējams viegli likvidēt vai noķert kāda zooloģiskā dārza vajadzibām. Taču šīs neitrālās joslas pamazām tiek aizvien vairāk izmantotas lauksaimnieciskām vajadzībām.

Šāda notikumu gaita vērojama Čitavanas rezervātā, kur līdz 1980. gadam nekādi ar tīģeriem saistīti incidenti netika novēroti. Pagājušā gada beigās tīģeru upuru martirologu papildināja trīspadsmit cilvēki.

Traģēdiju cēlonis nav tīģeru skaita pieaugums, bet gan džungļu platību pastaviga samazināšanās. Šīs patiesības spilgts apliecinājums ir Ranthamboras rezervāts relatīvi mazapdzīvotajā Radžastānas štatā. Šajā vietā tiģeru populācijas blīvums ir vislielākais valsti, taču vietējie zemnieki nesūdzas. Pirmkārt, sausā klimata dēļ šeit nav necaurejamu biezokņu un krūmāju. Otrkārt, un tas ir galvenais faktors, Ranthamboras apkārtnē ir daudz nelielu mežiņu. Tikko rezervāta teritorijā tīģeru skaits pārsniedz dabisko ietilpību, jaunie indivīdi pārceļas uz dzīvi šajos mežiņos. Rezervāta pārvaldnieks cenšas panākt, lai šie nelielie mežiņi nonāktu rezervāta pārziņā, tad konflikts ar zemniekiem tiktu atrisināts uz vairākiem gadiem.

Savdabīgas ir jau pieminētā Sandarbanforestas rezervāta problēmas. Gangas deltas purvainajās, ar mežu apaugušajās saliņās cilvēki nedzivo, ari savvaļas medījamo dzīvnieku tur ir papilnam. Vietējā tīģeru populācija ir lielākā pasaulē - tajā ir ap 260 īpatņu, to vidū - izdaudzināti cilvēkēdāji. Lūk, ko rakstīja kads eiropiešu ceļotājs 1666. gadā par šo reģionu, kas visai maz izmainījies nākamo trīs gadsimtu laikā: «Vietējie iedzīvotāji attekas šķērso ar laivām, upē ķer zivis, deltas salās medī dažādus savvaļas dzīvniekus, lasa žagarus un ievāc savvaļas bišu medu. Nakšņot uz šīm salām ir navigi bīstami: ne tikai uz sauszemes, bet ari laivā, kur ik mirkli negaidot var ielēkt tiģeris. Plēsēji iemanījušies peldus piekļūt pat tam laivām, kas naktī tiek piesietas garās virvēs pēc iespējas tālāk no krasta.» Šai atziņai grūti nepiekrist, jo atšķirībā 110 citiem lielajiem kaķiem tīģeri nebaidās no ūdens un ir veikli peldētāji. Sandarbanas tīģeru daba nav izmainījusies kopš XVII gs., katrs trešais ir gatavs pagaršot cilvēka gaļu.

Kāds ir kanibālisma patiesais iemesls? Speciālisti daļēji vaino augstos paisumus. Juras sāļais ūdens iekļūst talu no upes grīvas, tīģeri, to dzerot, sabojā normālu vielmaiņu un raksturu, kļūst ļauni un viegli sakaitināmi. Varbūt augstie paisuma ūdeņi noskalo konkrēto indivīdu teritoriju apzīmējošās (parasti tīģeri to veic ar urīna starpniecību) zīmes. Robežu noskalošana notiek divreiz dienā! Tīģeriem nejauši ieklīstot cita teriotorijā, seko kautiņi, ievainojumi un niknuma uzplūdi, kas negatīvi ietekmē plēsēju uzvedību. Rezervāta administrācija visiem spēkiem cenšas tīģerus «ārstēt». Vietās, kuras nevar aizsniegt sāļais jūras ūdens, tiek izrakti dīķi, lai nodrošinātu tīģeru apgādi ar saldūdeni. Peldoties Gangas deltā, visiem vietējiem iedzīvotājiem jālieto uz pakauša uzlikta baltā māla maska. Šis pielāgojums rada iespaidu, ka cilvēka seja vienmēr vērsta tīģera potenciālā uzbrukuma virzienā, jo plēsējs var slēpties gan krastā, gan uzglūnēt no koka, kurš pārkāries pār ūdeni. Visā apkaimē daudzviet izvietoti manekeni, kas ietērpti novalkātās zemnieku drēbēs. Tīģeris, kurš iedrošinājies uzbrukt šādam manekenam, tiek sagaidīts ar spēcīgu elektriskās strāvas sitienu. Šāds pārsteigums plēsējam uz ilgu laiku paliek atmiņā. Tomēr laiku pa laikam manekenus nākas nomainit, jo reizēm tīģeru vidū atrodas asinskāri drosminieki. Pēc tīģera uzbrukuma vērot šos manekenus ir visai šausminoši. Nelielo dīķu izveidošana, maskas un «šoka terapija» deva diezgan labus rezultātus. Galvenais atbaidošais faktors bija šo pasākumu vienlaicīga veikšana. Rezervāta darbinieki darīja visu iespējamo cilvēku aizsardzībai.

Ne vienmēr tīģera uzbrukums beidzas ar upura nāvi. Simtiem cilvēku tikuši sveikā ar izbīli vai dažām skrambām. Dadhvas tuvumā dzīvo sava veida pasaules rekordists «izdzīvošanā» - zemnieks Šivs Šankars, kuru tīģeris «mīcījis» divreiz. Pirmais uzbrukums norisinājās būdiņā, tīģeri nobiedēja krītošās petrolejas lampas troksnis. Pēc pāris dienām tīģeris cilvēkēdājs atgriezās. Šoreiz uzbrucēju aizbaidīja ar mietiem bruņojušies Šankara kaimiņi, kas laikus steidzās viņam palīgā. Tīģera viesošanās piemiņas zīme ir plata rēta pār galvas virsu. Uz jautājumu par savas divreizējās izglābšanās cēloņiem Šankars parasti atbild visai mīklaini: «Tāpēc, ka visu mūžu dzeru daudz piena.» Vietējais ticējums apgalvo, ka šādiem cilvēkiem liktenis ir ļoti labvēlīgs.

Agrākos laikos pieredzējušie indiešu pēddziņi un mednieki saņēma lielas summas - 10 000 dolāru par to, ka džungļos bagātu ārzemnieku pieveda burtiski klāt pie kārotā medījuma - tīģera. Daži no viņiem vēl šodien nevar samierināties ar valdības aizliegumu medīt tīģerus. Cenšoties legalizēt pēdējo gadu noziedzīgās darbības, šie veiklie darboņi, saņēmuši pavēli tīģera-cilvēkēdāja likvidēšanai, sūtīja telegrammu ārzemju klientam un gaidīja viņa ierašanos vairākas dienas. Tikmēr asinskārais dzīvnieks brīvi staigāja zemnieku būdiņu tuvumā.

- Ciematu teritorijā parādās un mājlopiem uzbrūk džungļu nomales apdzīvojošie eksemplāri, - skaidro R.L. Singhs, Nacionālās tīģeru glābšanas programmas vadītājs. - Varbūt var mēģināt agresīvo dzīvnieku aizmidzināt un aizvest pēc iespējas tālāk no kārdinājuma? Ir mēģināts pārvietot tīģerus slepkavas uz citu rezervātu vidieni, kur retumis parādās tikai nelabojami melumednieki. Parasti šādi eksperimenti beidzas ar tīģera bojāeju, jo džungļos strikti tiek ievērots teritoriālā sadalījuma princips: jaunpienācējam jānogalina attiecīgā nogabala īstais saimnieks, citādi tas tiks iznīcināts vai atkal atspiests uz rezervāta malu, tuvāk apdzīvotām vietām.

Par tīģera nogalinātu vērsi zemnieks saņem valsts kompensāciju 2000 rūpiju (apmēram 150 dolāru), kas nabadzīgos lauksaimniecības rajonos ir visai ievērojama summa. Izmaksa garantēta gadījumos, ja incidents noticis ārpus rezervāta robežām. Pārējos gadījumos likuma aritmētika ir vienkārša. Par rezervāta teritorijā nogalinātu tīģeri medniekam tiek piespriests 6 mēnešu ilgs cietumsods un 5000 rūpiju liels naudas sods. Ja tīģera uzbrukuma rezultātā iet bojā cilvēks, viņa tuvinieki saņem 5000 rūpiju, bīstamais dzīvnieks tiek nošauts.

Relatīvi lielie naudas sodi nevar pārtraukt cilvēka mūžīgā naida izpausmes pret svītrainajiem kaimiņiem. Pēdējā gada laikā Dadhvas apkaimē bojā gājuši 30 tīģeri. Viena tīģera nāves cēlonis izrādījās gaļas gabalā ievietota bumba; sprādziena rezultātā dzīvniekam tika norauta galva. Kādu citu svītraino kaķi atrada 150 nosprāgušu maitasputnu ielenkumā: putni bija nobeigušies, mielojoties ar noindētā plēsēja gaļu. Ari pārējo tīģeru nāves apstākļi nešķita īpaši dabiski. Vainīgos, protams, neizdevās notvert. Singhs reiz pieķēra savu padoto - rezervāta apsardzes darbinieku bridi, kad viņš centās sadedzināt kāda malumednieka nogalināto tīģeri. Kāpēc gan atbildēt par nepietiekamu apsargāšanu, ja precīzs tīģeru skaits nav zināms un šādā veidā ir vieglāk nomaskēt sveša nozieguma pēdas?

- Divu gadu laikā mēs zaudējam džungļu platību, kas līdzinās Beļģijas teritorijai, - saka Adžans Singhs. - Būs tīģeri, būs dzīves vide, izdosies saglabāt džungļus - pēcteči būs pateicīgi. Pastāvīgs karš ar vietējiem zemniekiem nepalīdzēs atrisināt šo problēmu. Pakāpeniski jārada ekonomiski izdevīgi apstākļi rezervātu pierobežas iedzīvotājiem: nepieciešams panākt, lai zemnieki paši lugtu administrāciju mirstošos džungļus nepārvērst liegumos. Steidzīgi jārisina kurināmā problēma, lai apkārtnes ļaudis nezagtu mežā malku un žagarus.

Perspektīvā būtu vēlams attīstīt celtniecību bez kokmateriālu izmantošanas. Mežam draudzīgu saimniekošanas sistēmu vajadzētu subsidēt un kreditēt ar atvieglotiem noteikumiem. Rezervāts varētu censties apgādāt zemnieku lopus ar lopbarību. Tik daudz vajadzību… visu nav iespējams pat uzskaitīt. Pirmais neatliekamais darbs ir likvidēt cukurniedru plantācijas Dadhvas rezervāta buferjoslā, rezervāta robežas iežogot ar stiepli zem sprieguma.

Visu šo vajadzību apmierināšanai nepieciešams ilgs laiks, tāpēc Singha balsi saklausāms rūgtums un zināma skepse. Bet pagaidām atcerieties svētīgu padomu: «Nezemojieties tīģera priekšā!»

cilvēki - tīģeru medību upuri

Džungļu karaļa medību objekti nebūt nav tikai dzīvnieki; svītrainie kaķi nevairās cilvēka, bet reizēm ar īpašu patiku uzbrūk viņam. Visur, kur sastopams šis negantais kaķis - Indijā, Indoķīnā, Turkestanā, Persijā, pie Amūras upes. Javas un Sumatras salās -, ik gadu tūkstošiem cilvēku kļūst par tā upuriem. Nekas nespēj glābt šo zemju iedzīvotājus: ne uguns, ne ūdens, ne ieroči.

īpaši bieži asinskārā briesmoņa upuru lomā nonāk indiešu pastnieki. Vairākus mēnešus Kutkumzandi ielejā kāda sevišķi neganta tīģeru mātīte ik dienu nogalināja kādu no garāmejošiem pastniekiem. Bungu rībināšana, iedegtas lāpas, pamatīgs konvojs - visi šie pasākumi izrādījās veltīgi. . Līdzīgā veidā Gururatas province uz kādu laiku tika pilnīgi izolēta no citiem novadiem, jo tīģeri regulāri saplosīja vietējos pastniekus. Vienreiz plēsējs cilvēka vietā sagrāba čemodānu ar vēstulēm.

Militārā pārgājienā pa džungļiem no tīģeru uzbrukuma nav pasargātas pat kareivju vienības. Parasti nepaveicas no kopējās grupas atpalikušiem kareivjiem, kuri itin bieži nonāk plēsēja ķetnās. Forbesa ziņojumā minēts gadījums, kad tīģeri vienā nakti saplosījuši tris labi bruņotus angļu kājnieku nodaļas sargkareivjus. Reizēm saniknotā kaķa pārdrošībai un nekaunībai nav robežu: tas ielaužas dzīvojamās mājās, ieklīst ciematu un pilsētu teritorijās, dažreiz gaišā dienas laika uzbrūk garāmgājējiem. Reiz Javas salā kāds tīģeris ielauza nelielas būdas jumtu un sagrāba vienu no astoņiem javiešiem. Neskatoties uz pārējo cilvēku kliedzieniem, satvertais upuris tika izvilkts laukā pa tikko izveidoto spraugu jumta segumā. Ka ziņo Būhanans, divu gadu laikā no viena Indijas ciemata tīģeri nolaupīja 80 cilvēku! Nav nekāds brīnums, ka iedzīvotāji pilnībā pameta daudzus ciematus Gangas upes krastā, baidoties no šīs svītrainās sodības.

Daudzi ceļotāji bijuši aculiecinieki tīģeru uzbrukumam laivā braucošiem cilvēkiem. Anglim Taireram pašam nācies pārdzīvot šādu uzbrukumu. Tas notika, braucot pa Gangas upi no Kalkutas uz Sangāras salu. Izkāpis krastā, Tairers pamanīja bīstamo plēsēju. Glābdamies no bojāejas, metās ūdenī un centās panākt laivu, kura jau bija krietni attālinājusies no krasta. Briesmonis metās Taireram pakaļ, isā brīdī tam izdevās viņu panākt. Neredzot nekādas citas glābšanās iespējas, Tairers ienira dziļumā un centās iespējami tālāk aizpeldēt zem ūdens. Iznirstot ūdens virspusē, viņš ar atvieglojumu konstatēja, ka tīģeris, uz brīdi pazaudējis upuri no sava redzeslauka, bija griezies atpakaļ. Citreiz kāds tīģeris pārpeldēja upi un, neskatoties uz kuģa apkalpes izmisīgajiem mēģinājumiem aizbaidīt plēsēju ar kliedzieniem, uzrāpās uz nelielās barkas klāja. Kuģa apkalpe izbīlī metās ūdenī. Tīģeris lepni nosēdās barkas priekšdaļā un mierīgi vēroja, kā kuģi nes upes straume. Pēc brīža plēsējam šī nodarbe apnika, tas metās ūdenī, peldus ātri sasniedza krastu un nozuda džungļu biezoknī…

Pastāvīgi ciešot no asinskāro plēsēju uzbrukumiem, cilvēks izmanto visas iespējamās cīņas metodes pret šiem briesmoņiem. Dažu Indijas reģionu māņticīgie iedzīvotāji, uzskatot tīģeri par dievišķa spēka iemiesojumu, neuzdrošinās nodarīt tam nekādu ļaunumu.

1893. gada februāra sākumā Čerņigovas (Krievija, Piejūras novads) apkaimē klīda milzīgs tīģeris. Reiz tas metās virsū zemnieku pūlim, kuri strādāja ciedru mežā gulšņu sagataves darbos. Sagrābis vienu strādnieku, tīģeris visu pārējo acu priekšā aizvilka nelaimīgo upuri uz taigu. Atjēgušies no pirmā šoka, cilvēki metās zvēram pakaļ. Pametis pusapēsto zemnieka līķi, tīģeris nozuda taigas biezoknī. Pēc šī uzbrukuma divas nedēļas tīģeris visus Čerņigovas iedzīvotājus turēja pastāvīgās bailēs; visu šo laiku medniekiem nekādi neizdevās konstatēt plēsēja pastāvīgas uzturēšanās vietu. Izsekošanas pasākumi turpinājās līdz 19. februārim, tajā dienā mednieki uzzināja par tīģera uzbrukumu kāda zemnieka sunim. Pa svaigām pēdām viņi metās plēsējam pakaļ. Mednieki ieraudzīja tīģeri biezā un augstā zālē. Pamanījis ienaidniekus, tīģeris pameta pusapēstās suņa atliekas un lieliem lēcieniem centās nozust. Taču šoreiz mednieku raidītās lodes viņu panāca; jūtot, ka šoreiz izbēgt neizdosies, ievainotais zvērs mežonīgā niknumā metās virsū medniekiem. Tīģeri apstādināja tieši pierē raidīta lode. Mednieku priekiem nebija gala. Nošautais dzīvnieks izrādījās milzīga tīģeru mātīte - tās ķermeņa garums no purna līdz astes pamatnei bija 3 aršinas (2,1336 m), totālais garums, asti ieskaitot, - 4 aršinas un 5 veršoki. Mednieki saņēma 120 rubļus par zvērādu un vēl 50 rubļu lielu prēmiju. Visa naudas summa tika sadalīta drosmīgajiem medniekiem, kuri divas nedēļas bija neatlaidīgi izsekojuši bīstamo dzīvnieku.

15. februāra dienvidū astoņu verstu attālumā no Spaskas ciemata ciedru mežā ķīniešu strādnieku - manzu grupa tēsa akmeņus Usūrijas dzelzceļa tiltu būves vajadzībām. Viens no strādniekiem izgāja no būdiņas, kurā viņš strādāja, un devās otras strādnieku būdiņas virzienā. Abas šīs celtnes šķīra tikai 50 solu attālums. Pēkšņi uz netālās klints parādījās tīģeris, kurš, veicis pāris milzīgu lēcienu, iesita strādniekam ar ķepu un ar zobiem ieķērās viņam sānā. Izdzirdējis pārējo strādnieku kliedzienus, tīģeris pameta upuri un nozuda aiz klintīm. Līdzko strādnieki ienesa ievainoto būdiņā, tīģeris atkal parādījās tuvumā. Apgājis pāris reižu apkārt būdiņai, plēsējs nogūlās durvju priekšā. Pēc stundas tīģerim šī pasīvā gaidīšana apnika un tas devās prom. Būdiņā patvērušies strādnieki bija tik ļoti pārbijušies, ka veselas četras dienas neuzdrošinājās iziet laukā. Viņu satraukumu kliedēja strādnieku grupas vecākā ierašanās piektajā dienā. Tostarp 15. februāra vakarā tiģeris bija sastapis taigā pēc malkas atbraukušu ķīnieti. Plēsējs klupa virsū zirgam, kurš ārprāta bailēs pa galvu pa kaklu metās ciemata virzienā. Ciemata teritorija plēsēju nogalināja kads drosmīgs zemnieks. Šis eksemplārs izrādījās tīģeru tēviņš, kura garums no purna līdz astes pamatnei bija 2,5 aršinas.

Februāra beigās mednieku komanda atklāja svaigas tīģera pēdas Rakovkas upītes augšteces apvidū. Tai pašā dienā mednieki uzsāka zvēra izsekošanu. Tīģera pēdas aizveda viņus dziļi taigā, medniekiem nācās nakšņot zem klajas debess. Lai kaut cik sasildītos, viņi sakūra lielu ugunskuru. Naktī viens no medniekiem, visādam gadījumam paņēmis līdzi ieroci, devās salasīt sausus žagarus. Atgriežoties atpakaļ, viņš 10 m attālumā no ugunskura ieraudzīja pielavījušos milzīgu tīģeri. Mednieks reaģēja zibenīgi, viņa raidītais šāviens ievainoja plēsēju, kuram pāris lēcienos izdevās nozust tumsā starp kokiem. Mednieki vairakas dienas mēģināja tīģeri izsekot, bet neatrada. Beidzot viņi pamanīja svītraino kaķi nogūlušos pussagruvušās fanzas - ķīniešu mājokļa durvju priekšā. Negaidītais notikumu pavērsiens lika visiem medniekiem izšaut gandrīz vienlaikus: dažas lodes precīzi sasniedza mērķi. Likās, tīģeris tūlīt bezspēkā saļims, taču pēc šaušalīga rēciena lielais kaķis itin veikliem lēcieniem nozuda taigas biezoknī. Izrādījās, ka fanzā bija ieslēgušies daži ķīniešu strādnieki, kuri tris dienas bija nosēdējuši mājiņā, baidoties pat uz mirkli to pamest un iziet ārpusē. Nogurušie mednieki nolēma šeit atpūsties. Nākamajā naktī ievainotais tīģeris atkal parādījās fanzas tuvumā un nolaupīja ķīniešu strādnieka suni; kārtējo reizi tam izdevās aizmukt nesodītam. Sarūgtinātie mednieki nolēma par katru cenu izsekot bīstamo plēsēju, taču siltais laiks izjauca mednieku atmaksas plānus. Atrās sniega kušanas dēļ izsekošanas darbs kļuva neiespējams. Tā ari lieta netika novesta līdz galam.

Veiksmīgākas medības padevās citā iecirknī, kur meža darbos strādāja katordznieku grupa. Reiz kādā agrā februāra rītā strādnieks veda dzirdināt zirgu uz aku, kas bija tikai 50 solu attālumā no kazarmas. Pēkšņi viņam uzbruka tīģeris, notrieca zemē un spēcigi satvēra kāju. Piesteigušos cilvēku kliedzieni piespieda uzbrucēju atkapties, atstājot zemē guļošo vīru ar pārlauztu kāju. Incidenta vietā ieradās mednieku komanda un vairākas dienas mēģināja izsekot tīģeri. Šis eksemplārs izrādījās īpaši viltīgs, jo, līdzko pakaļdzīšanās tika pārtraukta, tīģeris atgriezās kazarmu tuvumā. Pēc vairākiem nesekmīgiem mēģinājumiem mednieki nolēma pievilināt tīģeri ar dzīvas ēsmas palīdzību. Šī mērķa īstenošanai divu verstu attālumā no kazarmām, svaigu tīģera pēdu tuvumā mednieki piesēja pie koka dzīvu suni, sagatavojot četrus ieročus automātiskam šaušanas režīmam. Mednieki griezās atpakaļ; viņi nepaspēja noiet 300 soļu, kad izdzirdēja atstātā suņa izmisīgos smilkstienus, kam sekoja četri šāvieni un varens tīģera rēciens. Tad viss noklusa. Neapbruņotie mednieki tomēr neriskēja pietuvoties iekārtotajām lamatām un devās uz kazarmām. Nākošās dienas agrā rītausmā, bruņojušies ar citām šautenēm, mednieki devās uz vakardienas notikuma vietu. Suns izrādījās dzīvs, atstātie ieroči - izlādēti, stipri izmīdītajā sniegā bija redzami lieli asiņu plankumi. Orientējoties pēc asiņu sliedes sniegā, medniekiem drīzumā izdevās atrast tīģeri. Ieraugot medniekus, satracinātais zvērs metās tiem virsū, taču dažas precīzi raidītas lodes to uz vietas nobeidza. Tas izrādījās 3 aršinu garš, pieaudzis tīģeru tēviņš.

No tās dienas Spaskas un Čerņigovas ciematu tuvumā viss bija mierīgi, dzīve iegāja normālās sliedēs, un pamazām manzas atgriezās pie pamesto darbu pildīšanas. Taču viņu bailes no tīģeru iespējamiem uzbrukumiem bija tik lielas, ka katru strādnieku grupu nācās pavadīt vienam pieredzējušam medniekam…

Pēc vietējo iedzīvotāju lūguma 1883. gada 27. februārī Turkestānas kara apgabala štāba priekšnieks pavēlēja sarīkot plašas medības ar dzinējiem, lai iznīcinātu tīģerus, kuri bija parādījušies starp Taškentu un Činazu. Šī vērienīgā pasākuma īstenošanai mobilizēja XII Turkestānas līnij- bataljonu, pieaicinot virsniekus un zemāka ranga militārpersonas no citām karaspēka daļām.

Šajā laikā līdzīgas pavēles tika dotas (un sekmīgi izpildītas) ne tikai Vidusāzijā, bet arī Tālajos Austrumos. Tīģerus medīja individuāli un kolektīvi, to darīja jebkurā gadalaikā, izmantojot visneiedomājamākās metodes, ieskaitot dažāda veida lamatas un indes. 1875. gadā Turkestānas mednieks - naturālists E. Smirnovs tīģeri raksturoja kā «īstu laupītāju». Slavenais vācu dabaspētnieks K. Fogts jebkuras metodes un līdzekļus uzskatīja par pieņemamiem «cilvēka mūžīgā ienaidnieka» iznīcināšanai. Starp citu, nav obligāti jāielūkojas XIX gs. vērtējumos, jo vēl pavisam nesen - mūsu gadsimta 20. gados Kazahijā maksāja prēmijas par tīģera nogalināšanu. Vidusāzijā šie plēsēji viennozīmīgi tika ieskaitīti obligāti iznīcināmo dzīvnieku sarakstā.

Nesenā pagātnē tīģeris tika uzskatīts par kaitīgu plēsēju. Pirms 30 - 40 gadiem pat daži biologi raksturoja tīģeri kā «viltības un ļaunprātības iemiesojumu», «pašu briesmīgāko un asinskārāko plēsēju» utt. Pārliecība par tīģera asinskāro, viltīgo un ļauno dabu bija dziļi iesakņojusies cilvēka apziņā. V. Dala krievu valodas skaidrojošā vārdnīcā šķirkļa «tīģeris» skaidrojums ir īss un kodolīgs - «nikns zvērs». Ja reiz tas tā, tad šis dzīvnieks nav pelnījis nekādu žēlastību. Tāpēc krievu tautības mednieks A Silantjevs aicināja nesaudzīgi iznicināt cilvēkam un dzīvniekiem bīstamo plēsēju.

Daudzi citi autori minēja pārliecinošus pierādījumus tīģera viennozīmīgi negatīvajam vērtējumam: šis plēsējs regulāri plosa mājlopus, reizēm uzbrūk cilvēkiem, parādot šausmīgu viltību. Tiesa gan, ari XIX gs. daži centās aizstāvēt tīģerus. Pagājušā gadsimta vidū slavenais krievu zoologs un ceļotājs N. Severcovs centās atspēkot uzskatu par tīģera niknumu un asinskārību, raksturojot to kā neveiksmīgu izdomājumu. Nedaudz vēlāk angļu mednieks - naturālists G. Sandersons aicināja pārtraukt tīģeru masveida iznīcināšanas kampaņu Indijā, taču šie uzsaukumi nerada dzirdīgas ausis lidzcilvēku vidū. Visos iespējamos veidos turpinājās tiģeru iznicināšana, maksājot visai iespaidīgas naudas prēmijas par katru nogalinātu dzīvnieku: Vidusāzijā XIX gs. 70. gados - 25 rubļus, XX gs. sākumā - 50 rubļus, 1929. gadā Semirečjē prēmijas lielums sasniedza 100 rubļus.

Tīģeris ir lielākais kaķu dzimtas pārstāvis. Vienlaikus tīģeris ir viens no lielākajiem sauszemes plēsējiem, izmēru ziņā atpaliekot tikai no baltā un brūnā lāča. Atkarībā no pasugas (to ir 7) tīģera ķermeņa garums variē 1,5 - 3 m robežās, masa - no 120 kg sīkām salu (Sumatras, Javas) formām līdz vairāk nekā 300 kg Amūras tīģerim. Ķermeņa garuma un masas ziņā tīģeris pārspēj kaķu dzimtas pārstāvi - lauvu; šīs abas sugas daudzi speciālisti uzskata par sistemātiskā ziņā tuvu radniecīgām.

Ārējā izskata ziņā tīģeris ir tipisks lielizmēra kaķis. Tīģerim raksturīgs izstiepts, vingrs un muskuļains ķermenis ar samērā garu (līdz 114 cm) asti, apaļa galva, spēcīgās ķepas rotā sirpjveidīgi izliekti nagi, kuru garums sasniedz 8-10 cm. Spēcīgi attīstīto augšžokļa ilkņu garums ir 6,5 - 7 cm. Tā ka tīģera ieroču arsenāls ir visai iespaidīgs…

Tīģera kažokāda ir spilgta un ļoti skaista: uz sarkanbrūnā vai okerrudā pamatfona izceļas melnu vai brūnganu joslu veidotais sarežģītais raksts. Tīģera pamatkrāsa ir stipri vari- abla individuālās mainības ietvaros, atšķirīgas ir dažādo pasugu ķermeņa krāsojuma nianses. Ļoti retos gadījumos sastopami balti (albīni) un gandrīz melni (melaniskās formas) eksemplāri.

Tīģeris ir milzīga spēka un kaķa grācijas harmonisks apvienojums, tam raksturīgas vijīgas, veiklas un mērķtiecīgas kustības. Soļa garums parasti ir 50 - 80 cm, lielākiem tēviņiem - līdz 1 m. Upura izsekošanas noslēguma fāzē atsevišķu tīģera lēcienū garums sasniedz 4 - 5 m (sniegā - 2,5 - 3 m). Rekordlēcienu garums ir 6 - 7 m, augstums - 2 - 3 m; lecot lejā no klints, lēciena garums var sasniegt pat 10 m.

Tīģeri veikli rāpjas klintīs, lieliski peld, viegli pārvarot samērā platas upes - Amudarju un Amūru. Tīģeri nerāpjas kokos ar vertikālu, gludu stumbru. Dažreiz tie pamanās uzkāpt slīpi augošos kokos vai vecu koku apakšējos, resnos zaros. Atšķirībā no leopardiem tīģeri kopumā nemīl kāpelēt pa kokiem.

Tīģerim piemīt apbrīnojama spēja neredzami un nedzirdami lauzties caur bieziem brikšņiem, pat 60-70 cm augsta zāle spēj pilnībā nomaskēt šo lielo kaķi. Tas nemanot var piezagties klāt jebkuram upurim, to skaitā ari cilvēkam. Brikšņos vai biezā krūmājā nekustīgi stāvošu tīģeri pamanīt ir ārkārtīgi grūti. Indiešu mednieks K. Singhs aprakstījis vairākus gadījumus, kad mednieki vispirms saoduši tīģera klātbūtni, tikai pēc tam konstatējot plēsēja atrašanās vietu.

Kā tas ir iespējams, tīģera krāsojums taču ir spilgts un izteiksmīgs? Izrādās, ka tas izceļas un kļūst viegli pamanāms tikai nedabiskos apstākļos - zoodārzā vai cirkā, dabā tīģera akots pilda aizsargkrāsas funkciju. Šo īpatnību jau sen ievērojuši mednieki un dabas draugi. Slavenais Tālo Austrumu pētnieks V. Arseņjevs atzīmēja tīģera apmatojuma krāsu saplūšanu; plēsējam ātri pārvietojoties taigā, zvērs kļūst viendabīgi brūngani pelēks, šī iemesla dēļ to ir ļoti grūti pamanīt taigas biezokni. Ari Indijas džungļos veidojas līdzīga situācija: kā atzīmē K. Singhs, tīģera spilgtā kažokāda kļūst praktiski nemanāma uz džungļu, augstās zāles un krūmāju fona. Tīģerim raksturīga asa dzirde un lieliska redze, ožas spēja nav pārāk attīstīta. Neskatoties uz šo trūkumu, labvēlīgos apstākļos tīģeris spēj sajust guļošu mežacūkas tēviņu vai izjubru pat 200 m attālumā. Atšķirībā no lauvas tīģeris ir kluss dzīvnieks, kurš parasti cenšas neizpaust savu atrašanās vietu. 'Oģera novērošana dabiskos apstākļos vairākkārt pierādījusi šī plēsēja fantastisko maskēšanās spēju. Cilvēks var gadiem nodzīvot blakus ar šo plēsēju, tā ari ne reizes to nepamanot. Dzirdēt šo dzīvnieku ari neizdodas īpaši bieži. Tikai vairošanās periodā tīģeri kļūst nedaudz skaļāki un to balsis var saklausīt nedaudz biežāk. Niknuma uzplūdu brīžos džungļu valdnieka rēcieni laiku pa laikam atgādina dobju klepus lēkmi. Neviena netraucēts, pēc sātīgas maltītes tīģeris visai bieži mēdz apmierināti ņurrāt.

Uzmetot paviršu skatienu šim plēsējam, nevar nepamanīt tā milzīgo spēku. Lai pārliecinātos par šī iespaida pareizību, pievērsīsimies pirmavotiem - naturālistu un mednieku ziņojumiem. Dž. Korbetam nācies sekot pa pēdām kādam tīģerim, kurš tikko bija nogalinājis govi. Vairāk nekā trīs kilometrus tīģeris vilka savu 300 kg smago upuri augšup pa stāvu, ar biezu mežu apaugušu nogāzi. Vienā vietā govs pakaļkāja bija iesprūdusi starp kokiem. Raujot ar visu spēku, tīģeris norāva govs kāju un vilka kautķermeni tālāk.

Turkestānas mednieks S. Biļkēvičs aprakstījis piedzīvoto, nakšņojot Vidusāzijas dienviddaļā, Kizilsū upes krastā kopā ar ievērojamo zoologu un ceļotāju N. Zarudniju. Viņu naktsmītne bija iekārtota milzīga niedrāja malā. Naktī apmēram 100 soļu attālumā no telts atskanēja mežacūkas izmisīgie kviecieni un saraustīti tīģera rēcieni. No rīta abi pētnieki devās apskatīt nakts incidenta vietu. Spriežot pēc mīkstajā mālā atstātajām pēdām, tīģeris bija nogalinājis lielu mežacūku. Tālāk pēdas veda uz upi, līdz krastam bija 150 soļi, kurus tīģeris bija veicis ar laupījumu zobos. 25 soļus līdz ūdenim mežacūkas kautķermenis bija vilkts pa zemi - par to liecināja staignajā piekrastes mālā atstātā sliede. Tad tīģeris ar medījumu zobos bija pārpeldējis pāri upei (Kizilsū platums šajā vietā bija 100 m).

Amūras tīģera pazinējs N. Baikovs atstāstīja epizodi par plēsēja uzbrukumu iejūgtam zirgam. Nogalinājis nelaimīgo lopiņu, tīģeris izrāva kautķermeni no sakām un aizvilka to prom. Ar 400 kg smago nastu tīģeris lauzās caur platu vējgāzes joslu, izveicīgi pārlecot daudziem zemē nokritušiem kokiem. Reiz Tadžikijā kāds tīģeris uzbruka karavānai, nogalinot kamieli un aizvelkot upuri caur biezu meldru saaudzi vairāku simtu soļu attālumā no uzbrukuma vietas. Pagājušā gadsimtā Uzbekijā tika fiksēts šāds gadījums: tīģeris, pārvarējis 2,8 m augstu iežogojumu, sagrāba 130 kg smagu speķa maisu. Ar laupījumu zobos tīģerim izdevās tikpat veikli pārlēkt iežogojumu. Ar varenās ķepas triecienu tīģeriem vairākas reizes izdevies sadauzīt gabalos šauteņu laides un saliekt tērauda stobrus.

Turānas tīģeris (Panthera tigris virgata) dzīvoja Aizkaukāzā, Kazahijā un Vidusāzijā. Tagad šajā reģionā tas vairs nav sastopams (pēdējie eksemplāri nomedīti mūsu gadsimta 50. gados), nelielā skaitā šī tīģera pasuga pārstāvēta Irānā un Afganistānā. Amūras tīģeris (P.t. altaica) tagad ir sastopams Amūras un Piejūras novados, Ķīnas ziemeļdaļā un Korejā. Agrāk Tālajos Austrumos zoologi izdalīja divas pasugas - Amūras un Korejas, taču pašlaik sistemātiķi uzskata šos tīģerus par vienas pasugas dažādām formām. Korejas tīģera apmatojuma krāsojums ir daudz spilgtāks neka Amūras tīģerim, pēc šīs pazīmes savulaik Korejas tīģeriem tika piešķirts atsevišķas sugas statuss.

Amūras tīģeris ir vislielākais tīģeru pārstāvis: masīvā ķermeņa garums sasniedz 3 m, aste parasti ir garāka par lm, masa - 200 kg. Atsevišķu tēviņu masa var sasniegt 320 kg, unikālu rekordeksemplāru masa ir 380 - 390 kg.

Turānas tīģeris nav tik masīvs, šī dzīvnieka izmēri un masa ir mazāki nekā Amūras tīģerim: tēviņu maksimālais garums var pārsniegt 2 m, astes garums - 70 - 100 cm, vidējā masa - zem 200 kg, lielākā oficiāli fiksētā masa - 240 kg. Turānas tīģera apmatojuma krāsa nav tik spilgta, šai tīģera pasugai nav raksturīgas izteiktas krāsojuma sezonālās izmaiņas.

Par pārējo tīģera pasugu statusu zinātnieku vidū nav vienprātības. Visizplatītākais viedoklis aizstāv piecu pasugu eksistenci: Indijā, Bangladešā, Nepālā, Birmā, Taizemē, Kampučijā, Iaosā, Vjetnamā un Malakas pussalā sastopams Bengālijas (dažreiz to dēvē par Indijas vai karalisko) tīģeris, Dienvidķīnā izplatīta tīģera Dienvidķīnas vai Ķīnas pasuga, Sumatrā - Sumatras pasuga. Javā - Javas pasuga un Bali salā - Bali pasuga. Daži speciālisti atzīst un aizstāv vēl vienas pasugas - Indoķīnas tīģera izdalīšanas nepieciešamību.

Sajās zemēs tīģeru galvenie medījuma objekti ir savvaļas cūkas, brieži un dažādu sugu antilopes. Indijā tīģeri neatsakās no pērtiķiem, pāviem un dzeloņcūkām. Sadursmes ar pēdējām nereti beidzas ar nopietniem plēsēja ievainojumiem, kuri var sekmēt attiecīgā indivīda kanibālisma tieksmes. Plūdu un palu laikā tīģeri medī zivis, bruņurupučus un krokodilus. Riskējot saņemt vecāku agresīvu pretestību, tīģeri tomēr uzdrošinās uzbrukt lielo savvaļas zīdītāju - bifeļu, degunradžu un ziloņu mazuļiem.

Cik daudz barības nepieciešams džungļu valdnieka iztikai? Zooloģiskajos dārzos tīģeris katru dienu apēd 10 - 12 kg gaļas, dabā šis skaitlis ir ievērojami lielāks. N. Baikova vērtējumā Amūras tīģeris vienā reizē spēj apēst 2-3 pudus (32,8-49 kg) gaļas. V. Sisojevs tīģera vienreizējā gaļas patēriņa normu raksturo līdzīgi -2 pudi. S. Kučerenko vērojumi liecina, ka pieaudzis un izsalcis tīģera tēviņš tris dienu laikā pilnībā spēj apēst divgadīgu teli. 30 kg smagu sivēnu vai stirnu plēsējs apēd vienā reizē. Tīģeriene ar diviem pusauga tīģerēniem spēj nakts laikā notiesāt divgadīgu izjubru. Indijas tīģera apetīti raksturojošie apjomi ir visai līdzīgi: divu dienu laikā tīģeris apēd zambāru vai Indijas briedi (Cervus unicolor), tris dienās tiek apēsts bifelis. Angļu naturālists - mednieks K. Andersons aprakstījis epizodi, ka tīģeris - cilvēkēdājs 15 minūšu laikā paguvis apēst sievietes ķermeņa lielāko daļu. Amerikāņu zoologs Dž. Sal- lers novērojis četru jaunu (16 mēnešu vecu) tīģeru maltīti, kuri vienā naktī apēda 72 kg gaļas.

Pretēji vispārpieņemtajiem priekšstatiem par tīģera nikno dabu, šis dzīvnieks drīzāk ir labsirdīgs. Sī lielā kaķa miermīlību pierāda tūkstošiem epizožu, kad neapbruņotiem cilvēkiem pēkšņi nācies sastapties ar šo plēsēju. Nekad džungļu valdnieks nav uzbrucis pirmais, protams, ja šis zvērs pirms tam nav ticis ievainots. Apstiprinājumam tikai daži piemēri no plašā notikumu klāsta.

Šī epizode norisinājās pagājušā gadsimta septiņdesmitajos gados Sirdarjas krastos. Mednieks uz zirga centās sašaut tīģeri, taču šoreiz viņa raiditā lode gaja secen. Tīģeris metās virsū neveiksmīgajam šāvējam, notrieca viņu zemē.

Valdonīgi uzlicis abas priekškājas uz mednieka krūtim, tīģeris šādā pozā pastāvēja kādu bridi un tad… devās prom, nenodarot nāvīgajam ienaidniekam nekādu ļaunumu. Kāds cits mednieks 1879. gadā Sirdarjas krastā, laužoties caur biezu niedrāju, uzskrēja virsū tīģerim. Zvērs sēdēja tikai kādu piecu soļu attālumā! Izbīlī zaudējis pašsavaldibu, mednieks metās bēgt. Bija pilnīgi skaidrs, ka tīģeris bez īpašām pūlēm būtu panācis un nogalinājis bēgošo vīru, taču «ļaunprātīgais» dzīvnieks to neizdarīja.

Mednieku un naturālistu daudzās tikšanās ar Turānas tīģeri pierāda šī dzīvnieka miermīlīgo raksturu: vairumā gadījumu tīģeris centies nozust un izvairīties no saskares ar cilvēku, izņemot reizes, kad mednieks uzbrucis pirmais. E. Smirnovs, kurš pavisam nesen bija nodēvējis tīģeri par «īstu laupītāju», mainīja savas domas un secināja, ka vietējie tīģeri uzbrūk cilvēkiem ļoti retos gadījumos. Turkestānas apceļotājs un mednieks ilgstoši pūlējās izskaidrot atziņu, kas tolaik bija pretrunā ar valdošo uzskatu, izdarot pareizu secinājumu: «Tas nav negants zvērs, kā to dažkārt mēdz tēlot dažādu tautu pasakas un fabulas, drīzāk - šis kaķis cenšas palikt nemanāms, demonstrējot savus šaušalīgos zobus un nagus tikai personīgās ādas glābšanas nolūkā.» Mūsdienās S. Stroganovs viennozīmīgi formulē secinājumu Turānas tīģera aizstāvībai: visos zināmajos uzbrukuma gadījumos sadursmes iniciators nenoliedzami bijis cilvēks.

Tomēr leģendām apvītā tīģeru nelāgā slava bija pamatīgi iesēdusies cilvēku apziņā. Mūsu gadsimta divdesmitajos gados kāda Sirdarjas mežniecības uzrauga atlūguma iesniegšanas iemesls izrādījās «svītrainā un niknā» zvēra parādīšanās viņa apgaitas iecirknī.

Lūk, daži piemēri no Tālo Austrumu pieredzes saskarē ar tīģeriem. V. Arseņjevs savā grāmatā «Pa Usūrijas novadu» apraksta autora un Dersu Uzalas satikšanos ar tīģeri, kas beidzās miermīlīgi: cilvēki atkāpās - tīģeris viņiem neuzbruka. Interesants piedzīvojums atgadījās kādam makšķerniekam. Viņš sēdēja upes krastā, no aizmugures pienāca klāt tīģeris, noskatījās uz viņu, tad pagāja divus metrus sāņus un sāka brist pāri upei. Tajā mirkli šausmās sastingušais makšķernieks izlaida no rokām makšķeri, kas iekrita ūdenī, radīja šļakatas, ūdens lāses nokļuva tieši uz tīģera purna. Taču plēsējs pat nepagriezās uz cilvēka pusi… Citreiz kāda ekspedīcijas vienība piegāja 10 m attālumā pie guļoša tīģera. Dzīvnieks mierīgi piecēlās un aizgāja, neliekoties ne zinis par cilvēku lielo apjukumu un izbīli.

1955. gadā Daubihas upes krastā mežcirtēju ciemata tuvumā parādījās tīģeru mātīte, kura neuzbruka cilvēkiem un mājlopiem, par tās upuriem kļuva pāris suņu. Neskatoties uz relatīvo miermīlību, ciemata iedzīvotāji dzīvoja pastāvīgā satraukumā par notikumu tālāko gaitu. Beigu beigās vietējās varas iestādes bija spiestas izdot pavēli par tīģerienes likvidēšanu, jo vietējie iedzīvotāji nekādi negribēja samierināties ar šāda potenciāli bīstama kaimiņa klātbūtni. Acīmredzot cilvēka psiholoģija attiecībā uz tīģeriem iekārtota tādējādi, ka mierīga līdzāspastāvēšana iespējama tikai tādos gadījumos, kad pats plēsējs netiek pamanīts. Svītrainā kaķa konstatēšana apdzīvotu vietu tuvumā neizbēgami padara cilvēku dzīvi nepanesamu, radot pastāvīgu nervu spriedzi iedzīvotājos. Protams, liela nozīme atmosfēras no- kaitēšanā ir mītam par tīģera asinskāro dabu.

Cilvēkam vismokošāko iespaidu rada tīģeru paradums sekot ceļotājam cieši pa pēdām. Vai tas nav tiešākais pierādījums tīģera asinskārajiem nolūkiem?! Protams, apziņa, ka tev seko varens plēsējs, kura priekšā tu esi praktiski bezspēcīgs, var nomākt un satraukt ikvienu. Vairākos gadījumos, sajūtot tīģera sekošanu cieši aizmugurē, cilvēki pilnīgi zaudējuši paškontroli. Tīģera sekošanas iemesls nebūt nav mērķis izdevīgā brīdī viņam uzbrukt, izņemot gadījumus, kad mednieku izseko ievainots dzīvnieks.

V. Arseņjeva ekspedīcijas grupai Usūrijas novada apceļošanas laikā vairākas reizes sekoja tīģeri. Reiz plēsējs palaida ceļinieku komandu sev garām, pēc tam sāka viņiem sekot. Kad cilvēki devās tiģera virzienā, plēsējs paslēpās.

Vairākkārt tiģeris pietuvojās Arseņjeva ekspedīcijas nometnei, staigāja tai apkārt, kaut kur netālu nogūlies, ilgstoši vēroja apmetnes vietu (par tīģera klātbūtni liecinaja ekspedīcijas suņu reakcija), taču ne reizes neiedrošinājās uzbrukt. 1965. gadā Tālajos Austrumos kādam cilvēkam 7 km posmā sekoja tīģeris, cilvēks virzījās pa meža taciņu, tīģeris gāja tai paralēli 10-15 m atstatumā aiz cilvēka. Beidzot cilvēks neizturēja un iemeta tīģerim ar akmeni; lielais kaķis ierūcās, taču turpināja sekot gājējam… Vairākkārt tīģeri sekojuši S. Stroganovam Vidusāzijas tugajos (grūti izbrienamos biezokņos upju ielejās), dažreiz atrodoties tuvu aizmugurē, tomēr nekad nav uzbrukuši.

Reizēm diezgan miermīlīgais un visumā labsirdīgais dzīvnieks pēkšņi uzbrūk cilvēkam. 1966. gadā Tālajos Austrumos fiksēti divi tīģeru uzbrukumi. Abas reizes aizšautie dzīvnieki metās virsū saviem izsekotājiem, smagi sakropļojot divus medniekus. 1926. gadā Habarovskas novadā kāds mednieks taigā atrada tīģera nospiestu mežacūku un paņēma medījumu līdzi. Viena kilometra attālumā no šīs vietas medniekam uzbruka divi tīģeri un viņu nogalināja. 1963. gadā Imanes upes krastā kāds mednieks izdzirdēja skaļas suņu rejas un steidzās trokšņa virzienā. Izrādījās, ka suņi apstājuši tīģeri, kurš, ieraudzījis pietuvojušos cilvēku, metās viņam virsū un nogalināja. Arī citās situācijās tīģeris reizēm var demonstrēt klaju agresivitāti un uzbrukt cilvēkam.

tīģera uzvedības pētījumi dažādās situācijās liecina par iespējamību uzbrukt cilvēkam šādos apstākļos: ievainota dzīvnieka izsekošana, tīģeri apstādinājuši vai aplenkuši dzinējsuņi, tuvojoties ūģera mazuļiem, cilvēka pēkšņa parādīšanās (sevišķi naktī), tuvojoties tīģera laupījumam vai tā konfiscēšanas reizēs, ilgstošas izsekošanas rezultātā, nedodot tīģerim iespēju paēst un atpūsties.

Nenoliedzami, tīģeris cilvēkēdājs ir briesmīga parādība. Šādu indivīdu parādīšanas izraisa paniku cilvēku vidū, ceļi kļūst tukši, tiek pārtraukti lauku darbi, paralizējot normālu dzīves ritmu veselos apgabalos. Tīģeru cilvēkēdāju uzbrukumi vairākkārt pārtraukuši mežizstrādes darbus un dzelzceļa līniju celtniecību, tie piespieduši cilvēkus masveidā pamest savus ciemus. Mūsdienās pilsētniekiem ir pagrūti iedomāties ļaunam murgam lidzigo paniku, ko izraisīja tīģera slepkavas saimniekošana kādā novadā. Kas tad ir galvenais faktors, kurš nosaka normāla zvēra pārvēršanos cilvēkēdājā? Dž. Korbeta skaidrojums ir precīzs un viennozīmīgs: tīģera nespēja turpināt ierasto dzīvesveidu. Šo iespēju var liegt dzīvnieka slimība vai dabiska vecuma kritiskās robežas sasniegšana (vai abu šo apstākļu kopiedarbī- ba). Savulaik N. Baikovs konstatēja: veciem eksemplāriem ir nodiluši, aplauzīti zobi un neasi, trausli nagi. Amūras tīģeru pazinēja novērojumi ļāva secināt, ka šo nepilnību iespaida veci indivīdi spiesti pāriet uz visvieglāk iegūstamo medījumu - cilvēku, kļūstot par īstiem slepkavām. K Sing- ha nošautais Indijas tīģera cilvēkēdāja klasiskais eksemplārs raksturots līdzīgi: tas bija vecs, noliesējis un noplucis dzīvnieks, kura ilkņi bija nodiluši līdz pat saknēm. Bija pilnīgi skaidrs, ka šis indivīds nav spējīgs saplosīt mājdzīvniekus, par savvaļas medījumiem te vispār nevarēja būt ne runas.

Otrs tīģeru transformācijas iemesls ir ievainojumu radītās brūces. K. Singhs nošautā tīģera pakaļkājā konstatēja dziļi ieurbušos apaļu lodi. Ievainojot vai sakropļojot tīģeri, nepieredzējuši un bailīgi mednieki neiedrošinās brikšņos sekot ievainotajam dzīvniekam (šis pasākums ir visai riskants) un to nobeigt. Ja šādam sakropļotam dzīvniekam izdodas izdzīvot, vairumā gadījumu tas kļūst par cilvēkēdāju. Tādējādi normāla tīģera pārvēršanos sava veida briesmonī veicina pats cilvēks. Indijas tīģeri bieži sakropļo sevi, uzbrūkot dzeloņcūkām. Piemēram, bēdīgi slavenā Muktasaras tīģeriene divkaujā ar dzeloņcūku zaudēja vienu aci un 50 vietās sadūra labo ķepu. Šo ievainojumu dēļ tīģeriene drīzumā pārgāja uz cilvēku diētu.

1851. gada 2. oktobri Atsevišķā Orenburgas korpusa ģenerālis V. Perovskis rakstīja kara ministra palīgam kņazam V. Dolgorukijam adresētu speciālu ziņojumu, kurā izklāstīja tīģeru cilvēkēdāju parādīšanos Piearāla apgabalā. Perovskis atzīmēja tīģeru biežos uzbrukumus zirgiem un citiem mājdzīvniekiem. Vairākiem kazakiem sastapšanās ar šo plēsēju bija beigusies traģiski. Laika posmā no 1848. līdz 1849.g. tīģeri bija nogalinājuši 28 cilvēkus. Šajā laikā tīģeris cilvēkēdājs bija saplosījis Kosarālas forta komandantu, 1858. gadā Perovskas tuvumā cits plēsējs nogalināja kādu sievieti.

Vēlākos gados laiku pa laikam tīģeri cilvēkēdāji turpināja parādīties Vidusāzijā un Kazahijā: 1880. gadā Kusmanas kalnu ciemata apkaimē (90 km no Taškentas) tīģeris saplosīja kādu sievieti. 1895. gadā Amudarjas upes lejteces apvidū nācās izveidot speciālu vienību tīģera slepkavas likvidēšanai. XX gadsimtā ziņojumi par cilvēkēdāju tīģeru parādīšanos kļuva aizvien retāki, līdz izbeidzās pavisam (sakarā ar pasugas iznīkšanu šajā apvidū).

Ari Tālajos Austrumos zināmi vairāki tīģeru cilvēkēdāju parādīšanās gadījumi. Protams, Vidusāzijā, Kazahijā un Tālajos Austrumos šo bīstamo plēsēju nekacl nav bijis tik daudz kā Indijā. Šajos reģionos tīģera upuru skaits nekad nesniedzās simtos, ar ko varēja «palepoties» daži Bengālijas svītrainie kaķi, kuriem pāris gadu laikā individuālo cil- vēkmedību bilance sasniedza 100 - 200 upurus.

Usūrijas novadā tīģeri cilvēkēdāji diezgan bieži parādījās XIX gs. 60. - 70. gados un vēlākajā laikā. 1895. gadā 15 km no Vladivostokas tīģeris vairākkārt uzbruka mežstrādniekiem; šis eksemplārs bija tipisks cilvēku mednieks. Tā likvidēšanai izveidoja militāru mednieku komandu, kurai beigu beigās izdevās nošaut bīstamo zvēru; akcijas laikā gāja bojā viens mednieks.

1891.-1893.g. Usūrijas novadā viesojās D.Šreiders, kuram bieži nācās noklausīties stāstus par ūģeru cilvēkēdāju uzbrukumiem strādniekiem, sargkareivjiem un maziem bērniem. Ņemot vērā pārspīlējumus un klaju faktu sagrozīšanu, tomēr nācās atzīt, ka tajā laikā šāda veida uzbrukumi bija visai parasta parādība. Pirms I pasaules kara līdzīga rakstura ziņojumu skaits samazinājās, pēdējos 50-60 gados Tālajos Austrumos tīģeru cilvēkēšanas gadījumi nav konstatēti.

Galvenā cilvēkēdāja tīģera atšķirība no normāla indivīda ir uzbrukuma iespēja pilnīgi bez jebkāda iemesla vai provokācijas. Plēsējam apzinoties nesodāmību un savu pārākumu vietējo neapbruņoto ļaužu priekšā, cilvēku slepkavības notiek aizvien biežāk. Pārliecinājies par visvieglāk pieejamo upuru - cilvēku praktisko bezpalīdzību līdzīgās situācijās, tīģeris paliek aizvien nekaunīgāks, uzsākot uzbrukumus arī dienas laikā, kad cilvēku pārvietošanās noris daudz intensīvāk, līdz ar to ievērojami pieaug pieredzējuša tīģera slepkavas potenciālo upuru skaits.

Tīģeri cilvēkēdāji uzbrūk pēkšņi un parasti vientuļiem cilvēkiem. Nesajūtot nopietnu pretestību, daži nekaunīgi plēsēji ar laiku sāk uzbrukt veselām ļaužu grupām, piemēram, sagrābjot kolonnas pēdējo vai atpalikušo gājēju. Konstatēti daži sevišķi pārdrošu tīģeru uzbrukumi bruņotu ļaužu grupām.

Laika gaitā tīģeri slepkavas pilnveido uzbrukuma taktiku, lietojot paņēmienus, kuriem pretoties ir praktiski neiespējami. Uzbrukuma bridis tiek izvēlēts parasti viena lēciena attālumā, tas ir ārkārtīgi bīstami ne tikai neapbruņotam cilvēkam, bet pat pieredzējušiem medniekiem ne vienmēr izdodas laikus reaģēt, pamanīt zvēru un trāpit uzbrucējam, šaujot praktiski bez mērķēšanas. Šo iemeslu dēļ tikai vienā gadījumā no simta upurim izdodas izvairīties no plēsēja uzbrukuma. Neveiksmīgi organizētas medības vai neprasmīgi mēģinājumi pārspēt zvēru viltībā padara šos tīģerus vēl uzmanīgākus un pieredzējušākus, līdz ar to - bīstamākus.

Eksistē daudzi tīģeru medību veidi. Senos laikos indiešu feodāļi rīkoja plašas tīģeru tvarstīšanas kampaņas, kurās piedalījās tūkstošiem cilvēku un simtiem ziloņu. Līdzīga rakstura medības bija iecienītas ari Ķīnas imperatoru galmos. XX gs. Indijā plaši pielietoja medības ar trīsstūrveidā izvietotiem tikliem. Trīsstūra virsotnē tika uzcelts paaugstinājums medniekiem, dzinēji centās zvēru ievirzīt sašaurinātajā tīklu koridorā. Veiksmīgas dzīšanas rezultātā tīģeris uzskrēja precīzi virsū šāvējiem, tālākais jau bija viņu profesionālo iemaņu ziņā. Bieži vien tīģeris griezās atpakaļ un izlauzās caur dzinēju ķēdi. XIX un XX gs. Indijā un Nepālā plaši izplatītas bija tīģeru medības, sēžot uz ziloņu mugurām, kas izrādījās daudz efektīgākas par tīklu metodi, turklāt tajās iesaistīto cilvēku skaits bija daudzkārt mazāks.

Tīģeri ir indēti ar indēm, ķerti ar dažādas konstrukcijas ķeramiericēm, slazdiem un lamatām, uz zvēra takas tikuši iekārtoti šķēpi, stopi ar saindētiem bultu galiem un vairāki šaujamieroči.

Viens no visefektīgākajiem tīģeru medību paņēmieniem (gaides paveidiem) ir šaušana no īpaši iekārtota paaugstinājuma (mahanas). Mahana - tā ir kokā nostiprināta dēļu platforma. Parasti to ierīko tīģera medījuma tuvumā un novieto pietiekami augstu, lai lēcienā tīģeris nevarētu to aizsniegt. Reizēm šādu platformu iekārto tiģera ierastajās parādīšanās vietās, piesienot pie koka kādu ēsmas objektu. Daži drosminieki dod priekšroku džungļu valdnieka gaidīšanai vienatnē; šis riskantais pasākums, nenoliedzami, ir pats sportiskākais tīģera medību veids. Tālajos Austrumos krievu tautības mednieki nereti izsekoja tīģerus to laupījuma tuvumā, taču pārsvarā medībās tika izmantoti dzinējsuņi. Šādās medībās niknās laikas bija neatsverami palīgi medniekiem; konstatējot plēsēja pēdas, suņi metās tam pakaļ un apstādināja tīģera tālāko virzīšanos. Nepieredzējušiem vai neuzmanīgiem suņiem dažreiz nācās šķirties no kāda sugasbrāļa. Suņu riešana medniekiem signalizēja par tīģera atrašanās vietu, viņi uzmanīgi pietuvojās un parasti šāva ar vītņstobra ieročiem no 100 - 150 m attāluma. Pamanot tīģera atpūtas vietu (dienas tveicīgajā daļā), drosmīgie kazahu mednieki pietuvojās snauduļojošam dzīvniekam iespējami tuvu un raidīja šāvienus no multu- kiem - primitīvām, no stobra lādējamām bisēm ar degļa tipa aizsegu. Kazahijā un Vidusāzijā mēdza tīģera nomedītā dzīvnieka tuvumā nostiprināt vairākus ieročus ar uzvilktiem gaiļiem. Atgriežoties pie medījuma, tīģeris parasti aizķēra auklu, kas bija pievienota šauteņu gaiļiem, retos gadījumos tīģeris tika nogalināts, visbiežāk šāvienu rezultātā plēsējs tika ievainots. Parasti šādam ievainotam dzīvniekam neviens neuzdrošinājās sekot, pēc kāda laika tas no gūtajām brūcēm nomira vai atlaba. Nepilnīgas atveseļošanās rezultātā tīģeris kļuva par liellopu laupītāju vai cilvēkēdāju.

XIX gs. 40. gados Kazahijā no brīvprātīgajiem - krievu kareivjiem un kazakiem - tika veidotas speciālas grupas tīģeru likvidācijai, vēlāk līdzīgas vienības tika formētas arī Vidusāzijā un Tālajos Austrumos. Šīs vienības rīkojās ļoti vienkārši: plēsējs tika ievainots no visām pusēm, tad ielenkuma loks pamazām sašaurinājās. Beigu beigās brikšņos neredzamais tīģeris kādā vietā mēģināja pārraut aplenkumu, metoties virsū cilvēkiem. Retu reizi izdevās noguldīt uzbrucēju ar dažiem precīziem šāvieniem, bieži tika pielietoti tuvcīņas paņēmieni, izmantojot šauteņu durkļus un dunčus.

Nav nekāds brīnums, ka šādi organizētu medību laikā ievainoti un nogalināti cilvēki bija parasta parādība. Piemēram, pagājušā gadsimta vidū Sirdarjas upes tuvumā tīģera medību laikā divi kareivji tika pamatīgi sakropļoti; gūto ievainojumu rezultātā abi drīzumā nomira; toreiz vieglākas traumas guva vēl pieci cilvēki. Citreiz no 40 cilvēku lielā pulka ievainoti tika trīs cilvēki, vienam tīģeris norāva roku. Pat XX gs. sākumā, kad jau bija uzkrāta pietiekoša pieredze tīģeru medībās, nelaimes gadījumu nebija mazums.

Vidusāzijā tīģerus medīja vienatnē, izmantojot suņus, taču biezajos tugajos to lietderība bija ievērojami zemāka nekā Tālo Austrumu reģionā. Daudzi mēģināja tīģeri noķert ar īpašas konstrukcijas slazdiem; obligāta slazda sastāvdaļa bija balasts - resns baļķis, kuru slazdam piestiprināja ar ķēdi, citādi tīģerim bieži izdevās izrauties un aiziet. Šādā slazdā notvertos dzīvniekus panāca mednieki zirgos, plēsējs tika nobeigts ar šaujamieročiem.

Kazahijā un Vidusāzijā gaides taktika pierādija savu efektivitāti citu medību veidu vidū; šī metode neprasīja lielu fizisko piepūli un materiālo resursu ieguldijumu. Atlika tikai aukstasinīgi gaidīt tīģera parādīšanos medījuma vai speciāli novietotās ēsmas tuvumā. Dažreiz mednieka slēpnis bija bedre, reizēm gaides platformu uzbūvēja uz vertikāliem, zemē iedzītiem stabiem.

Dažādi faktori noteica daudzo nelaimes gadījumu skaitu tīģeru medībās. Nenoliedzami, galvenais no tiem bija pieredzes trūkums, tīģera spēka neskaidra apzināšanās un plē-sēja paradumu nezināšana. Visa tā rezultātā daudzos gadījumos bija vērojama visai vieglprātīga attieksme pret draudīgo pretinieku. Uz tīģeri šāva jebkurā laikā, no visdažādākiem attālumiem un reizēm ar ieročiem, kas pilnīgi nebija piemēroti tiģera medībām. Ievainotie dzīvnieki bieži netika vajāti līdz galam, tā rezultātā apkaimē parādījās tīģeri cilvēkēdāji.

Tīģeru medības ir riskantas ne tikai nepieredzējušiem vai slikti bruņotiem medniekiem, šis pasākums vienmēr ir vairāk vai mazāk bīstams, jo tīģeris, jūtot pakaļdzīšanos, bieži izšķiras par pretuzbrukumu. Šis apstāklis ievērojami pasliktina mednieka vai dzinēja pozīcijas, jo tīģeris ir augsti attīstīts dzīvnieks, tā rīcībai vai pretreakcijai konkrētā situācijā nav tikai instinktīvs raksturs, tīģera darbību nosaka pašapmācības ceļā iegūtā pieredze. Saskarsmē ar cilvēku tīģeris drīz sāk atšķirt bruņotu cilvēku no neapbruņota, izstrādājot katrai situācijai atbilstošu rīcības plānu, kas reizēm var būt klusa atkāpšanās vai izdevīgā brīdī - zibenīgs pretuzbrukums. Katra indivīda uzvedība ir tīri individuāla, iepriekš ļoti grūti prognozējama: piemēram, paredzēt tīģera rīcību, sekojot tam cieši pa pēdām, praktiski nav iespējams. Lūk, dažas vērtīgas atziņas, ko apkopojuši pieredzējuši tīģeru mednieki un šo plēsēju pazinēji.

N. Baikovs uzsver jebkuras tīģera darbības pārdomāto raksturu, kas robežojas ar savdabīgu «saprātīgumu un konsekvenci». Piekrāpt un apvest ap stūri tīģeri ir ļoti grūti, jo tas lieliski orientējas situācijā, ievērojot visus konkrētos apstākļus. Reiz K. Singhs sekoja tīģerim, kurā bija saskatāmas sava veida ģenialitātes pazīmes. Plēsējs sistemātiski apēda ēsmai izliktos dzīvniekus, taču vienmēr centās šo vietu pamest līdz saullēktam. Viltīgā zvēra pēdu konstatēšana bija ļoti apgrūtināta, jo tas pārsvarā pārvietojās pa cietu augsni, ko sedza bieza zāle. Taciņu, ceļmalu, mālainu vai putekļainu posmu pārvarēšanai tīģeris izpildīja varenus lēcienus. Tālo Austrumu mednieks I. Almazovs dēvēja tīģeri par «lielisku taktiķi»: kamēr mednieki seko tam pa pēdām, tīģeris uzrāpies kalnā un mierīgi vēro cilvēku aktivitātes, «kamēr jūs rāpsieties šajā kalnā, tīģeris nemanāmi un nesteidzīgi jau būs pārvācies uz nākamo»…

Vienalga - ievainots vai vesels, taču nemitīgi vajāts tīģeris ierīko slēpni. Reizēm plēsējs strauji maina kustības virzienu, dažreiz apmetot loku un virzoties atpakaļ, paralēli savām pēdām. Tādā veidā mednieks bieži tiek palaists pa priekšu. Gadās, ka tīģeris un mednieks pilnībā apmainās ar lomām, šādas izsekošanas rezultāts var būt pēkšņs tīģera uzbrukums no aizmugures. So tīģeru paņēmienu daudzkārt veiksmīgi pielietojis Mantiks: pamanot tīģera sekošanu no aizmugures, Mantiks apstājās un gaidija tīģera parādīšanos. Tieši šādā veidā drosmīgajam kalmiku medniekam izdevās nogalinat vairākus tīģerus, taču beigu beigās viņu saplosīja kāds svītrainais kaķis.

Ne vienmēr tīģeris uzbrūk no aizmugures, atkarībā no situācijas un vēja virziena tas var uzbrukt arī no flanga. K. Singha vārdiem runājot, tas ir kaķu dzimtas pārstāvju «klasiskais uzbrukuma variants». Reizēm saniknotais dzīvnieks var uzbrukt no priekšas, pielaižot cilvēku viena lēciena attālumā. Tīģera uzbrukumi sekotājiem no tuvas distances tikai retos gadījumos beidzas bez nopietniem ievainojumiem. Starp citu, pamanot, ka tā slēpnis ir atklāts, tīģeris bieži dodas prom, pat nemēģinot uzbrukt. Tomēr tas nebūt neliecina par džungļu valdnieka atteikšanos no cīņas: protams, nē, tīģeris gaidīs izdevīgāku bridi, atkārtojot savus manevrus tik ilgi, kamēr tam izdosies nogalināt mednieku - vai otrādi.

Otra tiģeru medību īpatnība slēpjas tajā apstāklī, ka suņi, kas ir ļoti noderīgi lāču medībās, tīģera uzbrukuma gadījumos ir pilnīgi bezspēcīgi. Suņi bieži uzlec lāča mugurā, kurš, cenšoties atgaiņāt uzmācīgos cilvēka palīgus, bieži vien liek cilvēku mierā vai rada iespēju medniekam pārlādēt šaujamieroci. Turpretī uzbrūkošs tīģeris suņiem nepievērš nekādu uzmanību. Tikai retais suns riskē uzlēkt tīģera mugurā vai censties ieķerties plēsēja kājā, jo izvairīties no lielā kaķa nagiem ir praktiski neiespējami. Tīģera zibenīgie lēcieni un ātrā reakcija parasti liedz suņiem iespēju pietuvoties cīņas arēnai; pat pieredzējušas laikas neiedrošinās piekļūt tīģerim tuvāk par 50 soļiem.

Ir zināmi daudzi gadījumi, kad medniekam izdevies ar dunci nogalināt lāci vai leopardu, bet šādā veidā nogalinātu tīģeru ir ļoti maz. Tas izskaidrojams ar tīģera pirmā uzbrukuma efektivitāti - cilvēks tiek tik spēcīgi sakropļots vai piespiests pie zemes, ka nav spējīgs lāgā pat pakustināt roku, nemaz nerunājot par kaut kādu duršanu. Tīģera uzbrukuma rezultātā cilvēks bieži nonāk savdabīga šoka stāvoklī: viņš visu redz un aptver, taču viņa rīcībspēja līdzinās nullei.

Tīģera bīstamība neizpaužas tikai plēsēja spēkā, uzbrukuma pēkšņumā un straujumā. Pati zvēra klātbūtne, tīģera ārējais izskats un varenā balss spēcīgi ietekmē cilvēkus, bieži vien pat vispieredzējušākie mednieki zaudē cīņas sparu. Nemaz nerunājot par pašu džungļu karali, jau tā pēdu konstatēšana rada nomācošu atmosfēru, kuras rezultātā medības tiek pārtrauktas. Lūk, daži piemēri par tīģera psiholoģisko iedarbību uz cilvēku.

E. Smirnovs aprakstījis kādas virsnieku grupas došanos tiģeru medībās. Šis gadījums norisinājās pagājušā gadsimta 70. gadu vidū Sirdarjas upes krastos. Medniekiem jājot caur biezu niedrāju, pēkšņi 20 soļu attālumā nelielā klajumiņā parādījās tīģeris, kurš sāka skaļi un draudīgi rūkt. Izrādījās, ka turpat netālu gulēja tikko nomedītais tīģera upuris - zirga kautķermenis. Rēcošais zvērs centās nelūgtos viesus aizbaidīt prom. Ieraudzījis tīģeri un sadzirdējis tā skaļos rēcienus, «drosmīgais Orenburgas karaspēks» aizmirsa par ieroču esamību, strauji metās sāņus un visi kā viens sagūla netīrā grāvī. Starp citu, pievērsiet uzmanību plēsēja uzvedībai: visticamāk, tīģeris varēja tikt galā ar visiem medniekiem, taču nemēģināja to darīt, plēsējs tikai brīdināja netuvoties tā laupijumam. Sakarā ar to, ka cilvēki izpildīja tīģera prasību un haotiski atkāpās, plēsējs viņiem nesekoja - tas uzbrūk tikai noteiktās situācijās.

1915. gada augustā Perovskas tuvumā trīs vīri medīja fazānus. Aizrāvušies putnu izsekošanā, viņi bija krietni tālu iegājuši niedru biezoknī. Pēkšņi nelielā klajumā viņi pamanīja trīs tīģerus… Notikumu tālākā norise nav īsti skaidra, jo visiem trijiem medību dalībniekiem atgadījās pilnīgs atmiņas zudums: aizelsušies un bāli viņi atjēdzās, stāvot pie sarga mājas, no kuras todien bija uzsākuši medības.

leopards - spēks un grācija

Leopards ir liels plēsējs ar spilgti izteiktu plankumainu apmatojumu. Plaši pazīstamā melnā pantera nav patstāvīga plēsēju suga, tā ir leoparda melnā jeb melaniskā forma. Dienvidāzijā sastopamajiem leopardiem dažreiz metienā gadās pa kādam melni krāsotam īpatnim.

Leopards ir spēcīgs, izveicīgs un graciozs lielais kaķis. Atšķirībā no lauvām un tīģeriem šīs sugas pieaugušie indivīdi lieliski rāpjas kokos, jūtoties koku zaros tikpat brīvi kā uz zemes. Šeit leopards medī dažādus dzīvniekus, uzglūn laupījumam un slēpj to, atpūšas un guļ.

Leopards ir agresivaks par pārējiem lielajiem kaķiem, lieliski māk sevi aizstāvēt, zibenīgi pārejot pretuzbrukumā, sevišķi gadījumos, ja ir ievainots. Nav brīnums, ka Āfrikā un Āzijā pieredzējušie mednieki uzskatīja leopardu par vienu no bīstamākajiem plēsējiem, iekļaujot to visagresīvāko zvēru «lielajā piecniekā»: Āfrikā - Āfrikas zilonis, melnais degunradzis, Āfrikas jeb kaferu bifelis, lauva un leopards, Āzijā - Indijas zilonis, Āzijas bifelis, Indijas degunradzis, tīģeris un leopards. Medniekiem allaž leoparda uzbrukums licies bīstamāks par tīģera vai lauvas agresiju. Agrāk, kad antibiotikas vēl nebija atklātas, leoparda nagu radītie ievainojumi vai pat nelielas skrambas daudzreiz noveda pie sepses - organisma vispārējas asinssaindēšanās, kas nereti beidzās ar upura nāvi. Bīstamās un tolaik neārstējamās slimības ierosinātāji vienmēr bija atrodami uz leoparda nagiem reizē ar pūstošām medījuma atliekām. Leoparda uzbrukuma rezultātā gāja bojā lielākā daļa no tiem medniekiem, kas Āfrikā medīja savvaļas dzīvniekus. Šī plēsēja bīstamību palielina tā spēja uzbrukt no kokiem. Medniekam, kurš cenšas izsekot šo lielo kaķi, nemitīgi jāskatās ne tikai uz priekšu un sāniem, bet pastāvīgi jākontrolē situācija virs galvas, rūpīgi izpētot katru koku. Vietās, kur tiešas vai pakārtotas cilvēka darbības rezultātā strauji samazinās savvaļas dzīvnieku skaits, leopards, izdzīvošanas spiests, sāk uzbrukt mājlopiem, retos gadījumos kļūstot par īstu cilvēkēdāju. Mūsu gadsimta sākumā Indijas ziemeļos - Kumaonā - divi leopardi nogalināja 525 cilvēkus. Retumis leopardi cilvēkēdāji konstatēti ari Āfrikā. Indijā šo plēsēju galvenie baribas objekti ir liellopi, šajā reģionā leopardus dēvē par «ciematu panterām».

Daudzu zemju iedzīvotāji paniski baidās no šī plēsēja, uzskatot to par pārdabisku būtni. Daudzviet leopards tika uzskatīts par dievišķa spēka iemiesojumu, tā attēli bija seno tautu pielūgsmes objekts. Piemēram, Ķinā leoparda kauli, asinis un dažādi iekšējie orgāni tika plaši pielietoti netradicionālajā dziedniecībā. Vēlākos gados leoparda kā spēka iemiesojuma attēls bieži rotāja dažādu valstu pastmarkas (vairāk nekā 32 pasaules valstis).

NVS valstis sastopamā leoparda ķermeņa garums ir 120-170 cm, astes garums - 75-102 cm, pakaļkājas pēdas garums - 24-36 cm, auss garums - 8 cm, augstums plecu līmenī - 50-78 cm. Pieaugušu eksemplāru masa ir 32-60 kg, tēviņi ir lielāki par mātītēm. Indijā leopardu tēviņu maksimālā masa ir 68 kg, mātīšu - 52 kg, vidējie rādītāji ir attiecīgi 52 un 39 kg robežās. Izmēru un masas ziņā vislielākie ir Āfrikas leopardi, sasniedzot 49,9-81,6 kg, atsevišķu rekordistu masa sasniedz pat 100 kg.

Leoparda izstieptais ķermenis balstās uz relatīvi īsām kājām, kas padara plēsēja ārējo izskatu šķietami pieze- mētāku un druknāku. Leoparda aste pārsniedz pusi no ķermeņa garuma, lēcienveida uzbrukuma laikā tai ir balansa funkcijas. Interesanti, ka bez astes leopards nespēj izpildīt pat samērā nelielus lēcienus. Leopardam, gluži kā pārējiem kaķiem, raksturīga neliela, ieapaļa galva. Leoparda ausu gliemežnīcas nav sevišķi augstas, tās ir galos noapaļotas un plati izvietotas uz galvas virsmas. Plēsēja nelielajām acīm raksturīga dzeltena varavīksne un apaļas acu zīlītes.

Tūlīt pēc medījuma nogalināšanas leopards cenšas laupījumu nogādāt drošā vietā, kur plankumainās vai svītrainās hiēnas nevar iztraucēt viņa maltīti. Leopards medījumu cenšas uzvilkt augstās klinšu radzēs, kokos un to dobumos vai noslēpt zem vētras nolauztiem kokiem. Ja tuvumā nekas tamlīdzīgs nav atrodams, leopards maskē laupījumu biezā krūmājā vai brikšņos. Leopards apveltīts ar lielu spēku; tas spējīgs pavilkt nepieaugušu zirgu pa akmeņainu nogāzi. Novērota arī šāda epizode - kādam leopardam izdevies uzlēkt 3 m augstā klinšu radzē, neizlaižot no zobiem Kopetdaga kalnu aunu. Pieaudzis leopards bez grūtībām pārvieto līdz 45 kg smagu medījumu, spējot uzdabūt to augšā kokā, kura stumbrs ir bez zariem. Reiz pieaudzis leoparda tēviņš - cilvēkēdājs nogalināja pieaugušu vīrieti un aizstiepa to 2,3 km attalumā, pārvarot stāvu klinšu nogāzi.

Vēlāk vīrieša līķis tika nests vēl 3 km, laužoties cauri džungļu biezoknim. Leopards ir uzmanīgs dzīvnieks, to pamanīt ir samērā grūti. Bieži šo plēsēju var ieraudzīt Austrumāfrikas nacionālajos parkos. Piemēram, braucot ar mašīnu ekskursijā pa Serengeti dabas parku, vienas stundas laikā tika ieraudzīti pieci leopardi. Viens no tiem tobrīd atklātā vietā nomedīja Granta gaceli. Leopards ir piesardzīgs, taču nebūt ne bikls vai bailīgs. Satiekot cilvēku, parasti leopards atkāpjas, tas nemēģina uzbrukt pat pēc neveiksmīgi izdarīta šāviena. Atšķirībā no sniega leoparda vai geparda daži leopardi ievainojuma vai pārsteiguma brīžos kļūst neparasti agresīvi un drosmīgi. Vairumā Āzijas un Āfrikas valstu leoparda medibas tiek uzskatītas par vienām no bīstamākajām. Tajā pašā laikā var sastapt patiesi bailīgus eksemplārus, kuri pat ievainojuma gadījumā bēg no cilvēka vai suņiem. Leopards nelaidīs garām izdevību saplosīt vientuļu suni, taču no dažu kranču radītā trokšņa tas parasti cenšas paglābties kokā vai kādā klinšu radzē.

Ārējā izskata ziņā leopards nešaubīgi ir vispilnīgākais kaķis uz zemeslodes. Starp kaķu dzimtas pārstāvjiem, protams, lauva iedveš cienību savu izmēru dēļ, mēs to atzīstam par zvēru karali. Tīģeris ir negantās un nežēlīgās kaķu saimes visšausmīgākais pārstāvis. Krāsu spilgtuma ziņā ocelota apmatojumam nav līdzīgu pārējo lielo kaķu vidū. Taču ķermeņa uzbūves, apmatojuma zīmējuma skaistuma un kustību vijīguma un grācijas ziņā leopards pārspēj visus savus radiniekus.

Diemžēl leoparda ārējais skaistums krasi kontrastē ar tā dabu un raksturu; šis kaķis ir viltīgs, blēdīgs, ļauns, mežonīgs, nikns, asinskārs un atriebīgs. Leopards ir visbīstamākais plēsējs Āfrikas kontinentā, kas ir tā dzimtene. Leopards ir mājlopu ganāmpulku īsts bieds; lopkopji baidās no tā vairāk nekā no lauvas, jo zvēru karalis vienmēr apmierinās tikai ar vienu upuri, turpretī leopards ganāmpulkā spējīgs sarīkot īstas asinsdzīres, vienā naktī saplosot 30-40 aitas.

Šis skaistais plēsējs ir bīstams ne tikai mājdzīvniekiem, par leoparda upuriem bieži kļūst bērni. Misionārs Filipīni ziņoja par kāda leoparda plosīšanos Bogosas zemes (Abesīnijas ziemeļos) galvenās apdzīvotās vietas Menzas apkaimē, trīs mēnešu laikā nolaupot un apēdot 8 bērnus. Nereti leopards uzbrūk pieaugušiem, dažreiz - pat bruņotiem cilvēkiem. Reiz leopards uzbruka Kāpstades (Keiptaunas) birģermeistaram, kurš drosmīgi aizstāvējās: cilvēks ar rokām centās atgrūst plēsēju, divcīņas karstumā abi saķērušies pretinieki nokrita zemē. Pilnīgi nomocīts, sakoncentrējis pēdējos spēkus, cilvēks piespieda saniknotā zvēra galvu pie zemes, izvilka nazi un pārgrieza leoparda rīkli. Vēl ilgi pēc tam birģermeistaram nācās ārstēt ievainojumus.

Bekera-pašā (augstāko militārpersonu tituls dažās musulmaņu zemēs) ziņoja par līdzīgu uzbrukumu kādam no viņa kareivjiem, kurš, nenojaušot nekādas briesmas, bezrūpīgi pastaigājās mežā. Pēkšņi no krūmiem izlēca leopards un metās virsū nelaimīgajam. Trieciena rezultātā kareivis nokrita zemē, briesmīgais zvērs ar zobiem un nagiem ņēmās plosīt zaldāta miesu. Par laimi, drīzumā piesteidzās viņa biedri un nogalināja plēsēju.

Ņemot vērā leoparda niknumu, nežēlību un veiklību, kļūst skaidrs, kāpēc kaferu cilšu vidū šo plēsēju pieveikušais mednieks iemanto patiesu cieņu ciltsbrāļu vidū. Tērpies no leoparda kažokādas veidotā ķermeņsegā vai «karrosā», uzkāris kaklā leoparda zobu virteni un piestiprinājis pie jostas leoparda astes galu, drosminieks sāk visai augstprātīgi nolūkoties uz ciltsbrāļiem, kuru jostas rotā dažas pieticīgas pērtiķu astes.

gepards - medību karalis

Gepards ir slaids dzīvnieks ar garam kajam. Dzīvnieka augstums krustos nedaudz pārsniedz augstumu plecu līmenī. Geparda aste, kuras izmēri vienādi ar pusi no ķermeņa garuma, ir ieliekta un parasti tiek atšauta atpakaļ, nepaceļot to augstāk par muguras līmeni. Uz nelielās, apaļās galvas redzamas relatīvi nelielas, ieapaļas formas ausu gliemežnīcas. Gepards ir dienasaktīvs dzīvnieks, tā acīm ir apaļas zīlītes un dzeltena varavīksnene. Atšķirībā no citiem lielajiem kaķiem, kam raksturīgi apaļi pēdu spilventiņi, geparda pēdu nospiedumi ir nedaudz iegareni izstiepti. Pārējie kaķi savus nagus var ievilkt ipašās ādas makstis, gepardam šādu veidojumu nav, šī dzīvnieka nagi ir diezgan neasi, tos var ievilkt tikai daļēji.

Nav daudz datu par geparda izmēriem. Rietumkazahijā, Mangišlakas pussalā notvertā pieauguša tēviņa ķermeņa garums bija 128 cm, astes garums - 63 cm, auss - 7cm (mērījumi veikti uz izstrādātas geparda ādas). Dienvid- turkmēnijā noķertās geparda mātītes parametri bija šādi: garums - 123 cm, aste - 64 cm, pakaļkājas pēda - 28 cm, auss - 8 cm, augstums plecu līmenī - 74 cm, krūšu apkārtmērs - 89 cm. Austrumāfrikā (Kenijā) nebrivē izaudzētas geparda mātītes ķermeņa garums bija 162,5 cm, šī eksemplāra astes garums bija 61 cm. Āfrikā tēviņi ir ievērojami lielāki par mātītēm; atsevišķu indivīdu masa sasniedz 60 kg, parasti - ap 50 kg, geparda mātītes vidējā masa ir 40 kg.

Gepards ir ātrākais sauszemes zīditājdzīvnieks. Cenšoties panākt upuri, īsā posmā gepards spēj attīstīt līdz 115 km/h lielu ātrumu. Tikai retam dzīvniekam izdodas izglābties no šī plēsēja pakaļdzīšanās. Sakarā ar pielāgošanos superātram skrējienam geparda ārējais izskats ir ļoti savdabīgs, vairāk atgādinot Āzijas dzinējsuni nekā kaķi.

Šis plēsējs absolūti nav bīstams cilvēkam. Neskatoties uz šo apstākli, ilgu laiku gepards tika uzskatīts par bīstamu plēsēju mājlopiem, cilvēki visiem iespējamiem līdzekļiem centās iznīcināt šo kaķi. Piemēram, Indijā angļu jātnieki sportiskas intereses dēļ vajāja šos kaķus līdz pilnīgam spēku izsikumam, beigās nodurot tos ar šķēpu. Indija bija viena no pirmajām zemēm, kur šī suga tika pilnībā iznīcināta. Pēc tam gepards pakāpeniski izzuda no daudzu valstu faunas. Tagad gepards ir ļoti reti sastopams kaķu dzimtas plēsējs. Geparda iedzimtais medību instinkts, mierīgais raksturs un spēja dzīvot nebrīves apstākļos jau kopš seniem laikiem pamudināja daudzu valstu medniekus izmantot tos medībās. Pirmās drošās ziņas par geparda izmantošanu medībās datētas ar 1580.-1345.g. p.m.ē. Senajās Tēbās atrasti sienu zīmējumi, kuros attēloti divi pavadās piesieti gepardi. Šie attēli saglabājušies no XVI-XVIII Ēģiptes faraonu dinastijas laikiem. Pirms daudziem gadsimtiem medības ar gepardiem notika Afganistānā, Jordānijā, Irākā, Irānā, Sīrijā, Vidusāzijas republikās, Indijā, Pakistānā un Ķīnā. Mūsu ēras X gs. Sitlmohammeda al Mangali sarakstītajā medību traktātā izklāstīti medību (ar gepardiem) tehniskie paņēmieni, dots geparda tālaika izplatības un sastopamības biežuma raksturojums Sīrijā un Mezopotāmijā.

Medības ar gepardiem bija populāras arī Senajā Persijā. Kā liecināja Ādams Oleārijs, kurš apceļoja šo zemi XVIII gs. 30. gados, Giljanas provincē gepardu bijis tik daudz, ka tie vesti uz pārdošanu 10-20 eksemplāru lielos baros. Oleārijs pasvītroja šī plēsēja plašo izmantošanu medībās; ar laiku pieradinātais gepards kļuva pilnīgi nekaitīgs - jātnieks droši varēja to sēdināt sev aizmugurē uz zirga. Indijā medības ar gepardu izmantošanu plaši tika praktizētas XVI gs. un XVII gs. sākumā. Par šo pasākumu vērienīgumu liecina fakts, ka savas valdīšanas laikā Mogolu impērijas valdnieks Akbars (1542-1605) turēja ap 1000 pieradinātu gepardu.

Izsenis gepards bija pazīstams ari Eiropā. To apliecina grieķu izcelsmes (VII gs. p.m.ē.) vāzes atradums Temir- goras skitu kapulaukā Kerčas tuvumā: uz vāzes redzams skaidrs šī plēsēja attēls. Visticamāk, ka vāze bija nonākusi pie skitiem no seno grieķu kolonijām Melnās jūras piekrastē. Pirmās ziņas par medībām ar gepardiem Eiropas teritorijā datētas ar 439. gadu, kad Austrumromas (Konstantinopoles) imperatoram Anastasijam no Indijas tika atvesti divi medību gepardi. Saglabājušās senas liecības par lauvu un gepardu izmantošanu Konstantinopoles aizstāvēšanā 1100. gadā; Lombardijas krustnešiem tuvojoties pilsētai, grieķi palaida brivibā visus plēsējus, kas tobrīd bija galmā. Interesanti, ka gepardi pat nemēģināja uzbrukt svešzemju iekarotājiem. XII—XIII gs. Bizanlijas miniatūrās bieži attēlota gepardu izmantošana briežu un dambriežu medībās. Sīrijā un Palestīnā dzīvojošie Eiropas krustnešu pēcteči turēja mājās pieradinātus gepardus, iekārtoja īpašus «leopardērijus» šo plēsēju turēšanai nebrīvē. Gepardus uzraudzīja speciāli dresētāji un zvēru kopēji.

Medības ar gepardiem Francijas teritorijā notika kopš XI  gs., iespējams, pat vēl agrāk. Renesanses laikmetā gepardi bija ikdienišķa parādība Francijas senjoru muižās. Šie plēsēji minēti daudzos tālaika literatūras darbos, tie tika bieži gleznoti, gepardu attēli rotā daudzu greznu paklāju un gobelēnu rakstus (līdz pat XVIII gs.). Daži gobelēni ar geparda attēlu apskatami Sanktpēterburgas Ermitāžā.

Saglabājušās daudzas vēsturiskas liecības par gepardu izmantošanu medībās Itālijas teritorijā. Svētās Romas impērijas imperatora Fridriha II (1194-1250) «leopardērijs» bija Lūčeras pili Apūlijā. Gepardi tika piegādāti no Ziemeļ- āfrikas. Pēc Milānas ieņemšanas Francijas karalis Ludviķis

XII    konfiscēja Milānas hercogam Ludviķim Sforcam medību gepardus, kurus vēlāk izmantoja stirnu un zaķu medībās Ambuāzas mežā. Loti interesantas ir Benoko Gocoli XV gs. darinātās freskas Mediči kapelā (tagad Palazzo Medici- Riccardi) Florencē. Uz vienas no tām attēlotas medības ar vanagu un gepardu līdzdalību: viens gepards sēž zirga mugurā aiz jātnieka, otru mednieks steidzīgi mēģina iesēdināt seglos, trešais gepards izseko dambriedi. Austrijas valdnieks, Svētās Romas impērijas imperators Leopolds I (1640-1705) savulaik saņēmis dāvanu no turku sultāna - divus dresētus gepardus, ko bieži izmantojis medibās.

Faktu materiāls ļauj secināt, ka Rietumeiropā gepardu masveida izmantošana medībās uzsākta jau V gs., iespējams, pat vēl agrāk. X-XI gs. šis medību veids plaši izplatījās daudzās Eiropas valstis, savus ziedu laikus sasniedzot XII-XV gs. Medības ar gepardiem Eiropas apstākļos bija diezgan dārgs prieks; izdevumus plēsēju iegādei, dresūrai un uzturēšanai varēja atļauties tikai lielie feodāļi. Iidz ar feodālo valstu iziršanas procesu šis medību veids zaudēja savu popularitāti, medības tika pilnīgi pārtrauktas XVIII gs. sākumā.

Viduslaikos medības ar gepardiem notika arī Kijevas Krievzemē un Maskavas kņazistē, mūsdienu Aizkaukāza un Vidusāzijas republiku teritorijās tās tika praktizētas lidz pat XEX gs. beigām.

Senajā Krievzemē gepardu dēvēja par «pardeli», šis plēsējs vairākkārt minēts senās krievu hronikās un nostāstos. 1073. gadā sarakstītās «Svjatoslava hronikas» 128. lappusē attēloti divi gepardi zaķu medību laikā. Šis vēsturiskais manuskripts glabājas Vēstures muzejā Maskavā. Gepardu migas un atsevišķa dzīvnieka attēls redzams Krievijā, Sofijas katedrāles sienas fresku gleznojumos. Uz šīs katedrāles dienvidu torņa sienas redzamas tarpāna (savvaļas zirga) medības ar gepardiem. Šie sienu gleznojumi veikti Kijevas lielkņaza Vladimira Monomaha(1053-1125) valdīšanas laikā XII gs.

Mongoļi pec iebrukuma Kijevas Krievzeme XIII gs. centās saglabāt šajā teritorijā medības ar gepardiem. Krievu garīdzniecībai un izredzētajiem kņaziem adresētajos mongoļu hanu rīkojumos tika aizsargāti baznīcas kalpotāji, amatnieki un gepardu dresētāji - kopēji. Zelta Ordas hana Uzbeka (1342) vēstījumā metropolītam Pēterim, kā arī hana Atalika rīkojumā Kijevas metropolītam Mihailam minēts īpašais gepardu dresētāju aizsardzības statuss.

Mongoļu jūga laikā krievu kņazu vidū medības ar gepardiem panīka, vēlākajos gadsimtos nav nekādu ziņu par to atsākšanu. Turpretī mongoļu tatāru hani jauniekarotajās zemēs medības ar šiem dzivniekiem centās vērst plašumā. Zelta Ordas laikā (XIII-XVI gs.), kad tika iekarota Austrumeiropa, Kaukāzs, Rietumkazahija un Zicmeļhorezma, vairums hana galminieku bija saistīti ar medību saimniecību, to skaitā - ari gepardu dresētāji.

Viduslaikos medības ar gepardiem tika plaši praktizētas Azerbaidžānā, Armēnijā un Gruzijā. Tagadējo Vidusāzijas republiku teritorijā un Kazahijā medības ar gepardiem eksistēja līdz pat mūsdienām. Pēc dažu pētnieku domām, šajās teritorijās medības ar gepardiem netiek praktizētas kopš XIX gs.

Aprakstot pagājušā gadsimta vidusposma kirgīzu un kazahu pielietotās medību metodes, K. Kalačevs atzīmē gepardu dresēšanu un to izmantošanu medībās Kaspijas jūras austrumu piekrastē. Kāds kazahs no Ustjurtas viņiem solīja uz laiku aizdot labi dresētu gepardu, un viņš savu vārdu turēja. Turkmēnijas ziemeļaustrumdaļā - Aizunguza Karakumā esošā Tauruzas sultāna (Urišānas) mauzoleja sienu zīmējumos bija attēlota dresētu gepardu izmantošana džeiranu jeb Vidusāzijas gazeļu medībās. Turkmēņu aksa- kali jeb vecajie stāstīja G. Dementjevam, ka pagājušā gadsimtā viņi piedalījušies medībās ar gepardiem valsts dienvidrietumu daļā, taču šis medību veids bija īpaši iecienīts ziemeļaustrumu reģionu iedzīvotāju vidū. Mūsu gadsimta četrdesmitajos gados zoologs V. Dubiņins Krasnovodskas apkaimē novēroja pieradinātu medību gepardu, kurš bija iedresēts džeiranu, lapsu un smilšzaķu (Lepus tibetanus) ķeršanā. 1949. gadā Dienvidaustrumturkmēnijā, Mari pilsētā redzēts kāds turkmēņu tautības mednieks ar gepardu.

Medībās izmantoja tikai tos gepardus, kuri bija sagūstīti jau pieauguši. Šiem indivīdiem piemita spēja ātri skriet un prasmīgi piezagties laupījumam. Pieaugušie gepardi diezgan ātri pierada pie cilvēka un labi pakļāvās dresūrai. Gepardus galvenokārt izmantoja nelielu antilopju (džeiranu) un zaķu medīšanai, reizēm mēģinot tos uzridit lielākiem dzīvniekiem - dambriežiem, briežiem, kulaniem un tarpāniem. Vidusāzijā ar šo plēsēju palīdzību medīja ari lapsas.

Savulaik eksistēja vairaki medību veidi, izmantojot gepardus. Indijā un Ķīnā gepardus sēdināja speciālā arbā - augstos divričos, kuriem aizmugurē bija iekārtots speciāls tramplīns. Retāk šos dzīvniekus nogādāja medījuma tuvumā ar parastu arbu vai ratiem. Šī metode ļāva savvaļas dzīvniekiem pakāpeniski pierast pie zemnieku pajūgiem, pielaižot tos aizvien tuvāk. Atklātās vietās gepardu palaida vaļā 100-200 m attālumā no laupījuma, krūmainās vietās šīs distances garums varēja būt krietni lielāks.

Gepardu piesēja pie arbas ar speciālu pavadu, kuru piestiprināja pie siksnas dzīvnieka cirkšņu apvidū, retāk - pie kakla siksnas. Geparda uzmanības un lieka satraukuma novēršanai plēsēja acis sedza īpašs apsējs. Pamanot savvaļas antilopju baru, mednieki pakāpeniski centās pietuvoties 100-300 m attālumā. Tad gepardu atraisīja, tam noņēma acu apsēju un parādīja medījamo objektu. Ja medniekam bija izdevies pietuvoties antilopei diezgan tuvu, gepards uzreiz metās virsū laupījumam. Parasti gepardam nācās pielavīties vai piezagties iespējami tuvāk un tikai tad uzsākt strauju pakaļdzīšanos. Panācis antilopi, spēcīgiem priekšķepu sitieniem gepards notrieca to zemē un sāka žņaugt, sagrābjot medījumu aiz purna vai kakla. Tobrīd divcīņas vietā piesteidzās mednieks, kurš pārgrieza upura rīkli, notecinot asinis speciālā kausā. Padzirdījis gepardu ar medījuma asinīm, mednieks uzlika plēsējam acu apsēju un aizveda uz arbu. No koka vai izdobta ķirbja pagatavoto kausu izmantoja geparda pievilināšanai tajos gadījumos, kad tam nebija izdevies panākt laupījumu vai ari tas bija aizbēdzis no saimnieka, uzrāpjoties kādā kokā. Kad medību objektiem nebija iespējams piekļūt ar arbu palīdzību, gepardus nogādāja medību vietā speciālos grozos. Daudzās zemēs gepardus sēdināja zirgu mugurās - speciālos taisnstūrveida sēdekļos, kuri tika stiprināti aiz segliem. Jātnieks turēja rokā pavadu, kas bija piestiprināta geparda kaklasiksnai.

Bizantijas imperatora Manuila Komnēna valdīšanas laikā (1122-1180) Filipopoles arhibīskaps Konstantīns Pantehniss ziņoja par gepardu izmantošanu medībās. «Šos zvērus jātnieki novieto zirgiem krustu apvidū,» rakstīja autors, «apakšā paklājot lauvas adu. Acis gepardam ir aizsietas, jātnieks tur kaklasiksnas pavadas galu. Līdzko zaķis sāk skriet, jātnieks noņem acu apsēju un norāda uz laupījumu. Seko trīs četri graciozi lēcieni, gepards panāk medījumu un sagrābj to ar priekškāju palīdzību. Turot asiņaino upuri zobos, gepards lēnām atgriežas pie saimnieka, kurš nokāpj no zirga, noglauda gepardu un iebāž pirkstus abās plēsēja nāsīs. Gaisa trūkuma dēļ gepards spiests atbrīvot sakampto laupījumu. Tad mednieks pārgriež nomedītā dzīvnieka rīkli, asinis notecinot īpašā koka traukā. Gepards kāri lok šis asinis…»

Interesantu liecību par šādām medībām XII gs. Sīrijas teritorijā atstājis Usama ibn Munkizs, kurš piedalījies medībās Alepo apgabala Seizaras pilsētas apkaimē, kur tolaik valdīja viņa tēvs. «Tēvs devās medībās,» rakstīja Usama, «un mēs, četri viņa dēli, pievienojāmies tēvam… Līdzi tika ņemti daudzi medību piekūni, vanagi un ērgļi, pēc skaita - apmēram desmit. Kopā ar tēvu medībās devās divi plēsīgo putnu kopēji, divi gepardu kopēji un dresētāji, kā arī divi medību suņu pārziņi. Visa grupa tuvojās brikšņiem. Ja gaisā uzspurdza kāds putns, tad medību piekūns nekavējoties metās tam virsū. Vanagi uzbruka ari no biežņas izceltiem zaķiem. Gazeles parādīšanās reizēs tai virsū tika rīdīti dresētie gepardi. Ja tiem neizdevās gazeli panākt, tad tika palaisti klinšu ērgļi. Tikai retas apstākļu sakritības vai likteņa kaprīzes dēļ medījumam izdevās no mums izsprukt.»

Medību gepardu dresēšanas process bija salīdzinoši vienkāršs. Pirmās dienas pēc noķeršanas dzīvniekam nedeva ēst un traucēja tā atpūtu. Šajā periodā sakarus ar gepardiem uzticēja sievietēm. Pēc kāda laika novājināto dzīvnieku pieradināja ņemt barību tikai no viena kopēja, kurš ēdināja gepardu no īpaša kausa, ko Indijā dēvēja par vabilu. Pēc tam gepards tika pieradināts pie cilvēkiem: piesietu četras saitēs, to vadāja pa ļaužu pilnām ielām un tirgus laukumiem. Kad dzīvnieks bija gana saradis ar savu saimnieku (dažreiz pat guļot viņa gulta), to sāka pieradināt pie suņiem un mācīt sēdēt zirga mugurā. Dresūras beigu posmā atlika dzīvnieku iepazīstināt ar dažādu sugu potenciālajiem upuriem.

Lielajos Indijas leopardērijos katrs dzīvnieks tika turēts īpašos būros, kuru izmērs bija 2x2 metri. Kvadrātveida rāmja iekšpusē siksnu pinumi veidoja mīkstu, elastīgu tiklu, uz kura dzīvnieks varēja sēdēt vai gulēt. Šāds veidojums ir ļoti praktisks un daudz higiēniskāks par betona grīdām zvēru krātiņos un būros.

Pieradināta geparda turēšana pilī bija Rietumeiropas lielo feodāļu sievu vaļasprieka sastāvdaļa. Vienbrid šāda veida aktivitātes bija ļoti modernas, tālaika dižciltīgās dāmas bieži tika attēlotas šī kaķa sabiedrībā uz dažādu sugu pērtiķu vai pāvu fona. Kā zināms, pēc kāda laika modei ir tendence atkārtoties; pēdējā laikā dažās Eiropas valstīs un ASV pieradināta geparda turēšana mājas apstākļos tiek uzskatīta par saimnieka labā toņa un izsmalcinātās gaumes izpausmi. Vēl pavisam nesen Ēģiptē dresēti gepardi pildīja dzīvojamo māju un nelielu veikaliņu sargātāju funkcijas. Lielā pieprasījuma dēļ Āfrikā ik gadu tika sagūstīti simtiem gepardu. Šie pasākumi krietni paretināja šo brīnišķīgo dzīvnieku dabisko populāciju. Savus upurus prasīja ari nesenā kažokādu mode, ievērojami samazinot plankumaino plēsēju skaitu.

Pieradinātie gepardi ļoti pieķeras cilvēkam. Austrum- āfrikā piejaucēta geparda mātīte Pipa dzīvoja pie rakstnieces Džojas Adamsones, kuras mērķis bija atgriezt plēsēju normālā savvaļas dzīvē. Pipa uz vairākām dienām devās savannā, kur medīja pilnīgi patstāvīgi. Mazuļiem paaugoties, pieradinātā Pipa vienmēr iepazīstināja ar savu jauno paaudzi, ļaujot Adamsonei tos aiztikt un vēlāk spēlēties ar ge- pardēniem. Periodiski Pipa ar visu metienu ieradās nometnē pēc barības. (Visi šie piedzīvojumi aprakstīti Dž. Adamsones grāmatā «Plankumotā sfinksa».)

baltie lāči

Balto lāču medības uzsāktas senos laikos - pirmatnējām mednieku ciltīm nonākot polārajos apgabalos. Nesen Čukču pussalas mūžīgā sasaluma joslā tika atklāti 3000-1500 gadus veci klinšu zīmējumi, kuros attēlots baltais lācis. Netālu no Kolimas ietekas - Baranova ragā veiktajos arheoloģiskajos izrakumos seno iedzīvotāju apmetnes teritorijā konstatēja no valzirga augšžokļa darinātu baltā lāča statueti.

Balto lāču medības jau izsenis bijusi Amerikas Arktisko apgabalu un Grenlandes eskimosu tradicionālā nodarbe. Šo faktu apstiprināja seno eskimosu Dorsetas kultūras (VIII gs. p.m.ē.-XIII gs. m.ē.) arheoloģiskie izrakumi. Balto lāču medībām bija pakārtota, it kā otršķirīga nozīme, jo seno eskimosu ciltis galvenokārt nodarbojās ar roņu, valzirgu un vaļu ieguvi. Tomēr lāču medības notika regulāri, tām bija zināma rituāla nozīme eskimosu sadzīvē. Baltā lāča uzveikšana divcīņā eskimosu vidū tika uzskatīta par mednieka prasmes un vīrišķības pierādījuma augstāko pakāpi. Līdz šaujamieroču parādīšanās laikam eskimosi medīja lāci tikai ar naža un harpūnas palīdzību. Dažreiz viņi izsekoja medījamo objektu vairākas diennaktis, šajā etapā viņiem palīdzēja īpaši trenēti suņi. Pēc mednieku domām, visgrūtāk ir pamanīt dzīvnieku. Ne velti eskimosu tradīcija nosaka, ka lāčāda pēc medījuma nogalināšanas pienākas tam, kurš pirmais pamanījis zvēru, savukārt lāča gaļa tiek sadalīta visu mednieku starpā. Vēl mūsdienās gadās, ka eskimoss ar lepnumu atzīmē sava dēla panākumu ar vārdiem: «Viņš nogalināja savu pirmo lāci.» Īstenībā puisēns pirmais ieraudzījis lāci un sacēlis trauksmi, veiksmīgu medību rezultātā viņa vērtība tiek atalgota ar lāčādu. Šo tradīciju ievēro ari čukči.

Daudzas eskimosu leģendas ir saistītas ar balto lāci, ko eskimosu valodā dēvē par «nanuku». Baltais lācis iemantojis patiesu cieņu eskimosu vidū. Iespējams, ka eskimosi pārņēmuši šī polārā plēsēja prasmi roņu medībās, uzglūnot tiem āliņģu tuvumā, kā arī māku veidot no sniega blokiem ziemas mītnes - iglas, kuras iekšpusē tiek izklātas ar zvērādām un apsildītas ar kvēpekļiem.

Pēc Jamalas pussalas apmeklēšanas 1908. gadā profesors B. Žitkovs grāmatā «Jamalas pussala» aprakstījis paša redzēto konusveida uzkalnu, ko vietējie ņenci bija izveidojuši no nogalināto balto lāču galvaskausiem. Spriežot pēc visa, galvaskausi tikuši vienuviet krauti vairāku gadsimtu garumā. Šis veidojums bija upurvieta - ņencu svētnīca, kuras teritorija tika rūpīgi sargāta; profesoram nācās ilgstoši pierunāt vietējos, lai viņi atļauj paņemt dažus lāču galvaskausus tālākai izpētei.

Nenoliedzami, daudzu ziemeļu tautu izpratnē baltais lācis ir ne tikai maģiska rakstura būtne, bet ari staigājoša «materiāla vērtība». Šī plēsēja gaļu un taukus plaši lieto uzturā, ādu izmanto apģērbu un apavu darināšanā. īpaši vērtīgas ir no lāčādas veidotas siltas ziemas bikses, ko vēl tagad nēsā Grenlandes ziemeļdaļas pamatiedzīvotāji. I^ai medību laikā varētu nedzirdami pārvietoties pa ledu, eskimosi mēdza piestiprināt pie apavu zolēm nelielus lāčādas gabalus - «alamastus». Protams, mēs nezinām ziemeļu tautu - eskimosu, ņencu un čukču nogalināto lāču kopskaitu, tomēr skaidrs ir tas, ka lāču skaits nesamazinājās līdz brīdim, kamēr sākās «baltā cilvēka» invāzija ziemeļu sniegotajās teritorijās.

Jau mūsu ēras I gs. balto lāci pazina senie romieši. Senas japāņu hronikas liecina, ka 658. gadā baltais lācis nebija svešs ari Japānā un Mandžūrijā. Pirmie eiropieši, kuriem izdevās piedalīties balto lāču medībās, bija Skandināvijas senie iedzīvotāji normaņi (vikingi vai varjagi), kuri IX-XIVgs. siroja Ziemeļatlantijas aukstajās jūrās, sasniedzot Grenlandi un Labradoras pussalu. Normaņu un anglosakšu izcelsmes mednieku negausības rezultātā viduslaikos baltais lācis izzuda Islandes-Norvēģijas ūdeņos.

XII—XIII gs. Barenca jūras piekrasti sāka apdzīvot krievi. Kopš tā laika lāčādas nonāca Novgorodā, vēlāk - arī

Maskavā. XV gs. piekrastes iedzīvotāji uzsāka braucienus uz Spicbergenu (Grumantu) un Novaja Zemju, kur masveidā medija valzirgus, roņus, baltos lāčus, ziemeļbriežus un polārlapsas. Šo rūpniecisko medību ziedu laiki pienaca XVII-XVIII gs., kad katru gadu uz šo reģionu tika nosūtīti desmitiem kuģu. Piekrastes iedzīvotāju dibinātais medniecības artelis Magdalēnas līcī (Špicbergenā) 1784.-1785. ziemas periodā piegādāja 150 baltos lāčus. Krievu ekspedīcijas uz Spicbergenu tika gandrīz pārtrauktas pagājušā gadsimta sākumā, medniecība Novaja Zemļas rajonā sekmīgi attīstījās līdz 1940. gadam.

Vispārīgas un intensīvas baltā lāča medības sākās XVII-XVIII gs., kad ziemeļu apgabalus burtiski apsēda dažādas ekspedīcijas, zvēru šāvēju brigādes un kažokādu pārdevēju bari. Sevišķi liels bija Arktisko ekspedīciju skaits XIX gs. Šo braucienu mērķi bija visdažādākie: zinātniski pētnieciskais darbs. Ziemeļpola sasniegšana, Atlantijas un Klusā okeāna ziemeļaustrumu «savienotājceļa» meklējumi. Baltie lāči bija visu šo ceļotāju savdabīga pārtikas krājumu rezerve - svaigas gaļas ieguves objekti, kas daudzreiz bargos ziemošanas apstākļos izglāba ne vienu vien dzīvību. Vairumā gadījumu baltie lāči tika nogalināti bez īpaša iemesla, nedomājot par iespēju vai vajadzību saglabāt gaļu lietošanai uzturā. Piemēram, J. Paiera un K. Veiprehta vadītā Austroungrārijas ekspedīcija, kura 1873. gadā atklāja Franča Jozefa Zemi, gada laikā nogalināja 67 baltos lāčus.

XIX gs. un XX gs. sākumā Ziemeļatlantijā ar plašu vērienu saimniekoja norvēģu mednieki, 1860.g.-1900.g. Klusā okeāna Arktiskajā sektorā ar rūpniecisko zveju un medībām nodarbojās daudzi kuģi ar amerikāņu un kanādiešu karogiem. 1920. gada nogalē ziemeļu ūdeņos medības uzsāka pirmie padomju kuģi.

Veiksmīgu baltā lāča medību rezultātā eskimoss kādu laiku tiek paēdināts un apģērbts, uz Ziemeļiem atbraucis trofeju mednieks iegūst brīnišķīgu lāčādu. Taču šīs nebūt nav vienīgās polārā plēsēja un cilvēka savstarpējo attiecību nianses.

Roņi ir baltā lāča galvenais barības objekts, tos medī arī cilvēki. Rūpniecisko medību dēļ galvenokārt cieš Grenlan- des roņi un vēl dažu citu sugu pārstāvji, kuri retos gadījumos nonāk balto lāču upuru skaitā. Baltā lāča iemīļotā barība ir Arktikā plaši izplatītā un bieži sastopamā nerpa - pogainais sīkronis (Pusa hispida), kuru medī visas ziemeļu tautas. Acīmredzot medību intensitāte nespēj nopietni ietekmēt šī roņa dabiskās populācijas blīvumu, jo pagaidām nerpu pietiek gan lāčiem, gan cilvēkiem. Mednieku vidū augstu kotējas valzirgi, kuri baltajam lācim parasti «nav pa zobam». Tādējādi pagaidām nav nopietnu pretrunu starp baltā lāča vajadzībām un rūpniecisko medību apjomiem.

Daudzās polārā apgabala salās Oaunsibirijas arhipelāgā), kur notiek polārlapsu medības ar slazdiem, gadās, ka baltais lācis tos salauž, sabojā noķertos kažokzvērus un apēd ēsmu. Piemēram, reiz Koteļnajas salā lācis izpostīja 75 slazdus. Reizēm izbadējušies baltie lāči ielaužas mednieku būdiņās un noliktavās, demolējot telpu iekšpusi, sabojājot un izvazājot produktu krājumus, apēdot suņiem domātās valzirgu gaļas rezerves. Jāsaka, šādas ielaušanās notiek samērā reti.

Plaši izplatīts viedoklis par lielo plēsēju bīstamību cilvēkam, šajā ziņā arī baltais lācis nav bez grēka. Dzirdēti daudzi baltā lāča šausminošu uzbrukumu apraksti, lielākā daļa no tiem ir klaji izdomājumi, taču dažu faktu patiesumu ir vērts pārbaudīt. Vispārzināmās dzīvnieku bailes no nepazīstamā nosaka to cenšanos izbēgt no saskares ar cilvēku. Savvaļā baltajiem lāčiem nav dabisko ienaidnieku, lielākā daļa nekad nav sastapusies ar cilvēku, tāpēc lāčiem nav raksturīga baiļu, bet ziņkāres sajūta. Ieraugot cilvēku, baltais lācis parasti cenšas nozust, nepievēršot nekādu uzmanību divkājainajai būtnei. Reizēm lācis gan apskata cilvēku, taču, apmierinājis elementāro ziņkārību, mēģina attālināties. Šādi iedomāti «uzbrukuma mēģinājumi» allaž beidzas veiksmīgi. Pārtikas produktu aromāta pievilināti, baltie lāči dažreiz mēdz apmeklēt polāro pētnieku stacijas un ceļotāju ziemošanas vietas.

Dzīvnieku uzvedību potenciālo briesmu brīžos nosaka divi pilnīgi pretēji faktori - iespēja atkāpties un uzbrukt. Parasti normāliem indivīdiem pirmā tendence izteikta daudz spēcīgāk. Tomēr jāņem vērā, ka katram dzīvniekam eksistē ts. «individuālā distance» - attālums, kurā atkāpšanās un uzbrukuma tendence ir apmēram līdzsvarā; šīs robežas pārkāpšanas gadījumos var sekot uzbrukums, kura rezultātā cilvēks var tikt smagi sakropļots. Tas var notikt gadījumos, kad cilvēks nemanāmi piezadzies lācim maltītes laikā, dzīvnieks laikus nav pamanījis cilvēka tuvošanos un cenšas visiem iespējamiem līdzekļiem nosargāt savu laupījumu.

Reizēm baltais lācis var uzbrukt medniekam pēc neveiksmīgi izdarīta šāviena, lāču mātīte var mesties virsū cilvēkam mazuļu aizsardzības nolūkā. Starp citu, mums bija nācies vērot daudzas baltā lāča mātītes migas tuvumā; attālums līdz dažām nebija nekāds dižais, tomēr tās ne reizi necentās mums uzbrukt. Tomēr universālas garantijas pret šāda uzbrukuma iespējamību nav. Protams, tuvā distancē ievainots baltais lācis ir ļoti bīstams.

Zināmi vairāki neprovocēti baltā lāča uzbrukumi cilvēkam, kas beigušies ar smagiem sakropļojumam vai pat nāvi. Ļoti retās reizēs konstatēta balto lāču tendence vajāt tieši cilvēku. Ja šādu cilvēkēdāju nogalina, tad atklājas, ka tas kādreiz bijis ievainots, sakropļots vai palicis pavisam vecs un nespējīgs normāli medīt. Nesen Kanādas ziemeļos baltais lācis uzbruka kādam eskimosu zēnam; uzbrucēju izdevās nošaut Izrādījās, ka lācis bija ievainots: ilknis bija caurdūris deguna dobumu un sabojājis aci, uzbrukuma dienā šis indivīds bija paspējis iegūt neprasmīgu mednieku «dāvanas» vēl divās vietās.

Ziņas par šāda veida uzbrukumiem strauji izplatās Arktikas plašumos; šo notikumu atstāstīšanas gaitā parādās aizvien jaunas, neeksistējošas vai briesmīgas detaļas. Pilnīgi iespējams kaut kur Čukču pussalas apkaimē izdzirdēt gadījumu, kurš pirms desmit gadiem noticis Franča Jozefa Zemes vai Jaunsibīrijas salu tuvumā.

Ļoti savdabīga situācija rudeņos veidojas Čērčilas pilsētas tuvumā, kas atrodas Kanādā, Hudzonas līča rietumkrastā. Šajā gadalaikā pilsētas teritorijā un tās tuvumā klaiņo desmitiem balto lāču. Daudzi dzīvnieki saimnieko izgāztuvēs, rokoties pārtikas atkritumos. Drīzumā pierodot pie šāda veida prakses, baltie lāči pilnīgi pārstāj baidīties no cilvēka klātbūtnes.Ciemata teritorijā klaiņojošie lāči piesaista daudzu cilvēku uzmanību: atrodoties pastāvīgā interesentu un ziņkārīgo ielenkumā, tie tiek fotografēti, baroti un dažādi kaitināti. Daži drosminieki mēģina dzīvniekus apmētāt ar akmeņiem vai dzīties tiem pakaļ, protams, atrodoties

automašīnās. Nenoliedzami, šādas aktivitātes ir loti bīstamas, jo sakaitinātie dzīvnieki var mesties virsū saviem pāridarītājiem. Uzbrukuma rezultātā daudzi var iedzīvoties smagās traumās vai rast galu balto plēsēju ķetnās. Jāsaka, ka šāda bēdīga iznākuma iespējamība tomēr ir ārkārtīgi reta.

lāču medības

Viljama Folknera stāstā «lācis» aprakstītās lāču medības, kuras notiek Misisipi štata biezajos niedrājos, ir autora pusaudža gadu atmiņu tēlojums. Kopā ar pieaugušajiem pirmo reizi piedaloties lāču medībās, puisēna apziņā iesakņojās pārliecībā, ka šis ir īsta vīrieša cienīgs pasākums, kas dod iespēju sevi dēvēt par piederīgu pieaugušu vīriešu saimei.

Torit suņu rejas bija dzirdamas jau iztālēm. Kamēr Sems ar Dzimu Tennīnu segloja mūli un zirgu, ko bija izjūguši no furgona, lauva (dzinējsuņa iesauka) jau vairs nebija redzams. Ari pārējie suņi, tramīgi ošņājot gaisu un klusi smilkstot, iesaistījās dzīšanā un drīzumā nozuda biezoknī. Viņš, majors de Speins, Sems un Džims Tennīns sekoja, no divsimt soļu attālā meža atskanēja suņu rejas. Tika uzsākta pakaļdzīšanās. Pusaudzim šķita, ka viņš vienlaikus, tāpat ka toreiz, pirms četriem gadiem, redz abus: lielu, pelēkzilu dzinējsuni, kurš mērķtiecīgi seko milzīgam lācim, un pašu lāci, kurš, gluži kā lokomotīve, neticamā ātrumā laužas caur vētras izlauztu koku brikšņiem. Mūļi un zirgi galopā nespēj tikt līdzi. Pēkšņi atskanēja spalgs šāviens. Orientējoties pēc dzinējsuņu radītā trokšņa, jātnieki aizdrāzās garām vientuļajam traperim, kura kliedziens par neveiksmīgo šāvienu atsedza cauru, bojātu zobu rindas viņa mutē, taču roka nepārprotami norādīja lāča atkāpšanās virzienu. Suņu rejām iegūstot savādāku nokrāsu, tris simti metru attālumā zēns suņu bara ielenkumā ieraudzīja lāci. Viņš redzēja Lauvas pēkšņo izklupienu, ko lācis atvairīja ar ķepu. Lācis metās smilkstošo suņu murskulī un, uz vietas saplosījis vienu no tiem, drāzās prom. Garām jātniekiem aizskrēja trokšņaina dzinēju straume. Džims ar de Speinu sāka skaļi aurot, Džims plīkšķināja siksnu, mēģinot suņus pagriezt atpakaļ. Tagad zēns un Sems Fāzers jāja divatā. Tomēr Lauva kopā ar vēl vienu suni turpināja pakaļdzīšanos lācim. Otru suni viņš pazina pēc balss - tas bija pērnais kucēns, īsts nesapraša tolaik un droši vien ari šobrīd, salīdzinot ar citiem, pieredzējušiem dzinējsuņiem. «Varbūt tas ir neparasti drosmīgs,» zēns nodomāja.

-   Pa labi! - aizmugurē atskanēja Sema sauciens. - Turies vairāk pa labi! Mums lācis jāatspiež prom no upes.

Tajā vietā upmalā sākās niedrāji. Viņš ceļu zināja tikpat labi kā Sems. Caur krūmiem viņi izjāja uz takas, kura caur niedrāju veda uz upmalas stāvkrastu. Truli nogranda Voltera Juella šautene - vienreiz, tad vēl divas reizes.

-    Nē, - noteica Sems. - Es dzirdu vadošo dzinējsuni. Uz priekšu!

Izlauzušies caur šauro koridoru vienlaidus niedru sienā, viņi apstājās uz kraujas. Likās, dzeltenīgais upes ūdens bija nekustīgi sabiezējis, izslēdzot jebkādu atspulga iespējamību. Tobrīd ari zēns sadzirdēja jaunā dzinēja balsi. Rejas bija dzirdamas vienā vietā; tās līdzinājās smalkai vauk- šķēšanai. Gar krastu auļoja Buns, kuram uz pleciem ieroču siksnas auklā lēkāja medību bise. Ieraudzījis jātniekus, Buns strauji pagrieza uz viņu pusi. Viņa mežonīgā grimase pauda ārkārtīgu satraukumu. Buns strauji uzlēca vienacainā mūļa mugurā.

- Nolādētā laiva! - viņš kliedza. - Noenkurota otrā pusē! Lācis gribēja mesties uz to krastu! lauva neļāva lācim mesties peldus, ari kucēns piepalīdzēja. I>auva bija tik tuvu, ka nebija iespējams šaut! Uz priekšu! - viņš auroja, drudžaini iespiežot papēžus mūļa sānos. - Ātrāk, uz priekšu!

Reizēm slīdot uz atkusušās augsnes, visi traucās caur kārklu krūmiem lejā uz upi, tad - metās ūdenī. Zēns nesajuta ledainā ūdens stindzinošo pieskārienu, cenšoties labajā rokā turēt ieroci virs ūdens. Sems bija kaut kur aizmugurē. Te pēkšņi ūdenī parādījās dzinējsuņi, kuri peldēja daudz ātrāk par mūļiem: tie vēl nebija sasnieguši pretējā krasta cietzemi, kad suņi jau rāpās augšup pa stāvo upes krauju. Atskatījies atpakaļ, zēns ieraudzīja majoru de Speinu, kurš Džima zirga mugurā metās ūdenī, lai viņiem piebiedrotos.

Atbalsojoties pretējā krastā, tuvīno mežu un lietus pie- mirkušo gaisu pildīja varens rēcienu un kaucienu troksnis, zēnam likās, ka visi apkaimes dzinējsuņi rej viņam tieši ausī. Viņš uzmeta vienu kāju mūļa mugurā, kad tas beidzot izrāpās krastā. Buns nesēdās mūļa mugurā, tikai pieturējās pie kāpšļa. Izlauzušies caur upmalas brikšņiem, viņi izskrēja uz kraujas un… ieraudzīja lāci. Tas bija pacēlies pakaļkājās un atbalstījies ar muguru pret koku. Ap lāci riņķoja vesels dzinējsuņu karuselis, un Lauva otrreiz atkārtoja lēcienu.

Šoreiz lācis necentās atgrūst suni atpakaļ, izvēloties tuvcīņas taktiku; ar abu priekškāju palīdzību sagrābis suni, tas nokrita zemē. Zēns nolēca no mūļa, uzvilka abus gaiļus, taču šaut neuzdrīkstējās, jo apkārt lēkājošie suņi radīja īstu jezgu - šajā burzmā lāča apveidi bija saskatāmi tikai epizodiski. Buns kliedza kaut ko nesaprotamu. Lauva bija ieķēries lāča rīkles apvidū. Daļēji uzslējies kājas, lācis ar vienu ķepas triecienu atsvieda tālu vienu no dzinējsuņiem, tad ņēmās ar priekškājām plosīt Lauvas vēderu. Buns metās uz priekšu; izspārdījis dažus dzinējsuņus, viņš ar ieskrējienu metās lācim virsū, ar kājām saspiežot lāča sānus. Buna kreisā roka sagrāba lāča kaklu, un tajā brīdī zēns ieraudzija spožo naža asmeni. Buns dūra tikai vienreiz. Tobrīd viss šis murskulis atgādināja savdabīgu skulptūru grupu: zvēra rīklē ieķēries suns, milzīgs lācis, kura mugurā cilvēks nemanāmām kustībām centās padziļināt dūriena efektu. Pēc brīža visi apkrita augšpēdu - virsū Bunam. Lācis uzsvempās augšā pirmais, taču Buns atkartoti ieklupa zvēra mugurā. Zēns atkal saskatīja gandrīz netveramās Buna rokas un pleca kustības, darbojoties ar nazi. Buns un Lauva joprojām neat- slābināja tvērienu, lācis piecēlās pakaļkājās, pagriezās, paspēra divus trīs soļus uz meža pusi un… ar dobju būkšķi nogāzās zemē. Likās, pēdējā brīdī visi tris - cilvēks, suns un lācis - tika atsperīgi pasviesti gaisā.

«laupītāja emblēma»

Vilks pēc rakstura ir tipisks plēsējs, šī iemesla dēļ šo dzivnieku visur neieredz. «Vilks ir mūsu sabiedrības laupītāja simbols, vilks ir privātipašuma posts un sodība,» saka Tusenels. Nevienā vietā šo zvēru nesauc citādi kā par slepkavu, asinssūcēju, laupītāju, it kā vilks patiešām būtu pelnījis tikai lāstus un ļaunuma pilnus apzīmējumus. Acīmredzot daudzi aizmirst, ka vilks ir mūsu uzticīgā drauga un pavadoņa - suņa tuvākais radinieks, kurš lidzīgs sunim ārējā izskata, rakstura un gudrības ziņā.

Pilnīgi noteikti var apgalvot, ka vilkam piemīt visas sunim raksturīgās īpašības un paradumi: tas ir gudrs, viltīgs, atsevišķos gadījumos - drosmīgs un bezbailīgs. Atšķirībā no suņa vilkam nav raksturiga neapdomība vai pārsteidzība. Medību laikā vilkam izpaužas īsta dzinējsuņa karstasinība un neatlaidiba. Visbeidzot, nebūs pārspīlēts apgalvojums, ka vilka asinskāre, nežēlība un cietsirdība nav spilgtāk izteikta kā jebkuram citam sunim. Vilks ir nepieradināts, nesavaldīts, brīvību mīlošs dzīvnieks, turpretī suns jau kopš seniem laikiem bijis paklausībā turēts cilvēka vergs. Šī ir galvenā aršķiriba tuvo radinieku starpā.

Atrodoties naidīgās attiecībās ar cilvēku un viņa pieradināto dzīvnieku saimi, vilks laika gaitā attīstījis un pilnveidojis spēcīgos mednieka instinktus: tam raksturīga neparasta izturība medījuma izsekošanā, izsmalcināta dzirde, lieliska oža un redze, augsti attīstītas novērošanas spējas, attapība, veiklība un piesardzība.

Stāsta, ka Ziemeļamerikā, Augšezera apkārtnē vilki mēdz izsekot makšķerniekus foreļu zvejas brīdī. Līdzko cilvēki dodas prom, vilki steidzas pie āliņģiem, sagrābj zobos kokus, pie kuriem piestiprinātas garas ūdas. Pārvietojoties pa ledu, garās makšķerauklas tiek pilnībā izvilktas uz ledus. Vilki apēd ēsmu; ja gadās, tad arī jau pieķērušos zivi. Jāatzīmē, ka Augšezerā mājo ļoti lielas foreles, līdz ar to arī ēsmas lielums ir atbilstošs.

Samazinoties savvaļas medījumu skaitam, īpaši ziemas apstākļos, vilki apvienojas lielos baros, it kā instinktīvi jūtot savstarpējas kopdarbības nepieciešamību un efektivitāti. Vilku bars pārvietojas kolonnā viens aiz otra, piedevām cenšoties precīzi trāpīt priekšā ejošā ciltsbrāļa pēdās. Šī pārvietošanās nianse pat pieredzējušiem pēddziņiem un medniekiem apgrūtina precīza vilku skaita noteikšanu konkrētā situācijā. Nepieciešamības gadījumā vilku bars izklīst, katrs indivīds ieņem noteiktu vietu. Šis manevrs tiek izpildīts, it kā klausot kāda pavēli.

Romenss aprakstījis gadījumu ar kādu mednieku, kurš sastapis divus vilkus. Viens īpatnis nogūlās grāvī, bet otrs šķērsoja atklātu līdzenumu, kurā tobrīd mierīgi ganījās antilopju bars. Apmetis slaidu loku, vilks sāka dzīt antilopes uz sava medību biedra slēpņa pusi. Tas viss medniekam atgādināja aitu suņa darbību mājdzīvnieku ganībās. Kad antilopes lēca pār grāvi, no slēpņa parādījās otrs vilks, kuram izdevās sagrābt vienu no tām. Veiksmīgu medību rezultātā dzinējs pievienojās medniekam kopīgā maltītē.

Kāds Rikša kungs aprakstījis viltīgu paņēmienu, ko dambriežu medībās ziemā izmanto Ņūfaundlendas vilki. Daļa plēsēju slēpjas aizvēja pusē vairākās vietās briežu taku tuvumā. Divi vai tris vilki tuvojas briežu baram no valdošā vēja puses. Pamanot plēsēju tuvošanos, briežu bars parasti metas bēgt pa kādu no ierastajām takām, kur tos jau sagaida izsalkušie vilki. Tikai retos gadījumos plēsējiem neizdodas saplosīt kādu jaunu briedi.

Šo pašu viltību vilki izmanto, lai tiktu vaļā no dažiem pārāk modriem sargsuņiem. Tusenelam nācies redzēt 3-4 pieaugušu vilku «sazvērestību» ar mērķi nogalināt kādu sargsuņi. Noķertais suns tika burtiski saplosīts gabalos. Par biedinājumu citiem asiņainie gaļas gabali tika izmētāti dažādās vietās. Acīmredzot slepkavības dzinulis nebūt nebija bads, bet atriebības kāre, jo vilki pat nepieskārās upura gaļai.

Vilka daba nebūt nav tik plēsonīga, kā to bieži mēdz iztēlot, - tas var baroties ar vardēm, dažādiem kukaiņiem, augļiem un ogām, ārkārtējas nepieciešamības gadījumos - pat ar koku pumpuriem, sūnām un ķērpjiem. Protams, vilks nekad neatsakās no gaļas, tomēr tā iekāri regulāri bremzē iedzimtā piesardzība; lielāko tiesu viņš uzbrūk tādiem medījumiem, kas nespēj aktīvi pretoties, piemēram, zosīm, zaķiem, aitām u.c. Lieliem dzīvniekiem vilks iedrošinās uzbrukt ekstremālos bada apstākļos, nereti demonstrējot īstu lapsas viltību un pat nekaunību. Piemēram, ieraugot govju baru, vilks piezogas tam klāt, lienot uz vēdera un visu laiku tramīgi ošņājot gaisu. Pielavījies pietiekoši tuvu, plēsējs izdara zibenīgu lēcienu, sagrābj upuri pie rīkles un cenšas to nogāzt zemē. Ja upurim izdodas izvairīties no vilka zobiem, plēsējs aizmirst jebkādu piesardzību un nevaldāmā niknumā cenšas sakost vai saplosīt visus, kas tobrid pagadās ceļā. Tieši šādās aizmiršanās reizēs lielie dzīvnieki var pamatīgi sakropļot vilku. Ja vilks neapdomīgi mēģinājis uzbrukt zirgu baram, tad ērzeļi nevairās no tuvcīņas, cenšoties uzbrucēju nospārdīt, notriekt no kājām vai sakodīt ar zobiem. Buļļi aizsardzības nolūkā liek lietā savus draudīgos ragus, meža- kuiļi sekmīgi aizstāvas ar ilkņiem. Allaž piesardzīgā vilka uzbrukumu šiem lielajiem, spēcīgajiem dzīvniekiem var izskaidrot tikai ar plēsēja karstgalvību un mednieciski azartisku drosmi.

Pavisam cita aina ir ar aitām. Ja tuvumā nav suņu un ganu, vilks ir pilnīgs situācijas noteicējs, jo miermīlīgo aitu aizsardzības metodes ir visai kuslas. Sagrābjot vienu aitu no bara, pārējās izbīlī aizskrien dažus simtus metru tālāk un, saspiedušās viena pie otras cieši kopā, nekustīgi stāv, muļķīgām fizionomijām vērojot plēsēja tālākās aktivitātes. Pēc vilka kārtējā uzbrukuma viss atkārtojas no jauna. Mednieka instinkta vadīts, vilks cenšas saplosīt iespējami vairāk upuru. Reizēm šādā veidā 2-3 vilki var nogalināt 30-40 aitu lielu ganāmpulku, līdz beidzot satracināto zvēru plosīšanos pārtrauc gani vai suņi.

Mājdzīvnieku plosīšanas dēļ vilks allaž izraisījis cilvēka naidu un dusmas. Kopš seniem laikiem vilks un cilvēks bijuši nesamierināmi ienaidnieki. Kādi tik līdzekļi nav tikuši lietoti cīņai ar pelēko plēsēju: šaujamieroči, šķēpi, tīkli, ķe- rambedres, slazdi un indes - itin viss šķitis piemērots un atļauts.

Taču uzmanīgie un aizdomu pilnie vilki nemaz tik viegli nepadodas mednieku viltībām; ķerambedres un izliktie slazdi tiek ļoti piesardzīgi apieti, dažreiz vilki pamanās apēst slazdos novietoto ēsmu. Ja vilka kāja tiek iespiesta lamatās, plēsējs nešaubīgi nograuž to, lai tikai varētu nokļūt brīvībā, kaut vai klibojot uz trim kājām. Retos gadījumos vilku izdodas noindēt, parasti tiek lietots strihnīns, ko nelielās devās novieto zem nogalināta dzīvnieka, piemēram, aitas ādas. Šīs indes iedarbība ir briesmīga: pēc pāris minūtēm locekļi atsakās klausīt, vilka ķermeni pārņem šausmīgi krampji, galva ar atplesto rīkli tiek drudžaini atmesta atpakaļ, un drīzumā dzīvnieks nomirst. Tikai ļoti liels bads piespiedīs vilku mesties virsū maitai, turklāt vilka šausminošās, mokpilnās nāves aina kalpo par brīdinājuma zirni pārējiem vilkiem, kuri nekavējoties pamet bīstamo laupījumu. Runā, ka pietiekot vienam vai diviem vilkiem nokļūt izliktajās lamatās vai bedrē, lai pārējie vilki ar lielu līkumu apietu bīstamās vietas.

Starp citu, briesmigs un mokošs bads reizēm liek vilkam pilnīgi zaudēt galvu; zaudējis jebkādu piesardzību un saprātīgumu, vilks metas virsū ikvienam, acīmredzot apzinoties savu bezizejas situāciju. Vispār izsalkuši vilki ir ļoti bīstami, un nedod Dievs tos sastapt ziemā, t.s. «vilku kāzu» svinību laikā. Sastapšanās ar šiem «kāziniekiem» - tā ir droša nāve.

Izmantojot vilku pulcēšanos vienkop vairošanās periodā, daudzi drosmīgi mednieki šajā laikā dodas vilku medībās, kā ēsmu izmatojot sivēnu. Sivēns tiek ievīstīts tūbas (voilo- ka) gabalā un ar striķi vilkts pa zemi aiz ragavam. Protams, nabaga lopiņš sāk nevaldāmi kviekt; šis troksnis pievilina vilkus, kurus sagaida mednieku raidītās lodes. Šis medību veids ir ļoti bīstams: ne reizi vien gadījies, ka vilki uzveikuši medniekus un zirgus, no kuriem palikuši pāri tikai apgrauzti kauli.

Izbadējušies vilki kļūst neprātīgi drosmīgi: dažreiz tie gaišā dienas laikā parādās ciemata teritorijā, plosot visu, kas vien pagadās ceļā.

Nomedīt vilku nav viegli, jo izveicīgais, uzmanīgais un aukstasinīgais dzīvnieks briesmu brīžos veikli izvairās no mednieku sagatavotajām viltībām. Par grūtībām vilku ievilināšanā slazdos un pievilināšanā ar maitu jau runājām. Tikpat nesekmīgas reizēm ir medības ar dzinējiem, kad trenktie vilki nebēg vēlamajā virzienā, bet aukstasinīgi aizlavās atpakaļvirzienā, palaižot garām trokšņaino dzinēju ķēdi. Pieredzējušie vilki zina, ka skaļie dzinēji nav tik bīstami kā priekšā gaidošie, ar šaujamieročiem bruņotie mednieki.

sarkanais vilks

Sarkanais vilks ir suņu dzimtas pārstāvis. Viens eksemplārs tika iegūts Habarovskas novadā pie Udas upes - Udskas cietokšņa (tagad - Udskas ciemata) tuvumā. Ilgstošas indivīda izpētes rezultātā (1811-1831) Pallass aprakstīja zinātnei jaunu sugu.

Sarkanā vilka (Cuon alpinus) ārējais izskats ir ļoti savdabīgs: tam ir visai attāla līdzība ar pelēko radinieku, toties virkne pazīmju (kuplā aste) atgādina lapsu, pievienojot vēl dažas šakāļa ķermeņa detaļas. Sarkanais vilks atšķiras no pārējiem vilkiem un lapsām ar kranioloģiskām pazīmēm (galvaskausa uzbūves īpatnībām), kā ari zobu uzbūves un zobu formulas ziņā. Sarkanais vilks ir vienīgais pārstāvis ģinti, kuru uzskata par radniecīgu Āfrikas hiēnsuņu ģintij.

Sarkanais vilks ir diezgan liels dzīvnieks, tā masa - 14-21 kg. Izmēru ziņā tas ir mazāks par pieaugušu pelēko vilku. Mazliet saīsināto kāju dēļ sarkanais vilks šķiet nedaudz piezemēts. Relatīvi proporcionālais, vienu metru garais ķermenis ir nedaudz ievilkts un sāniski saplacināts. Purns ir nedaudz saīsināts, pie pamatnes - diezgan plats, pakāpeniski sašaurinoties purngala virzienā. Uz galvas novietotas mēreni garas, stāvas, nedaudz nosmailinātas ausis. Aste ir nedaudz īsāka par pusi no ķermeņa garuma (-50 cm).

Sarkanais vilks ir tipisks plēsēju kārtas pārstāvis. Izņemot vairošanās periodu, pārējā laikā sarkanie vilki turas nelielos baros, kuru lielums, vismaz agrākos laikos, bija daži desmiti indivīdu. Parasti baru veido dažas ģimenes vai vairāku paaudžu asinsradinieki.

Angļu rakstnieks R. Kiplings «Džungļu grāmatā» aprakstījis lavīnveidīgu, simtiem eksemplāru lielu «rudo suņu» baru klaiņošanu Centrālāzijas un Dienvidāzijas kalnu un mežu masīvos. Līdzīgi siseņiem, šie «rudie suņi» sirojumu laikā savā ceļa iznīcināja visu dzīvo radību. Protams, daiļdarbā doto aprakstu mēs nevaram uzskatīt par absolūti patiesu, tomēr zīmīgi, ka daudzas sarkanā vilka raksturīgās īpatnības R. Kiplinga interpretācijā sakrīt ar mūsdienu zooloģijas zinātnes priekšstatiem par šo plēsēju: dienasaktīvais dzīvesveids, kolektivās (bara) metodes izmantošana medībās, midzeņu veidošana alās un bedrēs un asā, nepatīkamā, tikai šim dzīvniekam raksturīgā smaka. Maskavas zooloģiskā dārza zootehniķe I. Gribova atceras, ka īpašās, specifiskās smakas dēļ sarkano vilku bija viegli izdalit pārējo zoodārza iemītnieku vidū.

Visā izplatības areālā sarkanie vilki medīja kolektīvi, šo plēsēju galvenie barības objekti bija dažādi savvaļas pārnadži. Atkarībā no konkrētās situācijas sarkano vilku bars parasti izvēlas visefektīgāko medību metodi. Vairumā gadījumu guļošais upuris tiek aplenkts no visām pusēm, plēsēju izveidotais ciešais loks liedz jebkādu iespēju izbēgt. Dažreiz ziemā sarkanie vilki organizē maisveida aplenkumu, atstājot šauru koridoru virzienā uz aizsalušu ezeru, upju, strautu un dažādu citu noledojušu virsmu pusi, kur bēgošie dzīvnieki kļūst par viegli iegūstamu laupījumu.

Daudzi autori sistemātisku upura izsekošanu un metodisku vajāšanu uzskata par sarkano vilku bara galveno medību paņēmienu. V. Heptners, piemēram, atzīmē, ka šie plēsēji nolūkoto upuri dažreiz vajā vairākas stundas. Būdami ārkārūgi izturīgi, sarkanie vilki seko medījumam līdz brīdim, kad tie var piekļūt upurim pavisam tuvu. Panākot medījumu, plēsēji kož tā gurnos, sānos, cenšoties ievainot un nogāzt upuri zemē. Taču nav izslēgta ari citu taktisko viltību pielietošana medību laikā. Piemēram, sarkanie vilki vienmēr cenšas nogriezt upuriem atkāpšanās ceļus, mērķtiecīgi tos dzenot saplosīšanai piemērotas vietas virzienā. Aprakstīti vairāki gadījumi, kad sarkanie vilki piespieduši upuri nolēkt no stāvas kraujas; tā rezultātā trenktais dzīvnieks pats nosities.

lieliskais Indijas džungļu pazinējs, mednieks A Ander- sons uzskata sarkano vilku par vienu no «saprātīgākajiem džungļu iemītniekiem». Kā piemēru viņš min šo dzīvnieku raksturīgo medību manieri pakaļdzīšanās laikā izsūtīt dažus indivīdus uz flangiem, kuri, izraujoties uz priekšu, nodrošina briežu virzīšanos tieši virsū vilku baram.

Sarkanie vilki apvienojas baros ne tikai ziemas sezonā, bet arī vasarā. Sarkano vilku bara smalkās gaudošanas dēļ J. Jankovskim nācies pārtraukt medības Sunguri upes augšteces apvidū. Ziņojumu par sarkano vilku bara sastapšanu vasarā nav mazums, kaut gan vairāki autori uzsvēruši šīs īpatnības izteikto raksturu tieši ziemā.

Interesanti šķiet Usūrijas novada pirmatklājēja M. Jan- kovska ziņojumi; viņam bija izdevies novērot sarkanos vilkus uz dienvidiem no Vladivostokas, Slavjanskas pussalas (tagad -Jankovska pussala) apkārtnē starp Sideminskas un Slavjanskas līčiem. Šeit sarkanie vilki bija uzsākuši sistemātisku plankumainā brieža (Cervus nippon) vajāšanas kampaņu, nodarot ievērojamus zaudējumus šī reti sastopamā pārnadža populācijai.

«Pirmie seši sarkanā vilka indivīdi parādījās 1890. gada pavasari,» vēlāk rakstīja M. Jankovskis, «un tikai retās dienās kāda kaza vai briedis nekrita par upuri to asinskārajiem centieniem. Šos plēsējus bieži pamanīja vietējie iedzīvotāji. Mēs ar ieročiem centāmies tos izsekot vai novaktēt slēpņos, taču mūsu pūliņi izrādījās veltīgi. Sarkanie vilki it kā rotaļājoties izmuka pat no visviltīgāk iekārtotajām lamatām. Jūnijā tie pamanījās kādas mājas tuvumā nobeigt āzi, taču saplosīt mājdzīvnieku tiem neļāva cilvēku pēkšņā ierašanās. Es sazāļoju beigto dzīvnieku ar strihnīnu. Naktī vilki, protams, atgriezās pie laupījuma. Acīmredzot saēdušies saindēto gaļu, visi seši nosprāga, jo tuvīnā apkārtnē kādu laiku to uzbrukumi nebija vērojami. Taču garajā zālē un biezajā krūmājā atrast beigtos īpatņus mums neizdevās - tie bija aizgājuši pietiekami tālu.

1892. gada ziemā pussalas teritorijā atkal parādījās ap 20 eksemplāru liels sarkano vilku bars, sarīkojot mērķtiecīgas plankumaino briežu medības. Svaigas nobeigto dzīvnieku paliekas bija konstatējamas visā pussalas teritorijā. Mēģinājām vilkus nošaut no 500-600 soļu liela attāluma, taču nesekmīgi. Es biju tuvu pilnīgam izmisumam.

Tā paša gada decembri, īsi pirms Ziemassvētkiem, divi zirgos sēdoši gani novēroja sarkano vilku izrēķināšanos ar plankumaino briedi pavisam tuvu - tikai kādu 200 soļu attālumā. Palaižot zirgus aulekšos, jātnieki mēģinaja vilkus aiztriekt prom, taču tie zibenīgi saplosīja briedi un, turot gaļas gabalus mutē, metās kur kurais, notikuma vietā palika tikai brieža galva un kājas. To uzzinājis, es ķēros pie svaigi nomedīta kalnu aitas tēviņa sazālošanas ar strihnīnu. Saindēto lopiņu atstāju iepriekšējās dienas slaktiņa vietā uz labu laimi, protams, cerībā, ka vilki atgriezīsies pie saplosītā brieža atliekām. Nākošās dienas rītā dzīvnieks bija apēsts; turpat zemē gulēja seši nobeigušies sarkanie vilki, septīto es atradu pusversts attālumā, astoto - versts attālumā no notikuma vietas. Pārējie bara locekļi bija devušies prom no pussalas - kalnos un vēl tālāk. Tagad ir jau 1893. gada marts, un tie joprojām nav šeit atgriezušies.»

Sarkanie vilki medī jebkurā diennakts laikā, taču visbiežāk dienā; ne reizi vien novērota to pakaļdzīšanās medījumam tieši šajā laikā.

Šis plēsējs labi lec un lieliski peld. Maskavas zooloģiskā dārza direktors I. Sosnovskis grāmatā «Dzīvnieki un putni» aprakstījis epizodi ar nebrīvē dzīvojošiem sarkanajiem vilkiem, kurus pārvietoja brīvdabas iežogojumā ar nosaukumu «Zvēru sala». Sarkanā vilka tēviņš pamatīgi ieskrējās un itin viegli pārlēca pāri 6 m platam aizsarggrāvim. Dzīvnieka sagūstīšana un novietošana atpakaļ prasīja ne mazums pūļu. A. Jankovskis novembra beigās redzēja sarkano vilku, kurš peldēja pāri 70 m platajai Tumangamas upei, dzīvnieku nebaidīja pat biezā vižņu kārta.

Sakarā ar klaiņojošo dzīvesveidu sarkano vilku bari var negaidīti parādīties te vienā, pēc neilga brīža - pavisam citā vietā. Šādi sirojumi notiek ārpus vairošanās periodā. Iekļuvuši kādā pārnadžiem bagātā apvidū, šie plēsēji ātri tiek galā ar miermīlīgajiem dzīvniekiem, lielāko daļu aizbaidot. Pēc sarīkotā slaktiņa un vispārējā terora vilki meklē jaunus medību apgabalus. V. Heptners aprēķinājis, ka sarkanajiem vilkiem, kuri nonāca Irtišas upes tuvumā no Tar- bagataja kalnu grēdas, bija jāveic apmēram 600 km liels attālums. Nereti vilku klaiņošanai raksturīga noteikta virzība un izteikta regularitāte. Piemēram, Catkalas grēdā sarkanie vilki vienmēr parādās no austrumiem - no Tjanšana galvenās grēdas puses. Sarkano vilku balss skaņas dažādi autori raksturo atšķirīgi. Pēc S. Stroganova domām, to var raksturot kā skaļu kaukšanu. Savukārt G. Dementjevs uzskata, ka sarkanais vilks atšķirībā no pelēkā vispār nekauc. V. Heptners sarkanā vilka balsi salīdzina ar izbiedēta suņa smilkstēšanu, kura nekādā ziņā neatgādina rejas. I. Muhins un J. Jankovskis ziņo par sarkano vilku smalko un ilgo gaudošanu. I. Gribova vairākkārt dzirdējusi sarkano vilku balsis vakara krēslas stundā, šīs skaņas atgādināja augstas tonalitātes gaudošanu ar atsevišķiem pārtraukumiem, kas nedaudz atgādināja šakāļa raksturīgo balsi.

Pēc G. Rades domām, ieraugot laupījumu, sarkanie vilki rada īpašas svilpjošas un šņācošas skaņas. Negantā uzbrukuma brīdī sarkanie vilki pilnīgi neko neievēro sev līdzās. Rade aprakstījis notikumu ar kādu tungusu, kurš vērojis četru sarkano vilku mielastu pie mednieka nošautā brieža ķermeņa. Tunguss nošāva trīs vilkus pēc kārtas; dīvaini, bet neviens no plēsējiem nekādi nereaģēja uz sava ciltsbrāļa bojāeju. Analizējot šo epizodi, S. Ogņevs to raksturo kā ārkārtīgi retu parādību, ko var izskaidrot ar plēsēju pieredzes trūkumu saskarē ar mednieku vai galīgu badu. Acīmredzot ārkārtīga izsalkuma reizēs zvēri dažreiz aizmirst tiem raksturīgo piesardzību un var apēst laupījumu tiešā cilvēka klātbūtnē. Lūk, ko raksta indiešu mednieks - naturālists Kesri Singhs: «Reiz es ar biedru gāju pa mežu. Pēkšņi kļuva sadzirdams troksnis un mēs ieraudzījām skrienošu Indijas brieža jeb zambāra (Cervus unicolor) mātīti. Mūs ieraugot, tā apstājās, pagriezās atpakaļ un, man par lielu pārsteigumu, devās tieši man virsū. Mazāk nekā desmit jardu attālumā tā, trīcot pie visām miesām, apstājās gluži kā zemē iemieta. Šautene, protams, bija man līdzi, taču es pat nepakustējos, vēlēdamies uzzināt dzīvnieka savādās uzvedības cēloni. Viss noskaidrojās - pēc dažām sekundēm pļaviņā izskrēja vesela sarkano vilku varza. Tie apstājās atklātā vietā un, plati atvēruši rīkles un izkāruši mēles, ilgi mūs vēroja. Bija pienācis laiks rīkoties! Es nomērķēju uz bara vadoni un to nošāvu. Pārējie vilki nepievērsa manam šāvienam nekādu uzmanību, ari zambāra mātīte neizkustējās no vietas. Nevēlēdamies atzīt savu bezspēcību, es nošāvu vēl divus vilkus. Pēdējais šāviens nebija nāvējošs, zvērs sāka mežonīgi gaudot. Tikai pēc tam vilku bars nozuda mežā. Līdzko vilki bija aizvākušies prom, brieža mātītes bailes vērsās pretējā virzienā.»

Acīmredzot šajos piemēros aprakstītā sarkano vilku uzvedība ir netipiska, jo vairums autoru apgalvo, ka šie dzīvnieki ir ļoti piesardzīgi.

Sarkanā vilka uzvedības īpatnības nosaka šīs sugas dzīvesveids - uzturēšanās grūti pieejamās vietās. Šis plēsējs ir ļoti ziņkārīgs. J. Jankovskis uz aizsalušas upes ledus novēroja četrus sarkanos vilkus, kuri plosīja nomedīto stirnu. Pamanījuši mednieka tuvošanos, vilki nozuda piekrastes klintis. Pēc piecām minūtēm, vērojot binoklī akmeņaino krauju, 120 soļu attālumā viņš ieraudzīja vilka purnu; izbāzis galvu, dzīvnieks uzmanīgi vēroja cilvēku. Šāviens vilku nobiedēja, tas palēcās un strauji nozuda aiz klints radzes. Līdzīgs gadījums notika ar V. Jankovski. Rāpjoties augšup pa stāvu nogāzi, 100 m attālumā viņš negaidīti pamanīja zvēru, kurš viņu novēroja, paslēpies zem nogāzta koka. Binoklī mednieks skaidri saskatīja saulē spīdošo spilgti rudo purnu ar nelielajām, stāvajām ausīm.

Atsaucoties uz ārzemju autoru pētījumiem, V. Heptners pieļauj sarkano vilku bara uzbrukuma iespējamību lieliem plēsējiem: lāčiem, leopardiem un pat tīģeriem. Lūk, ko rakstīja K. Andersons grāmatā «Melnā pantera no Šivanipali»: «Izveidojot lidz trīsdesmit, dažreiz pat vēl vairāk indivīdu lielus barus, tie aplenc tīģeri vai panteru un burtiski saplosa to gabalos, lai gan uzbrukuma laikā iet bojā daudzi bara locekļi. Es zinu vismaz trīs šādus gadījumus, kuros asiņainu cīņu rezultātā tīģeris ticis saraustīts gabalos, pirms tam saplosot pāris uzbrucēju.» Laupījuma sadale notiek pēc dzīvnieku pasaulē valdošā «džungļu likuma»: stiprākajam pienākas medījuma lielākā daļa.

Suņi ļoti baidās no sarkanajiem vilkiem. Sajūtot sarkano vilku pēdas, suņiem sabožas apmatojums un tie, iespieduši asti kājstarpē, izmisīgi cenšas turēties cilvēka tuvumā. Panika suņu vidū nav mazāka kā Amūras tīģera pēdas konstatēšanas reizēs. Acīmredzot saasinātā suņu reakcija saistīta ar sarkano vilku specifisko smaku, kas raksturīga tikai šiem plēsējiem. Piemēram, I. Gribova atceras suņu līdzīgu reakciju, viņai dodoties mājās pēc darbadienas, kuras laikā viņai nācās vairākas stundas pavadīt sarkano vilku tiešā tuvumā.

Ceļojuma laikā pa Usūri upes ieleju R. Maks pārliecinājās, ka sarkanie vilki iedveš savdabīgas, māņticīgas šausmas vietējiem medniekiem, kuru rezultātā viņi neuzdrošinās nogalināt šos dzīvniekus. Mākam šķita, ka daļa mednieku uz viņa jautājumiem par sarkanā vilka uzvedību atbildēja visai negribīgi. Savukārt V. Heptners, nekonsta- tējot nekādu bīstamību cilvēkam no šī plēsēja puses, vēlākās publikācijās pamatoti izsaka skepticismu šajā sakarā.

Taču 100 gadus pēc Māka ceļojumiem slavenā Kirgīzijas kalnu pētnieka un naturālista K Bērensa gramatā atkal parādās vietējo kirgīzu mednieku ticējums, saskaņā ar kuru viena sarkanā vilka nošaušanu vēlāk atriebj viss bars. Šajā reģionā bija plaši izplatīts viedoklis, ka sarkanais vilks ir ļoti drosmīgs un var uzbrukt vientuļam medniekam. K Bērenss raksta: «Divdesmit gadu laikā, kopš es vācu ziņas par Kirgīzijas teritorijā sastopamajiem sarkanajiem vilkiem, man daudzreiz nācies uzklausīt stāstus par vietējo ganu neizlēmību šaut uz šo plēsēju pat tādās reizēs, kad tas uzbrūk aitu bariem. Ganus allaž atturējušas bailes no iespējamās vilka atriebības, kurš it kā izsūc notvertā upura asinis.» Protams, neviens no stāstītājiem nevarēja minēt konkrētus faktus, kuri pierādītu asiņu sūkšanas patiesumu sarkanā vilka uzbrukumu laikā.

Arī V. Šitņikovs un B. Kuzņecovs ziņoja, ka kirgīzu mednieki ne vienreiz vien stāstījuši par gadījumiem, kad sarkanie vilki it kā uzbrukuši cilvēkiem, bet pašus uzbrukuma faktus apliecināt nevarēja.

Sarkano vilku galvenā bariba ir lielie pārnadži, taču tie medī ari murkšķus un citus dzīvniekus, dažreiz ari putnus. Piejūras novadā sarkano vilku ēdienkartē ietilpst stirnas, izjubri, gorali, mežacūkas, Āzijas muskusbrieži jeb kabar- gas, ziemeļbrieži un plankumainie brieži. Austrumsibīrijas plašumos sarkanie vilki medi tos pašus dzīvniekus, izņemot plankumainos briežus un goralus. Tjanšanā, Šaurā un Tarbagatajas grēdā šie plēsēji uzbrūk kalnu aitām jeb arhariem, maraliem un mežacūkām, priekšroku tomēr dodot arhariem. Altajā un Sajānu kalnos sarkanā vilka ēdienkarti papildina ziemeļbriedis un kabarga. Konstatēti atse-, višķi sarkano vilku uzbrukuma gadījumi mājas aitām.

savvaļas kaka nagi

Viens no Vecās pasaules slavenākajiem kaķiem ir savvaļas vai Eiropas meža kaķis (Felis silvestris), jo šī suga Eiropā vēl nav pilnīgi iznīcināta. Izņemot Skandināviju un Krievijas ziemeļdaļu, meža kaķis atsevišķu eksemplāru veidā ir sastopams visās mežiem un kalniem bagātās valstīs: Vācijā, Dienvidungārijā, Balkānu pussalā, Spānijā, Francijā un pat Lielbritānijā. Meža kaķis ir konstatēts Aizkaukāzā, turpretī citās Āzijas valstis šī suga nav sastopama. Tā iemīļotā uzturēšanās vieta ir skujkoku meži. Midzeni meža kaķis ierīko bedrēs, koku dobumos, klinšu spraugās un akmeņlauztuvēs. Aukstā laikā meža kaķis pastāvīgi uzturas savā midzenī, to pametot tikai medību reizēs. Vasarās tas klejo, nakšņojot dažādās vietās - kur pagadās. Kamēr mazuļi paaugas, meža kaķi dzīvo pa pāriem, mazie kaķēni tiek ātri pieradināti pastāvīgai dzīvei.

Meža kaķis ārēji ļoti līdzīgs parastajam mājas kaķim, tomēr viltības un asinskārības zinā savvaļas radinieks ievērojami pārspēj mājās turētos mīluļus. Pēc kāda vācu mednieka domām, neviens dzīvnieks nevar sacensties ar meža kaķi redzes asuma un ožas jomā, kā ari prasmē piezagties laupījumam. Meža kaķis ļoti prasmīgi izseko upuri un sagrābj to, izpildot pāris veiklu lēcienu. Meža kaķis viltīgi piezogas klāt ligzdā guļošam putnam vai zaķim, uzglūn no alas izlīdušam trusim un, pilnīgi iespējams, medī dobumos dzīvojošās vāveres. Meža kaķa parastā barība ir dažādi grauzēji un sīki putni. Retos gadījumos tas uzbrūk lielākiem dzīvniekiem, strauji uzlecot tiem mugurā un pārkožot kakla artērijas. Konstatēti atsevišķi meža kaķa uzbrukumi jaunām stirnām un briedēniem. Meža kaķi medī dažādus ūdensputnus, reizēm itin prasmīgi noķer kādu zivi. Šī plēsēja upuru vidū ir caunas, seski, sermuļi, zebiekstes un kāmji… Šajā ziņā meža kaķis jāuzskata par kaitīgu dzīvnieku, tomēr šo ļaunumu pārpārēm atsver šī plēsēja ieguldījums dažādu grauzēju iznīcināšanā.

Meža kaķis tiek nemitīgi vajāts. Vācijā un Ungārijā dzi- nējmedību laikā plēsējs tiek uztriekts kokā, kur to nobeidz ar precīzi raidīta šāviena palīdzību. Dažreiz meža kaķa pievilināšanai izmanto peles pīkstēšanai līdzīgas skaņas, kā ari eļļā vai taukos apcepinātus dažādus augus vai to daļas: bebrukarkliņa ogas, Tatārijas prosu, kaķeglīti (Teucrium rnarum) un vijolīšu saknes. Šo augu izdalītais aromāts tik ļoti aizrauj meža kaķus, ka mednieks var tiem pielavīties pietiekami tuvu. Parasti meža kaķis bailīgi aizbēg, izņemot gadījumus, kad tas iedzīts pilnīga strupceļā vai ir ievainots. Visbiežāk meža kaķis cenšas maskēties, cieši piespiežoties koka mizai. Sevišķi vasaras periodā kaķa apmatojums lieliski saplūst ar koku mizas krāsu un tikai pieredzējis mednieks var pamanīt noslēpušos zvēru. Nepieciešamības gadījumā meža kaķis izmisīgi aizstāvas, un tad nav nekādi joki. «Sargies no meža kaķa,» saka Cudi, «un tēmē rūpīgi! Ja dzīvnieks tiks ievainots, uzmetis kūkumu un izslējis gaisā asti, tas metīsies medniekam virsū. Sprauslājot un draudīgi rūcot kā īsts zvērs, meža kaķis gatavojas aizsardzībai un drosmīgi lec virsū cilvēkam. Kaķa asie nagi dziļi ieurbjas miesā, to ir ļoti grūti dabūt nost no sevis. Izveidojušās brūces vēlāk dzīst ļoti ilgi. Meža kaķis nebaidās no suņiem; redzot, ka suns ir viens pats, tas reizēm mēdz speciāli nokāpt zemē no koka, lai izplūktos. Šādas cīņas aina ir visai šausminoša: kaķis, saniknots līdz ārprātam, skrāpējas ar nagiem, cenšoties trāpīt sunim acīs. Meža kaķa pretestība turpinās līdz pēdējai dzīvības izpausmei. Meža kaķa dzīvīgums ir fantastisks!»

Pēc dažu mednieku liecībām, meža kaķa cirstās brūces ir tik bīstamas, ka nereti cilvēki nomirst no šāda veida traumām. Kamēr dzīvnieks nav pilnībā nogalināts un nedaudz vēl kustas, nekādā gadījumā nedrīkst zaudēt modrību.

«Reiz,» stāsta S. Džonss, «es sataisījos makšķerēt. Meklējot krastmalā labāku vietu, es šķērsoju nelielas klintis. Tas notika Skotijā. Nejauši uzkāpu viršu ceram, gandrīz piespiežot pie zemes tur nogūlušos meža kaķi. Dzīvnieks uzboza apmatojumu un izšmauca caur manu kājstarpi, uzlecot uz nelielas akmeņu kaudzes. Tur zvērs apstājās, sāka dusmīgi sprauslāt un atņirgt zobus, cenšoties iebiedēt manus suņus. Man nebija nekādu ieroču, tāpēc steidzīgi nogriezu palielu koka nūju. Paguvu pietuvoties apmēram ass (2,13 m) attālumā, tad kaķis, pārlēcis pāri suņu galvām, niknumā metās man virsū. Par laimi, es paguvu izdarīt spēcīgu sitienu ar nūju, uzreiz pāršķeļot kaķa mugurkaulu. Meža kakis nokrita uz akmeņu kaudzes, kur to nobeidza mani suņi.»

Citu senos laikos notikušu atgadījumu atstāsta Gobergs: «1640. gadā Pardubices apkaimē pīļu medību laikā suns iztrenca no niedrāja meža kaķi, kurš mēģināja uzrāpties tuvīnajā kokā. Es jau grasījos nomērķēt, taču kaķis atkal ielēca niedrēs. Suns metās pakaļ, un mūžīgo ienaidnieku starpā sākās izmisīga cīņa. Vēlēdamies palīdzēt savam sunim, es tuvojos cīniņa vietai un centos iekaustīt kaķi ar zobenu. Sajūtot triecienus, ievainotais kaķis pameta suni un ieķērās man rokā. No sāpēm zobens izkrita man no rokas. Tajā brīdī man palīdzēja suns, kurš sagrāba kaķi aiz skausta. Tas ļāva man atkal satvert ieroci, un pēc brīža dzīvīgais zvērs tomēr tika nogalināts…»

Meža kaķa daba ir visai mežonīga, to pieradināt ir ļoti grūti, pat mazi kaķēni nepadodas piejaucēšanai. Šī iemesla dēļ meža kaķus ļoti reti tur zvērnīcās. Meža kaķi pastāvīgi tur ļaunu prātu uz cilvēkiem, atsakoties no barības. Ne mazums pacietības un savaldības jāvelta šo plēsēju uzticības iekarošanai. Ir gadījumi, kad tiek pieradināti pat pieauguši indivīdi, tomēr tas notiek loti reti.

lauvu medības

lauvu pieradināšana zināma jau kopš seniem laikiem. Par šo nodarbi Kartāgas jūrasbraucējs Hannons (V gs.p.m.ē.) tika izsūtīts trimdā, jo līdzpilsoņi uzskatīja, ka cilvēks, kurš nodarbojas ar šo plēsēju dresēšanu, spējīgs tikpat viegli pakļaut ari cilvēkus. Daži Senās Romas imperatori pēc veiksmīgiem karagājieniem rīkoja triumfa gājienus, viņi mēdza iebraukt pilsētā greznos kaujas ratos, kuros bija iejūgti pieradināti lauvas. lauvu cīņas cirka arēnā bija viena no iecienītākām seno romiešu izpriecām. Slavenais Senās Romas karavadonis Sulla (138.-78. g.p.m.ē.) pavēlēja arēnā cīnīties 100 lauvām, Cēzars - 400, Pompejs - pat 600 lauvām vienlaikus. Senās Romas imperators Adriāns (76-138) mēdza cirka arēnā vienā reizē nogalināt 100 vareno zvēru. Reiz Marks Aurēlijs pavēlēja nogalināt 100 lauvu ar bultu palīdzību. Kristiešu vajāšanas laikā lauvu uzrīdīšana bija plaši izplatīta, Mūžīgās pilsētas ielas un laukumus regulāri pieskandināja pūļa saucieni: «Christianos ad leones!»

Lauvas nodara ievērojamus zaudējumus Āfrikas iedzīvotājiem, kuru galvenā bagātība ir mājdzīvnieku ganāmpulki. Šī iemesla dēļ arābi, nēģeri un Melnajā kontinentā dzīvojošie eiropiešu ieceļotāji visiem iespējamiem līdzekļiem centās iznīcināt šos varenos dzīvniekus. Zvēru karaļa medības likās tik bīstams pasākums, ka dažu Sudānas apgabalu iedzīvotāji - musulmaņi uzskatīja par prātīgu «maksāt» lauvam ikgadējo nodevu (nobendētu mājlopu veidā) un aizsargāt savus ganāmpulkus ar dažādu talismanu palīdzību. Māņticīgais sudānietis par lielu naudu no muhamedāņu garīdznieka nopirka «hedžabu» - papīra gabalu, kas bija viscaur aprakstīts ar izteicieniem no Korāna. Musulmanis šo pergamentu pakāra pie sava ganāmpulka iežogojuma. Viņš ticēja, ka lauva ir Dieva mīlēts, taisnprātīgs dzīvnieks, kurš klausīs islama pravieša Muhameda vārdiem un neiedrošināsies aiztikt šo ganāmpulku. Var jau būt, ka tā ari notiktu, ja zvēru karalis mācētu lasīt.

Vislabāk lauvu medīt ir vienatnē vai divatā, ņemot līdzi labus šaujamieročus. Tieši tādā veidā šos plēsējus medīja «lauvu iznīcinātājs» Zils Zerārs - Alžīrijas spahiju virsnieks, kuru vietējie arābi uzskatīja par pusdievu. Vēl labākas medības nodrošina labi dresētu sunu bars, tos vienmēr lauvu trenkšanai izmantoja Kumings. Sekojošais stāsts ir liecība tam, ka ne vienmēr lauvu medības ar suņiem ir veiksmīgas; reizēm šis pasakums beidzas ar suņu sakropļošanu un bojāeju.

Šī stāsta galvenais varonis ir Kapzemē dzīvojošs vecs kolonists - mednieks, pēc tautības - būrs. Viņa fermas tuvumā reiz apmetās lauva. Pēc pēdām konstatējis, kādu kaimiņu viņam Dievs devis, mednieks nolēma būt pastāvīgā gatavībā. Jau pirmajā naktī varenais dzīvnieks paviesojās pie fermas iežogojuma, taču nenodarīja neko ļaunu. Saimnieks nodomāja, ka lauva nobijās no suņiem, taču nākamās nakts notikumi viņu pamatīgi sarūgtināja: slaidā lēcienā pārvarējis iežogojumu, lauva nogalināja labāko vērsi un aizvilka laupījumu projām. Paņēmis līdzi bruņotu kalpu - hotentotu un pusduci suņu, kolonists devās laupītājam pa pēdām. Zvēra midzenis bija t.s. «klofa» - garas, platas, bieziem krūmiem apaugušas gravas vidū. Iekļūt šajā biezoknī likās bīstami un praktiski gandrīz neiespējami. Kolonista izstrādātais plāns bija šāds: ieņēmis pozīciju vienā gravas malā, viņš nosūtīja hotentotu uz otru gravas pusi un palaida suņus, kuru uzdevums bija izcelt un izdzīt zvēru pa šāvienam. Jutīgie suņi drīzumā atklāja lauvas slēptuvi, un brikšņos atskanēja skaļas suņu rejas. Pēc brīža to skaļums samazinājās, un mednieks pasauca suņus atpakaļ. No sešiem palīgiem atgriezās tikai divi, no kuriem viens bija šausmīgi sakropļots; pārējos lauva bija saplosījis.

Šausmīgi pārskaities, mednieks atgriezās fermā un plānoja visu nākamo nakti gaidīt ienaidnieka parādīšanos, taču tonakt lauva tā ari neparādījās. Nākamo nakti mednieks nolēma pavadīt kokos iekārtotā īpašā slēpnī kopā ar uzticamo hotentotu. Slēpnis bija pa ceļam no lauvas midzeņa gravā uz fermu. Nosēdējuši slēpnī visu nakti, viņi atgriezās fermā bez rezultātiem - lauva tonakt bija nolēmis nepārvietoties pa šo ceļu. Vecā būra niknums nebija aprakstāms, kad viņš uzzināja par plēsīgā kaimiņa kārtējo vizīti fermā, kur tas bija nolaupījis vienu no labākajiem zirgiem. Protams, incidents bija noticis brīdī, kad viņi pilnā gatavībā sēdēja kokā ierīkotajā slēpnī, taču lauva ieradās fermā pavisam no citas puses.

Nikns līdz baltkvēlei, kolonists iecerēja visai bīstamu pasākumu: paņēmis savu divstobreni, viņš grasījās vienatnē doties uz gravu un nogalināt lauvu viņa midzenī. Nenoliedzami, plānotais pasākums bija ārkārtīgi riskants, taču spītīgais būrs, nepievēršot nekādu uzmanību draudošajām briesmām, nekavējoties devās iekšā gravas krūmājā.

Iespēju nedzirdami pielavīties medījumam Āfrikā bieži iztraucē šikie putni un pērtiķi: pamanot cilvēku, pirmie sāk nemierīgi čiepstēt un pārlidot no vienas vietas uz otru, savukārt pērtiķi saceļ neiedomājami skaļu troksni un kņadu. Pieredzējušais mednieks šoreiz pamanījās spraukties caur brikšņiem neviena nemanīts. Nolīdis uz vēdera pa zemi apmēram soļus piecdesmit, viņš starp kokiem pamanīja saplosītā zirga atliekas un noprata, ka lauvas midzenis ir tepat kaut kur blakus. Un tiešām, tikko bija paguvis paslēpties aiz tuvākā krūma, apmēram 20 soļu attālumā ieraudzīja pinkaino «zvēru karaļa» galvu. Bija pienācis izšķirošais mirklis. Acīmredzot zvērs sajuta kaut kāda objekta tuvošanos, jo vērīgi saausījās. Baidoties nodot savu atrašanās vietu, būrs stāvēja nekustīgi kā statuja. Beidzot lauva nomierinājās un, neredzot apkārtnē neko aizdomīgu, nolaida galvu. Tajā brīdī mednieks uzvilka abus šautenes gaiļus. Radītais troksnis bija pietiekams, lai dzīvnieks atkal nemierīgi paceltu galvu. Šajā momentā atskanēja šāviens… Ievainotais zvērs ar drausmīgu rēcienu pielēca kājās… Otrais šāviens nogāza to pavisam. Vēl pirms saules rieta lauvas āda jau karājās pie ieejas durvīm fermā. Strādnieki - hotentoti bija sajūsmā par saimnieka uzvaru, kurš par godu veiksmīgām medībām uzsauca krietnu mēriņu degvīna.

Nav daudz tādu cilvēku, kuri uzdrošinās vienatnē iesaistīties cīņā ar «zvēru karali». Šādi drosminieki parasti atrodas tikai eiropiešu vidū. Arābi un nēģeri allaž uzbrūk lauvām baros. Man stāstīja par šādām medībām, kurās piedalījās četri ar ieročiem bruņoti arābi un ducis nūbiešu, kuru vienīgais ierocis bija šķēpi. Viņus bija pamatīgi nokaitinājis kāds tuvīnajā apkaimē dzīvojošs lauva, kurš regulāri plosīja viņu ganāmpulka mājlopus. Drosminieki sadūšojās uzbrukt dižciltīgajam plēsējam tā midzenī.

Pārsteigts par negaidīto apmeklējumu, lauva lēnām piecēlās un virzījās uz ienaidnieku bariņa pusi. Tobrīd atskanēja četru šāvienu zalve, ko papildināja pamatīga šķēpu krusa. Neviens no ievainojumiem nebija nāvējošs, jo satracinātais briesmonis metās virsū vistuvāk stāvošajam nūbietim un ar varenu ķepas triecienu nogāza viņu zemē. Otrs nūbietis, turot rokā šķēpu, steidzās biedram palīgā, taču saņēma tādu pašu sitienu. Pārējie jau grasījās bēgt, taču kāds jauneklis sāka kaunināt zaķpastalas. Bruņojies ar šķēpu un garu koka rungu, viņš drosmīgi tuvojās niknajam zvēram un no visa spēka zvēla lauvam pa virsdeguni. Sitiens bija tik spēcīgs, ka lauva zaudēja samaņu un nokrita zemē. Uzvarētājs turpināja sitienu sēriju, līdz briesmonis izlaida garu.

Vēl grandiozākas lauvu medības rīko arābi Atlasa kalnu apvidū, tur lauvas medībās dodas visa cilts. Visi, kas spējīgi nest ieročus, izvietojušies trijās rindās, aplenc lauvas midzeni. Priekšējie ar skaļu kliegšanu un lamām cenšas izdzīt zvēru no paslēptuves. «Ei, tu, kuces dēls!» atskan arābu lamuvārdu straume. «Tu, kas esi no suņiem cēlies! Nelaimīgais mājlopu iznīcinātājs! Velna dēls! Zaglis! Nelietis! Vai esi tik drosmīgs, kā izliecies? Parādies dienasgaismā, kā tu allaž to dari naktīs! Sagatavojies! Tev būs jācinās ar cilvēkiem, vīrišķības iemiesojumiem, kara draugiem!» Ja lamas nepalīdz, biezoknī uz labu laimi tiek raidīti pāris šāvienu. Beidzot lauvam zūd pacietība un tas iznāk ārā no sava mitekļa. Viņš tiek sagaidīts ar mežonīgiem kliedzieniem un šāvienu zalvēm; vispirms šauj pirmajā rindā stāvošie, tad - otrā utt Parasti spēcīgais zvērs nepagūst izdarīt nevienu lēcienu un nokrīt, ložu krusas nopļauts. Taču dažreiz saniknotais briesmonis netiek uzreiz nobeigts, tas paspēj saplosīt daudzus nelaimīgos. Kādu reizi, kā atceras Žerārs, lauvam izdevās piespiest bēgt milzīgam, ap 200 cilvēku lielam pūlim, neskatoties uz viņu bruņojumu ar šaujamieročiem. Šajā pretuzbrukumā tika nogalināts viens arābs un vēl seši tika smagi ievainoti.

I>auvu tvarstīšanas laikā gandrīz aizgāja bojā slavenais Livingstons. Izšāvis uz lauvu no abiem stobriem, viņš steidzīgi centās pārlādēt ieroci. Pēkšņi ievainotais dzīvnieks metās virsū misionāram, sagrāba zobos viņa roku un sāka nežēlīgi viņu purināt. Blakus stāvošais iezemietis, vārdā Mebalva, ari centās šaut uz lauvu, taču šautenei atgadījās kļūme. Tajā brīdī lauva pameta Livingstonu un metās virsū Mebalvam. Viņam palīgā steidzās kāds cits iezemietis, kuram rokās bija šķēps. Uz īsu bridi lauva paguva sagrābt ari viņu. Pa to laiku Livingstons bija veiksmīgi pārlādējis ieroci un ar diviem šāvieniem noguldīja satrakojušos briesmoni. Livingstona plecs bija smagi sadragāts, pēc brūču sadzīšanas ceļotāja roka tā ari palika līka uz visu mūžu.

Šis un virkne citu gadījumu uzskatāmi liecina par lauvu medību bīstamību pat tajos gadījumos, ja tajās piedalās liels mednieku skaits. Vēl ļaunāk, ja lauva pirmais metas virsū vajātājiem. Tieši tā reiz gadījās kādam vācu ceļotājam, kurš liela dahomejiešu pūļa pavadībā bija devies lauvas meklējumos. Pirmajā dienā meklēšana bija nesekmīga, nogurušie mednieki apmetās uz naktsguļu augstas klints pakājē. Pusnaktī, kad visi jau bija cieši aizmiguši, lauva uzrāpās uz klints un metās lejā, sagrāba vienu dahomejieti un nozuda kopā ar upuri. Visas pūles viņu glābt bija nesekmīgas.

Bez medībām ar dzinējiem eksistē vairākas lauvu ķeršanas metodes. Arābi nereti lauvu ķeršanai izmanto lidz 5 asīm (10,65 m) dziļas bedres. Līdzko dzīvnieks iekritis lamatās, pie bedres sapulcējas liels ļaužu pūlis: vīrieši, sievietes un bērni. Viņi visi skaļi kliedz, nevaldāmi lamā bezpalīdzīgo dzīvnieku, apmētajot to ar akmeņiem. Visbeidzot lauva tiek nošauts. Parasti šādās situācijās lauva apbrīnojami mierīgi, varētu teikt, pat ar majestātisku cienību pakļaujas liktenim. Nošautā dzīvnieka līķi, kurš dažreiz sver vairāk nekā 10 pudus, izvelk laukā ar izturīgiem striķiem.

Daudz bīstamāka ir cita lauvu medīšanas metode, ko samērā bieži lieto Alžīrijā un Marokā dzīvojošie arābi. Nedaudz sāņus no lauvas takas mednieks izrok apmēram sešas pēdas dziļu bedri, ierāpjas tajā iekšā, prasmīgi nomaskē ar zariem un pacietīgi gaida plēsēja parādīšanos. Dažreiz medniekam nākas bedrē pavadīt vairākas naktis, līdz beidzot lauva vēlreiz iedomājas virzīties pa šo ceļu.

Ieraugot lauvu, arābs aukstasinīgi pielaiž dzīvnieku tuvāk un tad šauj, mēģinot trāpīt galvā vai sirdī. Nogāzt lauvu ar pirmo šāvienu izdodas reti; šādos gadījumos ievainotais «zvēru karalis» izmisīgi plosās, cenšoties atrast pretinieku. Mednieks izmanto šo apjukumu un raida otru šāvienu, kurš parasti ir nāvējošs. Pārliecinājies par šausmīgā ienaidnieka nāvi, arābs izlien no savas slēptuves un iededz ugunskuru nogalinātā dzīvnieka tuvumā. Atlikušo nakts daļu arābs pavada pie ugunskura. Ja rodas aizdomas, ka tuvumā klaiņo lauvene, drošības apsvērumu dēļ arābs uzrāpjas tuvākajā kokā. Nošautā lauvas līķis tiek sasiets un iekārts resnā zarā - citādi naktī tas var kļūt par rijīgo šakāļu un hiēnu laupījumu.

hiēna - maģija un realitāte

Nav daudz tādu dzīvnieku, kuru dzīve un paradumi būtu aprakstīti tik fantastiskā veidā kā hiēnas. Jau antīkie zinātnieki un domātāji stāstīja par hiēnām visneticamākās lietas. Piemēram, viņi apgalvoja, ka hiēnas ēnā nonākušie suņi zaudējot balsi un paliekot traki. Hiēnām tika piedēvēta brīnumaina spēja atdarināt cilvēka balsi, tādā veidā pievilinot klāt aizvien jaunus upurus. Pēc daudzu autoru domām, hiēnas bieži mēdz apgānīt apbedījumus, atrokot kapu bedres un nolaupot līķus.

«Hiēnas ķermeni,» saka Hesners, «klāj zilgani plankumi, kas padara šī dzīvnieka ārējo izskatu ārkārtīgi pretīgu; acis nemitīgi maina savu krāsu, hiēnas nekustīgais pakausis ir pārkaulojies - līdzīgi vilkam vai lauvai, tās galvā noslēpts dārgakmens.» Citi šo aprakstu papildināja ar ziņām par to, ka pēc nāves hiēnu acis pārvēršas par akmeņiem. Hiēna reti nonāk cilvēka rokās, tai pietiek atrast mednieka atstātās pēdas zemē, un tai pašā brīdī mednieks paliekot kurls un nespēcīgs. Bez tam hiēna spējīga hipnotizēt cilvēku: tai atliek izdarīt pāris kustību ar labo ķepu virs guļoša cilvēka, un viņš iekrīt dziļā miegā - līdz ar to hiēna var brīvi izrīkoties ar neaizsargāto upuri.

Šāda veida stāsti sastopami daudzu tautu folklorā, visvairāk tiem tic arābi. Viņi ir pārliecināti - ja cilvēks ieēd hiēnas smadzenes, viņš nešaubīgi sajūk prātā. Tāpēc nogalinātās hiēnas galva tiek ierakta zemē iespējami dziļāk, lai vietējie burvji vai šamaņi nevarētu to atrakt un uzsūtīt ļaudīm lāstus vai ļaunas burvestības. Daži cilvēki uzskata hiēnas par vilkačiem vai ļauniem gariem, kuri dienas laikā staigā apkārt normāla cilvēka veidolā, bet naktīs pārvēršas par zvēriem.

Mans kalps Ali ieteica nekādā gadījumā nešaut uz šiem, viņa vārdiem runājot, «samaitātajiem, Dieva nolādētajiem cilvēkiem».

-   Vari man ticēt, - teica māņticīgais arābs, - no viņu velnišķīgā, ļaunā acu skatiena asinis sastingst dzīslās… Viens no mūsu vadoņiem Huršids-pašā Qai viņu svētī Allāhs par šo labo darbu!) pavēlēja nodedzināt dažus ciematus, kuros mitinājās šie vilkači. Par nelaimi īsteniem ticīgajiem, viņu vēl daudz ir palicis baltajā pasaulē. Kaut arī Allāhs tos ietrieks visdziļākajā elles zaņķī, kamēr tie vēl ir dzīvi, ticīgiem jāizvairās no viņiem, pastāvīgi lūdzot Visaugstāko, lai viņš visužēlīgi atpestī no šiem nolādētajiem. Par viņu vajāšanu nelaimīgais Huršids-pašā samaksāja par pāragru nāvi. Mani pašu gandrīz piemeklēja nelaime, jo reiz sadomāju šaut uz viņu baru, kurš bija sapulcējies pie kamieļa līķa. Par laimi, kāda gudra šeiha padoms laikus atturēja mani no šīs nepārdomātās rīcības. «Uzklausiet mani, ticīgie,» viņš aicināja, «jūsu acu priekšā nav plēsīgi zvēri, bet cilvēki - lieli grēcinieki, kuri nosodīti par saviem grēkiem ar mūžīgām mokām, žēlabām un vaidiem.»

-    Vai dzirdat, kā viņu balsis atgādina sātaniskus smieklus? Tad ziniet, tie patiešām ir sātana smiekli. Cik daudz ļaunu darbu tie jau ir pastrādājuši! Reiz kāds jauneklis nosita hiēnu, otrā dienā viņš pārvērtās sievietē; kādam citam izgāja vēl ļaunāk - pēc šī ļaunā gara nonāvēšanas viņa kauli izžuva!… Brāļi, atstājiet taču viņus mierā!» Mēs paklausījām viņa labajam padomam, taču man visu nakti nācās noklausīties šo raganu kaukšanā. (Lai Allāhs mūs pasargā no šiem sātana kalpiem!) Patiešām, tie taču nav zvēri, bet gan īsts elles izdzimums! Paklausi mani, kungs, neaiztiec tos!

Šo dzīvnieku ārējais izskats ir visai nepievilcīgs, pat neglīts, tie iedveš patiesas šausmas vienkāršajos «tuksneša bērnos». Hiēnām raksturīgs izstiepts ķermenis, resns kakls, neglīts purns, līkas priekškājas, kuras ir garākas par pakaļējām, visu ekstremitāšu galos ir četri pirksti, raupjas, mazapspalvotas ausis, šķībi novietotās, mūžīgi šaudīgās acis baisi mirdz - tām ir atbaidoša izteiksme. Hiēnas resnais, nekustīgais kakls, īsā, pūkainā aste, īsais, pinkainais apmatojums, kurš uz muguras pāriet rupjos saros, visbeidzot - dzīvnieka tumšais, drūmais krāsojums - visas šīs pazīmes rada nepatīkamu iespaidu. Hiēnas ir naktsaktīvi dzīvnieki. Hiēnu pretīgā balss atgādina velnišķīgus smieklus. Šie rijīgie, alkatīgie dzīvnieki pretīgi smird, tās pārvietojas kroplīgā, klibojošā gaitā. Hiēnas zobi (tāpat kā suņiem un citiem plēsējiem, to ir 34) izstiepti taisnā līnijā, radot plata, plakaniska purna iespaidu. Tai ir šaurs galvaskauss un izspiedušies vaigu kauli, spēcīgi attīstīti gremošanas muskuļi, milzīgi siekalu dziedzeri, hiēnu mēle pārklāta ar ragvielas kārpām. Hiēnām raksturīgs plats barības uzņemšanas kanāls.

Hiēnas sastopamas visā Āfrikas teritorijā, izņemot kontinenta rietumdaļu ekvatora tuvumā, kā ari Dienvidāzijā līdz pat Bengālijas līcim. Hiēnas dod priekšroku atklātai ainavai. Tās klaiņo baros, sazinoties savā starpā ar nepievilcīgās balss palīdzību. Svītrainās hiēnas aizsmakušās skaņas mijas ar smilkstēšanu, spalgi kliedzošās skaņas nomaina klusa ņurdoņa. Plankumainās hiēnas gaudošana atgādina ellišķīgus smieklus, kas nepieredzējušos cilvēkos iedveš patiesas šausmas. Laupījuma meklējumos šie nakts dzīvnieki izmanto ožu, dzirdi un redzi. Hiēnas piesaista maita, dzīviem mājlopiem tās iedrošinās uzbrukt ārkārtējos apstākļos. Ņemot vērā šo plēsēju rijību, šādu gadījumu tomēr nav mazums. Tādā veidā hiēnas nodara lielu kaitējumu cilvēkiem. Hiēnu derīgums dažādu maitu iznīcināšanā ir mazāks par nodarīto postu lopkopībai, vēl jo vairāk tāpēc, ka ar maitu veiksmīgāk tiek galā daži putni un kukaiņi.

Kas attiecas uz hiēnu bīstamību attieksmē pret cilvēku, tad par svītraino hiēnu grūti pateikt kaut ko konkrētu. Savukārt plankumainā hiēna reizēm mēdz uzbrukt bērniem un neaizsargātiem, vārgiem pieaugušajiem. Cilvēks neieredz šos dzīvniekus un cenšas tos iznīcināt visiem iespējamiem līdzekļiem - sākot ar dažādiem slazdiem un beidzot ar indēm. Starp citu, agri noķertu pusauga hiēnu var samērā ātri pieradināt, un drīz vien tā kļūst par parastu mājdzīvnieku.

kageras purvi

Viena no Kageras nacionālā parka (Ruandā, dibināts 1934.g.) galvenajām īpatnībām ir tā, ka tajā izveidojies milzīgs purvs. Purvs ir 95 km garš, un tas stiepjas zie- meļu-dienvidu virzienā gar aizsargājamās teritorijas aus- trummalu. Tā ir vesela pasaule, ko veido nelieli ezeriņi, sīkas peldošas saliņas, pussalas, sēkļi, papirusniedru un parasto niedru audzes.

Pirms pusgadsimta šajā vietā purva vēl nebija - te atradās ap 50 m plats un 5-30 km garš ezers, kurā bija daudzas nelielas saliņas. Lielākajā - Sango salā senos laikos atradās nelielās Mubari karalistes galvaspilsēta. Ezera ielejā dzīvojošo cilvēku pamatnodarbošanās bija zvejniecība, medniecība un lopkopība. So karalisti likvidēja XVII gs. toreizējais Ruandas valdnieks, daudzi iedzīvotāji bija spiesti pārvākties uz dzīvi citur. Viena no Mubari karalistē dzīvojušām ciltīm - baņjambo - vēl tagad mitinās purva Tanzānijas daļa. Šīs cilts zvejnieki reizēm piestāj un apmetas peldošajās saliņās, sievietes, bērni un mājlopu ganāmpulki paliek ciematos purva malā. Baņjambo nodarbojas ari ar lopkopību, lauksaimniecību un zivju žāvēšanu.

Pirms I pasaules kara sākuma baņjambo atgriezās viņiem reiz piederošajās zemēs. Kara laikā vācieši viņus atkal padzina, bet karali pakāra, apsūdzot slepenā sadarbībā ar angļiem. II pasaules kara laikā baņjambo atkal atgriezās dzimtajās vietās.

Kageras purvi ir viens no skaistākajiem nostūriem uz zemeslodes - brīvdabas muzejs, īsta zoologu un botāniķu paradīze, kurā sastopamas retas un pat unikālas augu un dzīvnieku sugas. Šajā apvidū var apskatīt un pētīt dažādas ezeru aizaugšanas un purva veidošanās stadijas. Augstās papirusniedres šeit veido īstu mežu. Apkārtnē sastopamas nelielas sīku gumijkoku audzes. Daudzās vietās uz ūdens virsmas izveidojies blīvs kūdras slānis, pa kuru iespējams staigāt. Tomēr apstāties nebūtu ieteicams, jo vietās, kur kūdra jau sākusi sadalīties, redzamas atklāta ūdens lāmas, kuras laika gaitā paplašinās, veidojot sarežģītas kanālu sistēmas.

Ihema ezers ir pats lielākais visā parka teritorijā. Ezera krastā koku saknes cieši savijušās kopā, šajos veidojumos mājo jūras kraukļi un elegantie gārņi. Adiek tikai nedaudz pieiet tuvāk, kad, izgrūstot mazuļus, kuri reizēm demonstrē īstus ekvilibristikas brīnumus, balansējot uz ligzdu malām, gaisā paceļas vairākus simtus lieli putnu bari. Jūlijā un augustā putnu blīvums pieaug vēl vairāk, jo šajā laikā sāk ligzdot dzērves.

Ezerā ir kāda sala, ko vietējie iedzīvotāji dēvē par «burves salu». Senos laikos šeit uz dzīvi apmetās kāda sieviete, kurai piemita izdaudzinātas dziednieces talants. Šīs dziednieces slava bija aizskrējusi tālu aiz šīs valsts robežām, pie viņas uz konsultācijām brauca ietekmīgas personas no kaimiņu valstīm. Šajā salā mitinās ļoti daudz čūsku - upes kobras un melnās mambas. Pēc mambu kodiena jums dzīvot atliek tikai divas minūtes - tieši tik daudz, lai paspētu uzrakstīt testamentu.

Ja jums ienāks prātā pabraukāties pa nelielajiem ezeriņiem un nokļūt ezera rietumkrastā, tur jums var palaimēties un jūs ieraudzīsiet zilo diadēmmērkaķi (Cercopithecus mitis), kura galvenā barība ir papirusniedru stiebru mīkstās daļas.

Lulamā tūristi tiek iepazīstināti ar trim zilonēniem, kurus aprūpē Maodenu laulātais pāris. Brīnumainā veidā šie mazuļi izglābās lielā ziloņu slaktiņa laikā, kad tika gandrīz pilnīgi iznīcināti pēdējie ziloņi Ruandas teritorijā. Toreiz vietējās varas iestādes nolēma likvidēt savvaļas ziloņus, jo tie dzīvoja mežā, kur bija paredzēts veikt intensīvus kokmateriālu sagatavošanas darbus. Šī mērķa īstenošanai tika nolīgts profesionāls mednieks. Tomēr beigu beigās, apzinoties šāda zaudējuma apmērus, tika nolemts atstāt dzīvus 23 jaunus ziloņus, kurus ievietoja speciālos brīvdabas iežogojumos. Dažu mēnešu laikā ziloņi pierada pie pastāvīgās cilvēku klātbūtnes, tad tos ar kravas automašīnām, helikopteriem un lidmašīnām nogādāja Ruandas dienvidos, nacionālā parka teritorijā. Zilonēni tika izlaisti brīvībā kādā no Hago ezera pussalām.

Tris zilonēni no Lulamas toreiz bija pavisam sīki, atstāt tos kopā ar puspieaugušiem savvaļas dzīvniekiem nebija prātīgi, tāpēc Maodenu ģimene ņēma šos jaunuļus savā aizgādibā. Tagad mazuļi kļuvuši pārāk sabiedriski un, paliekot aizvien vecākiem, pieaug ari viņu spēks, tas viss var radīt ne mazums nepatikšanu. Pāļi, uz kuriem celta Maodenu ģimenes māja, pagaidām vēl iztur ziloņu berzēšanās laikā attīstīto spiedienu.

Bet kas notiks pēc pāris gadiem, ja ziloņiem atkal kārtējo reizi sagribēsies parīvēt niezošos sānus pret šo konstrukciju?

Atstājot Lulamu un turpinot kustību ziemeļu virzienā, jūs tuvosieties nelielam, brīnišķīgam Birenžero ezeriņam.

kuru no visām pusēm ieskauj neisto dateļpalmu birzis. Kā zināms, ūdenskrātuvēs, kurās nenonāk saneši, ūdens ir ļoti tirs, tāpēc šajā ezeriņā mitinās Gambijas zosis un piles. Klusītiņām pastāvot ezera krastā, dažreiz var ieraudzīt dzert atnākušās antilopes vai bifeļus. Izcilas veiksmes gadījumā varēsiet tuvumā aplūkot leopardu… To visu no koka virsotnes vēro klija - zivjēdāja, kas brīžiem, atmetot galvu atpakaļ, spalgi iekliedzas.

Vienā no Kivumbas ezera pussalām atrodas Krokodilu pludmale. 1980. gada janvāri šajā vietā bija ārkārtīgs sausums, togad lietus sezona padevās ļoti īsa. Ūdens līmenis ezerā bija pamatīgi nokrities, mēs brīvi staigājām vietās, kur pavisam nesen vēl bija necaurejamas slīkšņas.

Daži skaļi plikšķi ar roku pa ūdens virsmu - ūdens ņirboņa un sīki burbulīši iegremdēšanās vietās liecina, ka tuvumā esošie krokodili mūs jau ir pamanījuši. Jādes- mitkāršo piesardzība, lai neizbiedētu pārējos. Ļoti lēnām, gandrīz līšus turpinām virzīties gar krastu. Tur krokodili mūs neredz, toties nīlzirgi nenolaiž no mums ne acu. Daži desmiti nāsu un ausu redzamas virs ūdens. Dienas karstākajās stundās nīlzirgu ādai nepieciešama valgme, tāpēc dienas lielāko daļu tie pavada ūdenī. Reizēm nīlzirgi nirst līdz 3 m dziļās bedrēs, tad parādās un stundām ilgi nekustīgi guļ ūdens virspusē. Gaidīt kaut kādas citas aktivitātes dienas laikā ir pilnīgi veltīgi: šis naktsaktīvais dzīvnieks uz sauszemes ganībām dodas tikai pēc saules rieta.

Gadsimta pirmajā pusē strauji samazinājās krokodilu skaits - lielākā daļa šo rāpuļu tika pārstrādāti dāmu somiņās, portfeļos, jostās un kurpēs. Izcili eksemplāri kļuva par lielu retumu, taču pašlaik parka administrācijas pūliņi sāk nest pirmos augļus. Padaban jauno krokodilu skaits ir ievērojami palielinājies, salīdzinot ar neseno pagātni; dažreiz trāpās 2-3 m gari eksemplāri. Tomēr šie dzīvnieki joprojām ir ļoti nedroši un nepaļāvīgi. Tuvojoties krastam, krokodili strikti ievēro veselu virkni piesardzības pasākumu: atrodoties ūdenī, krokodili dažreiz pat veselu pusstundu vērīgi apskata krastmalu. Virs ūdens redzamas tikai acis un purna gals. Vietējie iedzīvotāji mums paskaidro: lai uzzinātu krokodila garumu, jātriskāršo attālums starp izvirzītajām nāsīm un acīm. Ja viss šķiet mierīgi un nav manāms nekas aizdomīgs, krokodils iznāk uz sauszemes un apguļas piekrastes smiltīs, pēc briža pārvēršoties nekustīgā «sālsstabā». Trauksmes gadījumā tas metas atpakaļ ūdenī - iegremdēšanās notiek ļoti klusi…

Dzīve ezeru krastos pastāvīgi kūsā, nenorimstot ne uz mirkli. Ūdensmalā redzami neskaitāmi bridējputni; nolaidis knābi lejup, virs ūdens lidinās zivju dzenītis. Pēkšņi tas kā akmens metas ūdenī, pēc mirkļa ar nelielu zivtiņu knābī tas uzsēžas krūma zarā, kurš kalpojis par novērošanas posteni daudziem viņa senčiem.

Ilgstoši nekustīgi stāvot uz vietas, putni un dzīvnieki pārstāj pievērst uzmanību, un jums paveras iespēja tos mierīgi novērot, pētīt atsevišķu sugu uzvedības nianses. Ja cilvēks māk pielāgoties apstākļiem un pilnībā saplūst ar vidi, daba atveras viņa priekšā visā savā krāšņumā, izrādot uzmanīgam vērotājam savas pērles.

Nīlzirgu valstība sākas Hago ezera rietumkrastā. Kinokameras, fotoaparātus, pārtiku, dzeramā ūdens kannas un rezerves dzinēju mēs ievietojam metāla konstrukcijas laivā un pirmo reizi dodamies tik dziļi purva iekšienē.

Jau pirmajā mirkli mēs sajūtam nežēlīgo karstumu: saules stariem atstarojoties no ūdens virsmas, visapkārt izplatās neciešama svelme un versmaini izgarojumi. Samērā ātri šķērsojuši atklāto ūdens klajumu, mēs iebraucam papirusniedru ieskautā kanālā. Brīžiem eja kļūst tik šaura, ka šķiet - bagātīgā augāja siena lūko mūs saspiest. l aiku pa laikam šķērsojam bāli dzeltenas un palsas nokrāsas ūdensrožu audzes. Pieūdens fauna atklājas mūsu priekšā visa savā krāšņumā: elegantā jakana vai ūdensfazāns ērti iekārtojies uz nelielas, peldošas saliņas, nedrošie ormanīši naski tekalē starp niedru stiebriem, uz platajām ūdensaugu lapām nekustīgi sēž dažādi abinieki. Iztraucētais varans viegli aizslīd pa līgano paklāju.

Papirusniedru stublājos ieķērusies dzeltenie gārņi, kuri, ieraugot mūsu tuvošanos, strauji paceļas spārnos. Kā balti, saulē mirdzoši plankumi šur tur krastā pavīd Ēģiptes gārņu kontūras. Uz vienas peldošas saliņas pamanām rudo gārni (Ardea purpurea), kurš šajā vietā ir diezgan parasta suga, toties pārējā kontinentā sastopams samērā reti. Vēl tālāk nolaidies Āfrikas tupeļknābis (Dalaeniceps rex) - tipisks purvu, papirusniedru un lotosu biezokņu iemītnieks. Apturam dzinēju, laiva pēc inerces slīd uz priekšu putna virzienā, 20 m attālumā sākam to fdmēt. Šī tupeļknābju dzimtas pārstāvja ārējais izskats ir ļoti savdabīgs un dīvains: plato, spēcīgo galvu noslēdz milzīgs, sabo tipa koka tupelei līdzīgs knābis, putna pakausi rotā nevienādu spalvu cekuls. Tupeļknābis turpina mierīgi stāvēt, it kā pilnīgi mūs neievērojot un ignorējot.

Pamazām tuvojamies pludmalei, kurā bieži uzturas nīlzirgi; pašlaik tur atpūšas ap divdesmit biezādaiņu. Nedaudz attālināmies, lai izstrādātu optimālo tuvošanās taktiku. Šajā vietā kanāla platums ir 15-20 m. Ļoti svarīga ir strauja pietuvošanās, jo izbiedētie dzīvnieki, metoties ūdenī, var nogriezt visas iespējamās pieejas. Stingri nostiprinājuši kameru, mēs pieķeramies bortiem un ieslēdzam dzinēju uz pilnu jaudu. Notiek tieši tā, kā mēs bijām iepriekš paredzējuši, - apmēram 100 m attālumā nīlzirgi mūs pamana, strauji metas ūdenī un peld mūsu virzienā. Cieši turoties pretējā krasta tuvumā, mēs tik tikko pagūstam izvairīties no nīlzirgu vareno galvu triecieniem. Patiešām, tuvumā šie dzīvnieki izskatās visai iespaidīgi. To milzīgie ķermeņi, kas reizēm gandrīz aizķer mūsu trauslo laiveli, iedveš patiesu cieņu.

Mūsu pavadonis stāstīja, kā reiz viņam nācies aizķert nīlzirga muguru. Tiesa gan, neko ļaunu dzīvnieks neizdarīja - tikai nedaudz izcēla laivu virs ūdens. Tomēr atkārtot šādu pasākumu pavadonis, protams, nevēlējās nekādā ziņā.

Kanāla turpinājumā iebraucam Mihindi ezerā, kura krastos ir vēl viena nīlzirgu iemīļota uzturēšanās vieta. Caurteces platums šajā posma ir ievērojami lielāks, šeit var kuģot diezgan mierīgi un vērot apkārtni, īpaši nebažījoties par iespējamo sadursmi ar kādu nīlzirgu. Esam nonākuši nīlzirgu biotopā, šo dzīvnieku ierastajā vidē, mums jācenšas konstatēt nīlzirgu un purva savstarpējās iedarbības kopsakarības. Bradājot piekrastes seklumā un niedrājā, nīlzirgi aizvien veido jaunus kanālus, kā ari ievērojami padziļina jau esošos. Tajās vietās veidojas jaunas caurteces un straumes, kas sekmē ūdens apmaiņu un dažādu suspendēto daļiņu pārvietošanos. Tā rezultātā pārpurvošanās process notiek straujāk vai gluži pretēji - palēninās. Naktīs nīlzirgi ganās staignajās slikšņās, to dabiskie izdalījumi bagātina ūdens organiku, kura ir nepieciešama ūdensaugu un zivju attīstībai. Neskaitot bifeļus, nīlzirgi sastāda lielāko biomasu šī nacionālā parka robežās. Apmeklētāji diezgan reti redz šos dzīvniekus, lai gan šajā vietā to skaits ir ap 3000. Krastmalas ganībās nīlzirgu pārvietošanās maršruti ir nemainīgi, izmīdot īpašas takas, kuru platumu nosaka dzīvnieku ķermeņa izmēri. Starp kāju iemītajām sliedēm turpina augt zāle. Rodas iespaids, ka šo veidojumu darinājis neliels traktors.

Nīlzirgu pludmales apskate mums atgādina kādu pirms pāris gadiem notikušu gadījumu. Ceļojot šajā apvidū, Cii satika draugus, kuri uzstājīgi lūdza viņus iepazīstināt ar Kageras nacionālo parku. Kādā no Parīzes aģentūrām Gī bija saņēmis uzdevumu atgādāt fotouzņēmumu, kurā būtu redzams nīlzirgs «uzbrukuma brīdī ar atvērtu rīkli». Bridi, kad tūristi tuvojās nīlzirgu pludmalei, viņš atcerējās par savu uzdevumu. Nīlzirgu pludmale bija Mihindi ezerā ietekoša kanāla grīvas tuvumā, parasti šajā vietā vienkop sapulcējās liels daudzums hipopotamu. Šeit bija ļoti izdevīga pozīcija nīlzirgu vērošanai un patīkama vieta pikniku rīkošanai. Diemžēl parka apmeklētāju biežo vizīšu pēdas bija redzamas ar neapbruņotu aci: atstātie plastmasas maisi, konservu kārbas, izsmēķi un citi augsti attīstīto primātu civilizācijas atkritumi. Todien tūristu grupu pavadīja kāds ruandietis, kuru Gī informēja par vēlmi sastapt nīlzirgu un izprovocēt dzīvnieka uzbrukumu. «Tas ir vienkāršāk par vienkāršu!» atteica gids. Upes otrā pusē mitinājās nilzirgs - «huligāns», kurš bieži baidīja atnācējus un pagājušā nedēļā bija dzenājis tūristus līdz pat mašīnai. Neko nepateicis draugiem, Gī kopa ar gidu sāka šķērsot upi. Diezgan zemā ūdens līmeņa dēļ viņiem nācās pārvarēt neskaitamus smilšu un akmeņu sēkļus, starp kuriem plūda dūņu straumes. Tomēr viņi sekmīgi virzījās uz mērķi, iztraucējot snauduļojošos krokodilus un gārņus. Nonācis otrā krastā, Gī pamanīja nīlzirgu, kurš tīksmi vārtījās dūņainā peļķē. Dzīvnieks arī ievēroja atnācēju. Piecdesmit metri, trīsdesmit, divdesmit - nīlzirgs joprojām gulēja nekustīgi, vērojot svešiniekus ar caururbjoši naidīgu skatienu, kad viņi apstājās un palika nekustīgi stāvot; pēkšņi aizmugurē atskanēja troksnis un parādījas dzeltenā kreklā tērpies tūrists, kuram pār plecu bija pārmesta fotoaparāta siksna. Kamēr Gī viņam skaidroja situācijas bīstamību, nīlzirgs izrāpās no dūņu peļķes, plati atvēra muti un metās uzbrukumā. Tobrīd gids nozuda nezināmā virzienā, pārbiedētais tūrists ielingoja tieši ūdenī, kur bija papilnam krokodilu. Gī palika aci pret aci ar savu pasūtījumu - «uzbrūkošu nīlzirgu ar atvērtu rīkli». Mehāniski nospiedis fotoaparāta slēdzi, viņš prātoja, kā varētu saniknoto dzīvnieku novirzīt sāņus no neuzmanīgā tūrista. Par laimi, nīlzirga ievērojamā masa neļāva tam pārlēkt no saliņas uz saliņu. Šī iemesla dēļ dzīvnieks bija spiests katrreiz iebrist caurtekā un atkal uzrausties krastā - šie manevri ievērojami palēnināja nīlzirga virzīšanos uz priekšu. Pēc briža dzīvniekam apnika šī apgrūtinošā šķēršļu joslas pārvarēšana, un tas atteicās no pakaļdzīšanās. Viscaur izmircis, neveiksmīgais tūrists bija spiests doties uz mašīnu pa apkārtceļu. Pēc fotofilmas attīstīšanas noskaidrojās, ka kadrs izrādījās pagalam neass. Gadsimta uzņēmums - uz nīlzirga mandeļu fona izvirzītie milzīgie ilkņi - nebija izdevies.

Nīlzirga miermīlīgais ārējais izskats ir visai mānīgs. Šī dzīvnieka vislielākās populācijas dzīvesvietā - Ruindi - nelaimes gadījumi nav nekāds retums. Tur gāja bojā rezervātā uzraugs, kuru satracināts nīlzirgs nogalināja pie viņa dzivo- jamās mājas sliekšņa. Stāsta, ka ar spēcīgajiem žokļiem un milzīgajiem ilkņiem nīlzirgi spējīgi pārkost uz pusēm krokodilu. Biežās savstarpējo attiecību noskaidrošanas reizēs tēviņi var pamatīgi savainot viens otru. Mēs redzējām milzīgu nīlzirga tēviņu, kuram sānos bija izrauts pamatīgs, ap 10 kg smags gaļas gabals, tā ķermenis bija viscaur vienās brūcēs. Savas teritorijas aizstāvībai nīlzirga tēviņš nežēlo spēkus un cīnās ar ārprātīgu niknumu. Eksistē daudz ziņojumu par šādu divkauju traģiskām beigām.

Vakarā, kad saule pazūd aiz horizonta, nīlzirgi sāk baroties. Visu nakti tie ganās ezeru un purvu piekrastes pļavās. Iedomājieties, cik daudz zāles nepieciešams 1-2 t smagā dzīvnieka paēdināšanai. Zinot nīlzirgu skaitu šajā vietā (ap 3000 eksemplāru), var aprēķināt to iedarbību uz vidi. Nīlzirgi parasti neaiziet tālāk kā 2-3 km attālumā no ūdenskrātuves, šaja joslā izveidojas īpaša veģetācija. Regulāri noēdot zāli, nīlzirgi pļavas pakāpeniski pārvērš glīti «nokoptā» mauriņā. Visai drīz šeit izveidojas krūmājs, sāk augt akācijas. Akācijas klātas asiem dzeloņiem, kuri var spēcīgi ievainot nīlzirgu maigās lūpas. Šī iemesla dēļ nīlzirgi netuvojas akācijām un to dzinumiem. To paēnā sāk veidoties savdabīgas krūmāju saliņas, kuru platība aizvien palielinās. Šajos krūmājos zāles «cirpšana» vairs nenoliek. Garā, izžuvušā zālē bieži izceļas nelieli ugunsgrēki, kas pilnībā iznīcina ataugu, bet lielās akācijas saglabājas. Tādējādi izveidojas savdabīgs dārzs ar izdegušu zāli, kurā pēc laika atkal atgriežas nīlzirgi. Dabiskā aprite turpinās…

Sausuma periodā upju un ezeru krastos nīlzirgu populācijas blīvums kļūst tik liels, ka milzeņi pamazām sāk okupēt bifeļu ganību teritorijas. Bifeļi tiek atspiesti tālāk iekšzemē, tie spiesti pārvietoties uz upju ieleju nomalēm.

Vēl tikai pēdējais precizējums: nīlzirgi, nodrošinot ganībās pastāvīgi zemu zāles līmeni, rada labvēlīgus apstākļus to zālēdājdzīvnieku sugu attīstībai, kuras pieradušas baroties ar sīkiem, maurveida lakstaugiem un graudzālēm, - oribi antilopēm (Ourebia ourebi) un ūdensantilopēm jeb ūdens- āžiem (Redunca arundinum).

saskvaču gūstā

Alberts Ostmens pēkšņi kļuva slavens bridi, kad viņam bija jau pāri astoņdesmit. Par viņu rakstīja grāmatā, žurnālā un vairākās avīzēs. Aprakstu forma bija daudzveidīga: reizēm nopietna, brīžiem jautra, pat atklāti izsmejoša, jo Ostmens žurnālistiem bija izstāstījis to, ko bija slēpis no cilvēkiem visus šos piecdesmit gadus. Mēs pacentīsimies precīzi atstāstīt viņa teikto, nedaudz to beletrizējot. Lai tad katrs pats izlemj, kā šo stāstījumu uztvert.

Alvas krāsas okeāna līdzeno virsmu pāršķēla airu kustības, laivas gaita bija pārsteidzoši viegla. Par pārcēlāju nolīgtais vecais indiānis, kura garos, brīvi izlaistos matus saturēja tikai šaura saite uz pieres, paskatījās uz Albertu, novērsa skatienu, tad atkal rūpīgi viņu nopētīja.

-    Vecās zelta raktuves, - viņš atkārtoja Ostmena tikko teiktos vārdus un apklusa. Nē, kaut arī svešinieks, baltais, tomēr viņu vajag brīdināt. Sirdsapziņa vēlāk būs mierīgāka. Redzams, ka viņš nav slikts cilvēks.

Gaišmatainais ziemeļnieks (viņa vecāki palika Zviedrijā) Alberts Ostmens atstāja visnotaļ labestīgu iespaidu.

-    Tas baltais cilvēks, - bridi padomājis, atcerējās indiānis, - vadāja zeltu no vecajām raktuvēm. Daudz reižu. Pēdējā reizē es viņu aizvedu. Turp. Atpakaļ - ne. Viņš neiznāca krastā.

Gaišmatainais vīrietis neko neatbildēja. Viņš, protams, bija pārliecināts: ar viņu nekas slikts nevar notikt. «Jaunība viegli pakļaujas savai aizsargātībai,» nodomaja sirmgalvis un piebilda:

-    Domāju, ka viņu nogalināja saskvačs.

-    Kas nogalināja? - vienaldzīgi pārjautāja Ostmens, neatraujot skatu no ūdens virsmas laivas pakaļgalā.

-    Saskvačs.

-    Kas tas tāds?

Vecais indiānis nesteidzās atbildēt, bet varbūt viņš vispār nevēlējās turpināt šo sarunu. Ir lietas, kuras nēģeri un indiāņi parasti nemēdz stāstīt baltajiem. Lai saglabātu savu sirdsmieru un izvairītos no apvainojuma: ko gan viņi, otršķirīgie, var pavēstīt? labākajā gadījumā uzklausīs tevi ar liekuļotas labvēlības grimasi sejā. Un acumirklī aizmirsīs visu stāstīto.

-   Un tad? - pārjautāja Alberts, negribīgi atraujot skatu no līdzenās ūdens virsmas.

Iepriekš zinot, ka viņu neuztvers nopietni, indiānis centās aprakstīt šo kalnu garu.

-    Izdomājumi, - nevērīgi attrauca Alberts. - Tie ir pērtiķi. Gorillas. Tie dzīvo Āfrikā. Šeit tie nav sastopami.

-    Pērtiķi. - Indiānis piekrītoši pamāja ar galvu. - Pērtiķu aiza. Jā, lūk, tur. - Viņš ar pakausi norādīja laivas kustības virzienā. - Varbūt to ir palicis pavisam maz, bet viņi tur ir.

-   Leģendas. - Alberts pagriezās pret viņu, mēģinot skaidrot indiānim eventuāli nesaprotamo vārdu. - Leģendas - tās ir pasakas. Muļķibas.

Indiānis apklusa un vairs nebilda ne vārda.

Ieelpojis pilnu krūti, Alberts iztaisnoja muguru un vērīgi aplūkoja stāvo krastu.

-    Šajā vietā brauc man pakaļ pēc divām nedēļām.

Veselu gadu nostrādājis mežizstrādes darbos, Alberts

godam bija nopelnījis atvaļinājumu. Atpūtai viņš bija izvēlējies mežonīgu un attālu nostūri, kur, kā vēstīja dažnedažādas baumas, vēl varēja iegūt zeltu. Kaut kur šajā apvidū jābūt pamestām zelta raktuvēm. Viņam gribējās nošaut divus zaķus vienlaikus, savienojot lietderīgo un patīkamo: paskalot zelta smiltiņas un kārtīgi atpūsties - pamedīt, pagulēt vienatnē, pilnīgā klusumā pie ugunskura.

Viss iesākās tieši pēc plāna. Alberta dienu ritumu raksturoja nesatricināms miers. Nošauj briedi - nav kur likt gaļu! Vienīgās rūpes - iekurt ugunskuru, noiet pie strauta pēc ūdens, uzvārīt brieža gaļu, pievienot virai garšvielas un rūpīgi uzraudzīt visu līdzpaņemto.

Labāku apmetnes vietu bija grūti iedomāties: strauts tepat blakus, virs galvas - milzīga ozola vainags. Zara varēja pakārt lietusmēteli un silto svīteri. Skalojamie sieti ievietojās nelielā dobumā. Pilnīgs nodrošinājums ar pārtiku, jo visapkart skraida un lido medījamie objekti, turklāt vēl līdzpaņemtie konservi. Alberts sāka apstaigāt apkārtnes paugurus. Kaut kur šajā apvidū ticis skalots zelts. Varbūt kaut kas vēl ir atlicis?

Bezrūpības pilnas sešas dienas! Septītajā, pamostoties agri no rīta, viņš iztrausās no guļammaisa, izstaipījās, gribēja paņemt zarā uzkārtās bikses, taču tās bija nokritušas zemē. Vējš nopūtis? Kāpēc tādas sagumzītas? Ari apkārtnē kaut kas nebija kārtībā. Vēl vakarā konservu kārbas bija saliktas kaudzītē: kafijas, sautētas gaļas kārbas un divas kastītes ar šņaucamo tabaku viņš bija novietojis piramldvei- dīgi, gluži kā veikala skaUogā. Tagad viss bija sajaukts. Nepārprotami kads šeit bija saimniekojis. Nezin kādēļ Alberts turēja aizdomās dzeloņcūku. Grauzējs taču itin mierīgi varēja sakodīt viņa zābakus. Nē, to nedrīkst pieļaut nekādā gadījumā! Tonakt liekoties gulēt, Alberts ielika zābakus platā guļammaisa dibenā. Visādam gadījumam ieroci - vinčesteru ar pilnu magazīnu novietoja blakus guļasvietai. Visas konservu kārbas, paketes un kastes - iekšā mugursomā, kas tika pakārta tā paaugstāk virs zemes, lai neviens četrkājainais lopiņš nespētu tikt tai klāt.

Viņš gulēja cieši, kā vienmēr. Pamostoties ieraudzīja savādu ainu: viss atkal bija nekārtīgi izmētāts. Uzkārtā mugursoma joprojām karājās siksnās, taču tā bija izgriezta otrādi un saturs bija izbārsūts pa zemi.

Viņš nogāja atspirdzināties pie strauta. Brieža kautķermeni vņš bija atstājis aukstajā kalnu straumē, piesietu pie akmens. Ostmens netigēja savām acīm: ne brieža gaļas, ne auklas drisku, ne paša akmens. Varbūt bija nolicis citā vietā? Nē taču, tieši šeit…

Pēc atgriešanās Alberts sāka kārtot produktus -mugursomā. Likās, nekas nebija pazudis. Kas ir šis mīklainais nakts viesis? I^icis? Nē, tas būtu visu saārdījis daudz pamatīgāk. Lūk, paciņa ar žāvētām plūmēm - tā ir pusizēsta. Un nekādu pēdu akmeņainajā augsnē. Tiesa gan, šur tur smiltīs viņš pamanīja nevis pēdas, bet dīvainus nospiedumus, kuri līdzinājās… mokasīniem. Vai tik tas nav vecais indiānis? Meklējis zeltu? Nē taču! Muļķības. Tās vispār nav pēdas. Vai mazums iespiedumu mēdz būt augsnē? Alberts nomierinājās un nolēma nemainīt apmetnes vietu. Tomēr šeit bija varen ērti: strautā ūdens, biezais ozola vainags veido jumtu, no ziemeļpuses - stāva nogāze.

laiks sabojājās, debesis pārklājās bieziem mākoņiem. Alberts iestūķēja mugursomā visu, ko vien varēja, un kopā ar zābakiem ievietoja guļammaisa dibenā. Arī ierocis bija pa rokai, bruņojumu papildināja mednieku nazis gluži jaunā ādas futrālī. Tobrīd viņš apņēmās visu nakti būt nomodā un noskaidrot, kas ir šis nakts viesis. Nenovelkot bikses un vēj- jaku, Ostmens ielīda guļammaisā un iekārtojās iespējami ērtāk, cik vien atļāva tur ievietotā iedzīve. Pirmā lietuslāse trāpīja pieri. Viņš savilka ciešāk guļammaisa lentes, atstājot ārpusē tikai pašu degungalu. «Nē, noteikti negulēšu…» nodomāja Alberts un… pēkšņi pamodās. No spēcīga grūdiena un kratīšanās. Viņš vairs negulēja, bet karājās guļammaisa iekšpusē un it kā pārvietojās uz priekšu. Atrodoties kāda mugurā. Ostmens pilnīgi pamodās. Viņu vieglītēm kratīja, it kā viņš būtu piesiets zirga segliem. Viss apkārt vibrēja, brīžiem konservu kārbu metāla ribas un ieroča stobrs sāpīgi iespiedās miesā. Visapkārt absolūta tumsa!

Pašlaik viņa nesējs vai vedējs rāpās augšup pa stāvu krauju, bija dzirdama viņa smagā elsošana, brīžiem - tāda kā cilvēka krekšķēšana. Vai tiešām tas ir kalnu milzenis, mežonīgais spalvainais cilvēks, pazemes valstības valdnieks, par kuru neskaidri murmulēja vecais indiānis? Varbūt mēģināt izvilkt nazi, pārgriezt guļammaisu un pārsteigt viņu ar ieroci? Taču patlaban viņš ir saspiests no visām pusēm, ka ne pakustēties. labi vēl, ka maisa augšdaļa nav pilnībā nosprostota un vēl var paelpot. Citādi - visapkārt smacīgs gaiss, pats esi tupus stāvoklī un tiec nemitīgi kratīts. Kāda nevarība! Kaut ari esi bruņojies līdz zobiem. Ne pakustēties, pat par pus- collu - kāja savilkta krampī. Ja būtu gribējuši nogalinat, droši vien sen jau būtu to izdarījuši, jo vairākkārt bija nākuši naktīs un revidējuši produktu krājumus. Tātad laikam esmu nokļuvis gūstā. Labi, bet ieroci no rokām viņš nosolījās neizlaist.

Tobrīd viņa nesējs pārstāja tusnīt un sāka acīm redzami laisties lejup. Alberta guļammaiss pieskārās zemei; salicis abas kājas kopā, viņš pamanījās pagriezties, jo mugursomā esošie konservi tobrīd nedaudz sasvērās, atbrīvojot nedaudz telpas. Alberts apmierināti uzelpoja. Velns nav tik melns, kā to mālē.

Viņu sāka celt uz augšu, guļammaiss strauji apgriezās par 180°, un tad sākās vertikāla kustība pretējā virzienā - gluži kā liftā. Nervu spriedze lika aizmirst sāpes, nojautas likās šausminošākas par tām. Viņš atrodas virs bezdibeņa un tiek laists lejup gluži kā spainis akā. Baismā priekšnojautā Alberts pārklājās aukstiem sviedriem.

Pēkšņi guļammaiss atsitās pret zemi, atraisījās ieeju noslēdzošās saites. Kā nedzīvs, bezpalīdzīgs gaļas blāķis Alberts izripoja no maisa un kāri ievilka mikla gaisa malku. Dzīvs…

Krampī savilktās kājas nekādi negribēja iztaisnoties, bet gribējās iespējami ātrāk tās atdzīvināt un apauties. Ieroci viņš neizlaida no rokām. Ostmens uzsāka kāju masāžu, kaut gan sajuta, ka blakus kāds stāv un smagi elpo. Taču vēl bija pavisam tumšs, un viņš neredzēja, kas tas tāds ir. Elpa dzirdama kaut kur augstu virs viņa - tātad augums ir diezgan pieklājīgs. Kamēr Alberts izlocīja kājas tiktāl, ka varēja apauties, kļuva nedaudz gaišāks. Varbūt ari acis saka aprast, un viņš saskatīja kaut kādus siluetus. Viņam tuvāk stāvēja acīmredzot viņa nolaupītājs. Kaut kas ļoti liels un gandrīz četrstūrains. Pieceļoties un sperot pirmo nedrošo soli, Alberts paraudzījās visapkārt un ieraudzīja četrus neskaidrus stāvus. Ostmens nosēcās un izdvesa:

- Kas ir?

Atbildes vietā bija dzirdama neskaidra murmināšana. Ne jau naidīga, tā vairāk atgādināja tītaru balsis, tikai mazliet dobjākas un tembrāli zemākas.

- Zēni, kādam nolūkam esmu jums vajadzīgs? - jautāja Alberts, pirmoreiz dzīvē nezinot, kā īsti izturēties.

Atkal murmināšana. Nekustīgi silueti. Tuvāk viņam - iespaidīga būtne, it kā būtu gribējuši bifeli partaisīt par cilvēku, taču pametuši iesākto darbu pusratā. Viss apaudzis ar vilnu - no galvas līdz kājām. Ačteles maziņas un sarkanīgas. Negaidīti ieraugot kaut ko tādu, viņu noteikti būtu pārņēmis dziļš samulsums.

Tomēr Ostmens nebija no tiem vīriem, kurš ilgāk par sekundi ļautos nesaprātīgām, paniskām bailēm. Nogalināt viņu netaisās, apskata gluži kā zoodārzā. Neizlaižot ieroci no rokām, viņš pievilka sev klāt guļammaisu un apsēdās uz tā. Jādomā - šī ir vesela ģimene. Kalnu giganta - saskvača garums būs kādi divarpus metri, par viņu tad laikam arī runāja vecais indiānis. Nekādi nevarēja saprast: vai ļoti sakumpis, vai arī kuprains. Tālākie trīs bija augumā mazāki. Vecā lēdija - to varēja noprast pēc nokarenajiem maisveida veidojumiem priekšpusē - arī viscaur pārklāta ar biezu apmatojumu. Jaunās mis «maisi» atkārušies tikai nedaudz. Un puisis, nedaudz garāks par viņu.

Tagad, kad kļuva pavisam gaišs, Alberts pamanīja, ka šī trijotne ir šokā. Vecā lēdija draudīgi ierūcās. Viņa nolaupītājs - misters saskvačs, vecākais, novērsās no Alberta, kuru bija visu laiku pētījis ar neatslābstošu interesi, tuvojās trijotnei, radot īpatnējas skaņas - it kā kurlmēmais censtos kaut ko pateikt, izkliedzot ar balsenes palīdzību. Saskvačs nesakarīgi žestikulēja ar rokām - acīmredzot cenšoties paskaidrot dīvainā jaunieguvuma lietderību. Kā varēja noprast, madāmai tas nebija pa prātam. Izraisījās ģimenes strīds.

Abi jaunie - jaunietei bija ābolainas, vietām iesirmas krāsas āda - pagāja sāņus un no attāluma uzmanīgi vēroja Albertu. Viņš tobrīd turpināja vingrināt kājas. Tad visi četri atgāja aiz akmeņiem un pazuda krūmos, it kā viņu vispār šeit nebūtu bijis.

Albertā atgriezās ierastā aukstasinība, viņam līdzi taču bija viss nepieciešamais: pārtika, ierocis un munīcija. Viņš viegli izvairīsies no sava nolaupītāja un mierīgi aizies. Ostmens izvilka kompasu - pēc nedēļas indiānis-pārcēlājs gaidīs viņu tur, otrā pusē. Taču visapkārt stāvas klinšu sienas, tām pāri netikt. Spriežot pēc tā, ka lejā zaļums ir biezāks, tur noteikti ir ūdens. Būtu labi, ja tas izrādītos caur- tekošs. Ja strauts vai neliela upite, tātad tai ir gultne. Jānoskaidro, kā ūdens ieplūst šajā ieplakā un kā iztek no tās.

Alberts savāca savu mantību un nolēma doties lejup, virzienā uz augstu koku, no kura varētu pārlūkot apkārtni. Viņš pakāra guļammaisu uz zara un, paņēmis ieroci un tālskati, uzrāpās augšā kokā. Kļuva pilnīgi skaidrs - ceļš caur kalniem ir pilnīgi bezcerīgs. Viņš taču nav alpīnists, turklāt viņam līdzi nav nekāda inventāra. Alberts paskatījās uz zaļumu ieskautā strauta pusi. Straumes ātrums šķita liels. Te piepeši viņš pamanīja jauno mis, viņas kustības bija slinkas un gurdenas. Viņa noliecās pār strautu un sāk dzert - gluži kā dzīvnieks, noliecot galvu pie pašas ūdens virsmas. Pēc brīža piecēlusies, viņa nesteidzīgi sāka mieloties ar lapām, noraujot tās no zara ar mēles palīdzību. Žokļu kustības atsedza lielus, baltus zobus, kas smalcināja noplūktos zaļumus.

Divas nākamās dienas Albertam aizritēja diezgan mierīgi. Laikam viņu vēroja iztālēm. Tuvu pienāca tikai saimnieks. Pastāvēja, bridi paskatījās un devās prom.

Alberts pārcēla savu mantību uz citu vietu strauta tuvumā. No turienes bija redzams, kā ūdens taisnā līnijā iztek no šī kalnu tuneļa. Tagad Ostmens dažreiz mēdza iebrist līdz potītēm strautā, turot rokā zābakus un ieroci. Aukstais ūdens patīkami veldzēja kājas. Ostmens visu laiku pūlējās aplēst, vai viņa ķermenis varēs izspraukties caur strauta izveidoto tuneli. Alberts nomērīja netālu augošā krūma platumu: tas apmēram atbilda ejas parametriem.

Viņa pleci, šķiet, būs krietni vien šaurāki. Viņš noliecās un paguva ievērot gaismas strēli, kad pēkšņi…

- Ssoakha! Sso-akha!!! - aiz muguras pēkšņi atskanēja skaļš un reizē aizsmacis kliedziens. Sekoja spēcīgs grūdiens, un viņš, gluži kā pretoties nespējīgs zīdainis, atlidoja sāņus, spēcīgi triecoties pret zemi. Piecēlās, paskatījās apkārt - sakustinātie krūma zari vēl līgojās. Kaut kur tur, aiz krūmiem un akmeņiem bija dzirdama saraustīta, slāpētām raudām vai guldzošiem smiekliem līdzīga klusināta rūkšana. Kā lai aizbēg? Varbūt ar vienu šāvienu nogāzt saskvaču, līdzko viņš vēlreiz parādīsies tuvumā? Ko tad ar pārējiem? Ikviena no dzīvi palikušajiem sitiens un… Varētu likties - kas te ko domāt, jāņem mantas un jālien pa strautu uz augšu, tur viņi diezin vai sekos. Bet vai var pagūt to izdarīt? Šo būtņu prasme negaidīti uzrasties un tikpat noslēpumaini nozust ir apbrīnojama.

Kādā no nākošām dienām Alberts sēdēja uz guļammaisa, domās pārcilājot atlikušā provianta saprātīgas sadales variantus. Smagi nopūties, viņš izņēma no paciņas žāvētu plūmi, ielika mutē un lēnām sāka to sūkāt. Pārējos krājumus ievietojis guļammaisā, izvilka tālskati un sāka vērot akmens sienas. Pašas stāvākās austrumu kraujas vidusdaļā viņš pamanīja karnīzes veida izbīdījumu; to papildināja apmēram trīs metrus dziļš un pagarš laukums. Varbūt šis dabiskais veidojums viņiem kalpo kā mūrītis? Jādomā, tā ir saskvaču guļvieta. Šī iemesla dēļ zemē bija noklāta no ciedru mizas sloksnēm nopīta maša, kas bija viscaur izklāta ar sausām sūnām. Ērti iekārtojušies, velni tādi!

Zem nojumes Alberts pamanīja melnu caurumveida plankumu. Varbūt ieeja alā? Vai tiešām viņi tur slēpjas? No turienes viņi novēro Albertu, karnīzes, veida izbīdījums ir viņu terase vai balkons.

Alberts nolaidās pie strauta, tukšā burkā iesmēla ūdeni, lai uzsildītu uz spirta lampas un pagatavotu kafiju, to nevajadzēja taupīt - krājumi bija pietiekoši. Atgriezās un ieraudzīja ciemiņu, jauno saskvaču, kas bija nometies tupus un ziņkārīgi visu aplūkoja. Neko neaiztika. Pirmajā mirkli gan atlēca sāņus - gluži kā varde. Taču nenoslēpās, bet turpināja vērot Albertu. Nosēdās ērtāk, sakrustojis kājas tādējādi, ka ceļi saskārās ar zemi. Viņš it kā demonstrēja Albertam pēdu apakšpusi; tās bija kailas, ādainas, netiri pelēcigas, bet galvenais - tām nebija izliekuma vai velves, tās lidzinājās suņa ķepu apakšpuses vienlaidu spilventiņiem. Tās bija par tris izmēriem lielākas nekā viņējās. Ostmenam beidzot pielēca - tādas pēdas nospiedums atgadina velteņu vai mokasīnu atstātās pēdas. Protams, ja nav redzami pirksti. Tieši šādas pēdas viņš konstatēja pirmās apmetnes vietā. Pirksti bija trāpījušies uz akmeņiem, tāpēc to nospiedumi nebija redzami. Vispār jaunā saskvača pirksti ir āķveida un kustigi, lielais pirksts dažreiz atdalās no pārējiem.

Ar alkatīgu ziņkāri puisis vēroja spirta lampas liesmu un burku, kurā vārījās kafija. Tās smarža ārkārtīgi spēcīgi satrauca viņu. Bija smieklīgi vērot viņa deguna, pareizāk izsakoties - nāsu kustības.

Apsvēris nepieciešamību dalīties ar viņu, Alberts izvilka tukšu sautētās gaļas kārbu un pameta to saskvača virzienā, kurš apbrīnojami veikli pielēca kājās un noķēra to, apostīja, ātri izlaizīja iekšpusi un nozuda. Tūlīt atgriezās, vedot pie rokas māsu. Tātad viņa bija slēpusies kaut kur tepat blakus, taču Alberts viņu nebija ievērojis. Jaunā mis apsēdās nedaudz nostāk. Ostmens sūca kafiju, puisis pērtiķveidīgi atdarināja viņa žestus: satvēris saujā uzdāvināto kārbu, viņš to tuvināja savai bezlūpu mutei.

Izdzēris kafiju, Alberts iebāza roku maisā un sataustīja šņaucamās tabakas kastīti. Ar nagu atvēris vāciņu, viņš nesteidzīgi paņēma šķipsnu. Kastīte bija gandrīz tukša, Alberts piecēlās un pameta to jaunajai mātītei. Šo žestu viņa saprata tikai pēc mirkļa. Mirdzošajai lietiņai nokrītot uz zemes, viņa to sagrāba un plati atvēra ļoti nepievilcīgo muti. Negaidītā, griezīgā skaņa lika Albertam viegli nodrebēt. Jādomā, viņa smējās, taču no malas tas vairāk atgādināja spalgi vibrējošus spiedžienus. Skaņa pārtrūka tikpat pēkšņi, kā iesākusies. Viņa pakustināja izbīdītos žokļus, pamāja ar roku, kuras plaukstā bija sažņaugta dāvana, un nozuda.

Puisis satvēra savu kārbu, paskatījās uz Albertu, nokrācās, it kā gribēdams sev pievērst uzmanību, un pieskrēja pie tuvinās klints. Izstieptajā rokā turot tukšo kārbu gluži kā uzvarētāja kausu, viņš rāpās augšup pa stāvo akmens sienu, atbalstam izmantojot abu kāju un brīvās rokas pirkstus.

Alberts nodomāja, ka laikam tieši šādā veidā viņa tētuks tonakt laidās lejup pa šo stāvo krauju, turot vienā rokā guļammaisu. Un droši vien tikpat cēli un lepni nesa savu trofeju. Cik gan varētu svērt viņš pats - vesels, padrukns, augumā nedaudz garāks par vidēju, trisdesmitgadīgs vīrietis kopā ar ieroci un konservu krājumiem? Pirmoreiz Alberts domās uzlūkoja vietējo kalnu saimnieku ar cieņpilnu izbrīnu.

Todien abi tēvaiņi sēdēja zemē, Alberta iekurtā ugunskura tuvumā. Caur krūmiem viņš pamanīja tālumā esošās mātītes, kuras rakņājās zemē, mēģinot atrast jaunos dzinumus. Likās, ka saimniece ir samierinājusies ar Ostmena klātbūtni. Šajā laikā tikai vienreiz viņa mēģināja Ostmenam uzbrukt. Tas notika, visiem trijiem tā pailgāk aizsēžoties pie ugunskura. Viņus piesaistīja uguns, Alberta ēšanas maniere un spožās kārbas, kuras tika dāvinātas visiem pēc kārtas. Ostmena krājumos bija palikušas trīs galēšu paciņas, četras gaļas konservu kārbas, pa vienai kārbai zivju un dārzeņu konservu, kā ari kastīte ar šņaucamo tabaku.

Toreiz visi trīs sēdēja Alberta tuvumā: saimnieks blakus, jaunais nedaudz tālāk, jaunā mis - vēl kādu gabalu tālāk. Tad vecā lēdija greizsirdības vai kāda cita iemesla dēļ negaidot pacēla rokas un draudīgi atieztiem zobiem (atšķirībā no tēviņiem mātītēm nebija ilkņu, precīzāk izsakoties - divu pagarinātu zobu) metās virsū Albertam.

Satvēris ieroci, viņš pielēca kājās, taču vecais misters iestājās starp viņiem. Klusi murminot, viņš noveda uzbrucēju malā. Nomierināt. Tajā brīdī Alberts saprata, ka atbrīvoties no nolaupītāja būs grūti, jo šaut viņš nespēs - roka necelsies.

Ostmens izdzēra kafiju un vēlīgi pasniedza burku sas- kvačam. Tas sagrāba trauku un vienā paņēmienā iegāza sevi kafijas biezumus. Acīmredzot nekādu garšu nesajuta. Pēc maltītes un kafijas Alberts parakājās mugursomā un izvilka kārbu ar šņaucamo tabaku. Jaunais spalgi iekliedzās. Saimnieks klusi vēroja šo priekšmetu. Droši vien viņš jutās apvainots, jo tieši šāda kārba bija atdāvināta ne viņam. Bet šeit, nenoliedzami, viņš ir galvenais. Vai tad viņš nebija tas, kurš atstiepa šo dzīvo brīnumu?

Alberts izvilka no kabatas futrāli, izņēma nazi un paurbināja kārbas vāciņu. Nesteidzīgi ielika nazi atpakaļ futrālī, jo viņu cītīgi vēroja. Atbīdījis kārbas vāku, viņš paņēma tabakas šķipsnu un iešņauca. Vecais saskvačs ar visu augumu pagriezās pret viņu. Alberts pasniedza vecajam kārbu - sak, iešņauciet, kungs, kādu kripatiņu. Saskvačs zibenīgi iebēra kārbas saturu sev mutē un norija. Piedevām kārba tika no iekšpuses izlaizīta, kā tas ne reizi tika darīts ar sautētās cūkgaļas, iebiezinātā piena un konservēto dārzeņu kārbām. Alberts nodrebēja, roka nevilšus pastiepās pēc blakus gulošā ieroča. Kas tagad būs? Pēc kāda briža saskvačs izvalbīja acis un stiklainu skatienu sāka vērties vienā punktā. Viņa grimasē jaudās mokpilna izteiksme. Tad viņš saķēra galvu, iebāza to ceļu starpā un sāka vārtīties pa zemi. Acīmredzot vēdersāpes pieņēmās spēkā - vecais saskvačs sāka spalgi kliegt.

Turot rokā ieroci, Alberts pielēca kājās. Ja vecais metīsies viņam virsū, nāksies šaut. Taču viņš, skaļi spiedzot un abām rokām saķēris vēderu, iemērca galvu strauta ūdenī un kāriem malkiem sāka dzert. «Pienācis laiks,» nodomāja Alberts un steidzīgi sāka lādēt savu mantību iekšā guļammaisā. Neko neatstāja: ne sērkociņus, ne pārtikas rezerves. Tobrīd jaunais tēviņš atjēdzās no sastinguma, pielēca kājās un strauji nozuda. Varbūt aizskrēja pēc papildspēkiem?

Alberts steidzīgi gāja, drīzāk skrēja gar strautu uz klinšu spraugas pusi. Viņam noteikti caur to ir jāizlien. Pēkšņi viņa ceļā nostājās vecā dāma, viņas acis nikni zvēroja. Alberts pacēla ieroci iespējami augstāk, cik vien atļāva ar guļammaisu noslogotā roka, un nospieda gaili. Viņa pazuda, un vairs neviens Albertam nesekoja. Ostmens brida pret straumi, stiepjot smago, ūdens piemirkušo guļammaisu. Ierocis pastāvīgi aizķērās klinšu sienu izvirzījumos. Lēnām un ļoti pakāpeniski ejas platums palielinājās. Beidzot izlīdis laukā no šī tuneļa, Alberts turpināja skriet uz priekšu, ne reizes neatskatoties.

Zābakos žļurkstēja ūdens, mitrās drēbes bija pielipušas pie miesas. Rokas drudžainais tvēriens joprojām neatlaida piemirkušo, pa zemi vilkto guļammaisu. Viņš centās iet uz priekšu līdz pilnīgam spēku izsīkumam. Trīcošām rokām Alberts pūlējās iekurt ugunskuru, taču viņam neizdevās to izdarīt, jo sērkociņi bija pilnīgi izmirkuši.

Nakts pagāja briesmīgi: aukstie sviedri un slapjais guļammaiss laupīja jebkādu iespēju aizmigt. Rīta pusē viņš saprata, ka ir nopietni saslimis. Galva dega kā ugunīs, kājas neklausīja. Atbalstījies uz ieroča, viņš spītīgi turpināja iet. Tālumā vīdēja mežs, bija dzirdamas kaut kādas neskaidras skaņas. Tikai brīdi vēlāk Ostmens saprata, ka tas ir kokzāģētavas radītais troksnis…

Grīļodamies viņš piesteberēja klāt un atspiedās pret koku.

- Es mēģināju meklēt zeltu, - aizsmakušā balsi nosēcās Alberts, - apmaldījos. Palīdziet, esmu slims.

vilks starp vilkiem

Šķērsojusi lapu kokiem biezi apaugušu gravu, vilku saime parādījās mēness apspīdētā klajumā. Vēl pavisam nesen šeit, Vladimiras apkaimē, bagātīgi zaļoja dažādi lakstaugi un graudzāles. Tagad par to liecināja tikai milzīgās siena kaudzes, no kurām ciemata virzienā stiepās ragavu slieču pēdas.

Ragavu sliedes nedaudz samulsināja dzīvniekus. Tie apstājās un ilgi skatījās uz sādžas pusi - no turienes nāca kārdinošais, govīm un aitām raksturīgais smārds. Tomēr vilki neiedrošinājās tuvoties cilvēku mājokļiem. Tikai nākamajā nakti vilki ieradās aitu kūts tuvumā. Tos sagaidīja pamatīgas sienas un izturīgas durvju aizšaujamās bultas. Tiesa gan. tonakt vilki nobeidza divus suņus: kranci, kurš nepaguva nozust pavārtē, un pinkainu seteru, ko tiem izdevās notvert tumšā pažobelē veca dravnieka mājas tuvumā. Vairākas naktis vietējie mednieki pilnā kaujas gatavībā gaidīja plēsēju ierašanos. Taču vilki, it kā nojaušot cilvēku nodomus, devās uz Sovjakovskas meža attāliem nogabaliem. Pagāja apmēram mēnesis. Zvaigžņu dienas salam beidzoties, sākās spēcīgi sniegputeņi. Vilki uzbruka bridi, kad par to eksistenci cilvēki jau bija sākuši aizmirst. Krēslai sabiezējot, kādu vakaru tuvākā apkārtnē atskanēja suņu rejas, pakavu dipoņa zirgu stallī un aitu izmisīgā blēšana. Kā par nelaimi, aitas tobrīd vēl atradās aplokā. Tris zvēri - divi pieauguši tēviņi un jauna vilcene - iebruka retām kārtīm apjoztajā aplokā un vienā mirkli saplosīja četras un ievainoja sešas aitas. Tikai vienu upuri pelēčiem izdevās aizvilkt līdzi, tos iztraucēja piestei- gušies cilvēki. No rīta lazdām un baltalkšņiem apaugušajā zemienē vietējie iedzīvotāji atklāja vilku nakts dzīru vietu: asiņainajā sniegā bija izmētātas aitas vilnas šķipsnas. Nācās meklēt palīdzību rajona mednieku biedrībā.

Vilku mednieku brigāde sāka pelēko laupītāju bara izsekošanu. Bara sastāvā bija divi vecie, pieaugušie indivīdi, četri pusauga dzīvnieki un viena mazpieredzējusi vilcene. Drīzumā noskaidrojās, ka vilki apmetušies izdegušajā purvā. Plēsēju pilnīgai ielenkšanai bija vajadzīga 2,5 km gara, sarkaniem karodziņiem apkarināta aukla. Tiesa, karodziņu krāsai nav sevišķi lielas nozīmes, jo nav skaidrs, vai vilki vispār atšķir sarkano krāsu. Vilkus biedē cilvēku mājokļa smarža. Ja masta karodziņi (neatkarīgi no krāsas) ilgstoši atradušies kaut kur uz krāsns, starp puskažokiem, velteņiem un cimdiem, piesūkušies ar šo smaržu kompleksu, tie spējīgi turēt plēsējus pilnīgā ielenkumā pat vairakas diennaktis. Par vilku bailēm no cilvēka jārunā atsevišķi.

Reta putna ligzdas meklējumos reiz maldījos man nezināma meža biezoknī. Nemanot iestājās krēsla. Meklējot piemērotu naktsguļas vietu, negaidīti sajutu suņiem līdzīgu smaku. Drīzumā zem milzīgas izgāztas egles sakārņa atradu vilku midzeni - tajā bija pieci pusakli kucēni. Vecāku nebija - sajutuši cilvēka tuvošanos, tie bija pametuši midzeni. Pēc ilgstošā pārgājiena pa purvu un klišanas meža biezoknī vairs nebija spēka iekurt ugunskuru un izveidot primitīvu patvērumu. Galvā iešāvās draiska doma pārnakšņot vilku midzenī. Nāvīgais nogurums pārmāca baiļu sajūtu, un es nolēmu realizēt šādu eksperimentu…

Sajutuši svešinieku, mazie vilcēni iespiedās midzeņa tālākajā kaktā. Nepievēršot tiem nekādu uzmanību, es iekārtojos maksimāli ērti, paliku zem galvas savu mugursomu un tajā pašā brīdī cieši aizmigu. Uz rīta pusi biju pārsalis. «Tagad sasildīsimies,» teicu vilcēniem un, tumsā sataustījis siltos kamoliņus, visus piecus aizbāzu sev aiz krekla. Laikam mazuļiem patika atrasties manā azotē, jo tie mierīgi šņākuļoja, piebāzuši purniņus man pie sāniem. Tā mēs gulējām līdz pat rītausmai. Gaismā apskatīju savus naktsguļas kaimiņus. Tie bija visnotaļ simpātiski un amizanti radījumi, ļoti līdzīgi suņa kucēniem. Vilcēnu atšķirības pazīmes bija strups, nedaudz lielāks purniņš, tumša svītra pār muguru un nedaudz pagarināts un mazliet uzbozts galvas apmatojums.

Es uzturējos midzeņa tuvumā līdz pat vakaram. Netālu iekūru nelielu ugunskuru, uzvārīju tēju un nedaudz apsildījos. Nemitīgi jutu pieaugušo vilku klātbūtni, kuri noteikti atradās kaut kur tepat tuvumā, tomēr neiedrošinājās nākt palīgā jaunajai paaudzei, kura nešaubīgi bija izsalkusi. Vakarpusē nolēmu vairāk neizaicināt likteni un pārtraukt šo eksperimentu, liekot mierā vilku ģimeni. Devos ceļā, nakšņoju 2-3 km attālumā no iepriekšējās naktsguļas vietas. Ziņkārības dzīts, no rīta apmeklēju vilku midzeni. Kā jau domāju, tas bija tukšs. Sagaidījuši manu aiziešanu, vilki bija pārstiepuši mazuļus uz kādu citu vietu, uzskatot, ka turpināt dzīvi miteklī, kurā pabijis cilvēks, ir bīstami.

Protams, var apsūdzēt šos plēsējus bailīgumā, taču bailes no cilvēka glābj zvērus no mednieku lodēm, izliktajiem slazdiem un daudzām citām nepatikšanām. Vilki apzinās sava midzeņa atklāšanas bīstamību. Drošības dēļ tie pamet mitekli un pat mazos vilcēnus, lai uzsāktu dzīvi citā vietā un turpinātu savu dzimtu.

Spriediet paši. Visā cilvēces attīstības gaitā pelēkais laupītājs - vilks vienmēr bijis izsludināts ārpus likuma. Tos centās iznīcināt jebkurā gadalaikā, visiem iespējamiem līdzekļiem, dažreiz - pat visnežēlīgākajiem. Šajos apstākļos vilks tomēr ir izdzīvojis. Visbiežāk vilki nedzīvo meža biezoknī, bet cilvēka mītņu tuvumā, lai reizēm varētu apzagt divkājainos nedraugus.

Vilku medībās, par kurām biju sācis stāstīt, piedalījās pieredzējuši mednieki. Astoņi šāvēji ieņēma savas vietas. Dzinēji lēnām lenca mastu, jo pārāk ātra virzīšanās uz priekšu, nepārtraukti skaļi kliedzieni un nūju sitieni pa koku stumbriem var radīt paniku zvēru vidū. Trenktie vilki var sākt izmisīgi skraidelēt, strauji mainīt kustības virzienu un lauzties caur dzinēju ķēdi.

Šoreiz vilki gāja zosu gājienā - cieši viens aiz otra. Tikai trīsdesmit metru attālumā vecā vilcene sajuta cilvēku klātbūtni un strauji metās sānis, taču tajā bridi atskanēja šāvieni… Izglābties izdevās tikai diviem plēsējiem. Bija redzams, kā ārprāta izbīlī tie metās dzinēju ķēdes virzienā un izlauzās no aplenkuma. Drīz vien noskaidrojās, ka tie bija vecs tēviņš un jauna vilcene.

Pēc dažām dienām mežsargs Andrejs Sokolovs sava iecirkņa apgaitas laikā ievēroja aizdomīgi lielu žagatu koncentrāciju gravā. Nolaidies lejā, viņš ieraudzīja beigtu veco vilku - to pašu, kuram, neskatoties uz ievainojumu, izdevās izbēgt no ielenkuma.

Tikai jaunajai vilcenei bija lemts izdzīvot. Viņas ievainojums bija nenozīmīgs: karteča bija pāršķēlusi vilcenes ausi. Par vilcenes klātbūtni retumis liecināja attālos purva nostūros un nomaļās, sniegpilnās gravās atstātās pēdas.

Saulīte sāka sildīt, kūstošais sniegs pārvērtās urgās, un pamazām visi sāka aizmirst par vilcenes eksistenci. Tikai nākošajā ziemā mednieki un mežsargi atkal ziņoja par vilku sirojumiem vecā dambja, sūnu purva un ragavu ceļa tuvumā. Apkaimē paklīda baumas par dažu nelielu kranču pazušanu, taču nebija neviena ziņojuma par kazas vai aitas nolaupīšanu. Tāpēc neviens īpaši neuztraucās par vientuļās vilcenes klātbūtni. Daži gan mēģināja to novaktēt pie izliktās ēsmas, citi paļāvās uz slazdiem. Plēstā Auss - tā vietējie iedzīvotāji sāka dēvēt vilcēni - joprojām palika nenotverama.

Sākās februāra sniegputeņi. Līdz ar pavasara tuvošanos vilcenes uzvedība mainījās - tā devās ilgstošos pārgājienos. Dēkas, vilcēni nomāca vientulība un tā meklēja partneri. Taču to atrast nebija viegli, jo Plēstā Auss bija vienīgā dzīva palikusī vilku saimes pārstāve visā tuvīnajā apkaimē. Šķita - kur gan te varētu rasties pēcnācēji…

Suzdaļas rajona Nikoļskas ciematā dzīvoja melnas krāsas aitusuns, kura saimnieks Anatolijs Lugovkins strādāja vietējā fermā par sargu. Suņa vārds bija Draudziņš, viņš palīdzēja saimniekam dienesta pienākumu veikšanā. Par spiti pirmajiem pavasara vēstnešiem, ziema nekādi negribēja atkāpties, izveidojot pamatīgas sniega sanesas apkārt dārzu zedeņu žogiem. Pēkšņi šajā laikā uzticīgais palīgs kļuva nepaklausīgs un drīzumā aizklīda prom no mājām. Suns atgriezās tikai pēc pusotras nedēļas un, kārtīgi paēdis, atkal nozuda.

Iedomājieties, kā jutās saimnieks, uzzinot, ka viņa suns sadraudzējies ar vientuļi klīstošo vilcēni. Dienā Plēstā Auss kopā ar savu izredzēto klaiņoja pa gravām un meža biezokņiem, bet naktīs apciemoja nelielas sādžas. Vilcenes vizītes ārkārtīgi biedēja krančus, piespiežot tos mukt un slēpties zem lieveņiem un malkas grēdām. Plēstā Auss bija uzticīga Draudziņa sabiedrotā. Acīmredzot vilcenei bija izdevies sunī atmodināt senču aicinājuma balsi, kaut gan suņa dvēselē notika nemitīga iekšēja ciņa. Draudziņš vairākas reizes atgriezās pie saimnieka, taču drīz vien atkal nozuda.

Tas turpinājās līdz brīdim, kamēr cilvēki noķēra suni un piesēja ķēdē. Pēc kāda laika suns atkal sāka uzticīgi kalpot cilvēkam.

Pagāja daudzi mēneši. Uzziedēja smaržīgie amoliņi, kumelītes un āboliņš. Norās un nokalnēs sārtojās meža zemenes, meža biezokņos izklīda rubeņu un medņu jaunā paaudze. Sajās burvīgajās dienās no necaurejamās vējgāžu joslas un zālaugu biežņas pastaigāties iznāca nezin no kurienes uzradušies kucēni. Māte lieliski apzinājās, ka jaunuļu liktenis atkarīgs no prasmes maskēties un iespējami ilgāk palikt nepamanītiem. To vilcene ik bridi mācīja saviem bērniem. Cilvēku mājokļi un paši cilvēki tai asociējās tikai ar draudošām briesmām. Dzimtas izdzīvošanas nolūkā un lieku aizdomu novēršanas dēļ vilcene bija spiesta medīt ļoti tālu no midzeņa, kurā auga neparasts metiens - vilka un suņa krustojuma rezultāts.

Oktobri vilcene ar kucēniem pameta midzeni un sāka klejot. Ziema padevās barga, plēsējus atkal sāka vajāt mednieki. Drīzumā viens kucēns tika nošauts. Marta sākumā vilku saimi no visām pusēm aplika ar sarkaniem karodziņiem. Jaunajiem zvēriem tas nebija nepārvarams šķērslis - ilgi nedomājot, tie pārlēca pār auklu un izlauzās no aplenkuma. Acīmredzot zināma loma bija tēva asinīm, jo suņi nebaidās no masta karodziņiem. Vilcene nedaudz samin- stinājās un neuzdrošinājās uzreiz sekot pēcnācējiem. Jaukteņi izrādījās dzīvīgāki un vēl neērtāki pretinieki nekā tīrasiņu vilki.

Protams, pieredzējusī vilcene beigu beigās pārvarēja «sarkano līniju». Viņa izšķīrās par šo soli pārāk vēlu, jo vilcenei pakaļ tika raidīti daži šāvieni, un viena lielkalibra skrots trāpīja vēderā. Pēc ievainojuma Plēstā Auss kādu laiku vēl bija kopā ar mazuļiem. Pēc tam pazuda, laikam gāja bojā.

Tas notika laikā, kad lauki jau bija atbrīvojušies no sniega, atlidojuši pirmie cīruļi un dienasgaismu ieraudzīja jaunā zaķu paaudze. Šajā sezonā bāreņi spēja paši sevi uzturēt

Vilcēnu dzīvesveids bija paslepens, ziņas par viņiem bija visai skopas.

Pagaja apmēram divi gadi, varbūt - nedaudz vairāk. Nikoļskas ciematu aizvien biežāk sāka pamest kāds cits suns ar iesauku Tobiks, kurš stājas, spēcīgās miesasbūves un stāvo ausu ziņā atgādināja Draudziņu.

Iespējams, ka Tobikam viss būtu beidzies normāli, ja viņa vadībā ciematā neierastos neparastie draugi - Plēstās Auss un Draudziņa pēcnācēji. Mežonīgā svīta apmeklēja arī kaimiņu sādžu Klementjevu. Šī kohorta iedvesa šausmas apkārtnes ļaudīs, kaut gan mājdzīvniekus šie jaukteņi neaiztika un barojās galvenokārt ar maitu.

Kad vieglprātīgais suns atgriezās mājās, tālāku nepatikšanu novēršanai pēc cieminieku pieprasījuma saimnieks bija spiests to nošaut. Tas notika dzīvnieku kāzu perioda beigās. Vilku un suņu jaukteņi sāka ātri vairoties. Sākumā jaukteņi apguva tīrasiņu vilku kādreizējās teritorijas un medību iecirkņus. Vēlāk tie sāka mitināties dažādās, reizēm - visnegaidītākajās vietās cilvēka mājokļu tieša tuvumā, pamanoties palikt neredzamiem. Dzīvnieku vairošanās notika praktiski visu gadu.

Vasarā es atradu vairākus midzeņus vētras izgāztu koku joslā, ziemā - siena kaudzēs un salmu stirpās. Jaukteņi mēdza apmesties pamestos šķūņos, klētis un rijās. Reiz man izdevās atrast midzeni, kurš bija iekārtots milzīga koka lielā dobumā.

Šajā apvidū kļuva nemierīgi, cilvēkus nemitīgi vajāja potenciālo briesmu sindroms.

…Reiz kādā aukstā ziemas rītā mednieku iztraucētā vilk- suņu saime parādījās Roždestvenskas ciemata tuvumā, kur tos ieraudzīja vietējie iedzīvotāji. Piesteigušies mednieki nekavējoties aplenca plēsējus. Medībās piedalījās sādžā dzīvojošie puišeļi. Vienu kucēnu izdevās nošķirt no mātes un iedzīt sniega pārpilnā gravā. Ar grūtībām pārvietojoties dziļajā sniegā, kucēns atri nogura un zaudēja izveicību. To izmantoja puišeļi - viņiem izdevās uzmest kucēnam virsū siltu jauku. Otrs kucēns tika ievainots, tomēr tam laimējās aizbēgt, atstājot sniegā asiņainu sliedi. Ari māte neapjuka, atrodot nomaļu, klusu vietu un izglābjot pārējos kucēnus no briesmām. Iestājās krēsla. Nākamajā dienā mednieki atsāka plēsēju izsekošanu, taču rūdītā vilcene izrādījās pārāk pieredzējusi un viltīga.

Noķerto kucēnu apņēmās uzaudzēt kolhoza mehaniza- tors Nikolajs Curaškins, nosaucot to par Muhtarku. Čuraškins bija kaislīgs mednieks. Pirmos trīs mēnešus kuci baroja ar jēlu gaļu. Dažreiz pēc sātīgas maltītes tā divas dienas nepieskārās nekādai barībai, pārpalikumus ierokot zemē. Ar laiku kuces tumši pelēkais apmatojums nedaudz izmainījās: mugura kļuva melna, sāni un kājas - dzeltenbrūni. Neskatoties uz barošanu un pastāvīgo aprūpi, Muhtarka palika diezgan mežonīga un nelaipna attiecībā pret cilvēkiem.

-      Ko jūs domājat ar viņu darīt? - reiz pavaicāju saimniekam.

-    Turēšu līdz galam. Mēģināšu sakrustot ar suni.

Negribēju ticēt, ka šis zvērēns kādreiz pieradīs pie cilvēkiem. Es neatcerējos nevienu epizodi, kad Muhtarka būtu līksmi paluncinājusi asti vai mēģinājusi uzsākt draisku rotaļu ar tiem, kuri pastāvīgi viņu baroja. Kad šķūņa tuvumā parādījās kāds svešinieks, mežone uzreiz noslēpās tumšākajā stūri. labs sargs, neko teikt! Muhtarka draudzīgi sadzīvoja tikai ar Mākoni - lāsainu krievu dzinējsuni.

Pagāja gads, un saimnieks nolēma pirmoreiz paņemt nevaldāmo mežoni līdzi medībās. Taču spītniece atteicās kalpot saimniekam un vienkārši nozuda. Mākonis atgriezās mājās pēc diennakts, Muhtarka - tikai pēc trīs dienām.

Dažus mēnešus vēlāk Muhtarku vēlreiz atsvabināja no ķēdes, taču tā pamanījās pazust ari šoreiz. Šķūnī tā atgriezās tikai pēc nedēļas. Viņu piesaistīja ne jau cilvēki, bet gan draugs. «Tagad gan mūsu audzēkne nekur neliksies,» sprieda saimnieki, jo kļuva skaidrs, ka Muhtarka drīz apbēr- nosies. Taču tā nebūt nenotika! Pie pirmās izdevības

Muhtarka uz visiem laikiem pameta audžuvecākus. Šeit īsti vietā atgādināt parunu: «Lai cik vilku baro, tas aizvien skatās uz meža pusi.»

Iespējams, par bēgles tālākajām gaitām neviens tā arī neuzzinātu, taču palīdzēja kāds gadījums. Viss sākās ar to, ka mežā tika atrasts malumednieku ievainots alnis. To savā apgaitas iecirkni konstatēja Kaļiņina vārdā nosauktā kolhoza mežsargs Aleksejs Zaharovs. Platradzi neizdevās izglābt. Par šo notikumu tika ziņots Stavrovas ciemata milicijas nodaļai.

Uz notikuma vielu izbrauca milicis Genadijs Matvejevs. Apmēram trīssimt metru attāluma no nobeigtā aļņa kārklu krūmājā viņam izdevās pamanit pazibam kādu zvēru. Uzmanīgas notikuma vietas apskates rezultātā milicis, kurš bija ari mednieks, pievērsa uzmanību pamestai siena kaudzei, kuras apakšdaļā rēgojās melns caurums. Tas izrādijās Muhtarkas midzenis, kurā atradās tikko redzīgi kucēni. Mednieki iekārtojās slēpnī. Viņi bija pārliecināti, ka izdosies itin viegli sagaidīt mātes parādīšanos midzeņa tuvumā. Gāja laiks, taču plēsēja joprojām nerādījās. «Domājams, nolēmusi pamest mazuļus,» nosprieda mednieki. Ar tādu pārliecību viņi atstāja midzeni nepieskatītu uz pāris stundām. Atgriežoties apmulsa no pārsteiguma - midzenī bija atlicis tikai viens kucēns, pārējos māte bija paspējusi kaut kur pārvietot.

Mazuli padzirdīja no pudelītes ar tikko slauktu govs pienu un nosūtīja uz Vladimiru cerībā saņemt prēmiju par plēsoņas notveršanu. Taču speciālisti atteicās to uzskatīt par vilcēnu, piebilstot, ka īsts suns ari tas nav.

Stavrovas milicijas nodaļas darbinieki centās no vilksuņa izaudzēt krietnu palīgu. Par šo faktu uzzināju pavisam nesen, kad manas gaitas atkal atveda uz šo novadu. Piegāju pie miliča Aleksandra Tihomirova un jautāju:

-    Vai esat apmierināti ar savu audzēkni?

-     Pietiekoši daudz problēmu mums bija ar Naidu. Turējām to dienesta suņu voljerā, rūpējāmies, cerot, ka dienās izaugs kārtigs palīgs, taču ceribas neattaisnojās. Tumšās naktīs viņa pamanījās parakties zem voljera nožogojuma un doties medībās, bet īsi pirms saullēkta viltniece atkal atgriezās. Sāka nākt ziņojumi par vistu pazušanu. Kurš gan varēja domāt, ka vainīgā ir mūsu mīlule? Reiz nakts medībās viņa aizveda sev līdzi dienesta aitusuņa kucēnus. Domājams, ka vēlējās tiem iemācīt barības ieguves paņēmienus. Taču audzēkņi izrādījās diezgan nesaprātīgi. Līdzko Naida bija izveidojusi apakšzemes eju vistu kūti, kucēni sāka skaļi riet, tādējādi atklājot īstenās vistu zagles atrašanās vietu. Naida tā ari nepierada pie cilvēkiem un neiemācījās riet…

Vilksuņus mēģināja pieradināt arī citos ciemos un pat pilsētās, taču plēsēji instinktīvi uzsāka dažādu mājas dzīvo radību iznīcināšanu. Pie pirmās izdevības viņi pārgrauza siksnas, sarāva ķēdes, izsita logu stiklus, lai tikai nokļūtu brīvībā.

Nakts mani pārsteidza klusā gravā, kur daudzo avotu un strautu dēļ gaiss likās visai mitrs un drēgns. Itin visur - kokos, zālē un krūmājā atskanēja lielo pļavas sienāžu sisi- nāšana, visās vietās bija dzirdama čaboņa, svilpieni un citas skaņas, likās, ka visa dzīvā radība vēlējās pieteikt savu eksistenci. Vakara krēslā sikspārņi uzsāka medības, tvarstot ar aci nesaskatāmus, gaisā lidojošus kukaiņus.

Bija jau pāri pusnaktij. Kaut kur augšā atskanēja neparasta gaudošana. Tad kāds ierējās suņa balsī, un viss noklusa. Šķērsojis lapu koku ieskautu nelielu lauku, paraudzījos apkārt un mēness apspīdētā strēlē ieraudzīju divus lielus zvērus. Viens bija gandrīz melns, otrs vairāk atgādināja ugunssarkanu lapsu. Astes tiem bija nolaistas, ausis izslietas stāvus. «Vai tik tie nav vilksuņi?» galvā pazibēja doma. Pamanījis dzīvnieku kustību manā virzienā, es pieliku soli. Ari viņi sāka steigties. Sāku iet lēnāk - ari zvēri samazināja ātrumu. Tad nolēmu apstāties. Lai cik tas liktos dīvaini, bet dzīvnieki sekoja manam piemēram. Kādu laiku tādā veidā mēs viens otru uzmanījām, līdz es devos tiem tieši virsū. Zvēri neizturēja šo pārgalvīgo manevru - sākumā viens no viņiem metās uz priežu jaunaudzes pusi ieplakā, tūlīt tam sekoja ari otrs, gaišākais ciltsbrālis. Nostājies vietā, kur tikko bija stāvējuši vilksuņi, sasprindzināju dzirdi un vērīgi ieklausījos apkārtnes trokšņos, taču, izņemot sienāžu ierasto čirkstoņu un atsevišķus putnu kliedzienus, man neizdevās neko saklausīt.

degunradzis

Degunradža raksturs pilnībā atbilst šī dzīvnieka neglītajam ārējam izskatam: tas ir augstākajā mēra slinks, rupjš un naidīgs radījums. Parasti degunradzis pret visu apkārt notiekošo izturas ļoti vienaldzīgi, tā intereses aprobežojas ar barības ieguvi. Turpretim saniknots dzīvnieks kļūst bīstams ikvienai ceļā sastaptai radībai. Degunradža dusmām reizēm nav nekāda iemesla. īpaši nikni ir dažu melnā degunradža pasugu indivīdi, ko vietējie dēvē par «borello» un «keitloa». Pēc Lihtenšteina vārdiem, šie īpatņi bez jebkāda iemesla metas virsū garām braucošiem pajūgiem, tos pilnībā sadragājot un nogalinot iejūgtos lopus. No šo dzīvnieku niknuma uzplūdiem reizēm cieš nedzīvi priekšmeti, koki un krūmi, kuri tiek izrauti no zemes un mīdīti kājām.

Liekas, ka vienīgā simpātiskā degunradžu rakstura iezīme ir to mīlestība pret bērniem. Mātīte ārkārtīgi rūpējas par jauno atvasi, nemitīgi to apsargājot un aktīvi aizstāvot briesmu gadījumos. Reizēm izsalkuši tīģeri, sajūtot viegla laupījuma ieguves iespēju, uzbrūk degunradža mazuļiem, taču niknajam plēsējam nekad neizdodas baudīt uzvaras saldmi. Dzirdot mazuļa gaudas, allaž piesteidzas pārkaitinātā degunradža mātīte. Tā ārprāta niknumā metas virsū tīģerim, kuru tādos gadījumos var paglābt tikai steidzīga atkāpšanās.

Boncijs atstāsta gadījumu, kas notika ar dažiem medniekiem, kad tie savā ceļā sastapa Indijas degunradža mātīti ar mazuli. Ieraudzījusi cilvēkus, tā piecēlās un devās uz biezokņa pusi, ar purnu stumdot mazuli. Tajā bridi vienam medniekam iešāvās prātā muļķīga doma: panācis mātīti, viņš sāka ar zobenu kapāt tās sānus, nenodarot nekādu ļaunumu, jo ierocis aUēca no biezādainā dzīvnieka bruņu vairoga. Sākumā degunradža mātite pacieta šos pārinodarijumus. Līdzko mazulis bija noslēpts krūmos, pacietību nomainīja šausmīgs niknums. Draudīgi šņirkstinot zobus, dzīvnieks metās virsū savam pāridarītājam un ar vienu raga triecienu saplosīja driskās mednieka zābaku. Droši vien mednieks būtu aizgājis bojā, ja viņa uzticīgais zirgs nebūtu strauji pagriezies un auļojis pretējā virzienā. Degunradža mātite metās zirgam pakaļ, notraucot visu savā ceļā. Par laimi, dzīvnieka ceļā patrāpījās divi resni koki, ar kuriem tam neizdevās tikt galā. Aklās dusmās degunradža mātite veltigi trieca ragu pret koku stumbriem - tie nodrebēja gluži kā niedres, taču izturēja. Pa to laiku mednieki aplenca saniknoto dzīvnieku un ar dažiem šāvieniem to uz vietas nogalināja. Vēlāk krūmos atrada ari mazuli.

Milzīgais spēks, niknais raksturs, šausminošais ierocis - rags, kā arī neievainojamās bruņas nodrošina to, ka degunradzim gandrīz nav dabisko ienaidnieku, izņemot, protams, cilvēku. Ne lauva, ne tīģeris neiedrošinās iesaistīties divcīņā ar šo briesmoni. Degunradzis nebaidās no «zvēru karaļa» varenās ķepas trieciena, kura rezultātā bullis tiek nogāzts vienā paņēmienā. Pat dzīvnieku valstības milzenis, gigantiskais zilonis izvairās no saniknota degunradža, griežot tam ceļu. Daudz lielākas mocības degunradzim sagādā šikie ienaidnieki: odi, dunduri un dēles, kuri dažreiz burtiski mudž dzīvnieka ādas krokās. Lai izbēgtu no šiem uzmācīgajiem asinssūcējiem, degunradzis bieži ielien dubļos līdz ausīm vai ari spēcīgi trinas gar koku stumbriem.

Degunradža bīstamākais ienaidnieks ir cilvēks, kurš, neskatoties uz šī pasākuma riskanto raksturu, visos iespējamos veidos cenšas nomedīt šo briesmoni. Abesīņi uzbrūk degunradzim barā, apmētājot dzīvnieku ar īsiem metamiem šķēpiem. Pēc tam kāds drosminieks piezogas degunradzim no aizmugures un ar vienu šķēpa dūrienu cenšas pāršķelt dzīvnieka kājas Ahilleja cīpslu. Indijas radžas dodas degunradžu medībās ziloņa mugurā. Sumatras salā dzīvojošie malajieši - ja tik tā nav pasaka - piezogas guļošam degunradzim, momentāni uzmet tam virsū lielu daudzumu deg- materiāla un aizdedzina. Visbeidzot, eiropieši ir iecienījuši šaujamieročus; medības parasti notiek, sēžot uz zirgiem. Šādā veidā 0 svels un Bārdens gada laikā nogalināja 89 degunradžus, slavenā Andersona kontā to ir vairāki simti.

Starp citu, degunradža medības ir bīstamas pat samērā labi apbruņotam medniekam. Precīza šāviena raidīšanai nepieciešams pietuvoties briesmonim vismaz 40 soļu attālumā, taču to izdarīt ir samērā grūti, jo degunradzim ir smalka dzirde un lieliski attīstīta oža.

Degunradža redze ir slikta, šo nepilnību kompensē dzīvnieka mūžīgie pavadoņi, kuri pamana briesmu tuvošanos lielā attālumā un laikus brīdina neveiklo saimnieku. Šie pavadoņi ir degunragputni, tie barojas ar dažādiem kukaiņiem un to kāpuriem, kuri dzīvo biezās ādas krokās. «Degunragputni,» raksta Kumings, «ir šo dzīvnieku pastāvīgie pavadoņi. Es daudzreiz mēģināju pielavīties guļošam degunradzim, taču visus manus centienus sabojāja šie putni. Tie ir dzīvnieka labākie draugi, jo parasti paspēj laikus pamodināt aizsnau- dušos saimnieku. Resnais lempis lieliski pazīst putnu satraukuma balsis, tūlīt uzlec kājās, apskatās apkārt un metas bēgt. Šādās reizēs man nācies zirga mugurā dzīties tam pakaļ vairākas jūdzes. Satraukuma un trenkšanas reizēs putni nepameta savu barotāju, bet palika sēžot dzīvnieka mugurā. Gadījās, ka zemu nolīkušie koku zari notrauca sēdošos putnus, taču tie allaž atgriezās vietā. Nereti man gadījās nošaut degunradzi pusnakti ūdens dzeršanas vietā. Domājot, ka nošautie dzīvnieki guļ, putni līdz pat ritam palika sēžot dzīvnieku mugurā. Rīta pusē tuvojoties medījumam, tie aizlaidās, saceļot ierasto troksni šķietami aizmigušā dzīvnieka uzmodināšanai.»

Ja dzīvniekam tuvu piegājis mednieks aizšauj garam vai tikai viegli ievaino degunradzi, viņa stāvoklis kļūst kritisks: saniknotais dzīvnieks ārprāta dusmās metas virsū ienaidniekiem, neatlaidīgi vajājot tos līdz galam. Dažreiz pat ziloņi nespēj medniekus glābt no briesmām. Slavenais Andersons gandrīz gāja bojā ievainota degunradža uzbrukumā, kurš ar ragu caurdūra viņa zirga ķermeni. Reiz līdzīgos apstākļos Kumings tika smagi ievainots, kādā citā reizē viņam izdevās paglābties, riņķojot ap kādu krūmu. Šī iemesla dēļ Sudānā dzīvojošie arābi reti uzdrošinās uzbrukt degunradzim. «Zilonis,» viņi taisnodamies stāsta, «ir taisnprātīgs dzīvnieks, kurš godā Allāha pravieša Muhameda teikto - lai tam Visuaugstākā svētība! - un ievēro visus aizsardzības priekšrakstus un citus likumīgus aizstāvēšanās līdzekļus. Turpretī degunradži nepievērš nekādu uzmanību amuletiem, kurus uzrakstījuši mullas mūsu lauku aizsardzībai, izrādot pilnīgu vienaldzību Visuvarenā vārdiem. Tie ir nolādēti un trenkti kopš pasaules sākuma. Tos nav radījis Allāhs, bet gan ļaunais burvis - «šaitans», tāpēc īsteniem ticīgiem, kā ari pagāniem un attiecīgiem kristiešiem neklājas tuvoties šiem nelaimīgajiem dzīvniekiem. īsts musulmanis tiem mierīgi griež ceļu, lai nepiegānītu savu dvēseli, nenodarītu tai ļaunu, lai nebūtu jācieš pastarās tiesas dienā.»

Neskatoties uz draudošajām briesmām, dažiem drosminiekiem reizēm izdodas biezādainos briesmoņus sagūstīt dzīvus. Senie romieši gūstīja šos dzīvniekus cirka izrādēm, par šo faktu liecina Marciala dzejojumu rindas:

«Uz arēnas plašās, ak, varenais Cēzar, Degunradzis izcīna tev cīņas, kādas redzētas nav. Cik niknā trakumā iedegas uzbrūkot nezvērs! Ar vareno ragu tas gaisa sviež vērsi kā bumbu!»

«Kamēr rīdītāji kaitina degunradzi uz cīņu,

Ilgi krādami varenā dzīvnieka dusmas,

No gaidīšanas lielās zūd tautai cerības redzēt šo cīņu,

Bet nezvērā atgriežas briesmīgais niknums; Ar divkāršo ragu viņš gaisā ceļ lāci - Līdzīgi vērsim, kurš izsvaida suņus…»

Viduslaikos degunradzis kļuva par dažnedažādu izdomājumu objektu. Tikai 1513. gadā, kad Portugāles karalis Emanuēls saņēma no Indijas dzivu degunradzi, eiropiešiem tika dota iespēja tuvāk iepazīt šo dzīvnieku.

degunradži no kazirangi

Indijas degunradža attīstība cieši saistīta ar klimata un augāja izmaiņām subkontinentā. Mohendžodaro (sena pilsēta Pakistānā, III—II g.t.p.m.ē.) uzplaukuma laikā, apmēram pirms 5000 gadiem degunradži dzīvoja Indas upes ielejā (tagadējās Pakistānas rietumdaļā). Indijas nacionālajā muzejā joprojām glabājas senu civilizāciju liecinieki - zīmogi ar degunradžu attēliem. Tajā laikā auglīgās zemes klāja bieza veģetācija, taču pakāpeniski dabiskais augājs iznīka: meži tika izcirsti, zālaugu platības tika masveidā noganītas gluži kā Ziemeļāfrikā un Vidējo Austrumu zemēs. Sajās vietās ievērojami izmainījās ari klimats.

Eksistē ziņojumi par to, ka, iebrucis Indijā, Timurs 1938.g. medībās nošāva daudz degunradžu uz Kašmiras provinces robežas. XVI gs. degunradži bija sastopami subkontinentā rietumdaļā, ziemeļrietumos sasniedzot Pešavaru. Imperators Bāburs savās atmiņās aprakstījis 1519. gadā notikušās degunradžu medības Indas upes ielejas krūmājos. Apmēram šajā laika Kambejas karalis (Rietumi rulijā) aizsūtīja degunradzi kā dāvanu Portugāles valdniekam. Tālo ceļu dzīvnieks uzsāka kuģi no Goa ostas. Tas bija pirmais Eiropā nonākušais Indijas degunradzis, jo Senajā Ēģiptē, Grieķijā un Romā, visticamāk, tika ievesti baltie degunradži no Nīlas Sudānas.

Intensīvu medību un mežu izciršanas rezultāta valsts rietumdaļā degunradži tika pilnībā iznīcināti. XEX gs. tie vairs nebija sastopami Gangas upes ielejā. 1900. gada degunradži bija saglabājušies tikai Nepālā, Bengālijas ziemeļos un Asamā.

Pagājušajā gadsimtā lielu daļu Bramaputras ielejas klāja bieza zāle un džungļi. Attīstoties tējas rūpniecībai, plantāciju ierīkošanai bija nepieciešama zeme, tāpēc sākās masveida mežu izciršana. Gadsimta beigās tika uzbūvēta dzelzceļa līnija uz Asamu, ielejā parādījās neskaitāmi ieceļotāji un lopkopji. Strauji samazinājās savvaļas dzīvnieku skaits, īpaši tas skāra degunradžus, kurus intensīvi vajāja sporta medību cienītāji un malumednieki.

Degunradžu masveida vajāšanas iemesls bija ticība šī dzīvnieka raga brīnumainajām īpašībām. Raga stiprinājums pie galvaskausa atšķīrās no vērša vai antilopes, kuriem ragi ir izvietoti uz kaulu pamatnes, kas savienota ar galvaskausu. Degunradža rags ir pārragots ādas veidojums, kuru spēcīga trieciena rezultātā iespējams nolauzt. Brūce spēcīgi asiņos, taču pēc gada tajā pašā vietā sāks augt jauns rags.

Ilgu laiku šim degunradža veidojumam piedēvēja ārstnieciskas ipašības. To uzskatīja par sargātāju no indēm, ticot, ka degunradža raga kauss pāršķēlās uz pusēm, ja tajā tiek ielieta inde. Citi apgalvoja, ka šādā traukā inde uz- putosies. Tāpēc Austrumāzijā karaļi vienmēr dzēra no šiem traukiem. Daži kausi vēl šobaltdien glabājas muzejos un citās vietās.

Mūsdienās Austrumāzijas valstu tirgos, sevišķi Ķīnā, pieprasījums pēc degunradža raga joprojām ir liels. Ragam piedēvē vīriešu potenci palielinošas ipašības. Pirms trīsdesmit gadiem šīs preces cena tika mērīta ar pusi no raga masas zeltā, patlaban raga vērtība ir augusi. Starptautiskās dabas un tās resursu aizsardzības savienības reti sastopamo dzīvnieku aizsardzības komisija vienbrīd nopietni apsvēra mākslīgi radīta aizvietotāja izplatīšanas iespēju, lai samazinātu pieprasījumu pēc dabiskas izcelsmes saberztā pulvera, tādējādi saglabājot nedaudzos dzīvi palikušos indivīdus no iznīcināšanas.

Cik man zināms, Bāzeles (Šveice) ķīmisko laboratoriju veiktie eksperimenti uzskatāmi pierādījuši, ka degunradža ragam nepiemīt nekādas speciālas bioķīmiskas īpašības. Šī «ārstnieciskā preparāta» īslaicīgo uzbudinājuma efektu nomāc veselībai kaitīgi blakusprocesi.

Dažos Asamas austrumdaļas reģionos līdz mūsdienām saglabājusies pārliecība, ka degunradža rags, pakārts virs dzemdētājas gultas, atvieglo dzemdību sāpes. Šī «talismana» īpašnieki to izīrē topošajām mātēm par 30 sterliņu mārciņām. Tikpat absurds šķiet apgalvojums, ka ūdens spainī ievietotais degunradža rags pārvērš ūdeni dzīvības vai mūžīgās jaunības eliksīrā, kuru «laimīgie īpašnieki» lieto pa karotei dienā.

Tirgū nonāca ne tikai degunradža ragi, bet arī citas šo dzīvnieku ķermeņa daļas. Daži cilvēki dzer degunradža urīnu, ādas gabaliņus un kaulu daļas nēsā kā amuletus pret dažādām slimībām. Degunradžu gaļa tiek uzskatīta ne tikai par garšīgu, bet arī par obligāti nepieciešamu, lai pienācīgi sagatavotos ieiešanai mūžīgās svētlaimes valstībā. Vai nav dīvaini, ka mūsdienu zinātnes un tehnikas attīstības laikmetā sastopami tik absurdi apgalvojumi? Indijas degunradža mātītei rags ir tikpat liels kā tēviņam. Pirmajā brīdī dzīvnieka dzimumu noteikt ir pagrūti. Britu muzejā glabājas pats lielākais Indijas degunradža rags, tas ir 24 collas garš. Vislielākais Kazirangi redzētais rags bija 18 collu garš - mežniecības darbinieki to bija noņēmuši no veca, nosprāguša dzīvnieka. Manis redzēta un fotografēta dzīva eksemplāra raga garums sasniedz 16 collas. Kazirangi degunradžu vidējais raga garums parasti ir 8 collas.

bifelis

Melnais vai kaferbifelis (Syncerus caffer) ir stiprākais un niknākais bifeļu ģints pārstāvis. Šo dzīvnieku fosilijas atrastas ari Dienvideiropā, kur tie masveidā izmira XIX gs. beigās plašās lopu mēra epidēmijas laikā. Ķermeņa uzbūves ziņā tas līdzīgs Eiropas vai mājas bifelim (mūsdienu sistemātikas skatījumā būtībā runa ir par vienu un to pašu sugu), tikai ir nedaudz lielāks un tam ir milzīgi ragi.

Vēl jo vairāk pārsteidzoša liekas abu dzīvnieku raksturu atšķirība: mājas bifelis klausa pat maza bērna vārgajai rokai, turpretī Āfrikas radinieks uzskatāms par vienu no šausmīgākajiem Melnā kontinenta tuksnešu un mežu iemītniekiem. Nēģeri bīstas no šī dzīvnieka vairāk nekā no lauvas un savvaļas ziloņa. Pat visdrosmīgākie mednieki neiedrošinās medīt šo dzīvnieku.

Āfrikas iedzīvotāju bailes ir pilnīgi pamatotas, jo nav niknāka un naidīgāka dzīvnieka par «inzumbu» - tā bifeli dēvē kaferu ciltis. Zilonis, lauva, pat briesmīgais degunradzis vairās bez redzama iemesla uzbrukt Āfrikas bifelim, kurš bieži pats meklē sadursmes iespēju, sevišķi gadījumos, kad runa ir par satracinātu bifeli - vientuļnieku. Šī dzīvnieka uzbrukums ir tik negaidīts, pakaļdzīšanās tik neatlaidīga, niknums tik neizmērojams, ka nav apskaužams pat samērā labi bruņots mednieks, kuram nav paveicies, piesaistot šausmīgā dzīvnieka uzmanību.

Daudzi ceļotāji ziņo par Āfrikas bifeļa neparasto niknumu.

«Nēkāds šķērslis,» saka Kolbe, «nevar apturēt saniknotu bifeli: ne uguns, ne ūdens, ne bruņotu ļaužu pūlis. Reiz kādu bifeli sakaitināja jaunam cilvēkam mugurā esoša sarkana jaka - šausmīgi maurodams, saniknotais dzīvnieks metās virsū upurim. Neredzot tuvumā nekādu patvērumu, jauneklis skrēja uz jūras pusi, meklējot glābiņu viļņos. Bifelis metās peldēt pakaļ. Pakaļdzīšanās turpinājās apmēram pusotru stundu, to partrauca tuvu pienākušais kuģis, no kura klāja raidītais šāviņš nogalināja bīstamo sekotāju.»

Šparmans uzskata, ka bifeļa raksturs pilnībā atbilst tā naidīgajam un ļaunprātīgajam acu skatam. Ieraudzījis mednieku, viltīgais dzīvnieks noslēpjas krūmos, tad pēkšņi no slēpņa gluži kā viesulis metas virsū pretiniekam. Nogalinājis cilvēku, bifelis neapmierinās, bet parasti liķis vēl tiek mīdīts ar kājām un saraustīts gabalos. Reizēm atriebīgais briesmonis pārtrauc tālāko virzīšanos uz priekšu, bet atgriežas pie kritušā ienaidnieka un turpina viņu plosīt. Šajā sakarībā interesantu gadījumu atstāsta Draisons.

Reiz kāds kafers bija devies uz mežu medībās, viņš uzskrēja virsū vecam bifelim vientuļniekam un to ievainoja. Dzīvnieks metās uz biezokņa pusi. Domājot, ka ievainojums ir nāvējošs, mednieks sekoja «inzumbai». Ar pūlēm spraucoties cauri meža biezoknim, mednieks nogāja apmēram simt soļu un pieliecās, lai izpētītu dzīvnieka atstātās pēdas… Šajā mirklī viņš izdzirda aiz muguras čaboņu, sekundi vēlāk sekoja šausmīgs trieciens ar ragiem, un viņš jau lidoja pa gaisu. Par laimi, mednieka piezemēšanos amortizēja cieši kopā savijušies koka zari, kas viņu paglāba no nāves. Medniekam bija salauztas divas vai trīs ribas. Kopš tās reizes kafers nosolījās vairs nekad nešaut uz bifeli.

«Natālas mednieks Kirkmanns,» atkal stāsta Draisons, «bifeļu medībās ievainoja milzīgu bulli un jau gribēja to nobeigt ar otru šāvienu, taču ievainotais dzīvnieks sāka žēli maurot - tiešām reta parādība, jo parasti bifeļi klusē. Izdzirdējuši izmisīgās skaņas, netālu klaiņojošie sugasbrāļi steidzās nelaimē nonākušajam palīgā. Mednieks nometa ieroci un aizsteidzās tuvākā koka virzienā. Zari bija zemu nolīkuši, tāpēc Kirkmannam viegli izdevās uzrāpties augšā. Satracinātais bifeļu bars no visām pusēm ielenca koku. Redzot, ka šāvējam klāt tikt neizdosies, bifeļi devās prom.»

Te vēl kāda Āfrikas apceļotāja stāsts. Divu nēģeru pavadībā - viņi nesa ieročus - viņš lauzās caur biezo zāli, kas vietām bija cilvēka augumā. Pēkšņi aizmugurē atskanēja izmisīgs kliedziens… Ceļotājs pagriezās un ieraudzīja šausminošu ainu: saniknots bifelis mīdīja kājām vienu nēģeri, draudot otram ar milzīgajiem ragiem… Pirmajā mirkli neapbruņotais ceļinieks apjuka. Viņa ieroču nesējs tomēr nezaudēja pašsavaldību un paguva pamest saimniekam vienu šaujamo. Mērķējot uz labu laimi, ceļotājam izdevās ar vienu šāvienu noguldīt briesmīgo pretinieku.

Satracināts bifelis var mesties virsu ne tikai cilvēkiem. Nepiemērotā brīdī var nepaveikties ikvienam dzīvniekam, kurš patrāpīses bifeļa ceļā. Nereti bifeļi uzbrukuši karavānām, nogalinot nastu nesējus kamieļus. Reiz bija gadījums, kad satrakojies bifelis uzbruka gigantiskajam zilonim, mēģinot to uzdurt uz ragiem.

Lūk, kāpēc drosmīgie kaferi šausmās nobāl, satiekot nikno «inzumbu». Šī iemesla dēļ pat tuksnešu karalis lauva reti uzdrošinās uzbrukt pieaugušam bifelim, kura briesmīgie ragi var veiksmīgi sacensties ar lauvas zobiem un nagiem.

dzīvnieki: mītiskie un reālie

Stāstot par retiem dzīvniekiem, man jāsaka savs viedoklis par sniega cilvēku - «jetiju». Es neticu, ka ši jaunā, savdabīgā būtne tiks atklāta Himalaju Centrālajā grēdā, jo 1960.-1961. gada Nepālas ekspedīcijas laikā atrastā āda un skalps, kurus pavisam noteikti saistīja ar šausmīgā «sniega cilvēka» eksistenci, izrādījās piederoši Tibetas lācim un kaz- radzim jeb serausam.

Tāpat neticu citas mitoloģiskas būtnes - buru - reālai esamībai. Indijas ziemeļaustrumu pierobežas apgabalos buru iedveš patiesas šausmas vietējo cilšu vidū. Stāsta, ka reiz kāds civildienesta ierēdnis nolēmis apbraukāt ciltis; viņš braucienā paņēmis līdzi savu meitu un Asamas strēlnieku eskortu. Ceļā viņiem nācās šķērsot lielu purvu, kurā bija daudz nelielu pauguru. Vietējie iedzīvotāji apgalvoja, ka zem šiem pauguriem atrodas pirms simtiem gadu izmirušu milzīgu dzīvnieku skeleti. Priekšnieks pavēlēja kādas cilts pārstāvjiem atrakt vienu šādu veidojumu, lai palūkotos, vai tur nav skeletu.

Ļaudis atteicās izpildīt pavēli, jo bija pārliecināti par briesmīga soda neizbēgamību. Tad darbu uzsāka Asamas strēlnieki. Pagāja dažas dienas. Pēkšņi saslima priekšnieka meita, kuru steidzigi nogādāja ielejā, ievietoja slimnīcā, taču

drīzumā vina nomira… »

Vēlāk kāda ievērojama Londonas avīze sponsorēja buru meklēšanas ekspedīciju, kura devās izpētīt dažus purvainus apgabalus, taču nekas netika konstatēts.

1948. gada pavasari sākās vispārējs sajukums sakarā ar izplatītajām baumām par 90 pēdu gara un 40 pēdu plata (šķērsgriezumā) briesmoņa parādīšanos. Šī būtne pārvietojoties lēnām, barošanās laikā mistiskais nezvērs mēdzot noraut koku galotnes. Darrangas apgabala vietējo iedzīvotāju un tējas plantāciju strādnieku vidū sākās īsta panika. Iespējams, ka tieši buru meklēšanas ekspedīcija bija vainojama šo baumu radīšanā un tālākā izplatīšanā.

Neticu buru eksistencei īstenībā. Taču pilnīgi iespejams, ka kāds sen izmiris liela izmēra dzīvnieks joprojām saglabājies Himalaju kalnu vietējo ļaužu folklorā - ticējumos, kuri tiek nodoti no paaudzes paaudzē.

Melš, ka neparastas būtnes dzīvo Naga kalnos un Mikīrā, kā ari dažos citos augstkalnu rajonos, kuri atrodas uz dienvidiem no Bramaputras. Šie stāsti allaž saistās ar attālām un noslēpumainām vietām. Taču, cik man zināms, neviena no šim būtnēm pagaidām nav materializējusies.

«nezināmie zvērini»

izlien no savām aliņām

Nezinātniski fantastiskais stāsts par gigantiskajām žurkām - mutantiem, kuri it kā okupējuši Maskavas metro, izrādījās pilnīgi patiess. Pazemes «undergrounda» digeri sastapās ar līdzīgiem radījumiem aci pret aci.

Neliela vienība nolaidās lūkā pie Skakovajas ielas pagrieziena uz Ņižņuju, lai pārbaudītu notekūdens kolektoru, kurš apkalpoja Begovas rajona iedzīvotājus, novadot ūdeņus pazemes upes Presņas sistēmā.

Tunelis bija ietīts biezā tvaikveida miglā. Dažas minūtes bija nepieciešamas adaptācijai šādā vidē. Digeri virzījās tālāk uz notekas pusi, ko viņi bija nodēvējuši par «smirdekli». Izlūki - Mihailovs, Silantjevs un Marčenko - gāja pa priekšu, ar lukturiem izgaismojot ceļu. Nogājuši metrus trīsdesmit, cauri ūdens šalkoņai viņi sadzirdēja dīvainu troksni - tā kā spiegšanu, čivināšanu vai plēsīga putna klaigāšanu. Pēkšņi piecu metru attālumā no viņiem ūdenī iegāzās kaut kāda būtne. Lukturu gaismā izlūki varēja labi saskatīt dzīvnieku: skausta augstums apmēram 40 cm, ķermeņa garums kopā ar asti - gandrīz metrs, ķermeņa krāsa - melna, vietām nedaudz iesirma, lielas ausis un sarkanas acis. Žurka! Aiz pirmās no notekas izlēca vēl sešas vai septiņas. Radījumi cieši vēroja puišus, to skatienā apvienojās niknums un īpatnējs magnētisms. Kādu bridi digeri stāvēja pilnīgi sastinguši…

- Skeptiķis teiks: bailēm lielas acis, - tikšanos pazemē komentēja Vadims Mihailovs. - Taču toreiz pirmajās minūtēs baiļu vēl nebija, mēs spējām skaidri novērtēt situāciju. Tikai pēc tam mednieka azartu noslāpēja pašsaglabāšanās instinkts, jo vienīgais līdzpaņemtais ierocis bija lauznis.

Žurku vidū digeru uzmanību piesaistīja kāds izmēros mazāks eksemplārs - baltacains kroplis vai mutants. Pārējās žurkas ielenca šo indivīdu, it kā gatavodamās to aizstāvēt 'Iaču indivīds skaļi iepīkstējās, un viss bars metas bēgt prom pa tuneli (pēc aculiecinieku ziņām, šīs žurkas veikli lec un lieliski peld). Divas žurkas nesekoja pārējām, bet metās virsū digeriem. Vadims Mihailovs meta tām ar lauzni, pārējie steidzīgi atkāpās lūkas virzienā, «instinktīvi jūtot nāves briesmas».

- Nekad vairs ar skepsi neizturēšos pret žurnālistu jautājumiem par milzīgu žurku un baltu krokodilu eksistenci pazemes ejās, - paziņoja Vadims Mihailovs. - Manas pētnieciskās darbības laikā, kura ilgst Maskavas pazemes labirintos nu jau 18 gadus, neko tamlīdzīgu man nebija nācies redzēt. Gaļas kombinātu un tirgu tuvumā reizēm varēja ieraudzīt samērā lielus indivīdus. Siltos kolektoros mums šad tad nācās uzdurties žurku apgrauztiem bezpajumtnieku līķiem. Ne reizi vien dzirdējām kaut kādas, teiksim - ne tehniskas izcelsmes skaņas. Bet kaut kas tāds! Starp citu, žurkas nekad neuzbrūk cilvēkiem pirmās. Ko tad sastapa digeri pazemes upītē Presņā? Dabas mutantus vai nezināmu slepenu izmēģinājumu rezultātu? No kurienes uzradās šīs būtnes? Kas lika tām parādīties virszemei tuvu esošās zonās? Kāda kataklizma notikusi «sociuma labirintu» neizpētītajās dzīlēs? Atbilde uz šiem jautājumiem jādod speciālistiem - biologiem un ekologiem, ar kuriem tuvākajā laikā digeri nolēmuši sazināties.

vēršu cīņas (korrida)

Viena no sabiedrības iemīļotākām izklaidēm Spānijā ir vēršu cīņas, kuras bija plaši izplatītas jau Senajā Grieķijā (sevišķi Tesālijā) un Senajā Romā. Spānijā vēršu cīņas aizliedza karalis Henriks IV, tās legalizēja Žozefs, Napoleona I brālis.

Izrādes tiek rīkotas katru gadu vasarā visā Spānijas teritorijā. īpaši krāšņi svētki norisinās Seviljā, kur speciāli šim pasākumam uzbūvēts akmens amfiteatris ar 20 000 skatītāju vietām. Pirms cīņas vietējās varas iestāžu pārstāvis arēnā izved visus cīņas dalībniekus (quadrilla), kuri defilē skatītāju priekšā. Uz novārgušiem, nāvei nolemtiem kleperiem jāj pikadori. Viņi tērpti seno spāņu bruņinieku drēbēs un bruņoti ar gariem pīķiem. Pikadori ieņem vietu arēnas centrā tieši pretī vēršu novietnei. Aiz viņiem gājienā iet raibām lentām greznotie hulosi (chulos), kuriem rokās ir gaišas zīda šalles. Šie cīņas dalībnieki izvietojas gar arēnas iežogojuma barjeru. Visbeidzot, nāk toreadors jeb espada - galvenais vēršu cīņas dalībnieks. Viņš tērpies krāšņos, zeltā izšūtos svārkos, labajā rokā turot zobenu, kreisajā - muleti (nelielu, zīdā ievisūtu kociņu). Pēc administrācijas pārstāvja signāla arēnā izlaiž vērsi. Uzbrukumu iesāk pikadori, kuru uzdevums ir sakaitināt vērsi, durot ar piķiem dzīvnieka kakla apvidū. Ja vērsim izdodas ievainot zirgu, pikadors glābjas bēgot. Tiem palīgā steidzas hulosi, kuri uzmet vērsim uz galvas šalli un paši pārlec pār arēnas barjeru. Tajā bridi pikadori ar kliedzieniem cenšas pievērst sev vērša uzmanību. Desmit vai divpadsmit pikadoru uzbrukumu nogurdinātam dzīvniekam atkal tuvojas hulosi, kuri met vērsim ar banderiljām (banderillos) - nelieliem, lentēm apvītiem kociņiem, kuru galos esošie āķi ieduras vērša miesā. Huloss pielaiž vērsi maksimāli tuvu un glābjas bēgot, pirms tam iedurot šo kociņu vērsim pakausī vai skaustā. Ieduršanas bridi sprāgst kociņu galos iestiprinātās petardes, šis troksnis apdullina vērsi, kurš niknumā izmisīgi skraida pa arēnu, cenšoties izvairīties no dūrieniem un metoties virsū ikvienam cīņas dabbniekam, kurš tobrīd pagadījies ceļā. Tad pienāk espadas kārta, tieši viņš izdara pēdējo dūrienu vērsim, kurš ar uzmestu šalli galvā turpina plosīties arēnā. Vērsis skrien garām toreadoram, kurš zīmīgi paceļ kreiso roku, ar labo iedurot zobenu vērsim tieši krūtis. Ja vērsis netiek uzreiz nogalināts, tas parasti nokrīt zemē, smagi ievainots. To nobeidz matadori.

Kopumā vēršu cīņas ir visai daudzveidīgs un aizraujošs izklaides pasākums, jo publika aktīvi piedalās visās arēnā notiekošajās darbībās: tā uzmundrina cīnītājus, pieprasa vērša nomaiņu gadījumos, ja tas viņiem šķiet pārāk miermīlīgs, aplaudē vērsim, kuram izdevies uzvarēt kādu no saviem pretiniekiem. Tikai retos gadījumos iztiek bez asinsizliešanas vai traumām.

Humānākā formā vēršu cīnās tika rīkotas Dienvidfrancijā; kopš pēdējās izstādes 1899. gadā tās notika ari Parīzē. Nāvējoša iznākuma novēršanai uz vēršu ragiem tika uzmaukti īpaši ādas uzgaļi, līdz ar to samazinājās durto brūču bīstamība. Gaskonas provincē vēršu cīņas aizstātas ar brīvprātīgo bara skriešanu vēršiem pa priekšu (courses de taureaux), šis pasākums toreadoriem (ecarteur) ir mazāk bīstams.

pāva kliedziens

Putni allaž piesaistījuši cilvēku uzmanību ar savu melodisko dziedāšanu, krāšņo apspalvojumu, kustīgumu, veiklību un, protams, - unikālo spēju lidot. Cilvēks vienmēr sapņojis radīt kaut ko līdzīgu šiem dabas veidojumiem, izdomājot brīnišķīgas pasakas par lidojošiem brinumpa- klājiem. Putnu attēli bieži ir konstatēti senu civilizāciju atstātajos klinšu un alu zīmējumos. Līdz ar papīra un metāla naudas parādīšanos daudzi spārnotās saimes pārstāvji kļuva par valstu emblēmām un nacionālajiem simboliem.

Gandrīz visu valstu pasta iestādes miljoniem lielās tirāžās izlaiž pastmarkas ar dažādu putnu attēliem. Tematiski apkopotas un sakārtotas, markas var kļūt par interesantu informācijas avotu ari dabas draugiem un pētniekiem. īpaši estētiskas ir Japānā, Holandē, Āfrikas jaunattīstības valstīs, dažās Latīņamerikas un Āzijas valstīs tiražētās miniatūrpast- markas ar putnu attēliem.

Protams, butu naivi uzskatīt, ka visi putni ir viennozīmīgi derīgi. Daži no tiem pārnēsā cilvēkam bīstamas, parazitāras un infekcijas slimības: ornitozes, japāņu encefalītu, bruce- lozi, tularēmiju, mēri, toksoplazmozi, trihinelozi, psitakozi (papagaiļu slimību), mikozi, histoplazmozi, virbriozi u.c. Dažas putnu sugas nopietni kaitē lauksaimniecībai, izjaucot dabā pastāvošo ekoloģisko līdzsvaru un apdraudot citu sugu eksistenci. Tomēr vairums putnu ir aktīvi cilvēka palīgi daudzās saimnieciskās darbibas sfērās.

Cilvēka un daudzu putnu sugu savstarpējās attiecības ikreiz veidojušās un attīstījušās savdabīgi.

Daudziem fazānu dzimtas pārstāvjiem raksturīgs spilgts vai raibs apspalvojums, sevišķi - fazāniem un pāviem. Senos laikos kā dekoratīvu elementu šos putnus ieveda Vidusjūras zemēs. Fazāni un pāvi greznoja vietējo valdnieku pilis un dārzus, liecinot par sava saimnieka sociālo statusu un bagātību.

Citiem putniem ir paveicies mazākā mērā. īpaši traģisks liktenis piemeklēja mājas balodi - skaitliski vismasveidīgāko putnu sugu uz zemeslodes. Pat vispieticīgākie uzskaites dati liecina, ka atsevišķu baru lielums reizēm sasniedza vairākus miljonus eksemplāru. Ielauzušies Amerikas kontinentā, eiropieši veica «brīnumu». Nošauti tika desmitiem tūkstošu pieaugušo īpatņu, baložu ligzdas tika norautas no kokiem, olas - mīdītas kājām, izšķīlušies cāļi tika izbaroti cūkām.

Lūk, kā naturālists Ž. Odjubons apraksta 1813. gadā Zaļās upes (Kentuki štats) rajonā notikušās «medības»: «Mežmalā sapulcējās milzum daudz ļaužu zirgos un pajūgos, kuros bija salādēti ieroči un visāda munīcija. Divi fermeri bija atdzinuši šurp, 100 jūdžu attālumā, 300 galvu lielu cūku baru ar nodomu pabarot tās ar baložu gaļu un olām… Baložu ienaidnieki rūpīgi gatavojās izšķirošajam brīdim. Daudziem rokās bija ar sēru pildīti podi, citi turēja lāpas, daži bija bruņojušies ar lokiem un bultām, pārējie deva priekšroku šaujamieročiem. Visu skatieni bija vērsti gaisā.

caur koku lapotni vērojot baložu bara iespējamo tuvošanos. Pēkšņi atskanēja daudzbalsīgs sauciens: «Viņi lido!» Patiešām, baloži bija vēl diezgan patālu, taču spārnu švīkstoņa atgādināja spēcīgas vētras plosīšanos kuģa takelāžā. Kad beidzot tie parādījās, un viss bars traucās man virs galvas, sajutu spēcīgu gaisa straumes pārvietošanos. Acumirklī tūkstošiem baložu tika uzdurti uz gariem, nosmailinātiem mietiem, taču tūlīt atlidoja aizvien jauni bari. Tika iedegtas lāpas, un mūsu acīm pavērās atbaidošs skats - tūkstošiem baložu sēdās koku zaros, veidojot viendabīgu, pretīgi trokšņojošu masu. Neizturot putnu smagumu, brakšķēdami lūza koku zari, notriecot zemē simtiem citu putnu. Šī jezga norima tikai rītausmā. Atskanēja vilku gaudošana, nakts slaktiņa vietā parādījās tuvumā klīstošās lapsas un lāči, kuriem konkurenci sastādīja ērgļi un vanagi. Tagad arī cilvēki iesaistījās nobeigto un ievainoto baložu novākšanā. Tos sakrāva kaudzēs. Darbs turpinājās, kamēr katrs nebija savācis sev nepieciešamo baložu skaitu, vēlāk palaida cūkas, kuras itin veikli iznīcināja pāri palikušos.»

Nākamajā stāstā aprakstīti mūsdienu notikumi. Pirmajā acu uzmetienā šķietami nekaitīgi un draudzīgi putni reizēm var kļūt viltīgi, naidīgi, pat atriebīgi. Ņemot vērā iepriekš aprakstīto gadījumu, šī epizode iegūst simbolisku nokrāsu - atriebību par nogalinātajiem cilts (spalvas) brāļiem. Protams, veicot rūpīgu un vispusīgu notikuma analīzi, var konstatēt, ka dīvainās uzvedības cēlonis bija nelabvēlīgu ārējo faktoru virkne.

Daudzviet uz žogiem un vārtiņiem varam ieraudzīt brīdinošus uzrakstus: «Uzmanīgi, nikns suns!» Vācijas pilsētā Mosbahā dzīvojošais restorāna īpašnieks pie sava iestādījuma sienas izkāris plāksnīti ar uzrakstu: «Uzmanīgi, nikns pāvs!» Tas nebūt nav darīts joka pēc vai reklāmas nolūkā. Patiešām, pāvs bija saknābājis pāris restorāna dārzā iemaldījušos apmeklētājus. Cilvēkus bija piesaistījusi pāva krāšņā spalvu rota, viņiem sagribējās putnu pabarot no rokas un veiksmes gadījumā noglāstīt putna zeltainās un sudrabotās spalvas. Domājams, dažiem ar to likās par maz, viņi centās izraut kādu spalvu no greznās pāva astes un aiznest to mājās kā suvenīru. Saniknots par šādu izturēšanos, pāvs drīzumā nolēma aktīvi uzbrukt pāridarītājiem, mērķējot vienā no vārīgākajām cilvēka vietām - acīs. Uzbrukumu rezultātā dažiem cilvēkiem nācās aplūkot mazāk prozaiskas lietas. īpaši nepatīkams šķita fakts, ka cietušo vidū bija daži bērni. Ņemot vērā ši uzņēmuma specifiku, pilsētas iedzīvotāji nodēvēja putnu par «pāvu - ārāsviedēju».

saturs

I daļa

zīdītāji

ĀFRIKAS ZILONIS. «ATGRIEZĀS UN PIEBEIDZA»…………….

INDIJAS ZILONIS.

NEPRĀTĪGAIS KLAIDONIS NĪLZIRGS.

NĀVE ZIEDOŠO LOTOSU VALSTĪBĀ

BALTAIS LĀCIS. SITIENS AR ĶEPU………………………………….

BRŪNAIS LĀCIS. «VIŅŠ IR VISĒDĀJS»………………………………

VAMPĪRS. GRĀFA DRAKULAS ASISTENTS……………………….

VILKS. «PĀRI PALIKA TIKAI KĀJAS…»…………………………….

HIĒNA. KĀRĀS LĪĶĒDĀJAS……………………………………………..

MEŽACŪKA ĶIDĀTĀJA……………………………………………………

INDIJAS DEGUNRADZIS.

«NO VIŅA BAIDĀS PAT ZILONIS UN TĪĢERIS» …………..

BALTAIS DEGUNRADZIS. VIEN RAGAINAIS MONSTRS .

PUMA (KUGUĀRS). DRĀMA SELVĀ…………………………………

LAUVA ŠAUSMU BALSS…………………………………………………

LŪSIS. TAIGAS SPOKS……………………………………………………..

LEOPARDS (PANTERA). MĒNESS KAĶIS

TĪĢERIS. SLEPKAVA …………………………………. ………………..

JAGUĀRS. «APĒST NE VAIRĀK KĀ VIENU»………………………

ŽURKA KARALISKĀS MEDĪBAS…………………………………….

II daļa RĀPUĻI

KOMODO VARANS. VIENTUĻĀ PILOTA ATRADUMS…………

INDESĶIRZAKAS………………………………………………………………

ČŪSKAS……………………………………………………………………………

ANAKONDA. NĀVĒJOŠIE GREDZENI…………………………………

ĀFRIKAS BUMSLANGS. ZOOLOGA NĀVE ………………………..

GJURZA JEB AUSTRUMU ODZE…………………………………………

MAMBA. TROPU LĀSTS…………………………………………………….

ĒĢIPTES KOBRA (GAJA)……………………………………………………

ODŽU DZIMTA. NĀVES MASKA ……………………………………….

PARASTĀ ODZE. FLEGMĀTISKAIS MŪDZIS………………………

ŠŅĀCOŠĀ BITISODZE. KODUMS BEZ VILCINĀŠANĀS

GABONAS BITISODZE……………………………………………………….

ŠĶĒPGALVES JEB KUFIJAS. RAIBĀ LENTE………………………..

INDIJAS KOBRA (BRIĻĻUČŪSKA).

TEMPĻU ZAGĻU SLEPKAVA………………………………………..

BUŠMEISTERS JEB SURUKUKU…………………………………………

KARALISKĀ KOBRA JEB HAMADRIĀDA……………………………

DZELTENVĒDERAINAIS ZALKTIS…………………………………….

VIDUSĀZIJAS KOBRA……………………………………………………….

TĪKLAINAIS PITONS. ŠAUSMĪGIE APKAMPIENI ……………….

LENTVEIDA PLEZNASTE. NĀVE MADRASAS REIDĀ ………..

TAIPĀNS. ČŪSKA AR VARA KRĀSAS SVĪTRU…………………….

KROKODILI. ALIGATORI. KAIMANI.

MELANHOLISKAIS ĀRPRĀTS………………………………………

III daļa

ZIRNEKĻVEIDĪGIE UN KUKAIŅI

SKORPIONS. MAĢISKAIS ATRIBŪTS…………………………………

SISEŅI. EKOLOĢISKAIS IEROCIS……………………………………..

ZIRNEKLIS. LĒNI DZIESTOŠĀ DZĪVĪBA …………………………..

MUŠA. BELCEBUIA KALPI……………………………………………….

IV daļa

JŪRAS ŠAUSMAS

TIKŠANĀS AK JŪRU……………………………………………

CILVĒKIEM BĪSTAMO DZĪVNIEKU

VISPĀRĒJS RAKSTUROJUMS…………………………..

VIKTORIJAS EZERA RĪMA…………………………………..

BRIESMOŅI KĀ JAU BRIESMOŅI ………………………..

HAIZIVIS………………………………………………… :……….

BALTĀ JEB CILVĒKĒDĀJA HAIZIVS……………………

«ŽOKĻI» KINO UN DZĪVĒ……………………………………

ATLANTIJAS PELĒKZILĀ HAIZIVS JEB MAKO …

TĪĢERHAIZIVS UN CITAS PELĒKĀS HAIZIVIS

ZAMBEZES UPES HAIZIVS………………………………….

MILZU HAIZIVIS………………………………………………..

HAIZIVJU UZBRUKUMU KARTOTĒKA…………………

KARA GADU TRAĢĒDIJA……………………………………

ACULIECINIEKU APRAKŠU ………………………………..

GALVA HAIZIVS RĪKLĒ………………………………………

HAIZIVJU MAKŠĶERNIEKS…………………………………

SALDŪDENS HAIZIVIS……………………………………….

JŪRAS KARŪSA………………………………. ,………………..

BARAKUDA ……………………………………………………….

PIRAŅAS…………………………………………………………….

VANDĒLIJA JEB SAMIŅŠ «KANDIRU»………………….

DZELKŅASTES RAJAS………………………………………..

ZĀĢZIVIS…………………………………………………………..

DZELOŅAINIE JŪRAS DZĪVNIEKI………………………

DZĪVNIEKI AR INDĪGU GAĻU …………………………….

JŪRAS DZĪVNIEKI, KAS IEVADA INDI

AR SPECIĀLU PIELĀGOJUMU PALĪDZĪBU

GLIEMJI JEB MOLUSKI………………………………………

ADATĀDAIŅI…………………………………………………….

JŪRAS ČŪSKAS ………………………………………………….

JŪRAS NEZVĒRI ………………………………………………..

KARSTA PLĪTS…………………………………………………..

V daļa

NOTIKUMI MEDĪBAS

MAIZNIEKS UN ANAKONDA………………………………………..

UZMANĪGI: ANAKONDA………………………………………………

GUAMA - KROKODILU PARADĪZE………………………………..

NEVAINĪGAIS MAKSI UN NĀVĒJOŠAIS MINI ………………

NEZEMOJIETIES TĪĢERA PRIEKŠĀ!……………………………..

CILVĒKI - TĪĢERU MEDĪBU UPURI ……………………………..

LEOPARDS - SPĒKS UN GRĀCIJA …………………………………

GEPARDS - MEDĪBU KARALIS……………………………………..

BALTIE LĀČI………………………………………………………………

LĀČU MEDĪBAS…………………………………………………………..

«LAUPĪTĀJA EMBLĒMA» …………………………………………….

SARKANAIS VILKS………………………………………………………

SAVVAĻAS KAĶA NAGI ……………………………………………..

LAUVU MEDĪBAS………………………………………………………..

HIĒNA - MAĢIJA UN REALITĀTE ……………………………….

KAGERAS PURVI…………………………………………………………

SASKVAČU GŪSTĀ………………………………………………………

VILKS STARP VILKIEM ………………………………………………

DEGUNRADZIS……………………………………………………………

DEGUNRADZIS NO KAZIRANGI ………………………………….

BIFELIS ……………………………………………………………………..

DZĪVNIEKI: MĪTISKIE UN REĀLIE ………………………………

«NEZINĀMIE ZVĒRIŅI» IZLIEN NO SAVĀM ALIŅĀM

VĒRŠU CĪŅAS (KORRIDA) …………………………………………..

PĀVA KLIEDZIENS …………………………………………………….

DABAS ŠAUSMAS

Redaktors Fi.Galmns Tehniska redaktore V Ruskule Korektore I.Sakse

Iespiesta p.a.s. 'Tipogrāfija Jāņa Sēta", Elizabetes iela 83/85, 2.k., Rīga, LV-1011.

Content

Vorotņikovs Oļegs, et al Dabas šausmas

I DALA zĪdĪtĀji

ĀFRIKAS ZILONIS. «ATGRIEZĀS UN PIEBEIDZA»

INDIJAS ZILONIS. NEPRĀTĪGAIS KLAIDONIS

NĪLZIRGS. NĀVE ZIEDOŠO LOTOSU VALSTĪBĀ

BALTAIS LĀCIS. SITIENS AR ĶEPU

BRŪNAIS LĀCIS. «VIŅŠ IR VISĒDĀJS»

VAMPĪRS. GRĀFA DRAKULAS ASISTENTS

VILKS. «PĀRI PALIKA TIKAI KĀJAS…»

HIĒNA. KĀRĀS LlĶĒDĀJAS

MEŽA CŪKA. ĶIDĀTĀJA

INDIJAS DEGUNRADZIS. «NO VINA BAIDĀS PAT ZILONIS UN TĪĢERIS»

BALTAIS DEGUNRADZIS. VIENRAGAINAIS MONSTRS

PUMA (KUGUĀRS). DRĀMA SELVĀ

LAUVA. ŠAUSMU BALSS

LŪSIS. TAIGAS SPOKS

LEOPARDS (PANTERA). MĒNESS KAKIS

TĪĢERIS. SLEPKAVA

JAGUĀRS. «APĒST NE VAIRĀK KĀ VIENU»

ŽURKA. KARALISKĀS MEDĪBAS

II DALA RĀPULI

KOMODO VARANS. VIENTUĻĀ PILOTA ATRADUMS

INDESKIRZAKAS

ČŪSKAS

ANAKONDA. NĀVĒJOŠIE GREDZENI

ĀFRIKAS BUMSLANGS. ZOOLOGA NĀVE

GJURZA JEB AUSTRUMU ODZE

MAMBA. TROPU LĀSTS

ĒĢIPtes kobra (gĀja)

ODŽU DZIMTA. NĀVES MASKA

PARASTĀ ODZE. FLEGMĀTISKAIS MŪDZIS

ŠŅĀCOŠĀ BITISODZE. KODUMS BEZ VILCINĀŠANĀS

GABONAS BITISODZE

ŠKĒPGALVES JEB KUFIJAS. RAIBĀ LENTE

INDIJAS KOBRA (BRILLUČŪSKA). TEMPĻU ZAGĻU SLEPKAVA

BUŠMEISTERS JEB SURUKUKU. AGONIJA LIETUSGĀZĒ

KARALISKĀ KOBRA JEB HAMADRIĀDA

dzeltenvēderainais zalktis

vidusāzijas kobra

tīklainais pitons. šausmīgie apkampieni

lentveida pleznaste. nāve madrasas reidā

taipāns. čūska ar vara krāsas svītru

krokodili. aligatori. kaimani. melanholiskais ārprāts

III dala ZIRNEKĻVEIDĪGIE UN KUKAINI

skorpions. maģiskais atribūts

SISENI. ekoloģiskais ierocis

zirneklis. lēni dziestošā dzīvība

muša. belcebula kalpi

IV DALA JŪRAS ŠAUSMAS

tikšanās ar jūru

cilvēkam bīstamo dzīvnieku vispārējs raksturojums

viktorijas ezera rīma

briesmoņi kā jau briesmoņi

haizivis

balta vai cilvēkēdāja haizivs

«žokli» kino un dzīvē

atlantijas pelēkzilā haizivs jeb mako

tīģerhaizivs un citas pelēkās haizivis

zambezes upes haizivs

milzu haizivis

haizivju uzbrukumu kartotēka

kara gadu traģēdija

aculiecinieku apraksti

haizivju makšķernieks

saldūdens haizivis

jūras karūsa

barakuda

piraņas

vandēlua jeb samiņš «kandiru»

dzelkņastes rajas

zāģzivis

dzeloņainie jūras dzīvnieki

dzīvnieki ar indīgu gaļu

Ne mazums indīgu zivju ir citās zivju dzimtās.

jūras dzīvnieki, kas ievada indi ar speciālu pielāgojumu palīdzību

gliemji jeb moluski

ADATĀDAINI

jūras čūskas

jūras briesmoņi

karstā plīts

V DALA NOTIKUMI MEDĪBĀS

maiznieks un anakonda

guama- krokodilu paradīze

Havana nevainīgais maksi un nāvējošais mini

nezemojieties tīģera priekšā!

cilvēki - tīģeru medību upuri

leopards - spēks un grācija

gepards - medību karalis

baltie lāči

lāču medības

«laupītāja emblēma»

sarkanais vilks

savvaļas kaka nagi

lauvu medības

hiēna - maģija un realitāte

kageras purvi

saskvaču gūstā

vilks starp vilkiem

degunradzis

degunradži no kazirangi

bifelis

«nezināmie zvērini»

vēršu cīņas (korrida)

pāva kliedziens

saturs