Arseņjevs Vladimirs

Dersu Uzala

V. ARSEŅJEVS

DERSU UZALA

PIRMĀ DAĻA. Nakts viesis. Mežacūku medības. Notikums korejiešu sādžā. Laivā pa Lefas upi. Pie Hankas ezera.

ekspedīcijas maršruts 1902. g.

pa Cimuhes un Baičas upēm, pāri Dadjaņšanam, pa Lefas upi līdz  Jankas ezeram un līdz Cerņigovkas ciemam.

1. NAKTS VIESIS

Tūkstoš deviņi simti otrajā gadā es devos ar mednieku komandu augšup gar Cimuhes upi, kas ietek Usurijas licī.

Mūsu vienība iekļuva vētras lauztos kokos. Tikai pret vakaru nonācām pie kādas kalna virsotnes. Licis cilvēkiem un zirgiem apstāties, devos augšup apskatīties, kur esam.

Tas, ko ieraudziju, tūlīt izkliedēja manas šaubas. Kupolveidīgais kalns, kur pašlaik atradāmies, bija tieši tas kalnu mezgls, ko meklējām.

Kad pievienojos citiem, saule jau bija noslīdējusi uz apvāršņa pusi un vajadzēja steidzīgi atrast ūdeni, kas bija ļoti nepieciešams cilvēkiem un zirgiem. Noeja no kupolveidīgā kalna sākumā bija lēzena, bet tad kļuva stāva. Zirgi šļūca lejup, sēzdamies uz pakaļkājām. Saiņi slīdēja uz priekšu, un, ja segliem nebūtu vērzeļu, tie nobruktu zirgiem uz galvas. Vajadzēja mest lielus līkumus, tas nebūt nebija viegli, jo visapkārt mētājās neskaitāmi vētras lauzti koki.

Aiz kalna pārejas tūlīt iekļuvām gravās.

— Nekas, — sacīja strēlnieki, — gan pārlaidīsim nakti. Gads jau te nav jāpavada. Rit dabūsim labāku vietu.

Man negribējās te palikt, bet nebija citas izejas. Aizas dibenā krāca strauts; es devos pie tā un, izraudzījies līdzenāku vietu, liku celt teltis. Meža klusums tūlīt picstrēdza ar cirvju cirtieniem un cilvēku balsīm. Strēlnieki sāka nest malku, noseglot zirgus un gatavot vakariņas.

Nabaga zirgi! Akmeņos un lauztajos kokos viņiem biia jāpaliek neēdušiem. Rīt gan, ja nokļūsim līdz zemkopju fanzām[1], pabarosim viņus, kā nākas.

Mūsu apmetnē pamazām iestājās miers. Pēc tējas katrs pasāka savu darbu: cits tīrīja šauteni, cits laboja seglus vai sašuva saplēstās drēbes. Tādu nodarbību nekad netrūkst. Beiguši darbus, cilvēki cieši piespiedās cits citam, apsedzās ar mēteļiem un aizmiga kā nosisti. Neatraduši mežā barību, zirgi pienāca pie apmetnes un, nokāruši galvu, sāka snaust. Negulējām tikai es un Oļentjevs. Es ierakstīju dienasgrāmatā veikto maršrutu, viņš lāpīja apavus. Ap desmitiem vakarā aizvēru burtnīcu, ietinos mētelī un atlaidos pie uguns.

Pēkšņi zirgi pacēla galvu un sāka ausīties; tad viņi nomierinājās un snauda tālāk. Sākumā mēs nepiegriezām tam sevišķu vērību un turpinājām sarunu. Pagāja kāds brīdis. Es kaut ko jautāju Oļcntjevam un, nedabūjis atbildi, pagriezos uz viņa pusi. Viņš stāvēja kājās un, aizsedzis ar roku ugunskura gaismu, raudzījās kaut kur sāņus.

—   Kas ir? — es jautāju.

—   Kāds nāk lejā no kalna, — viņš čukstus atbildēja.

Mēs sākām abi klausīties, bet apkārt bija klusums,

tāds klusums, kāds ir tikai mežā saltā rudens naktī. Pēkšņi no augšas nobira sīki akmentiņi.

—  Droši vien lācis, — sacīja Oļentjevs un sāka lādēt. Šauteni.

—  Saut nav vajaga! Manam ir ļaudis!… — tumsā atskanēja balss, un pēc dažām minūtēm pie mūsu uguns pienāca cilvēks.

Viņš bija ģērbies mītas briežādas kamzolī un tādās pašās biksēs. Galvā viņam bija nez kāds apsējs, kājās untas[2], uz muguras krietna pauna, bet rokās kūja un veca, gara berdanka.

—   Sveiks, kapteinis, — pienācējs man sacīja.

Tad viņš pieslēja savu šauteni pie koka, noņēma no muguras paunu un, noslaucījis ar piedurkni nosvīdušo seju, piesēdās pie uguns.

Tagad es varēju viņu labi apskatīt. Viņam bija ap četrdesmit pieci gadi. Plecīgs neliela auguma virs. Viņa iedegusi seja bija kā visiem vietējiem: lieli vaigu kauli, mazs deguns, acu plakstiņi kā mongoļiem un plata mute.

Svešinieks nenopētija mūs ta kā mēs viņu. Viņš izvilka no azotes tabakas maku, piebāza pīpi un sāka klusēdams vilkt dūmu. Nejautādams, kas viņš un no kurienes, piedāvāju viņam ēst. Tā mēdz darīt taigā.

—    Paldies, kapteinis, — viņš teica. — Manam dikti grib ēd, manam šodien nav ēd.

Kamēr svešais ēda, vēl arvien vēroju viņu. Viņam pie jostas karājās mednieka dūcis. Acīmredzot mednieks. Rokas raupjas, saskrambātas. Tādas pašas, bet vēl lielākas skrambas sejā: viena uz pieres, otra vaigā pie auss.

Mūsu viesis nebija runīgs. Beidzot Oļentjevs neizturēja un tieši jautāja svešajam:

—   Kas tu esi — ķīnietis vai korejietis?

—   Manam ir golds[3], — viņš īsi atbildēja.

—   Tu laikam esi mednieks? — es jautāju.

—  Jā, — viņš atbildēja. — Manam vienmēr medības ej, cita darba nava, zivis ķert māki nava, tikai medības māki.

—   Bet kur tu dzīvo? — jautāja Oļentjevs.

—  Manam mājas nava. Manam vienmēr pauguri dzīvo. Uzkur uguns, taisi telts — guli. Vienmēr medības ej, kā mājās dzīvo.

Tad viņš pastāstīja, ka šodien medījis staltbriežus, ievainojis vienu govi, bet ne nāvīgi. Lenkdams ievainoto, uzdūries mūsu pēdām. Tās ievedušas viņu gravā. Kad satumsis, viņš ieraudzījis uguni un nācis taisni uz to.

—  Manam klusām ej, — viņš teica. — Domā: kas par ļaudis tālu pauguri ej? Skaties — kapteinis ir, karavīra ir. Tad manam taisni ej.

—   Kā tevi sauc? — es jautāju svešiniekam.

—   Dersu Uzala, — viņš atbildēja.

Sis cilvēks mani ieinteresēja. Viņā bija kas īpatnējs. Viņš runāja vienkārši, lēni, bija atturīgs, neuzbāzīgs … Mēs iegrimām sarunā. Viņš ilgi stāstīja man par savu dzīvi. Es redzēju savā priekšā pirmatnējo mednieku, kas visu mūžu nodzīvojis taigā. Visu dzīvei nepieciešamo viņš ieguvis ar šauteni un pie ķīniešiem iemaina savu medījumu pret tabaku, svinu un pulveri. Šauteni viņš mantojis no tēva.

Viņš pastāstīja, ka viņam tagad piecdesmit trīs gadi, nekad nav bijis mājas, mūžīgi dzīvojot zem klajas debess un tikai ziemā uz kādu laiku ierīkojot kriju vai tāšu jurtu. Viņa pirmās bērnības atmiņas: upe, telts, uguns, tēvs, māte un māšcle.

—  Visi sen mirsti, — viņš beidza savu stāstu un iegrima domās.

Brīdi klusējis, svešinieks atkal turpināja:

—  Man agrāk arī sievs bija, dēls un meits. Bakas visi ļaudis nobeidz. Tagad manam viens palicis …

Gribēju kaut kā viņam izteikt savu līdzjūtību, kaut ko darīt viņa labā, bet nezināju — ko. Beidzot izdomāju: piedāvāju apmainīt viņa veco šauteni pret jaunu, bet viņš atteicās, sacīdams, ka berdanka esot viņam dārga piemiņa no tēva, viņš pie tās pieradis un tā ļoti labi šaujot. Viņš pastiepās uz koka pusi, paņēma savu šauteni un sāka glaudīt tās laidi.

Zvaigznes pie debess rādīja krietni pāri pusnaktij, bet mēs vēl arvien sēdējām pie ugunskura un runājām.

Runāja vairāk Uzala, bet es klausījos un klausījos ar patiku. Viņš stāstīja man par medībām, par to, kā saticies ar tīģeriem.

Reiz viņam uzbrucis tīģeris un stipri ievainojis. Sieva meklējusi viņu vairākas dienas un pa pēdām atradusi; viņš zaudējis daudz asiņu un bijis ļoti vārgs. Kamēr viņš slimojis, sieva gājusi medībās.

Tad sāku viņu izjautāt, kas tā par vietu, kur atrodamies. Uzala sacīja, ka esam pie Lefas upes iztekām un rīt nokļūsim līdz pirmajai mednieku fanzai.

Viens strēlnieks pamodās, izbrīnā paskatījās uz mums abiem, nomurmināja kaut ko, pasmaidīja un atkal aizmiga.

Virs zemes bija tumšs, arī debess vēl bija tumša, tikai tai pusē, kur parādījās arvien jaunas zvaigznes, varēja nojaust tuvojamies ausmu. Bija liela rasa — droša pazīme, ka rīt būs labs laiks.

Pēc stundas austrumi sāka sārtoties. Pavēros pulkstenī: jau seši. Vajadzēja modināt šāsdienas dežurantu. Papurināju viņu aiz pleca. Viņš piecēlās sēdus un sāka staipīties. Ugunskura gaisma krita viņam acīs — un viņš saviebās. Tad ieraudzīja Uzalu, noteica iesmiedamies: «Tad ta brīnums — te kāds cilvēks…» — un āva kājas.

Drīz mūsu apmetne atkal atdzīvojās: ierunājās cilvēki, zirgi atžirga, kaut kur iepīkstējās mizu ložņa, lejā gravā atsaucās otra, iekliedzās dzenis, un novī- teroja melnā dzilna. Taiga modās. Kļuva arvien gaišāks, un pēkšņi no kalniem iznira spilgts saulstaru kūlis un apmirdzēja visu mežu. Mūsu apmetne tagad izskatījās pavisam citāda. Gaišā ugunskura vietā bija redzama pelnu kaudzīte, uguns vairs nebija, zemē mētājās tukšas konservu kārbas, tur, kur bija atradušās teltis, nomīdītajā zālē rēgojās tikai kailas kārtis.

2. MEŽACŪKU MEDĪBAS

Pēc tējas strēlnieki sāka seglot zirgus. Arī Uzala posās ceļā. Viņš uzlika mugurā savu paunu, paņēma rokās kūju un bcrdanku. Mūsu vienība devās ceļā. Uzala nāca mums līdzi.

Aiza, pa kuru gājām, bija gara un līkumaina. Pa labi un kreisi nogriezās citas tādas pašas aizas. Tajās krāca ūdens. Sprauga kļuva platāka un pamazām izvērtās ielejā. Kokos bija iecirstas vecas zīmes; tās mūs noveda uz teciņas.

Golds gāja pa priekšu un visu laiku vērīgi lūkojās zemē. Dažreiz viņš noliecās un rauša ar rokām lapas.

—   Kas tur ir? — es viņam jautāju.

Uzala apstājās un sacīja, ka šī ir nevis zirgu, bet kājnieku teka un ved gar sabu|u lamatām, ka pirms dažām dienām pa to gājis cilvēks un tas, pēc visām zīmēm spriežot, bijis ķīnietis.

Golda vārdi mūs visus pārsteidza. Pamanījis, ka inēs izturamies pret viņu ar neuzticību, Uzala iesaucās:

—   Kā jums saproti nava! Skaties patsl

Pēc tam viņš minēja tādus pierādījumus, ka mūsu šaubas tūlīt izgaisa. Viss bija tik skaidrs un vienkāršs, ka es brīnījos, kā nebiju to agrāk ievērojis. Uz tekas nekur nevarēja redzēt zirga pēdu; tai abās pusēs nebija notriekti zari; mūsu zirgi ar mokām tika uz priekšu, un saiņi visu laiku ķērās aiz kokiem. Turklāt pagriezieni bija tik krasi, ka zirgi tur nevarēja iziet un viņiem vajadzēja mest likumus; pār strautiem pēdas gāja pa baļķi, un nekur teka neiegrima ūdenī; vētras lauztie koki ceļā nebija sacirsti — cilvēki varēja tikt uz priekšu, bet zirgi bija jāved apkārt.

Tas viss pierādīja, ka teka nav piemērota ceļojumam ar nastām.

—   Sen viens ļaudis ej, — Uzala runāja it kā ar sevi. — Ļaudis ej beidz, lietus līsti. — Un viņš sāka apsvērt, kad pēdējo reizi lijis lietus.

Mēs gājām pāris stundu pa šo teku. Pamazām skuju kokus nomainīja jaukts mežs. Arvien biežāk un biežāk redzējām papeli, kļavu, apsi, bērzu un liepu. Gribēju šeit apmesties uz atpūtu, bet Uzala ieteica doties vēl mazliet tālāk.

—  Mums drīz būda atrod še, — viņš sacīja un norādīja uz kokiem, kuriem bija noplēsta miza.

Es tūlīt sapratu. Tātad tuvumā jābūt tam, kam šīs krijas domātas. Mēs devāmies ātrāk uz priekšu un pēc desmit minūtēm strauta malā ieraudzījām nelielu būdu, ko bija uzcēluši mednieki vai žeņšeņa' meklētāji. Apskatījis to no visām pusēm, mūsu jaunais paziņa atkal apstiprināja, ka priekš dažām dienām pa zāli gājis ķīnietis nn pavadījis nakti šai būdā. To apliecināja lietus noklieķētie pelni, vientuļā zāles guļvieta un pamesti veci ķīniešu drēbes stulmi. Tad es sapratu, ka Uzala nav vienkāršs cilvēks, ka viņš ir teku zinātājs.

Vajadzēja pabarot zirgus. Nolēmu pa to laiku atpūsties, nogūlos ciedru koka ēnā un tūlīt aizmigu. Pēc pāris stundām Oļentjevs mani modināja. Ieraudzīju, ka Uzala sacirtis malku, savācis tāsis un sakrāvis to visu būdā. Es domāju, ka viņš grib to nodedzināt, un sāku viņu atrunāt. Uzala neatbildēja, bet palūdza drusku sāls un sauju rīsu. Ieinteresējos, ko viņš grib' darīt, un iedevu to, ko viņš lūdza. Golds rūpīgi ietina tāsī sērkociņus, atsevišķi ievīstīja tāsī sāli un rīsus un pakāra to visu būdā. Tad viņš ārpusē sakārtoja krijas un sāka posties ceļā.

—  Tu laikam domā še atgriezties? — es jautāju goldam.

Viņš pakratīja galvu. Tad es jautāju, kam viņš atstāj rīsus, sāli un sērkociņus.

—   Kāds cits ļaudis ej, — Uzala atbildēja, — atrod būda, atrod sausa malka, atrod sērkociņš, atrod ēd — beigas nava.

Tas mani ļoti pārsteidza. Golds rūpējās par svešu cilvēku, kuru nekad nesatiks un kurš arī nedabūs zināt, kas sagādājis viņam malku un pārtiku. Atcerējos, ka strēlnieki, aiziedami no apmetnēm, vienmēr sadedzināja krijas. Viņi to darīja nevis aiz pārgalvības, bet vienkārši tāpat — sava prieka pēc, un es nekad to viņiem neliedzu.

—   Zirgi gatavi. Vajadzētu doties ceļā, — pienākdams sacīja Oļentjevs.

—   Uz priekšu, — es teicu strēlniekiem un devos pa teku tālāk.

Pievakarē nonācām pie divu mazu upju satekas — tur īstenībā arī sākās Lefa.

Pēc vakariņām tūlīt likos gulēt un tai pašā mirklī aizmigu.

Nākamajā dienā pamodos, kad visi jau bija kājās. Devu rīkojumu seglot zirgus un, kamēr strēlnieki ņēmās ar saiņiem, sagatavoju planšeti, un abi ar goldu devāmies ceļā.

Ar katru kilometru teka kļuva platāka un labāka. Kādā vietā gulēja ar cirvi nocirsts koks. Uzala piegāja, apskatīja to un sacīja:

—   Pavasari cirta; divi ļaudis strādāja; viens ļaudis garš — viņa cirvis neass, otrs ļaudis mazs — viņa cirvis ass.

Sim apbrīnojamam cilvēkam nekas nepalika apslēpts. Viņš zināja visu, kas še noticis. Tad es nolēmu skatīties uzmanīgāk un mēģināju pats tikt galā ar pēdām. Drīz ieraudzīju vēl vienu nocirsta koka celmu. Apkārt mētājās daudz sveķainu skaidu. Es sapratu, ka te kāds gādājis kurināmo. Nu, bet tālāk? Tālāk nekā nevareju izdomāt.

— Fanza tuvu, — sacīja golds, it kā atbildēdams uz manām pārdomām.

Tiešām — driz sāka atkal parādīties koki bez mizas (es jau zināju, ko tas nozīmē), bet netālu no tiem, pašā upes krastā, nelielā klajumiņā atradās mednieku fanza. Tā bija neliela mājele ar kieķa sienām un kriju jumtu. Izrādījās, ka fanza ir tukša: durvis bija piespiestas no ārpuses ar mietu. Fanzas tuvumā atradās' neliels mežacūku izrakņāts sakņu dārziņš.

No šejienes gājām pa labi iemītu zirgu teku. Strēlnieki uzmeta zirgiem pavadas uz kakla un ļāva tiem pašiem izvēlēties ceļu. Gudrie dzīvnieki gāja labi un centās neaizķert saiņus aiz kokiem. Purvainās vietās un uz akmeņu nobirām viņi nelēca, bet soļoja uzmanīgi, ikreiz iztaustot zemi ar kāju. Sāda izmanība piemīt tikai šejienes zirgiem, kas raduši iet pa taigu ar nastām.

Tā mēs pienācām pie zemkopju fanzām, kas atradās upes labajā krastā, augsta kalna piekājē.

Ķīnieši uztraucās, negaidot ieraudzījuši karavīru vienību. Es liku Uzalam pateikt viņiem, lai nebīstas no mums un turpina savus darbus.

Šejienes ķīnieši nodarbojas ne tik daudz ar zemkopību kā ar medībām un zvēru ķeršanu. Tiesa, pie fanzām bija nelieli apstrādātas zemes gabaliņi. Ķīnieši sēja kviešus, čumizu[4] un kukurūzu. Bet nesen no kalniem bija ieradušies veseli bari mežacūku un sākuši postīt laukus, tāpēc vajadzējis ievākt neienākušos ražu. Pašreiz zemē krita zīles, un mežacūkas bija devušās uz ozolainēm.

Saule vēl bija augstu pie debess, un tāpēc nolēmu uzkāpt kalnā, lai no turienes apskatītu apkārtni. Uzala nāca man līdzi. Mēs gājām tukšām rokām un paņēmām tikai šautenes.

Dzeltenās koku lapas jau bira zemē. Mežs it visur kļuva kailāks, tikai ozoli vēl tērpās savā izbalējušajā rotā.

Kalns bija stāvs. Pāris reižu atsēdamies un atpūtā- mies, tad atkal kāpām augšup. Visapkārt zeme bija izrakņāta. Uzala bieži apstājās un vēroja pēdas. No tām viņš noģida dzīvnieku vecumu, viņu dzimumu, redzēja kliba mežakuiļa pēdas, atrada vietu, kur bija cīnījušies divi kuiļi un viens trenkājis otru. Kad viņš stāstīja, es to ļoti skaidri redzēju acu priekšā. Man likās savādi, kā gan agrāk nebiju pamanījis pēdas.

Pēc stundas sasniedzām lapām klāto kalna virsotni. Atsēdāmies uz akmeņiem un pavērāmies apkārt.

—   Skaties, kapteinis! — teica Uzala, norādīdams uz pretējo gravas nogāzi. — Kas tas ir?

Es palūkojos un ieraudzīju kādu tumšu plankumu. Domāju, ka tā ir mākoņa ēna, un tā arī sacīju Uzalam. Viņš iesmējās un norādīja uz debesi. Es paskatījos augšup. Pie debess nebija ne mākonīša. Pēc brīža plankums pārveidojās un mazliet pavirzījās sāņus.

—   Kas tas ir? — es savukārt jautāju goldam.

—   Tavam saproti nava, — viņš atbildēja. — Vajaga ej paskaties.

Sākām kāpt lejup. Drīz vien pamanīju, ka arī plankums virzās mums pretim. Pēc minūtēm desmit golds apstājās, nosēdās uz akmens un norādīja man, lai daru to pašu.

—   Mums te vajaga pagaidi, — viņš teica. — Vajaga klusu sēdi, šo to lauzi nevajaga, runā arī nevajaga.

Mēs sākām gaidīt. Drīz vien atkal ieraudzīju plankumu. Tagad varēju saskatīt, ka tās ir kādas dzīvas būtnes, kas visu laiku virzās no vienas vietas uz otru.

«Mežacūkas!» man ienāca prātā.

Tiešām tās bija mežacūkas. Vairāk par simtu. Dažas atgāja nost, bet tūlīt atkal griezās atpakaļ. Drīz varēja saskatīt katru dzīvnieku atsevišķi.

—   Viens ļaudis plati liels, — klusi teica Uzala.

Nesapratu, par kādu cilvēku viņš runā, un neizpratnē

pavēros uz viņu.

Bara vidū kā liels pakalns rēgojās milzīga mežakuiļa mugura. Tas bija lielāks par visiem. Bars ar katru brīdi tuvojās. Tagad varēja skaidri dzirdēt, kā čaukst zem simtiem kāju sausās lapas, lūst zari, urkšķ cūkas un kviec sivēni.

—   Lieli ļaudis tuvu ej nava, — sacīja Uzala, un es atkal viņu nesapratu.

Pats lielākais kuilis bija bara vidū, daudzi dzīvnieki staigāja viņam abās pusēs un daži atgāja diezgan tālu no pulka; kad šīs atsevišķās cūkas pienāca mums gandrīz klāt, lielais kuilis vēl nebija šāviena atstatumā.

Mēs sēdējām nekustēdamies. Pēkšņi viena no cūkām, kas atradās mums vistuvāk, pacēla savu snuķi augšup. Viņa kaut ko gremoja. Kā šodien atceros lielu galvu, saslietas ausis, kustīgu purnu un baltus ilkņus. Dzīvnieks sastinga, neēda vairs un ļaunām acīm skatījās uz mums. Pēkšņi viņš saprata briesmas un skaudri iekviecās. Vienā mirklī viss bars sprauslādams metās sāņus. Sai brīdi nodārdēja šāviens. Viena cūka novēlās zemē.

Uzalas rokās kūpēja šautene. Vēl dažas sekundes mežā dzirdēja lūstam zarus, tad viss apklusa. Golda nošautā cūka bija divus gadus veca. Es jautāju Uzalam, kāpēc viņš nav šāvis tēviņu.

—   Viņam vecs ļaudis, — viņš sacīja par mežakuili ar ilkņiem. — Viņam nelabi ēd: gaļa mazlietiņ smird.

Jutos pārsteigts, ka Uzala sauca mežacūkas par ļaudīm. Jautāju viņam par to.

—   Viņam tādi paši ļaudis, — viņš apstiprināja, — tikai krekls cits. Pievil saproti, dusmo saproti, viss saproti. Tādi paši kā ļaudis…

Man kļuva skaidrs: šis pirmatnējais cilvēks uzskata visus radījumus par cilvēkiem.

Uzala uz ātru roku uzšķērda nošauto mežacūku, uzvēla sev plecos, un mēs devāmies atpakaļ.

Pēc stundas jau pārnācām apmetnē.

Ķīniešu fanzās bija sūri dūmi un maz vietas, tāpēc nolēmu tāpat kā Uzala gulēt laukā.

—  Manam iedomā, — viņš sacīja, skatīdamies uz debesi, — nakti silts būs, rītvakar lietus …

3.NOTIKUMS KOREJIEŠU SĀDŽĀ

No rīta atmodos vēlāk par citiem. Tūlīt pamanīju, ka nav saules. Debess bija mākoņos. Ievērojis, ka strēlnieki liek mantas tā, lai nesamērcētu lietus, Uzala sacīja:

—       Steigties nava vajaga. Mums pa dienu labi ej, vakarā būs lietus.

Es jautāju, kāpēc viņš domā, ka dienu nebūs lietus.

—  Tavam pats skaties, — golds atbildēja. — Redzi, mazi putni šurp turp ej, spēlējies, ēd. Drīz lietus — tad viņam klusu sēdi, tikpat kā guli.

Tiešām — es atcerējos, ka pirms lietus vienmēr viss ir kluss un drūms, bet tagad turpretim mežā bija liela dzīvība: visur sasaucās dzeņi, sīļi un krēķi un jautri svilpoja ņiprie dzilnīši.

Izjautājuši ķīniešiem ceļu, devāmies uz priekšu.

Lefas upes ieleja šeit tūlīt izpletās. No šejienes sākās apdzīvotas vietas. Ap diviem dienā nonācām pie sādžas. Mazliet atpūties, liku Oļentjevam nopirkt auzas un labi pabarot zirgus, bet pats ar Uzalu devos uz priekšu. Man gribējās drīzāk nonākt korejiešu sādžā un iekārtoties, lai varētu pavadīt nakti zem jumta.

Rudeni miglainā dienā vienmēr ātri tumst. Pulksten piecos sāka smidzināt lietus. Steidzāmies ātrāk uz priekšu. Drīz vien ceļš šķīrās uz divām pusēm. Viens nogriezās aiz upes, otrs it kā devās kalnos. Mēs izvēlējāmies otro. Tad radās arī citi ceļi, kas dažādos virzienos šķērsoja mūsējo.

Kad nonācām korejiešu sādžā, bija jau pavisam tumšs.

Tikmēr strēlnieki bija nonākuši līdz krustceļam; nezinādami, kur iet, viņi divreiz izšāva. Man bija bail, ka viņi var nomaldīties, un es arī izšāvu. Pēkšņi tuvākajā fanzā atskanēja kliedziens, un tūlīt pēc tam no tās loga norībēja šāviens, tad otrs, trešais, un pēc dažām minūtēm šāva visā ciemā. Es nekā nevarēju saprast: lietus, kliedzieni, šāvieni… Kas noticis, kāpēc tāds satraukums? Pēkšņi no vienas fanzas parādījās gaisma. Kāds korejietis nesa vienā rokā petrolejas kvēpeni, bet otrā — berdanku. Viņš skrēja un kaut ko «liedza savā valodā. Mēs metāmies viņam pretim. Ne* vienādā, iesarkanā kvēpenes gaisma lēkāja pa peļķēm un apmirdzēja viņa bailēs pārvērsto seju. Ieraudzījis mūs, korejietis nosvieda kvēpeni zemē, izšāva taisni virsū Uzalam un aizskrēja.

Zemē izlijusi petroleja uzliesmoja un dega ar dūmainu liesmu.

—  Vai neesi ievainots? — es jautāju Uzalam.

—   Nē, — viņš atbildēja un sniedzās pacelt kvēpeni.

Es redzeju, ka uz viņu šauj, bet viņš stāvēja kājās, māja ar roku un kaut ko sauca korejiešiem.

Izdzirdis šāvienus, Oļentjevs bija nodomājis, ka mums uzbrukuši hunhūzi[5]. Atstājis divus cilvēkus pie zirgiem, viņš ar pārējiem steidzās mums palīgā.

Beidzot no tuvākās fanzas uz mums vairs nešāva. Tad Uzala uzsāka ar korejiešiem sarunas. Viņi neparko negribēja atdarīt durvis. Nelīdzēja nekāda pierunāšana. Korejieši lādējās un draudēja atkal šaut.

Neko darīt, vajadzēja apmesties turpat. Sakūrām upes malā ugunskurus un sākām celt teltis. Attālāk stāvēja veca, sagruvusi fanza, bet tai līdzās malkas grēdas, ko korejieši bija sagatavojuši ziemai. Sādžā vēl ilgi nerima šāvieni. Tās fanzas, kas bija attālāk, atšaudījās visu nakti. No kā? Korejieši paši to nezināja. Strēlnieki gan lādējās, gan smējās.

Nākamā diena bija paredzēta atpūtai. Liku strēlniekiem apskatīt seglus, izžāvēt to, kas samircis, un iztīrīt šautenes.

Lietus bija mitējies; dzestrs ziemeļrietumu vējš aizdzina mākoņus, parādījās saule.

Es apģērbos un devos apskatīt sādžu.

Liktos, ka pēc vakardienas trača korejiešiem vajadzētu ierasties mūsu apmetnē un aplūkot cilvēkus, kuriem viņi šāvuši virsū. Lika drusku pagaidīt! No tuvākās fanzas iznāca divi vīri baltos svārkos ar platām piedurknēm, baltās vatētās biksēs; kājās abiem bija pīti auklu apavi. Viņi pat nepaskatījās uz mums un pagāja garām. Pie kādas citas fanzas sēdēja vecs vīrs un tina diegus. Kad piegāju, viņš pacēla galvu un pavērās manī tādām acim, kurās nevarēja manīt ne ziņkāres, ne izbrīna. Pa ceļu mums pretim nāca sieviete baltos svārkos un baltā blūzē. Viņa nesa uz galvas māla krūzi ar ūdeni un gāja taisni, vienādu gaitu, nolaidusi acis uz zemi. Tikusi mums līdzās, viņa negrieza ceļu un, nepaceldama acis, pagāja garām. Un visur, kur vien gāju, redzēju to apbrīnojamo vienaldzību, kas tik īpata korejiešiem.

Korejieši dzīvo atsevišķās mājās. Viņu fanzas izkai- sitas stipri atstatu cita no citas, un katra atrodas savu lauku un dārzu vidū. Tāpēc arī neliela korejiešu sādža bieži vien aizņem vairākus kvadrātkilometrus.

Atgriezdamies apmetnē, iegāju vienā šādā fanzā. Plānās sienas bija apmestas ar mālu no iekšpuses un ārpuses. Fanzā bija trīs durvis ar režģotiein logiem, kuros ielīmēts papīrs. Cetrplākšņu salmu jumts bija pārsegts ar sausas zāles pinumu.

Fanzā ieraudzīju to pašu sievieti, ko bijām satikuši ceļā. Viņa bija notupusies un lēja ar koka ķipi katlā ūdeni. Viņa to darīja lēni, cēla ķipi uz augšu un lēja ūdeni kaut kā savādi — pār roku, uz labo pusi. Viņa vienaldzīgi pavērās manī un klusēdama turpināja savu darbu. Uz mūriņa sēdēja gadu piecdesmit vecs vīrs un kūpināja pīpi. Viņš nepakustējās un neatbildēja uz manu sveicienu. Pasēdēju kādu brīdi, tad izgāju ārā un devos pie saviem pavadoņiem.

Pēcpusdienā gāju izpētīt apkārtni.

Kad nācu atpakaļ, jau satumsa. Korejiešu sādžā joprojām valdīja pilnīgs miers. No garajiem fanzu dūmeņiem stidza balti dūmiņi. Tie ātri zuda dzestrajā vakara gaisā. Uz celiņiem šur un tur vīdēja baltie korejiešu stāvi. Lejā, pie pašas upes, kurējās uguns. Tā bija mūsu apmetne. Ūdens upē likās melns, un tā mierīgajā limenī atspoguļojās ugunskura liesmas un pie debess mirgojošās zvaigznes. Pie uguns sēdēja strēlnieki; viens kaut ko stāstīja, citi smējās.

—   Vakariņās! — sauca dežurants.

Smiekli un joki tūliņ beidzās.

Pēc vakariņām nosēdos pie uguns un sāku rakstīt dienasgrāmatā savus novērojumus. Uzala kārtoja savu paunu un bikstīja ugunskuru.

—   Mazlietiņ auksts, — viņš sacīja, raustīdams plecus.

—   ej gulēt fanzā, — es viņam ieteicu.

—   Negribu, — viņš atbildēja, — manam vienmēr tā guli.

Viņš iesprauda aiz sevis zemē dažus kārklus, par- vilka tiem pāri telts audeklu, tad izklāja zemē kaz- ādu, nosēdās uz tās, uzmeta sev plecos ādas svārkus, aizkūpināja pīpi. Pēc dažām minūtēm izdzirdu vieglu krākšanu. Uzala gulēja. Galva bija noslīgusi uz krūtīm, rokas nokārušās, nodzisusi pīpe izkritusi no mutes uz ceļiem … «Un tā visu mūžu,» man ienāca prātā. «Ar kādu smagu darbu, ar kādām grūtībām šis cilvēks iegūst sev pārtiku!…»

Otrā rītā jau mazā gaismiņā visi bijām kājās. Nakti mūsu zirgi, neatrazdami barību korejiešu tīrumos, bija aizgājuši kalnos atālā. Kamēr tos meklēja rokā, dežurants sagatavoja tēju un izvārīja biezputru. Kad strēlnieki atgriezās ar zirgiem, es biju ar saviem darbiem galā. Pulksten astoņos no rīta devāmies ceļā.

Jo tālāk gājām, jo ieleja arvien vairāk izvērtās pļavā. Kalni atvirzījās kaut kur sāņus, un parādījās krūmājiem noaugušas platas un lēzenas nogāzes.

Vakarā sēdēju ar Uzalu pie ugunskura un pārspriedu ar viņu tālāko maršrutu pa Lefas upi. Man ļoti gribējās redzēt Prževaļska aprakstīto Hankas ezeru. Golds stāstīja, ka tālāk nākšot lieli, neizbrienami purvi, un ieteica braukt laivā, bet zirgus un vienu daļu komandas atstāt tepat. Viņa padoms bija ļoti prātīgs.

Otrā rītā paņēmu līdzi tikai Oļentjevu un strēlnieku Marčcnko, bet visiem pārējiem liku doties uz Cerņi- govkas ciemu un gaidīt, kamēr atgriežos. Ar ciema vecākā palīdzību man ļoti drīz izdevās dabūt diezgan pieklājīgu laivu ar lēzenu dibenu. Pagāja visa diena, kamēr iekārtojām laivu.

Pats Uzala, pierīkodams airus, taisīja no mietiņiem duļļus, ielika sēdvietas un cirta kārtis. Es ar patiku skatījos, kā viņam šķiras darbs. Viņš nekad nesteidzās, viņa kustības bija apsvērtas, un nekas nenokavējās. Varēja redzēt, ka viņš dzīvē izgājis tādu skolu, kas mācījusi nešķiest veltīgi laiku.

Vienā mājā atradām gatavus sausiņus. Vairāk nekā mums nevajadzēja. Viss cits — tēja, cukurs, sāls, putraimi un konservi — mums bija pietiekamā daudzumā.

Tai pašā vakarā, paklausot golda padomam, mēs visu mantību novietojām laivā, bet paši nakšņojām krastā.

4. LAIVĀ PA LEFAS UPI

Kad bija jau pilnīgi gaišs, Uzala mūs pamodināja. Viņš bija uzvārījis tēju un izcepis gaļu. Pēc brokastīm nolaidām laivu ūdenī un devāmies ceļā.

Mūsu laiva, kārtīm stumta, viegli slīdēja pa straumi. Apmēram pēc pieciem kilometriem sasniedzām dzelzceļa tiltu un apstājāmies atpūsties. Uzala stāstīja, ka šais vietās viņš bijis vēl zēna gados ar tēvu. Viņi ieradušies šeit kazu medībās. Par dzelzceļu viņš dzirdējis no ķīniešiem, bet līdz šim ne reizes neesot to redzējis.

Pie dzelzceļa tilta kalni beidzās. Es izkāpu no laivas un uzgāju tuvākajā paugurā, lai pēdējo reizi pavērtos apkārt. Manām acīm atklājās skaista ainava. Aizmugurē, austrumos, blīva kalni; rietumos bija retiem lapu kokiem apauguši lēzeni pakalni; ziemeļos, cik tālu skatiens sniedza, pletās bezgalīgs, zems, zāļains līdzenums. Lai arī kā pūlējos, tomēr nevarēju saskatīt šim līdzenumam galu. Tas izgaisa tālē un slēpās kaut kur aiz apvāršņa. Brīžiem tam pārskrēja vējš. Zāle plandīja un viļņoja kā jūra. Lefas upi varēja noteikt tālu pēc alkšņiem un kārkliem, kas pārpilnam auga tās krastos.

Pēc īsas atpūtas braucām tālāk. Uz naktsguļu apmetāmies diezgan agri.

Bija apnicis sēdēt laivā, visiem gribējās kāpt krastā un izstaipīt notirpušos locekļus. Es ilgojos tikt klajā laukā. Oļentjevs un Marčenko ierīkoja apmetni, bet mēs ar Uzalu devāmies medībās.

Jau ar pirmo soli mūs no visām pusēm ieskāva milzīgā zāle. Tā bija tik augsta un bieza, ka likās — cilvēks noslīks tajā. Lejā zem kājām — zāle, priekšā un aiz muguras — zāle, abās pusēs — arī zāle, un tikai augšā — zila debess. Likās, ka ejam pa zāļu jūras dibenu. Sis iespaids kļuva vēl spēcīgāks, kad uzkāpu uz kāda ciņa un ieraudzīju, kā stepe viļņo. Bikli un bijīgi atkal ieslīgu zālē un devos tālāk. Šeit varēja tikpat viegli apmaldīties kā mežā. Mēs vairākkārt noklīdām no ceļa, bet tūdaļ steidzām labot savu kļūdu. Atradis kādu cini, es kāpu uz tā un pūlējos kaut ko saskatīt. Uzala tvēra zāli ar rokām un lieca pie zemes. Es skatījos uz priekšu — visur tikai bezgalīgā, viļņainā zāles jūra.

Sais purvainajās stepēs dzīvo galvenokārt putni. Bija rudens lidojuma laiks. Tūkstošu tūkstošiem putnu lielos un mazos baros devās uz dienvidiem. Putnu virknes gan cēlās augšup, gan slīga lejā. Apvārsnis likās kā zirnekļu tīkla ieskauts.

Visaugstāk bija ērgļi. Tie planēja izplestiem spārniem, mezdami lielus lokus. Kas viņiem atstatums! Daži lidoja tik augstu gaisā, ka bija tikko samanāmi. Zemāk par viņiem, tomēr augstu pār zemi lidoja zosis. Sie uzmanīgie putni rindojās vienādos kāšos un, smagi, nevienādi vicinādami spārnus, piestrēdza gaisu skaļiem kliedzieniem. Līdzās parastajām zosīm lidoja jūras zosis un gulbji.

Lejāk, tuvāk zemei, skaļi trauca steidzīgās pīles. Te bija daudz smago merceņu. Lidoja tūkstošiem prīkšķu un citu mazo pīļu. Piekūni meta skaistus lokus un, spārniem trīsot, ilgi no vienas vietas vēroja zemē laupījumu. Brīžiem viņi aizlaidās sāņus, atkal meta lokus un, pēkšņi sakļāvuši spārnus, strauji krita lejup, bet, tikko pieskārušies zālei, atkal ātri uzšāvās gaisā. Jūras tārtiņi lidoja virs purvainajām ieplakām. Stāvošo ūdeņu peļķes acīmredzot bija zīmes, pēc kurām viņi ieturēja virzienu.

Pēkšņi pilnīgi negaidot nez no kurienes parādījās divas stirnas. Tās bija soļu sešdesmit no mums. Biezajā zālē viņas gandrīz nevarēja redzēt — rēgojās tikai galvas ar izslietajām ausīm un baltie plankumi pie pakaļkājām. Aizbēgušas pusotra simta soļu, stirnas apstājās. Es izšāvu, bet netrāpīju. Šāviens skaļi un tālu atbalsojās pa visu upi. Tūkstošiem putnu pacēlās no ūdens un klaigādami aizspurdza uz visām pusēm. Izbiedētās stirnas uztrūkās un atkal metās lieliem lēcieniem uz priekšu. Tad tēmēja Uzala. Un tai mirklī, kad vienas stirnas galva parādījās virs zāles, viņš nospieda gaili. Kad dūmi izklīda, dzīvnieki vairs nebija redzami. Golds atkal pielādēja savu šauteni un bez steigas devās uz priekšu. Es klusēdams sekoju viņam. Uzala pavērās apkārt, tad griezās atpakaļ, pagāja sāņus un atkal griezās atpakaļ. Acīmredzot viņš kaut ko meklēja.

—   Ko tu meklē? — es jautāju.

—   Stirnu, — viņš atbildēja.

—  Bet tā jau ir prom!

—   Nē, — viņš sacīja ar pilnu pārliecību. — Manam viņu galvā trāpi.

Arī es ņēmos meklēt nogalināto dzīvnieku, lai gan ne visai licēju goldam. Man likās, ka viņš maldās. Pēc minūtēm desmit atradām stirnu. Viņai tiešām bija cauršauta galva. Uzala uzmeta stirnu sev plecos un lēni devās atpakaļ. Mēs atgriezāmies apmetnē jau krēslā.

Priekšā pie attekas melnēja birzs. Kokus vairs nevarēja izšķirt; tie tagad bija līdzīgi cits citam. Caur tiem mirgoja mūsu ugunskura gaisma. Vakars bija kluss un dzestrs. Varēja dzirdēt, ka netālu no mums skaļi iekrīt ūdenī pīļu bars. Pēc lidojuma varēja spriest, ka tās ir prīkšķes.

Pēc vakariņām Uzala un Oļentjevs ņēmās uzšķērst stirnu.

Otrā rītā piecēlāmies diezgan agri, uz ātru roku padzērām tēju, sakrāvām savas mantiņas laivā un braucām lejup pa Lefas upi. Jo tālāk tikām, jo upe kļuva līkumaināka. Tās līkumi met gandrīz pilnus apļus, griežas atpakaļ, atkal aizliecas, un nav tādas vietas, kur upe kaut mazliet tecētu taisni. Grūti izsekot Lefas upes gultni tās atteku labirintā.

Straume kļuva lēnāka. Kārtis, ar kurām strēlnieki stūma laivu uz priekšu, bieži iestiga upes dibenā, turklāt tik stipri, ka raušus rāvās no rokām. Lefas dziļums šais vietās bija ļoti nevienāds. Mūsu laiva gan uzgrūdās sēkļiem, gan peldēja tik dziļās vietās, ka gandrīz visa kārts iegrima ūdenī.

Zeme pie krastiem bija vairāk vai mazāk cieta, bet tikai mazliet tālāk no krasta tūdaļ varēja nokļūt purvā. Pret vakaru nonācām gandriz līdz Cerņigovkas upei un apmetāmies uz šauras zemes strēles starp to un nelielu atteku.

Šodien laidās sevišķi daudz putnu. Oļentjevs nošāva vairākas pīles, un mums iznāca lieliskas vakariņas. Kad satumsa, putni vairs nelidoja. Visapkārt tūlīt iestājās miers. Varēja domāt, ka šīs stepes ir pilnīgi neapdzīvotas, lai gan nebija neviena ezeriņa, neviena līča, nevienas attekas, kur nepārlaistu nakti gulbju, gauru, pīļu un citu ūdensputnu bari.

Nākamās dienas rītā mēs visi pamodāmies ļoti agri. Tas notika kaut kā nejauši, pats no sevis.

Tikko svīda gaisma, putnu valsts pacēlās gaisā un kliegdama, spiegdama trauca atkal uz dienvidiem.

Vispirms aizlidoja zosis, pēc tam gulbji, aiz tiern pīles un tikai tad pārējie gāju putni. Sākumā tie lidoja zemu, bet, jo gaišāks kļuva, jo cēlās arvien augstāk un augstāk.

Upe sadalījās neskaitāmos desmitiem kilometru garos žuburos. Žuburi sadalījās attekās, kuras arī savukārt deva nozarojumus. Sis attekas stiepās platā ioslā gar abiem krastiem un izveidoja labirintu, kurā ļoti viegli var apmaldīties, ja neturas pie galvenās gultnes un, vēlēdamies samazināt attālumu, iegriežas kādā nozarojumā.

Mēs īrāmies pa galveno gultni un tikai sevišķas nepieciešamības gadījumā nogriezāmies sāņus, lai, izmantojot pirmo iespēju, atkal iebrauktu upē. Sīs kārkliem un niedrēm pieaugušās attekas pilnīgi apslēpa mūsu laivu. Mēs virzījāmies uz priekšu klusi un dažreiz piekļuvām putniem tuvāk par šāviena atstatumu. Brīžiem ar nolūku uzkavējāmies un ilgi vērojām tos.

Man izdevās ieraudzīt dumpi. Pelēkdzeltenās spalvas, netīri dzeltenais knābis, dzeltenās acis un tādas pašas dzeltenas kājas padara to apbrīnojami nepievilcīgu. Sis drūmais putns staigāja salīcis pa smiltīm un visu laiku vajāja kustīgo un rosīgo jūras žagatu. Žagata palaidās tālāk, bet, tiklīdz tā nometās zemē, tūdaļ turp kājoja dumpis un, ticis tuvāk, metās skriešus, un mēģināja iecirst tai ar savu aso knābi. Pamanījis laivu, dumpis paslēpās zālē, izstiepa kaklu, pacēla galvu uz augšu un sastinga. Kad laiva īrās garām, Marčenko izšāva uz dumpi, bet netrāpīja, lai gan lode paskrēja garām tik tuvu, ka skāra niedres putnam līdzās. Dumpis nepakustējās.

Uzala smējās.

— Viņam dikti viltīgs ļaudis. Vienmēr tā pievil, — viņš sacīja.

Tiešām — tagad dumpi vairs nevarēja pamanīt. Viņa spalvu krāsa un augšup paceltais knābis pilnīgi pagaisa zālē.

Tālāk ieraudzījām citu ainu. Zemu pār ūdeni pie krasta kārkla zarā vientuļi sēdēja zivju dzenītis. Sis mazais putniņš ar lielo galvu un lielo knābi it kā snauda. Pēkšņi viņš metās ūdenī, ienira un atkal parādījās virs līmeņa ar mazu zivtiņu knābī. Norijis laupījumu, zivju dzenītis nosēdās uz zara un atkal iegrima snaudā, bet, sadzirdējis braucam laivu, kliegdams aiz- trauca gar upi. Nomirdzēja tikai viņa spilgti zilās spalvas. Palaidies kādu gabaliņu, putniņš iesēdās krūmā, bet beidzot pavisam pazuda aiz līkuma.

Pāris reižu redzējām purva vistiņas, tā saucamos laučus — melnus nirējputniņus ar lielām kājām. Viņi viegli un brīvi staigāja pa ūdensaugu lapām. Gaisā šie putniņi likās nevarīgi; varēja redzēt, ka tā nav viņu īstā sfēra. Lidodami viņi kaut kā dīvaini mētāja kājas. Likās, ka viņi tikko atstājuši perēkli un vēl nav iemācījušies, kā pienākas, lidot.

Stāvošos ūdeņos šur tur dzīvoja dukuri, viņiem bija uz katru pusi izslietas ausis un krāsainu spalvu apkaklītes. Viņi nelaidās projām, bet steidzās paslēpties zālē vai ienirt ūdenī.

Laiks bija mums labvēlīgs — viena no tām siltajām rudens dienām, kādas tik bieži mēdz būt Dienvidusū- rijas apgabalā oktobrī. Debess skaidra, pilnīgi bez mākoņiem; vēsmo liegs rietumu vējiņš. Tāds laiks vienmēr ir viltīgs, bieži vien pēc tam sāk pūst aukstie vēji, un, jo ilgāk pastāv klusums, jo krasāka pārmaiņa gaidāma.

Šodien mums bija izdevība novērot austrumos zemes ēnas segmentu. Rieta blāzma bija sevišķi spilgtās krāsās — sākumā bāla, tad smaragdzaļa, un uz šā zaļā fona kā izklaidu stabi pie apvāršņa pacēlās divi gaišdzelteni stari. Pēc dažām minūtēm stari pazuda. Zaļā rieta gaisma kļuva oranžkrāsas un pēc tam sarkana. Beigu beigās tumšsarkanais apvārsnis satumsa, it kā ietinās dūmos. Līdz ar saules norietu austrumos parādījās zemes ēnas segments. Sās ēnas ārējā puse bija purpura krāsā, un, jo zemāk grima saule, jo augstāk pacēlās ēnas segments. Drīz vien purpura svītra saplūda ar sarkano blāzmu rietumos, un tad iestājās tumša nakts.

Es skatījos lielā sajūsmā, bet dzirdēju, ka Uzala rūc:

— Saproti nava.

Nojautu, ka šī piezīme attiecas uz mani, un prasīju, ko viņš domā.

—   Tas labi nava, — viņš sacīja, rādīdams uz debesi. — Manam domā, būs liels vējš.

Vakarā nesēdējām ilgi pie uguns. No rīta bijām agri cēlušies, pa dienu noguruši un tāpēc tūlīt pēc vakariņām likāmies gulēt. Miegs uz rīta pusi bija tāds smags. Jutām visos kaulos nespēku un gurdumu, kustības bija kūtras. Tā kā visi izjutām to pašu, es bažījos, ka neesam saslimuši ar drudzi vai ar kaut ko saindējušies, bet Uzala nomierināja mani, sacīdams, ka tā esot vienmēr, laikam mainoties. Negribot paēdām un negribot braucām tālāk. Laiks bija silts, ne mazākā vējiņa, niedrāji stāvēja nekustīgi un it kā snauda. Tālie kalni, ko agrāk varēja skaidri redzēt, tagad pilnīgi slīga miglā. Bālajai debesij bija pārvilkušies plāni, vilkani mākonīši un ap sauli radies vainags. Ievēroju, ka visapkārt nav vairs tādas dzīvības kā vakar. Zosis, pīles un visi sīkie putni bija nez kur pazuduši. Gaisā lidoja tikai jūras ērg|i. Tie laikam bija ārpus tām atmosfēras pārmaiņām, kas radīja visos dzīvniekos zemes virsū vispārēju apātiju un miegainību.

—   Nekas, — Uzala sacīja. — Manam domā, puse saules beidz, cits vējš atrodi ir.

Jautāju, kāpēc putni vairs nelido, un viņš man nolasīja garu lekciju par putnu lidojumiem.

Viņš stāstīja, ka putniem patīkot virzīties uz priekšu pret vēju. Pilnīgā bezvējā un siltā laikā viņi sēžot purvos. Ja vējš pūš no muguras, putni salst, jo aukstais vējš ieplūst zem spalvām. Tad putni slēpjas zālē. Tikai negaidīts sniegs var piespiest viņus lidot tālāk vējā un saltumā.

5. PIE HANKAS EZERA

Jo vairāk tuvojāmies Bankas ezeram, jo apkārtne k]uva purvaināka. Atteku malās vairs neauga koki, tikai reti sausi krūmāji. Lēnāka upes plūsma tūlīt ietekmēja augu valsti. Parādījās lilijas, lēpes, purenes, ūdens- rieksti. Dažreiz zāles auga tik biezi, ka laiva nevarēja tikt cauri un mums vajadzēja mest lielus līkumus. Kādā vietā nomaldījāmies un netikām tālāk. Oļentjevs gribēja izkāpt no laivas, bet, tikko spēra kāju krastā, iestiga līdz celim. Tad mēs griezāmies atpaka], iebraucām kādā ezerā un tur nejauši atradām savu atteku. Zālēm aizaugušais labirints tagad palika aiz muguras, un mēs varējām priecāties, ka esam tikuši tik viegli cauri. Ar katru dienu kļuva arvien grūtāk un grūtāk orientēties.

Agrāk upi varēja tālu noteikt pēc kokiem, tagad turpretim nebija pat krūmu un nebija iespējams pateikt, kur pēc dažiem metriem atteka griezīsies — pa kreisi vai pa labi.

Uzalas pareģojums piepildījās: ap pusdienas laiku vējš sāka pūst no dienvidiem. Tas kļuva arvien stiprāks un līdz ar to iegriezās rietumos. Zosis un pīles atkal pacēlās gaisā un lidoja zemu pār zemi.

Vienā vietā bija daudz plūdos sanestu koku. Uz Lefas upes tos nevar pamest novārtā, citādi var palikt nakti bez malkas. Pēc dažām minūtēm strēlnieki izkrāva laivu, bet Uzala kūra uguni un cēla telti.

Līdz Hankas ezeram vēl bija jābrauc laivā ap piecpadsmit kilometru, bet, ejot taisni pa zemes ceļu, līdz tam bija ne vairāk par divi vai trīs kilometriem. Nolēmām, ka rīt abi ar Uzalu iesim kājām un pret vakaru būsim atpakaļ. Oļentjevam un Marčenko bija jāpaliek apmetnē un jāgaida, kamēr atgriežamies.

Vakarā visiem bija daudz brīva laika. Sēdējām pie ugunskura, dzērām tēju un runājām. Sausā malka dega ar gaišu liesmu. Niedres līgojās un šalca, un no šās šalkoņas vējš likās vēl lielāks.

Debess bija miglā, un mirgoja tikai pašas lielākās zvaigznes. Tālumā bangoja ezers.

Pret rīta pusi debess pārklājās slāņmākoņiem. Laiks bija grozījies uz ļauno pusi, bet ne tādā mērā, lai varētu aizkavēt mūsu ekskursiju.

Ap desmitiem rītā, devuši vajadzīgos rīkojumus, mēs ar Uzalu posāmies ceļā. Domādami, ka vakarā būsim atpakaļ, negribējām sevi apgrūtināt un atstājām visu lieko apmetnē. Es tomēr uzģērbu zem svārkiem kamzoli, bet Uzala paņēma līdzi telts audeklu un divus pārus ādas zeķu.

Ceļā viņš bieži lūkojās debesī, kaut ko runāja pats ar sevi un tad pievērsās man ar jautājumu:

— Vai mums drīz atpakaļ ej, kapteinis, vai ne? Manam domā, nakti nebūs labi.

Es atbildēju, ka līdz ezeram nav tālu un tur mēs ilgi neuzkavēsimies.

Uzala bija piekāpīgs. Viņu vienmēr varēja viegli pierunāt.

Viņš uzskatīja par savu pienākumu brīdināt no draudošām briesmām un, ja redzēja, ka viņam neklausa, padevās, gaja klusēdams un nekad neķildojās.

— Labi, kapteinis, — viņš man atbildēja. — Tavam pats skaties, bet manam kā būs, tā būs.

Pēdējais teikums bija parastā forma, kas nozīmēja, ka viņš ir ar mieru.

Varēja iet tikai pa attekas un ezeriņu krastiem, kur zeme bija mazliet sausāka. Mēs devāmies uz priekšu pa tās attekas kreiso krastu, kur atradās mūsu apmetne. Atteka ilgu laiku gāja mums vēlamā virzienā, bet tad pēkšņi krasi pagriezās atpakaļ. Mēs pametām to, pārgājām pāri nelielam purviņam un atradām citu — šauru, bet ļoti dziļu atteku. Parlēkuši tai pāri, atkal gājām pa niedrāju. Kādu laiku virzījāmies uz priekšu bez ceļa, apiedami stāvoša ūdens peļķes un lēkdami no ciņa uz cini. Tā nogājām laikam kādus trīs kilometrus. Beidzot es apstājos, lai orientētos. Tagad vējš pūta no ziemeļiem, taisni no ezera puses. Niedres stipri līgojās un šalca. Dažbrīd vējš pielieca tās pie zemes, un tad varēja redzēt, kas ir priekšā. Ziemeļu apvārsnis bija ietinies miglā, it ka dūmos. Caur mākoņiem pie debess nespodri mirdzēja saule, tin tas man šķita uz labu. Beidzot mēs ieraudzījām Hankas ezeru. Tas verda un mutuļoja.

Uzala pievērsa manu uzmanību putniem. Tas nebija mierīgs lidojums, tā bija steidzīga bēgšana. Putni trauca uz priekšu nekārtīgā gūzmā. Zosis laidās zemu, gandrīz pie pašas zemes. Kad viņas devās mums pretim, viņas izskatījās līdzīgas senajām lidojošajām ķirzakām. Ne kājas, ne astes nevarēja redzēt — ar neticamu ātrumu tuvojās kaut kādas bezastainas būtnes, garos spārnus plivinādamas. Ieraudzījušas mūs, zosis tūdaļ pacēlās augstak, bet, tikko bīstamā vieta bija garām, atkal sarindojās iepriekšējā kārtībā un noslīga pie zemes.

Ap pusdienas laiku mēs ar Uzalu pienācām pie Hankas ezera. Saldūdens jūra tagad šķita barga. Ūdens tajā verda kā katlā. Pēc ilgā ceļa pa zāļu tīreļiem brīvais ūdens klajš sagādāja lielu prieku. Es nosēdos smiltis un sāku raudzīties ūdenī. Bangās ir kaut kas ļoti pievilcīgs. Var veselām stundām skatīties, kā ūdens šķīst pret krastu. Ezers bija vientulīgs. Nekur nevienas buras, nevienas laivas.

Kādu stundu klaiņājām pa krastu un šāvām putnus.

—   Pīle nobeidz ej, — Uzala skaļi ieteicās.

Tiešām — putnu lidojums bija pēkšņi beidzies.

Melnā migla pie apvāršņa sāka strauji celties augšup. Sauli vairs nemaz nevarēja redzēt.

Pa tumšo, mākoņaino debesi, it kā cits citu lenkdami, skrēja atsevišķi bālgani mākoņi. Tiem malas bija saplosītas un karājās šķipsnām kā netīra vate.

—  Kapteinis, vajag mums ātri atpakaļ ej, — sacīja Uzala. — Manam mazlietiņ bail.

Tiešām bija laiks domāt par atceļu uz apmetni. Mēs parāvām kājas un sākām iet. Pie niedrāja es apstājos, lai pēdējo reizi paskatītos uz ezeru. Tas kūsāja savos krastos un šļāca augšup iedzeltenas putas.

—  Ūdens cēlies ir, — sacīja Uzala, vērodams atteku.

Viņam bija taisnība: stiprais vējš dzina ūdeni Lefas

grīvā, tāpēc upe bija izgājusi no krastiem un pamazām applūdināja klajumu. Drīz vien pienācām pie kādas lielas attekas, kas aizšķērsoja mums ceļu. Šī vieta man likās nepazīstama. Arī Uzala nevarēja to atcerēties. Es apstājos, mazliet padomāju un devos pa kreisi. Atteka nogriezās un aizvirzījās kaut kur sāņus. Mēs atstājām to un devāmies taisni uz dienvidiem. Pēc kāda brīža sākās muklājs, un bijām spiesti atgriezties pie attekas. Tad nogriezāmies pa labi, uzdūrāmies citai attekai un pārgājām tai pāri pa braslu. No šejienes devāmies uz austrumiem, bet iekļuvām purvā. Kādā vietā atradām sausu zemes strēli. Tā stiepās pa purvu kā tilts. Taustīdami zemi ar kājām, uzmanīgi soļojām uz priekšu un, nogājuši ap puskilometra, nonācām sausā vietā, kas bija noaugusi ar biezu zāli. Muklājs tagad bija aiz muguras.

Ēs pavēros pulkstenī. Bija apmēram četri pēc pusdienas, bet likās, ka jau klāt krēsla. Smagie mākoņi bija noslīguši zemāk un ātri traucās uz dienvidiem.

Pēc manām domām, līdz upei nevarēja būt vairāk kā divarpus kilometru. Mēs varējām orientēties pēc tālā vientuļā paugura, pret kuru atradās mūsu apmetne. Nomaldīties nebija iespējams — mēs varējām tikai novēloties. Pēkšņi pilnigi negaidot mūsu priekšā iznira diezgan liels ezers. Nolēmām apiet tam apkārt. Bet izrādījās, ka tas ir garš. Tad devāmies pa kreisi. Pēc pusotra simta soļu ieraudzījām jaunu atteku, kas taisnā leņķī devās uz ezeru. Metāmies uz otru pusi un drīz atkal pienācām pie tā paša muklainā purva. Tad es nolēmu vēlreiz izmēģināt laimi labajā pusē. Drīz vien zem kājām sāka šļakstāt ūdens; tālāk rēgojās lielas peļķes.

Nu bija skaidrs, ka esam apmaldījušies.

Stāvoklis kļuva nopietns. Liku priekšā goldam griezties atpakaļ un uzmeklēt to pāreju, kas noveda mūs šai salā. Uzala bija ar mieru. Mēs gājām atpakaļ, bet pāreju vairs nevarējām atrast.

Pēkšņi vējš aprima. Tālumā krāca Hankas ezers. Sāka tumst. Gaisā lidoja sniega pārslas. Klusums ilga tikai dažas minūtes, un pēc tam uzbrāzās viesulis. Sāka stiprāk snigt.

«Vajadzēs te pavadīt nakti,» man ienāca prātā, un pēkšņi atcerējos, ka šai salā nav malkas — neviena kociņa, neviena krūmiņa, tikai ūdens un zāle. Mani sagrāba bailes.

—   Ko iesāksim? — es jautāju Uzalam.

—   Manam dikti bail, — viņš atbildēja.

Tikai tagad sapratu, cik drausmīgs ir mūsu stāvoklis. Nakti puteņa laikā jāpaliek purvos bez uguns un siltām drēbēm. Mana vienīgā cerība bija Uzala. Tikai viņš varēja mani glābt.

—   Klausies, kapteinis, — Uzala teica, — labi klausies! Mums vajaga ātri strādā. Labi strādā nava — mums pagalam. Vajaga drīzāk griezt zāli.

Es nejautāju, kādēļ tas vajadzīgs. Sapratu tikai vienu: vajag drīzāk griezt zāli. Mēs ātri nometām visas mantas un drudžainā steigā ķērāmies pie darba. Kamēr es savācu sauju zāles, Uzala bija sagriezis tik daudz, ka ar mokām varēja satvert abās rokās. Vējš pūta brāzmām ar tādu sparu, ka gandrīz nebija iespējams nostāvēt kājās. Manas drēbes sāka sasalt. Tikko paguvām nolikt sagriezto zāli zemē, to no augšas tūdaļ ieputināja sniegā. Dažās vietās Uzala neļāva griezt zāli. Viņš ļoti sirdījās, kad neklausīju.

—  Tavam saproti nava! — viņš kliedza. — Tavam vajaga klausi un strādā. Manam saproti.

Uzala paņēma šauteņu siksnas, paņēma savu jostu; man kabatā bija aukliņa. Visu to viņš satina un iebāza sev azotē. Kļuva arvien tumšāks un aukstāks. Tā kā bija sasnidzis sniegs, uz zemes vēl kaut ko varēja redzēt. Uzala kustējās ar apbrīnojamu enerģiju. Viņa balsī bija bailes un dusmas. Tad es atkal tvēru nazi un strādāju līdz pagurumam. Man bija sakritis uz krekla daudz sniega. Tas kusa, un es jutu, kā pa muguru tek saltas ūdens straumītes. Man likās, ka griežam zāli vairāk nekā stundu. Straujais vējš un asais sniegs neciešami cirtās sejā. Man bija nosalušas rokas. Sāku tās sildīt ar elpu un pazaudēju nazi. Uzala pamanīja, ka vairs nestrādāju, un atkal uzkliedza man:

—   Kapteinis, strādā! Manam dikti bail. Drīz pagalam.

Sacīju viņam, ka esmu pazaudējis nazi.

—  Rauj zāli ar rokām! — viņš sauca, cenzdamies pārkliegt vēju.

Automātiski, gandrīz neapzināti lauzu niedres un sagraizīju rokas, bet baidījos apstāties un rāvu zāli, kamēr galīgi zaudēju spēkus. Acu priekšā sāka dejot loki, zobi klabēja kā drudzī. Samirkušās drēbes sasala un grabēja. Uznāca snaudiens. «Tad tā nosalst!» man ienāca prātā, un tai pašā mirklī es it kā zaudēju samaņu.

Pēkšņi jutu, ka mani kāds purina aiz pleca. Es atjēdzos. Pār mani bija noliecies Uzala.

—   Piecelies ceļos, — viņš man teica.

Paklausīju un atbalstījos ar rokām pret zemi. Uzala apsedza mani ar savu telti un tad sāka no augšas apmest ar zāli. Tūlīt kļuva siltāks. Pilēja ūdens. Uzala ilgi staigāja apkārt, grāba sniegu un piemina to ar kājām. Es sāku sasilt un pēc tam ieslīgu smagā snaudā. Likās, ka esmu ilgi gulējis. Pēkšņi izdzirdu Uzalas balsi:

—   Kapteinis, pavirzies.

Saņēmu spēkus un ar pūlēm palīdu sāņus.

Uzala palīda zem telts, nogūlās man līdzās un apsedza mūs abus ar saviem ādas svārkiem. Izstiepu roku un sataustīju sev kājās pazīstamos kažokādas apavus.

—   Paldies, Uzala, — es viņam sacīju. — Apsedzies pats. '

—   Nekas, nekas, kapteinis, — viņš atbildēja. — Tagad baidies nevajaga. Manam stipri sasien zāli. Vējš izrauj nevaru.

Jo vairāk mūs ieputināja sniegā, jo teltī kļuva siltāks. No augšas vairs nepilēja. Ārpusē kauca vējš. It kā kaut kur svilptu svilpes, skanētu zvani. Tad man sāka ņirbēt acu priekšā nez kādas dejas, lēni grimu kaut kur dziļāk un dziļāk un beidzot ieslīgu ilga un dziļā miegā. Tā laikam nogulējām ap divpadsmit stundu. Kad pamodos, viss bija tumšs un kluss. Pēkšņi pamanīju, ka guļu viens pats.

—   Uzala! — es iekliedzos bailēs.

—   Lāči, — atskanēja balss ārpusē. — Lāči. Lien laukā. Vajaga savi midzeņi ej!

Steigšus izlīdu laukā un neviļus aizklāju ar roku acis.

Viss bija balts no sniega. Gaiss svaigs, dzidrs. Mazliet sala. Virs galvas slīdēja saplosīti mākoņi; šur un tur vīdēja zila debess. Lai gan viss vēl bija drūms un krēslains, varēja jaust, ka drīz parādīsies saule. Sniega noklieķētā zāle gulēja strēmelēm. Uzala bija savācis nedaudz sausas kūlas, iekūris nelielu uguntiņu un žāvēja pie tās manus apavus.

Tagad es sapratu, kāpēc Uzala neļāva dažās vietās raut zaļi. Viņš bija to savijis un ar siksnu un auklu palīdzību pārvilcis pāri teltij, lai to nesagāztu vējš. Es pateicos Uzalam, ka viņš izglābis man dzīvību.

—   Mums kopā ej, kopā strādā. Paldies nevajaga. — Un, it kā gribēdams griezt valodu uz ko citu, viņš teica: — Šonakt daudz ļaudis bojā ej.

Es sapratu, ka «ļaudis», par kuriem runā Uzala, ir putni.

Tad mēs izjaucām zāles telti, paņēmām savas šautenes un gājām meklēt pāreju. Izrādījās, ka mūsu apmetne ir tai pavisam tuvu. Pārgājuši pāri purvam, pagājām mazliet uz Hankas ezera pusi, bet tad nogrie- zttmics uz austrumiem, uz Lefas upi.

Pēc sniegputeņa stepe likās tukša un izmirusi. Zosis pīles, kaijas — visi putni bija projām. Uz dzeltenbrūnā fona lieliem plankumiem balganoja apsnigušie purvi. Iet bija viegli: mitrā zeme apsalusi izturēja cilvēka smagumu. Drīz vien iznācām pie upes un pēc stundas bijām apmetnē.

Oļentjevs un Marčenko nebija par mums raizējušies. Viņi domājuši, ka esam atraduši pie Hankas ezera pajumti un palikuši tur pa nakti. Pārāvu kājas, padzēru tēju un atlaidos pie ugunskura. Otrā pusē ugunij gulēja Uzala.

Nākamajā rītā uznāca stiprs sals. Visur sasala ūdens; upe bija pilna ar vižņiem. Pagāja vesela diena, kamēr tikām cauri Lefas attekām. Bieži iekļuvām aklos žuburos un bijām spiesti griezties atpakaļ. Atstājot pēdējo apmetni, Uzala lūdza Oļentjevu, lai palīdz izvilkt laivu krastā. Viņš rūpīgi notīrīja to no smiltīm un noberza ar zāli, tad apgrieza ar dibenu uz augšu un nolika uz bluķiem. Es jau zināju, ka to dara tāpēc, lai kāds cits «ļaudis» vajadzības gadījumā varētu laivu izmantot.

No rīta teicām ardievas Lefas upei un devāmies kājām uz Cerņigovku, kur mūs gaidīja pārējie ar zirgiem. Tai pašā pēcpusdienā sasniedzām Dmitrovkas sādžu Usūrijas dzelzceļa otrā pusē. Ejot pāri dzelzceļa stigai, Uzala apstājās, pataustīja sliedes ar roku, pavērās uz abām pusēm un teica:

—  hm, manam to dzirdēja. Ļaudis apkārt runāja. Tagad saproti pats.

Mēs apmetāmies sādžā, bet Uzala negribēja iet istabā uri, kā parasti, palika pa nakti zem klajas debess. Vakarā man kļuva garlaicīgi bez viņa, un gāju meklēt Uzalu.

Lai gan nakts bija tumša, tomēr sniegā varēja šo to redzēt. Visās mājās kurējās krāsnis. Balti dūmi grīstēm cēlās no dūmeņiem un mierīgi stīdza augšup. Visa sādža kūpēja. No namu logiem krita gaisma uz kupenām. Otrā pusē, pie strautiņa, spīdēja uguns. Nopratu, ka tā ir Uzalas apmetne, un devos tieši turp. Golds sēdēja pie ugunskura un kaut ko domāja.

—   Iesim istabā dzert tēju, — es viņam sacīju.

Uzala neatbildēja un savukārt jautāja:

—   Kur rīt ej?

Atbildēju, ka dosimies uz Cerņigovku, bet no turiencj uz Vladivostoku, un aicināju viņu līdzi. Apsolīju driz atkal doties taigā, piedāvāju algu… Nogrimām abi domās. Nezinu, ko viņš domāja, bet jutu, ka man iezogas sirdī skumjas. Sāku atkal stāstīt viņam par ērto dzīvi pilsētā. Uzala klusēdams klausījās. Beidzot viņš nopūtās un teica:

—   Nē, paldies, kapteinis. Manam Vladivostoka nevaru ej. Ko manam lai tur strādā? Medības ej nava, sabuli ķer arī nevaru. Pilsētā dzīvo — manam drīz beigas.

«Tiešām,» man ienāca prātā, «kas pieradis dzīvot mežā, neizdzīvos pilsētā, un vai daru labi, novirzīdams viņu no tā ceļa, kuru viņš sācis iet kopš bērnības?»

Uzala apklusa. Viņš acīmredzot domāja, ko tālāk iesūkt. Tad, it kā atbildēdams savām domām, sacīja:

—  Rīt manam taisni ej. — Viņš norādīja ar roku uz austrumiem. — Četras saules ej — Daubihe atrodi ir, tad Ulahe ir, tad Fudzinas upe, kalni un jūra. Manam dzirdējis, tur jūras pusē visa daudz: sabulis ir, arī alnis ir.

Ilgi sēdējām pie uguns un runājām. Biju jau pieradis pie Uzalas. Tagad bija žēl šķirties no viņa.

Pirmais, ko otrā rītā atcerējos, bija tas, ka Uzala aiziet no mums. Padzēris tēju, pateicos saimniekiem un izgāju laukā. Strēlnieki jau bija saposušies. Ari Uzala bija pie viņiem. Ar pirmo acu uzmetienu redzēju, ka viņš sataisījies tālā ceļā.

Kādu kilometru aiz Dmitrovkas Uzala apstājās. Bija klāt smagais šķiršanās mirklis.

—  Ardievu, Uzala, — es teicu, spiezdams viņam roku. — Vēlu tev visu labu. Nekad neaizmirsīšu to, ko esi darījis manā labā. Ardievu. Varbūt kādreiz satiekamies.

Uzala atvadījās no strēlniekiem, tad pamāja man ar galvu un devās prom. Mēs palikām stāvot un skatījāmies viņam pakaļ. Pēc minūtēm piecām viņš uzkāpa nelielā kalniņā, kas bija apaudzis sīkiem krūmājiem. Pret gaišo debesi bija skaidri redzams viņa stāvs ar paunu uz muguras, kūju un šauteni rokās. Sai brīdī no kalniem iznira gaiša saule un apmirdzēja goldu. Uzkāpis augšā, viņš apstājās, pagriezās uz mūsu pusi, pamāja ar roku un pazuda aiz kraujas. Man krūtīs l<aut kas it kā pārtrūka. Jutu. ka esmu zaudējis tuvu cilvēku.

—   Labs cilvēks, — sacīja Marčenko.

—   Jā, tādu nav daudz, — Oļentjevs atbildēja.

«Ardievu, Uzala,» es domāju. «Tu izglābi man dzīvību. Nekad to neaizmirsīšu.»

OTRA DAĻA

Pa upēm, mežiem un purviem. Cauri iaigai. Pāri Sihote-Alinam uz jūru. Gar jūras krastu. Negaidīta satikšanās. Amba. Nolādēta vieta. Atpakaļ uz jūru. Staltbrieži auro. Lāča medibas. Ugunsgrēks mežā. Ziemas gājiens. Uz Imanu. Grūts stāvoklis. Pēdējais ceļa posms.

Ekspedīcijas maršruts 1906.

6. PA UPĒM, MEŽIEM UN PURVIEM

Bija pagājuši četri gadi. Man piedāvāja sarīkot jaunu ekspedīciju un izpētīt Sihote-Alina kalnu grēdu, piekrastes joslu uz ziemeļiem no Olgas līča, kā arī Usūri un Irnanas upju augšteces.

Tolaik par Sihote-Alina vidusdaļu bija maz kas zināms. Par jūras piekrasti Aizusūrijas apgabalā šo to pastāstīja jūras virsnieki, kas retumis apmeklēja turieni, lai izmērītu jūras līčus un līkumus.

Ekspedīcijai gatavojāmies apmēram mēnesi. Ekspedīcijas grupā iekļuva labākie strēlnieki, lielāko tiesu Toboļskas un Jeņisejas guberņas sibīrieši. Tie gan bija drūmi un mazrunīgi ļaudis, bet jau no bērnības pieraduši pārciest visādas grūtības.

Ekspedīcijas karavānā ietilpa divpadsmit zirgu.

Bija vajadzīgs, lai vīri pamatīgi iepazīstas ar saviem zirgiem un lai zirgi savukārt pierod pie cilvēkiem. Tāpēc komanda sanāca jau pāris nedēļu pirms ceļojuma sākuma.

Sapulcēšanās bija norunāta Smakovkas stacijā — netālu no tās vietas, kur dzelzceļš iet pāri Usūri upei.

1906. gada piecpadsmitajā maijā pa dzelzceļu tika nosūtīta komanda ar zirgiem, un sešpadsmitajā izbrauca no Habarovskas arī visi pārējie ekspedīcijas dalībnieki.

Strēlnieki sagaidīja mūs un parādīja, kur apmesties.

Pārējā dienas daļa mums pagāja, sakārtojot mantību un sagatavojot saiņus.

Nākamā diena tika atstāta kazakiem un strēlniekiem viņu rīcībā. Viņi pārtaisīja sev untas, pašuva stulmus, pagatavoja patronsomas un vispār galīgi sagatavojās ceļam.

Noliktajā dienā, deviņpadsmitajā maijā, mēs visi piecēlāmies agri, tomēr ceļā devāmies vēlu. Tas ir pilnīgi dabiski. Arvien paiet labs laiks, kamēr pirmoreiz dodas ceļā. Vēlāk visi pierod pie noteiktās kārtības: katrs zina savu zirgu, savus saiņus, zina, kādas viņam mantas, kas papriekš jāsakravā, kas vēlāk, kuri priekšmeti vajadzīgi ceļā un kuri apmetnē.

No Smakovkas pa kalnu kraujām iet dubļains lauku ceļš. Pavasara pali tur bija aiznesuši visus tiltus, tāpēc nemaz nebija viegli tikt pāri brāzmainajām upītēm.

Vērīga acs uzreiz noskārstu, ka šis ir mūsu pirmais gājiens: atstatumi starp zirgiem lieli, segli šļūk zemē, seglu jostas raisās vaļā, vīri bieži apstājas un pārauj kājas.

Kas daudz ceļojis, tas zina, ka tā tas ir sākumā. Dienu no dienas jāapstājas retāk, pamazām viss nokārtojas, un turpmākais ceļojums noris jau gludi un bez kavēkļiem.

Otrā dienā mūsu ceļš pienāca pie Usūri upes. Visa ieleja bija pārplūdusi. Augstākās vietas likās kā salas. Sai lielajā ūdenī upes gultni varēja noskārst tikai pēc straujā plūduma un kokiem, kas auga tās malās. Zemnieki stāstīja, ka palu laikā uz kaimiņu sādžām nevarot tikt pa ceļu, tajās iespējams nokļūt tikai laivās. Pavaicājuši padomu, nolēmām iet augšup gar upi līdz tādai vietai, kur tā nav pārplūdusi, un tad raudzīt, vai zirgi nevar peldus tikt pāri.

Beidzot ieraudzījām to, ko meklējām. Kilometrus piecus uz augšu upe bija savākusi sevī visas attekas. Daudzie sausie uzkalniņi ļāva pieiet tai pavisam klāt. Bet iepriekš vajadzēja apiet apkārt purviem.

Zirgi bija jau saraduši: viņi vairs nespēra un nekoda cits citam. Aiz pavadas bija jāved tikai pirmais, pārējie nāca paši. Viens no strēlniekiem pēc kārtas gāja nopakaļ un dzina tos zirgus, kas nogriezās no ceļa vai atpalika.

Iedami no uzkalniņa uz uzkalniņu un mezdami līkumu staignājiem, drīz vien nokļuvām mežā, kas auga pašā upes krastā.

Par laimi, ķīniešiem bija laiva. Odens gan nāca tajā kā pa sietu, tomēr tā bija ķoce, kas mums atviegloja pārcelšanos. Kaut kā aizbakstījām laivai spraugas, piesitām ar naglām dēļus un iedzinām par duļļiem koka tapas, pie kurām piesējām auklu cilpas. Kad viss bija gatavs, sākām celties pāri. Vispirms pārvedām seglus, pēc tam cilvēkus. Beidzot pienāca kārta zirgiem. Vieni paši tie negribēja iet ūdeni, vajadzēja kādam doties līdzi.

Šo bīstamo darbu uzņēmās kazaks Koževņikovs. Viņš noģērbās pavisam kails, uzkāpa mugurā visveiklākajam baltiņam un droši devās ūdenī. Tūlīt viņam pakaļ strēlnieki sadzina ūdenī visus pārējos zirgus. Tiklīdz Ko- ževņikova zirgs vairs nevarēja kājām sniegt upes dibenu, kazaks nolēca no viņa un, krēpēs ieķēries, peldēja blakus. Citi zirgi peldēja viņiem līdzi. No krasta bija redzams, kā Koževņikovs mudina savu zirgu un glāsta viņam kaklu. Zirgi peldēja sprauslodami, nāsis piepūtuši un zobus atņirguši. Lai gan straume dzina sāņus, viņi tomēr tika uz priekšu diezgan ātri.

Vai Koževņikovam izdosies ar zirgiem izpeldēt malā noteiktajā vietā?

Lejāk auga krūmi un koki; krasts bija kraujš un pilns ar vētras lauztiem kokiem.

Pēc desmit minūtēm Koževņikova zirgs skāra ar kājām upes dibenu. Kazaks tūlīt sēdās, viņam mugura un izjāja malā.

Tā kā daži zirgi bija stiprāki, bet citi nespēcīgāki un peldēja gausāk, tad viss bars izstiepās upē garā rindā. Kad Koževņikova zirgs jau bija otrā malā, pēdējais atradās upes vidū. Bija skaidri redzams, ka ūdens viņu aiznesīs. Zirgs saņēma visus spēkus un turējās pretī, pūlēdamies pārspēt straumi, bet tā viņu nesa arvien tālāk un tālāk. To redzēja Koževņikovs. Sagaidījis pārējos zirgus, viņš strauji aizauļoja gar krastmalu lejup. Saskatījis tādu vietu, kur nav lauzto koku, kazaks caur krūmiem piekļuva pie upes un sāka saukt peldošo zirgu, bet upes krācieni apslāpēja viņa balsi. Baltiņš, kuram Koževņikovs sēdēja mugurā, sāka ausīties un, augsti pacēlis galvu, skatījās ūdenī. Pēkšņi upi pāršalca skaļš zviedzietis. Peldošais zirgs dzirdēja šo saucienu un uzņēma citu virzienu. Pēc neilga brīža viņš tika malā. Ļāvis zirgam mazliet atelsties, kazaks uzmauca viņam apaušus un atveda pie citiem zirgiem. Pa to laiku laivā bija pārbraukuši visi cilvēki ar savām mantām.

Pārcēlusies pāri upei, ekspedīcija centās apiet apkārt purvam un drīzāk tikt kalnos.

Juzdami zem kājām cietu zemi, cilvēki un zirgi so]oja mundrāk. Ceļā bija jātiek pāri vēl vienai nelielai upelei, kas tecēja pa ļoti šauru, bet ārkārtīgi purvainu ieplaku. Cilvēki lēca no ciņa uz cini, bet zirgiem klājās grūti. Zēl bija noskatīties: viņi iestiga līdz vēderam un bieži vien klupa. Daži zirgi iegrima tā, ka nevarēja bez citu palīdzības piecelties. Tiem vajadzēja noņemt seglus un cilvēkiem nest saiņus pašiem.

Kad pēdējais zirgs bija purvam cauri, diena jau sliecās uz vakaru. Pagājām vēl mazliet uz priekšu un apmetāmies pie strautiņa ar tīru, tekošu ūdeni.

Vakarā strēlnieki un kazaki sēdēja pie uguskura un dziedāja dziesmas. Nez kur viņi bija dabūjuši harmonikas. Noskatoties bezrūpīgajās sejās, nevarēja ticēt, ka tikai pirms pāris stundām viņi nomocīti un noguruši kūlušies pa purvu.

Nolēmām nākamajā dienā atpūsties. Vajadzēja izžāvēt mantas, notīrīt seglus un ļaut zirgiem atelpt. Strēlnieki no paša rīta ķērās pie darba. Ikviens zināja, kas kuram nav kārtībā un kas jāsalabo.

To dienu mums bija izdevība novērot, kā kazaki medī bites. Tēju dzerot, viens no mums bija paņēmis tasi ar medus paliekām. Tūlīt apmetnē saradās bites — viena, otra, trešā un vēl kādas. Dažas bites lidoja šurp, bet citas steidzās ar pilnu nastu projām, lai lidotu atkal atpakaļ pēc medus. Kazaks Murzins apņēmās uzmeklēt bites. Novērojis virzienu, kurp bites laižas, viņš pagriezās uz to pusi, turēdams rokā tasi ar medu. Pēc brītiņa atlaidās bite. Kad tā lidoja projām, Murzins skatījās pakaļ, kamēr vien varēja biti saredzēt. Tad viņš pārgāja uz jaunu vietu, sagaidīja otro biti, lēnām pagājās atkal uz priekšu, sekoja trešajai utt. Tā viņš lēnām, bet droši tuvojās bišu mītnei. Bites pašas rādīja viņam ceļu. Tādām medībām vajag lielas pacietības.

Apmēram pēc stundas Murzins bija atpakaļ un stāstīja, ka uzgājis bites, bet pie bišu koka redzējis tādu skatu, ka steidzies saukt biedrus palīgā. Bites karojot ar skudrām. Pēc brītiņa mēs visi bijām ceļā, paķēruši līdzi zāģi, cirvi, katliņus un sērkociņus.

Murzins rādīja ceļu. Drīz vien ieraudzījām lielu liepu, kas auga četrdesmit piecu grādu leņķī. Tai visapkārt dūca bites. Gandrīz viss spiets bija ārā. Skrēja atradās apakšā, pie saknēm. Saules pusē saknes bija savijušās kopā, izveidodamas lēzenu piegāzīti. Pie skrejas bija biezs no bitēm. Taisni viņām pretī, arī biezā drūzmā, stāvēja melno skudru bars. Bija interesanti noskatīties, kā šie divi naidīgie pulki stāv viens pret otru, neuzdrošinādamies iet uzbrukumā. Skudru izlūki tekāja gar malām. Bites bruka tiem virsū no augšas. Tad skudras slējās stāvus un, plaši atplētušas žokļus, nikni atgaiņājās. Dažreiz skudras raudzīja apiet apkārt un uzbrukt bitēm no mugurpuses, bet gaisa izlūki to pamanīja, viena daļa bišu aizlidoja turp un no jauna stājās skudrām ceļā.

Mēs ar interesi noskatījāmies šai cīņā. Kas uzvarēs? Vai skudrām izdosies iekļūt bišu kokā? Kas piekāpsies? Varbūt ienaidnieki pēc saulrieta dosies uz savām mītnēm, lai rīt sāktu cīņu no jauna; varbūt šis bišu koka aplenkums ilgst jau vairākas dienas?

Nevar zināt, kā beigtos šī cīņa, ja kazaki nenāktu bitēm palīgā. Viņi bija uzvārījuši ūdeni un sāka to liet skudrām virsū. Bites bija satrauktas līdz beidzamajam. Tai brīdī kāds pārskatīdamies uzšļāca verdošo ūdeni bitēm. Acumirklī viss spiets sacēlās gaisā. Vajadzēja redzēt, kā kazaki muka!

Bites steidzās viņiem pakaļ un dzēla pakausī un kaklā. Drīz vien pie koka nebija vairs neviena. Cilvēki stāvēja pa labu gabalu, lādējās, smējās par biedriem, bet pēkšņi viņu sejās parādījās izbailes, viņi sāka atgaiņāties ar rokām un skrēja vēl tālāk.

Nolēmām ļaut bitēm nomierināties. Uz vakara pusi divi kazaki atkal aizgāja uz bišu koku, bet vairs neatrada ne medus, ne bišu. Bišu koku bija izlaupījuši lāči. Ar tādu neveiksmi beidzās mūsu gājiens pēc meža medus.

Ekspedīcijas tālākais ceļš gāja pa kalniem. Mums bija jāpāriet arī piecas ļoti purvainas gravas. Tur bija neizbrienamas dūņas. Kazaki mēģināja vest zirgus bez ceļa, bet tad gāja vēl ļaunāk. Lai tiktu pāri dūkstīm, strēlnieki cirta kārklus un meta tos zirgiem zem kājām. Tā varēja vieglāk pāriet cilvēki, bet tas maz palīdzēja zirgiem. Tāds nedrošs ceļš viņus tikai mulsināja, sperdami soļus, viņi klupa un krita. Atkal vajadzēja noņemt seglus un nastas pārnest cilvēkiem pašiem. Beidzot tikām pāri ari šiem purviem.

Iznākusi uz cieta ceļa, vienība apstājās atpūsties. Tālāk teka gāja pa nokalnēm, līkumojot ap kalnu avotiem, un pamazam virzījās uz kalnu pāreju.

Kāda kavēkļa dēļ zirgi bija palikuši iepakaļ, bet mes aizgajani uz priekšu. Meža rrialā stāvēja veca, sagruvusi fanza. Tur mēs apsēdāmies uz akmeņiem un gaidījām zirgus. Pēkšņi netālu no mums pazibēja gara, tumša svītra. Strēlnieki devās turp. Liels rāpulis ātri slīdēja pa zāli, virzīdamies uz krūmāju. Strēlnieki skrēja gabaliņu atstatu, neuzdrošinādamies tam tuvoties. Viņus baidīja čūskas lielums. Pēc brītiņa tā pielīda pie zemē guļoša koka un pazuda tajā. Tas bija koka stumbenis ar cauru vidu. Kāds strēlnieks paņēma nūju un sāka bakstīt caurumu. Dobumā tūdaļ atskanēja sīcieni, un no tā sāka skriet ārā kamenes. Tātad koka dobuma tām bija ala. Bet kur gan palikusi čūska? Vai tiešām tā ielīdusi pie kamenēm? Kāpēc tad kamenes nesīca, viņai ielienot, bet kļuva nemierīgas, kad iebāzām dobumā nūju?

Tas ieinteresēja visus. Strēlnieki sāka cirst šo koku. Tas bija satrunējis un viegli izjuka gabalos. Kad koka vidus nāca vaļā, mēs ieraudzījām čūsku. Tā gausi locījās, cenzdamās paslēpties praulu drumslās. Bet tas viņu neglāba. Strēlniekiem izdevās nocirst čūskai galvu. Pēc tam viņu izvilka ārā.

Tas bija zalktis — Sreoka milzu čūska, pusotra metra gara, seši centimetri resna.

Koka dobums sākumā bija šaurs, bet uz resgali nedaudz platāks. Putna dūnas, vilnas šķipsnas, sīki, sausi zāles stiebri un vecā nomestā zalkšāda liecināja, ka zalktim te bijis midzenis, bet tuvāk pie izejas un mazliet iesāņus atradās kameņu ala. Ielienot un izlienot zalktis ikreiz rāpies kamenēm garām. Acīmredzot zalktis labi saticis ar kamenēm un viņi nav traucējuši viens otru.

Strēlnieki ar interesi apskatīja zalkti.

— Viņam kaut kas iekšā, — teica viens strēlnieks.

Tiešām — zalkša vēders bija stipri uzpūsts. Liels bija mūsu izbrīns, kad zalkša vēderā ieraudzījām diezgan prāvu sloku ar garu knābi! Kā zalktis varējis norīt lik lielu putnu un nav aizrijies ar to?

Goldi stāsta, ka Usūrijas zalktis vispār esot ļoti kārs uz putniem. Pēc viņu nostāstiem, zalktis uzrāpjoties augstu kokā un uzbrūkot putniem, kad tie sēžot ligzdā, tas viņam izdodoties it īpaši tad, ja ligzda atrodoties koka dobumā. Tas pilnīgi saprotams. Bet kā viņš var notvert tādu putnu, kas skraida un lido, un kā var norit sloku, kuras garais knābis, šķiet, traucē to rīt?

Zalkti gūstīdami, nemaz nebijām pamanījuši, ka uznācis mākonis. Uzreiz kļuva tumšāks. Tas pamudināja cilvēkus doties atpakaļ pie zirgiem. Goldi, kas mūs pavadīja, stāstīja, ka tuvumā esot divas ķīniešu fanzas, kur varēšot paglābties no negaisa.

Mākonis tuvojās ļoti ātri. Priekšējā mala tam bija bālgani pelēka un it kā mutuļoja; mākonim līdzi skrēja atsevišķi padebeši un likās sacenšamies ar to ātrumā. Mums neizdevās izbēgt no negaisa. Tikko devāmies ceļā, sāka līt. Vispirms no gaisa krita atsevišķas lielas lāses, bet tad uznāca īsta lietusgāze.

Palaikam tādas gāzes nav ilgas, bet Usūrijas apgabalā ir citādi. Bieži vien taisni ar pērkonu iesākas ilgstošs lietus. Tā notika arī šoreiz. Pērkons pārgāja, bet saule nerādījās. Visapkārt līdz pašam apvārsnim debess apklājās ar slāņmākoņiern, kas slacināja siltu, bet biezu lietu. Steigties uz fanzām vairs nebija nekādas iēgas. To saprata visi — ir cilvēki, ir zirgi.

Ķīniešu fanzas atradās nomaļus, aiz attekas. Lai tiktu pie tām, vajadzētu mest lielu līkumu. Tāpēc nolēmām iet taisni uz vecticībnieku sādžu.

Nebija ko gaidīt, ka laiks kļūs labāks. Lietum piebiedrojās vējš; uznāca migla. Tā ietina kalnu virsotnes, brīžiem grima ielejās, brīžiem atkal pēkšņi pacēlās gaisā, un tad lietus gāza vēl stiprāk.

Nelielā upīte tagad bija pārplūdusi un izskatījās baiga. Ūdens brāzās pa mežu. Cilvēki vieglāk tika pāri pārplūdušajām vietām, bet zirgiem klājās smagi. Tie spēra kājas «z labu laimi un krita dziļās bedrēs.

Bet tad mežs beidzās. Mūsu priekšā pavērās plašs klajums. Tā otrā malā pie kalniem bija piekļāvusies Zagornajas sādžiņa, bet nokļūt tur nebija viegli. Vecticībnieku uzceltais tilts bija sapostīts. Noņēmāmies vairāk nekā divas stundas, to labodami. Lietum vairs neviens nepievērsa uzmanību. Te visi dabūja krietni izplunčāties.

Beidzot bija pārvarēts arī šis kavēklis, un mēs iegājām sādžā, kurā bija astoņas mājas. Kādā logā parādījās sievietes seja, un drīz vien uz ceļa iznāca vīrietis. Tas bija sadžas vecākais. Dabūjis zināt, kas mēs esam un kurp dodamies, viņš mūs uzaicināja pie sevis. Kazaki bija stipri izmirkuši un tāpēc steidzās noseglot zirgus un tikt zem jumta.

Istabā grīda bija tīra, griesti labi noēvelēti, sienas kārtīgi aizbakstītas.

Mēs sākām atģērbties un notašķījām grīdu. Jutāmies neērti.

—   Nekas, nekas, — saimnieks teica. — Sievietes uzmazgās. Re, kas par laiku! No taigas jau nevar tīrs pārnākt…

Pēc maza brītiņa galdā tika celta silta maize, medus, olas un piens. Ķērāmies pie ēdiena ar apetīti, pat ļoti kāri.

Pavaicājām ceļu uz Kokšarovkas sādžu. Izrādījās, ka tālāk vairs nekāda ceļa nav un ka no visiem šejienes vecticībniekiem tikai Panačevs zinot aizvest mūs turp pa kalniem bez kāda ceļa.

Vecākais aizsūtīja viņam pakaļ. Panačevs tūlīt atnāca. Pēc izskata viņam bija pāri četrdesmit gadiem. Bārdu viņš laikam nekad necirpa, un tā viņam auga pinkām. Varēja domāt, ka viņš tikko cēlies no gultas un nav vēl paspējis sasukāties. Istabā ienācis, Panačevs trīs reizes pārmeta platu krustu svētbilžu priekšā un trīs reizes palocījās tā, ka ar roku varēja aizsniegt grīdu. Garie mati līda viņam acīs. Viņš bieži kratīja galvu un mela tos atpakaļ.

—   Labdien, — Panačevs klusi teica, atgāja pie durvīm un sāka ņurcīt savu cepuri.

Viņš labprāt pieņēma uzaicinājumu aizvest mūs uz Kokšarovku.

—   Labi, iešu, — viņš vienkārši sacīja, bet šai vārdā «iešu» bija dzirdama griba mums izlīdzēt, padevība un apziņa, ka viņš vienīgais zina ceļu uz turieni.

Nolēmām iet nākamajā dienā, ja lietus būs mitējies.

Otrā rītā, trīsdesmit pirmajā maijā, tikko svīda gaismiņa, es pieskrēju pie loga. Lietus bija pārgājis, bet laiks apmācies, drēgns. Migla kā miroņauts sedza kalnus. Miglā tikko bija manāma ieleja, mežs un dažas ēkas upmalā.

Ja lietus vairs nelīst, tad var iet tālāk. Bet viens apstāklis spieda mūs aizkavēties: vēl nebija izcepta maize.

Pulksten desmitos no rīta mēs ar Panačcvu priekšgalā atstājām sādžu. Mums bija jātiek pāri tai kalnu grēdai, kas šķir Daubihes upi no Ulalies, un gar upi, kurai nav vārda, jāiziet uz Fudzinas grīvu.

Laiks pamazām pavisam noskaidrojās: migla izklīda, zemē visur čurkstēja urdziņas, izmirkušās puķes cēla augšup galviņas, gaisā atkal sāka laidelēties tauriņi.

Panačevs veda mūs bez ce|a gar kokiem ar iecirstām zīmēm.

Usūrijas taiga ir nevis birzs, bet pirmatnējs mežs. Kokus apvija meža vīnogulāju un liānu stīgas.

Tiklīdz bijām mežā, tūliņ vajadzēja laist darbā cirvjus.

Panačevs stāstīja, ka viņš bez nesamā nogājis no Zagornajas līdz Kokšarovkai vienā dienā. Viņš gan dienu skaitīja no gaismas līdz gaismai. Tā kā mēs ar mantu saiņiem gājām lēnāk, tad domājām, ka veiksim šo cc|u divās dienās, tikai vienu nakti pārgulēdami mežā.

Ap pusdienas laiku apmetāmies krietni atpūsties. Vīri tūlīt sāka ģērbties nost un vilkt cits citam ērces no ādas. Grūti klājās Panačevam. Viņš kasījās vienā laidā. Ērces bija ielīdušas viņam bārdā un iezīdušās kaklā. Izvilkuši sev ērces, kazaki sāka tīrīt suņus. Gudrie dzīvnieki labi saprata, ko ar viņiem dara, un pacietīgi ļāvās šai operācijai. Citādi bija ar zirgiem: iie kratīja galvu un stipri spērās. Tikai ar lielām pūlēm varēja viņus atbrīvot no parazītiem, kas bija iezīdu- šies lūpās un acu plakstos.

Kad bija padzerta tēja, Panačevs atkal devās pa priekšu, viņam sekoja strēlnieki ar cirvjiem.

Vakarā vīri sablīva pie ugunskura. Panačevs sēdēja nomaļus un klusēdams ēda maizi, uzlasīdams drusciņas. Kazaki rakņājās pa saiņiem, apsedza seju ar odu tīkliņiem un gatavoja vakariņas. Daži noģērbās pavisam kaili, lasīja no veļas ērces un neganti lādējās.

—    Nu, tēvoc, cik verstu vēl būs līdz Kokšarovkai? — kāds kazaks jautaja vecticībniekam.

—    Kas to zina! Vai tad taigu kāds mērījis? Taiga ir un paliek taiga! Rīt vajadzētu tikt galā, — vecticībnieks atbildēja.

Sajā «vajadzētu tikt» bija jaušama nedrošība.

—    Vai tu šo apvidu labi pazīsti? — kazaks tincināja tālāk.

—    Ne visai labi. Divreiz esmu gājis un neesmu maldījies. Nekas, gan pamazītiņām aiziesim.

Nākamā diena bija pirmais jūnijs.

Ejot bijām sadalījušies trīs grupās. Pirmie gāja cirtēji ar Panačevu priekšgalā, viņiem sekoja zirgi ar mantu saiņiem. Pārējie ekspedīcijas dalībnieki gāja nopakaļ. Uz priekšu tikām ļoti gausi. I3ieži bija jāapstājas un jānogaida, kamēr priekšā strādnieki izcērt ceļu. Ap pusdienas laiku zirgi pavisam apstājās.

—    Kusties uz priekšu! — pakaļējie nepacietībā sauca.

—    Uzgaidil Vecticībniekam pazuduši iezīmētie koki, — priekšējie atbildēja.

—   Kur tad viņš pats?

—   Aizgāja meklēt ceļu.

Pagāja minūtes divdesmit. Beidzot Panačevs atnāca. Pietika uzmest viņam acis, lai izprastu, kas noticis. Seja viņam bija vienos sviedros, nogurusi, skatiens apmulsis.

—   Nu, vai zīmes ir? — viņam vaicāja.

—    Nav! — vecticībnieks atbildēja. — Laikam palikušas pa kreisi. Mums jāiet uz to pusi, — viņš sacīja, rādīdams uz ziemeļaustrumiem.

Devāmies tālāk. Nu Panačevs negāja vairs tik droši kā sākumā: brīžiem pagāja uz kreiso pusi, tad metās uz otru pusi un brīžiem strauji griezās atpakaļ, tā ka saule, kas bija mums priekšā, palika aiz muguras. Varēja redzēt, ka viņš iet. uz labu laimi. Mēģināju viņu apturēt un iztaujāt, bet pēc šīm iztaujām viņš apmulsa vēl vairāk. Sarīkojām mazu apspriedi, kurā kāds ieminējās, ka vajadzētu iet atpakaļ līdz iecirstajām zīmēm, bet Panačevs teica, ka aiziešot arī bez ceļa un, ticis kalna korē un apskatījies, tūlīt atradīšot pareizo virzienu.

Vajadzēja ļaut, lai atelp zirgi. Tos nosegloja un palaida zālē. Kazaki vārīja tēju, bet Panačevs un mans palīgs uzkāpa tuvējā paugurā. Pēc pusstundas viņi atgriezās. Mans palīgs teicās cita nekā neredzējis kā tikai mežiem apaugušus kalnus. Panačevs apgalvoja, ka šī vieta viņam pazīstama, bet viņa balsī skanēja šaubas.

Tikko pēc atpūtas bijām devušies ceļā, tūlīt iekļuvām tādā lauztu koku lūžņā, no kuras nevarējām tikt ārā līdz pašarn vakaram. Panačevs mūs veda pavisam dīvaini. Brīžam rāpāmies kalnā, brīžam gājām pa nokalni un brīžam nolaidāmies ielejā. Kas apmaldījies, las arvien iet bez kādas jēgas. Gājām visu dienu un apstājāmies tikai tad, kad uznāca nakts. Apmetnē nebija līksmi.

Visus nomāca apziņa, ka esam apmaldījušies. Sevišķi noskumis likās Panačevs. Viņš allaž nopūtās, vērās debesī, skurināja sev matus un dauzīja ar rokām svārku stūrus.

—   Labāk izvelc ērces no bārdas, — strēlnieki viņam teica.

—  Tad ta ķeza, — viņš murmināja. — Vajadzēja ņemt un pazaudēt iezīmētos kokus!

Bija jānoskaidro, cik liels vēl pārtikas aizgāds. No Zagornajas iziedami, paņēmām līdzi maizi trim dienām. Tātad rītdienai vēl iztika ir, bet kas būs, ja rīt vēl nenokļūsim Kokšarovkā? … Vakara apspriedē nolēmām stingri turēties austrumu virzienā un vairs neklausīt Panačevam.

Otrā rītā bijām kājās jau mazā gaismiņā. Vajadzēja pasteigties. Nogājuši kilometrus trīs no apmetnes, gluži negaidot uzdūrāmies zīmēm. Tās bija vecas, jau aizaugušas.

—   Kas iecirtis šīs zīmes? — es vaicāju.

—   Ķīnieši, — Panačevs atbildēja.

—   Tātad pie jums taigā ir arī ķīnieši? — kazaki jautāja.

—   Kur viņu nav! — vecticībnieks atbildēja. — Taigā visur ir ķīnieši. Ej kur iedams, viņus visur var sastapt.

Zīmes bija iecirstas bieži un veda mūs vēlamajā virzienā, tāpēc nolēmām iet gar tām, kamēr vien būs iespējams. Panačevs tādēļ an apmaldījās, ka bija iecirtis savas zīmes reti. Viņam nebija ienācis prāta, ka zīmes ar laiku apsūb un iztālēm vairs nav labi saskatāmas.

Pa iezīmēto ceļu iedami, drīz vien uzgājām sabuļu slazdus. Daži bija veci, citi jauni, tikko uzstādīti. Viens slazds bija mums ceļa. Koževņikovs pacēla baļķi un nosvieda to sāņus. Zem baļķa kaut kas bija. Izrādījās, sabuļa kauli. Acīmredzot, tiklīdz zvēriņš bija iekritis slazdā, viņu apklāja sniegs. Dīvaini, kāpēc ķinietis aizgāja no taigas, iepriekš neapskatījis savus slazdus? Varbūt viņš tos apstaigāja, bet vētra neļāva tikt līdz vistālākajām zīmēm, vai arī viņš saslima un nespēja vairs medīt…

Sagūstītais sabulis ilgi bija gaidījis savu īpašnieku, un pavasarī, kad nokusa sniegs, kraukļi saknābāja dārgo plēsoni. Tagad no tā bija atlikušas tikai vilnas plūksniņas un sīki kauliņi.

Man ienāca prātā Uzala. Ja viņš būtu te, mēs dabūtu zināt, kāpēc sabulis palicis slazdā. Golds droši vien atrastu ceļu un izpestītu mūs no likstas.

Ap pusdienas laiku nokļuvām mežaina kalnāja korē.

Apsprieduši stāvokli, nolēmām kāpt lejā un iet pa straumei. Kalnāja austrumu nogāze bija krauja, pilna lauztu koku un iežu drupu. Bija jāiet līču loču, tas aizņēma daudz laika. Strauts, gar kuru gājām, drīz vien aizliecās uz dienvidiem; tad sākām iet bez ceļa un pārgājām pāri vēl dažiem kalnāja atzarojumiem.

Panačevs darīja savu darbu klusēdams; viņš arvien vēl gāja pa priekšu, un mēs kūlāmies viņam pakaļ. Kļūmi labot vairs nevarēja, atlika vienīgi iet visu laiku gar ūdeni, kamēr tas mūs novedīs pie Ulahes upes.

Atpūtas vietā vēlreiz apskatīju pārtikas krājumus. Izrādījās, ka sausiņu pietiks tikai vienām vakariņām, tāpēc ieteicu samazināt dienas devu.

Uz vakara pusi pirmoreiz parādījās knišļi. Usūrijas knišļi ir taigā tīrais negals. Pēc kodiena tūlīt rodas asiņojoša brūcīte. Tā šausmīgi knieš, bet, jo vairāk to kasa, jo vairāk niez. Kad knišļu daudz, ne mirkli nevar noņemt no sejas tīkliņu. Knišļi aizķepina acis, sametas matos, ausīs, lien piedurknēs un neciešami sakož kaklu. Seja uzpampst, it kā būtu piemetusies roze. Pēc dienām trim organisms iegūst imunitāti un pampums izzūd.

Cilvēki varēja izvairīties no knišļiem ar tīkliņiem, bet zirgiem klājās grūti. Knišļi sakoda tiem lūpas un acu plakstus. Nabaga lopiņi purināja galvu, bet nevarēja saviem mocītājiem nekā padarīt.

Vislabākais līdzeklis pret knišļiem ir pacietība. Nepacietīgu cilvēku knišļi var padarīt traku.

Ar šo pēdējo līdzekli apbruņojušies, gājām tik uz priekšu, kamēr saule pavisam nogrima aiz apvāršņa. Panačevs tūlit devās izlūkos. Viņš atgriezās, kad jau bija pavisam tumšs, un pastāstīja, ka no kalna esot redzējis Ulahes leju un rīt ap pusdienas laiku mēs būšot no meža ārā. Sī ziņa visus iepriecināja; vīri sāka atkal jokot un smieties.

Vakariņas iznāca pavisam trūcīgas. Sausiņu drupatas sadalījām visiem vienlīdzīgi.

Tikko no rīta atstājām apmetni, tūlīt uzdfirāmies tekai. Tā bija zvēru iemīta un vijās kaut kur augšup kalnos. Panačevs veda mūs pa to. Sākām jau šaubīties, bet šoreiz viņam bija taisnība. Teka noveda mūs pie mednieku fanzas. Jauktais mežs te pārvērtās paretā lapu koku mežā. Sajuzdami, ka ceļam drīz gals, zirgi sāka iet možāk. Beidzot parādījās gaišums, un mēs iznācām meža malā.

Pēc maza brīža pienācām pie upes un ieraudzījām otrā krastā Kokšarovku. Vecticībnieki atairēja laivas un pārcēla seglus un saiņus. Zirgus nevajadzēja skubināt: gudrie lopiņi labi saprata, ka otrā krastā viņus gaida bagātīga barība. Viņi paši gāja ūdenī un pārpeldēja pāri upei.

Pēc šā gājiena cilvēki un zirgi bija ļoti noguruši.

Nolēmām palikt Kokšarovkā trīs dienas.

7. CAURI TAIGAI

Sestajā jūnijā atvadījāmies no Kokšarovkas. Zirgi bija atpūtušies un tagad gāja daudz ātrāk. Aklie dunduri un knišļi nāca mums līdzi kā melns mākonis. Jo grūti klājas tiem, kas gāja nopakaļ. Knišļi galvenokārt turas pulciņa beigās. Cilvēkiem un zirgiem vajadzēja pēc kartas mainīties vietām.

No Kokšarovkas sādžas ceļš iet pa Ulahes upes labo krastu, un tikai vienā vietā, kur upe apskalo klintis, tas attālinās kalnos, bet drīz atkal nogriežas ielejā.

Patlaban bija pilnos ziedos rododendri, tāpēc ar tiem apaugušās klintis izskatījās sarkanmēļas. Fudzinas ieleju var nosaukt par lielu pļavu. Tur aug vientuļi veci ozoli, kuplas liepas un stiegrainas melnās papeles. Ne visai augstie kalni abās upes pusēs klāti ar jauktu mežu, kur pārsvarā parastā un baltā egle.

Cilvēku mītnes padarīja ielejas mežonīgo krāšņumu maigāku. Kā paipalas, kas vairās mednieka, šur un tur starp kokiem bija redzamas pelēkās ķīniešu fanzas. Ap fanzām pletās druvas un dārzi. Kā visa tur nebija: kvieši, kukurūza, čumiza, auzas, magones, pupas, tabaka un daudz citu augu, kurus nepazinu. Pie fanzām tuvāk auga kāršu pupas, kartupeļi, rutki, ķirbji, melones, kāposti, salāti, kāļi, gurķi, tomāti, dažādi sīpoli un zirnīši. Laukos visur bija redzami zili ķīniešu stāvi. Viņi pārtrauca darbu un ilgi pavadīja mūs acīm. Varēja manīt, ka viņi stipri uztraucas, ieraudzīdami kareivju vienību, kas nāk no tālienes un iet tālu, jo līdzi ir zirgi ar kravu.

Es devos uz vienu fanzu.

Saozdami svešus cilvēkus, suņi sāka neganti riet un metās mums pretī.

Troksni izdzirdējis, iznāca pats saimnieks. Viņš tūlīt parīkoja puišus, lai palīdz strēlniekiem noseglot zirgus.

Ķīniešu fanza ir oriģinālā celtne. Sienas 110 māla; divplākšņu jumts klāts niedrēm. Rcžģaini logi ar papīra rūtīm aizņem gandrīz visu priekšējo fasādi, toties di- bensienā un sānos nemaz nav logu.

Fanzā abpus durvīm ir zemas, 110 akmeņiem sakrautas krāsniņas ar iemetinātiem dzelzs katliem. Dūmvadi no šīm krāsnīm iet gar sienām zem mūriņiem un silda tos. Mūriņi taisīti no akmens plāksnēm un noder guļai. Tie ir tik plati, cik garš cilvēks, un tiem uzklāts salmu pinums. Ķīnieši parasti guļ pavisam kaili, ar galvu uz fanzas iekšpusi un kājām pret sienu.

Fanzas vidū uz trijkāja stāvēja vecs, ieplīsis katls, pilns ar smiltīm un pelniem. Tas ir ogļu trauks, kur samet kvēlojošās ogles no krāsnīm, kad ēdiens izvārits un mūriņi pietiekami sasildīti. Ja ēdiens jāuzsilda, ķinieši iekur uguni tieši šai traukā. Tāpēc fanzā viss, kas stāv augstāk par cilvēka augumu, ir apkvēpis un apklāts ar biezu sodrēju kārtu.

Mēs ierīkojāmies fanzā kā savās mājās. Ķīnieši centās izpildīt visu, ko vien vēlējāmies …

Pēc pusdienām gāju apskatīt citas celtnes.

Kādā ēkā vienā galā bija ierīkota spirta tecinātava. Otrā galā atradās dzirnavas ar diviem dzirnakmeņiem, no kuriem apakšējais nebija kustināms. Dzirnavas darbina ar zirga spēku. Aizsietām acīm zirgs iet apkārt un griež augšējo akmeni. Sēnalas atdala no miltiem ar sietu. Tas stāv sevišķā skapī, un cilvēks to kustina ar kājām. Tas pats cilvēks dzen arī zirgu un ber graudus dzirnās.

Dzirnavām līdzās bija klēts, kur glabājās labība un dažādas citas mantas. Te bija zvērādas, aļņu ragi, lāča žults, sabuļu un vāveru ādas, papīra sveces, tējas saiņi, jauni cirvji, namdara un dārznieka rīki, zvēru medību stopi, mednieka šķēpi, degļa šautene, ierīce, ar ko nest un muguras nastas, drēbes, jauni trauki, zili ķīniešu audutni, balts un melns audums, gultas segas, jauni ķīnieši apavi, izkaltēta zāle apaviem, grozi ar eļļu. Grozi pīti no vicām un noziesti ar tik cietu, papīram līdzīgu masu, ka nelaiž cauri pat spirtu. Tie izskatās kā zemas pudeles ar platu kaklu. Tādos pašos grozos, tikai nelielos ķīnieši ņem ceļā līdzi pupu eļļu. Par aizbāzni palaikam lieto kukurūzas kacenu, kam aptin lupatu. Sos grozus taisa tāpēc, ka trūkst stikla un māla trauku.

Kaimiņu fanzā vārīja pantus — jaunos staltbriežu ragus. Gāju skatīties, kā to dara. Vārīja ārā, svaiga gaisā. Virs uguns uz trim akmeņiem stāvēja katls ar ūdeni. Ķīnietis uzmanīja, lai ūdens sakarst, bet nesāk virt. Viņam bija rokā koka dakša, pie kuras ar auklu piesieti jaunie staltbriežu ragi.

Pamērcējis ragus ūdenī, viņš ļāva tiem atkal mazliet atdzist, aizpūzdams ar muti tvaikus, tad atkal mērca ūdenī un atkal pūzdams dzisināja. Ragus vāra katru dienu, kamēr tie top tumši un sacietē. Pēc tam tosvar uzglabāt gadiem. Ja tos patur verdošā ūdenī ilgāk par divi trim sekundēm, tie saplaisā un zaudē savu vērtību.

Kad nācu atpakaļ, diena jau bija galā. Tikko saule pieskārās apvārsnim, visi ķīnieši kā pēc komandas meta darbam mieru un lēnām, nesteigdamies gāja mājās. Laukā nepalika neviens.

Atgriezies fanzā, ķēros pie savas dienasgrāmatas. Tūlīt pie manis piesēdās divi ķīnieši. Viņi vēroja manu roku un brīnījās, cik ātri rakstu. Tobrīd man gadījās kaut ko uzrakstīt mehāniski, neskatoties uz papīru. Sajūsmas kliedziens izlauzās abiem no lūpām. Tūlīt no mūriņa nolēca vairāki citi. Pēc piecām minūtēm man apkārt stāvēja visi fanzas iemītnieki, un katrs iūdza mani atkārtot to pašu vēl un vēl, neskaitāmas reizes.

Šķidra kukurūzas putriņa, nedaudz sālītu dārzeņu un divi tumši kviešu maizes kukulīši — tas ir viss, ko strādnieki dabūja vakariņās. Viņi satupās ap mazu galdiņu un ēda klusēdami. Pēc vakariņām ķīnieši noģērbās un apgūlās uz mūriņa.

Samaksājuši fanzas saimniekam, devāmies tālāk augšup gar Fudzinas upi, kas te meta līkumu burta L! veidā. Seit teka nogriezās pa labi kalnos, tā padarot ceļu krietni īsāku. Bija jāiet pāri divām ne visai augstām kalnu grēdiņām un pārplūdušam strautiņam.

Pusdienas laikā liku apstāties pie kādas upītes. Kad paēdām, nenogaidīju, kamēr apseglo zirgus, bet, nodevis vajadzīgos rīkojumus, sāku iet pa teku uz priekšu. Otrā kalnu korē teciņa sadalījās divās daļās: viena nogriezās pa kreisi, bet otra gāja taisni mežā iekšā. Es izvēlējos pēdējo.

Mežs kļuva biezāks, koki resnāki; vietvietām pazibēja strupās ciedru galotnes un smailās egles, kas arvien piešķir mežam drūmu izskatu. Nemanot biju pārgājis pāri vēl vienai kalnu grēdinai un nonācis blakus ielejā. Tajā burbuļoja skaļš strautiņš.

Noguris apsēdos atpūsties zem liela ciedra. Iztālēm atplūda vienmuļas, sēras skaņas. Tās nāca tuvāk, un pēc tam izdzirdēju pavisam tuvu virs galvas lidojam un dobji dūdojam kādu putnu. Lēnām pacēlu galvu un ieraudzīju Austrumsibīrijas meža ūbeli. Aiz neuzmanības man kaut kas izkrita no rokām, — ūbele izbijās un steigšus pazuda biezokni. Pēc cita skaudra brēciena pazinu Sibīrijas krēķi. Drīz vien to arī ieraudziju — ar lielu galvu, raibu, neveiklu. Tas veicīgi kāpaļāja pa kokiem, lupināja egles čiekurus un tik griezīgi brēca, it kā gribētu izkliegt visā mežā, ka te ir cilvēks.

Beidzot man apnika sēdēt; nolēmu griezties atpakaļ un iet pie savas vienības. Sai brīdī izdzirdēju kaut ko čabam. Kāds uzmanīgi gaja pa biezokni. «Laikam zvērs,» nodomāju un sagatavoju šauteni. Troksnis tuvojās. Elpu aizturējis, pūlējos saskatīt biezokni dzīvnieku. Pēkšņi sirds man pamira: ieraudzīju peļņas vīru. No agrāko gadu piedzīvojumiem zināju, cik bīstami tikties ar šiem cilvēkiem.

Usūrijas taigā arvien jābūt gatavam satikt plēsīgus zvērus. Bet visbīstamāk tikties ar cilvēku. Zvērs bēg no cilvēka un uzbrūk tikai tad, ja viņu vajā. Tādos gadījumos ir mednieks, ir zvērs — katrs zina, kas jādara. Bet ar cilvēku ir citādi. Taigā nav liecinieku, tāpēc paradums izveidojis īpašu iemaņu. Cilvēkam, kas ieraudzījis citu cilvēku, vispirms jāpaslēpjas un jāsagatavo šautene.

Taigā visi staigā ar ieroci rokā: udehi, ķīnieši, korejieši un zvēru viri. Zvēru vīrs ir tāds cilvēks, kas dzīvo gandrīz vienīgi no medībām. Visbiežāk viņa saimniecību pārzina tēvs, brālis vai kāds cits tuvs radinieks. Ar viņu interesanti iet medībās. Viņam daudz īpašu paņēmienu, kas izveidojušies ilgajā pieredzē: viņš zina, kur uzturas zvērs, kā tikt tam klāt, kur meklēt aizšautu medījumu. Spēja orientēties, iekārtoties naktsguļai, lai kāds laiks, prasme ātri, bez trokšņa piezagties zvēram un māka atdarināt zvēru balsis — tās ir zvēru vīra raksturīgās pazīmes. Bet zvēru vīrs jāatšķir no peļņas vīra.

Peļņas vīrs iet taigā nevis medību dēļ, bet vispār lai kaut ko iegūtu. Bez šautenes viņam ir līdzi sapiera lāpsta un somiņa ar skābēm. Viņš meklē zeltu, bet izdevīgā brīdī neatteicas pamedīt arī «greizačus» (ķīniešus) un «gulbjus» (korejiešus), neatteicas paņemt svešu laivu, nokaut govi un pārdot to par brieža gaļu. Satikt tādu vīru ir daudz bīstamāk nekā satikt zvēru.

Man priekšā bija īsts peļņas vīrs. Viņam bija mugurā savāds uzvalks — pa pusei ķīniešu, pa pusei krievu.

Viņš gāja iešķērsām man garām — salīcis, visu laiku skatīdamies apkārt. Pēkšņi viņš apstājās, veikli norāva no pleca šauteni un paslēpās aiz koka. Sapratu, ka viņš mani ieraudzījis. Tā nu abi stāvējām kādu brīdi. Beidzot nolēmu atkāpties. Klusiņām līdu pa krūmiem atpakaļ un drīz nokļuvu pie cita liela koka. Arī peļņas vīrs attālinājās, slapstīdamies pa krūmiem. Tad sapratu, ka viņš bīstas no manis. Viņš nevarēja domāt, ka esmu viens, un bija pārliecināts, ka tuvumā daudz cilvēku. Pagājos vēl mazliet un atskatījos. Aiz kokiem vēl pazibēja viņa zilais ģērbs. Man novēlās kā akmens no sirds.

Uzmanīgi — no koka līdz kokam, no akmens līdz akmenim — attālinājos no bīstamās vietas un, ticis tālāk par šāviena atstatumu, uzgāju uz tekas un steidzos atpakaļ pie savējiem.

Pēc pusstundas nokļuvu tai vietā, kur ceļi šķīrās. Atminējos Uzalas mācību un sāku apskatīt abas tekas. Svaigas zirgu pēdas nogriezās pa kreisi. Es paātrināju soļus un pēc pusstundas pienācu pie Fudzinas. Aiz upes redzēju iežogotu ķīniešu fanzu, pie kuras bija apmetušies mūsējie.

So apvidu sauca par Jolaizu. Tā bija pēdējā zemkopības fanza. Tālāk stiepās drūma un neapdzīvota taiga, kur cilvēki sastopami tikai ziemu pa sabuļu medību laiku.

Vienība gaidīja mani. Liku noseglot zirgus un uzcelt teltis. Te vajadzēja pēdējo reizi papildināt pārtikas aizgādu.

Pēc īsas atpūtas gāju apskatīt tās fanzas, kas ķīniešiem kaimiņos. Usūrijas apgabala iedzīvotāji sauc sevi par «udehiem», dienvidu daļā dzīvojošie, pamazām saplūduši ar ķīniešiem, nemaz vairs nebija atšķirami no tiem. šie udehi dzīvo ārkārtīgā nabadzībā.

Kad tuvojos viņu mājoklim, man iznāca pretī udehs. Skrandās ģērbies, iekaisušām acīm, vātīm klātu galvu viņš sveicināja mani, un viņa balsī skanēja bailes un biklums. Netālu no fanzas kaili bērni rotaļājās ar suņiem.

Fanza bija veca, sašķiebusies; vietvietām no sienām lupa nost māla apmetums; logos bija vecs, lāpīts, nodzeltējis papīrs ar daudziem caurumiem; putekļainos mūriņus klāja skrandains salmu pinums, pie sienām bija sakārtas izbalējušas un nokvēpušas lupatas.

Visur netīrumi un nabadzība.

Agrāk biju domājis, ka tas aiz slinkuma, bet tagad pārliecinājos, ka tādai nabadzībai ir citi cēloņi: vainīgs stāvoklis, kāds udehiem ir ķiniešu iedzīvotāju vidū. Iztaujājot noskaidroju, ka ķīnietis, kam pieder Jolaizas fanza, ir tālu visā apkārtnē pazīstams. Visi pie Fudzi- nas upes dzīvojošie udehi dabū no viņa uz kredīta opiju, spirtu, pārtiku un audumu apģērbam. Par to viņiem jāatdod viss, ko iegūst medībās: sabuļi, brieža ragi, žeņšeņs u. c. Sā iemesla dēļ udehi iegrimuši nesamaksājamos parādos. Vairākkārt gadījies, ka viņiem par parādiem atņem sievu un meitas, nereti arī pašus pārdod tālāk vienam, tad otram utt. Patapinādami ķīniešu kultūru, viņi nav pratuši tai pielāgoties. Viņi neprot dzīvot kā zemkopji, bet jau aizmirsuši mednieka un zvēru ķērāja dzīves veidu. Bagātie ķīnieši izmantojuši savā labā viņu atpalicību un pārvērtuši viņus vergos.

Nākdams atpakaļ, apmaldījos un nokļuvu pie Fudzi- nas. Te pie upes ieraudzīju divus ķīniešus, kas meklēja pērles. Viens no viņiem stāvēja malā, ar visu spēku spiezdams kārti upes dibenā, bet otrs nolaidās pa to ūdenī. Ar labo roku viņš lasīja gliemežnīcas, ar kreiso turējās pie kārts. Kārts bija vajadzīga tāpēc, ka upe ir ļoti strauja. Ūdenslīdējs paliek zem ūdens ne vairāk par pusminūti. Elpu aizturēdams, viņš tur varētu palikt ilgāk, bet ūdens zemā temperatūra spiež viņu iznirt. Šā paša iemesla dēļ ķīnieši nirst apģērbušies.

Apsēdos krastmalā un sāku vērot viņu darbu. Uz īsu brīdi ieniris ūdenī, ūdenslīdējs minūtes piecas sildījās saulē. Tā kā viņi mainījās, tad iznāca, ka stundas laikā katrs laidās ūdeni ne vairāk par desmit reizēm. Visā šai laikā viņi bija dabūjuši tikai astoņas gliemežnīcas, no kurām nevienā nebija pērles. Ķīnieši stāstīja, ka apmēram no piecdesmit gliemežnīcām tikai vienā esot pērle. Pa visu vasaru varot sadabūt ap divsimt pērļu 500—600 rubļu vērtībā. Šie ķīnieši staigā pa visu apgabalu un uzmeklē vecas, dūņainas attekas.

Ķīnieši drīz vien beidza darbu, uzvilka sausas drēbes un iedzēra mazliet sildītu degvīnu. Tad viņi nosēdās krastmalā un sāka ar veseriem dauzīt gliemežnīcas, lai uzmeklētu pērles. Atcerējos, ka agrāk upmalās biju redzējis tādas sašķaidītu gliemežnīcu kaudzes. Tad vēl nezināju, kā tās radušās. Tagad man tas bija skaidrs. Protams, pērļu meklētājs rīkojas kā laupītājs. Gliemežnīcas sašķaida un turpat pamet. No astoņdesmit gliemežnīcām ķīnieši atlika divas ar pērli. Lai arī kā skatījos, tomēr nevarēju ieraudzīt pērli, kamēr man to parādīja. Tas bija neliels puniņš mirdzošā, netīri pelēkā krāsā. Perlamutra kārta bija daudz spilgtāka un skaistāka par pašu pērli.

Kad gliemežnīcas bija nožuvušas, ķīnieši uzmanīgi ar nazi atdalīja pērles no sieniņām un noglabāja tās mazā ādas kulītē.

Otrā dienā diezgan agri izgājām no Jolaizas. Ceļu mums rādīja neliela tecina.

Jo tālāk devāmies prom no fanzas, jo aizvien grūtāk bija iet.

Ieejot vairākus simtus kilometru plašā mežā, neviļus uznāk bikluma sajūta. Tāds pirmatnējs mežs ir savā ziņā stihija. Jo tālāk mežā, jo vairāk kritušu koku. Kalnos augsnes kārta ir ļoti plāna, tāpēc kokiem saknes neiet dziļi zemē, bet stiepjas pa virspusi. Koki nestāv stingri un vējā drīz gāžas. Tāpēc arī Usūrijas taigā tik daudz vēja lauztu koku. Kritušais koks paceļ gaisā savas saknes ar visu zemi un akmeņiem, kas aizķērušies saknēs. Tādas barikādes bieži vien ir četru, sešu metru augstas. Tāpēc meža tekas tik līkumotas. Vienmēr jāapiet kādam kritušam kokam ar līkumu. Sīs cilpas arvien jāņem vērā un atstatumi jāskaita pusotrreiz lielāki, nekā atzīmēts kartē. Lejās augošie koki stāv daudz stingrāk sanesu zemes slānī. Te redzami tādi meža milži, kas sasniedz garumā trīsdesmit četrdesmit metru un divi metri apkārtmērā. Nereti lāči izmanto par mājokli vecas papeles. Gadās pat, ka vienā dobumā apmetas divi trīs lāči.

Ielejās mežs dažreiz ir tik biezs, ka caur koku zariem nemaz nevar redzēt debesi. Apakšā arvien valda puskrēsla, arvien ir vēss un drēgns. Rīta ausma un vakara mijkrēslis neuznāk vienā laikā mežā un klajās vietās. Tiklīdz saule paslēpjas aiz mākonīša, mežs uzreiz top drūms un laiks liekas apmācies. Toties skaidrā dienā saules apspīdētie koku stumbri, spilgti za]ās lapas, mirdzošās skujas, puķes, sūnas un raibie ķērpji iegūst dekoratīvu izskatu. Diemžēl visu to, ko var dot labs laiks, saindē knišļi. Grūti izstāstīt tās mokas, kas cilvēkam jāizcieš vasaru taigā! Attēlot tās nevar — tās pašam jāizbauda.

Stundas trīs gājām bez atpūtas, līdz izdzirdējām kaut kur šalcam ūdeni. Saule dedzināja cik spēdama. Zirgi gāja, smagi elsodami, galvas nokāruši. Gaiss bija tik tveicīgs, ka pat milzīgo koku ēnā nevarēja atvēsināties. Nebija dzirdami ne zvēri, ne putni, gaisā mudžēja tikai kukaiņi; un, jo karstāk cepināja saule, jo tie tapa ņiprāki.

Domāju, ka jāatpūšas, bet zirgi negribēja ēst un spiedās ugunskura dūmos. Tādā gadījumā sēdēt uz vietas grūtāk nekā iet uz priekšu. Liku seglot zirgus un doties tālāk.

Teka mūs pieveda pie tukšas mednieku fanzas, kuras tuvumā arī apmetāmies.

Līdz krēslai vēl bija tālu. Paņēmu šauteni un gāju pētīt apkārtni. Aizgājis kādu kilometru no apmetnes, apsēdos uz celma un sāku klausīties.

Biju iegrimis dabas vērojumos un pavisam aizmirsis, ka esmu viens pats tālu no apmetnes. Pēkšņi izdzirdēju kaut ko čaukstam. Dziļajā klusumā troksnis šķita ļoti stiprs. Domāju, ka nāk kāds liels zvērs, un gatavojos aizstāvēties, bet tas bija tikai āpsis. Viņš skrēja sīkiem riksīšiem, brīžam apstājās un kaut ko meklēja zālē; zvēriņš pienāca man tik tuvu, ka varētu viņu aizsniegt ar šautenes galu. Āpsis aizgāja pie strautiņa, palakās ūdeni un aiztecēja tālāk. Mežā atkal iestājās klusums.

Pēkšņi man aiz muguras atskanēja ass, skaudrs un aprauts pīkstiens, it kā skaļš dzirkļu grieziens. Atgriezies ieraudzīju burunduku — raibo zemes vāverīti. Tas veikli un rotaļīgi tekāja pa kriteņiem, rāpās kokos un atkal zemē un no jauna slēpās zālē.

Burunduks ir raibs, dzeltens; uz muguras un sānos tam piecas melnas svītras.

Ievēroju, ka burunduks arvien atgriežas vienā un tajā pašā vietā un katrreiz aiznes kaut ko līdzi. Aizskrienot tam arvien bija ar kaut ko cieši piebāzti vaigi, bet, kad tas atkal no jauna parādījās, mute bija tukša. Tas mani ļoti ieinteresēja. Piegāju tuvāk un sāku novērot. Uz kritušā koka atradās sažuvušas sēnītes, saknes un rieksti. Tā kā mežā vēl nebija ne sēņu, ne ciedru riekstu, acīmredzot burunduks tos bija izvilcis no savas alas. Bet kādēļ? Tad man ienāca prātā Uzalas nostāsti, ka burunduki savācot lielus pārtikas krājumus, kuru dažreiz viņiem pietiekot diviem gadiem. Lai produkti nesabojātos, viņi tos laiku pa laikam iznes āra un žāvē uz kritušiem kokiem, bet vakarā atkal nes atpakaļ savā alā.

Vēl brītiņu pasēdējis, gāju tālāk. Visu laiku ceļā redzēju tikko apsviestus kriteņus. Pazinu, ka tas ir lāča darbs. Tas viņam sevišķi patīk. Slaistīdamies pa taigu, viņš cilā kritušus kokus, kaut ko uzlasīdams zem tiem. Ķīnieši joko, ka lācis žāvējot kriteņus, pagriezdams saulei tiem vienu un otru pusi.

Atpakaļ ejot, nejauši nokļuvu savās vecajās pēdās. Pazinu milzu ciedru, zem kura biju atpūties, pārlai- poju pāri strautam pa pazīstamo kriteni, pagāju garām akmens gruvešiem un nemanot pienācu pie tā kriteņa, uz kura burunduks bija žāvējis savu aizgādu. Viņa alas vietā tagad rēgojās dziļa bedre, sēnes un rieksti bija izkaisīti, un nupat izrakņātajā zemē varēja redzēt lāča pēdas. Viss kā uz delnas. Ķepainis izpostījis bu- runduka ligzdu, apēdis viņa aizgādu un varbūt arī viņu pašu.

Pēc pusstundas ieraudzīju apmetnes ugunis.

Līdz ar saulrietu pagaisa lielie knišļi, bet saradās mazāki, gandrīz acīm nesaredzami. Kad ausis sāk svilt, tā ir pirmā pazīme, ka uzbrukuši sīkie knislīši. Tad liekas, ka sejai uzsegts dzeloņains tīmeklis. Sevišķi stipri niez piere. Knislīši iepinas matos, lien ausīs, degunā, mutē. Cilvēki lādas, spļaudās un slauka seju ar rokām. Kazaki bija palikuši zem cepurēm kabatas lakatiņus, lai cik necik aizsargātu kaklu un pakausi.

—   Nevar dzert, — teica kazaks, pasniegdams krūzīti.

Liku to pie lūpām un ieraudzīju, ka tēja pārklāta it ka ar putekļiem.

—   Kas tas ir? — es jautāju kazakam.

—   Kniš|i, — viņš atbildēja. — Garaiņi tos applau- cējuši, tāpēc tic sakrituši karstajā ūdenī.

Sākumā raudzīju aizpūst knišļus ar muti, tad sāku nokrejot ar karotīti, bet, tiklīdz ļos noņēmu, izrādījās^ ka krūzīte atkal knišļu pilna. Kazakam taisnība. Tā arī nedabūju padzert tēju. Izlēju to zemē un ielīdu savā odu tīklā.

Pēc vakariņām vīri gatavojās uz guļu. Dažiem bija slinkums uzlikt sev odu tīklu, un tie apgūlās brīvā gaisā, apklādamies ar segām. Viņi ilgi grozījās, kunkstēja, stenēja, tina segās galvu, bet nevarēja paglābties no knišļiem. Sīkie kukainīši iespraucās pa katru spraudziņu, pa vismazāko krociņu. Beidzot viens no strēlniekiem neizcieta.

—   Nu še, ēdiet, velns lai jūs parauj! — viņš iekliedzās, nometa segu un plaši atmeta rokas.

Visi sāka smieties. Izrādījās, ka nevis viņš vien, bet it visi vēl bija nomodā, tikai nevienam negribējās pirmajam celties un kurināt uguni, lai būtu dūmi. Pēc pāris minūtēm liesmoja ugunskurs. Strēlnieki smējās cits par citu, atkal vaidēja un spļaudījās. Pamazām apmetnē iestājās klusums.

8. PA SIHOTE-ALINU UZ JŪRU

Atmodos no cilvēku sarunām. Pulkstenis bija pieci no rīta. No zirgu sprauslāšanas, no trokšņa, kas cēlās, tiem vicinot astes, un no kazaku lāstiem nopratu, ka knišļu ir daudz. Steigšus apģērbos un izlīdu no odu tīkla. Virs mūsu apmetnes mudžēja neskaitāmi knišļu mākoņi. Nelaimīgie zirdziņi, iebāzuši purnus pašos dūmos, pērās astēm un purināja galvas.

Ugunskura vietā pelnus klāja knišļu slānis. Milzīgā daudzumā tie bija sakrituši ugunī un to apslāpējuši.

No knišļiem var glābties tikai divējādi: biezos dūmos un ātri kustoties. Uz vietas sēdēt nav ieteicams.

Pavēlējis seglot zirgus, piegāju pie koka pēc savas šautenes un to vairs nepazinu. Tā bija apklāta ar biezu, pelēku kārtu — tie bija pie eļļas pielipušie knišļi.

Steigšus salasīju savus instrumentus un, negaidīdams, kamēr apseglos zirgus, sāku iet pa teku. Kilometru no fanzas teka sadalījās: pa labi — uz Ulahes upi, pa kreisi — uz Sihote-Alinu.

Jo dziļāk iegājām kalnos, jo vairāk upē bija krāču. Teka veda gan pa vienu krastu, gan pa otru. Kritušie koki bija dabiski tilti. Tas nozīmēja, ka tā ir nevis zirgu, bet kājnieku teka.

Uz vakara pusi pienācām pie trešās mednieku fanzas. Tur atradām priekšā divus ķīniešus. Jaunākais bija mednieks, vecākais — žeņšeņa meklētājs. Kalsnējs, grumbainu, iedegušu seju, gara auguma — viņš bija vairāk līdzīgs mūmijai nekā dzīvam cilvēkam. Jaunajam ķīnietim bija jaunas, diezgan lepnas drēbes, bet vecā apģērbs — novalkāts un salāpīts. Galvā abiem bija platmales: jaunajam — pirkta salmu cepure, vecajam — paštaisīta tāšu gardibene.

Ķīnieši iesākumā izbijās, bet nomierinājās, kad dabūja zināt, kas mēs esam. Viņi pabaroja mūs ar čumi- zas putru un pasniedza tēju. No viņiem dabūjām zināt, ka atrodamies Siliote-Alina pakājē un tālāk uz jūras pusi ceļa vairs nemaz nav.

Vecais izturējās ļoti cienīgi un runāja maz, toties jaunais bija stipri valodīgs. Viņš man pastāstīja, ka viņiem esot taigā žeņšeņa plantācija un ka viņi tagad ejot tieši uz to. Mani tā aizrāva viņa stāstījums, ka pazaudēju virzienu un bez ķīniešu palīdzības laikam vairs nebūtu atradis ceļu atpakaļ. Apmēram stundu gājām pa nokalnēm, tad pārrāpāmies pāri kādai klintij un nonācām ielejā. Pa ceļam redzējām kalnu ūdenskritumus un dziļas aizas, kuru dibenā vēl bija sniegs.

Beidzot sasniedzām ceļojuma mērķi: ar biezu mežu apaugušu kalnāja ziemeļu nogāzi.

Lasītājs alosies, iedomādamies žeņšeņa plantāciju par lauku, kas apsēts ar augiem. Par derīgu tiek atzīta ikkatra vieta, ja tur kaut kad atrastas dažas žeņšeņa saknes. Tur aiznes arī visas pārējās saknes. Vispirms ieraudzīju ciedru krijas nojumes žeņšeņa pavēnim no kvēlajiem saules stariem. Lai nesakarstu zeme, gar malām bija sastādītas papardes un no tuvējās upītes izrakts šaurs grāvītis, pa kuru sūcās ūdens.

Piegājis pie šās vietas, vecais nokrita ceļos, salika kopā plaukstas, pacēla tās pie pieres un divreiz palocījās līdz pašai zemei. Viņš kaut ko murmināja, laikam skaitīja lūgsnu. Pēc tam piecēlās, pielika atkal rokas pie galvas un tad ķērās pie darba. Jaunais ķīnietis pa to laiku uzkāra kokā sarkanas lupatas ar hieroglifu rakstu zīmēm.

Žeņšeņs. Tad redz, kāds tas ir!

Nekur zemes virsū nav cita auga, par kuru būtu tik daudz leģendu un nostāstu. Nezinu, vai literatūras ietekmē vai no ķīniešu stāstījumiem, bet arī es izjutu cienību pret šo arāliju dzimtas neizskatīgo reprezentantu. Notupos uz ceļgaliem, lai to tuvāk apskatītu. Vecais to uztvēra pa savam prātam: viņš domāja, ka lūdzu dievu. No šā brīža es pilnīgi iemantoju viņa uzticību.

Abi ķīnieši ķērās pie darba. Viņi novāca sausos zarus, kas bija nokrituši no kokiem, pārstādīja divus krūmus un aplaistīja ar ūdeni. Pamanījuši, ka dārzam pieplūst maz ūdens, viņi palaida vairāk. Pēc tam sāka ravēt nezāles, bet izplūca tikai dažas no tām, ne visas.

Atstāju viņus strādājam un gāju paklejot pa taigu. Baidīdamies apmaldīties, turējos gar strautiņu, lai pa ta malu tiktu atpakaļ.

Kad atgriezos žeņšeņa plantācijā, ķīnieši jau bija beiguši darbu un gaidīja mani. Pie fanzas pienācām no otras puses, tātad bijām nākuši atpakaļ pa citu ceļu.

Vakarā man izdevās pierunāt ķīniešus, lai aizved mūs pāri Sihote-Alinam uz Vaifudzinas iztekām. Pavadoņa pienākumus uzņēmās pats vecais, tikai ar noteikumu, ka viņam nedrīkst uzkliegt, ne arī runāt pretī. Par pirmo punktu nevarēja būt domstarpību, un mēs visi labprāt pieņēmām arī otro.

Tiklīdz uznāca krēsla, atkal parādījās knišļi. Ķīnieši sakūra uguni, lai dūmi iet fanzā iekšā, bet mēs salīdām odu tīklos. Apmierināti, ka ar pavadoņiem tiksim pāri Sihote-Alinam, drīz vien aizmigām.

Tagad mums bija tikai vienas raizes: vai pietiks pārtikas.

Otrā rītā pulksten astoņos jau bijām gatavi doties ceļā. Vecais gāja visiem pa priekšu, viņam sekoja jaunais ķīnietis un divi strēlnieki ar cirvjiem, tad pārējie cilvēki un zirgi ar saiņiem. Vecajam bija rokā garš zizlis. Viņš nekā nerunāja un tikai klusēdams norādīja virzienu, kurp jāiet. Lai gan ce|ā bijām spiesti bieži apstāties, mūsu vienība toiner tika uz priekšu diezgan ātri.

Usūrijas apgabalā nez vai sastopami sausi skuju meži, tas ir, tādi, kur zem kokiem zemi klāj nobirušas skujas un neaug zāle. Te visur ir drēgns, visur sūna, papardes un sīkas smilgas.

Todien pirmoreiz samazinājām pārtikas devu uz pusi. Bet arī ar tādu apsvērumu pārtikas pietiktu tikai divām dienam. Ja tūlīt viņpus Sihote-Alina neatradīsim apdzīvotu vietu, mums vajadzēs ciest badu.

Ķīnieši sacīja, ka agrāk Vaifudzinas iztekās bijusi mednieku fanza, bet tagad viņi nezinot, vai tā vēl tur esot vai ne. Gribēju apstāties un pamedīt, bet vecais pieprasīja, lai neuzkavējoties un ejot tālāk. Atcerēdamies solījumu, padevos viņa prasībām. Jāatzīst, ka vecais mūs veda ļoti labi.

Pēdējās dienās bijām stipri noplukuši: drēbēm parādījās ielāpi, galvas tīkli bija tā saplīsuši, ka no tiem vairs nejūtām nekāda labuma, sejas bija sakostas līdz asinīm, uz pieres un ap ausīm parādījās ēde.

Ierobežotais pārtikas aizgāds spieda mūs steigties. Atpūtāmies tikai pusstundu un otro dienas pusi gājām līdz pašai tumsai.

Tik liels pārgājiens bija vecajam par grūtu. Tiklīdz apstājāmies, viņš ievaidēdamies nosliga zemē un bez palīdzības vairs nevarēja tikt kājās. Man bija blašķē vēl dažas pilītes ruma, ko glabāju gadījumam, ja kāds ceļā saslimtu. Tagad bija pienācis tāds gadījums. Vecais gāja mūsu labā; rīt viņam atkal jāiet un pēc tam jādodas atpakaļ. Salēju krūzītē visu rumu un pasniedzu to viņam. Redzēju ķīnieša acīs atmirdzam pateicību. Viņš viens negribēja dzert un rādīja uz maniem ceļabiedriem. Tad visi kopā ņēmāmies viņu pierunāt. Pēc tam vecais izdzēra rumu, ielīda savā odu tīklā un aizmiga. Es sekoju viņa priekšzīmei. Tikko svīda gaismiņa, vecais ķīnietis mani modināja.

— Vajaga ej, — viņš lakoniski teica.

Ieēdām mazliet aukstas biezputras, kas bija atstāta rio vakariņām, un devāmies ceļā. Tagad ceļvedis pagriezās strauji uz austrumiem. No apmetnes uzreiz iekļuvām izskalotu kalnu apvidū, aiz kura nāk Siliote- Alins. •

Tie bija ne visai augsti pakalni ar lēzenām nogāzēm. Ļoti daudz strautiņu tecēja uz dažādām pusēm, un uzreiz bija grūti noteikt virzienu, kurp dodas ūdens.

Jo tuvāk pienācām kalnāja grēdai, jo biezāks kļuva mežs un jo vairāk bija vēja lauztu koku.

Mijkrēslī nokļuvām līdz ūdensšķirtnei. Cilvēki bija ļoti izsalkuši; arī zirgiem vajadzēja atpūtas. Tie bija gājuši visu dienu bez barības un bez apstājas. Apmetnes tuvumā zāles nekur nebija. Zirgi piekusuši tūlīt apgūlās, tiklīdz tiem noņēma saiņus. Ne pazīt vairs nevarēja tos nobarotos un spēcīgos zirgus, ar kuriem uzsākām ekspedīciju. Tagad tie bija noliesējuši, barības trūkuma un knišļu novārdzināti lopiņi. Ķīnieši dalījās ar kazakiem šķidrajā virumā, ko bija izvārījuši no paparžu lapām un čumizas atliekām.

Pēc tādām vieglām vakariņām visi gāja gulēt, lai nebūtu jāmokās ar izsalkumu, un tas bija labi darīts, jo rīt bija noteikts iziet vēl agrāk nekā šodien.

Nākamajā dienā atstājām apmetni piecos rītā un tūlīt sākām kāpt Sihote-Alinā. Uz augšu tikām gausi un pamazām. Mūsu ceļvedis gāja cik spēdams taisni uz priekšu; tikai tur, kur bija slāvs, vajadzēja iet līču loču.

Jo augstāk uzkāpām, jo vairāk izsīka strauti, un beidzot to nebija vairs nemaz. Tomēr dobjais troksnis zem akmeņiem liecināja, ka šiem avotiem ūdens vēl pārpilnam. Bet pamazām arī šis troksnis kļuva klusāks. Varēja dzirdēt, ka apakš zemes ūdens tek sīkās strūkliņās, it kā to lietu no tējkannas; pēc tam šīs strūkliņas pārvērtās lāsītēs, un tad viss apklusa.

Pēc stundas bijām pie kalnu kores. Te uzreiz ceļš gāja stāvus uz augšu, bet ne ilgi.

Pašā kalna pārejā pie liela ciedra stāvēja maza kriju svētnīciņa. Vecais ķinietis apstājās pie tās un palocījās līdz zemei. Tad piecēlās un, rādīdams ar roku uz austrumiem, pateica tikai divus vārdus:

— Vaifudzinas upe.

Tas nozīmēja, ka esam pie ūdensšķirtnes. Pēc tam vecais apsēdās zemē un ar zīmēm rādīja, ka jāatpūšas.

Mazliet izskalojuši vederu ar karstu ūdentiņu, gājām tālāk.

Kalnāja nogāze uz Vaifudzinas pusi bija krauja. Mums priekšā bija dziļa aiza, pilna akmeņiem un kri- teņiem. Ūdens, plūzdams kaskādēs, daudzās vietās bija izgrauzis dziļas bedres, kas slēpās zem papardēm un bija īstas lamatas. Es pagrūdu kādu akmeni. Veldamies tas rāva sev līdzi citus, un izcēlās vesela lavīna.

Pa tādām kraujām bija ļoti grūti kāpt lejā. Jo smagi klājas zirgiem. Sī kāpšana ilga divas stundas. Aizas dibenā tecēja strautiņš, tā aizaudzis, ka nebija gandrīz redzams. Jautri čalodams, ūdens plūda pa leju, it kā līksmodams, ka izrāvies no pazemes brīvībā. Lejāk strautiņa ritms kļuva rāmāks.

Tāda pati dziļa aiza tuvojās no labās puses. Tagad grava pārvērtās šaurā ielejā, ko turienes ķīnieši sauca par Siņ-Kvandagou. Aiz kalngala jauktais skuju mežs ātri pārvērtās lapu koku mežā.

Mūs pārsteidza puķu bagātība. Te bija īrisi visdažādākajās nokrāsās — no bāli gaišzilās līdz tumši mēļajai, orhidejas dažādās krāsās, dzeltenas gundegas, tumši mēļi zvaniņi, smaržīgas kreimenes, meža vijolītes, maigi zemeņu ziediņi, sārtas rudzupuķes, spilgtas neļķes un sarkanas, oranžkrāsas un dzeltenas lilijas.

Pāreja no bieza skuju meža uz paretām ozolu birzīm un puķu pļaviņām bija tik strauja, ka neviļus izlauzās izbrīna saucieni. Ko bijārn redzējuši rietumos, trīs četru dienu gājiena attālumā no Sihote-Alina, tas viss te bija pašā kalnāja pakājē; bez tam pamanīju vēl vienu savādību: tie augi, kas rietumos jau bija noziedējuši, te vēl nemaz nebija sākuši ziedēt.

Lifudzinas baseinā bija daudz knišļu un maz zvīņ- spārņu. Te turpretim visur mudžēja tauriņi. Lielie, tumšspārnaihie mahaoni bieži nolaidās uz ūdens un, spārnus izplētuši, ļāva, lai upe viņus nes. Varēja domāt, ka šie tauriņi iekrituši ūdenī nejauši un vairs nevar pacelties gaisā. Vairākkārt taisījos tos satvert, bet, tiklīdz izstiepu roku, tie pavisam viegli pacēlās gaisā un, gabaliņu palidojuši, atkal nolaidās uz ūdens. Visur puķēs sīca bites un lapsenes; gaisā dūkdamas lidoja spalvainās kamenes ar melnu, oranžkrāsas un baltu

vēderu. Zemē pa zāli tekāja veiklās skrejvaboles. Sīs vaboles viņu plēsoņas rakstura dēļ var saukt par tīģeriem kukaiņu valstībā. Ap ūdeni un gar ceļiem, kur mitrāks, plivinājās spāres caurspīdīgiem spārniem un lielām, gaišzilām acīm.

Lai gan bijām piekusuši un mums trūka ēdamā, tomēr gājām diezgan mundri. Visus pacilāja veiksmīgais gājiens pāri Sihote-Alinam, straujā pārmaiņa no tuksnesīgās taigas uz spirgto mežu un, beidzot, teka, kurai bijām uzdūrušies.

Tālāk negājām, bet ierīkojāmies uz atpūtu pie pamestas mednieku fanziņas.

Nākamajā dienā, septiņpadsmitajā jūnijā, atvadījāmies no ķīniešiem. Es iedāvināju vecajam savu mednieka dūci un ādas somiņu.

Tagad vairs cirvju nevajadzēja. No mednieku fanzas lejup gar upi gāja tecina. Tālāk tā kļuva arvien ērtāka.

Mežs beidzās, un mūsu priekšā pēkšņi parādījās lieliska kalnu ainava. Rietumos bija skaidri saredzams Sihote-Alins. Cerēju ieraudzīt kalnu milzeņus ar dīvainām smailām virsotnēm, bet manā priekšā bija lidzena kalnāja grēda ar lēzenu kori un pakāpenisku pāreju no ieapaļām virsotnēm uz platām ieplakām. Laiks un ūdens bija veikuši savu uzdevumu.

Ap desmitiem rītā ieraudzījām uz tekas ratu sliedes. Taisni īstajā laikā. Pēdējās dienās zirgi bija gaužām nokausēti. Viņi tikko vairs cilāja kājas un grīļojās kā piedzēruši.

Teka ar ratu sliedēm pieveda mūs pie upes. Otrā pusē milzīgu gobu pavēnī atradās ķīniešu fanza. Mēs apsveicām to, it kā tā būtu pirmšķirīga viesnīca. Izdzir- duši, ka divās beidzamajās dienās neesam nekā ēduši, viesmīlīgie ķīnieši sāka steigšus gatavot vakariņas. Pupu eļļā cepti plācenīši un čumizas biezputra ar sālītiem dārzeņiem mums likās gardāka par vissmalkākajiem pilsētas ēdieniem. Klusēdami vienojāmies te palikt pa nakti.

Ķīnieši novāca savus guļas piederumus un atdeva mums lielāko daļu mūriņu. Tie bija stipri sasildīti, bet mēs labāk gribējām paciest karstumu nekā knišļus.

No lielā ļaužu daudzuma fanzā bija smags gaiss, turklāt visi logi bija aizklāti ar segām. Es apģērbos un izgāju ārā.

Nakts bija klusa, gluži tāda, kāda patīk nakts kukaiņiem. Tas, ko ieraudzīju, mani tā pārsteidza, ka pavisam aizmirsu knišļus un skatījos kā apburts.

Viss gaiss bija pilns zibošu, zilganu dzirksteļu. Tie bija spīguļi. Viņi izstaroja gaismu ar pārtraukumiem, katrreiz ne ilgāk par mirkli. Sekojot vienai tādai dzirkstelei, varēja novērot katra atsevišķa kukaiņa lidojumu. Spīguļi neierodas visi reizē, bet pa vienam, cits pēc cita. Stāsta, ka Krievijas izceļotāji, pirmoreiz ieraudzījuši tādu zibošu gaismu, esot uz to šāvuši ar šauteni un tad bailēs aizskrējuši. Tagad te nebija pa atsevišķam lidojošam kukainim, bet tūkstošu tūkstošiem, miljoniem. Tie lidinājās zālē, pie zemes, mudžēja krūmos un plivinājās augšā pāri kokiem. Zibēja kukaiņi, mirdzēja arī zvaigznes. Tā bija īsta gaismas deja.

Pēkšņi uzliesmoja spilgts zibens un uzreiz apgaismoja visu zemi. Milzīgs meteors ar garu asti pārlaidās pāri debesij. Pēc mirkļa tas sašķīda tūkstoš dzirkstelēs un nokrita kaut kur aiz kalniem. Gaisma nodzisa. Kā pēc burvja zižļa mājiena nozuda fosforescējošie kukaiņi. Pagāja divas trīs minūtes, tad pēkšņi krūmos atmirdzēja viena uguntiņa, pēc tās otra, trešā, un vēl pēc pusminūtes gaisā atkal zibēja tūkstošiem dzirksteļu.

Lai cik krāšņa bija šī nakts, lai cik varena spīdošo kukaiņu un krītošā meteora parādība, tomēr ilgi laukā palikt nevarēja. Knišļi aplipa man ap kaklu, rokām, seju un salīda matos. Atgriezos fanzā un likos uz mūriņa. Nogurums prasīja savu tiesu, un es aizmigu.

Nākamo dienu veltījām atpūtai. Vajadzēja atelpt ir cilvēkiem, ir zirgiem. Pēdējās dienās visi bija tā noguruši, ka vajadzēja atpūsties ilgāk nekā tikai nakts miegā.

Deviņpadsmitajā jūnijā atvadījāmies no ķīniešiem un gājām tālāk. Te sākās braucamais ceļš. Lai zirgiem būtu vieglāk, noīrēju divus ratus.

Pa visu Vaifudzinas ieleju izkaisītas daudzas ķīniešu fanzas. To apdzīvotāji vasaru nodarbojas ar zemkopību un darbiem jūrā, bet ziemu ķer sabuļus un medī.

Vislielākā Vaifudzinas pieteka ir Arzarnasovka. Tā

IHek Vaifudzinā no kreisās puses. Mazliet uz augšu no Arzamasovkas ietekas paaugstā vietā ir neliels krievu ciems Fudzina (tagad pārdēvēts par Vetkinu). 1906. g;idā šai ciemā dzīvoja tikai četras ģimenes. Tie bija paši pirmie Krievijas izceļotāji. Šim ciemam piemita savs īpats gars. Vecie, bet spodrie namiņi izskatījās mājīgi; zemnieki bija jautri, labsirdīgi. Viņi mūs laipni saņēma un sadalīja pa saviem mājokļiem.

Vakarā vecie vīri sanāca kopā. Viņi stāstīja, cik daudz grūtību bijis jāpārcieš pirmajos gados svešā zemē. Viņi atvesti šurp 1859. gadā un izlikti Olgas līča malā, lai paši ierīkojas uz dzīvi, kā katrs var un prot. Papriekš tie apmetušies viena kilometra atstatumā no līča un ierīkojuši nelielu Novinkas ciematu. Bet drīz vien zemnieki novērojuši, ka, jo tālāk no jūras, jo mazāk miglas. Tad viņi pārcēlušies uz Vaifudzinas ieleju. 1906. gadā Novinkā dzīvoja vairs tikai viens cilvēks. Vēl tagad varēja redzēt, kur agrāk bijušas zemnieku mājas. Bet nedienas sākušās arī jaunajā vietā. Pieredzes trūkuma deļ viņi labību iesējuši ielejā, to izskalojuši pirmie pali, bet otrie aiznesuši visu sienu; tīģeri apēduši lopus un sākuši uzbrukt arī cilvēkiem. Zemniekiem bijusi tikai viena šautene un tā pati ar pistonām. Lai nebūtu jāmirst badā, gājuši strādāt pie ķīniešiem par mārciņu čumizas dienā. Maksu saņēmuši reizi mēnesī, un šī čumiza bijusi jānes uz māju septiņdesmit kilometrus. Vecie vīri ilgi nav varējuši aprast jaunajā vietā. Toties jaunieši drīz vien pielāgojušies; viņi kļuvuši par vareniem šāvējiem un krietniem medniekiem. Viņi vairs nav baidījušies no straujajām upēm. Drīz vien sākuši braukt arī pa jūru.

Eiropas Krievijā par varoni slavē to, kas viens pats iet lāča rnedibās. Bet te katrs jauneklis gāž lāci zemē. Ņekrasovs apdziedājis zemnieku, kas nogalinājis četrdesmit lāču, bet te bijuši brāļi Pjatiškini un Mjakiševi, no kuriem katrs viens pats pievārējis vairāk par septiņdesmit lāčiem. Viņiem piebiedrojas Siļini un Borovi, kas nogalinājuši vairākus tīģerus un tik daudz lāču, ka nevar ne saskaitīt. Reiz sadomājuši pa jokam sasiet lāci dzīvu un tikko nav aizgājuši bojā.

Katram no šiem medniekiem redzamas tīģera nagu un mežacūku ilkņu rētas, katrs no viņiem ne reizi vien skatījies nāvei acīs, un tikai akls gadījums viņus izglābis no bojāejas.

Nostāstu laikā istabā ienāca vēl viens cilvēks. Tas varēja būt gadus četrdesmit piecus vecs. Vidēja auguma, kalsnējs, ar nelielu bārdiņu un gariem matiem. Ienācējs palocījās, it kā vainīgs juzdamies, pasmaidīja un apsēdās kaktā uz kastes.

—   Kas tas tāds? — vaicāja viens strēlnieks.

—   Kašļevs, Tīģeru nāve, — vairākas balsis atbildēja.

Sākām viņu iztaujāt, bet viņš nebija valodīgs.

Brīdi pasēdējis, Kašļevs piecēlās.

—   Zvēru nobeigt nav grūti, tur nekādas gudrības nevajag, bet gudrības vajag, lai dabūtu viņu redzēt, viņš pateica, pēc tam uzlika cepuri galvā un izgāja ārā.

Par Kašļevu dabūjām šo to zināt no citiem zemniekiem. Par «Tīģeru nāvi» viņš iesaukts tāpēc, ka savā mūžā nogalinājis visvairāk tīģeru. Neviens neprot uziet zvēru labāk kā viņš. Pa taigu Kašļevs vienmēr klejo viens pats, guļ zem klajas debess un bieži bez uguns. Neviens nezina, kurp viņš aiziet un kad nāks atpakaļ, īsts meža klaidonis. Pie Sandagou upes viņš uzgājis klinti, kurai aizvien iet garām tīģeri. Tur viņš tiem uzglūn.

Ir arī tādi zemnieki, kas tīģerus ķer dzīvus. Neliek ne krātiņu, ne lamatu. Tīģerus viņi ķer ar rokām un sasien ar valgiem. Tikuši uz pēdām tīģerienei ar gadu veciem tīģerēniem, viņi palaiž vaļā daudz suņu un kliegdami šauj gaisā. Jācenšas panākt, lai tīģeri izklīst uz dažādām pusēm. Tad viņi sāk tos dzenāt katru atsevišķi. Tādām medībām vajag drosmes, izveicības un pārgalvības.

Mūsu sarunas ieilga. Bija tik interesanti, ka mēs labprāt klausītos līdz rītam. Bet ap pusnakti zemnieki gāja katrs uz savu māju.

Atpūtušies devāmies tālāk. Gribējās drīzāk tikt pie jūras.

Beidzot nokļuvām pie klints, kuru turienes iedzīvotāji sauc par «Velna klinti». Vēl piecpadsmit minūtes, ko iet, un tad būs jūra. Lasītājs sapratīs prieku, kādu sajūtām.

Apsēdāmies uz akmeņiem un ar baudu noskatījāmies, kā viļņi skalo krastu.

Mūsu ceļš bija galā.

Olgas sargpostenī ieradāmies divdesmit pirmajā jūnijā pulksten divos un sadalījāmies pa mitekļiem. Mūsu krava, nāca tvaikonī pa jūru. Kamēr tā jāgaida, apņēmos pētīt apvidu.

9. GAR JŪRAS KRASTU

1906. gadā Olgas sargpostenī bija neliela koka baznīca, ieceļotāju slimnīca, pasta un telegrāfa stacija un dažas sīktirgotavas. Olgas sargpostenis nav ne ciems, ne sādža. Iedzīvotāji lielāko tiesu bija kādreizējie ierēdņi un rezerves zaldāti, kas nomāja zemi, kur celt ēkas. Neviens nenodarbojās ne ar dārzniecību, ne lauksaimniecību, bet visi cēla namus, kaut arī uz parāda, cerēdami, ka Olgas sargpostenis ar laiku taps par pilsētu un ieņemtā zeme kļūs par īpašumu, ko varēs izdevīgi pārdot.

Pirmās divas dienas atpūtāmies un nedarījām nekā; tad strēlnieki un kazaki ņēmās lāpīt apavus un apģērbu. Zirgus palaidām ganīties, bet es pats sāku pētīt tuvāko apkārtni.

No septītā jūnija laiks atkal kļuva nelādzīgāks. Vienmēr tikai lietus ar vēju. Izmantodams nelāgo laiku, uzzīmēju maršrutus un apstrādāju ceļojuma dienasgrāmatas. Sai darbā pagāja trīs dienas. To pabeidzis, sāku gatavoties jaunai ekskursijai — uz Arzamasovkas upi.

Piecpadsmitajā jūlijā devos ceļā, ņemdams lidzi trīs kazakus: Murzinu, Epovu un Koževņikovu.

Pirmajā dienā aizgājām līdz ķīnieša Cc Fana fanzai. Pēc vienprātīgām Permas un Fudzinas zemnieku atsauksmēm, šis ķīnietis ir apbrīnojami labsirdīgs. Kad viņiem pali pirmoreiz izskalojuši tīrumus, viņš izlīdzējis ar sēklu jauniem sējumiem. Ja kādam vajadzīga palīdzība, tas iet pie Ce Fana, un viņš nevienam to neliedz. Ja nebijis Ce Fana, ieceļotāji neparko nebūtu tikuši uz kājām. Daudzi ļaunprātīgi izmantojuši viņa labsirdību, tomēr viņš nekad nav uzstājies pret pares- tības nodarītajiem kā kreditors.

Mēs iegājām mūžamežā. No lielajiem četrkājaiņiem, spriežot pēc zemē redzamajām pēdām, tur mita mežacūkas, staltbrieži, plankumainie brieži un meža kazas, Divas reizes šāvām, bet neveiksmīgi.

Arī putnu bija ļoti daudz.

Smilšaina, stipri izbradāta teka, pavisam bez zāles, pieveda mūs pie Siliote-Alina. Te uzcēlām teltis. Nolēmām, ka divi no mums ies medībās, bet pārējie paliks apmetnē.

Vasaru var medīt tikai rīta ausmā un vakara mijkrēslī līdz tumsai. Dienu zvēri guļ kaut kur biezoknī un viņus grūti uziet. Tāpēc, izmantodami brīvo laiku, nolikāinies zālē un aizmigām.

Atmodies tūlīt pamanīju, ka vairs nav redzama saule. Debesi sedza slāņmākoņi, un pār zemi it kā bija noslīgusi krēsla. Pulkstenis bija četri. Varēja doties medībās. Pamodināju kazakus; viņi apāva kājas un sāka sildīt ūdeni.

Pēc tējas mēs ar Murzinu paņēmām šautenes un devāmies katrs uz savu pusi. Visādi var gadīties, tāpēc vedu līdzi saitē Mežaini. Drīz vien uzgāju mežacūkas un sāku viņām sekot. Mežacūkas gāja neapstādamās un iedamas visu laiku rakņāja zemi. Pēc pēdām spriežot, viņu varēja būt vairāk par divdesmit. Vienā vietā ievēroju, ka cūkas vairs nav rakņājušās, bet izklīdušas uz visām pusēm. Pēc tam atkal sagājušas kopā. Gribēju jau iet ātrāk, te pēkšņi ieraudzīju kaut ko tādu, kas man lika palūkoties apkārt. Peļķes malā dubļos bija tikko iemīta tīģera ķetnas pēda. Skaidri iztēlojos, kā gājušas mežacūkas un kā viņām pakaļ lavījies tīģeris.

«Vai neiet atpakaļ?» man ienāca prātā, bet tūlīt saņēmos un uzmanīgi virzījos uz priekšu.

Tagad cūkas bija kāpušas kalnā, tad nogājušas tuvējā ieplakā, no turienes atkal rāpušās augstāk, bet, virsotni nesasniegušas, strauji pagriezušās sānis un atkal nokāpušas ielejā.

Tā aizrāvos, sekodams mežacūkām, ka pavisam piemirsu apskatīties apkārt un iegaumēt apkārtni. Man bija prata tikai mežacūkas un tīģera pēdas. Tā es nostaigāju vēl apmēram stundu.

Dažas sīkas lāses, nokrizdamas no augšas, lika man apstāties; sāka smidzināt lietus. Brītiņu līņājis, tas norima. Pēc minūtēm desmit sāka atkal slacināt un tad vēlreiz pārgāja. Pārtraukumi k|uva arvien īsāki, bet lietus stiprāks; beidzot sāka pamatīgi ht.

«Jāiet atpakaļ uz apmetni,» nodomāju un palūkojos apkārt, bet mežā nekas nebija redzams. Tad uzkāpu tuvējā paugurā orientēties.

Visapkārt, cik tālu acs sniedzās, debess bija klāta ar mākoņiem. Tie kalni, kurus varēju redzēt, likās man nepazīstami. Kurp iet? Es sapratu savu kļūdu. Biju par daudz nodevies mežacūkām un piegriezis maz uzmanības apkārtnei. Būtu neprāts iet atpakaļ pa pēdām. Uznāktu nakts, bet es vēl nebūtu nogājis ne pusceļa. Tad atģidu, ka man nav sērkociņu, jo esmu nepīpētājs. Cerēdams atgriezties apmetnē priekš mijkrēšļa, nepaņēmu tos līdzi. Tā bija otra kļūda. Izšāvu divreiz gaisā, bet atbildes signālu nedabūju. Tad nolēmu kāpt no kalna lejā un iet, cik ilgi vien iespējams, gar strauta malu. Man bija maza cerība tikt līdz tumsai uz tekas. Nezaudēdams laiku, sāku kāpt lejup. Mežainis padevīgi vilkās pakaļ.

Lai cik sīks lietus mežā, tas arvien izmērcē līdz pēdējai vīlītei. Katrs krūms un katrs koks uzkrāj lapās lietus ūdeni un lielām pilēm apber gājēju no galvas līdz papēžiem. Drīz vien jutu, ka mans apģērbs izmircis.

Pēc pusstundas mežā sāka tumst. Nebija iespējams vairs atšķirt bedri no akmens, kriteni no zemes. Iedams bieži klupu. Lietus kļuva stiprāks, lija vienmērīgi un sīki. Kilomctiu nogājis, apstājos mazliet atvilkt elpu. Arī suns bija izmircis. Tas purinājās un klusi smilkstēja. Noņēmu tam saiti. Mežainis to tikai bija gaidījis. Vēlreiz nopurinājies, viņš aizskrēja uz priekšu un nozuda tumsā. Mani pārņēma pilnīgas vientulības izjuta. Saucu suni, bet velti. Vēl pāris minūšu pastāvējis, gāju uz to pusi, kurp bija aizskrējis Mežainis.

Iedams pa taigu dienā, katrs apmet līkumu kritenim, krūmiem un atvasēm. Bet tumsā cilvēks arvien it kā tīšām iekļūst pašā biezoknī. Nez kur rodas zari, kas pastāvīgi ķeras drēbēs; augu stīgas rauj cepuri no galvas, vijas ap seju un saista kājas.

Baismi ir atrasties lietus laikā bez uguns mežā, kas pilns plēsīgu zvēru. Nevarības apziņa piespieda mani iet uzmanīgi un ieklausīties katrā troksnī. Nervi bija sasprindzināti līdz beidzamajam. Nokrituša zariņa čauksts, skrejošas peles čaboņa šķita pārliecīgi skaļa un lika spēji pagriezties. Vairākkārt taisījos šaut uz trokšņa pusi.

Beidzot kļuva tik tumšs, ka acu vairs nevajadzēja. Biju izmircis līdz ādai; no cepures aiz kakla strūklām tecēja ūdens. Taustīdamies tumsā uz priekšu, biju iekļuvis tādā lūžņā, no kuras pat dienu būtu grūti tikt ārā. Bet, ar rokām aptaustīdams nogāztos kokus, izrautos celmus, akmeņus un zarus, tomēr izmanījos kaut kā izkļūt 110 šā labirinta. Biju noguris un apsēdos atpūsties, bet tūlīt sāku salt. Piekusušās kājas prasīja atpūtas, bet aukstums spieda kustēties.

Uzkāpt kokā? Sī muļķīgā doma nāk vispirms prātā katram ceļiniekam, kas apmaldījies. Bet es to tūlīt noraidīju. Tiešām — kokā būtu vēl saltāk un neērtajā stāvoklī notirptu kājas. Ierakties lapās? Tās mani neglābtu no lietus, bez tam uz slapjās zemes var viegli sasaldēties. Kā es sevi lādēju, ka nebiju paņēmis līdzi sērkociņus!

Rāpos pāri kriteņiem un gāju kaut kur pa nogāzi. Pēkšņi labajā pusē izdzirdu lūstam zarus un smagi elšam. Kāds zvērs skrēja man taisni pretī. Sirds pagura. Gribēju šaut, bet šautenei, kā par nelaimi, stobrs bija aizķēries aiz liānām. Iekliedzos šausmīgā balsī un tai brīdī sajutu, ka man seju laiza kāds dzīvnieks… Tas bija Mežainis.

Sirdī jaucās divējādas jūtas: dusmas uz suni, kas mani sabaidīja, un prieks, ka viņš atgriezies. Mežainis brītiņu paluncinājās ap mani, klusi pasmilkstēja un atkal nozuda tumsā.

Ar neticamām pūlēm virzījos uz priekšu. Katrs solis prasīja lielu piepūli. Apmēram pēc divdesmit minūtēm biju pienācis pie kraujas. Kaut kur dziļi lejā čaloja ūdens. Sataustījis lielu akmeni, grūclu to nogāzē. Akmens lidoja pa gaisu; dzirdēju, ka tas dziļi lejā iekrīt ūdenī. Tad es strauji pagriezos sāņus un sāku iet uz labo pusi, lai tiktu apkārt bīstamajai vietai. Tai brīdī pie manis atkal atskrēja Mežainis. Es no viņa vairs neiz- bijos un saķēru suni aiz astes. Viņš uzmanīgi saņēma zobos manu roku un klusi smilkstēja, it kā lūgdamies, lai viņu neaizturu. Palaidu Mežaini vaļā. Gabaliņu paskrējis, suns atkal atgriezās un apmierinājās tikai tad, kad pārliecinājās, ka eju viņam pakaļ. Tā nogājām vēl kādu pusstundu.

Pēkšņi kādā vietā paklupu un sāpīgi sadauzīju ceļgalu pret akmeni. Vaidēdams nosēdos zemē un sāku berzēt sasisto kāju. Pēc brītiņa atskrēja Mežainis un attupās man līdzās. Tumsā nevarēju viņu redzēt, tikai sajutu silto dvašu. Kad sāpes kājā norima, piecēlos un devos uz to pusi, kur nebija tik tumšs. Nebiju pagājis ne desmit soļu, kad man atkal paslīdēja kāja, pēc tam vēlreiz un vēl. Tad sāku taustīt zemi ar rokām. Prieka sauciens izlauzās man no krūtīm. Tā bija teka. Lai arī kā biju noguris, lai arī kā sāpēja kāja, gāju tikai uz priekšu. «Tagad vairs nepazudīšu,» es domāju, «tecina kaut kur aizvedīs.» Nolēmu iet pa to visu nakti līdz gaismai, bet tas nebija tik viegli izdarāms. Melnajā tumsā nevarēju saredzēt ceļu, tas bija jātausta ar kāju. Tāpēc manas kustības bija gaužām gausas. Tur, kur teka pazuda, sēdos zemē un grābstījos ar rokām. Sevišķi grūti bija atrast ceļu pagriezienos. Brīžam apstājos un gaidīju ierodamies Mežaini, un suns man no jauna rādīja pazaudēto virzienu. Apmēram pēc pusotras stundas pienācu pie kādas upītes. Ūdens čalodams virpuļoja pa akmeņiem. Iebāzu roku ūdenī, lai izzinātu, kurp tas tek. Upīte tecēja uz labo pusi.

Pārbridis pāri kalnu strautiņam, tūlīt atkal tiku uz tekas. Neparko to neatrastu, ja nebūtu Mežaina. Suns tupēja uz paša ceļa un gaidīja mani. Pamanījis, ka pienāku klāt, viņš drusciņ pagrozījās un tad atkal aizskrēja uz priekšu. Tumsā nekas nebija redzams, varēja tikai dzirdēt, kā šalc ūdens upē, kā šalc lietus un kā šalc vējš mežā. Teka mani izveda uz ceļa. Nu bija jautājums, uz kuru pusi iet — uz labo vai kreiso. Mazliet padomājis, sāku gaidīt suni, bet tas ilgi nenāca. Tad gāju pa labi. Pēc minūtēm piecām parādījās Mežainis. Suns skrēja man pretī. Pieliecos pie viņa. Tai brīdī Mežainis nopurinājās un apšļāca mani ar ūdeni. Bet tagad es nelādējos, noglaudīju suni un gāju viņam pakaļ.

Nu bija vieglāk iet: teka vairs tik daudz nelīkumoja un nebija tā piegāzta ar kriteņiem. Viena vielā vēlreiz vajadzēja pārbrist pāri upītei. Brienot man paslīdēja kāja, un es iekritu ūdenī, bet drēbes slapjākas netika.

Beidzot man pavisam pietrūka spēka, un es apsēdos uz celma. Rokas un kājas sāpēja no skabargām un apdauzījumiem, galva bija smaga, acis pašas no sevis vērās ciet. Sāku snaust. Sapņoju, ka tālumā kaut kur starp kokiem mirgo uguns. Ar lielām mokām atvēru acis. Bija tumšs; aukstums un drēgnums stindzināja mani līdz kauliem. Baidīdamies saaukstēties, pietrūkos kājās un sāku mīdīties uz vietas, bet atkal ieraudzīju starp kokiem gaismu. Nodomāju, ka tā ir halucinācija. Bet uguns parādījās atkal. Uzreiz man pārgāja viss miegs. Atstāju teku un gāju tieši uguns virzienā. Redzot nakti gaismu, nevar noskārst, vai tā tuvu vai tālu, zemu vai augstu. Tā atrodas vienkārši kaut kur izplatījumā.

Pēc stundas ceturkšņa biju jau tik tuvu ugunij, ka varēju redzēt visu, kas ap to. Vispirms redzēju, ka tā nav mūsu apmetne. Mani pārsteidza, ka pie ugunskura nav cilvēku. Nakti lietus laikā viņi nevarēja aiziet no apmetnes. Laikam paslēpušies aiz kokiem. Man tapa baigi. Iet pie uguns vai neiet? Labi, ja tie būtu mednieki, bet ja nu esmu uzdūries hunhūzu apmetnei? Pēkšņi no biezokņa man aiz muguras izlēca Mežainis. Viņš droši pieskrēja pie ugunskura un apstājās, raudzīdamies visapkārt. Ari suns likās brīnāmies, ka nav cilvēku. Viņš apgāja ap ugunskuru, ostīdams zemi, tad devās uz tuvējo koku, apstajās pie tā un sāka luncināt asti. Tātad tur bija kāds no mūsējiem, jo citādi suns izrādītu dusmas un nemieru. Nolēmu iet pie uguns, bet tas, kas bija paslēpies, aizsteidzās man priekšā. Tas bija Murzins. Arī viņš bija apmaldījies, uzkūris uguni un gribējis te sagaidīt rītu. Izdzirdis, ka pa taigu kāds nāk, un nezinādams — kas, viņš paslēpies aiz koka. Viņu visvairāk biedējusi piesardzība, ar kādu es tuvojies ugunij, un it īpaši tas, ka neesmu gājis pie uguns tieši klāt, bet palicis stāvam notālēm.

Tūlīt sakam žāvēties. No izmirkušajām drēbēm viļņodami plūda garaiņi. Ugunskura dūmi šaudījās no vienas puses uz otru. Tā bija droša zīme, ka lietus drīz pāries. Tiešām — pēc pusstundas tas vairs tikai smidzināja, bet no kokiem vēl arvien krita smagas lāses.

Zem lielās egles, pie kuras kurējās uguns, bija mazliet sausāks. Noģērbāmies un žāvējām veļu. Tad sacir- tām eglītes, atspiedāmies pie koka un iegrimām dziļā miegā.

Uz rīta pusi man sametās auksti. Atmodies redzēju, ka ugunskurs apdzisis. Debess bija vēl pelēka; šur un tur kalnus klāja migla. Pamodināju kazaku. Padzērā- mies ūdeni un gājām meklēt savu apmetni. Teka, uz kuras bijām pārgulējusi, nogriezās sāņus, un tāpēc tā bija jāatstāj. Aiz upītes atradām citu teku. Tā mūs aizveda uz apmetni.

Pēcpusdienā laiks atkal kļuva nelādzīgāks. Bīdamies, ka atkal neuznāk ilgstošs lietus, atliku Sihote-Alina apskati uz citu — izdevīgāku gadījumu. Tiešām nakti uznāca lietus, kas ilga visu nākamo dienu. Es griezos atpakaļ, un pēc divām dienām nonācām atkal Olgas sargpostenī.

Kamēr atrados pie Arzamasovkas upes, no Vladivos- lokas bija pienākusi ilgi gaidītā krava. Tas bija īstajā laikā. Olgas līča apkārtne jau bija izpētīta, un vajadzēja doties tālāk. Divas dienas pagāja gatavojoties. Pa to laiku zirgi bija atpūtušies un uzbarojušies. Zirglietas un cilvēku apģērbi bija kārtībā, pārtikas aizgāds papildināts. Divdesmit astotajā jūlijā pēc pusdienas mēs devāmies ceļā gar jūras krastu uz Vladimira līci.

Te kalnos ir vairākas alas, no kurām vislielākā un visinteresantākā ir Mokrušinas ala. Līdz šim tā vēl nav izpētīta līdz galam.

Alas ieejai ir trīsstūra veids, un tā atrodas diezgan augstu virs zemes (40—50 metru).

Papriekš pētītājs ienāk pirmajā ailē; tā ir trīsdesmit piecus, četrdesmit metrus gara un līdz trīssimt metru augsta. Tās galā atrodas dziļa aka, tajā viegli var iekrist. Nenonākot līdz akai, jāpagriežas pa kreisi — nišā; tajā ir gara eja, kas iet uz augšu un leju. Vislielākajā augstumā eja sašaurinās starp diviem stalag- mītu stabiem. Tālāk jālien rāpus. Sī eja ir līdz piecdesmit metru gara. Pēc tam pētītājs iekļūst platā gaitenī, kas viņu ieved otrajā ailē, kurai sienas baltas kā sniegs. Tā nav liela, bet ir ļoti skaista. No šejienes atkal pa šauru gaiteni var tikt trešajā — viskrāšņākajā ailē. Tā ir daudz lielāka nekā abas pirmās kopā. Te stalak- tīti un stalagmlti izveidojuši krāšņas kolonādes. Visur gar sienām ir sanestu kaļķu kārtas, kas izskatās kā sasaluši ūdenskritumi. Šur tur ieplakās sakrājies ūdens ir tik tīrs un dzidrs, ka pētītājs to pamana tikai tad, kad tajā jau iebridis. Tur atkal ir ļoti dziļa aka un blakus ejas. Sai lielajā ailē katram skaļam vārdam atbild simtbalsīga atbalss un, akmenim krītot akā, izceļas dārdoņa kā no lielgabalu grāvieniem — šķiet, it kā veltos lavīnas un gāztos spraišļi.

Uz vakara pusi mūsu vienība nonāca pie Vladimi- rovkas upes grīvas un apmetās jūras krastā.

Visu nākamo dienu veltīju Vladimira līča apskatei. Ķīnieši šo līci sauc Huluai.

Līča malā atradām vairākas fanzas. No atkritumu kaudzēm varēja noskārst, ar ko nodarbojas iedzīvotāji. Vienā vietā bija samests daudz lielo, robaino gliemežnīcu. Dažas kaudzes jau bija apaugušas ar zāli. Ķīnieši izņem moluskiem tikai tos muskuļus, kas savieno vākus, un sūta tos žāvētus uz pilsētu. Ķīnā šo produktu uzskata par sevišķu gardumu, un tas maksā ļoti dārgi.

Pie citas fanzas bija kaudzēm krabju čaulu — sakaltušu, saulē sasarkušu. Turpat uz mašām žāvējās krabju lielo un mazo kāju gaļa.

Nākamā fanziņa piederēja jūras kāpostu vācējiem; tai blakām stiepās zāles nojumes, zem kurām žāvējās jūras kāposti. Te bija daudz ļaužu. Daži ķīnieši ar īpašiem ķekšiem vilka no jūras kāpostus, citi tos žāvēja saulē un uzmanīja, lai izžūst tikai tik daudz, ka netop trausli un nezaudē savu zaļganbrūno krāsu. Beidzot, trešā ķīniešu grupa saiņoja kāpostus un krāva nojumēs.

Iedams gar jūras krastu, jau notālēm redzēju, ka ķīnieši bradā pa sēkli līdz ceļiem ūdenī, turēdami rokā kārti. Viņi bija tā iegrimuši darbā, ka pamanīja mūs tikai tad, kad bijām viņiem jau gluži klāt. Līdz jostas vietai kaili, atlocījuši bikses līdz ceļgaliem, ķīnieši kustējās ūdenī uzmanīgi, kaut ko meklēdami jūras dibenā.

Brīžam viņi apstājās, lēnītēm bāza nūjas ūdenī un kaut ko svieda malā. Izrādījās, ka tie ir ēdamie gliemeži. Nūjām vienā pusē bija mazs tīkliņš, it kā kausiņš, bet otrā pusē — dzelzs ķeksītis. Gliemezi ieraudzījis, ķīnietis ar ķeksīti to atrāva no akmens un tad izvilka ar tīkliņu. Malā stāvošie ķīnieši tūlīt meta gliemežus verdoša ūdens katlā.

Mirstot moluski paši atver vākus. Tad ķīnieši ar nazi izņem to, kas atrodas iekšā, un ilgi vāra ūdenī.

Ķīnieši bija tālu izklīduši gar krastu — gan pa vienam, gan pa diviem. Apsēdos uz akmeņiem un skatījos jūrā. Pēkšņi man pa kreisi atskanēja kliedzieni. Pagriezies uz viņu pusi, ieraudzīju, ka ūdenī noris cīņa. Ķīnieši pūlējās ar nūjām izmest malā kādu dzīvnieku, mācās tam virsū, bet arī baidījās no tā, tomēr negribēja laist vajā. Skrēju turp. Dzīvnieks, ar ko ķīnieši cīnījās, bija liels astoņkājis. Tas ķērās pie akmeņiem ar saviem stiprajiem taustekļiem, brīžam slaistīja tos gaisā, pēc tam pēkšņi steigšus metās uz vienu pusi, laikam lai izrautos jūrā. Pa to laiku atsteidzās palīgā vēl trīs ķinieši.

Milzīgais astoņkājis bija tik tuvu krastam, ka varēju to it labi saskatīt. Krāsa viņam nemitīgi mainījās: brīžam tā bija zilgana, tad spilgti zaļa, brīžam pelēka un pat iedzeltena. Jo tuvāk krastam ķīnieši piedabūja molusku, jo nevarīgāks tas kļuva. Beidzot to izvilka malā. Tas bija milzu maiss ar galvu, no kuras stiepās gari taustekļi, pie kuriem virknējās daudz piesūcekņu. Kad astoņkājis saslēja uzreiz divus trīs taustekļus, varēja redzēt viņa lielo, melno knābi. Viņš brīžam izstiepa knābi stipri uz priekšu, brīžam to ievilka tā, ka knābja vietā bija redzams tikai neliels caurums. Sevišķi interesantas bija viņa acis. Grūti atrast citu dzīvnieku, kam acis gluži kā cilvēkam.

Pamazām astoņkāja kustības tapa arvien gurdākas, viņa ķermenis sāka raustīties, krāsa bālēja un arvien vairāk pārgāja mēļā pelēkumā.

Sis interesantais astoņkājis būtu cienīgs atrasties jebkurā muzejā, bet man nebija vajadzīgā trauka un pietiekami daudz formalīna, tāpēc bija jāapmierinās tikai ar vienu kājas gabalu. Ieliku to burkā kopā ar vientuļvēžu čaulām. Vakarā pārcilādams burkas saturu, sev par izbrīnu neatradu vairs divu čaulu. Izrādījās, ka tās bija dziji iezīdis sevī astoņkājim nogrieztais kājas gabals._

Tātad piesūcekņi bija darbojušies vel kadu laiku pēc tam, kad kājas gabals jau bija nogriezts un ielikts burkā ar formalīnu.

Gandrīz visa diena pagāja, novērojot ķīniešu darbus jūrā un astoņkāja medības.

Vakarā ķīnieši mani pacienāja ar astoņkaja gaļu. Viņi to vārīja katlā jūras ūdenī. Tā bija balta, stingra un pēc garšas mazliet atgādināja baravikas.

10. NEGAIDĪTA SATIKŠANAS

Ap saules lēktu jau bijām ceļā. Vladimira līci ar Tadušas upes leju savieno kājnieku teka. Pa to var doties arī nastu karavānas. Ceļš iet kalnos pa krāšņu mežu, kur aug ozoli, bērzi, liepas un papeles.

Mēs devāmies augšup pa Tadušas kreiso krastu. Tur, kur agrāk bijusi tās vecā grīva, ceļš uzvijas kalnā un iet gar krauju. Laiks bija mums izdevīgs. Kaut gan pie debess blīva biezi mākoņi, spilgti spīdēja saule.

Pēcpusdienā laiks kļuva manāmi nelādzīgāks. Parādījās lietus mākoņi. Tie slīdēja zemu un skāra kalnu virsotnes. Ainava uzreiz pārvērtās; ieleja ieguva drūmu izskatu. Klintis, kas tik jauki izskatījās, saulei spīdot, tagad šķita drūmas; ūdens upē kļuva tumšs. Es zināju, ko tas nozīmē, — liku uzcelt teltis un sagatavot vairāk malkas naktij.

Kad apmetnes darbi bija veikti, strēlnieki lūdzās, lai laižu viņus medībās. Pieteicu neaiziet tālu un laikus atgriezties apmetnē. Divi strēlnieki aizgāja.

Pēc stundas viens no viņiem atnāca atpakaļ un pastāstīja, ka pāris kilometru no mūsu apmetnes klinšaina paugura pakājē esot atradis kāda mednieka apmetni. Šis cilvēks viņu iztaujājis, kas mēs esot, kurp ejot, vai ilgi jau ceļā, un, izdzirdējis manu vārdu, steidzīgi sācis kravāt savu paunu. Šī vēsts mani satrauca. Kas tas tāds varēja būt?

Strēlnieks teica, ka turp neesot ko iet, jo svešinieks solījies pats atnākt pie mums. Bet es paķēru šauteni, pasaucu suni un aši devos pa teku uz priekšu.

Kad atgāju no uguns, vakara krēsla likās tumšāka nekā īstenībā, bet pēc brītiņa acis pierada un es varēju saskatīt teku. Palūkojies atpakaļ, vairs neredzēju apmetnes ugunis.

Pēkšņi mans suns, nikni riedams, metās uz priekšu. Pacēlu galvu un ieraudzīju netālu kādu stāvam.

—   Kas te ir? — iesaucos.

Un par atbildi izdzirdu balsi, kas man lika nodrebēt:

—   Kāds ļaudis ej?

—       Uzala! Uzala! — līksmi iesaucos un traucu viņam pretī.

Ja kāds mūs būtu novērojis, tas redzētu, kā divi vīri apkampj viens otru, it kā gribēdami cīkstēties. Neizprazdama, kas te notiek, mana Alpe nikni metās virsū Uzalam, bet uzreiz pazina viņu, un niknās rejas pārvērtās laipnos smilkstos.

—   Sveiks, kapteinis, — sacīja golds.

—       No kurienes tu? Kā atkļuvi šeit? Kur biji? Kurp ej? — bira mani jautājumi.

Viņš nepaguva man atbildēt. Beidzot abi nomierinājāmies un sākātn sarunāties, kā nākas.

—       Manam nesen Tadušu atnāca, — Uzala stāstīja. — Manam dzirdēja — četri kapteinis un divpadsmit kazaks Simiņa (Olgas sargpostenis) ir. Manam domā, vajaga tur ej. Šodien viens ļaudis redzi, tad viss saproti.

Vēl mazliet parunājušies, griezāmies atpakaļ uz mūsu apmetni.

Es gāju līksms un jautrs. Kā lai nepriecājos — pie manis atkal ir Uzala.

Pēc brītiņa picnācām pie apmetnes. Strēlnieki atkāpās un ziņkārīgi apskatīja goltiu.

Uzala nebija ne pārvērties, ne arī vecāks kļuvis. Mugurā viņam kā agrāk bija ādas kamzolis un kājās briežādas bikses. Galva apsieta un rokās tā pati ber- danka; tikai kūja likās jaunāka.

Strēlnieki tūlīt noprata, ka mēs ar Uzalu esam veci paziņas. Viņš pakāra šauteni kokā un sāka arī mani apskatīt. No acu izteiksmes, no smaida redzēju: arī viņš priecājās, ka mani saticis.

Liku iemest sārtā malku un pasildīt tēju, bet pats sāku iztaujāt, kur viņš bijis un ko darījis šos trīs gadus. Uzala pastāstīja, ka pēc tam, kad šķīries no manis pie Hankas ezeras, visu ziemu ķēris sabuļus, pavasari dzinies pēc brieža ragiem, bet vasaru aizgajis uz Fudzinu. Turp atnākušie ķīnieši pavēstījuši, ka mūsu vienība iet uz ziemeļiem gar jūras piekrasti. Tad viņš devies uz Tadušu.

Mani ceļabiedri nepalika ilgi pie uguns. Viņi aizgāja agri gulēt, bet mēs ar Uzalu nosēdējām visu nakti nomodā.

Tagad man vairs nebija ko bīties. AAani nebaidīja ne hunhūzi, ne plēsīgie zvēri, ne dziļais sniegs, ne pali. Pie manis bija Uzala.

Atmodos pulksten deviņos rītā. Lietus bija pārgājis, bet debess arvien vēl apmākusies. Tādā laikā grūti iet, bet sēdēt uz vietas vēl nelādzīgāk. Tāpēc visiem patika rīkojums seglot zirgus. Pēc pusstundas atradāmies jau ceļā. Mēs ar Uzalu bijām sapratušies bez vārdiem. Zināju, ka viņš nāks man līdzi. Tas bija tīri dabiski. Citāda lēmuma viņam nemaz arī nevarēja būt. Ceļā piegājām pie klinšainā paugura un paņēmām tur viņa mantas, kas, tāpat kā agrāk, bija visas sabāztas vienā paunā.

Man bija līdzi ruma pudele. So rumu es taupīju zālēm un devu lietus laikā pie tējas. Tagad pudelē bija vairs tikai maza lāsīte. Lai nebūtu velti jānēsā līdzi trauks, ielēju ruma atliekas tējā un aizmetu pudeli zālē. Uzala steigšus metās tai pakaļ.

— Kā var viņu aizmet? . Kur taigā cita pudele atrodi? — viņš iesaucās, atraisīdams savu paunu.

Tiešām man, pilsētniekam, tukša pudele nebija nekādā vērtībā, bet meža iemītniekam tā bija dārga manta.

Kad viņš ņēma no paunas savas mantas, dabūju arvien vairāk pabrīnīties. Kas viss tur nebija: tukša miltu kulīte, divi veci krekli, tievu siksnu ripulītis, valgu vīstoklis, vecas untas, patronu čauliņas, pulvera rags, svins, kārbiņa kapsulām, telts audekls, kazas āda, presētās tējas pika kopā ar lapu tabaku, tukša konservu kārba, īlens, neliels cirvis, skārda kārbiņa, sērkociņi, krams, šķiltavas, deglis, iekura sveķi, tāsis, vēl viena kārbiņa, cīpslu diegi, divas adatiņas, tukša spolīte, kāds sausas zāles kušķītis, mežacūkas žults, lāča zobi un nagi, aukliņā savērti mošusbrieža nadziņi un lūša nagi, divas vara pogas un liels daudzums dažādu citu nieku. Ieraudzīju dažus no tiem priekšmetiem, ko senāk ceļā biju aizsviedis. Redzams, viņš tos pacēlis un ņēmis sev līdzi.

Apskatīdams viņa mantas, sadalīju tās divās daļās un ieteicu lielāko daļu sviest projām. Uzala sāka lūgties. Viņš lūdza, lai nekā neaizskarot, un pierādīja, ka viss varot noderēt. Es arī neuzmācos un noņēmos turpmāk vairs neko nemest projām, iepriekš nedabūjis viņa atļauju. It kā baidīdamies, ka viņam kaut ko neatņem, Uzala steidzīgi sakravāja savu paunu, jo rūpīgi apslēpdams pudeli.

Uz vakara pusi debess atkal pārklājās ar mākoņiem. Baidījos, ka sāks līt, taču Uzala teica, ka tie neesot lietus mākoņi, tikai migla, rīt būšot saulaina un pat karsta diena. Zināju, ka viņa pareģojumi arvien piepildās, un tāpēc jautāju, no kā viņš to vēro.

— Manam tā paskaties, domā — gaiss viegls, smagi nava.

Golds ieelpoja un norādīja sev uz krūtīm.

Viņš bija tā saradis ar dabu, ka organiski iepriekš sajuta laika pārmaiņu, it kā viņam būtu šim nolūkam sestais maņas orgāns.

Mēs apmetāmies upmalā, ozolu birzī. No izlūku gājiena atgriezušies, kazaki sacījās redzējuši daudz zvēru pēdu un lūdzās, lai laižot viņus medībās.

Dienu četrkājainie taigas iemītnieki salien biezoknī, bet pirms krēslas sāk celties no guļas. Papriekš viņi klejo pa mežmalēm, bet, kad zemi ietin nakts migla, iznāk ganīties klajumos.

Kazaki nenogaidīja krēslu, bet aizgāja tūlīt, tikko bija nolikuši mantas un noseglojuši zirgus. Mēs palikām apmetnē divatā ar Uzalu.

Manīju, ka viņš visu dienu ir sevišķi izklaidīgs. Brīžam nosēdās sāņus un kaut ko spraigi pārdomāja. Nolaidis rokas, vērās kaut kur tālumā. Kad jautāju, vai nav slims, vecais pakratīja galvu, paķēra cirvi un, kā redzams, visādi pūlējās aizdzīt smagās domas, kas viņam mācās virsū.

Pagāja divarpus stundas. Neticami garās ēnas zemē rādīja, ka saule jau nogrimusi līdz apvārsnim. Pienācis laiks iet medībās. Saucu Uzalu. Viņš it kā satrūkās.

—   Kapteinis! — viņš man teica, un viņa balsī izskanēja lūgums. — Manam šodien nevar medības ej. Tur (viņš rādīja uz mežu) ir mirsti mana sievs un bērni.

Tad viņš sāka stāstīt, ka pēc viņu paražām nedrīkstot iet pie nelaiķu kapiem, nedrīkstot to tuvumā medīt, cirst kokus, lasīt ogas un mīdīt zāli — nedrīkstot traucēt aizgājušo mieru.

Es sapratu viņa skumju iemeslu, un man kļuva vecā žēl. Teicu, ka arī es neiešu medībās, bet palikšu pie viņa apmetnē.

Mijkrēslī izdzirdu trīs šāvienus un nopriecājos: mednieki šāva tālu no tās vietas, kur atradās kapi.

Kad pavisam satumsa, kazaki atgriezās un atnesa stirnu. Pēc vakariņām agri gājām gulēt. Nakti divreiz pamodos un redzēju Uzalu vienu pašu sēžam pie uguns.

Rītā man ziņoja, ka Uzala nez kur nozudis. Viņa lietas un šautene bija te. Tas nozīmēja, ka viņš nāks atpakaļ. Uzalu gaidīdams, gāju paklejot pa klajumu un biju nemanot piegājis pie upes. Tās malā pie liela akmens atradu goldu. Viņš sēdēja nekustēdamies un skatījās ūdenī. Es saucu viņu. Viņš pagrieza seju uz manu pusi. Bija redzams, ka viņš pavadījis bezmiega nakti.

—   Iesim, Uzala! — es viņam sacīju.

—   Te agrāk manam dzīvo, agrāk te bija jurta un klēts. Sen nodeg. Tēvs, māte arī te agrāk dzīvo…

Viņš nepabeidza teikumu, piecēlās, atmeta ar roku un klusēdams nāca uz apmetni. Tur viss jau bija gatavs ceļam, kazaki tikai gaidīja mūs.

Drīz pēc pusdienas pienācām pie pazīstamas fanzas.

Mūs piedāvājās gabaliņu pavadīt kāds padzīvojis udehs. Viņš visu laiku gāja ar Uzalu un tam kaut ko pusbalsī stāstīja. Vēlāk dabūju zināt, ka viņi ir veci paziņas un ka udehs taisās pārcelties uz dzīvi kaut kur jūras piekrastē. Šķiroties Uzala viņam par draudzības zīmi iedāvināja to pašu pudeli, ko biju aizmetis. Vajadzēja redzēt, ar cik apmierinātu smaidu udehs saņēma no viņa šo dāvanu.

Gājām ar Uzalu nesteigdamies un vērojām putnus.

Biezokņa krūmos šur tur pa vienai pavīdēja žirgtās stērstes. Vietām kokos varēja redzēt mazās Usūrijas dzilnas. No tām sevišķi interesanta ir zaļā dzilna ar zeltainu galviņu. Tā čakli kala koku, nemaz nebīdamās, ka tuvojās cilvēki. Virs ūdens rota]ājās spāres. Vienai 110 tam dzinās pakaļ Āzijas cielava; viņa gribēja noķert spāri lidojumā, bet tā veikli izvairījās.

Pēkšņi kaut kur baigi iebrēcās krēķis. Uzala māja man apstāties.

— Pagaidi, kapteinis, — viņš teica. — Viņam šurp ej.

Tiešām kliedzieni tuvojās. Nebija šaubu, ka šis tramīgais putns mežā kaut ko pavada. Pēc minūtēm piecām no ataugas iznāca cilvēks. Mūs ieraudzījis, viņš sastinga kā stabs.

Uzreiz pazinu, ka tas ir žeņšeņa meklētājs. Viņš bija ģērbies zilā ķīniešu audekla kreklā un biksēs, kājās adas untas, bet galvu viņam rotāja koniska tāšu cepure. Priekšā viņš bija apsējis saeļļotu priekšautu, lai pasargātu drēbes no rasas, bet mugurpusē pie joslas piesējis āpša ādu, tā ka varēja sēsties uz slapja kri- teņa, nesaslapinot drēbes. Pie jostas viņam karājās duncis, kaula lāpstiņa, ar ko izrakt žeņšeņu, un kulīte ar kramu un šķiltavām. Rokā ķīnietim bija gara nūja, ar ko raust zāli un lapas zem kājām.

Uzala viņam teica, lai nebaidoties un panākot tuvāk. Tas bija gadu piecdesmit vecs vīrs, jau nosirmojis. Seja un rokas viņam bija tā iedegušas, ka kļuvušas sarkanas kā olīvas. Nekādu ieroču viņam nebija.

Kad ķīnietis pārliecinājās, ka nedarīsim viņam nekā ļauna, viņš apsēdās uz kriteņa, izņēma no azotes lupatu un sāka slaucīt nosvīdušo seju. Viss vecā vīra stāvs liecināja, ka viņš ir ļoti noguris.

Tad tāds ir šis žeņšeņa meklētājs! …

Iztaujājot noskaidrojās, ka upes augšgalā viņam ir fanza. Meklēdams reto sakni, viņš dažreiz aiziet tik tālu, ka nenāk mājā veselām nedēļām.

Ķīnietis mums izstāstīja, kā atrast viņa mājokli, un lūdza mūs iegriezties pie viņa. Mazliet atpūties, vecais atvadījās, paņēma savu nūju un gāja tālāk. Ilgi norau- dzījos viņam pakaļ. Reiz viņš pieliecās pie zemes, paņēma sūnas un uzlika kokā.

Vakara pusē tiešām uzgājām mazu fanziņu, līdzīgu udehu jurtai ar divplākšņu jumtu, kurš balstījās tieši uz zemes. Divi logi abpus durvīm bija aizlipināti ar papīru, tas bija pārplīsis un salāpīts ar papīra strēmelēm. Te vairs neredzēja zvēru ķeramo rīku, bet gan lāpstas, skrāpjus, lāpstiņas, dažāda lieluma tāss turziņas un nūjiņas, ar ko izrakt žeņšeņu.

Mēs bijām gājuši pa biezu mežu un te mazliet atpū- tāmies. Stiprinājuši spēkus ar ēdienu, devāmies abi ar Uzalu pa priekšu, bet zirgi nāca aiz mums. Tagad ceļš sāka iet kalnā. Man likās, ka upe šeit tek pa aizu un tāpēc ceļš met līkumu ap bīstamo vietu. Tomēr noģidu, ka šī nav tā teka, pa kuru gājām agrāk. Pirmkārt, te nebija zirgu pēdu, un, otrkārt, šī teka gāja gar upīti uz augšu — par to pārliecinājos, ieraudzījis ūdeni. Tad nolēmām griezties atpakaļ un iet taisni uz upi cerībā, ka kaut kur šķērsosim savu ceļu. Izrādījās, ka šī teka mūs aizvedusi tālu sāņus. Pārgājām uz upītes kreiso malu un gājām pa kāda paugura pakāji.

Te krāšņā nekārtībā auga simtgadu ozoli, vareni ciedri, melnais bērzs, kļava, arālija, egle, papele, skābardis, baltegle, lapegle un īve. Sai mežā bija kaut kas īpatnējs. Apakšā zem kokiem bija pustumsa. Uzala gāja lēnām un pa paradumam uzmanīgi lūkojās, kur sper kāju. Pēkšņi viņš apstājās un, nenolaižot acu no kāda priekšmeta, noņēma paunu, nolika zemē šauteni un kūju, nosvieda cirvi, pēc tam nogūlās zemē uz mutes un sāka kaut kam kaut ko lūgt.

—   Uzala, kas tev ir? — es viņam jautāju.

—   Pancujs (žeņšeņs).

Tur auga daudz zāļu. Kura no tām ir žeņšeņs, es nezināju. Uzala parādīja man to. Es redzēju nelielu zāles augu, divdesmit piecus centimetrus garu, ar četrām lapām. Katrai lapai piecas lapiņas, no kurām vidējā visgarākā, divas īsākas un divas malējās visīsākās. Žeņšeņs jau bija noziedējis, augļi aizmetušies. Tie bija mazi, apaļi groziņi, kas stāvēja čemurā. Groziņi nebija vēl atvērušies un izbārstījuši sēklas. Uzala izplūca zāles visapkārt šim stādam, tad norāva visus augļus un ietina tos lupatiņā. Pēc tam viņš lūdza, lai pieturot augu augšgalā, un pats ņēmās izrakt sakni. Viņš raka ļoti uzmanīgi. Pieversa visu uzmanību tam, lai nepārrautu sakņu stīdziņas. Pēc tam aiznesa to pie ūdens un rūpīgi atskaloja zemi. Es viņam palīdzēju kā spēdams.

Pamazām zeme atšķlda, un pēc dažām minūtēm varējām apskatīt sakni. Tā bija trīsarpus collu[6] gara, ar diviem galiem — tātad vīrišķa. Uzala nogrieza augu, ielika to līdz ar sakni sūnās un ietina tāsīs. Pēc tam viņš cēla plecos paunu, paņēma šauteni un kūju un sacīja:

— Tu, kapteinis, laimīgs.

Ceļā vaicāju goldam, ko viņš domā ar žeņšeņu iesākt. Uzala atbildēja, ka pārdošot un par iegūto naudu pirkšot patronas. Tad nolēmu nopirkt no viņa žeņšeņu un dot vairāk naudas, nekā dotu ķīnieši. Izteicu viņam savu nodomu, bet iznākums bija pavisam negaidīts. Uzala tūlīt grāba azotē un pasniedza man sakni, teikdams, ka atdodot man to par velti. Es atteicos ņemt, bet viņš nelikās mierā. Par manu atteikumu Uzala gan brīnījās, gan apvainojās. Tikai vēlāk sapratu, ka dāvināt ir vietējo paradums un ka paraža prasa atlīdzināt dāvanu ar līdzvērtīgu lietu.

11. AMBA

Bieza, smaga migla sedza visu apkārtni. Diena likās pelēka, mākoņaina, laiks bija vēss, drēgns.

Kamēr citi savāca mantas un segloja zirgus, mēs ar Uzalu, steigšus padzēruši tēju un iebāzuši kabatā pa sausiņam, gājām uz priekšu. Es parasti rītos izgāju no apmetnes agrāk par citiem. Zīmēdams plānu, tiku gausi uz priekšu, un pēc tam vienība man pagāja garām.

Jau iepriekšējā vakarā Uzala man sacīja, ka šai apvidū klejojot daudz tīģeru, un tāpēc neieteica palikt citiem iepakaļ.

Teciņa gāja gar upi, bet bieži nogriezās sāņus, ieiedama mežā.

Kas nav bijis Usūrijas apgabala taigā, tas nevar iedomāties, kāds tur biezoknis, kādi krūmi. Taisni pāris soļu atstatumā nevar nekā redzēt. Bieži gadās četru vai sešu metru attālumā izcelt no midzeņa zvēru, un tikai zaru brīkšķis un čaboņa rāda virzienu, kurā dzīvnieks aizgājis. Un tieši pa tādu taigu gājām jau divas dienas no vietas.

Laiks nebija izdevīgs: visu laiku smidzināja, uz celiņa bija peļķes, zāle slapja, no kokiem krita retas, lielas lāses. Mežā bija brīnišķīgs klusums. It kā viss būtu izmiris. Pat dzilnas bija kaut kur nozudušas.

—       Velns zina kas par laiku! — teicu savam ceļabiedram. — Tiešām nevar izšķirt, vai migla vai lietus. Kā tu domā, Uzala, vai laiks noskaidrosies vai kļūs vēl nejaukāks?

Golds pavērās debesī, apskatījās visapkārt un klusēdams gāja tālāk. Pēc brītiņa viņš apstājās un sacīja:

—       Manam tā domā: šis zeme, paugurs, mežs — tāpat kā ļaudis. Viņam tagad svīsti. Klausies … Viņam elpo — tāpat kā ļaudis… — Un viņš atkal gāja uz priekšu.

Bija jau vienpadsmit no rīta. Pēc laika spriežot, karavānai vajadzēja būt jau mums garām, tomēr aiz mums taigā vēl nekā nedzirdēja.

—  Jāpagaida, — teicu savam ceļabiedram.

Viņš klusēdams apstājās, noņēma no pleca berdanku, pieslēja to pie koka, iedūra kūju zemē un sāka meklēt pīpi.

—   Tfu! Manam pīpi pazaudē, — viņš īgni sacīja.

Viņš jau gribēja iet atpakaļ un meklēt pīpi, bet es

ieteicu pagaidīt — varbūt mūsējie to būs atraduši un atnesīs.

Nostāvējām minūtes divdesmit. Vecajam, kā redzams, ļoti gribējās pīpēt. Beidzot viņš neizturēja, paņēma šauteni un teica:

—   Manam domā, pīpe tur tuvu ir. Vajaga atpakaļ ej.

Baidīdamies, vai nav kas noticis zirgiem, devos kopā

ar Uzalu atpakaļ. Golds gāja pa priekšu, kā arvien kratīdams galvu un skaļi runādams pats ar sevi:

—       Kā manam pīpe pazaudē? Vai vecs palicis vai manam galva nelāgs, vai kā …

Viņš nepabeidza teikumu, bet aprāvās pusvārdā, tad kāpās atpakaļ un, pieliecies pie zemes, sāka kaut ko pētīt sev pie kājām. Es piegāju viņam klāt. Uzala pavērās visapkārt un mazliet samulsis čukstēja:

—   Skaties, kapteinis, tas Amba. Viņam pakaļ mums ej. Tas labi nava. Pēdas gluži jauns. Viņam nupat te bija …

Tiešām — dubļainajā tekā bija redzami pavisam jauni lielas kaķa kājas iespiedumi.

Kad nācām šurp, pēdu uz celiņa vēl nebija. Es to labi atcerējos, ari Uzala tām nevarēja paiet garām. Bet tagad, kad gājām atpakaļ pretī savējiem, pēdas bija redzamas; tās virzījās uz mūsu pusi. Acīmredzot zvērs visu laiku sekojis mums.

—   Viņam te tuvu slēpies, — sacīja Uzala, rādīdams uz labo pusi. — Viņam te ilgi stāvējis, kad mums tur pīpe meklēja. Mums atpakaļ ej, viņam tad ātri lec. Skaties, kapteinis, pēdās ūdens vēl nava.

Tiešām, lai gan visapkārt bija peļķes, ūdens vēl nebija iesūcies tīģera ķepas iespiestajās bedrītēs. Nebija ko šaubīties, ka zvērs nupat vēl te stāvējis un, mūsu soļus izdzirdējis, devies biezoknī un kaut kur paslēpies aiz kriteņa.

—   Viņam tālu ej nava. Manam labi saproti. Pagaidi, kapteinis…

Vairākas minūtes nostāvējām, gaidīdami, vai kāda čaboņa neparādīs, kur glūn tīģeris, bet valdīja kapa klusums.

—   Kapteinis, — Uzala mani uzrunāja, — tagad va- jaga labi skaties. Tavam šautene patronas ir? Klusiņām vajaga ej. Kāda bedre, kāds koks zemē guli, vajaga labi paskaties. Steigties nevajaga. Tas Amba! Tavam saproti — Amba?

To teikdams, viņš pats aplūkoja katru krūmu un katru koku. Tā gājām kādu pusstundu. Uzala visu laiku soļoja pa priekšu, nepaceldams acu no tekas.

Beidzot izdzirdējām balsis: viens no kazakiem lādēja zirgu. Pēc dažām minūtēm pienāca vīri ar zirgiem. Divi zirgi bija notašķīti ar dubļiem. Arī segli bija notriepti ar māliem. Izrādījās, ka, pārejot kādai urgai, abi zirgi paklupuši un iestiguši purvā. 5ā iemesla dēj viņi aizkavējušies. Kā jau domāju, strēlnieki bija atraduši uz tekas Uzalas pīpi un atnesa to.

Iekāms devāmies tālāk, vajadzēja sakārtot saiņus, pārlikt kravu un kaut cik nomazgāt zirgiem dubļus. Gribēju te rīkot apmetni un uzvārīt tēju, bet Uzala deva padomu tikai sakārtot seglus un doties tālāk. Viņš teica, ka šai apvidū kaut kur netālu esot mednieku būda. Tur varēšot apmesties. Mazliet apdomājies, biju ar viņu vienis prātis.

Vīri sāka noņemt nomocītajiem zirgiem saiņus, bet mēs ar Uzalu devāmies atkal pa celiņu prom. Nebijām nogājuši ne divi simti solu, kad no jauna uzdūrāmies tīģera pēdām. Zvērs atkal bija gājis mums pakaļ un atkal, tāpat kā pirmoreiz, izvairījies ar mums tikties. Uzala apstājās un, pagriezies uz to pusi, kur slēpās tīģeris, kliedza skaļā balsī, kurā bija jūtams niknums:

—   Ko ej pakaļ?… Ko vajaga tev, Amba? Mums ceļš ej, tev traucē nava. Ko tavam pakaļ ej? Vai taigā vietas maz? …

Viņš kratīja gaisā šauteni. Tik uzbudinātu viņu nekad nebiju redzējis. Uzalas acīs atplaiksnījās stipra ticība, ka tīģeris, Amba, dzird un saprot viņa vārdus. Viņš bija pārliecināts, ka tīģeris vai nu pieņems izaicinājumu, vai arī atstās mūs mierā un aizies uz citu vietu. Minūtes trīs nogaidījis, vecais atviegloti nopūtās, tad aizkūpināja savu pīpi un, uzmetis šauteni plecos, droši gāja tālāk pa tecinu. Viņa seja atkal bija vienaldzīgi nopietna. Viņš bija tīģeri sakauninājis un piespiedis aiziet.

Vēl apmēram stundu gājām pa mežu. Pēkšņi biezoknis metās retāks. Mums priekšā pavērās liels klajums. Ilgais gājiens pa taigu bija mūs stipri nokausējis. Acs meklēja atpūtu un tāli. Tāpēc var iedomāties, ar kādu prieku izgājām no meža un ieraudzījām klajumu.

—  Tas Kvandagou, — Uzala sacīja. — Drīz mums būda uzej ir.

Upmalas klajums, pa kuru tagad gājām, bija apaudzis ar zemām papardēm. Labajā pusē bija šaurs sāls- purvs, uz kuru, pēc Uzalas nostāstiem, naktīs nākot staltbrieži un meža kazas pamieloties ar purva gundegām un pagrauzt melno, sāļo zemi.

—   Vajaga mums šodien medībās ej, — teica Uzala, rādīdams ar kūju uz purvu.

Ap pulksten trim pēcpusdienā tiešām uzgājām divplākšņu būdiņu. To ķīniešu mednieki bija uzslējuši no ciedru krijām tā, ka dūmi no uguns, ko sakūra būdas vidū, gāja ārā pa abām pusēm un neļāva odiem likt iekšā. Gar būdu tecēja neliels strautiņš. Vajadzēja atkal ilgi noņemties, kamēr dabūjām zirgus pāri uz otru krastu; beidzot bija pārvarēts ari šis kavēklis.

Laiks vēl arvien «svīda», kā Uzala mēdza teikt. No rīta debess bija mākoņaina, bet tagad sāka skaidroties. Migla sakāpa augstāk, šur tur jau varēja redzēt zilgmi, lietus aprima, bet zeme vēl bija drēgna.

Nolēmu palikt te pa nakti. Man ļoti gribējās pamedīt sālspurvā, jo vairāk tāpēc, ka mums sen vairs nebija gaļas un jau ceturto dienu pārtikām tikai no sausiņiem.

Pēc maza brīža apmetnē kūsāja tā jautrā un steidzīgā rosiba, ko pazīst katrs, kam nācies ceļot pa taigu. No nastām atbrīvotie zirgi tika palaisti ganos. Tiklīdz zirgiem bija noņemti segli, viņi tūlīt izvāļājās, tad nopurinājās un gāja ēst.

Visi saiņi lika sanesti vienā vietā un apsegti ar brezentu, lai tie, uznākot lietum, nesālītu. Kamēr apkopa zirgus un novietoja seglus, kāds jau bija uzkūris uguni un uzlicis vārīties ūdeni.

Apmetnē Uzala arvien bija apbrīnojami rosīgs. Viņš skraidīja, tāsis plēsdams, no koka uz koku, cirta mietus, cēla telti, žāvēja savas un citu drēbes un centās kurt uguni tā, lai būdā varētu sēdēt un nesmakt dūmos. Mēs jau sen bijām noāvuši kājas un atpūtāmies, bet Uzala vēl ņēmās ap būdu.

Augustā, it īpaši ja diena apmākusies, krēsla uznāk ļoti agri. Tā bija arī tagad. Migla turējās tikai kalnu virsotnēs. Miglas plūksnas klīda pa krūmiem kā rēgi.

Atri ieturējuši vakariņas, mēs ar Uzalu gājām medīt. Soļojām pa tecinu gar apmetni un tad tālāk ieslīpi gar mežu uz sālspurvu. Visā pļavā bija daudz staltbriežu un meža kazu pēdu. Melnīgā sālszeme bija gandrīz bez augiem. Gar sālspurvā malām auga panīkuši, zemi koki. Te zeme vietām bija stipri izmīdīta. Varēja redzēt, ka staltbrieži nākuši šurp gan pa vienam, gan barā.

Izmeklējuši ērtu vietu, mēs apsēdāmies un sākām gaidīt zvēru. Es atslējos pret celmu un skatījos apkārt. Tumsa ātri sabiezēja krūmos un lejā, zem kokiem. Uzala ilgi nevarēja nomierināties. Viņš lauza zarus, lai ietaisītu spraugu, pa kuru šaut, un nez kāpēc nolocīja sev aiz muguras augošu bērziņu.

Visapkārt meža un klajumā bija nāves klusums, ko traucēja tikai vienmulīgi odu sīcieni.

Kļuva arvien tumšāks un tumšāks. Krūmi un koki sāka pieņemt nenoteiktu veidu; tie izskatījās kā dzīvi un likās kustamies no vienas vietas uz otru. Reizēm man šķita, ka tie ir brieži, visu citu papildināja iztēle. Saspiedu šauteni cieši rokās un jau taisījos šaut, bet, pavēries mierīgajā Uzalas sejā, ikreiz alģidos. Ilūzija uzreiz beidzas, un neskaidrais siluets pieņēma atkal krūma vai koka veidu. Uzala sēdēja kā akmens tēls. Viņš vērīgi raudzījās sālspurvā un mierīgi gaidīja medījumu. Vienreiz viņš sāka ausīties, klusiņām pacēla šauteni un lūkojās uz priekšu. Man sirds sāka stipri pukstēt. Arī es skatījos uz to pašu pusi, kur skatījās vecais, bet nevarēju nekā redzēt. Drīz vien pamanīju, ka Uzala ir atkal mierīgs, un arī es nomierinājos.

Kļuva pavisam tumšs, tik tumšs, ka pāris soļu atstatuma nevarēja vairs saredzēt ne melno zemi sālspurvā, ne ari tumšos koku siluetus. Odi koda neizturami. Es apklāju seju ar tīkliņu. Uzala sēdēja bez tīkliņa un likās nejūtam odu kodienus.

Pēkšņi izdzirdu čaboņu. Es nebiju alojies. Čaboņa nāca no krūmiem viņpus sālspurvā, taisni pretim tai vietai, kur sēdējām. Es paskatījos uz Uzalu. Viņš bija noliecis galvu un it kā centās ar savu redzes spēju pārvarēt tumsu un saskatīt trokšņa cēloni. Brīžam čaboņa pastiprinājās un bija skaidri sadzirdama, brīžam tā kļuva klusāka un pavisam aprima. Nebija šaubu: kāds mums uzmanīgi tuvojās pa krūmiem. Staltbriedis nāca krimst un laizīt sālszemi. Es jau savā iztēlē redzēju staltu briedi ar krāšņiem, žuburotiem ragiem. Nosviedu tīkliņu un sāku klausīties un skatīties, pavisam aizmirsdams odus. Meklēju acīm staltbriedi, kas, pēc mana apsvēruma, atradās no mums soļu septiņdesmit vai astoņdesmit, ne tālāk.

Pēkšņi atskanēja draudīga rūkoņa, it kā attāls pērkona grāviens.

Uzala saķēra mani aiz rokas.

— Amba, kapteinis! — viņš sacīja baiļu pilnā balsī. Sajutu, ka man kājās slīgst it kā gurdenums, it kā smagums. Ceļi tirpa, it kā tajos būtu saliets svins. Bet tai pašā laikā sirdi modās ari citādas jūtas — ziņkāre līdz ar mednieka kaisli.

—   Nav labi! Mums velti šurp ej. Amba sirdīgs. Te viņa vieta, — sacīja Uzala, un nezinu, vai viņš runāja pats ar sevi vai teica to man.

Man likās., ka viņš nobijies.

—   Rrrr… — atkal atskanēja klusajā nakts gaisā.

Pēkšņi Uzala ātri pietrūkās kājās. Domāju, ka viņš

grib šaut. Bet, par lielu brīnumu, viņam rokās nebija šautenes; vēl lielāks brīnums bija tas, kā viņš uzrunāja tīģeri:

—   Labi, labi, Amba. Nevajaga skaisties, nevajaga … Te tava vieta. Mums tā nezināja. Mums tūlīt cita vieta ej. Taigā vietas daudz. Skaisties nevajaga…

Golds stāvēja, izstiepis rokas uz zvēra pusi. Pēkšņi viņš noslīga ceļos, divreiz palocījās līdz zemei un pusbalsī kaut ko runāja savā valodā. Man nezin kāpēc kļuva žēl vecā.

Beidzot Uzala lēnām piecēlās, piegāja pie celma un paņēma šauteni.

—   Iesim, kapteinis, — viņš noteikti sacīja un, nenogaidījis manu atbildi, ātri devās pa krūmāju uz teku.

Nekā nedomādams, gāju viņam pakaļ.

Aļani nomierināja Uzalas miers, drošība, kādā viņš gāja, nebaiļodamies, apkārt neskatīdamies; jutu, ka tīģeris nenāks mums pakaļ un neiedrošināsies uzbrukt. Pēc pāris simtiem soļu apstājos un sāku pierunāt veco vēl kādu laiciņu pakavēties.

—   Nē, — Uzala atteica, — manam nevaru. Manam tev uz priekšu saka: kompānijā Amba nekad šaut nava! Tavam labi tas dzirdi. Amba šauj, manam draugs nava.

Viņš atkal klusēdams soļoja pa teku tālāk. Gribēju jau paliki viens pats, bet mani pārņēma baigas jūtas — steidzos pakaļ goldam.

Visu ceļu gājām klusēdami. Katram bija savas domas, savas atceres. Man bija žēl, ka nedabūju redzēt tīģeri. Pateicu to savam ceļabiedram.

—   Ai nē! — Uzala atbildēja. — Viņu skaties nav labi. Manam saki tā: laimīgs tāds ļaudis, kas nekad Amba skaties nava; viņam vienmēr dzīvo labi.

Uzala dziļi nopūtās, brītiņu klusēja un tad turpināja:

—   Manam daudz Amba skaties. Reiz viņu velti šauj. Tagad manam dikti bail. Bet manam reiz nebūs labi.

Vecā vīra vārdos bija tik daudz dvēseles satraukuma, ka man atkal kļuva viņa žēl, sāku viņu mierināt un runāt par citām lietām.

Pēc stundas bijām pie apmetnes. Zirgi satrūkās, kad izdzirdēja mūs nākam, metās sāņus un iekrācās. Pie uguns sāka rosīties cilvēki. Divi kazaki nāca mums pretī.

—   Šodien zirgi visu laiku no kaut kā baidās, — sacīja viens no viņiem. — Neēd, nez kur skatās. Vai tuvumā nav kāds zvērs?

Liku kazakiem piesiet zirgus, uzkurt vairākus ugunskurus un nostādīt apbruņotu sargu.

Uzala klusēja visu vakaru. Satikšanās ar tīģeri bija viņu ļoti satraukusi. Pēc vakariņām viņš tūlīt gāja gulēt, un dzirdēju, ka viņš ilgi nevar aizmigt, grozās no vieniem sāniem uz otriem un it kā runā pats ar sevi.

Pa vakariem mēs ar Uzalu bieži sarunājāmies par medībām, zvēriem un ugunsgrēkiem mežā.

Viņš stāstīja, ka priekš gadiem divdesmit tīģeri divus gadus no vietas gājuši no rietumiem uz austrumiem. Visas tīģeru pēdas bijušas tai virzienā. Tad tīģeri bariem pārceļojuši no Sungari apgabala uz Sibote-Alinu.

Vairākkārt centos iztaujāt Uzalu, kādos apstākļos viņš nošāvis tīģeri, bet golds ietiepīgi klusēja un centās novirzīt sarunu uz citam lietām; beidzot man tomēr izdevās izdibināt, kā tas noticis.

Tas bijis maijā pie Fudzinas upes. Uzala gājis ielejā pa ozolu biizi. Viņam bijis līdzi mazs sunītis. Tas mundri skrējis pa priekšu, bet tad kļuvis nemierīgs. Nemanīdams nekā šaubīga, Uzala nospriedis, ka suns bīstas no lāča pēdām, un bez bailēm gājis tālāk. Bet suns nav licies mierā un tā spiedies viņam klāt, ka Uzala nav varējis paiet. Izrādījies, ka tuvumā ir tīģeris. Cilvēku ieraudzījis, tas paslēpies aiz koka. Pavisam nejauši iznācis tā, ka arī Uzala gājis uz to pašu koku. Jo tuvāk nācis cilvēks, jo vairāk slēpies tīģeris; beidzot tas pavisam savilcies kamolā. Briesmu nemani- dams, Uzala atgrūdis suni ar kāju, bet tai brīdī izlēcis tīģeris. Pēc liela lēciena sāņus tas sācis kult sevi ar asti un nikni rūcis.

—   Ko rūc? — Uzala uzkliedzis. — Manam tevi aiztiec nava. Par ko sirdies?

Tad tīģeris palēcis dažus soļus tālāk un, nemitīgi rūkdams, apstājies. Golds atkal uzkliedzis, lai šis ejot projām. Tīģeris atkal aizlēcis gabaliņu tālāk un sācis no jauna rūkt. Redzēdams, ka drausmīgais zvērs negrib aiziet, Uzala tam uzsaucis:

—   Nu labi, tavam cj negribi — manam šauj, tad vainīgs nebūšu!

Viņš pacēlis šauteni un sācis tēmēt, bet tobrīd tīģeris beidzis rūkt un soļiem gājis uz kraujas krūmiem. Vajadzējis atturēties no šāviena, bet Uzala nav tā darījis. Tai brīdī, kad tīģeris bijis kraujas malā, Uzala izšāvis. Tīģeris meties krūmos. Pēc tam Uzala gājis tālāk. Pēc dienām četrām viņam gadījies nākt pa to pašu ceļu atpakaļ. Gar krauju iedams, Uzala ieraudzījis kokā trīs kraukļus, pie tam viens tīrījis gar zaru knābi. «Vai tad es būtu nošāvis tīģeri?» Uzalam ienācis prātā.

Pārgājis kraujas otrā malā, viņš tūdaļ atradis beigto zvēru. Visi sāni tam bijuši tārpu pilni. Uzala stipri nobijies: tīģeris taču gājis projām, kādēļ viņš šāvis? … Uzala steigšus atstājis to vietu. Kopš tā laika viņam nedodot mieru doma, ka velti nogalinājis tīģeri. Tā viņu vajājot visur. Viņam liekoties, ka agri vai vēlu par to nākšot atmaksa.

—   Manam dikti bail, — viņš beidza savu stāstu. — Agrāk manam viens ej, nekā bīsties nava, bet tagad, līdzko paskaties, — domā, pēdas paskaties — domā, viens taigā guli — domā …

Viņš apklusa un sāka stīvi raudzīties ugunī.

12. NOLĀDĒTA VIETA

Līdz vakaram mums izdevās nokļūt pie upes iztekām. Sās upes augšgalu ar pilnām tiesībām pieskaita pie vismežonīgākajiem Usūrijas apgabala apvidiem. Te mēs atradām atstātas udehu jurtas un vecas, sagruvušas vasaras būdas, pie kurām arī apmetāmies.

Ejot Uzala arvien uzmanīgi skatījās, kur sper kāju.

Viņš nekā nemeklēja, bet darīja tā vienkārši aiz paraduma. Reiz viņš noliecās un pacēla no zemes sprun- gulīti. To bija griezis udehu nazis. Griezuma vieta jau bija apsūbējusi.

Izpostītās jurtas, iecirtumi kokos, celmi, uz kuriem agrāk balstījušās klētiņas, un šis apgraizītais kociņš liecināja, ka priekš gada te mituši udehi.

Mijkrēslī apmetāmies uz oļu sēkļiem, cerēdami, ka ūdens tuvuma tā nemocīs odi.

Stirnu gaļa gāja uz beigām; vajadzēja no jauna iegūt pārtiku. Sarunājām ar Uzalu un gājām medībās. Nolēmām, ka no divu strautu satekas man jāiet gar upi uz augšu, bet viņš ies gar strautiņu kalnos.

Usūrijas taigā dzīvība pamostas divreiz dienā: rītā priekš saules lēkta un vakarā ap rietu.

Kad izgājām no apmetnes, saule jau stāvēja zemu pie apvāršņa. Tās zeltainie stari iespiedās starp koku stumbriem visapslēptākajos taigas kaktiņos. Šai brīdī rnežs bija brīnišķīgi skaists. Staltie ciedri it kā tiecās apsegt ar savām tumšajām skujām jaunaudzi. Milzīgās trīssimt gadu papeles ar saviem mezglainajiem zariem likās sacenšamies spēkā un varenībā ar mūžseniem ozoliem. Tiem līdzās auga milzīgas liepas un gar- stumbru palmas. Aiz tām bija redzams druknais melnās apses stumbrs, tālāk melnais bērzs, aiz tā egle un baltcgle, skābardis, korķa koks, dzeltenā kļava utt. Un tad vairs nevarēja nekā redzēt. Tur viss slēpās krūkļu, pliederu un ievu ataugās.

Gāju lēnām, bieži apstājos un klausījos. Izdzirdēju savādas skaņas, it kā ķērcienus. Paslēpos un drīz vien ieraudzīju kraukli. Šis putns ir daudz lielāks par vārnu. Kraukļa brēcieni pēc skaņas ir diezgan dažādi un pat dzirdei tīkami. Putns sēdēja kokā un it kā sarunājās pats ar sevi. Saskaitīju viņa balsī deviņus locījumus. Mani pamanījis, putns izbijās, viegli pacēlās un aizlidoja atpakaļ.

Vienā vietā plaisā starp mizu un koku uzgāju mizu- ložņas ligzdu un drīz vien ieraudzīju arī viņu pašu. Šis pelēkais, ņiprais un jautrais putniņš kāpelēja pa koku, taustīdams mizu ar savu garo un lievo knābi. Reizēm viņš rāpās ar muguru uz leju, turēdamies ar nadziņiem pie zariem. Kopā ar viņu rosījās divi Amūras dzilnīši. Tie paklusi pīkstēja un žirgti pētīja katru grumbu kokā, rīkodamies ar savu konisko knābi kā ar kaltu, cirzdami nevis taisni, bet slīpi, gan no vienas, gan no otras puses.

Pēkšņi mežā iestājās krēsla. Saules stari tagad apmirdzēja tikai kalnu virsotnes un padebešus. No turienes atstarotā gaisma vēl kādu laiku apspīdēja zemi, bet arī tā pamazām nobālēja. Putni apklusa, bet inodās citi dzīvnieki — lielie četrkājaini.

Uzreiz izdzirdu zarus brīkšķam un pēc tam it kā šņākoņu. Stāvēju kā sastindzis. No krēslā tītā biezokņa iznira divi tumši plankumi. Pazinu, ka tās ir mežacūkas. Viņas gāja uz upi. Spriežot pēc dzīvnieku mierīgās gaitas, sapratu, ka cūkas nav mani pamanījušas. Viena bija liela, otra — mazāka. Izraudzījos mazāko un sāku uz to tēmēt. Pēkšņi lielā cūka spalgi iekviecās, un tai pašā mirklī es nospiedu gaili. Atbalss uztvēra šāviena troksni un aiznesa tālu pa visu mežu. Lielā cūka metās sāņus.

Domāju, ka esmu aizšāvis garām, un gribēju iet tālāk, bet tad ieraudzīju ievainoto dzīvnieku ceļamies no zemes. Izšāvu otrreiz; cūka iegrūda purnu zālē un sāka atkal cilāties. Tad šāvu trešoreiz. Cūka nokrita zemē un vairs nekustējās. Es piegāju viņai klāt.

Lai gaļa nebojātos, izņēmu iekšas un gribēju iet uz apmetni pēc cilvēkiem, bet atkal dzirdēju mežā čabam. Izrādījās, ka tas ir Uzala. Viņš bija dzirdējis manus šāvienus un nācis šurp. Es ļoti brīnījos, kad viņš vaicāja, ko esmu nošāvis. Es taču varēju būt aizšāvis garām.

— Nē, — viņš iesmējās, — manam labi saprot, tev nošauj ir.

Golds stāstīja, ka visu notikušo izpratis nevis no šāvieniem, bet starplaikiem. Ar vienu šāvienu reti izdodoties gāzt zvēru. Palaikam esot jāšauj divas trīs reizes. Ja viņš būtu dzirdējis tikai vienu šāvienu, tas nozīmētu, ka esmu aizšāvis garām. Trīs šāvieni, kas seko cits citam, nozīmējot, ka dzīvnieks bēg un viņam šauj pakaļ. Bet šāvieni ar nevienādiem starplaikiem liecinot, ka zvērs ievainots un mednieks viņu galīgi nobeidz.

Nolēmām atstāt cūku turpat līdz gaismai un ņemt līdzi tikai aknas, sirdi un īkstis. Tad uzkūrām tai vietā uguni un gājām atpakaļ.

Bija gluži tumšs, kad pienācām pie apmetnes. Ugunskuru gaisma atspulgojās upē kā spilgta svītra_. Sī svītra it kā kustējās, izzuda un no jauna parādijas pretējā malā. Apmetnē bija dzirdami cirvja klaudzieni, cilvēku valodas un smiekli. Uz zemes uzstādītie odu tīkli, no iekšpuses uguns apspīdēti, izskatījās kā milzīgas laternas. Kazaki bija dzirdējuši manus šāvienus un gaidīja medījumu. Atnesto gaļu tūlīt sagatavoja vakariņām, pēc tam padzērām teju un gājām gulēt. Nomodā palika tikai viens sargs pie zirgiem, kas bija palaisti vaļā.

Jo tuvāk pie Sihote-Alina, jo mazāk aug būvkoku mežs, tā vietā nāk sīkāks lietas koku mežs, un, beidzot, pie pašām iztekām aug tikai retas apsūnojušas egles, lapegles un baltegles. Koku saknes neiet dziļumā, bet stiepjas pa virsu. No augšas tās tikko apklātas ar sūnām. Tāpēc kokiem nav ilga mūža un tie stāv nestipri. Divdesmit gadu vecu koku var izgāzt viens pats cilvēks. Koki kalst no galotnēm. Dažreiz nokaltis koks vēl ilgi stāv savā vietā, bet, tiklīdz tam pieskaras, tūlīt gāžas un sadrūp.

Tādi meži vienmēr ir tukši. Nekur neredz zvēru pēdu, nav putnu, nedzird kukaiņus sīcam. Koku stumbriem visiem vienāda brūnpelēka miza. Te nav pameža, nav pat paparžu un smilgu. Kur vien raugies, visur tikai sūna: zemē, zem kājām, uz akmeņiem un koku zariem. Tāda taiga iedveš skumjas. Tur vienmēr nāves klusums, ko pārtrauc tikai vienmuļie vēja svilpieni sauso koku galotnēs. Udehi tic, ka tādas vietas apdzīvojot ļaunie gari.

Vakarā netikām gluži līdz kalnu pārejai un apmetāmies Sihote-Alina priekškalnē. Divpadsmitajā augustā Uzala mani pamodināja mazā gaismiņā. Izdzēris steigā tasi karstas tējas, liku kazakiem seglot zirgus, bet pats ar Uzalu gāju uz priekšu. Man gribējās izmērīt Sihote- Alina kores augstumu.

Atstājuši kazakus, lai gaida mūs ieplakā, kāpām abi ar Uzalu kalnā.

Augšā no kalna bija lielisks skats uz visām pusēm. Lejā zeme izskatījās kā jūra un kalni kā akmenī sastin

guši milzu viļņi. Tuvākas virsotnes likās fantastiskas: aiz tām drūzmējās citas, bet tās tinās zilganas miglas dūmakā, un tālāk vairs nevarēja izšķirt, vai tur ir kalni vai mākoņu gūzma pie apvāršņa. Augšā varēju viegli orientēties, kā iet kalnāju krokas un kā tek upes.

Kad biju beidzis darbu, kāpām Vangou upes lejā un, kilometrus piecus nogājuši, apstājāmies sagaidīt pārējos, kas nāca ar mantām. Uzala apsēdās upītes krastā pāraut kājas, bet es gāju tālāk. Tecina te met apmēram simt divdesmit grādu lielu loku. Gabaliņu pagājis, atskatījos un redzēju Uzalu sēžam upītes krastā. Viņš māja ar roku, lai viņu negaidu.

Tikko spēru kāju mežā, uzdūros mežacūkām, bet nepaguvu izšaut. Noskatījies, kurp tās aizskrien, devos šķērsām tām pretī. Tiešām — pēc dažām minūtēm biju tās panācis. Caur biezokni manīju kaut ko pavīdam. Nogaidījis brīdi, kad tumšais plankums apstājās, notēmēju un izšāvu. Tai pašā mirklī izdzirdu iekliedzamies un pēc tam sāpīgi vaidam cilvēku. Mani pārņēma neprātīgas bailes. Atskārtu, ka esmu sašāvis cilvēku, un steidzos cauri krūmājiem.

Tas, ko ieraudzīju, mani pārsteidza kā zibens spēriens. Zemē gulēja Uzala.

—   Uzala! Uzala! — iekliedzos nelabā balsi un metos pie viņa.

Viņš atspiedās ar kreiso roku zemē, mazliet paslējās uz elkoņa un aizklāja ar labo roku acis. Es paraustīju viņu un izbailēs jautāju, kur ķērusi lode.

—   Mugura sāpi, — Uzala atbildēja.

Steigšus vilku viņam nost virsdrēbes. Kamzolis un apakškrekls bija pušu. Beidzot man izdevās viņu noģērbt. Tūlīt es atviegloti uzelpoju. Lodes brūces nebija, lode bija tikai norāvusi ādu vienam mugurkaula skriemelim. Ap kontuzēto vietu bija radies asinsizplūdums, mazliet lielāks par pieckapeiku gabalu. Tikai tagad manīju, ka drebu kā drudzī. Pastāstīju Uzalam, kāds ir ievainojums. Viņš tūlīt apmierinājās. Redzēdams manu uztraukumu, viņš sāka mani mierināt:

—   Nekas, kapteinis. Tavam vainīgs nava. Manam aiz muguras bija. Kā tavam saproti, ka manam priekšā

Es piecēlu viņu un sāku iztaujāt, kā viņš ticis starp mani un cūkām. Izrādījās, ka viņš pamanījis mežacūkas tai pašā laikā, kad es. Viņā tūlīt pamodusies iedzimtā medību kaisle. Viņš lēcis kājās un devies cūkām pakaļ. Tā kā es gāju ar līkumu, bet cūkas skrēja taisni, tad viņš, sekodams cūkām, ticis man priekšā. Viņa kamzoļa krāsa bija ļoti līdzīga mežacūku saru krāsai. Uzala tobrīd gāja pa biezokni saliecies. Es noturēju viņu par dzīvnieku un izšāvu. Lode saplosīja kamzoli, kontuzēja muguru, un viņam pamira kājas.

Pēc minūtēm desmit pienāca saiņi. Apziedu brūci ar joda atšķaidījumu un atbrīvoju vienu zirgu, pārlikdams kravu uz citiem zirgiem. Brīvajā zirgā uzsēdinājām Uzalu, un mēs devāmies projām no šās nolādētās vietas.

Uz vakara pusi Uzala drusku nomierinājās. Tikai es nevarēju nekur rimties. Man nedeva mieru apziņa, ka esmu šāvis cilvēkam, kas man izglābis dzīvību. Ja es būtu pavērsis šauteni par vienu centimetru uz kreiso pusi, ja man būtu ietrīcējusies roka, Uzala būtu beigts. Nevarēju gulēt visu nakti. Pastāvīgi murgoju par mežu, mežacūkām, savu šāvienu, Uzalas kliedzienu un par krūmiem, kuros viņš gulēja. Izbailēs trūkos augšā no mūriņa un vairākas reizes gāju ārā; centos sevi mierināt ar to, ka viss ir labi, ka Uzala ir dzīvs un atrodas pie manis, bet nekas nelīdzēja. Tad uzkūru uguni un mēģināju lasīt. Drīz vien manīju, ka domāju nevis par to, kas grāmatā, bet pavisam ko citu…

Beidzot ausa gaisma.

Par laimi, cēlās dežurants. Viņš sāka gatavot brokastis, un es viņam palīdzēju.

No rīta Uzala jutās labāk. Sāpes mugurā bija pavisam pārgājušas. Viņš sāka staigāt, bet vēl sūdzējās, ka sāpot galva un neesot spēka. Liku atkal atbrīvot vienu zirgu slimniekam.

Vangou upes lejas galā atradām vecu žogu, lai dzīvnieki netiek dzert ūdeni. Zogs bija pa daļai no kritušiem, pa daļai no dzīviem kokiem. Kriteņi bija tā sastiprināti ar mietiem, ka dzīvnieki nevarēja tos ar kājām izstumdīt. Vietvietām bija atstātas ejas un tajās izraktas dziļas bedres, apslēptas zālē un sausās lapās. Naktī brieži iet dzert, uzduras žogam un, gribēdami apiet tam apkārt, iekrīt bedrē. Tādi žogi vietām stiepjas vairākus desmitus kilometru garumā, un tajos ir līdz divi simti bedru.

Gar Vangou upi žogs bija pamests novārtā. Redzams, ķīnieši sen vairs nebija te nākuši. Vienā bedrē atradām staltbriedi. Nabaga lopiņš bija tajā iekritis priekš dienām trim. Apstājāmies un sākām prātot, kā viņu izglābt. Viens kazaks gribēja laisties bedrē, bet Uzala ieteica to nedarīt: briedis varot pats nosisties un pārlauzt medniekam kājas. Tad nolēmām viņu izvilkt ar cilpām. Tā arī izdarījām. Divās iemestās cilpās staltbriedim iekļuva kājas, trešo apmetām viņam ap galvu un ātri uzvilkārn viņu augšā. Likās, ka viņš nožņaugts. Bet, tiklīdz bija noņemtas cilpas, briedis sāka grozīt acis. Mazliet atelpis, viņš cēlās kājās un grīļodamies gāja sāņus, bet ieraudzīja upi un, nepievērsdams mums nekādu uzmanību, kāri dzēra ūdeni.

Uzala šausmīgi lādēja ķīniešus, kas, atstādami žogu, nebija aizbēruši bedres. Pēc stundas tikām pie žoga fanzas. Uzala jau bija atlabis un gribēja pats nojaukt žogu, bet es ieteicu viņam palikt un līdz rītam atpūsties. Pēc pusdienām izaicinātu darbā visus ķiniešus un pavēlēju kazakiem stingri sekot, lai viņi aizber visas bedres.

Mijkrēslī kazaki pārnāca un ziņoja, ka trīs bedrēs atraduši divus beigtus staltbriežus un vienu dzīvu stirnu.

Visu nākamo dienu nostāvējām uz vietas. Laiks bija grozīgs, bet lielāko tiesu lietains un apmācies. Vīri mazgāja veļu, lāpīja apģērbu un tīrīja ieročus. Uzala pavisam atspirga, un es par to neizsakāmi priecājos.

13. ATPAKAĻ UZ JŪRU

Aiz kalnu grēdas, iedami gar upi uz leju, nonācām pie Inza Laza Gou upes (Inza Laza Gou — Sudraba upes klints ieleja).

Te upē bija daudz zivju. Strēlnieki sāka makšķerēt, bet es paņēmu šauteni un devos kalnos apskatīt apkārtni. Nostaigājis līdz mijkrēslim un nekā neatradis, griezos gar upes krastu atpakaļ. Pēkšņi kādā bedrē izdzirdu troksni, it kā kaut kas tiktu skalots. Uzmanīgi piegājis pie kraujas, ieraudzīju lejā divus jenotsuņus. Viņi ar tādu sajūsmu ķēra zivis, ka nemaz nemanīja mani. Jenotsuņi stāvēja ar priekškājām ūdenī un pūlējās ar zobiem saķert garām traucošās zivtiņas. Ilgi noskatījos šais dzīvniekos. Reizēm viņi strauji apsviedās apkārt, devās pakaļ cirslīšiem un sāka skubā kašņāt zemi. Bet tad viens no viņiem pacēla galvu, vērīgi paskatījās uz manu pusi un tā kā ierējās. Tūlīt abi jenotsuņi žigli pazuda zālē un vairs nerādījās pie upes.

Apmetnē atradu visus jau kopā. Pēc vakariņām vēl kādu stundu pavadījām katrs savā darbā, tad padzērām tēju un apgūlāmies, kur katram likās izdevīgāk. Nākamajā dienā turpinājām ceļu pa Sudraba klints ieleju.

Pāris kilometru no upes grīvas sākās purvi. Smilšu kāpas ar stāvoša ūdens peļķēm norādīja, līdz kurienei agrāk sniegusies jūra. Sauszeme bija pieaugusi no upes sanesumiem un jūras krasta bangām.

Garais ezers, palicis kāpu starpā kādu kilometru no jūras, laikam reiz bijis visdziļākā vieta līcī. Tagad šis ezers gandrīz jau viss bija aizaudzis ar zālēm.

Ezerā peldēja milzīgi daudz pīļu. Mēs ar Uzalu palikām pamedīt, bet citi aizgāja uz priekšu. Peldošās pīles nebija nekādas nozīmes šaut: bez laivas mēs tik un tā nevarētu tās dabūt rokā. Tad sākām gaidīt lidojošās. Es šāvu ar skrotīm, bet Uzala ar lodi un ļoti reti aizšāva garām. Noskatījies, kā viņš šauj, nevarēju atturēties no uzslavas.

— Agrāk manam labi šauj, — viņš sacīja, — nekad lode garām ej nava. Tagad mazlietiņu nelāgi.

Sai mirklī mums pāri augstu gaisā laidās pīle. Uzala ātri paķēra šauteni un izšāva. Lodes ķertais putns apgriezās gaisā, kā akmens krita lejā un smagi atsitās pret zemi. Es apstājos un izbrīnā raudzījos gan Uzalā, gan pīlē.

Uzala kļuva līksms. Viņš lika man sviest gaisā akmeņus, tik lielus kā vistas ola. Es uzsviedu desmit, un astoņus no tiem viņš gaisā sašāva. Uzala bija apmierināts. Bet tā nebija godkāre — viņš priecājās tikai par to, ka ar šauteni var sev iegūt uzturu.

Mēs ilgi klejojām gar ezeru, šaudami putnus. Laiks aizskrēja nemanot. Ieleja iemirgojās zeltītos rieta staros.

Kilometrus trīs mums priekšā stiepās plats smiltājs. Diezgan tālu jau kustējās mūsu vienība kā karavāna tuksnesī. Steigšus salasījuši putnus, devāmies tai pakaļ.

Pie jūras mūsu karavāna apstājās. Pēc maza brīža gaisā pacēlās baltu dūmu strūkliņa — apmetnē tika sakurta uguns. Pēc pusstundas bijām pie savējiem.

Kazaki bija apmetušies pie nelielas, no atpludinātiem kokiem uzceltas fanzas krasta kraujā. Te dzīvoja divi ķīnieši un sēkli zvejoja ēdamos gliemežus.' Nekur nebiju saņemts ar lielāku laipnību un lielāku viesmīlību kā pie viņiem.

Šai gājienā visi bija stipri paguruši. Par nelaimi, biju stipri noberzis papēdi. Vajadzēja atpūsties, tāpēc nolēmu te palikt visu dienu. Nakti nemaz nedabūju aizvērt acis slimās kājas dēļ un ļoti priecājos, kad sāka aust gaisma. Pie uguns sēdēdams, vēroju, kā daba mostas uz jaunu dzīvi.

Visagrāk cēlās jūras kraukļi. Tie lēnām, nesteigdamies lidoja pār jūru visi uz vienu pusi, laikam pēc barības. Virs zālainā ezera ņudzēja pīļu bari. Jūrā, zemes virsū un gaisā valdīja dziļš klusums.

Uzala piecēlās agrāk par citiem un sāka vārīt tēju. Taisni tai laikā lēca saule. It kā dzīva tā vispirms paglūnēja no ūdens ar vienu maliņu, tad atšķīrās no apvāršņa un cēlās augšup.

—   Cik krāšņi! — es iesaucos.

—   Viņam vislielākais ļaudis, — atbildēja Uzala, rādīdams uz sauli. — Viņam pazūdi — viss visapkārt beigts.

Brītiņu klusējis, viņš atkal ierunājās:

—   Uguns un ūdens arī divi stipri ļaudis. Uguns un ūdens pazūdi, tad viss uzreiz beidzies nost.

Šais vienkāršajos vārdos bija daudz animistiska, bet tajos bija arī liela gudrība. Dzirdēdami, ka runājam, sāka mosties arī strēlnieki.

Visu dienu nosēdēju turpat. Arī strēlnieki atpūtās un tikai paretam gāja lūkot, lai zirgi neaiziet tālu no apmetnes.

šais dienās laiks bija grozīgs — puta skarbi rietumu vēji, naktis bija vēsas; tuvojās rudens.

Kāja man drīz vien atlaba, un varēju atkal turpināt ceļojumu.

Tur, kur Tjutihes upe ietek jūrā, nav nekāda līča. Ir tikai neliela krastmalas ieplaka, kur jūra sanesusi daudz jūras zāļu.

Tādos zāles sanesumos arvien mēdz uzturēties daždažādas tilbītes. Vispirmām pamanīju pa sanesto smilšu joslu ātri tekājam Austrumsibīrijas dūņu šņibīšus. Viņi gāja ūdenī, nemaz nepievēršot uzmanību krasta bangām. Viņiem līdzās bija pļavu tilbītes. Sie rāmie sar- kankājainie putniņi turējās kopā nelielos baros un staigāja pa zāli, meklēdami barību. Ja tuvojās cilvēki, viņi izbijās, kliegdami uzspurdza un lidoja papriekš uz jūru, bet tad uzreiz apsviedās apkāri un visi reizē it kā pēc komandas nometās atkal krastā.

Tur, kur pamīšus stiepjas jūras zāļu un smilšu joslas, varēja redzēt Usūrijas tārtiņus. Šie jaukie putniņi visu laiku pētīja, kas atrodas zem akmeņiem, skaidām un gliemežu vākiem, un arvien no jauna devās ūdenī, un tikai tad, kad uzplūstošais vilnis par tālu uzšļācās malā, uzspurdza un palika gaisā tik ilgi, kamēr ūdens nebija atplūdis atpakaļ.

Vistālāk jūrā turējās Klusā okeāna kraukļi. Tie nira ļoti dziļi un uzpeldēja tālu no tās vietas, kur bija iegrimuši ūdenī.

Virs jūras plivinājās milzums kaiju. No tām it sevišķi uzmanību pievērsa Austrumsibīrijas smējējas. Tās brīžam nolaidās uz ūdens un tad sacēla nejauku troksni, kas tiešām atgādināja cilvēku smieklus. Kaijas pēc kārtas pacēlās no ūdens, lidoja cita citai pāri un atkal apmetās rindā, pie tam raudzīja cita citai ieknābt vai atņemt iegūto medījumu. Otrā pusē virs upes grīvas meta lokus divi baltastainie jūras ērgļi. Viņi vērīgi lūkojās pēc medījuma un pēkšņi it kā norunājuši abi reizē nometās krastā. Kraukļi, kaijas un tilbītes bez ierunas atdeva viņiem savas vietas.

Atpūtusies dažas dienas jūras krastā, ekspedīcija sadalījās divās daļās: mēs ar Uzalu un četriem kazakiem gājām uz augšu gar Tjutihes upi, bet citiem uzdevu izpētīt jūras piekrasti.

Mēs nokļuvām pie Tjutihes tai laikā, kad ketlaši gāja no jūras upē nārstot. Iedomājieties, ka trīs līdz pieci kilogrami smagas zivis tūkstošiem pilda upi un tiecas augšup uz krācēm. Kāds neatvairāms spēks dzen tās peldēt pret straumi un pārvarēt šķēršjus.

Šai laikā ketlaši nekā neēd, iztikdami ar to dzīvības spēku, kas sakrāts jūrā. Augšā, no krasta terasēm, varēja redzēt visu, kas notiek ūdenī. Zivju bija tik daudz, ka vietām nemaz neredzējām upes dibenu. Bija interesanti vērot, kā šie ketlaši tiek pāri krācēm. Viņi kustas līču loču, veļas no vieniem sāniem uz otriem, met kūleņus un tomēr tiek uz priekšu. Tur, kur ceļā ūdenskritums, viņi palecas un liecas aizķerties pie akmeņiem. Sadauzīti, saskrambāti viņi nonāk upes augšgalā, atstāj tur pēcnācējus un iet bojā, bet viņu vietā no jūras nāk aizvien jauni bari, it kā dodamies uzbrukumā.

Sākumā mēs kā izbadējušies metāmies virsū zivīm, bet drīz vien atēdāmies lašu gaļu, un tā mums sāka riebties.

Pēc ilgākas atpūtas jūrmalā cilvēki un zirgi soļoja žirgti uz priekšu.

Tālie kalni ietinās zilganā miglas dūmakā. Tuvojās vakars. Drīz visapkārt iestāsies klusums. Bet es manīju, ka, tumsai uznākot, ieleja piestrēdza dažādām neskaidrām skaņām. Bija dzirdamas cilvēku balsis un dzelzs skandoņa. Dažas skaņas nāca no tālienes, bet citas radās tepat tuvumā.

—   Uzala, kas tur ir? — es jautāju goldam.

—  Manzas sivēni trenci, — viņš atbildēja.

Nesapratu, ko viņš saka, un nodomāju, ka ķinieši

dzen savas cūkas mājā. Uzala iebilda — kamēr neesot novākta kukurūza un dārzos norakti sakņaugi, tikmēr neviens nelaižot cūkas no aplokiem ārā.

Mēs gājām tālāk. Pēc minūtēm divdesmit ieraudzīju ugunis, tomēr ne pie fanzām, bet nost no tām.

—   Manzas sivēni trenci, — Uzala atkārtoja, un atkal nesapratu, ko viņš saka.

Beidzot bijām apgājuši apkārt klintīm un iznākuši līdzenumā. Skaņas kļuva skaidrākas. Ķīnietis kliedza tā, it kā gribētu ar otru sasaukties, un reižu reizem sita ar rungu pa vara trauku. Izdzirdējis tuvojamies mūsu vienību, viņš kliedza vēl skaļāk un aizdedzināja malkas kaudzi, kas bija sakrauta tekas malā.

— Pagaidi, kapteinis, — Uzala teica. — Tā nav labi ej. Viņam var šauj. Viņam domā, mēs sivēni ir.

Es sāku saprast. Ķinietis uzskata mūs par mežacū- kām un tiešām var šaut. Uzala kaut ko uzsauca. Ķinietis tūlīt atbildēja un skrēja mums pretī. Varēja redzēt, ka viņš gan nobijies, tomēr priecājas, ka nākam.

Nolēmu te palikt pa nakti. Kazaki nosegloja zirgus un cēla teltis, bet es iegāju fanzā aprunāties ar ķīniešiem. Viņi sūrojās par savu likteni un stāstīja, ka jau trešo nakti no vietas mežacūkas nopostot viņiem druvas un dārzus. Divās naktīs tās jau iznīcinājušas gandrīz visus dārzeņus. Palikusi tikai kukurūza. Pie tās ķīnieši jau dienu redzējuši mežacūkas, un neesot ko šaubīties, ka tās nakti atnākšot atkal. Ķīnietis lūdza, lai šaujot gaisā, solīdamies par to samaksāt. Pēc tam viņš atkal izskrēja ārā un sāka kliegt un dauzīt trauku. Tālu aiz kalna viņam atbildēja otrs ķīnietis, vēl tālāk — trešais. Sīs nevienādās skaņas trauca pa ieleju un izgaisa klusajā nakts gaisā.

Nolēmām pēc vakariņām iet medībās.

Kad pie debess izdzisa rieti, ķīnietis aizskrēja uz kukurūzas lauku un uzkūra tur uguni.

Paņēmuši šautenes, mēs ar Uzalu gājām medīt. Ķīnietis nāca mums līdzi. Viņš kliedza bez apstājas, bet Uzala teica, ka tas nelīdzēšot un mežacūkas tā kā tā sanākšot tīrumā. Pēc maza brīža bijām pie kukurūzas. Es apsēdos uz celma vienā pusē, Uzala otrā, un sākām gaidīt. Ugunskura dūmi cēlās taisni gaisā; sarkana gaisma dejoja pa zemes virsu nevienādiem plankumiem, apspīdēdama kukurūzu, zāli, akmeņus un visu, kas atradās tuvumā.

Mums bija jāgaida ne visai ilgi. Aiz tīruma, taisni pretī tai vietai, kur sēdējām, sākās troksnis. Tas manāmi pieauga. Cūkas spārdīja ar kājām zāli un sprauslādamas izpauda savu īgnumu par to, ka tuvumā cilvēki. Par spīti ķīnieša kliedzieniem, par spīti ugunij, cūkas nāca taisni uz kukurūzu. Pēc pāris minūtēm mēs tās ieraudzījām. Pirmās jau sāka ēst. Mēs izšāvām gandrīz reizē. Uzala nogāza vienu dzīvnieku, es otru. Mežacūkas aizbēga, bet pēc ceturtdaļstundas atkal parādījās kukurūzā. No jauna divi šāvieni, un atkal divas cūkas gulēja zemē; viens dzīvnieks, atplētis muti, gāzās mums pretī, bet Uzalas šāviens to nolika gar zemi. Ķīnietis svieda cūkām kvēlojošas pagales. Šāvieni sprāga cits pēc cita, bet nekas nelīdzēja. Cūkas nāca tīri kā uzbrukumā. Es gribēju iet pie nošautajiem dzīvniekiem, bet Uzala nelaida, teikdams, ka tas esot bīstami, jo dažas cūkas varot būt tikai ievainotas.

Vēl brīdi pagaidījuši, gājām uz fanzu un, padzēruši tēju, likāmies gulēt. Bet cieši iemigt neizdevās: ķīnietis visu nakti kliedza un dauzīja vara trauku.

Ap pulksten deviņiem atmodos un jautāju, kā ar mežacūkām. Uzala stāstīja, ka mēs nakti esot nošāvuši piecas cūkas. Bet, kad mēs aizgājuši, cūkas no jauna atnākušas uz kukurūzu un noēdušas visu lauku tīru. Ķīnietis bija ļoti bēdīgs. Mēs paņēmām tikai vienu cūku un citas atstājām turpat. Pēc turieniešu nostāstiem, agrāk mežacūku bijis daudz mazāk. Tās savairojušās pēdējos desmit gados, un, ja tās neapkostu tīģeri, mežacūkas piepildītu visu taigu.

Atvadījušies no ķīniešiem, gājām tālāk.

Ap pusdienas laiku mēs ar Uzalu, kā vienmēr, devāmies citiem pa priekšu. Aiz upes teka sāka iet mazliet pret kalnu. Mēs apsēdāmies atpūsties. Es sāku pāraut kājas, bet Uzala uzpīpēja. Viņš patlaban taisījās bāzt pīpi mutē, bet pēkšņi apstājās un sāka vērīgi skatīties mežā. Pēc kāda laiciņa viņš iesmējās un teica:

—   Re, gudrinieks! Ķo visu saproti!

—   Kas tad? — es viņam jautāju.

Uzala klusēdams rādīja ar roku. Pavēros uz to pusi, bet nekā neredzēju. Uzala sacīja, lai skatoties kokos, nevis uz zemi. Tad pamanīju, ka viens koks iedrebas, pēc tam vēlreiz un vēl. Piecēlāmies un klusiņām gājām uz priekšu. Drīz viss noskaidrojās. Kokā sēdēja balt- krūtainais lācis un mielojās ar zīlēm.

Baltkrūtainie lāči ir mazāki par brūnajiem. Viņi ierīko sev migu vecas papeles dobumā. Sis lācis agri liekas uz ziemas guļu. Augšā, stumbrā, viņš izgrauž kokā nelielu caurumu vēdināšanai, ap kuru sakrājas sarma. Pēc šīs pazīmes mednieki noskārst, kur dobumā ir lācis.

Ap simt soļu no lāča apstājāmies un sākām novērot. Ķepainis bija uzrāpies kokam pašā galā un tur sev ierīkojis it kā noliktavu. Tais zaros, kuriem viņš nevarēja piekļūt, bija palicis daudz zīļu. Tad lācis ņēmās stipri kratīt koku un skatījās uz zemi. Viņa aprēķins bija pareizs. Zīles bija nogatavojušās, bet ne tik ļoti, lai pašas kristu zemē. Pēc kāda laika lācis rāpās zemē un lasīja tās zālē.

— Kāds tavam ļaudis? — Uzala viņam uzsauca.

Lācis ātri apsviedās, sacēla ausis un sāka ņipri ostit gaisu. Mēs nekustējāmies. Lācis nomierinājās un gribēja atkal ķerties pie zīlēm, bet Uzala iesvilpās. Lācis pacēlās pakaļkājās, tad paslēpās aiz koka un blenza no turienes ar vienu aci. Sai brīdī vējš uzpūta mums no mugurpuses. Lācis ierēcās, piekļāva ausis un, atpakaļ neskatīdamies, joza projām. Pēc dažām minūtēm pienāca kazaki ar zirgiem.

Pēc vakariņām visi sēdējām pie ugunskura un sarunājāmies. Pēkšņi bez trokšņa un steigas mums palidoja garām kaut kas bāli pelēks. Strēlnieki domāja, ka tas bijis liels putns, bet es — ka liels sikspārnis. Pec brītiņa dīvainā būtne parādījās atkal. Tā nevicināja spārnus, bet lidoja līmeniski un mazliet ieslīpi uz leju. Dzīvnieks nosēdās apsē un pēc tam sāka rāpties pa stumbru augšup. Zvēriņa krāsa bija iik līdzīga koka mizai, ka viņu nemaz nevarētu pamanīt, ja viņš nekustētos. Uzrāpies metrus sešus, viņš apstājās un it kā sastinga uz vietas. Paņēmu skrošu šauteni un gribēju jau šaut, bet Uzala mani atturēja. Viņš ātri sagrieza sīkas meijas un piesēja tās kā slotu garas kārts galā, tad piegāja pie koka un pacēla slotu augšā tā, lai neaizsegtu ugunskura gaismu. Uguns apžilbinātais zvēriņš sēdēja un nekustējās. Uzala piespieda slotu pie koka, lika vienam kazakam turēt kārti, bet pats uzkāpa tuvākajā zarā, apsēdās uz tā un ar slotu kā ar lupatu sagrāba savu laupījumu. Izbiedētais zvēriņš sāka pīkstēt un spārdīties. Tā bija lidvāvere, kas pieder pie grauzēju sugas un vāveru dzimtas. Sānos starp priekšējām un pakaļējām kājām tai ir elastīga ādas kroka, ar kuras palīdzību tā var planēt no koka uz koku. Lid- vāverei viss ķermenis apklāts ar mīkstu, zīdainu, gaišpelēku vilnu un uz astes ir celiņš.

Lidvāvere dzīvo visā Usūrijas apgabalā un uzturas jauktos mežos, kur ir bērzi un apses. Strēlnieki sanāca apkārt un apskatīja lidojošo grauzēju. Sevišķi īpata ir lidvāveres galva ar lielām ūsām un milzīgām, melnām acīm, kas nakti spēj uztvert ļoti daudz gaismas staru. Kad visi bija lidvāveri apskatījuši, Uzala to pacēla pāri galvai, kaut ko skaļi noteica un palaida vaļā. Lidvāvere, zemu lidodama pār zemi, pazuda tumsā. Es prasīju goldam, kāpēc viņš palaidis lidvāveri vaļā.

—   Viņam pulns nava, pele nava, — viņš atbildēja. — Viņam nevar nokauj.

Ilgi runājām ar viņu par šo tematu. Viņš man stāstīja arī par citiem dzīvniekiem.

Uz jautājumu, kurš dzīvnieks, viņaprāt, ir viskaitīgākais, Uzala padomāja un atbildēja:

—   Kurmis.

Bet, kad jautāju, kāpēc īsti kurmis, nevis kāds cits dzīvnieks, viņš paskaidroja:

—  Tā. Neviens viņam negrib šauj, neviens negrib viņam ēd.

Ar to Uzala gribēja sacīt, ka kurmis ir nederīgs dzīvnieks, kas nekur nav liekams.

14. STALTBRIEŽI AURO

Visinteresantākais laiks taigā ir augusta beigas un septembra sākums. Tad sāk aurot staltbrieži un viņu tēviņi dodas cīņā mātīšu dēļ. Lai pievilinātu staltbriedi, parasti lieto tāss tauri. Tāsi noplēš apmēram desmit centimetru platumā un spirālveidā satin, lai iznāktu apmēram pusmetra gara taure. Skaņu dabū, velkot gaisu uz iekšu.

Sai laikā briedi ļoti viegli nošaut. Kaisles apstulbotie tēviņi nemaz nemana briesmu un, taures aicināti, pienāk medniekam gandrīz pavisam klāt.

Gaļas mums bija diezgan, tāpēc nelaidu kazakus medībās, bet pats nolēmu doties pētīt taigu.

Apgādājušies ar tādām taurēm, devāmies abi ar Uzalu mežā un, atgājusi apmēram kilometru no apmetnes, šķīrāmies katrs uz savu pusi. Izraudzījis vietu, kur atauga nebija visai bieza, apsēdos uz celma un sāku gaidīt. Dienai dziestot, mežā tapa arvien klusāk un klusāk.

Pēkšņi kaut kur dienvidu pusē iemāvās staltbriedis.

Viņa aicinājums skanēja visā mežā, un tūlīt uz to atbildēja otrs staltbriedis — pavisam tuvu pie manis. Sis laikam bija vecs tēviņš. Viņš sāka zemos toņos, tad pamazām pārgāja uz augstākiem un beidza sulīgā oktāvā. Es viņam atbildēju ar tāss tauri. Jau pēc minūtes izdzirdēju zarus brīkšķam un tūlīt pēc tam ieraudzīju skaistu briedi. Viņš so|oja cēlā, graciozā gaitā, šūpodams galvu un atsvabinādams ragus, kad tie aizķērās zaros. Es sastingu. Staltbriedis apstājās un, atmetis galvu atpakaļ, vilka nāsīs gaisu, lai saošņātu, kur atrodas pretinieks. Pāris minūšu ar patiku noskatījos skaistajā dzīvniekā, un man nemaz nebija prātā laupīt tam dzīvību. Nojauzdams ienaidnieka tuvumu, briedis arvien vairāk satraucās. Viņš sāka rakņāt ar ragiem zemi, tad pacēla galvu augšā un izgrūda varenu brēcienu. Viegli garaiņi plūda viņam no mutes. Vēl nebija paguvusi atbildēt atbalss, kad no upes atskanēja otrs māviens. Briedis nopurinājās, sāka īdēt, pēc tam viņa īdiens pārgāja īsā un niknā māvienā.

Pēkšņi no manis pa kreisi atskanēja neliels troksnis. Atskatījies ieraudzīju mātīti. Kad atkal pagriezu galvu uz aļņa pusi, tēviņi jau cīnījās. Viņi negantā niknumā metās viens otram virsū. Dzirdēju sasitamies kopā ragus un pašus briežus elšam un stenam. Pakaļkājas tiem bija izstieptas, bet priekšējās saliektas. Vienu brīdi ragi tā saķērās kopā, ka tos ilgi nevarēja dabūt vaļā. Stipri paraudams galvu, viens briedis nolauza otram augšējo ragu zaru un atbrīvoja sevi un pretinieku.

Cīņa ilga minūtes desmit. Beidzot bija skaidri redzams, ka vienam vajadzēs piekāpties. Smagi elsdams, tas virzījās atpakaļ. To manīdams, otrs bruka vēl vairāk virsū. Drīz vien abi staltbrieži nozuda mežā.

Cīņas troksnis pamazām attālinājās. Acīmredzot viens briedis dzenāja otru. Mātīte vilkās paka] pa nelielu gabaliņu.

Pēkšņi mežā norībēja attāls šāviens; sapratu, ka šauj Uzala. Jāpiemin, ka brieži cīnījās visur. Viņu auri skanēja visā mežā.

Sāka ātri tumst. Pie debess pēdējie rieta plandi vēl cīnījās ar nakts tumsu, kas ātri tuvojās no austrumiem.

Pēc pusstundas ierados apmetnē. Uzala jau bija priekšā. Viņš sēdēja pie uguns un tīrīja šauteni. Viņš būtu varējis nošaut vairākus staltbriežus, bet viņam bija pieticis ar vienu irbīti.

Ilgi sēdējām pie ugunskura, klausīdamies auros. Staltbrieži neļāva gulēt visu nakti. Pussnaudā dzirdēju viņus rēcam un arvien modos. Pie ugunskura sēdēja kazaki un lādējās. Dzirksteles šāvās augšup kā uguņošanā un dzisa gaisā.

Beidzot svīda gaisma. Briežu māvieni pamazām apklusa. Tikai daži atsevišķi staltbrieži nevarēja vēl nomierināties. Tie aurodami klaiņāja pa ēnainajām kalnu nogāzēm, bet neviens tiem vairs neatbildēja. Uzlēca saule, un taiga atkal iegrima klusumā.

Otrā dienā vēl bija diezgan gaišs, kad kaislīgie staltbrieži atkal sāka aurot — papriekš augstu kalnos, vēlāk arī ielejās.

Nodomāju atkal iet taigā un aicināju līdzi Uzalu. Pārbridām pāri upei, aizgājām kilometra pusotra, apstājāmies pie rāma strautiņa un klausījāmies. Jo tumšāks tapa taigā, jo vairāk auroja staltbrieži. Viņu auri skanēja visā mežā. Raudzījām pieiet viņiem klāt, bet velti. Pāris reižu dabūjām tos redzēt, bet neskaidri: saskatījām vai nu tikai galvu ar ragiem, vai arī tikai kājas. Vienā vietā pamanījām skaistu tēviņu. Pie viņa jau bija sanākušas trīs mātītes. Brieži nestāvēja uz vietas, bet lēnām gāja uz priekšu. Mēs sekojām viņiem pa pēdām. Ja nebūtu Uzalas, man viņi drīz vien pa- gaistu. Tēviņš gāja pa priekšu. Viņš jutās stiprāks par citiem tēviņiem un tāpēc atbildēja uz katru izaicinājumu.

Pēkšņi Uzala apstājās un sāka klausīties. Viņš pagriezās atpakaļ un sastinga. Tālumā atskanēja veca vērša māviens, bet skaņas nesekoja tādā kārtībā, kā parasti staltbriežiem aurojot.

—   Hm, tavam saproti, kas par ļaudis? — Uzala man klusu jautāja.

Atbildēju, ka tas laikam staltbriedis, bet ļoti vecs.

—   Tas Amba, — viņš man atbildēja čukstēdams, — viņam dikti gudrs. Viņam tā vienmēr staltbriedi piemāni. Staltbriedis tagad saproti nava, kāds ļaudis kliedzi. Amba drīz mātīte saķer ir.

It kā apliecinādams Uzalas vārdus, staltbriedis atbildēja skaņā balsī uz tīģera rēcienu. .

Tūlīt atbildēja arī tīģeris. Viņš veikli atdarināja brieža balsi, tikai pašās beigās rēciens notrūka īsā ņaudienā.

Tīģeris tuvojās, un viņam laikam bija jāiet mums tuvu garām.

Uzala likās uztraukts. Man stipri pukstēja sirds. Jutu, ka arī man mācas virsū bailes. Pēkšņi Uzala sāka kliegt.

— A-ta-ta, ta-ta-ta, ta-ta-ta …

Pēc tam viņš izšāva gaisā, tad pieskrēja pie bērza, ātri norāva tam mizu un aizdedzināja. Sausā tāss uzliesmoja, un tai pašā mirklī viss ap mums šķita divtik tumšs. Šāviena sabaidītie staltbrieži metās sāņus, un viss apklusa. Uzala paņēma nūju un aptina ap to degošo tāsi. Pēc brītiņa gājām atpakaļ, apgaismodami ceļu ar lāpu. Pārbriduši pāri upei, uzgājām uz tecinās un pa to atgriezāmies apmetnē.

Netālu no apmetnes strēlnieks bija uzgājis divu briežu skeletus. To ragi bija saķērušies kopā. Gāju norādītajā virziena un tiešām drīz vien ieraudzīju zemē staltbriežu kaulus. Varēja redzēt, ka kritušos pūlējušies nokopt ir putni, ir plēsīgie zvēri. Sevišķu interesi modināja briežu galvas. Cīņā dzīvnieki bija tā saķērušies ar ragiem, ka nav varējuši vairs tikt vaļā un tiem bijis jānomirst badā. Strēlnieki raudzīja atraut ragus: seši vīri (trīs katrā pusē) nespēja to izdarīt. Var iedomāties, ar kādu sparu cīnījušies staltbrieži. Acīmredzot badoties ragi bija paplētušies un satvēruši dzīvniekus nāves skavās. Lai gan zirgi mums bija pārslogoti, tomēr nolēmu šo reto atradumu aizvākt līdz tuvākajai apdzīvotai vietai un atstāt tur ķīniešiem, lai uzglabā.

Pēc vakariņām sākām runāties par medībām. Uzala stāstīja, mēs klausījāmies. Sis cilvēks bija piedzīvojis visinteresantākās dēkas. Golds stāstīja, kā priekš desmit gadiem reiz medījis briežus ragu nolupuma laikā. Tas noticis pie Daubihes upes pietekas, pašā augšgala. Tur ūdens izskalojis kalnos garas un dziļas gravas; to kraujas apaugušas kokiem, Uzalam bijusi līdzi šautene, mednieku duncis un sešas patronas. Netālu no apmetnes viņš ieraudzījis ragaini, izšāvis un to viegli ievainojis. Staltbriedis paklupis, bet drīz atkal saņēmies un ieskrējis mežā. Golds viņu tur panācis, izšāvis vēl četras reizes, bet neviens ievainojums nav bijis nāvīgs, un briedis gājis tālāk. Tad Uzala izšāvis sesto un pēdējo reizi. Nu briedis paslēpies gravā, kas bijusi savienota ar otru tādu pašu gravu. Dzīvnieks gulējis taisni savienojuma vietā ūdenī, tikai plccs, kakls un galva bijuši uz akmeņiem. Ievainotais dzīvnieks pacēlis galvu, laikam jau atvadīdamies no dzīves. Golds apsēdies uz akmens un sācis pīpēt, gaidīdams, kad staltbriedis nobeigsies. Nācies izkūpināt divas pīpes, iekāms briedis izlaidis pēdējo elpas vilcienu. Tad Uzala piegājis pie viņa, lai nogrieztu galvu ar ragiem. Vieta bijusi neērta: pie paša ūdens auguši resni alkšņi. Uzala izmēģinājies visādi, bet varējis piekļūt tikai vienā stāvoklī. Viņš nolaidies uz labā ceļgala un kreiso kāju atspiedis pret akmeni strautiņā. Šauteni uzmetis sev uz muguras un taisījies šķērst alni. Nav paguvis ne divreiz pacelt dunci, kad pēkšņi, ūdenim čalojot, izdzir- dis aiz muguras kaut ko čabam. Gribējis atskatīties, bet tai mirklī ieraudzījis sev pavisam līdzās tīģeri. Zvērs gribējis spert kāju uz akmens, bet viņam misējies un kāja ieslīdējusi ūdenī. Golds zinājis: ja tikai drusciņ pakustēsies, tad būs beigts. Viņš sastindzis un aizturējis elpu. Tīģeris greizi paskatījies uz viņu un, redzēdams nekustīgu stāvu, taisījies iet tālāk. Viņš tomēr noģidis, ka šis nekustīgais nav ne celms, ne akmens, bet kaut kas dzīvs. Divreiz atskatījies atpakaļ, stipri ošņādams gaisu, bet, par laimi, vējš pūtis no tīģera un nevis no Uzalas puses. Brieža asiņu nesaodis, drausmīgais zvērs rāpies kraujā. Strautiņā biruši akmeņi un smiltis no viņa soļiem. Viņš jau bijis augšā. Tur pēkšņi tīģeris uztvēris cilvēka smaku. Spalva uz muguras sacēlusies stāvus, viņš skaļi ierēcies un sācis kult sevi ar asti. Tad Uzala skaļi iekliedzies un meties bēgt pa gravu. Tīģeris devies pie brieža un sācis to apostīt. Tas Uzalu izglābis. Viņš izrāpies no aizas un skrējis, ilgi skrējis kā stirna, kas bēg no vilkiem. Tad viņš sapratis, ka nošautais briedis piederējis tīģerim, nevis viņam. Tāpēc arī nav varējis to nobeigt, sešreiz šaudams. Uzala brīnījās, kā nav to uzreiz sapratis. Kopš tā laika viņš neesot vairs gājis uz šīm gravām. Tās viņam tagad aizliegta vieta. Viņš saņēmis brīdinājumu.

15. LĀCA MEDĪBAS

Mutuhes upes leju var uzskatīt par visbagātāko zvēru vietu visā jūras piekrastē. No brikšņiem nemitīgi skrēja ārā brieži, stirnas un mežacūkas. Kazaki uztraucās, un man bija diezgan grūti piedabūt, lai viņi nešauj un velti neiznīcina dzīvniekus. Ap pulksten trim devu signālu apstāties.

Man ļoti gribējās nomedīt lāci. «Dažs viens pats stājas lācim pretī,» prātoju. «Kāpēc man nedarīt tāpat?» Mednieka kaisle uzkurināja manī godkāri, un es nolēmu izmēģināt laimi.

Daudzi mednieki stāsta, ka medījuši lāci pavisam bez bailēm, un attēlo tikai medību jocīgo pusi. Daži stāsta, ka lācis pēc šāviena aizbēgot, bet citi, ka viņš pace|oties pakaļkājās un ejot medniekam pretī. Pa to laiku tam varot iespert vairākas lodes. Uzala nebija ar to vienis prātis. Dziidēdams tādus nostāstus, viņš dusmojās, spļaudījās, bet nekad nerunāja pretī.

Uzzinājis, ka gribu viens pats medīt lāci, viņš man ieteica būt uzmanīgam un piedāvāja savus pakalpojumus. Tas mani vēl vairāk iekarsēja, un es vēl ciešāk noņēmos, lai tur vai kas, viens pats medīt ķepaini.

Nepaguvu noiet no apmetnes ne kilometru, kad jau biju iztraucējis divas stirnas un vienu mežacūku. Te bija tik daudz dzīvnieku, ka jutos it kā ienācis zvēru dārzā, kur savākti visi dzīvnieki un tie staigā savā vaļā.

Pārbridu pāri strautam, nostājos birzī ar paretiem kokiem un sāku gaidīt. Pēc brītiņa ieraudzīju briedi: tas skrēja gar meža malu; netālu lazdājā urkšķēja cūkas un kvieca sivēni.

Pēkšņi mežā man priekšā sāka brikšķēt zari, un izdzirdēju gausus soļus. Kāds nāca vienmērīgā, smagā gaitā. Izbijos un gribēju iet atpakaļ, bet pārvarēju bailes un paliku turpat. Tūlīt pēc tam ieraudzīju krūmos kādu tumšu plaukumu. Tur bija liels lācis… Viņš gāja ieslīpi pa nokalni un bija mazliet augstāk par mani. Lācis bieži apstājās, rakņājās pa zemi, vēla apkārt kriteņus un uzmanīgi meklēja zem tiem kaut ko. Nogaidījis, kad zvērs bija pienācis kādus soļus četrdesmit no manis, lēnām notēmēju un nospiedu gaili. Caur šāviena dūmiem redzēju, ka lācis rēkdams ātri apsviežas apkārt un satver ar zobiem to vietu, kur ieskrējusi lode. Kas notika vēlāk, lāgā neatminu. Viss noritēja tik strauji, ka nevaru atšķirt, kas nāca agrāk, kas vēlāk. Tūlīt pēc šāviena lācis brāzās man virsū. Sajutu stipru grūdienu, un šai brīdī norībēja otrs šāviens. Kad un kā biju paguvis pielādēt šauteni — tā man pašam ir neatminama mīkla. Liekas, biju kritis uz kreiso pusi. Lācis bija apmetis kūleni un vēlies pa nokalni uz labo pusi. Neatceros, kā tiku kājās un kā nebiju izlaidis no rokām šauteni. Skrēju pa nokalni un dzirdēju, ka man dzenas pakaļ. Lācis skrēja man pa pēdām, bet vairs ne tik ātri kā iepriekš. Atcerējos, ka man šautene tukša, apstājos un parāvu aizslēgu. «Jāšauj. Tikai labi notēmējot, varu izglābt dzīvību,» man iešāvās prātā. Pieliku šautenes laidi pie pleca, bet neredzēju ne graudu, ne mērķēkli. Redzēju tikai spalvaino lāča galvu, atplesto rīkli un niknās acis.

Lācis jau bija pavisam tuvu, kad izšāvu tam krūtīs. Lācis pakrita, un es atkal sāku skriet. Atskatījies atpakaļ, ieraudzīju, ka viņš vāļājas zemē. Tai mirkli izdzirdēju troksni arī labajā pusē. Instinktīvi pagriezos un sastingu uz vietas. Krūmos parādījās otra lāča galva, bet tūlīt arī pazuda. Klusiņām, cenzdamies necelt troksni, skrēju uz kreiso pusi un nokļuvu pie upes.

Minūtes divdesmit bez mērķa klaiņāju, kamēr nomierinājos. Kauns iet uz apmetni tukšām rokām. Ja esmu nošāvis lāci, tad žēl to pamest. Bet tur ir otrs lācis, kas nav ievainots. Ko darīt? Tā klaiņāju, kamēr saule noslīga aiz apvāršņa. Tās stari šķīrās no zemes un tagad zaigoja kaut kur debesī.

Tad nolēmu iet un iztālēm paskatīties uz lāčiem. Jo tuvāk nācu bīstamajai vietai, jo baismīgāk metās. Mani nervi bija sasprindzināti līdz beidzamajam. Katrs čaukstiens lika izbīlī sarauties. Visur man rēgojās lāči, visur likās, ka tie nāk man pakaļ. Bieži apstājos un klausījos. Beidzot ieraudzīju to koku, pie kura pēdējo reizi pakrita lācis. Tas man likās sevišķi drausmīgs. Nolēmu apiet tam apkārt pa nokalni un paskatīties no augšas. Gāju ar lielu līkumu. Šaubīgās vietās apstājos un svaidīju akmeņus.

Pēkšņi manīju, ka krūmos kaut kas kustas. «Lācis,» es domāju, kāpdamies atpakaļ, bet tai pašā brīdī izdzirdēju cilvēka balsi. Tas bija Uzala. Lielā priekā steidzos viņam pretī. Mani ieraudzījis, golds apsēdās uz zemē guļoša koka un aizkūpināja pīpi. Piegāju viņam klāt un jautāju, kā viņš te gadījies. Uzala stāstīja, ka apmetnē dzirdējis mani šaujam un steidzies palīgā. Pēc pēdām viņš spriedis, kur esmu šāvis lācim un kā tas meties man virsū. Tad viņš rādīja man to vietu, kur pakritu, tālāk pēdas viņam vēstījušas, ka lācis dzinies man pakaļ utt. īsi sakot, viņš izstāstīja visu, kas ar mani gadījies.

—   Laikam ievainotais aizmucis, — es teicu savam biedram.

—   Viņam palicis te, — atbildēja Uzala, rādīdams lielu zemes kaudzi.

Nu sapratu visu. Man nāca prātā mednieku nostāsti, ka lācis, uzgājis beigtu dzīvnieku, to arvien ierok zemē. Kad gaļa sāk pūt, viņš mielojas ar to. Bet nezināju, ka lācis ierok arī lāci. Pat Uzalam tas bija kas jauns. Nepagāja ilgs laiks, kad bijām atrakuši lāci. Viņam bija ne tikai uzbērta zeme, bet arī sakrauts virsū daudz akmeņu un koku.

Es kūru uguni, bet Uzala uzšķērda lāci. Nošautais zvērs bija liels, tumšbrūnu spalvu, ap divi metri garš, metru augsts un smagāks par trīssimt kilogramiem. Viņam bija ne tikai milzu spēks, bet arī stipri ilkņi un gari nagi. Interesanti, ka lāča spalva dienvidu apgabalos ir melna, bet, jo tālāk uz ziemeļiem, jo tā gaišāka un kļūst gaišbrfina. Šis lācis ir diezgan labsirdīgs pēc dabas, kamēr viņu neaizskar, bet ievainots viņš ir ļoti drausmīgs. Viņš galveno tiesu pārtiek no augiem, bet viņam patīk arī pamieloties ar gaļu un zivīm. Migu brūnais lācis sev ierīko zem koka saknēm, klints plaisās un pat vienkārši zemē. Līdzīgi saviem senajiem ciltsbrāļiem, viņam ļoti patīk mitināties alās un tur pavadīt ne tikai ziemu, bet arī silto gadalaiku.

Uz ziemas guļu brūnie lāči liekas vēlu. Daži klejo pa taigu vēl līdz decembrim. Viņiem netik kāpelēt pa kokiem — laikam sava lielā smaguma dē|.

Nošauto lāci bija ķērušas visas trīs lodes: viena bija ieskrējusi sānos, otra krūtīs, trešā galvā.

Kad Uzala beidza darbu, jau bija tumšs. Salikuši ugunskurā mitru malku, lai tā degtu līdz rītam, lēnām gājām uz apmetni.

Vakars bija kluss un vēss. Pie skaidrās debess spīdēja pilns mēness, nebija neviena mākonīša, un, mēnesnīcai kļūslot gaišākai, mūsu ēnas metās īsākas un melnākas. Pa ceļam atkal iztraucējām mežacūkas. Ar lielu troksni tās izklīda uz visām pusēm. Beidzot starp kokiem pavīdēja gaisma. Tur bija mūsu apmetne.

Pēc vakariņām kazaki gāja agri gulēt. Pa dienu biju pārcietis tik daudz uztraukumu, ka nevarēju aizmigt. Piecēlos, apsēdos pie uguns un vēlreiz pārdomāju visu. Nakts bija skaidra, klusa. Gar miegā iegrimušo mežmalu klejoja meža zvēri. Daži pienāca pavisam tuvu apmetnei. Sevišķi ziņkārīgas bija stirnas. Beidzot man uznāca snaudiens, un es apgūlos līdzās kazakiem.

Ausmā pirmais atmodās Uzala. Tad cēlos es, pēc tam citi. Saule bija tikko uzlēkusi un apstaroja kalnu virsotnes. Mazliet iekoduši, savācām savas mantas un devāmies ceļā.

Ceļš gar Mutuhes upi līdz kalnu pārejai ir ļoti akmeņains un grūti ejams. Akmeņu plaisas un sakņu režģi ir tīrās lamatas. Jābīstas, ka zirgi var lauzt kājas, tāpēc šis ceļš ļoti bīstams. Liels brīnums, kā šejienes nekaltie ķīniešu zirgi iemanījušies iet pa šādu ceļu, pie tam nest smagas nastas.

Nogājuši gar upi kilometrus piecus, pagriezāmics uz austrumiem, uz jūras pusi.

Jau no rīta pamanīju gaisā kaut ko nelāgu. Bija sacēlusies migla: debess zilgme kļuvusi bāla, attālos kalnus nemaz nevarēja redzēt. Ieminējos par šo parādību Uzalam un paskaidroju viņam, ko pats zināju no meteoroloģijas par sauso miglu.

— Manam domā, tas dūmi, — viņš atbildēja. — Vējš nava, kura puse deg, saproti nevaru.

Tiklīdz bijām augšā, tūlīt redzējām, kas notiek. Mutuhes upes labajā pusē aiz kalniem vāliem cēlās balti dūmi. Arī tālāk uz ziemeļiem kūpēja pauguri. Bija redzams, ka uguns jau izplatījusies lielā apgabalā. Brītiņu apbrīnojuši jauko skatu, devāmies uz jūras pusi un, sasnieguši krasta kraujas, pagriezāmies pa kreisi, apiedami ar līkumu apkārt dziļās aizas un augstos klintsragus.

Pēkšņi vējš atnesa no lejas dīvainas skaņas, it kā stieptus un aizsmakušus rējienus. Klusiņām piegāju pie kraujas malas un ieraudzīju kaut ko ļoti interesantu: jūras malā gulēja daudz jūras lauvu, lielu un mazu.

Jūras lauva pieder pie airkājiem un ausaino roņu ģints. Tas ir diezgan liels dzīvnieks, četri metri garš un trīs metri resns ap pleciem, bet sver sešsimt — astoņsimt kilogramu. Viņam ir mazi auss skrimšļi, jaukas, melnas acis, lieli žokļi ar stipriem ilkņiem, samērā garš kakls, uz kura vilna mazliet garāka nekā citur, un lielas kājas (pleznas) ar kailām apakšām. Tēviņi palaikam otrtik lieli kā mātītes.

Piejūras apgabalā jūras lauvas sastopami visā Japānas jūras piekrastē. Turienieši tos medī galveno tiesu biezās ādas dēj, ko lieto apaviem un suņu aizjūga siksnām.

Bija redzams, ka jūras lauvām ļoti patīk gozēties uz akmeņiem, ko apskalo viļņu putas. Viņi staipījās, meta galvu atpakaļ, cik vien varēdami, cēla pakaļkājas uz augšu, apgriezās ar vēderu augšup un pēkšņi pavisam negaidot iešļūca no akmens ūdenī. Akmens nepalika tukšs; tūlīt pie tā parādījās cita galva, un cits dzīvnieks steidzās ieņemt vakanto vietu. Malā gulēja mātītes līdzās jaunajai paaudzei, bet tālāk pie viļņu izskalotajām alām snauda lielie tēviņi. Vecie bija gaišbrūnā krāsā, jaunie tumšāki. Jaunie izturējās sevišķi lepni. Saslējuši galvas, jaunie lēnām grozīja tās no vienas puses uz otru. Viņiem nevarēja noliegt grāciju, lai gan viņu stāvs visai neveikls. Viņi pilnā mērā attaisnoja jūras lauvas vārdu.

Pēc kazaku mednieku paraduma Murzins pacēla šauteni un sāka tēmēt uz tuvāko jūras lauvu, bet Uzala viņu atturēja un klusām pagrieza šauteni sāņus.

— Nevajaga šaut, — viņš teica. — Panes nevaru. Velti šauj — nav labi.

Tikai tagad atģidāmies, ka viņu mītnei ne no vienas puses nevar piekļūt. Pa labi un pa kreisi to iežogoja klintsragi, iestiepdamies jūrā, bet no zemes puses bija metru piecdesmit augstas, stāvas kraujas. Pie jūras lauvām varēja piebraukt tikai laivās. Nošauto dzīvnieku līdzi paņemt nevarējām, būtu velti nogalinājuši un pametuši turpat.

Minūtes divdesmit noskatījāmies jūras lauvās. Nevarēju novērst no viņiem acu. Pēkšņi sajutu, ka mani kāds skar aiz pleca.

—   Kapteinis, ej vajaga, — Uzala teica.

Pa kalnāja virsotni arvien vieglāk iet nekā pa nokalni, jo augstajām smailēm var apiet apkārt.

Kad bijām atkal uz tekas, zemi jau klāja nakts. Mums tagad vajadzēja uzkāpt augstā kalnā un tad atkal nokāpt ieplakā. Pārejas augstums bija septiņi simti četrdesmit metru.

Ainava, ko ieraudzīju kalna galā, mani tā pārsteidza, ka izbrīnā iekliedzos. Visapkārt kalniem kā iluminācija viļņoja ugunsjūra. Lieliska un baiga ainava. Ugunis mirdzēja un dzisa un tūlīt atkal uzliesmoja vēl kvēlākas. Tās jau bija pāri ieplakai un tagad slīga ielejā. Augšup tās kāpa pareizā lokā it kā uzbrukumā. Pie debess bija divas blāzmas: viena rietumos, otra austrumos. Viena trīsēja, otra stāvēja mierīga. Lēca mēness. Apvārsnī papriekš parādījās tā mala. Gausi, nedroši tas iznira no ūdens arvien augstāk un augstāk — liels, apsūbējis, sārts kā purpurs.

—   Kapteinis, ej vajaga, — Uzala atkal čukstēja.

Mēs nokāpām ielejā un, tiklīdz atradām ūdeni, apmetāmies paretā ozolu birzī. Uzala lika mums saplūkt zāli apmetnei un pēc tam laida uguni pretī. Kā pulveris uzliesmoja sausā zāle un nobirušās lapas. Uguns ātri skrēja pa vējam un uz visām pusēm. Mežam tagad bija teiksmains, krāšņs izskats. Es sāku vērot ugunis. Pa lapām uguns līda gausi uz priekšu, bet, tiklīdz tika zālē, uzreiz steidzās aulekšiem. Svelme pacēla gaisā sausās drazas. Tās lidinājās, degdamas gaisā. Tā uguns izplatījās arvien tālāk un tālāk. Beidzot tā nonāca pie krūmiem. Ar lielu troksni uzšāvās milzu liesma. Tur auga dzeltens bērzs ar aplupušu mizu. Acumirklī tas pārvērtās lielā lāpā, bet tikai uz īsu brīdi — miza nodega, un uguns apdzisa. Veci koki ar sausu serdi dega slāvus. Ugunij paka] šur un tur pacēlās baltu dūmu strūkliņas: tur zemē gruzdēja pagales. Izbiedētie zvēri un putni bēga. Man aizlēca garām zaķis; pa kriteni, kas tikko sāka degt, lēkāja burunduks; spalgi brēkdams, no koka kokā laidās raibais dzenis.

Gāju pakal ugunij arvien tālāk un tālāk, nebīdamies apmaldīties, gāju, kamēr izsalkums atgādināja, ka laiks iet atpakaļ. Es domāju, ka ugunssāris man norādīs apmetnes vietu. Apgriezies redzēju daudz uguņu: vēl dega kritušie koki. Kura no tām mūsu uguns — nevarēju izšķirt. Viena bija lielāka par citām. Gāju uz to, bet tur dega sauss celms. Gāju uz citu — tas pats. Tā staigāju no uguns uz uguni, bet apmetni atrast nevarēju. Tad sāku kliegt. Man atsaucās pavisam otrā pusē. Griezos apkārt un drīz vien pienācu pie savējiem.

Uzalas paredzējums piepildījās. Nakts otrā pusē lielā uguns nāca taisni uz mums, bet nebija kam degt, un tā novirzījās sāņus. Pretēji tam, ko varēja sagaidīt, nakts bija silta, lai gan debess nebija apmākusies. Tādos gadījumos, kad nevarēju kaut ko izprast, vienmēr jautāju Uzalam un arvien saņēmu pareizu izskaidrojumu.

— Sals ej nevari, — viņš atbildēja. — Paskaties, visapkārt dūmi daudz.

Tad atcerējos, ka dārzkopji ar dūmiem pasargā dārzus no rīta salnām.

Dienu redzējām staltbriedi; tas ganījās pie degoša kriteņa. Briedis mierīgi kāpa tam pāri un sāka šķibīt krūmus. Biežie ugunsgrēki, kā rādās, bija pieradinājuši dzīvniekus pie uguns, un viņi no tās vairs nebaidījās.

16. UGUNSGRĒKS MEŽA

Dienu Uzala uz tekas ieraudzīja cilvēka pēdas. Viņš sāka tās vērīgi pētīt. Viņš pacēla papirosa galu un zila ķīniešu auduma gabaliņu. Uzala domāja, ka te gājuši divi cilvēki. Tie nav bijuši ķīniešu strādnieki, bet gan dīki cilvēki, jo darba vīrs nemetis projām jaunu audumu tikai tāpēc, ka tas notraipīts; viņš pat vecu lupatu valkās tik ilgi, kamēr tā būs pavisam driskās. Turklāt strādnieki kūpina pipi, jo papirosi viņiem par dārgiem. Turpinādams savus novērojumus, Uzala atrada to vietu, kur abi gājēji atpūtušies un viens no viņiem pārāvis kājas; aizsviestā patronas čaula liecināja, ka ķīnieši bijuši apbruņoti ar šautenēm.

Jo tālāk gājām, jo atradumi bija dažādāki. Pēkšņi Uzala apstājās.

— Vēl divi ļaudis ej, — viņš teica. — Tagad tie četri. Manam domā, tie nav labi ļaudis.

Apspriedušies nolēmām atstāt teku un iet bez ceļa. Uzkāpuši pirmajā tuvākajā paugurā, sākām skatities apkārt. Priekšā, kilometrus četrus no mums, bija redzams Plastuna līcis, pa kreisi — augsta kalnu grēda, aiz muguras — Garais ezers, pa labi — izskalotu pakalnu rinda un aiz tās — jūra.

Nemanīdams nekā bīstama, gribēju griezties atpakaļ uz teku, bet golds ieteica nokāpt pie tērcītes, kas tek uz ziemeļiem, un iet gar to līdz upei. Stundu gājuši, nonācām meža malā. Uzala lika mums te gaidīt, kamēr viņš atgriežas, bet pats aizgāja pētīt apkārtni.

Tuvojās krēsla. Purvs pieņēma vienādu dzeltenbrūnu nokrāsu un izskatījās tagad tukšs un nedzīvs. Kalni ietinās zilā vakara miglas dūmakā un likās drūmi. Jo tumšāks kļuva, jo spilgtāk pie debess iekvēlojās meža ugunsgrēka atplaiksnījums. Pagāja viena stunda, otra, bet Uzala nenāca. Sāku jau uztraukties.

Pēkšņi kaut kur tālumā atskanēja kliedziens, tad četri šāvieni, atkal kliedziens un vēl viens šāviens. Gribēju jau skriet turp, bet apdomājos, ka tā viens otram pazudīsim.

Pēc minūtēm divdesmit atnāca golds. Viņš izskatījās ļoti uztraukts un uz ātru roku izstāstīja, kas noticis. Iedams pa četru cilvēku pēdām, viņš aizgājis līdz Plastuna līcim un tur ieraudzījis telti. Tajā bijis ap divdesmit apbruņotu ķīniešu. Pārliecinājies, ka tie ir hunhūzi, viņš līdis pa krūmiem atpakaļ, bet viņu saodis suns un sācis riet. Trīs ķīnieši paķēruši šautenes un dzinušies viņam pakaļ. Bēgdams Uzala iekļuvis staignā purvā. Hunhūzi klieguši, lai viņš apstājoties, un pēc tam sākuši šaut. Ticis sausumā, Uzala nometies uz ceļgala, notēmējis un šāvis vienam laupītājam. Viņš labi redzējis, ka ķīnietis pakritis. Abi pārējie palikuši pie ievainotā, bet viņš skrējis tālāk. Lai hunhūzus maldinātu, Uzala, viņiem redzot, tīšām skrējis uz pretējo pusi nekā tā, kur esam mēs, un tad ar līkumu devies šurp.

— Manam krekls hunhūzi caurums taisi, — teica Uzala, rādīdams savu kamzoli, kas bija sašauts ar lodi. — Mums vajaga ātri ej. — Un viņš lika plecos paunu.

Mēs gājām uz priekšu klusiņām, cenzdamies necelt troksni. Golds mūs veda pa sausu strauta gultni un vairījās no tekām.

Ap pulksten desmitiem vakarā sasniedzām Jodzihes upi, bet negājām uz fanzām, pavadījām nakti zem klajas debess.

Nakti stipri salu, tinos teltenē, bet drēgnums līda visur cauri. Neviens neaizdarījām acu. Nepacietīgi gaidījām gaismu, bet, kā par spīti, laiks vilkās bezgala gausi.

Tiklīdz ausa rīts, tūlīt posāmies tālāk.

Uzala domāja, ka būs labāk, ja pametīsim teku un iesim pa kalniem. Tā arī darījām. Pārbriduši pāri upītei, izgājām uz teciņas, un, tikko grasījāmies brist zālē, no krūmiem mums pretī iznāca udehs ar šauteni rokā. Iesākumā viņš izbijās un savukārt krietni sabiedēja mūs, bet, ieraudzījis man galvā formas cepuri, izvilka no azotes aploksni un pasniedza man.

Tā bija vēstule, kurā man tika ziņots, ka no Sanhobes upes izgājis mednieku pulciņš ķīniešu vecākā Cžan Bao vadībā meklēt hunhūzus. Kamēr lasīju vēstuli, Uzala iztaujāja udehu un tas savukārt Uzalu.

Noskaidrojās, ka Cžan Bao ar trīsdesmit medniekiem pavadījis nakti netālu no mums un tagad laikam tuvojas Jodzihes upei. Tiešām pēc minūtēm divdesmit mēs viņu satikām.

Cžan Bao bija gara auguma vīrs, gadus četrdesmit piecus vecs, ģērbies parastajā zilajā ķīniešu uzvalkā. Možajā sejā bija iezīmējušās pārciestās grūtības. Viņa melnās ūsas pa ķīniešu paradumam karājās uz leju, un tajās jau rēgojās sirmums. Sā cilvēka melnajās acīs vīdēja prāts, uz lūpām pastāvīgi rotājās smaids, un tomēr viņa sejā nekad nezuda nopietnība. Viņš papriekš labi apdomāja un tikai tad runāja — klusi, bez steigas.

Cžan Bao vienībā ietilpa ķīnieši un udehi. Viņi visi bija jauni un spēcīgi, labi apbruņoti. Tūlīt manīju, ka viņa vienībā stingra disciplīna. Visi Cžan Bao rīkojumi tika izpildīti ātri, un nekad viņam nebija sava pavēle jāatkārto otrreiz.

Cžan Bao apsveica mani laipni, bet ar cieņu. Izdzirdējis, ka hunhūzi nakti uzbrukuši Uzalam, viņš sīki iztaujāja, kur tas noticis, pie tam pats ar spieķīti zīmēja smiltīs plānu.

Tā banda, kurai bijām uzdūrušies, bija atbraukusi Plastuna līcī laivās, lai aplaupītu šalandas, kas te glābjas no negaisa.

Savācis ziņas, viņš teica, ka jāsteidzoties un ka atgriezīšoties pie Sanhobes upes pēc divām trim dienām. Tad viņš atvadījās no manis un devās ar medniekiem tālāk.

Mums vairs nebija jāslapstās no ķīniešiem, tāpēc gājām iekšā pirmajā fanzā, padzērām tēju un likāmies gulēt.

Fanzā dzīvoja divi ķīnieši. Tai visapkārt neredzēja ne dārzu, ne druvu. Bet vērīgā Uzalas acs bija saskatījusi šķērszāģi, cirvjus ar gariem kātiem, lūku grozus un garus mūriņus, kas neatbilda fanzas apdzīvotāju skaitam. Izrādījās, ka ķīnieši vāc koka piepes un akmeņu ķērpjus. Piepes ņem tikai no ozoliem. Tām ir savdabīga smarža, un tās satur daudz ūdens. Tās audzēdami, ķīnieši nocērt daudz ozolu. Kad koks sāk pūt, uz tā aug piepes, kas izskatās kā balti koralli. Ķīnieši tās sauc «tu-er». Tās savāc un žāvē papriekš saulē, bet tad fanzā uz stipri sakarsētiem mūriņiem.

Ķērpjiem ir tumšzaļa krāsa, izžuvuši tie k]ūst melni (ķīnieši tos sauc «šihei-pi», t. i., «akmens āda»). Tos vāc no kaļķakmens un slānekļa klintīm un kā retu gardumu sūta pītos grozos uz Vladivostoku.

Ļoti jābrīnās par ķīniešu uzņēmību.

Daži no viņiem medī briežus, citi meklē žeņšeņu, citi ķer sabuļus, vēl citi iegūst muskusu no mošusbriežiem, zvejo gan jūras kāpostus, gan krabjus, sēj magones, lai izgatavotu opiju utt. Katrai fanzai sava nozare: pērles, nez kādas augu eļļas — visu nemaz nevar uzskaitīt.

Pa diena bijām tā piekusuši, ka tālāk negājām, bet palikām tepat pa nakti.

Fanzā viss bija tirs un glīts. Viesmīlīgie ķīnieši atdeva mums savas vietas uz mūriņa un vispār centās mums visādi izdabāt. Arā bija tumšs un vēss; no jūras puses šalca bangas, bet fanzā bija ērti un silti.

Vakarā ķīnieši pamieloja mūs ar «akmens ādu». Tumšbrūnie, glumie ķērpji nebija gardi, kraukšķēja zobos kā skrimšļi un laikam patika vienīgi ķīniešiem.

Pēc viņu vārdiem, līdz Sanhobei bija tikai dienas gājiens.

Lai tur nokļūtu vēl gaismā, otrā rītā izgājām ļoti agri.

Sanhobes upe bija galapunkts mūsu ceļojumam gar jūras krastu. No turienes mums jāiet uz Sihote-Alinu un tad tālāk uz lmanu. Nolēmām palikt pie Sanhobes tik ilgi, kamēr krietni atpūtīsimies un sagatavosimies ziemas ceļojumam.

Ziemai tuvojoties, bija grūti sagādāt barību zirgiem. Tāpēc aizsūtīju visus zirgus un daļu cilvēku atpakaļ uz Olgas līci. Gājienam pār Sihote-Alinu paliku tikai pats ar sešiem vīriem.

Tās dienas vakarā atgriezās Cžan Bao. Viņš stāstīja, ka hunhūzus Plastuna līcī neesot atradis.

Pēc apšaudes ar Uzalu tie bija aizbraukuši ar šalandu pa jūru, laikam uz dienvidiem.

Nākamās trīs dienas, no divdesmit astotā līdz trīsdesmitajam septembrim, nosēdēju mājā, zīmēdams maršrutus, sakārtodams ceļojuma dienasgrāmatas un rakstīdams vēstules. Kazaki bija nošāvuši staltbriedi, žāvēja gaļu un taisīja ziemas apavus. F.s negribēju viņus atraut no darba un neņēmu līdzi ekskursijās pa apkārtni.

Sanhobes upe rodas, satekot divām vienāda lieluma upēm — Sicai un Duncei. Ievācis vajadzīgās ziņas, nolēmu iet uz lmanu gar Dunci. Tāpēc tagad, kamēr vēl laiks, devos papētīt Sicas upi.

Pirmajā oktobrī abi ar Uzalu cēlām somas plecos un izgājām no savas «štāba mītnes».

Pusceļā no jūras līdz Sicas un Dunces satekai pa kreisi ir Dalazas klints. Stāsta, kādreiz vecs ķīnietis pie tās atradis ļoti lielu žeņšeņu; kad sakne atnesta uz fanzu, sākusies zemestrīce, un visi ļaudis dzirdējuši, kā Dalazas klints nakti vaidējusi.

Ķīnieši apgalvo, ka jūrmalā Sanhobes upe esot ziemeļu robeža, līdz kurai aug žeņšeņs. Tālāk uz ziemeļiem šī sakne vairs neesot atrasta.

Sicas ielejas lcjasgalā ir lielas ieplakas, kurām visapkārt augsti kalni. Te aug lieliski meži, kur daudz ciedru. Gar upi mežu nocirtis kāds uzpircējs, bet izvedis tikai ceturto daļu koku. Viss pārējais pamests turpat. Gāzdamies meža milži nolauzuši daudz citu koku, kurus nemaz nav bijis domāts cirst. Te vairāk sabojātu, nokaltušu koku nekā dzīvu. Pa tādu mežu bez ceļa nevar iet. Reiz nogriezāmies no tekas, bet jau pēc dažiem soļiem iekļuvām tadā lūžņa, ka ar mokām tikām atpakaļ. Teka iet gandrīz pa pašu meža vidu. Lai to ierīkotu, ziedots daudz pūļu un nolietots daudz zāģu un cirvju.

Cilvēku pēdām izzūdot, radās arvien vairāk zvēru pēdu. Uzala gāja klusēdams un skatījās uz visu vienaldzīgi. Es jūsmoju par dabas ainavām, bet viņš aplūkoja zariņu, kas bija nolauzts cilvēka delnas augstumā, un pēc tā, uz kuru pusi tas liecies, noprata, kurp cilvēks gājis. Pēc lūzuma svaiguma viņš noteica laiku, kad tas noticis, uzminēja, kādi apavi bijuši, ult. Katrreiz, kad kaut ko nesapratu vai izteicu šaubas, viņš sacīja:

—   Kā tavam tik daudz gadu pauguros ej, saproti nava?

Tas, ko es neizpratu, viņam likās vienkāršs un skaidrs. Dažreiz viņš pamanīja pēdas tur, kur, jo vērīgi skatīdamies, neredzēju nekā. Viņš turpretim redzēja, ka pagājis garām vecs staltbriedis ar gadu vecu telēnu. Tie bija plūkuši vīgriežu lapas un tad steigšus aizskrē- juši, laikam izbiedēti.

Tas viss notika bez lielības: mēs par daudz labi pazinām viens otru. To visu viņš darīja pēc daudzu gadu paraduma nepalaist garām nevienu sīkumu NO visu uzmanīgi aplūkot. Ja viņš jau no bērna kājas nebūtu pētījis zvēru pēdas, tad būtu nomiris badā. Kad nebiju pamanījis kādu skaidru pēdu, Uzala smējās par mani, grozīja galvu un sacīja:

—   Hm! Tikpat kā puika. Tā ej, galva groza. Acis ir, paskaties nevaru, saproti nava. Laikam šis ļaudis pilsētā dzīvo. Briedis meklē nevajaga: ēd gribu — nopērc. Viens paugurā dzīvo nevaru — drīz pagalam.

Jā, viņam bija taisniba. Taigā vientuļu ceļotāju gaida tūkstošiem briesmu, un tikai tas spēj uzvarēt šai cīņā, kas prot tulkot pēdas.

Iedams uzkāpu dzeloņainam kokam. Ass ērkšķis pārdūra apavu un iedūrās pēdā. Atri noāvu kāju un izvilku skabargu, bet laikam ne visu. Acīmredzot tās galiņš bija palicis brūcē, jo otrā dienā kāja sāka sāpēt. Palūdzu Uzalu, lai apskata brūci, bet tai malas jau bija uztūkušas. To dienu vēl gāju, bet nakti kāja stipri sāpēja. Līdz pašai gaismai nevarēju aizvērt acu.

No rīta kājā bija liels augonis.

Līdzi paņemtās pārtikas nepietika, tāpēc bija jāiel uz priekšu. Jau tagad iztikām bez maizes, tikai ar to, ko samedījām. Apmetnē bija gan pārsienamais materiāls, gan medikamenti.

Varēja uznākt nejauks laiks, diez cik ilgi man tad būtu te jānoguļ. Tāpēc, lai arī kā sāpēja, apņēmos iet tālāk. Cieši atspēros tikai uz labās kājas, bet ar kreiso kliboju. Uzala paņēma manu nesamo un šauteni. Kāpjot gravās, viņš mani pieturēja un visādi centās man atvieglot mokas.

Ar lielām pūlēm to dienu nogājām tikai astoņus kilometrus, bet līdz apmetnei vēl atlika divdesmit četri.

Nakti kāja briesmīgi smeldza. Uzpampums bija pārņēmis visu pēdu. Vai spēšu aizvilkties kaut līdz pirmajai fanzai? Sis jautājums acīmredzot uztrauca ari Uzalu. Viņš bieži vērās debesī. Domāju, ka viņš raugās, vai nebūs lietus, bet viņu māca citas bažas. Pie debess krājās it kā migla; tā kļuva arvien biezāka un biezāka. Mēness tikko sāka pieaugt, taču izskatījās nevis spodrs kā arvien, bet iesarkans un apsūbējis. Brīžiem to nemaz nevarēja redzēt. Beidzot aiz kalniem parādījās blāzma.

— Dikti liels dūmi, — sacīja mans ceļabiedrs.

Jau ar gaismiņu bijām kājās. Gulēt tik un tā nevarēju, un vajadzēja iet, kamēr bija kaut vismazākā iespēja. Nekad neaizmirsīšu to dienu. Gāju un ik pa simt soļiem sēdos zemē. Lai apavs nežņaugtu kāju, ņēmu un to pārgriezu.

Drīz vien iekļuvām mežā, kas bija pilns kriteņu. Viss ap mums tinās dūmos. Piecdesmit so|u atstatumā nevarēja redzēt kokus.

— Kapteinis, vajaga steidzies, — Uzala sacīja. — Manam mazlietiņu bail. Zāle dedzi nava, mežs dedzi.

Saņēmu pēdējos spēkus un vilkos tālāk.

Kur teka mazliet gāja augšup, rāpos uz ceļgaliem. Katra saknīte, egles čiekurs, mazs akmentiņš, sprungu- lītis, kam uzspiedās slimā kāja, lika man iekliegties un sēsties zemē.

Dūmos bija arvien grūtāk un grūtāk iet. Sāka sūrstēt rīkle. Bija skaidrs, ka netiksim cauri lauztajiem kokiem, kas, saulē un vējā izkaltuši, tagad dega kā milzu sārts.

Ir zināms, ka, izceļoties lielai liesmai, veidojas viesulis. Sā viesuļa troksni uztvēra golda asā dzirde. Vajadzēja pāriet upes otrā pusē. Tas bija vienīgais glābiņš. Bet, lai pārbristu pāri upei, stingri jāturas kājās. Man tagad tas bija gluži neiespējams. Ko darīt? Neteikdams ne vārda, Uzala pēkšņi paķēra mani uz rokām un ātri pārnesa pāri upei. Tur bija plats oļu klāsts. Ticis ārā no ūdens, viņš nolaida mani zemē un pats steidzās atpakaļ pēc šautenēm. Tai brīdi uzplūda dūmi un nekas vairs nebija redzams. Kad atģidos, man līdzās uz o]iem gulēja Uzala. Mēs bijām abi apsegti ar slapju teltcni. Augšā šķīda dzirksteles. Sūrie dūmi neļāva elpot.

Pirmoreiz mūžā redzēju tik drausmīgu meža ugunsgrēku. Milzīgie, liesmu ieskautie ciedri dega kā lāpas. Apakšā, pie zemes, bija uguns jūra. Dega viss: sausā zāle, nobirušās lapas un kriteņi; varēja dzirdēt, kā no karstuma sprāgst pušu un vaid dzīvie koki. Dzelteni dūmi milzīgiem mutuļiem plandīja augšup. Pa zemi skrēja uguns viļņi, liesmu mēles vijās ap celmiem un laizīja nokaltušos akmeņus.

Pēkšņi vējš grozījās un nesa dūmus sāņus. Uzala cēlās un piegrūda man. Mēģināju vēl iet pa oļiem, bet drīz vien pārliecinājos, ka tas man nav pa spēkam.

Tā kā ejot vairāk atspēros uz papēža, tad biju to stipri piepūlējis. Otra kāja bija piekususi un sāpēja celī. Pārliecinājies, ka nevaru vairs tālāk iet, Uzala uzcēla telti, pienesa malku un teica, ka iešot pie ķīniešiem pēc zirga.

Tā bija vienīgā iespēja, kā tikt ārā no taigas. Uzala aizgāja, un es paliku viens pats.

Aiz upes vēl arvien trakoja liesmas. Pa debesi kopā ar dūmiem lidoja dzirksteļu mākoņi. Uguns izpletās arvien tālāk un tālāk. Daži koki dega ātrāk, citi gausāk. Redzēju, kā upei pārbrida mežacūka, no koka uz koku kā neprātā šaudījās dzilna un bez apstājas brēca krēķis. Es tam piebalsoju ar saviem vaidiem. Beidzot sāka tumst.

Nopratu, ka šodien Uzala neatnāks. Slimā kāja bija stipri satūkusi. Noģērbos un aptaustīju augoni. Tas jau bija pilnīgi nobriedis, bet no ilgas iešanas stipri sacietējusī kājas āda neļāva tam uztrūkt. Atcerējos, ka man ir kabatas nazis. Uztrinu to uz akmens. Ielicis malku sārtā, nogaidīju, kamēr tā labi iedegas, un tad pārdūru augoni. Aiz sāpēm man acīs satumsa. No brūces šļācās melna asins un biezi pūžņi. Ar šausmīgām pūlēm aizrāpos līdz ūdenim, noplēsu krekla piedurkni un izmazgāju brūci. Pēc tam pārsēju kāju un rāpos atpakaļ pie ugunskura.

Pēc stundas kļuva vieglāk: kāja gan vēl sāpēja, bet ne vairs tā kā agrāk.

Tai pusē, kurp aizstiepās ugunsgrēks, bija redzama sarkana blāzma. Mežā daudzās vietās mirgoja uguns. Tur dega kriteņi. Ilgi sēdēju teltī, glaudīdams ar roku slimo kāju.

Ugunskurs mani sasildīja, un iegrimu miegā. Kad atmodos, ieraudzīju pie ugunskura Uzalu un ķīnieti. Man bija uzklāta sega. Uz uguns vārījās tēja; netālu stāvēja apseglots zirgs. Kāja vairs nesāpēja, un pampums bija sācis atslābt. Sasildījis ūdeni, vēlreiz izmazgāju brūci, tad padzēru tēju, paēdu ķīniešu neraudzeto maizi un sāku ģērbties. Uzala un ķīnietis man palīdzēja uzrāpties zirgā, un tad devāmies ceļā.

Pa nakti meža ugunsgrēks bija aizgājis tālu, bet gaiss arvien vēl bija pilns dūmu.

Man vajadzēja palikt turpat, kamēr brūce pilnīgi sadzija. Pēc trim dienām jau varēju staigāt, bet pēc nedēļas biju pilnīgi vesels. Cžan Bao vairākas reizes apmeklēja mani.

Ķīniešus novērodams, pārliecinājos, cik viņu starpā populārs Cžan Bao. Viņa vārdi gāja no mutes mute.

Visu, ko viņš pavēlēja, ķinieši labprāt un nekavējoties izpildīja. Daudzi nāca pie viņa pēc padoma, un likās, ka nav tik sarežģīta jautājuma, kuru viņš nespētu atrisināt.

Visas šīs dienas Uzala nodzīvoja kaut kur pie ude- hiem. Viņš bija atradis vecīti, ko pazina no jaunības laikiem. Viņš paguva iepazīties ar visiem un bija visur gaidīts viesis.

Pāris dienu pirms manas aizceļošanas Cžan Bao atnāca atvadīties. Viņam vajadzēja neatliekamās darīšanās būt citā vietā. Viņš man deva divus ķīniešus, lai tie mani aizvada līdz Sihote-Alinam, nāk atpakaļ pa citu ccļu un ziņo viņam, ko redzējuši ceļā.

17. ZIEMAS GĀJIENS

16. oktobrī neizdevās doties ceļā. Aizkavēja ķīnieši, mūsu pavadoņi. Viņi ieradās tikai otrā dienā ap pusdienu.

Udehi pavadīja mūs no fanzas līdz fanzai un visur lūdza, lai kaut uz brītiņu iegriežamies pie viņiem.

Uzalu apbēra suminājumiern, sievietes un bērni māja ar rokām. Viņš tiem atbildēja tāpat. Tā, iedami no fanzas uz fanzu, vairākkārt apstādamies, beidzot pienācām pie pēdējās mītnes, par ko es, vaļsirdīgi runājot, biju ļoti priecīgs. Tālāk teka gāja pāri upei un stiepās vēl kilometrus trīs gar tās kreiso krastu, bet pēc tam sāka vīties kalnup.

Tuvojās krēsla. Tāpēc ierīkojām apmetni, tiklīdz nokāpām pie ūdens.

Rītā mani uzmodināja lietus, sīks un biezs. Ne brīdi nevilcinādamies, savācām savu nesamo un gājām tālāk.

Pēcpusdienā lietus lija stiprāk, un mums vajadzēja agri rīkot apmetni.

Līdz vakaram bija vēl daudz laika, tāpēc mēs ar Uzalu paņēmām šautenes un gājām izlūkos. Kailie, aukstā miglā tītie koku stumbri, nodzeltējusī zāle, zemē sabirušās lapas un ļenganās, apsūbējušās papardes liecināja, ka jau uznācis gada mijkrēslis.

Pēkšņi izdzirdējām savādu troksni. Atstājuši teku, gājām uz upmalu. Mūsu acīm pavērās interesants skats. Upe bija vārda īstā nozīmē pārpilna ar ketla- šiem. Vietām no beigtajām zivīm bija izveidojušies veseli aizsprostojumi. Tūkstošiem zivju bija sadzinušās upes līčos un attekās. Tagad tās izskatījās riebīgas. Spuras apberztas, visa zivs vienās brūcēs. Lielākā daļa bija beigtas, bet dažas vēl spēja kustēties. Viņas vēl arvien tiecās uz augšu, pret straumi, it kā cerēdamas atrast glābiņu no savām ciešanām.

Daba bija parūpējusies, lai nāk sanitāri, kas novāc zivis. Beigtos ketlašus novāca lielāko tiesu putni, bet četrkāji centas ķert dzīvās zivis. Tie bija ieminuši gar upi veselas tekas. Vienā vietā ieraudzījām lāci. Tas sēdēja uz oļaina sēkļa un centās ar ķepām saķert zivis.

Brūnais lācis un viņa radinieks Kamčatkas lācis noēd zivīm tikai galvu, bet pārējo sviež projām. Balt- krūtainie lāči turpretim apēd zivs gaļu un pamet galvu.

Citā vietā ar zivim mielojās divas mežacūkas. Tās noēda zivīm tikai asti. Vēl gabaliņu pagājis, ieraudzīju lapsu. Tā izlēca no krūmiem, saķēra vienu zivi, taču drošības dēļ neēda turpat, bet iestiepa krūmos. Taču visvairāk te bija putnu. Ērgļi tupēja ūdensmalā un laiski, nesteigdamies knābāja to, kas bija atlicis no lāču mielasta. Kraukļi lēkāja apkārt un sevišķi cienīja tās zivis, kas jau bija iepuvušas. Krūmos šaudījās sīļi; tie ķildojās ar visiem citiem putniem un griezīgi brēca.

Attekās ūdens vietvietām jau bija aizsalis. Ledu iesalušās zivis paliks tur visu ziemu. Kad pavasarī saulīte sāks sildīt zemi, ūdens tās līdz ar ledu aiznesīs jūrā, kur tās iznīcinās jūras dzīvnieki.

— Viens ļaudis cits ļaudis ēdi, — izteica savas domas Uzala. — Kaut ko zivs ēdi, tad cūka zivs ēdi, tagad mums cūka ēdi vajaga.

To teikdams, viņš notēmēja uz mežacūku. Ievainotais dzīvnieks rēkdams palēcās uz augšu, grasījās mesties mežā, bet iegrūda purnu turpat zemē un sāka_ spārdīties. Šāviena iztraucētie putni kliegdami sacēlās gaisā un savukārt izbiedēja zivis. Tās kā neprātīgas sāka šaudīties pa atteku uz priekšu un atpakaļ.

Mijkrēslī atgriezāmies apmetnē.

Gājām agri gulēt un otrā dienā agri cēlāmies. Kad saules stari zeltīja kalnu virsotnes, bijām jau nogājuši trīs četrus kilometrus 110 apmetnes.

Ap pusdienas laiku mūsu pulciņš sasniedza nelielu mednieku fanziņu pie trīs kalnu strautu satekas. Mūsu cejš gāja gar vidējo.

Visas šīs dienas bija labs, rāms laiks. Bija tik silts, ka gājām vasaras kreklos un tikai pret vakaru apģērbāmies siltāk. Es jūsmoju par jauko laiku, bet Uzala nebija ar mani vienis prātis.

—   Skaties, kapteinis, — viņš teica, — kā putni steidzas ēd. Viņam skaidri saproti, nebūs labi.

Barometrs stāvēja augstu. Es sāku smieties par goldu, bet viņš tikai atteica:

—   Putns tūlīt saproti, manam saproti vēlāk.

No pieminētās fanzas līdz Sihote-Alina pārejai bija kilometri astoņi. Lai gan mūsu somas lika sevi manīt, tomēr so]ojām žirgti un reti apstājāmies. Ap pulksten četriem pēcpusdienā nokļuvām pie Sihote-Alina; vajadzēja vēl tikai uzkāpt korē. Taisījos iet tālāk, bet Uzala atturēja mani aiz piedurknes.

—  Pagaidi, kapteinis, — viņš sacīja. — Manam domā, te vajaga gulēt nakti.

—   Kāpēc? — es viņam prasīju.

—  Rītā putni steidzās ēd, bet tagad, skaties pats, neviens nava.

Tiešām — priekš saules rieta putni arvien mēdz būt sevišķi žirgti, bet tagad mežā bija nāves klusums. Kā uz burvja mājienu visi bija uzreiz nez kur nozuduši.

Uzala ieteica labi nostiprināt teltis un, galvenais, sagādāt, cik vien iespējams, malku ne tikai naktij, bet arī visai rītdienai. Nesāku ar viņu ķīvēties un gāju mežā pēc malkas. Pec pāris stundām metās krēsla. Strēlnieki bija sanesuši daudz kurināmā, domāju, ka vairāk, nekā vajadzīgs. Golds nelikās mierā, un dzirdēju, ka viņš sacīja ķīniešiem:

—   Kareivji saproti nava, mums vajaga strādā pats.

Viņi no jauna ķērās pie darba. Tad sūtīju abus kazakus viņiem palīgā. Un darbu beidzām tikai tad, kad pie debess nodzisa rieta pēdējā atspulga.

Uzlēca mēness. No debess uz zemi raudzījās skaidra nakts. Mēnesnīca spraucas tumšā meža dziļumā un garām svītrām vizēja sausajā zālē. Virs zemes un pie debess — visur bija miers, un nekas nevēstīja, ka gaidāms negaiss. Sēdējām pie uguns, dzērām karstu tēju un pazobojāmies par goldu.

—   Šoreiz tu esi samuldējies, — kazaki viņam tek».

Uzala neatbildēja nekā un klusēdams nostiprināja

savu telti. Viņš iemitinājās zem klints, pievēla vienā pusē lielu celmu, sakrāva tam apkārt akmeņus un aizbāza spraugas ar sūnām. Augšā viņš pārstiepa telts drēbi, bet priekšā sakūra uguni. Pie viņa man izlika- tik mājīgi, ka tūlīt pārkravājos turp ar visām savāru mantām.

Laiks gāja uz priekšu, bet visapkārt vēl arvien bija klusums. Arī es sāku domāt, ka Uzala alojies, bet pēkšņi ap mēnesi parādījās palss laukums ar varavīksnes krāsām ārmalā. Pamazām mēness ripa sāka tumst, tās malas izplūda, kļuva neskaidras. Debesi ātri pārklāja it kā migla, bet, no kurienes tā nāca un kurp vilkās, nebija nosakāms.

Domāju, ka viss beigsies ar nelielu lietu, un, šādu domu ieaijāts, aizmigu. Neatceros, cik ilgi biju gulējis. Atmodos, kad mani kāds modināja. Atvēru acis. Man priekšā stāvēja Murzins.

—   Snieg, — viņš man ziņoja.

Es nosviedu segu. Visapkārt bija melna nakts. Mēness bija pavisam nozudis. No gaisa bira smalks sniegs. Uguns dega spoži un apgaismoja teltis, guļošos cilvēkus un malā sakrauto malku. Pamodināju Uzalu. Tas satrūkās, pusmiegā palūkojās visapkārt, pavērās gaisā un aizkūpināja pīpi.

—  Pavisam kluss, — viņš sacīja. — Daudz saules (tas ir, vairākas dienas) nebija vēja. Bet būs putenis.

Tiešām — viss bija klusu, bet šai klusumā bija jūtams kaut kas draudīgs. Pēc brītiņa sāka snigt stiprāk; sniegs nāca zemē, kaut kā sevišķi švīkstēdams. Pamodās arī citi un sāka pievākt savas mantas.

Pēkšņi sniegs sāka virpuļot.

—   Iesāc ir, — Uzala sacīja.

Un, it kā viņam atbildot, kalnos atskanēja troksnis, tad nāca stiprs vēja brāziens no tās puses, no kuras to nemaz negaidījām. Malka iedegās spilgtās liesmās. Pirmajam brāzienam sekoja otrs, pēc tam trešais, ce

turtais, un katrs nākamais brāziens bija ilgāks par iepriekšējo. Labi, ka mūsu teltis bija stipri piesietas, citādi vējš tās nojauktu.

Es pavēros Uzalā. Viņš mierīgi kūpināja pīpi un vienaldzīgi lūkojās ugunī. Uznākušais putenis viņu nebiedēja. Viņš savā mūžā bija redzējis tik daudz puteņu, ka tas viņam nebija nekas jauns. It kā uzminēdams manas domas, Uzala teica:

— Malka daudz ir, telts labi uzcēlām. Nekas.

Pēc stundas sāka aust gaisma.

Ap mums notika kaut kas neticams. Vējš plosījās neganti, lauzdams kokiem zarus un nesdams tos pa gaisu kā vieglas pūkas. Milzīgie, vecie ciedri locījās no vienas puses uz otru kā tievi, jauni kociņi. Nevarēja vairs redzēt ne kalnu, ne debesi, ne zemi. Viss griezās sniega viesulī. Brīžiem caur sniega aizkaru varēja tikko saskatīt tuvāko koku siluetus, bet tikai uz vienu mirkli. Jauna vēja brāzma — un miglainā ainava izgaisa.

Mēs ievilkāmies savās teltīs un bailēs klusējām.

Pēcpusdienā putenis sāka trakot ar visu spēku. Lai gan mūs sargāja klintis un telts, tas tomēr nebija drošs patvērums. Brīžam bija karsts un viss pilns dūmu kā ugunsgrēkā, kad vējš pūta mums pretī, brīžam auksts, kad liesmas tiecās uz pretējo pusi.

Negājām vairs pēc ūdens, bet pildījām tējas traukus ar sniegu; tā jau mums netrūka. Mijkrēslī putenis sasniedza vislielāko sparu, un, jo tumšāks kļuva, jo drausmīgāka likās vētra.

Tai naktī reti kāds gulēja. Visi rūpējās tikai par to, kā sasildīties.

Divdesmit pirmajā oktobrī vēl arvien turējāmies putenim pretī. Nu vējš grozījās un sāka pūst no ziemeļaustrumiem, bet tā brāzieni bija stiprāki. Pat apmetnes tuvumā nevarēja nekā saredzēt.

Ļoti grūti bija uzturēt uguni. Katra vēja brāzma rāva projām ogles un apbārstīja tās ar sniegu. Ap teltīm bija sanestas lielas kupenas. Pēcpusdienā sacēlās ārkārtīgi stipri viesuļi. Tie pacēla no zemes sniega mākoņus un pēkšņi izbārstīja tos kā baltus putekļus, tad uzbrāzās atkal un kaukdami auļoja pa mežu. Katrs tāds viesulis atstāja aiz sevis daudz lauztu koku.

Pēcpusdienā debess mazliet noskaidrojās, bet līdz ar to sāka krist temperatūra. Caur biezu mākoņu aizkaru kā neskaidrs plankums pavīdēja saule.

Vajadzēja parūpēties par malku. Aizskrējām un sākām lasīt tos kriteņus, kas bija vistuvāk. Strādājām ilgi, kamēr Uzala beidzot komandēja «diezgan». Nevienu nevajadzēja sevišķi aicināt. Visi steidzās uz teltīm sildīt rokas pie uguns. Tā nomocījāmies vēl vienu nakti.

Uz rīta pusi laiks nebija neko uzlabojies. Pūta ass un brāzmains vējš. Apspriedāmies un nolēmām mēģināt tikt pāri Sihote-Alinam, jo cerējām, ka rietumu pusē laiks būs rāmāks. Galīgo vārdu teica Uzala.

— Manam domā, viņam drīz beidz, — viņš sacīja un sāka pirmais posties ce]ā.

Nebija ilgi ko gatavoties. Jau pēc minūtēm divdesmit ar saiņiem plecos rāpāmies kalnā.

No apmetnes ceļš tūlīt gāja stāvus uz augšu. Sais divās dienās bija sasnidzis daudz sniega. Vietām tas bija metru dziļš. Korē apstājāmies atvilkt elpu. Barometrs rādīja, ka pārejas augstums ir deviņsimt metru. Mēs to nosaucām par Pacietības pāreju.

Baismu ainu redzējām uz Sihote-Alina. Te vējš bija aplauzis veselas joslas meža. Tām bija jāiet apkārt ar lielu līkumu. Kalnos kokiem saknes stiepjas pa zemes virsu, no augšas tās tikko apsegtas ar sūnu. Dažiem tā bija noplēsta. Koki līgojās un cilāja visu savu sakņu tīklu. Melnas plaisas kā milzu rīkles vērās sniega segā gan vaļā, gan ciet. Viens kazaks bija iedomājies pašūpoties uz kādas saknes. Tai brīdī nāca stiprs vēja brāziens, koks sasvērās, un, tikko kazaks bija nolēcis, tas ar drausmīgu troksni gāzās zemē, uz visām pusēm izbārstīdams sasalušas zemes pikas.

18. uz imanu

Sihote-Alina rietumu nogāze bija lēzena, piegāzta ar akmeņiem un apaugusi ar biezu mežu. Nonācām līdz mazam strautiņam, kas noveda mūs pie upes.

Ķīniešu medību teka daļēji gāja gar ielejas malu, daļēji pa pakalniem.

Svaigajā sniegā bija skaidri redzama ikkatra pēda. Tur bija briežu, mošusbriežu, sabuļu un sesku kāju nospiedumi. Uzala gāja pa priekšu un vērīgi skatīja tos.

Pēkšņi viņš apstājās, pavērās uz visām pusēm un sacīja:

—   Kā viņš bijās?

—   Kas? — es vaicāju.

—   Mošusbriedis, — viņš atbildēja.

Aplūkoju pēdas, bet neredzēju nekā sevišķa. Pēdas kā jau pēdas — mazas, biežas.

Uzala apbrīnojami izprata dažādas pazīmes. Pietika, ja pēdas bija drusku nevienādas, lai viņš nojēgtu, ka dzīvnieks bijis satraukts.

Es lūdzu, lai Uzala man paskaidro, kāpēc viņam šķiet, ka mošusbriedis izbijies. Tas, ko viņš man stāstīja, bija atkal ļoti vienkāršs un skaidrs.

Mošusbriedis devies uz priekšu mierīgiem soļiem, tad apstājies un gājis uzmanīgāk, pēc tam pasities sāņus un lēkšiem aizbēdzis. Svaigajā sniegā to visu varēja redzēt kā uz delnas. Gribēju iet tālāk, bet Uzala mani atturēja.

—  Pagaidi, kapteinis, — viņš iesaucās. — Mums paskaties vajaga, kāds Jaudis baida mošusbriedi.

Pēc brītiņa viņš man sauca, ka mošusbriedis sabijies no sabuļa. Es piegāju pie viņa. Uz liela nogāzta un apsniguša koka tiešām bija redzamas pēdas. Varēja redzēt, ka mazais plēsoņa lēnām zadzies klāt, slēpies aiz zara un tad meties mošusbriedim virsū. Pēc tam Uzala uzgāja to vietu, kur mošusbriedis vāļājies zemē. Asins piles rādīja, ka sabulis pārkodis tam ādu pie pakauša. Tālākās pēdas liecināja, ka mošusbriedim izdevies sabuli nokratīt. Tas skrējis tālāk, bet sabulis dzinies pakaļ, nav varējis panākt, tad pagriezies sāņus un uzrāpies kokā.

Domāju, ja man izdotos iet ilgāk kopā ar Uzalu un ja viņš būtu runīgāks, laikam gan es iemācītos izprast pēdas ja ne tik labi kā viņš, tad tomēr labāk nekā citi mednieki.

Uzala redzēja daudz, bet klusēja. Klusēja tāpēc, ka negribēja kavēties pie tā, kas viņam likās tīrais sīkums.

Tikai izņēmuma gadījumos, kad viņš ieraudzīja kaut ko sevišķi interesantu, Uzala sāka balsī runāties pats ar sevi.

Kilometrus divdesmit piecus no Sihote-Alina tā upe, gar kuru gājām, satecēja kopā ar citu upi, kas nāk no ziemeļiem. Te patiesībā sākās Kulumbes upe, kurai vajadzēja mūs aizvest uz lmanu.

Ūdens upē sāka jau aizsalt, malās bija plats ledus. Viegli pārcēlāmies uz upes otru pusi un gājām tālāk.

Ieraudzījām putniņu, kas savas jautrās dabas dēļ izpelnījās no kazakiem «jautrītes» nosaukumu. Tas bija ūdens strazds. Sis putniņš ir tik liels kā pelēkais strazds un arvien uzturas pie ūdens. Viņš mani pielaida sev pavisam tuvu klāt. Apstājos un sāku novērot. Strazds bija modrīgs: bieži grozījās, klaigāja, cilāja tai pašā taktī astīti un tad pēkšņi metās un ienira ūdenī. Turienieši stāsta, ka viņš viegli staigājot pa upes dibenu, lai cik strauji tekot ūdens. Izniris un ieraudzījis cilvēkus, strazds brēkdams aizlidoja uz otru vaļējo vietu, pēc tam uz trešo. Raudzījos viņam pakaļ, kamēr upe aizgriezās sāņus.

Pa nakti Kulumbe tā aizsala, ka varējām iet pa ledu. Tas mums stipri atviegloja ceļojumu. Spēcīgais vējš noslaucīja no iedus sniegu. Ledus kļuva dienu no dienas stiprāks. Tomēr vēl bija daudz vaļēju vietu. No tām cēlās bieza migla.

Pec kilometriem pieciem piegājām pie divām korejiešu fanzām. Tur saimniekoja divi veci un divi jauni korejieši, viņu nodarbošanās bija medības un zvēru ķeršana.

Fanziņas bija jaunas, spodras; tās man tā iepatikās, ka nolēmu te atpūsties.

Pēcpusdienā divi korejieši posās uz taigu apskatīt mošusbriežu žogus. Gāju viņiem līdzi.

Zogs atradās puskilometru no fanzas. Tas bija augstāks par metru un sakrauts no vētras lauztiem kokiem. Lai kokus nevarētu aizvilkt, korejieši bija tos nostiprinājuši ar mietiem.

Tādus žogus mēdz taisīt kalnos mošusbriežu tekās. Žogos vietvietām atstāj spraugas, kur izliek auklu cilpas. Mošusbriedis iekļūst ar galvu cilpā, sāk izbailēs raustīties un, jo vairāk plosās, jo ciešāk savelk cilpu.

Sai žogā bija divdesmit divas cilpas. Četrās atradām beigtus dzīvniekus — trīs mātītes un vienu tēviņu. Korejieši aizvilka mātītes sāņus un pameta par ēsmu kraukļiem. Kad jautāju, kāpēc viņi pamet noķertos dzīvniekus, korejieši atbildēja, ka tikai no tēviņiem iegūst dārgo muskusu, ko ķīniešu tirgoņi uzpērkot par izdevīgu cenu. Turpretim gaļas viņiem pietiekot arī no viena tēviņa. Korejietis stāstīja, ka pa ziemu viņi nobeidzot apmēram simt divdesmit piecus mošusbrie- žus, no kuriem septiņdesmit pieci procenti esot mātītes.

Tīrie skujkoku sili tagad palika mums aiz muguras, un to vietā sāka parādīties papeles, gobas, bērzi, apses, ozoli, melnās apses. Kalnos sūnainās egles un balt- egles vietā nāca varenie ciedri.

Pa dienu mums izdevās noiet ap piecpadsmit kilometru. Mijkrēslī strēlnieki pamanīja pie attekas nomaļus stāvošu jurtu. Dūmi, nākdami pa jumta caurumu, vēstīja, ka tur ir cilvēki. Pie jurtas uz staklēm žāvējās daudz zivju. Jurta bija celta no ciedru krijām ar sausas zāles jumtu. Ieeja bija aizklāta ar tāšu aizkaru. Krastmalā atradās divas apgāztas laivas: viena liela, ar savādu priekšgalu — kā kausu, otra viegliņa, ar abiem smailiem galiem.

Mums tuvojoties, sāka riet divi suņi. No jurtas iznāca cilvēkam līdzīga būtne, ko iesākumā noturēju par puišeli, bet gredzens degunā rādīja, ka tā ir sieviete. Viņa bija ļoti maza auguma — kā divpadsmit gadus veca meitene; ādas krekls tai sniedzās līdz ceļiem, bikses bija šūtas no mītas staltbrieža ādas, lielu uzmavas rotāja krāsaini raksti, tāpat bija izrakstītas untas un skaistās, krāsainās aproces. Uz galvas viņai bija balts lakats.

Sieviete uzlūkoja mūs izbrīnā, un pēkšņi viņas seja parādījās uztraukums. Kādi krievi var še ierasties? Godīgi cilvēki jau nu ne. «Tie ir čeldoņi1 ,» viņa nodomāja un steidzās atpakaļ jurtā. Lai izkliedetu viņas bažas, Uzala sāka runāt udehiski un sacīja, ka es esot ekspedīcijas priekšnieks. Tad viņa nomierinājās. Kārtība prasīja, lai sieviete skaļi neizrāda ziņkāri. Viņa apskatīja mūs klusām, paslepšus.

Tā udehi sauc laupītājus.

No ārienes jau Jā maza jurta iekšā bija vēl mazāka. Tur varēja tikai sēdēt un gulēt. Es liku, lai kazaki uzcel teltis.

Pāreja no jūrmalniekiem, kas bija stipri pārķīnoju- šies, uz udehiem, kas vēl saglabāja daudz pirmatnēja, bija ļoti asa.

Sieviete klusēdama gatavoja vakariņas. Viņa pakāra virs uguns katlu, ielēja tur ūdeni un ielika divas lielas zivis, tad sameklēja pīpi, iebāza tabaku un sāka pīpēt, šad un tad kaut ko pajautādama Uzalam.

Kad vakariņas bija gatavas, atnāca pats saimnieks. Ari viņam mugurā bija garš krekls, sajozts tā, ka vidukli veidojās pārkritums. Kājās bikses, lielu uzmavas un zivjādas untas, bet galvā balts lakats un tam virsū maza stirnādas cepurīte ar izslietu vāveres astīti. Sarkani iedegusi seja, raibais apģērbs, vāveres astīte uz galvas, gredzeni un aproces uz rokām padarīja viņu stipri līdzīgu sarkanādainim. Sis iespaids vēl vairāk pastiprinājās, kad viņš, mūs gandrīz neieverodams, apsēdās pie ugunskura un saka klusēdams kūpināt savu pīpi.

Noteiktā kartība prasīja, lai viesi pirmie pārtrauc klusumu. Uzala to zināja un tāpēc jautāja, kāds ceļš un vai sniegs ir dziļš. Sākās saruna. Izdzirdējis, kas mēs tādi un no kurienes nākam, udehs sacījās zinām, ka mums jābrauc pa lmanu. To viņš esot dzirdējis no saviem radiniekiem, kas dzīvojot lejāk pie upes. Udehs pavēstīja, ka tur, lejā, mūs jau sen gaidot. Par šo vēsti man bija liels brīnums.

Vakarā viņa sieva salāpīja mums drēbes un rioval- kato untu vietā iedeva jaunas. Saimnieks man pasniedza lāčādu, ko paklāt apakšā; es apsedzos ar segu un drīz vien aizmigu.

Nakti atmodos aiz liela aukstuma. Nometis no galvas segu, redzēju, ka jurtā vairs nav uguns. Pavardā kvēloja tikai dažas oglītes. Pa caurumu jumtā bija redzama zvaigžņotā debess. Gulēt iedami, udehi laikam tīšām bija izdzēsuši uguni, baidīdamies ugunsgrēka. Raudzīju ciešāk ietīties segā, bet tas nelīdzēja — aukstums spiedās cauri katrai krokai. Piecēlos, uzrāvu sērkociņu un pavēros termometrā: tas rādīja —17°. Tad noplēsu gabalu no sava tāšu paklāja, ieliku to pavardā un sāku pūst ogles. Pēc kāda laiciņa uzšāvās liesma. Ielien izmētātās pagales uguni, apģērbos un izgāju no jurtas. Malā, telts pavēnī, gulēja kazaki; viņiem kurējās uguns. Apsildījos pie ugunskura un gribēju atkal iet jurtā, bet ieraudzīju tālāk pie upes otra ugunskura blāzmu. Tur lejā zem krants atradu Uzalu. Ūdens bija izskalojis krastam apakšu, no augšas pārkārās liela velena, zem kuras bija izveidojusies it kā niša. Sai dobumā viņš bija ierīkojis sev sausas zāles guļvietu un uzkūris priekšā uguni. Uzalam bija mutē pīpe un līdzās nolikta šautene. Es pamodināju viņu. Golds uztrūkās un, domādams, ka aizgulējies, sāka steigšus kārtot savu paunu. Dabūjis dzirdēt, kāpēc staigaju apkārt, viņš tūlīt atdeva man savu vietu un pats nogūlās blakus. Pēc brītiņa man te, krasta nojumē, kļuva silti, un es varēju gulēt daudz labāk nekā jurtā uz lāčādas.

Kad atmodos, visi jau bija kājās. Kazaki vārīja rriošusbrieža gaļu. Kad sākām posties ceļā, ari udehs ģērbās un solījās nākt mums līdzi līdz Sidatunam.

Tai dienā nogājām maz. Pārtikas aizgadam samazinoties, saiņi gan kļuva vieglāki, bet tos bija aizvien grūtāk nest — siksnas stipri grauza plecus, un nomanīju, ka to jūt visi, ne es viens pats.

No aukstā vēja sniegs kļuva sauss un irdens. Tas stipri apgrūtinaja iešanu. Sevišķi grūti bija kāpt kalnā; cilvēki bieži klupa un šļūca lejā. Nebija vairs agrākā spēka, uzmācās gurdenums, bija vajadzīga ilgāka atpūta nekā vienu dienu vien.

Pie upes uzgājām tukšu jurtu. Tajā ierīkojās kazaki, bet ķīnieši apņēmās gulēt arā pie uguns. Sākumā Uzala gribēja iet pie viņiem, bet, redzēdams, ka tie ņem malku, kāda vien pagadās, nolēma gulēt atsevišķi.

— Saproti nava, — viņš teica. — Negribu manam krekls dedzi. Laba malka meklēt vajaga.

Bija redzams, ka šai tukšajā jurtā bieži pavadījuši nakti mednieki. Visapkārt sausie koki sen jau bija izcirsti un sadedzināti. Uzalu tas nemulsināja. Viņš gāja dziļāk taigā un atvilka no tālienes sausu osi. Līdz pašai tumsai viņš stiepa malku, un es viņam palīdzēju cik spēdams. Toties varējām mierīgi gulēt visu nakti, nebaidīdamies ne par savu telti, ne apģērbu.

Purpura blāzma vakarā un migla pie apvāršņa pirms rītausmas bija drošas pazīmes, ka būs sals. Tā ari bija. Saule uzlēca nespodra. Tā deva gaismu, bet ne siltumu. No saules ripas augšup un lejup stīdza spilgti stari, bet malās bija mirdzoši varavīksnes laukumi, ko polāro apgabalu tautas mēdz saukt par «saules ausīm».

Udehs, kas nāca mums līdzi, labi pazina šo apvidu. Viņš atrada tekas tur, kur vajadzēja saīsināt ceļu. Pāris kilometru no Kulumbes grīvas teka iegriezās mežā, pa kuru gājām vēl kādu stundu. Pēkšņi mežs beidzās, un tekai bija gals. Mums priekšā bija īmanas upe. Tā nebija vēl visa aizsalusi, tikai malas vien. Otrā krastā, taisni mums pretī, kustējās nez kādi mazi cilvēciņi. Tie bija udehu bērni. Mazliet tālāk vītolos varēja redzēt jurtu un pie tās uz stabiem celtu klēti.

Uzala uzsauca bērniem, lai atvedot laivu. Puikas bailīgi paraudzījās uz mūsu pusi un aizskrēja. Tad no jurtas iznāca vīrs ar šauteni rokās. Viņš pārmija ar Uzalu dažus vārdus un tad atbrauca laivā uz mūsu krastu.

Udehu laivai ir lēzens dibens, un tā ir tik viegla, ka viens cilvēks to var bez pūlēm izvilkt malā. Priekšgals tai strups, bet laivas dibens izvirzīts uz priekšu; tas paplašināts un izliekts tā, ka līdzīgs kausam vai lāpstai, tāpēc visa laiva izskatās nesamērīga. Tādas konstrukcijas dēļ laiva nešķeļ ūdeni, bet, tā sakot, rāpjas pa to. Tā kā smaguma centrs tai pacelts augstu, tā liekas ļoti gāzelīga. Kad iekāpām, laiva sāka tā šūpoties, ka negribot ieķēros ar rokām malās. Bet, līdzko bijām norimuši un aizīrušies no krasta, tūlīt pārliecinājos, cik tā droša. Udehs vadīja to ar garu kārti, stāvēdams kājās. Stipriem grūdieniem viņš dzina laivu pret ūdeni, bet straume to nesa sāņus un pamazām picvirzīja otram krastam.

Beidzot nokļuvām tai vietā, kur bija jurta, un izkāpām uz ledus. Mums pretī iznāca sieviete ar trim bērniem. Tie bailīgi slēpās aiz mātes. Mūs ielaidusi, arī sieviete ienāca jurtā, notupās pie uguns un aizkūpināja pīpi, bet bērni palika ārā un ņēmās kraut klētī zivis. Jurtai bija daudz spraugu. Pa tām svilpoja vējš. Pašā vidū kurējās uguns. Laiku pa laikam bērni skrēja iekša iurtā un sildīja savas nosalušās roķeles pie uguns. Man bija brīnums, cik plāni viņi apģērbti: vaļējām krūtīm, bez cimdiem un bez galvassegas bērni strādāja un, kā likās, nemaz necieta no sala. Ja kāds no viņiem ilgāk par citiem pasēdēja pie uguns, tēvs rājās un dzina to atkal ārā.

—  Viņš ir nosalis, — es teicu Uzalam, lūgdams pārtulkot manus vārdus udeham.

—   Lai pierod, — tas atbildēja, — citādi nomirs badā.

Gribot negribot bija jāatzīst, ka viņam taisnība. Kam jāsatiekas ar dabu un jāsaņem tās dāvanas nepārstrādātā veidā, tam jābūt ar to arī tad, kad tā viņu nelutina.

Izvaicājuši udehiem ceļu, gājām tālāk un drīz vien nokļuvām pie ķiniešu medību ciema. Imanas otrā pusē dzīvoja udehi (piecas ģimenes) trīs jurtās. Es apmetos pie viņiem.

Trīsdesmit pirmajā oktobrī sals krietni pastiprinājās; upē peldēja ledus. Tomēr udehi apņēmās mūs vest laivās, cik tālu vien būs iespējams.

19. grūts stĀvoklis

Pirmajā novembri agri no rīta sākām irties pa lmanu lejup.

Braukāt pa kalnu upēm udehi pierod jau no bērna kājas. Jāskatās tālu uz priekšu, jāzina, kur laiva jāpietur, kur jāpagriež pret ūdeni vai, gluži otrādi, jādzen uz priekšu, lai, cik ātri vien iespējams, tiktu pāri bīstamai vietai. Vismazākais misēklis — un laivu sagrābs ātrā straume un viena mirklī sadragās pret akmeņiem. Krācēs laiva šūpojas, un tāpēc vēl grūtāk noturēt līdzsvaru. Mums grūtības palielinājās arī tāpēc, ka upē peldēja ledus un braucamo ceļu sašaurināja krastmalu ledus. Ledus neļāva braukt tur, kur mums gribējās, bet bija jābrauc tur, kur varēja. Sevišķi jūtams tas bija tad, ja krāce gadījās līkumā. Jo platākas tapa ledus joslas krastā, jo straujāk ūdens plūda upes vidū.

Imanā, tāpat kā visās kalnu upēs, daudz krāču. Vienu no tām atzīst par sevišķi bīstamu. Tās krācieni dzirdami jau pa lielu gabalu. Upes gultnes slīpums ir acīm redzams. No pretējā krasta nokarājas klints. Ūdens putodams bango zem tās. Visa klints no šļakatām ap- salusi.

Udehi apturēja laivu un apspriedās, tad ievirzīja io šķērsām un sāka pamazām laist pa straumi. Tai bridi, kad stipra ūdens straume rāva laivu pret klinti, viņi ar veiklu grūdienu deva tai citu virzienu. No udehu acīm redzēju, ka mums draudējušas lielas briesmas.

Uzala bija vismierīgākais. Es viņam attēloju savus iespaidus.

— Nekas, kapteinis, — viņš man atbildēja. — Udehs tikpat kā zivs. Dikti labi saproti laiva ej. Mums tā nevaru.

Jo tālāk tikām, jo grūtāk bija braukt. Ledus radās vairāk, krastmalas ledus joslas k|uva platākas.

Udehi ļoti izveicīgi izmanījās starp ledus gabaliem, aizgrūzdami tos ar kārtīm no ceļa.

Tur, kur Imana strauji pagriežas, bija sakrājies daudz peldoša ledus. Vidū bija šaura sprauga. Vai tā gāja cauri vai kur izbeidzās, to mūsu vedēji nezināja. Udehi apturēja laivu un jautāja man: riskēt vai ne? Gājiens ar paunu plecos bija tā apnicis, ka nolēmu izmēģināt laimi. Uzala gribēja mani atrunāt, bet es nebiju ar viņu vienis prātis, jo domāju, ka neveiksmes gadījumā taču kaut kā izkulsimies malā.

Ilgi stāvēt uz vietas nevarējām. Devāmies uz priekšu, bet nebijām vēl nobraukuši ne četrdesmit metrus, kad ieraudzījām, ka sprauga aizsprostota. Tālāk bija tikai ledus. Tam piebraukt pavisam klāt bija bīstami.

Ja straume mūsu smagi piekrauto laivu piespiestu pie ledus, tā uzreiz piesmeltos ar ūdeni. Vajadzēja steigšus tikt atpakaļ, bet tas nebija tik vienkārši izdarāms. Šaurajā spraugā laivu nevarēja apgriezt. Nācās irties ar laivas pakaļgalu uz priekšu. Par nelaimi, atradāmies pašā upes vidū, un kārtis tikko sniedzās līdz dibenam. Ar lielām pūlēm bijām pusi nobraukuši. Pēkšņi viens udehs iekliedzās. No uztrauktās balss skaņas nopratu, ka draud briesmas, un atskatījos. Mums pretī brāzās milzīgs ledus gabals. Tas nogriezīs mums izeju, iekāms pagūsim tikt no spraugas ārā. Udehi sasprindzināja visus spēkus, bet ledus gabals negaidīja. Ar lielu troksni tas atsitās pret vienu spraugas malu un tad pret otru. šai brīdī notika tas, ko nepavisam nebijām gaidījuši. No stiprajiem grūdieniem sakustējās viss ledus. Sprauga kļuva šaurāka.

— Ledus drīz laiva salauz! — drausmīgā balsī kliedza Uzala. — Drīzāk ej vajaga.

Viņš izlēca no laivas un skrēja pa peldošo ledu uz krastu, vilkdams līdzi virvi. Pāris reižu viņš iekrita ūdenī, bet drīz atkal uzrāpās uz ledus. Par laimi, krasts nebija tālu. Arī kazaki izlēca no laivas un darīja to pašu. Divi tika malā laimīgi, bet Murzins iekrita ūdenī. Viņš sāka rāpties uz ledus gabala, bet tas vēlās apkārt. Jo tālāk viņš rāpās, jo dziļāk ieslīga ūdenī. Vēl mirklis, un viņš būtu nogrimis. Uzala metās viņam palīgā. Bija brīdis, kad viņš pats varēja aiziet bojā. Pa to laiku mēs ar udehiem virzījāmies no viena ledus gabala uz citu. Mēs vilkām laivu un reizē arī turējāmies pie tās. Par laimi, laivas priekšgals drīz vien bija ticis Uzalas un Murzina tuvumā, un tas viņus abus izglāba. Laiva atkal iestrēdza. Tā nu bija upē šķērsām, un straume to nesa līdzi ledum. Tad sākām sviest malā savus saiņus un pēc tam izrāpāmies paši. Pēc maza brītiņa laivu piespieda pie klints. It kā dzīva būtne tā trīcēdama un drebēdama vienu laiku turējās pretī ledum, tad pēkšņi plīsa un pārlūza uz pusēm. Vēl viens brīkšķis, no ūdens iznira atlauzts gabals — un pēc tam viss nozuda.

Kad tikām malā, pirmais darbs bija sakurt uguni. Vajadzēja žāvēties. Kāds ierunājās, ka būtu jāuzvāra tēja un jāpaēd. Sākām meklēt pārtikas maisu, bet vairs to neatradām. Trūka arī vienas šautenes. Neko darīt — iekodām to, kas katram bija kabatā, un gājām tālāk. Udehi teica, ka pret vakaru tikšot līdz fanzai. Tur viņi cerot atrast klētī saldētas zivis.

Mijkrēslī tiešām pienācām pie fanzas. Tā bija tukša. Klētī kazaki atrada divas kaltētas zivis. Bija jāpietiek ar šīm trūcīgajām vakariņām.

Te Imana met lielu cilpu, uzņemot sevī no labās puses vienu no savām vislielākajām pietekām — Armu.

Otrajā novembrī ap pusdienas laiku pienācām pie lās upes, gar kuru vajadzēja iet, lai tiktu pāri kalnu grēdai, kas spiež lmanu mest cilpu.

Tagad mums bija priekšā divi strauti: viens tecēja uz ziemeļiem, otrs — uz rietumiem. Mums laikam vajadzēja iet uz rietumiem, bet es pārskatījos un devos uz ziemeļiem. Apmetāmies tūlīt aiz kalnu grēdas, tiklīdz bijām atraduši malku un daudzmaz līdzenāku vietu.

Trešā novembra rītā apēdām pēdējo zivi un devāmies ceļā ar tukšām somām. Tagad vienīgā cerība bija medības. Tāpēc nolēmām, ka Uzalam jāiet pa priekšu, bet mēs iesim trīs simti soļu aiz viņa, lai neiztraucētu zvērus.

Mēs visi cerējām, ka Uzaia kaut ko nošaus, bet velti. Šāvienu nedzirdējām. Pēcpusdienā ieleja kļuva platāka. Uzgājām mazu, tikko pamanāmu teciņu, tā gāja pa kreisi uz ziemeļiem, šķērsodama ciņainu purvu.

Izsalkums lika sevi just. Visi gāja klusēdami, nevienam negribējās runāt. Pēkšņi ieraudzīju Uzalu. Viņš lēnām staigāja, pieliekdamies un kaut ko uzlasīdams no zemes. Es viņu pasaucu.

—   Ko tu atradi? — kazaks viņam jautāja.

—   Lācis zivi ēd, galva aizmet, — manam uzlasi.

Tiešām sniegā bija daudz zivju galvu. Redzams,

lāči bijuši te pēc tam, kad uzsnidzis sniegs.

«Bada laikā velns pat mušas ēd.» Ja cilvēks izsalcis, viņš var remdēt izsalkumu arī ar lāča mielasta paliekām. Visi vienprātīgi ķērās pie darba, un pēc ceturtdaļstundas visiem kabatas bija pilnas ar zivju galvām.

Darbā nogrimuši, nemaz nemanījām, ka mazā ieleja mūs novedusi pie diezgan lielas upes. Tā bija Sinanca. Ja varējām ticēt udehiem, tad rīt ap pusdienas laiku tiksim pie Imanas.

Pārgājuši upes otrā malā, ierīkojām apmetni biezā skuju mežā. Cik gardas nu likās zivju galvas! Pie dažām bija vēl daudz gaļas; tādas galvas bija laimīgs atradums. Izdalījām tās līdzīgi visiem un paēdām gardas vakariņas, kas gan deva maz sāta. Nakts bija salta, bet malkas netrūka, un tāpēc gulējām labi.

Ceturtajā novembri piecēlāmies mazā gaismiņā izsalkuši.

Brist līdz ceļiem pa sniegu bija grūti. Stundas laikā varējām noiet pāris kilometru, ne vairāk.

Uz medībām liktās cerības nepiepildījās, nepiepildījās arī cerība atkal atrast zivju galvas. Viens kazaks bija ieraudzījis mošusbriedi, šāvis uz to, bet aizšāvis garām.

Spriežot pēc laika, mums vajadzēja būt jau pie fmanas. Aiz katra pagrieziena cerēju ieraudzīt Sinan- cas grīvu, bet tālāk bija mežs, pēc tam atkal pagrieziens, atkal mežs utt.

Mijkrēslī pienācām pie mazas kriju būdas. Es priecājos par šo atradumu, bet Uzalam tas nepatika. Viņš aizrādīja, ka visapkārt būdai ir ugunskuru vietas. Sie ugunskuri un tas, ka būdā nav nekā no taigas iedzīvotāju piederumiem, liecina, ka būda noder ceļiniekiem tikai par nakts patversmi un ka tāpēc līdz Imanai ir vēl vismaz viens gājiens.

Cilvēkus stipri mocīja izsalkums. Kazaki skumji sēdēja pie uguns, šad tad nopūtās un maz runāja. Lai kaut kā piemānītu izsalkumu, kazaki likās agrāk gulēt. Visu nakti mani mocīja nemiers un šaubas. Ja rīt nekā nenošausim un netiksim līdz Imanai, tad nebūs labi. Vasaru var iztikt bez barības vairākas dienas, bet ziemu badā pamirušie viegli nosalst.

Rītā Uzala atmodās agrāk par citiem un modināja mani. Jāiet, kamēr vēl var, kamēr vēl kustas kājas. Bet, tikko sākām iet, jutu, ka vairs nav agrākā spēka: sainis likās otrtik smags kā vakar, ik pēc puskilometra sēdāmies un pūtāmies. Gribējās gulēt un nekā nedarīt. Ļauna pazīme. Tā nomocījāmies līdz pusdienai un bijām nogājuši gaužām maz. Nebija šaubu, ka tā līdz Imanai netiksim arī šodien. Ceļā dabūjām pāris reižu izšaut un nomedījām trīs dzilnīšus un vienu dzeni, bet ko nozīmēja šie putni pieciem cilvēkiem!

Laiks sāka mākties, debess ietinās mākoņos. Skarbas vēja brāzmas cēla sniegu no zemes. Gaiss bija pilns sniega putekļu; uz upes griezās viesuli. Dažās vietās no ledus bija noslaucīts viss sniegs, citās sanestas lielas kupenas.

Pa dienu krietni izsalāmies. Drēbes mums bija nonēsātas un vairs neaizsargāja no aukstuma.

Kreisajā pusē pacēlās klinšains paugurs. Tas pienāca pie upes stāvām kraujām. Te atradām nelielu ieplaku, it kā alu, un uzkūrām tur ugunī. Uzala uzkāra katlu un uzvārīja ūdeni. Tad viņš izņēma no savas paunas staltbrieža ādas gabalu, apsvilināja to ugunī un sagrieza sīkos gabaliņos kā makaronus. Kad viss ādas gabals bija sagriezts, viņš sabēra gabaliņus katlā un ilgi vārīja. Tad viņš uzrunaja visus šādiem vārdiem:

—   Katrs |audis vajaga ēd. Vēders piemāni. Spēks mazlietiņ pieaudz. Tad vajag ātri ej. Atpūsties nevaru. Kad šodien saule beidzies, mums Imana atrodi ir.

Nevienu nevajadzēja pierunāt. Katrs bija gatavs ēst vienalga ko. Lai gan āda ilgi vārījās, tā tomēr bija tik cieta, ka zobiem nepadevās. Uzala ieteica daudz neēst un atturēja badīgos, aizrādīdams:

—   Nevajaga daudz ēd — nav labi.

Pēc pusstundas atstājām nometni. Tiešām, kaut gan apēstā āda nevarēja apmierināt ēstgribu, tā tomēr bija devusi vēderam mehānisku darbu. Tiklīdz kāds palika iepaka|, Uzala sāka lamāties.

Diena jau beidzās, bet mēs vēl vienmēr gājām. Likās, ka Sinancas upei nemaz nebūs gala. Aiz katra pagrieziena upe atkal labu gabalu stiepās taisni. Mēs tikko vilkām kājas, gājām kā piedzēruši un, ja Uzala neatrunātu, sen jau būtu ierīkojuši apmetni. Ap pulksten sešiem vakarā ieraudzījām pirmās pazīmes, ka vairs nav tālu apdzīvota vieta: slēpju un ragavu sliedes, svaigus cirtumus, zāģētu malku utt.

—   Imana tālu nava, — Uzala sacīja apmierinātā balsī, un pēkšņi, it kā viņam atbildot, dzirdējām tālumā rejam suni. Vēl viens pagrieziens, un ieraudzījām uguntiņas. Tur bija ķīniešu ciems Sjaņšiheza.

Pēc ceturtdaļstundas tuvojāmies ciemam. Nekad nebiju tā noguris kā tai dienā. Pienākuši pie pirmās fanzas, gājām iekšā un nenoģērbušies likāmies uz mūriņa. Negribējās ne ēst, ne dzert, ne runāt — gribējās tikai gulēt.

Saprotams, ka, mums ierodoties, ķīnieši uztraucās. Visvairāk uzbudinājās pats fanzas saimnieks. Viņš slepus aizsūtīja kaut kur divus strādniekus. Pēc kāda laika fanzā ienāca vēl viens ķīnietis. Tas bija ģērbies labāk nekā citi un izturējās ļoti brīvi. Viņš mūs uzrunāja krieviski un izjautāja, kas mēs esam un no kurienes nākam. Viņš runāja skaidri, pareizi, nekropļodams vārdus, un bieži lietoja krievu parunas. Tad viņš sāka mūs pierunāt, lai pārejot uz viņa fanzu; viņš esot Li Tan- kujs, Li Fin-fu dēls, viņa fanza esot vislabākā visa ciemā, bet šī fanza piederot nabagam utt. Tad viņš

izgāja ārā un ilgi sačukstējās ar šīs fanzas saimnieku. Tas pienāca pie manis un arī sāka lūgt, lai mēs ejot pie Li Tan-kuja. Neko darīt, bija jāpaklausa. Nez kur bija radušies strādnieki, kas jau pārnesa mūsu lietas. Pa teku ejot, Uzala klusiņām parāva mani aiz piedurknes un teica:

—  Viņam dikti viltīgs ļaudis. Manam doma, viņam piemāni gribu. Šodien manam guli nava.

Man pašam šis ķinietis likās šaubīgs un ļoti nepatika viņa lišķība.

Nakti atmodos no tā, ka mani kāds raustīja aiz pleca. Airi pietrūkos kājās. Man blakām sēdēja Uzala. Viņš deva man zīmi, lai neceļu troksni, un tad pastāstīja, ka Li Tan-kujs devis viņam naudu un lūdzis, lai pierunājot mani neiet pie udebiem Vagunbes upes malā, lai apejot viņu jurtām ar līkumu, turklāt solījis dot īpašus ceļa rādītājus un nesējus. Uzala atbildējis, ka nevarot nekā šai lietā teikt. Pēc tam Uzala apgulies uz mūriņa un izlicies, ka aizmidzis. Li Tan-kujs nogaidījis, kamēr, pēc viņa domām, Uzala iemidzis, tad klusiņām izgājis 110 fanzas un kaut kur aizjājis.

—   Vajaga mums rit uz Vagunbe ej. Manam domā, tur kas labi nava, — viņš beidza savu stāstījumu.

šai brīdī ārā atskanēja zirga soļu dima. Mēs nolī- dām savās vietās un izlikāmies aizmiguši. Ienāca Li Tan-kujs. Durvīs viņš apstājās, paklausījās un, pārliecinājies, ka visi guļ, klusiņām noģērbās un arī apgūlās. Es drīz vien atkal aizmigu un atmodos tikai tad, kad saule jau bija augstu pie debess.

Mani uzmodināja kāds troksnis, tāpēc vaicāju, kas noticis. Kazaki man ziņoja, ka uz fanzu atnākuši daži udehi. Apģērbos un izgāju ārā pie viņiem. Man bija jābrīnās, cik nedraudzīgi viņi mani uzlūkoja.

Pēc brokastīm paziņoju, ka došos tālāk. Li Tan-kujs sāka pierunāt, lai vienu dienu vēl paliekot, solījās kaut sivēnu utt. Uzala mirkšķināja man ar acīm, lai nepiekrītu. Tad Li Tan-kujs sāka uzmākties ar savu ceļa rādītāju, bet es atteicos no šā pakalpojuma. Lai cik viltīgs bija Li Tan-kujs, viņam neizdevās mūs piekrāpt.

Visi Imanas ķīnieši bija labi apbruņoti un dzīvoja loti turīgi. Viņi izturējās pret mums gaužām naidīgi. Kad jautājām ceju un gribējām zināt, cik šai ciemā iedzīvotāju, viņi rupji atbildēja: «Bti dži dao» (t. i., es nezinu), — bet daži taisni teica: «Zinu, bet nesacīšu.»

Mazliet tālāk, nomaļā vietā, bija udehu mītne Va- gunbc ar četrām fanzām un jurtām. Pēc mūsu ziņām, te dzīvoja astoņdesmit pieci udehi.

Kad tuvojāmies viņu mājokļiem, viņi visi izskrēja mums pretī. Udehi saņēma mani pavisam nedraudzīgi un pat neaicināja jurtās iekšā.

Pirmais jautājums, ar ko viņi pie manis vērsās: kāpēte es bijis nakti pie Li Tan-kuja? Es viņiem atbildēju un savukārt vaicāju, kāpēc viņi izturas pret mani tik naidīgi. Udehi teica, ka sen jau esot mani gaidījuši un pēkšņi dabūjuši zināt, ka esmu ieradies, bet apmeties pie ķīniešiem.

Drīz vien viss noskaidrojās. Izrādījās, ka te notikusi vesela traģēdija. Ķinietis Li Tan-kujs bija Imanas ielejas pārvaldnieks, ekspluatēja udehus un bargi sodīja viņus, ja viņi laikā nenodeva noteikto ādu skaitu. Daudz ģimeņu viņš bija galīgi izpostījis, ņirgājies par tām, atņēmis bērnus 1111 tos pārdevis parādu dēļ. Beidzot divi, Masenda un Samo no Gjalondiga ģints, zaudējuši pacietību un aizbraukuši uz Habarovsku sūdzēties par Li Tan-kuju. Tur viņiem solīts palīdzēt un starp citu teikts, ka es no jūras puses ieradīšos pie Imanas, lai tad griežoties pie manis, jo es, tur būdams, varēšot šo jautājumu vieglāk noskaidrot. Udehi pārnākuši, pastāstījuši savējiem brauciena iznākumu, un nu visi gaidījuši mani. Par Samo un Masendas braucienu dabūjis zināt Li Tan-kujs. Citiem par brīdinājumu viņš licis sūdzētājus nopērt ar spieķiem. Viens no viņiem nav sodu izcietis; otrs gan palicis dzīvs, bet kļuvis kropls uz visu mūžu. Tad uz Habarovsku devies nonāvētā brālis. Li Tan-kujs licis to sagūstīt un iesaldēt upē. To izdzirduši, udehi nolēmuši aizstāvēt biedru ar ieročiem rokā. Radies aplenkuma stāvoklis. Jau divas nedēļas udehi nekustas 110 vietas, neiet medībās un cieš pārtikas trūkumu. Tad pēkšņi pienākusi ziņa, ka esmu ieradies Sjaņšihezā, bet apmeties Li Tan-kuja mājā. Es viņiem paskaidroju, ka man nebija zināms, kas noticis pie Imanas, un ka Sjaņšihezā atnācu tik piekusis un izsalcis, ka bez kādas izvēles gāju iekšā pirmajā fanzā.

Vakarā visi vecie vīri sapulcējās vienā jurtā.

20. PĒDĒJAIS CEĻA POSMS

Astotajā novembrī devāmies tālāk.

Visi udehi nāca mūs pavadīt. Savādu iespaidu atstāja šie raibi tērptie cilvēki ar iedegušajām sejām un vāveres astītēm uz galvas. Visiem kustībās bija kaut kas mežonīgs un naivs.

Mēs gājām vidū, veči mums līdzās, bet jaunā paaudze skraidīja gar malām, līksmojot par ūdru, lapsu un zaķu pēdām. Ielejas galā udehi apstājās un palaida mani priekša. No pūļa iznāca sirms vecītis. Viņš pasniedza man lūša nagu un lūdza bāzt to kabatā, lai man neaizmirstos viņu sūdzība par Li Tan-kuju. Pēc tam mēs šķīrāmies; udehi gāja atpakaļ, bet mēs devāmies tālāk.

Vasaru pa mežu ejot, vērīgi jāskatās, lai nepazustu teka. Ziemā tā, sniega klata, labi redzama krūmos. Tas man stipri atviegloja zīmēt plānu.

Sais dienās ļoti nogurām. Gribējās apstāties un atpūsties. Udehi stāstīja, ka priekšā esot liets ķīniešu ciems Kartuna. Tur domājām palikt kādas dienas, atžirgt un, ja iespējams, nomāt zirgus. Bet mūsu ilgām nebija lemts piepildīties.

Diena jau beidzās, kad nokļuvām pie Kartunas. Saule tikko bija noslīgusi aiz apvāršņa. Tās stari vēl rotājās padebešos un ar savu atspulgu apgaismoja zemi. Malā pie upes varēja redzēt ķiniešu fanzas. Tās slēpās eglītēs, it kā tiekdamās izvairīties no nejaušu gājēju skatieniem. Mēs gajam uz tām. Par Kartunas fanzām turīgākas nekur neesmu redzējis.

Iegāju vienā fanzā. Ķinieši saņēma mani naidigi. Viņi jau bija dabūjuši zināt, kas mēs esam un kāpēc udehi mūs pavada. Nav patīkami palikt tādā majā, kur saimnieki nelaipni. Gāju uz otru fanzu. Tur saņēma vēl niknāk, trešajā nelaida nemaz iekšā, ceturtajā un nākamajās — tāpat. Ķo lai dara? Ar galvu sienā nevar skriet. Lādējos es, lādējās kazaki, un lādējās ari Uzala. bet nekas nelīdzēja. Bija jāpadodas. Pavadīt nakti pie fanzām man negribējās. Tāpēc nospriedu iet tālāk, kamēr atradīšu apmetnei derīgu vietu.

Pienāca vakars. Sur tur jau iemirdzējās pa zvaigznei. Ķīniešu fanzas jau bija tālu aiz mums, bet mes vēl arvien gājām. Pēkšņi Uzala apstājās un, atliecis galvu atpakaļ, sāka ošņāt gaisu.

—   Pagaidi, kapteinis, — viņš sacīja. — Manam dūmu smaka aīrodi ir. Tur udehi, — viņš piebilda pēc brītiņa.

—   Kā tu to zini? — Koževņikovs viņam jautāja. — Varbūt tās ir ķīniešu fanzas?

—   Nē, — Uzala atbildēja, — tur udehi. Ķiniešu fanza liels dūmenis ir, dūmi augstu ej. No jurtas dūmi zemu ej. Udehi zivu cep.

To teicis, viņš droši soļoja tālāk. Brīžiem apstājās un spēji ošņāja gaisu. Tā nogājām piecdesmit so|u, pēc tam simt, divsimt, bet no apsolītajām jurtām — ne miņas. Piekusušie vīri sāka zoboties par Uzalu.

Uzala apvainojās.

—  Jums gribu te guli, bet manam gribu jurta ej, zivu ēd, — viņš mierīgi atteica.

Es devos viņam līdzi, un kazaki nāca man pakaļ. Pēc minūtēm trim tiešām pienācām pie udehu mājokļa. Tur bija divas jurtas. Iegājis vienā no tām, ieraudzīju sievietes cepam žāvētas zivis. Redzams, ka Uzalam oža bija daudz vairāk attīstīta nekā mums. Viņš bija saodis dūmu un ceptu zivju smaržu vismaz pa divi simti piecdesmit soļiem, ja ne tālāk.

Pēc brītiņa sēdējām pie uguns, ēdām zivis un dzērām tēju. Pa šo dienu biju tā noguris, ka tikko varēju ierakstīt visu vajadzīgo dienasgrāmatā. Palūdzu, lai udehi pa nakti nenodzēš uguni. Viņi apsolījās pa kārtai palikt nomodā un tūlīt sāka skaldīt malku.

Nakti bija mikls sals. Vaļsirdīgi runājot, es būtu ļoti priecīgs, ja rītā uznāktu negaiss. Dabūtu vismaz atpūsties un izgulēties, kā nākas, bet, tiklīdz bija uzlēkusi saule, visa migla uzreiz izklīda. Krastmalas krūmi un koki gar attekām apsarmoja un izskatījās kā koraļļi. Uz gludā Iedus sarma veidoja rozetes. Tanīs atmirdza saules stari, un likās, ka uz ledus izbārstīti briljanti. Redzēju, ka mani kazaki steidzas nokļūt mājās, un nepretojos šai tieksmei. Kāds udehs piedāvājās mūs pavadīt.

Dīvaina lieta: jo tuvāk tikām Usūri, jo vairāk saplaka pašapziņa. Mūsu somas bija gandrīz tukšas, bet tās bija grūtāk nest nekā ceļojuma sākumā pudu smagās. Siksnas bija tā nograuzušas plecus, ka tiem nevarēja pieskarties. No piepūles sāpēja galva, kaulus pārņēma gurdenums.

Jo vairāk tuvojāmies dzelzceļam, io nelāgāk pret mums izturējās iedzīvotāji. Drēbes mums bija noplīsušas, apavi novalkāti. Zemnieki uzskatīja mūs par klaidoņiem.

Viri gāja laiski un bieži atpūtās. Mijkrēsli nonācām novadā ar savādo nosaukumu Paravozi (Lokomotīves). Kur tāds nosaukums radies, man tā arī neizdevās izdibināt. Te dzīvoja udehu vecākais Saris Kimunka ar savu ģimeni. 1901. gadā viņš kopā ar Pārceļotāju valdes ierēdni gājis gar lmanu augšup līdz Sihote-Alinam. Saris Kimunka no paša piedzīvojumiem zināja, kādas grūtības jāpārcieš Sihote-Alina pētītājiem, tāpēc viņa fanzā atradām vislielāko viesmīlību un gardas vakariņas ar čumizas biezputru un žāvētām zivīm.

Otrā dienā uzcēlāmies vēlu, iekodām zivis un gājām tālāk. Saris Kimunka pavadīja mūs līdz korejiešiem, kas nesen bija apmetušies šai novadā. Lejgalā Imana vēl nebija aizsalusi — vajadzēja pārcelties laivās. Mēs apgājām visas fanzas un nekur neredzējām neviena vīrieša. Sievietes raudzījās uz mums izbijušās un slēpa bērnus. Redzēdams, ka neko nepanāksim, atmetu ar roku un liku vīriem iet uz upi. Udehs bija sadabūjis krūmos paslēptu laiveli ar plakanu dibenu. Ar to viņš mūs pa vienam pārcēla pāri upei un tad devās mājas.

Imanas kreisajā krastā atsevišķi stāvoša paugura pakājē bija četras zemnīcas: tas bija krievu ciems KoteJ- noje. Iedzīvotāji tikko bija atceļojuši no Krievijas un nebija vēl paguvuši uzcelt pienācīgas mājas. Iegājām vienā zemnīcā un lūdzām naktsmājas. Saimnieki mūs uzņēma ļoti priecīgi. Iztaujāja, kas mēs esam un kurp ejam, un tad sāka sūroties par savu likteni.

Ar kādu baudu iekodu zemnieku maizi! Vakarā istabā sanāca visi zemnieki. Viņi stāstija par savu dzīvi jaunajā vietā un bieži nopūtās. Laikam pārceļojums nav bijis nekāds vieglais. Ja nebūtu ketlašu, viņi visi būtu nonīkuši badā. Viņus uzturēja tikai zivis.

No Koteļnojes ciema sakās ceļš ar verstu stabiem. Pie sādžas uz staba bija skaitlis 74. Nebija naudas, ko nomāt zirgus. Man katrā ziņa gribējās uzzīmēt plānus līdz galam; to varēja izdarīt, tikai kājām ejot. Turklāt plānie ģērbi mūs spieda kustēties — vienīgi tā varēja sasilt.

Izgājām agri, gandrīz gaismiņā.

Pēcpusdienā nonācām pie korejiešu sādžiņas Lukja- novkas, kurā bija piecdesmit divas fanzas, izsvaidītas diezgan tālu cita no citas. Te mazliet atpūtāmies un devāmies tālāk. Krēsla uznāca ceļā. Mēs visi bijām stipri piekusuši, nosaluši, un mums gribējās ēst. Drīz vairs nevarēju saskatīt instrumentā ciparus, bet ceļš bija redzams. Tad sāku strādāt uguns gaismā. Pēc signāla viens no kazakiem tuvināja instrumentam aizdedzinātu sērkociņu. īsajā apgaismojumā saredzēju ciparu, atzīmēju to planšetē un gāju tālāk.

Beidzot priekšā pamirdzēja uguntiņa.

—   Sādža! — visi iesaucās vienā balsī.

—   Nakti uguns arvien piemāni, — iebilda Uzala.

Tiešām — tumsā uguns tālu redzama. Dažreiz tā

liekas tālāk, nekā patiesībā ir, citreiz — pavisam tuvu, gandrīz gluži klāt. Mēs gājām, bet šķita, ka uguns attālinās. Gribēju jau likt, lai rīko apmetni, te pēkšņi uguns parādījās pavisam tuvu. Tumsā saskatījām vienu mājiņu, otru un trešo — pavisam astoņas.

Tā bija Verbovkas sādža. Daudzu zemnieku nebija mājās: aizgājuši peļņā uz pilsētu. Izbijušās sievietes noturēja mūs par hunhūzicm un negribēja atvērt durvis. Vajadzēja lūgt talkā sādžas vecāko. Viņš uzņēma mani un Uzalu pie sevis un citus nometināja pie kaimiņa.

Tai dienā bijām nogājuši trīsdesmit trīs kilometrus un neganti piekusuši. Aiz pārpūles ilgi nevarēju aizmigt un visu laiku grozījos no vieniem sāniem uz otriem.

Līdz dzelzceļam vēl bija četrdesmit divi kilometri. Apspriedies ar ceļabiedriem, nolēmu, ka jārauga veikt šo gabalu vienā gājienā. Lai to spētu, izgājām ļoti agri. Apmēram stundu atkal strādāju ar uguni.

Saulei lecot, pienācām pie Gogoļevkas. Rīts bija salts. Visa sādža kūpēja: virs jumtiem pacēlās baltu dūmu stabi.

Negribēju te apstāties, bet viens turienietis bija dabūjis zināt, kas mēs esam, un aicināja mūs pie sevis iedzert tēju. Viņš pamieloja mūs ar pienu, maizi un medu. Viņa vārdu neatceros, bet sirsnīgi pateicos vi- ņara par laipnību un viesmīlību. Ar to vēl nebija gana: viņš deva mums līdzi ceļamaizi un apdāvināja kazakus ar tabaku un medus raušiem.

Tēja un maize stiprināja mums spēkus. Pateikušies viesmīlīgajam namatēvam, gājām tālāk. Līdz dzelzceļam bija vairs tikai divdesmit divi kilometri. Bet kāda nozīme šādam gabalam pēc spēcīgām brokastīm, ja zināms, ka tās ir pēdējās verstis, ja zināms, ka šodien var tikt ceļa galā?

Diena bija skaidra, saulaina, bet salta. Man bija briesmīgi apnicis zīmēt kartes, un tikai neatlaidīga griba izdarīt darbu līdz galam neļāva to pamest. Strādājot sala rokas, un es tās sildīju ar elpu. Pēc stundas panācām kādu cilvēku. Tas veda uz staciju zivis.

—   Kā jūs varat tā strādāt? — viņš man vaicāja.

—  Vai tiešām jums nesalst?

Es viņam atbildēju, ka ceļojuma laikā esmu novalkājis cimdus.

—   Nu tad ņemiet manus, — sacīja zivju vedējs.

—  Man ir vēl viens pāris.

To sacīdams, viņš sameklēja vezumā siltus adītus pirkstaiņus un iedeva tos man. Es paņēmu cimdus un turpināju darbu. Pāris kilometru gājām kopā, es zīmēju, un viņš stāstīja par savu dzīvi, šausmīgi lādēdams visus un ikkatru. Viņš lamāja savus kaimiņus, lamāja pārceļošanas ierēdni, savu tiesu dabūja arī skolotājs. Man šis lamas apnika. Viņa zirģelis gāja kūtri, un es redzēju, ka, tā iedams, vakarā netikšu līdz Imanai. Novilku cimdus, atdevu tos braucējam, pateicos, novēlēju sekmes un gribēju iet tālāk.

—   Kā! — viņš sauca pakaļ. — Vai tad jūs man nesamaksāsiet?

—   Par ko tad? — es jautāju.

—   Nu par cimdiem!

—   Bet jūs jau tos dabūjāt atpakaļ, — es viņam atbildēju.

—   Se tev nu, — īgni novilka mans «labdaris», — es jūs pažēloju, bet jūs negribat man maksāt!

—   Laba gan tava žēlastība, — iejaucās kazaki.

Par visiem vairāk saskaitās Uzala. Viņš gāja spļaudīdamies un visu laiku dažādiem vārdiem lamāja zivju vedēju.

—   Kaitīgs ļaudis, — viņš teica, — manam tāds negribu paskaties. Viņam ģīmis nemaz nava.

Golda izteiciens «pazaudēt seju» nozīmēja — pazaudēt sirdsapziņu.

—   Kā tāds Jaudis dzīvo? — Uzala nevarēja nomierināties. — Manam domā, viņam dzīvo nevaru — viņam drīz pats pagalam.

Pēcpusdienā pienācām pie Vaku upes un apmetāmies uz ceja atpūsties. Taisnā līnijā līdz dzelzceļam nebija vairāk par diviem kilometriem, bet uz versts staba stāvēja skaitlis seši. Tas tāpēc, ka te ceļš gāja apkārt lielam purvam. Vējš atnesa lokomotīves svilpienus, un jau varēja saskatīt stacijas ēkas.

Slepenībā loloju cerību, ka šoreiz Uzala brauks man līdzi uz Habarovsku. Man bija loti žēl šķirties no viņa. Manīju, ka pēdējās dienās viņš ir sevišķi uzmanīgs pret mani, grib kaut ko teikt, kaut ko pavaicāt, bet acīmredzot neiedrošinās. Beidzot viņš pārspēja kautrību un lūdza no manis patronas. Nopratu, ka viņš nolēmis iet projām.

—   Uzala, neaizej, — es viņam sacīju.

Viņš nopūtās un teica, ka baidoties no pilsētas un ka viņam tur nebūšot ko darīt. Tad aicināju, lai viņš nāk līdz dzelzceja stacijai, kur iedošu viņam naudu un pārtiku ceļam.

—   Nevajaga, kapteinis, — golds atbildēja. — Manam sabulis atrodi — tikpat kā nauda.

Velti centos viņu pierunāt, viņš palika sie sava. Uzala sacīja, ka iešot uz augšu gar Vaku upi un tās augšgalā medīšot sabuļus, bet, kad kusīšot sniegs, došoties uz Daubihes upi. Tur Anučinas apkaimē dzīvojot viņam pazīstams vecs golds. Viņš esot nodomājis pavadīt pie tā divus pavasara mēnešus. Norunājām, ka vasaras sākumā, kad došos jaunā ekspedīcijā, aizsūtīšu viņam pakaj kazaku vai arī aizbraukšu pats. Uzala bija ar mieru un solījās gaidīt. Pēc tam atdevu viņam visas patronas, kas man bija. Sēdējām un runājām par vienu un to pašu. Jau trīsreiz bijām vienojušies, kur mums atkal tikties, bet es visādi centos novilcināt laiku.

—   Nu vajaga ej, — teica Uzala un ņēma savu paunu.

—       Sveiks, Uzala, — es sacīju, cieši spiezdams viņam roku. — Paldies par to, ka man palīdzēji. Ardievu. Nekad neaizmirsīšu, cik daudz esi darījis manā labā.

Uzala gribēja kaut ko teikt, bet samulsa un sāka slaucīt ar roku šautenes laidi. Brītiņu nostāvējām klusēdami, tad vēlreiz paspiedām viens otram roku un šķīrāmies. Viņš nogriezās pa kreisi uz atteku, bet mēs gājām pa ce|u taisni uz priekšu.

Gabaliņu pagājis, atskatījos un redzēju goldu. Viņš stāvēja uz oļu sēkļa un pētīja kādas pēdas sniegā. Es viņu saucu, vicinādams cepuri. Uzala māja man ar roku.

«Dzīvo vesels, Uzala,» nodomāju un gāju tālāk.

Kazaki devās man pakaļ.

Stacijā iedegās baltas, sarkanas un za]as uguntiņas.

Sai dienā bijām tā pieguruši kā nekad pa visu ceļojuma laiku. Vīri gāja izklaidus cits aiz cita. Līdz dzelzceļam bija vēl divi kilometri, bet šie divi kilometri bija grūtāk veicami nekā divdesmit, kad sākām ceļojumu. Pēdējos spēkus saņēmuši, vilkāmies uz staciju, bet, kad bija vēl divi trīs simti soļu, ko iet, apsēdāmies uz gulšņiem atpūsties. Garāmejošie strādnieki brīnījās, ka mēs atpūšamies tik tuvu pie stacijas.

Viens no tiem pajokoja.

— Laikam līdz stacijai vēl tālu, — viņš smiedamies teica savam biedram.

Beidzot aizmeimurojām līdz miestiņam un apmetāmies pirmajā viesnīcā, kas gadījās pa ceļam. Pilsētnieks laikam pukotos par tās iekārtu, dārdzību un netīrību, bet man tā likās paradīze. Ieņēmām divas istabas un iekārtojāmies kā «bagātnieki».

Visas pārciestās grūtības bija aiz muguras. Uzreiz modās interese par avīzēm. Man arvien vēl stāvēja prātā Uzala. «Kur viņš tagad?» domāju. «Laikam ierīkojis sev apmetni kaut kur piekrastē, sameklējis malku, uzkūris uguni un snauž ar pīpi mutē.» Ar tādām domām iemigu.

Ritā atmodos agri. Pirmā doma, kas sagādāja baudu, man bija apziņa, ka vairs nav jānes sainis.

Vakarā gājām pirtī. Pēc tam visi kopā dzērām tēju. Tā bija pēdējā reize. Drīz pienāca vilciens, un mēs sakāpām vagonos.

Septiņpadsmitā novembra vakarā iebraucām Habarovskā.

TREŠA DAĻA

Mēs atkal dodamies ceļā. Plūdi. Bīstama pārcelšanās. Grūts gājiens. Kusunas upes lejasgals. Aizusūrijas apgabala vidiene. Novēlējums. Ziemas gājiens. Tīģera uzbrukums. Uzalas nāve.

Ekspedīcijas maršruts 1907.

21. MēS ATKAL DODAMIES CEIA

Tūkstoš deviņi simti septītajā gadā no janvāra līdz aprīlim laiks pagāja, sastādot pārskatus par iepriekšējo ekspedīciju, un tikai maija sākumā varēju posties jaunā ceļojumā.

Tagad vajadzēja izpētīt Sihote-Alina centrālo da]u līdz jūrai, sākot no tās vietas, kur biju beidzis pērn.

Sās ekspedīcijas organizācija vispār bija tāda pati kā 1906. gadā. Tikai šoreiz zirgu vietā ņēmām mūjus. Tiem stingrāks solis, tāpēc tie var labāk iet pa kalniem un ir pieticīgāki barības ziņā, toties gan vairāk strieg purvos.

Manu palīgu Merzļakovu komandēja uz Vladivostoku iepirkt ekspedīcijai mūļus. Svarīgi bija iegūt nekaltus, ar cietiem nagiem. Merzļakovam uzdeva aizvest mūjus tvaikonī uz Džigita līci un tur atstāt trīs strēlnieku uzraudzībā, bet pašam braukt tālāk un ierīkot piekrastē pārtikas bāzes. Bija nodomāts ierīkot piecas tādas bāzes.

Aizsūtīju strēlnieku Zaharovu uz Anučinu uzmeklēt Uzalu. No Ozinovkas sādžas Zaharovs brauca ar pasta zirgiem, iegriezdamies katrā fanzā un izprašņādams katru, ko satika, vai nav redzējis vecu Uzalas ģints goldu. Gandrīz pie pašas Anučinas viņš pie nelielas fanzas bija ieraudzījis ceļa malā vietējo mednieku kārtojam paunu un sarunājamies ar sevi.

Uz vaicājumu, vai nepazīstot goldu Uzalu, mednieks atbildējis:

— Tas manam.

Tad Zaharovs izstāstījis, kādēļ braucis. Uzala tūlīt sācis posties. Nakti viņi palikuši Anučinā un rītā braukuši atpakaļ.

Es ļoti priecājos, kad atbrauca Uzala. Visa diena pagāja, ar viņu sarunājoties. Golds stāstīja, ka ziemu noķēris divus sabu|us, ko iemainījis ķīniešiem pret gultas segu, cirvi, katliņu un tējas trauku, bet par pārējo naudu nopircis ķīniešu audeklu un pašuvis sev jaunu telti. Patronas pircis no krievu medniekiem; udelui sievietes viņam pašuvušas apavus, bikses un kamzolī. Kad sācis kust sniegs, viņš atnācis uz Anučinu un dzīvojis tur pie pazīstamā vecā golda. Redzēdams, ka vēl neierodos, sācis iet medībās un nošāvis briedi, kura ragus atstājis ķīniešiem uz parāda.

Starp citu viņš Anučinā apzagts. Iepazinies tur ar vienu peļņas vīru un savā vientiesībā tam izstāstījis, ka ziemu ķēris sabuļus un izdevīgi pārdevis. Peļņas vīrs aicinājis viņu ieiet krogu un iedzert. Uzala gājis.

Sajuzdams galvā reibuli, golds atdevis jaunajam draugam uzglabāt visu savu naudu. Kad Uzala otrā dienā piecēlies, peļņas vīrs bijis pazudis. Uzala nepavisam nevarēja to saprast. Viņa cilts piederīgie allaž mēdzot dot cits citam uzglabāt ādas un naudu, un nekad nekas neejot zudumā.

Tolaik vēl nebija regulāras tvaikoņu satiksmes gar Japāņu jūras piekrasti. Pārceļotāju valde izmēģinājumā veidā pirmoreiz sūtīja tvaikoni «Eldorado» ar kravu, bet tikai līdz Džigita līcim. Noteikta braucienu plāna vēl nebija, uri pati administrācija nezināja, kad tvaikonis atbrauks un kad atkal dosies jaunā braucienā.

Mums neveicās. Mēs ieradāmies Vladivostokā divas dienas pēc tam, kad «Eldorado» bija aizgājis. Mani izglāba priekšlikums braukt ar mīnu kuģiem. Tiem bija jādodas uz Santaru salām, un komandieri solījās pa cejam aizvest mūs uz Džigita lici.

Atklātā jūrā sastapām rievainos vaļus un zobenvaļus. Rievainie vaļi lēnām peldēja reiz uzņemtā virzienā, nepievērsdami uzmanību mīnu kuģiem, bet zobenvaii dzinās kuģiem pakaļ un, kad tos panāca, lēca no ūdens ārā. Viens no maniem ceļabiedriem izšāva. Divreiz lode paskrēja garām, bet trešoreiz ķēra. Ūdenī parādījās liels, sarkans plankums. Pēc tam visi zobenvaļi uzreiz nozuda.

Mijkrēslī nonācām Amerikas līcī un tur palikām pa nakti.

Nakti sākās stiprs vējš. Par spīti sliktajam laikam, mīnu kuģi otrā rītā pacēla enkurus un devās tālāk. Nevarēju nosēdēt kajītē un izgāju uz klāja. «Grozni- jam» paka| nāca citi mīnu kuģi ķīļa kolonnā. Mums vistuvākais bija «Bezšumnijs». Tas gan grima dziļajās lejās starp viļņiem, gan skrēja viļņu kalngalos, ko vainagoja baltas putas. Kad putojošā banga apklāja vieglo kuģīti no priekšgala, likās, jūra to tūlit aprīs, bet ūdens noplūda no klāja, minu kuģis iznira virs līmeņa un ietiepīgi devās uz priekšu.

Kad iebraucām Olgas līcī, jau bija tumšs.

Pa nakti jūra bija mazliet nomierinājusies, vējš aprimis, un migla sāka izklīst. Beidzot parādījās saule un apspīdēja drūmos, klinšainos krastus.

Uz vakara pusi mīnu kuģi nokļuva Džigita līcī. Komandieris uzaicināja mani palikt kuģī pa nakti un izkravāties rīt. Jūra vel visu nakti viļņoja bez vēja. Mīnu kuģis gāzelējās no vieniem sāniem uz otriem, un es nepacietīgi gaidīju gaismu. Ar kādu tīksmi nies izkāpām uz cietas zemes. Kad mīnu kuģi pacēla enkurus, skaļrunī atskanēja: «Labas sekmes!»

Pēc minūtēm desmit kuģus vairs nevarēja redzēt.

Tiklīdz mīnu kuģi bija projām, sākām celt teltis un vākt malku. Viens strēlnieks aizgāja pēc ūdens un atnācis stāstīja, ka upes grīvā mudžot daudz zivju.

Strēlnieki iemeta tīklu un noķēra tik daudz zivju, ka nevarēja tīklu izvilkt krastā. Tie bija kuprlaši.

Tiem vēl nebija tā neglītā izskata, kāds rodas vēlāk, lai gan žokļi jau sāka liekties un uz muguras rēgojās neliels kupris. Liku ņemt tikai nedaudz zivju un citas laist atpakaļ ūdenī. Visi kāri metās uz kuprlašiem, bet drīz atēdās, un tad vairs neviens tiem nepievērsa uzmanību.

Pie Džigita līča mums vajadzēja gaidīt mūļus. Bez nastu nesējiem nevarējām doties tālāk. Es izmantoju šo laiku, iezīmēdams kartē Džigita un Rinda līci.

Pēc ilgas gaidīšanas ar tvaikoni «Eldorado» pienāca mūsu mūļi. Tas bija patīkams notikums; beidzās mūsu bezdarbība, un mēs varējām doties ceļā.

Tvaikonis apstājās apmēram četrsimt soļu no upes grīvas. Mūļus laida tieši ūdenī. Viņi tūlīt orientējās un peldēja uz malu, kur viņus jau gaidīja strēlnieki.

Divas dienas pagāja, pielāgojot mūļiem seglus un sadalot saiņus; tad devāmies ceļā.

Pie pēdējām fanzarn Uzala pienāca pie manis un lūdza, lai atļaujot viņam palikt vienu dienu pie ude- hiem. Rit uz vakara pusi viņš mūs panākšot. Es baži- jos, ka viņš mūs neatradīs. Golds skaļi iesmējās un sacīja:

— Tavam adata nava, putns arī nava, laidies nevaru. Tavam zeme ej, kaja min, pēdas taisi. Manam acis ir skaties.

Pret to nevarēju nekā iebilst. Pazinu viņa spējas orientēties pēc pēdām un biju ar mieru. Mes gājām tālāk, Uzala palika. Otrās dienas rītā viņš mūs tiešām panāca. No pēdām viņš bija dabūjis zināt visu, kas mūsu vienībā noticis: viņš bija redzējis, kur esam apstājušies atpūsties, kur ilgi stāvējuši uz vietas, tāpēc ka teka pēkšņi beigusies, redzējis, ka esmu izsūtījis strēlniekus uz visām pusēm meklēt ceļu. Tur viens strēlnieks pārāvis kājas. No tā, ka zemē bijusi asiņaina lupatiņa un vates piciņa, viņš secinājis, ka viens noberzis kāju utt. Es biju pieradis pie viņa analīzes, bet strēlniekiem tā bija vesela atklāsme. Viņi vērās goldā ar izbrīnu un ziņkāri.

Viens no mūsu mūļiem bija ļoti kūtrs, tāpēc strēlnieki arvien palika iepakaļ. Mums ar Uzalu bieži nācās apstāties un viņus gaidīt. Norunājām, ka tur, kur teka sadalās, atstāsim zirni. Tā viņiem rādīs, kurā virzienā jāiet. Strēlnieki palika sakārtot seglojumu, bet mēs gājām uz priekšu.

Pēkšņi teka sadalījās: viena virzījās gar upi augšup, otra nogriezās pa labi. Vajadzēja atstāt norunāto zīmi. Uzala paņēma stibiņu, nodrāza tai vienu galu un iesprauda to zemē; tai līdzās viņš iesprauda rīksti, aizlauza to un aizlauzto galu novirzīja uz to pusi, kurp jāiet. Devāmies tālāk pilnā pārliecībā, ka strēlnieki sapratīs mūsu norādījumu un ies, kā nākas. Pēc pāris kiiometriem apstājāmies. Labi neatceros, bet laikam man ievajadzējās kaut kā no saiņiem. Gaidījām strēlniekus, bet nevarējām sagaidīt un sākām iet atpakaļ viņiem pretī. Pēc minūtēm divdesmit nonācām tur, kur teka dalās. Bija skaidri redzams, ka strēlnieki nav saskatījuši zīmi un aizgājuši pa otro ceļu.

Uzala sāka lamāties.

—   Kāds ļaudis! — viņš sirdījās. — Tā ej, galva šūpo, 1 īri kā bērni. Acis ir, paskaties nava. Tādi ļaudis pauguros dzīvo nevaru — drīz pagalam.

Viņš nebrīnījās par to, ka strēlnieki nav redzējuši zīmi. Tā nebūtu liela nelaime. Bet kā viņi var iet pa teku, redzēdami, ka uz tās nav pēdu, un tomēr iet tikai uz priekšu? Tas vēl nav viss: viņi apgāzuši nodrāzto stibiņu. Uzala saskatīja, ka to apgāzis nevis mūlis, bet cilvēka zābaks.

Tomēr ar runām kļūda nav labojama. Paņēmu šauteni un divreiz izšāvu gaisā. Pēc brītiņa kaut kur tālu atskanēja atbildes šāviens. Tad šāvu vēl divreiz. Pēc lam uzkūrām uguni un sākām gaidīt. Pēc pusstundas strēlnieki atgriezās. Viņi aizbildinājās ar to, ka Uzala uzstādījis tik mazu zīmi un viņi to nav varējuši ieraudzīt. Golds neatbildēja nekā un neķīvējās. Viņš saprata, ka tas, kas viņam skaidrs, citiem ir pavisam neskaidrs. Padzēruši tēju, gājām atkal uz priekšu. Aiziedams pieteicu visiem labi lūkoties, kur iet, lai kļūda vairs neatkārtotos. Pēc pāris stundām atkal nonācām tādā vietā, kur teka dalās.

Uzala noņēma saini un sāka vilkt kriteņus.

—   Apmetni rīkot vēl par agru, — es viņam teicu. — Iesim tālāk.

—  Manam malka nenesi, manam ceļš aiztaisi, — Uzala atbildēja nopietnā balsī.

Nu sapratu, ko viņš dara. Strēlnieki viņam pārmeta, ka viņa atstātā zīme nav bijusi viegli saskatāma. Tagad Uzala bija nodomājis uzcelt tādu aizsprostu, kurā «jāatduras ar pieri». Man par to bija ļoti jāsmejas. Uzala savilka uz tekas daudz kriteņu, nocirta daudz krūmu, aizcirta un nolieca tuvākos kokus — īsi sakot, uzcēla īstu barikādi. Sis aizsprosts līdzēja. Atdūrušies pret to, strēlnieki apskatījās un gāja, kā vajadzēja.

.Jodzihes upi vajadzētu saukt par Stirnu upi. Nekur neesmu redzējis tik daudz stirnu kā te.

Stirnai spalva vasaru ir tumši rūsgana, ziemu — brūni pelēka. Pakaļpusē uz gūžām pie astes balta spalva. Mednieki to sauc par «spoguli». Skrejot stirna stipri svaida dibenpusi. Aizsargkrāsa to padara pavisam nemanāmu: spalvas krāsa saplūst ar visu apkārtni tā, ka redz tikai zibam balto «spoguli».

Stirnām tik uzturēties purvainā lapu mežā, un tikai vakarā viņas nāk ganīties klajumā. Pat te, kur valda pilnīgs klusums un miers, stirna visu laiku skatās un ausās. Iztraucēta viņa bēg apbrīnojami lieliem lēcieniem pāri aizām, krūmiem un lauzto koku blāķiem.

Interesanti, ka stirnas nepavisam nevar ciest staltbriežus. Dzīvojot kopā mākslīgās audzētavās, viņas izmirst. Tas sevišķi skaidri redzams sālspurvos. Ja tādu purvu pirmās uzmeklējušas stirnas, viņas nāk uz to tik ilgi, kamēr to sāk apmeklēt staltbrieži.

Bieži redzējām stirnas izskrienam no zāles, bet viņas tik ātri nozuda brikšņos, ka nedabūjām nevienu nošaut.

Aiz Sinancas un Jodzihes satekas drīz vien iekļuvām īstā taigā.

Augšā koku zari bija tā sapinušies kopā, ka pavisam aizsedza debesi. Sevišķi bija jābrīnās par lielajām papelēm un ciedriem. Četrdesmit gadu veci koki, kas auga viņu pavēni, izskatījās kā nieka krūmiņi. Ceriņi, ko parasti redz krūma veidā, te bija izauguši par kokiem, kas desmit metru gari un pusotra metra apkārtmērā. Bagātīgi ar sūnām rotātajiem vecajiem krite- ņiem bija ļoti dekoratīvs izskats, un tie labi harmonēja ar kuplo apkārtnes augu valsti. Biezais pamežs ar vīnogulāju stīgām un liānām apgrūtināja iešanu pa šīm vietām.

Mūsu vienība virzījās uz priekšu diezgan gausi: vajadzēja bieži apstāties, paraudzīties, kur mazāk vētras lauztu koku, un vest mūļus ar līkumu.

Jo tālāk, jo vairāk mežā bija kriteņu, un teka vairs nebija piemērota gājienam ar kravu. Lai novērstu aizkavēšanos, sūtījām pa priekšu strādniekus Zaharova vadībā. Viņiem vajadzēja novākt no tekas kriteņus un, kur nepieciešams, ierīkot apkārtceļu. Dažreiz kritušais koks bija aizķēries augšā. Tad tam nocirta tikai apakšējos zarus, atstājot eju kā vārtus; zemē guļošam kri- tenim nodarināja zariņus, lai mūļi nesadurtu kājas un nenobrāztu vēderu.

Pie Sinancas grīvas sastapām udehu kuprīša dzimtu.

Udehi zvejoja, stāvēdami oļainā sēklī. Netālu no viņiem uz oļiem gulēja otrādi apgāzta laiva. Koka baltums un svaigie iededzinājumi malās liecināja, ka tā ir tikko izdobta un vēl nav iideni redzējusi. Kuprītis udehs stāstīja, ka pats nemākot laivu taisīt, tāpēc esot ataicinājis savu krustdēlu Can Linu no Takemas upes. Aicinājām Can Linu mūs pavadīt, jo laiva jau bija gatava; viņš nāca mums līdzi.

Otrā dienā izgājām agri. Priekšā bija garš ceļš, jo gribējās ātrāk tikt līdz Sanhobes upei, kur īsti vajadzēja sākties manam darbam. Mēs ar Uzalu, kā vienmēr, gājām pa priekšu, Merzļakovs ar mūļiem mums pakaļ. Labu gabalu nogājis, apsēdos atpūsties, bet Uzala sāka pāraut kājas.

Pēkšņi izdzirdējām savādas skaņas, kas bija gan kā kauciens, gan smilkstiens, gan rūciens. Uzala satvēra manu piedurkni, paklausījās un teica:

— Lācis.

Piecēlāmies un gājām klusiņām uz priekšu. Drīz vien ieraudzījām trokšņa cēlēju. Vidēja lieluma lācis ņēmās ap varenu liepu. Tā auga gandrīz pie pašas klints. Priekšpusē kokā bija iecirsta zīme — tas nozīmēja, ka bišu saimi te kāds jau uzgājis agrāk nekā mēs un agrāk nekā lācis.

Uzmetis acis, tūlīt atskārtu, kas te notiek: lācis tīkoja dabūt medu. Viņš stāvēja pakaļkājās un kaut kur stiepās. Iebāzt dobumā ķetnu neļāva akmeņi. Lācis nebija no pacietīgajiem. Viņš rūca un no visa spēka kratīja koku. Ap dobumu ņudzēja bites un dzēla viņam galvā. Lācis berzēja purnu ar ķetnām, brēca smalkā balstiņā, vāļādamies pa zemi, un tad atsāka to pašu darbu. Viņa paņēmieni bija ļoti komiski. Beidzot viņš piekusa, nosēdās zemē gluži kā cilvēks un, muti atplētis, vērās kokā, acīmredzot kaut ko apsvērdams. Tā viņš pāris minūšu nosēdēja, tad pēkšņi trūkās augšā, ātri pieskrēja pie liepas un uzrāpās tai pašā galotnē. Augšā viņš iespraucās starp klinti un koku un, atspēries ar priekšējām un pakaļējām kājām pret akmeņiem, sāka koku stipri spiest ar muguru. Koks mazliet paliecās. Bet, kā redzams, mugurai bija sāpīgi. Tad lācis apgriezās apkārt un, atspiedies ar muguru pret klinti, ar ķepām spieda koku. Liepa nobrīkšķēja un nogāzās. To vien lācis bija gribējis. Tagad tikai vajadzēja nograuzt koksnes kārtu un paņemt šūnas.

—   Viņam dikti gudrs ļaudis, — Uzala sacīja. — Va- jaga viņam dzen, citādi viss medus ēdi. — To pateicis, viņš iekliedzas: — Tavam kāds ļaudis, tavam kāds svešs medus kāpi

Lācis atskatījās. Ieraudzījis mūs, viņš aizskrēja un ātri nozuda aiz klints.

—  Vajaga viņam baidi, — Uzala noteica un izšāva gaisā.

Tai brīdī pienāca mūļi. Izdzirdējis mūsu šāvienu, Merzļakovs bija apturējis vienību un nāca palūkoties, kas noticis. Nolēmām atstāt divus strēlniekus, lai dabū rokā medu. Vispirms vajadzēja ļaut bitēm nomierināties, tad apstulbināt tās ar dūmiem un paņemt medu. Ja mēs to nedarītu, lācis tikpat apēstu visu medu. Pēc minūtēm piecām sākām kustēties uz priekšu.

Tālākais ceļojums līdz Sanhobes upei noritēja bez kādiem notikumiem. Pie Terneja līča nokļuvām četros dienā, un pēc stundas atnāca arī bitenieki, nesdami divdesmit divas mārciņas laba šūnu medus.

Pie Sanhobes satikām atkal mednieku pulka priekšnieku Cžan Bao un pavadījām ar viņu kopā veselu dienu. Izrādījās, ka viņš zina daudz ko no tā, kā mums klājies pērn pie Imanas.

Ļoti priecājos, kad izdzirdēju, ka viņš grib' doties man līdzi uz ziemeļiem. No tā radās divkāršs labums. Pirmkārt, viņš labi zināja piekrastes apvidus ģeogrāfiju, un, otrkārt, viņa autoritāte ķīniešos un ietekme uz vietējiem lielā mērā palīdzēja man veikt savu uzdevumu.

… Lija lietus.- Nokāpām no kalnu grēdas un, tiklīdz atradām strautu ar ūdeni, apmetāmies atpūsties.

Strēlnieki nosegloja mūļus, bet mēs ar Uzalu pa paradumam gājām izlūkos. Es devos gar strautu uz augšu, viņš uz leju.

Lietus mežā ir divkāršs lietus. Katrs krūms un katrs koks, līdzko mazliet pakustas, apšļāc gājēju ar ūdeni.

Pēc piecām minūtēm biju tik slapjš, it kā būtu iekritis uz galvas upē.

Gribēju jau griezties atpakaļ, te pēkšņi ieraudzīju savādu dzīvnieku. Tas rāpās zemē no koka. Notēmēju un izšāvu. Dzīvnieks nokrita un sāka vārtīties pa zemi. Ar otru šāvienu izbeidzu viņa mokas. Izrādījās, ka tas bija meža kaķis. Es brīnījos par viņa lielumu. Sākumā domāju, ka tas ir lūsis, bet pie ausīm nebija saru su- seklīšu, un g-arā aste liecināja, ka tas ir meža kaķis. Tas bija veselu metru garš. No mājas kaķa tas atšķiras ne vien ar lielumu, bet arī ar stiprākiem zobiem, garākām ūsām un biezāku vilnu.

Meža kaķis dzīvo viens pats biezos, drūmos mežos, kur daudz klinšu un dobumainu koku. Sis ļoti uzmanīgais un bailīgais dzīvnieks spējīgs nikni uzbrukt, kad tam jāaizstāvas.

Mednieki mēģinājuši pieradināt meža kaķu mazuļus, bet tas nav izdevies. Udehi stāsta, ka meža kaķēnus nevarot padarīt rāmus, kaut arī tos saņemot pavisam maziņus.

Tieši meža kaķus neviens nemedī, ja viņus nošauj, tad tikai gadījuma dēļ.

Turienes ķīnieši pagatavo no kaķa ādas ziemas apkakles un cepures.

Paņēmis savu trofeju, gāju uz apmetni. Tur jau bija visi kopā, teltis uzceltas, ugunskuri dega, vārījās vakariņas.

Ap pulksten astoņiem vakarā lietus pārgāja, lai gan debess bija vēl apmākusies.

Pēkšņi izdzirdējām stipru troksni, it kā čirkstienus. Man kaut kas sāpīgi iesitās sejā, un tai pašā laikā sajutu kaut ko sev uz kakla. Ātri pacēlu roku, satvēru kaut ko cietu, dzeloņainu un izbijies nometu zemē. Tā bija milzīgi liela vabole, līdzīga briežvabolēm, tikai bez ragiem. Otru tādu vaboli nokratīju no rokas un uzreiz ieraudzīju trīs vaboles sev uz krekla un divas uz gultas segas. Viņu bija daudz. Vaboles rāpoja ap ugunskuru un krita kvēlojošās oglēs. Sevišķi drausmīgas likās tās, kas lidoja un tīkoja uzmesties uz galvas. Uzlēcu no guļvietas un paskrēju sāņus. Strēlnieki atgaiņājās ar rokām un lādējās.

Vaboles vēl ilgi bija redzamas gan uz segām, gan uz mēteļiem, dažam pat somā un galvassegā. Uzala stāvēja kājās un sacīja:

— Manam agrāk tāds Jaudis (viņš rādīja vaboli) daudz paskaties nava: viens vien katrs gads atrodi. Kā viņam tik daudz sanācis?

Es noķēru vienu vaboli. Tā reprezentēja to ļoti reto faunu, kas vēl atlikusies Usūrijas apgabalā kā terciārā laikmeta mantojums. Tai bija brūna krāsa un pūciņas uz muguras, ļoti stipri, uz augšu izliekti žokļi un liela līdzība ar vaboli, ko sauc par «muzikantu», tikai ūsas īsākas. Vabole bija deviņarpus centimetru gara un trīs centimetrus plata.

Ilgi noņēmāmies ar vabolēm un nomierinājāmies tikai pēc pusnakts.

22. PLūDI

Turpinājām ceļu tālāk uz ziemeļiem pa kalnāja virsu. No Asā kalna gājām lejup gar strautiņu, kas mūs noveda pie Bilimbes upes.

Paganījuši mūļus, devāmies gar Bilimbi uz augšu. Tā ir ap deviņdesmit kilometru gara un sākas Sihote- Alinā. Abās pusēs ir tik biezs mežs, ka upe liekas tekam pa gaiteni. Nolīkušie koki daudzās vietās saviju- šies zariem un veido krāšņas arkas.

Visas šīs dienas laiks bija apmācies, auksts un drēgns. Koki it kā raudāja, no zariem krita lielas lāses, pat stumbri bija slapji.

Jo tālāk, jo ieleja kļuva šaurāka un šaurāka. Ceļā atradām vairākas tukšas mednieku fanzas. To iekārta liecināja, ka tās tikai ziemu apmeklē ķīnieši — sabuļu ķērāji.

Pēdējā fanzā uzkavējāmies ilgāk un ap pusdienu nonācām upes augšgalā. Teka jau sen bija beigusies, un mēs gājām bez ceļa, bieži pāriedami no viena krasta uz otru.

Es gribēju doties pāri Sihote-AIinam un kāpt lejā gar Kulumbes upi, bet Uzala un Cžan Bao teica, ka vajagot nogaidīt lielos lietus.

Cžan Bao ieteica, ka jācenšas tikt līdz mednieku fan- zām. Viņa padoms bija ļoti prātīgs, tāpēc tai pašā dienā griezāmies atpakaļ. Jau no paša rīta kalnāja korē rotājās miglas mākonis. Tagad pa kalnāja virsu jau vēlās smagi lietus mākoņi, Uzala un Cžan Bao gāja pa priekšu. Viņi bieži vērās padebešos un par kaut ko sarunājās. No piedzīvojumiem zināju, ka Uzala reti kļūdās; ja viņš sāk uztraukties, tad ir nopietni iemesli.

Ap pulksten četriem nokļuvām pie pirmās mednieku fanzas. Pēkšņi atkal sacēlās migla, turklāt tik bieza, ka likās neiespējami tikt tai cauri.

Sākām soļot ātrāk un krēslā nonācām pie otrās fanzas. Tā bija ērtāka un lielāka.

Dažās minūtēs iekārtojām fanzū tā, ka tur varēja dzīvot. Vienā kaktā salikām izmētātās lietas, izslaucījām istabu un iekūrām krāsni. Miglas dēļ vai arī tāpēc, ka krāsns nebija sen kurināta, dūmenis nevilka, un visa fanza piepildījās ar dūmiem. Vajadzēja krāsni iesildīt ar kvēlojošām oglēm. Tikai pašā vakarā, kad jau bija pavisam tumšs, dūmenis sāka vilkt un mitrini sasila. Strēlnieki bija ārā sakūruši lielu uguni, vārīja tēju un smiedamies cits citam kaut ko stāstīja. Pie otra ugunskura sēdēja Uzala un Cžan Bao. Abi klusēja un kūpināja pīpes. Apspriedies ar viņiem, nolēmu doties tālāk, ja rīt stipri nelīs. Katrā ziņā vajadzēja tikt garām stāvajām kraujām, citādi, upei uzplūstot, būs jāiet tālu apkārt pa klinšainajiem pauguriem «Onku čžug- diņi», kas udehiski nozīmē «Velna mītne».

Nakts pagāja labi.

Bija vēl tumšs, kad Cžan Bao mūs visus modināja.

Sis cilvēks prata bez pulksteņa pareizi noteikt laiku.

Ar skubu padzērām tēju un devāmies ceļā pirms saules lekta. Debess bija pelēka, neskaidra arī tad, kad, pēc laika spriežot, saule jau sen bija uzlēkusi. Arī kalni tinās it kā miglā, it kā lietus putekļos. Drīz sāka smidzināt, bet tad lietus šalkoņai pievienojās vēl cits troksnis.

— Sāc ir, — noteica Uzala, rādīdams uz mākoņiem.

Tiešām — aiz saplosītā miglas aizkara varēja skaidri redzēt traucam mākoņus. Tie ātri joņoja uz ziemeļrietumiem. Drīz vien izmirkām līdz ādai. Tagad mums bija vienalga. Lietus mūs vairs nevarēja kavēt. Lai nebūtu jāiet apkārt klintīm, nokāpām pie upes un devāmies uz priekšu pa oļu sēkli. Visiem garastāvoklis bija možs, strēlnieki smējās un grūda cits citu ūdenī. Beidzot ap pulksten trim tikām cauri ielejas šaurumiem. Bīstamajām vietām bijām garām,

Mežā vējš mums nedarīja nekā ļauna, bet pie upes ikreiz sākām salt. Piecos pēcpusdienā nonācām līdz ceturtajai mednieku fanzai. Tā bija nelielas attekas malā upes kreisajā pusē. Pārbriduši upei pāri, sākām ierīkoties naktsguļai. Kamēr strēlnieki rīkojās ap fanzu, mēs ar Cžan Bao uzkāpām tuvējā paugurā. Tur no augšas varēja redzēt, kas notiek Bilimbes ielejā.

Stiprs, brāzmains vējš blāķiem dzina no jūras miglu. Tā vēlās milzu vāliem pa zemi un kalnos saplūda kopā ar lietus mākoņiem.

Mijkrēslī nācām atpakaļ. Fanzā jau dega uguns. Apgūlos uz mūriņa, bet ilgi nevarēju aizmigt. Lietus plīkšķēja logos; augšā, laikam jumtā, grabēja krijas, gaudoja vējš, un nevarēja izprast, vai ārā šalc lietus vai vaid nosalušie krūmi un koki. Vētra trakoja visu nakti.

Desmitā augusta rītā atmodos no stipra trokšņa. Nemaz nebija jāiet ārā no fanzas, lai noģistu, kas tur notiek. Lietus gāza kā ar spaiņiem. Stipri vētras brāzieni tricināja fanzu līdz pašiem pamatiem.

Steigšus apģērbos un izgāju laukā. Dabā norisa kaut kas neticams. Lietus, migla, mākoņi — viss bija saplūdis kopā. Milzu ciedri līgojās no vienas puses uz otru un it kā sūrojās par savu likteni.

Upmalā pamanīju Uzalu. Viņš staigāja, vērīgi raudzīdamies ūdenī.

—   Ko tu dari? — es viņam jautāju.

—  Akmeņi skatos, ūdens kāpi, — viņš atbildēja un sāka lādēt ķīnieti, kas uzcēlis fanzu tik tuvu pie upes.

Tikai tagad redzēju, ka fanza tiešām stāv uz zema krasta un plūdu gadījumā to var viegli applūdināt.

Ap pusdienu Uzala un Cžan Bao sarunājušies aizgāja mežā. Uzmetis sev lietus apmetni, gāju viņiem paka! un ieraudzīju abus pie tā paugura, kurā biju vakar uzkāpis. Viņi nesa malku un krāva to kaudzē. Brīnījos, kāpēc viņi to krauj tik tālu no fanzas. Netraucēju viņus darbā, bet uzkāpu kalnā. Veltas bija cerības saskatīt Bilimbes leju: neredzēju nekā cita kā tikai lietu un miglu. Lietus slāņi kā viļņi vēlās pa gaisu un gāja cauri mežam. Pēc klusuma brīžiem vētra it kā gribēja atgūt nokavēto un plosījās vēl trakāk.

Izmircis un nosalis atgriezos fanzā un aizsūtīju strēlniekus pie Uzalas pēc malkas. Viņi atnāca atpakaļ un stāstīja, ka Uzala uri Cžan Bao malku nedodot. Zinādams, ka Uzala nekad nekā nedara velti, gāju kopā ar strēlniekiem meklēt malku augšup gar strautu. Pēc pāris stundām fanzā ienāca Uzala ar Cžan Bao. Viņiem nebija sausa ne vīlīte. Abi noģērbās un sāka žāvēties pie uguns.

Priekš tumsas aizgāju vēlreiz pie ūdens. Tas cēlās gausi, un likās, ka līdz rītam upe nedraud pārplūst krastiem. Tomēr liku sakravāt visas mantas un apseglot mūļus. Uzala uzslavēja šo apdomību. Vakarā, kad jau bija satumsis, ar lielu troksni sāka gāzt drausmīgi stiprs lietus. Kļuva baigi.

Pēkšņi uz mirkli fanzā viss tapa gaišs. Uzliesmoja spilgts zibens, kam sekoja skarbs pērkona dārdiens. Kā dobja atbalss tas plaši nogranda pa visu debesi. Mūļi sāka raustīt saites, suņi kaukt.

Uzala klausījās, kas notiek ārā. Cžan Bao sēdēja pie durvīm, šad un tad pārmīdams īsus teikumus ar Uzalu. Es kaut ko teicu, bet Cžan Bao māja man klusēt. Aizturēju elpu un arī sāku klausīties. Ausis uztvēra aiz sienas vāju troksni, it kā tur čurkstētu ūdens. Uzala ātri izskrēja ārā. Pēc brītiņa viņš Ienāca atpakaļ un teica, ka tūlīt jāmodinot ļaudis, jo upe jau pārplūdusi un ūdens viļņojot visapkārt fanzai. Strēlnieki trūkās augšā un steidzās apģērbties. Divi bija samainījuši apavus un sāka smieties.

— Ko smej? — Uzala dusmīgi uzsauca. — Drīz raudi.

Kamēr āvām kājas, ūdens jau sāka sūkties cauri sienām un ieplūda pavardā. Vājajā apgaismojumā savācām gultas piederumus un gājām pie mūļiem. Tie stāvēja jau līdz ceļiem ūdenī un bailīgi lūkojās apkārt. Tāšu un sveķeļu apgaismojumā uzlikām mūļiem saiņus. Bija arī pēdējais laiks: aiz fanzas ūdens jau bija izskalojis dziļu atteku, un, ja mēs vēl drusciņ kavētos, tad nemaz netiktu pāri. Uzala un Cžan Bao kaut kur aizskrēja, un es, jāatzīstas, krietni izbijos. Pieteicis ļaudīm turēties cieši kopā, sāku iet uz to kalnu, kurā biju kāpis dienu. Tikko bijām apgājuši ap fanzas stūri, mūs uzreiz apņēma tumsa, vējš un lietus. Tas kapāja seju un neļāva atvērt acis. Nevarēja neko saredzēt. Absolūtajā tumsā likās, ka līdz ar lietu saplūst vienā masā koki, pauguri un upes ūdens, Šausmīgā ātrumā līdz ar vēju gāzdamies bezdibenī.

Strēlniekos radās apjukums.

Pēkšņi ieraudzīju priekšā nelielu uguntiņu un nojautu, ka to uzkūruši Uzala un Čžan Bao. Aiz fanzas jau bija dzija atteka. Liku strēlniekiem iet blakām mūļiem lai pusē, kas ir pretī straumei. Līdz ugunskuram nebija vairāk par pusotra simta soļu, bet, lai tos noietu, vajadzēja daudz laika. Tumsā iekļuvām kriteņos, ieinal- dījāmies krūmos, pec tam atkal ūdenī. Tas strauji plūda uz ieleju, un es spriedu, ka rīt laikam būs pārplūdis viss mežs. Beidzot nokļuvām pie paugura.

Tikai tagad noģidu, cik apķērīgi bijuši mani pavadoņi. Tikai tagad man kļuva skaidrs, kādēļ viņi dieuu vāca kopā malku. Uz mietiem bija piestiprinātas divas ciedru krijas. Sai pajumtē viņi bija uzkūruši uguni.

Nezaudēdami laiku, sākām celt teltis. Augstā klints, kuras nogāzē apmetāmies, aizsargāja mūs no vēja. Par miegu nevarēja ne domāt. Ilgi sēdējām pie uguns un žāvējāmies, bet negaiss trakoja arvien vairak, upes troksnis kļuva arvien stiprāks.

Beidzot ausa gaisina. Vairs nepazinām to vietu, kur bija atradusies fanza: no tās vairs nebija ne vēsts. Viss mežs gulēja ūdenī; ūdens kāpa jau līdz mūsu apmetnei, un bija laiks pārcelties augstāk. Cilvēki noprata no viena vārda, kas darāms. Daži sāka nest teltis, citi cirta skujas uri klāja uz mitrās zemes. Uzala un Cžan Bao nesa atkal malku. Kamēr pārvietojām apmetni un piegādājām malku, pagāja stundas pusotras. Pa to laiku lietus kļuva it kā rāmāks. Bet tas bija tikai mazs pārtraukums. Atkal parādījās bieza migla; tā ātri sakāpa gaisā, un tūlīt pēc tam sākās šausmīgas lietusgāzes.

Tādu lietu neatceros piedzīvojis ne iepriekš, ne pēc tam. Tuvējos kalnus un mežu aizsedza ūdens siena. Mēs atkal salīdārn teltis.

Pēkšņi atskanēja kliedzieni. Briesmas nāca no tās puses, kur tās nemaz negaidījām. Pa aizu, kuras grivā bijām apmetušies, gāzās ūdens. Par laimi, ieplakas viena puse bija zemāka. Ūdens brāzās turp un ļoti drīz izrāva dziļu gravu. Mēs ar Cžan Bao sargājām no lietus uguni, bet Uzala un strēlnieki cīnījās ar ūdeni. Neviens nedomāja žāvēties, labi ja izdevās sasildīties.

Brīžam caur miglu varēja saredzēt tumšo debesi. Mākoņi nemaz negāja uz to pusi, kur pūta vējš.

—   Ļauni, — sacīja Uzala, — drīz beidz nava.

Priekš tumsas visi vēl aizskrējām pēc malkas, lai

apgādātos ar to naktij.

Divpadsmitā augusta rītā, gaismai austot, uzpūta stiprs ziemeļaustrumu vējš, bet drīz pārgāja. Lietus gāza bez pārtraukuma tapat kā agrāk. Visi bija briesmīgi nomocījušies un tikko spēja kustēties. Bet vajadzēja gan turēt telti, lai to_ neaiznes vējš, gan aizsegt uguni, gan pienest rnalku. Ūdens bieži rāvās uz teltīm, vajadzēja taisīt aizsprostus un virzīt to sāņus.

Slapjā malka negribēja degt un stipri kūpēja. No bezmiega un dūmiem visiem sāpēja acis. Bija tāda sajūta, it kā tajās sabirušas smiltis. Nelaimīgie suņi gulēja zem klints un necēla galvu uz augšu.

Baismi bija raudzīties uz upi. No ātrās ūdens plūsmas reiba galva. Likās, krasts tādā pašā ātrumā virzās uz pretējo pusi. Visa ieleja, no kalniem līdz kalniem, bija ūdens pilna. Meža milzeņi izskalotām saknēm gāzās upē, raudami līdzi lielus zemes blāķus ar jaunajiem kokiem, kas tur auga. Šos kriteņus tūlīt uzķēra ūdens un nesa tālāk. Trakā steigā ūdens brāzās pa ieleju. Tur, kur to aizturēja sanestie koki, cēlās dzeltenu putu kalni. Peļķēs lēkāja burbuļi. Tic peldēja pa vējam, plīsa un radās atkal no jauna.

Pagāja vēl viena diena. Vakarā lietus sāka gāzt ar jaunu sparu. Arī vējš kļuva stiprāks. So nakti pavadījām pussnaudā. Viens cēlās, bet citi krita no kājām.

Tā pagāja ceturtā vētras nakts.

Gaismai austot, tas pats, kas vakar. Strēlnieki salīda teltīs un, apsegušies ar mēteļiem, gulēja nekustēdamies. Pie uguns bija palikuši tikai Uzala un Cžan Bao, bet varēja redzēt, ka viņi arī sāk pagurt. Es jutos pavisam salauzīts. Man negribējās ne ēst, ne dzert, ne gulēt — tikai nolikties garšļaukus un nekustēties.

Ap pusdienas laiku debess it kā kļuva gaišāka, bet lietus nemazinājās.

Pēkšņi sāka nākt īsi, bet stipri viesuļi. Katram brāzienam sekoja klusums. Sie viesuļi kļuva retāki, toties katrs nākamais bija stiprāks par iepriekšējo.

—   Drīz beidzies ir, — Uzala sacīja.

Vecā vira vārdi uzreiz aizdzina apātiju. Visi atžirga un cēlās kājās. Tagad lija pūlēm, lietus gan gāza, gan smidzināja. Tas radīja zināmu dažādību un deva cerību, ka laiks grozīsies.

Krēslā lietus jau bija daudz rāmāks un vakarā pārgāja pavisam. Pamazām debess noskaidrojās, šur tur jau parādījās zvaigznes.

Ar kādu prieku tagad žāvējāmies, dzērām tēju, likāmies sausā guļā un jo cieši aizmigām! Tā bija īsta atpūta.

Otrā dienā pamodāmies vēlu. Pa mākonīšu spraugām varēja redzēt sauli. Tā vēl slēpās mākoņos, it kā negribēdama lūkoties uz zemi un redzēt to, ko izdarījusi vakardienas vētra. Visur no kalniem ar lielu troksni gāzās duļķains ūdens; koku lapas un zāle vēl nebija nožuvušas un spīdēja kā nolakotas; ūdens lāsēs atmirdzēja saule un laistījās visās varavīksnes krāsās. Daba no jauna atdzīvojās. Lietus mākoņi bija aiztraukuši uz austrumiem. Tagad vētra plosījās kaut kur Japānas piekrastē vai Sahalinas dienvidgalā.

Visu to dienu žāvējām mantas un atpūtāmies. Cilvēks drīz vien aizmirst nedienas. Strēlnieki sāka smieties un cits citu zobot.

Rieta blāzma bija tumšsarkana, un mijkrēslis ilga labu laiku.

Todien gājām agri gulēt. Vajadzēja atgulēt agrāk nokavēto un turpmāk kavējamo miegu.

Piecpadsmitajā augustā visi piecēlāmies mazā gaismiņā. Austrumos pie apvāršņa kā tumša svītra vēl blīva mākoņi. Pēc manām domām, Merzļakovs ar vienības otru daļu nevarēja būt nekur tālu ticis. Plūdiem vajadzēja viņu aizturēt kaut kur pie Bilimbes upes. Lai varētu viņam pievienoties, vajadzēja pārcelties uz upes labo krastu. Tas bija jādara pēc iespējas drīz, jo lejāk upē būs vairāk ūdens un grūtāk tikt pāri.

Gājām papriekš pa ielejas malu uz leju, bet drīz vien bija jāapstājas: upe grauzās klintīs. Ūdens te bija sanesis daudz kritcņu un sakrāvis tos lielā plostā. Aiz tā varēja redzēt nelielu pakalniņu, kas nebija ūdenī. So vietu vajadzēja izpētīt. Pirmais gāja pāri Cžan Bao. Ar nūju rokā, līdz jostas vietai ūdenī, viņš bradāja gar pretējo krastu un taustīja upes gultni. Izrādījās, ka upe te sadalījusies divos zaros, kas atrodas viens no otra trīsdesmit metru. Otrais zars bija dziļāks un platāks par pirmo un nebija pienests ar kriteņiem. Ar kārti dibenu sasniegt nevarēja, io straume nesa to projām. Uzala un Cžan Bao ņēmās cirst lielu papeli. Drīz viņiem piesteidzās palīgā strēlnieki ar šķērszāģi. Stāvēdami augstāk par ceļiem ūdenī, viņi strādāja ļoti naigi. Pēc minūtēm piecpadsmit koks iebrikšķējās un ar lielu troksni iegāzās ūdenī. Papeles resgalis sāka peldēt uz leju, bet drīz aizķērās aiz kaut kā, un koks palika uz vietas. Pa šo laipu pārgājām pāri otrajai attekai. Pa applūdušo mežu vēl bija jāiet metru piecdesmit. Pārliecinājušies, ka vairāk atteku nav, griezāmies atpakaļ.

Cilvēki varēs pāriet, varēs pārnest ari mantas un seglus, bet kas būs ar mūļiem? Ja laidīsim viņus peldus, straume paraus zem kriteņiem, iekāms mūļi ar valgiem būs pārvesti otrā malā. Izmeklējām visstiprākos apaušus un piesējām tiem valgu, kura otru galu pārnesām pāri aizsprostoj urnām. Kad viss bija gatavs, uzmanīgi laidām ūdenī pirmo mūli.

Tas paklupa duļķainajā upē un iegrima ar galvu ūdenī. Stiprā straume viņu uzreiz sagrāba un nesa uz aizsprostojumu. Odens plūda pāri mūļa galvai. Nabaga lopiņš atņirdza zobus un cīnījās pēc elpas. Tai brīdī viņu izvilka malā. Pirmais mēģinājums nebija visai labi izdevies. Tāpēc uzmeklējām citu vietu, kur bija lēzenāka ieeja ūdenī. Tur gāja labāk.

Ļoti grūti bija tikt cauri applūdušajam mežam. Mūļi stiga sanestajās dūņās augstāk par ceļiem; viņi klupa dziļās bedrēs, krita un zaudēja pēdējos spēkus.

Tikai mijkrēslī mums izdevās nokļūt līdz kalniem ielejas labajā pusē. Alūļi bija šausmīgi nomocīti, vēl vairāk piekusuši bija cilvēki. Nogurumam pievienojās drebuļi, un mēs ilgi nevarējām sasildīties. Bet pats galvenais bija paveikts — mēs bijām pāri upei.

Ne visai ilgi laiks mūs lutināja. Sešpadsmitā augusta vakarā atkal uznāca migla un sāka smidzināt lietus. Smidzināja visu nakti un visu nākamo dienu. Bridām līdz ceļiem pa ūdeni.

Beidzot sāka tumst, un man jau zuda cerība, ka šovakar tiksim līdz upes grīvai, kad pēkšņi izdzirdējām bangojam jūru. Izrādījās, ka miglā esam nemanot pienākuši pie jūras un to noģiduši tikai tad, kad jau var redzēt pie kājām jūras zāli un baltās bangu putas.

Gribēju iet pa kreisi, bet Uzala ieteica griezties uz labo pusi. Savu priekšlikumu viņš pamatoja ar to, ka redzējis smiltis cilvēka pēdas. Tas gājušas no Sakiras upes uz Bilimbes upi un atpakaļ. No tā golds secināja, ka Merzļakova apmetnei jābūt labajā pusē.

Izšāvu divreiz gaisā, un tūlīt nāca atbilde no Sakiras upes puses. Pēc brīža jau bijām pie savējiem.

Sākās abpusēji taujājumi: kam kas gadījies un ko kurš redzējis. Vakara ilgi sēdējām pie ugunskura un stāstījām, ko esam piedzīvojuši.

Nakti bija auksts. Strēlnieki bieži cēlās un gāja pie uguns sildīties. Gaismiņā termometrs rādīja 7 grādi pēc Celsija. Kad saulīte sāka sildīt zemi, visi atkal aizmiga un nogulēja līdz deviņiem rītā.

Nebija ko domāt pārcelties pari Bilimbes upei, iekāms ūdens nebūs nokrilies. Nav ļauna bez laba. Mums visiem vajadzēja atpūsties, mūļi bija novārguši, vajadzēja salāpīt drēbes un apavus, izlabot seglus, iztīrīt šautenes. Turklāt mums jau sāka trūkt pārtikas. Nolēmu iet pamedīt un aizsūtīju divus strēlniekus pie ķīniešiem iepirkties.

Strēlnieki sāka posties ceļā, bet es gāju uz Bilimbes upi paskatīties, cik daudz ūdens nokrities pa nakti. Nepaguvu noiet ne simt soļu, kad mani sauca. Griezos atpakaļ un redzēju, ka pie apmetnes pienākuši divi ķīnieši ar zirgiem, kam mugurā saiņi. Tie bija strādnieki no Dun Tavaiza fanzas, uz kuru gribēju sūtīt pēc pārtikas. Ķīnieši sacīja, ka viņu saimnieki atsūtījuši produktus, jo zinot, ka tagad Bilimbes upei nevar tikt pāri. Tāda ķīniešu uzmanība mani aizkustināja, es piedāvāju viņiem dāvanas, bet viņi atteicās tās pieņemt.

Ķīnieši palika pie mums pa nakti. No viņiem dabūju zināt, ka lieli plūdi bijuši pie Jodzihes upes, kur noslīkuši vairāki cilvēki. Pie Sanhobes upes ūdens aiznesis dažas fanzas; ar cilvēkiem gan nekas ļauns nav nolicis, bet bojā gājis daudz zirgu un liellopu.

Pavadīdams ķīniešus, piegāju pie Bilimbes grīvas. Jūrai biļa savāds izskats: divi trīs kilometri no malas tai bija duļķaini dzeltena krāsa, un visur peldēja daudz lauztu koku. No tālienes tie izskatījās kā laivas, buras, plosti utt. Dažiem kokiem vēl bija zaļas lapas. Tiklīdz grozījās vējš, peldošie koki atkal tuvojās krastam.

Pēc pāris dienām ūdens upē sāka kristies; varēja mēģināt celties pāri uz otru malu.

Pavēle rīt posties ceļā iepriecināja manus biedrus. Visi sāka rosīties, šķirot mantas un novietot tās, kur nākas.

Pēc vētras atmosfēra atguva līdzsvaru, un visā dabā iestājās miers. Jo klusi bija vakari. Naktis kļuva vēsas.

Kad rietumos izdzisa pēdējā vakarblāzmas atspulga un viss iegrima nakts tumsā, varējām novērot ļoti interesantu elektrometeoroloģijas parādību — jūras spī- guļojumu un reizē ar to ārkārtīgu Putnu Ceļa spilgtumu. Jūra bija rāma. Nekur ne šļaksta. Un šis ūdens spogulis nespodri spīdēja. Brīžam pēkšņi atmirdza visa jūra, it kā visam okeānam būtu pārskrējis zibens. Šī mirdza vienā vietā dzisa, otrā uzliesmoja un izplēnēja kaut kur pie apvāršņa. Pie debess bija tik daudz zvaigžņu, ka visa debess likās viens vienīgs miglājs, kurā jo spoži mirgoja Putnu Ceļš. Vai tas notika gaisa dzidruma dēļ vai arī tiešām starp šīm abām parādībām bija kāds sakars, nevaru noteikt. Mēs ilgi negājām guiēt un tīksmē vērāmies gan debesī, gan jūrā. Otrā rītā sargi man stāstīja, ka jūras spīguļojums ildzis visu nakti un beidzies, tikai gaismai austot.

23. BĪSTAMA PĀRCELŠANAS

Pēc negaisa laiks turējās labs, un mēs tikām diezgan ātri uz priekšu.

Nomanīju, ka ikreiz, kad teka tuvojās upei, mani ceļabiedri kaut ko uztraukti pārspriež. Drīz viss noskaidrojās: no pēdējiem lietiem ūdens Takemā bija stipri cēlies un neļāva mums pāriet pa braslu.

Apspriedāmies un nolēmām celties upei pāri ar plostu un tikai neveiksmes gadījumā iet tai apkārt ar līkumu.

Bija jāuzmeklē taisns upes posms, kur ūdens pietiekami dziļš un plūst rāmi. Tāda vieta drīz vien gadījās — mazliet augstāk par pēdējo krāci. Te gultne gaja gar pretējo krastu, bet mūsu pusē bija garš sēklis, kas tagad atradās zem ūdens. Nogāzuši trīs lielas egles, nodarinājām tām zarus, pārcirtām tās uz pusēm un sasējām diezgan stipru plostu. So darbu beidzām pirms krēslas un tāpēc nolēmām pārcelties no rīta. Vakarā vēlreiz apspriedāmies. Norunājām, ka, plostam nonākot pie kreisā krasta, Ariņins un Cžan Bao nolēks no tā pirmie, es sviedīšu mantas malā, bet Can Lins un Uzala valdīs plostu. Tad nolēkšu es, pēc manis Uzala, un Can Lins atstās plostu pēdējais.

Otrā dienā tā arī izdarijām. Plosta vidū salikām mantas, tām virsū šautenes, bet paši izvietojāmies plosta galos. Tiklīdz bijām nostūmuši plostu no malas, to tūlīt sagrāba straume un, lai arī kā pretojāmies, aiznesa daudz tālāk par to vietu, kur bijām nodomājuši kāpt malā. Tikko piestājām pie otra krasta, Cžan Bao un Ariņins paķēra katrs divas šautenes un izlēca malā. No šā grūdiena plosts nedaudz aizvirzījās uz upes vidu. Kamēr tas peldēja gar krastu, es metu malā mantas. Uzala un Can Lins visiem spēkiem centās piedabūt plostu tuvāk krastam, lai es varētu izlēkt. Taisījos jau lēkt, kad Can Linam pēkšņi pārlūza kārts, un viņš iekrita uz galvas ūdenī. Izniris viņš peldēja uz malu. Tad es paķēru rezerves kārti un steidzos palīgā Uzalam. Priekšā rēgojās liels akmens. Uzala man uzkliedza, lai lecot drīzāk nost. Nezinādams viņa nodomu, turpināju rīkoties ar kārti. Nepaguvu ne atjēgties, kad viņš sakampa mani rokās un iemeta ūdenī. Ieķēros ar rokām krūmā un izrāpos krastā. Sai brīdī plosts atsitās pret akmeni, apgriezās un atkal aizvirzījās uz upes vidu. Uz plosta bija palicis tikai Uzala.

Mēs devāmies skriešus pa krastu, lai pasniegtu gol- dam kārti, bet upe te meta līkumu, un mēs nevarējām plostu panākt. Uzala cīnījās, cik spēka, lai tiktu tuvāk malai. Bet ko nozīmēja viņa spēks salīdzinājumā ar upes straumi? Pēc soļiem trīsdesmit priekšā verda krāce. Bija skaidrs, ka Uzala nespēs savaldīt plostu un straume ieraus viņu ūdenskritumā. Netālu no krāces ūdenī slējās uz augšu nogrimušas papeles zars. Jo tuvāk plosts nāca pie ūdenskrituma, jo ātrāk to rāva straume. Likās, ka Uzalam nav vairs glābiņa. Skrēju

pa krastu un kaut ko kliedzu. Redzēju, ka Uzala aizsviež kārti, nostājas plosta malā un tai bridī, kad plostu rāva gar papeli, kā kaķis uzlec uz zara un saķer to ar rokām.

Minūti vēlāk plosts bija krācē. Baļķu gali divreiz izslējās no ūdens, tad plosts izšķīda. Man no krūtīm izlauzās prieka kliedziens. Bet nu radās jauns baigs jautājums: kā dabūt Uzalu nost no koka, un vai viņam ilgi pietiks spēka? Zars bija izslējies no ūdens slīpi uz straumes pusi apmēram trīsdesmit grādu leņķī. Uzala turējās stingri, apķēries zaram ar rokām un kājām. Par nelaimi, mums nebija neviena valga. Tos visus bijām izlietojuši plostam, un tagad tie visi bija gājuši bojā līdz ar plostu.

Ko darīt?

Nebija ko kaveties. Uzalam varēja nosalt, pagurt rokas, un tad …

Sākām apspriesties. Sai brīdī Can Lins pamanīja, ka Uzala mums māj ar roku. Ūdens šalkoņas dēļ nevarējām sadzirdēt, ko viņš kliedz.

Beidzot sapratām: viņš lūdz, lai cērtam koku. Gāzt koku upē tieši pretī Uzalam bija bīstami, jo tas varēja viņu noraut no zara, pie kura viņš turējās. Tātad vajadzēja cirst koku tālāk uz augšu. Izraudzījuši lielu papeli, gribējām to cirst, bet ieraudzījām, ka Uzala māj — to nevajagot cirst. Tad piegājām pie liepas. Uzala māj atkal, ka ne. Beidzot apstājāmies pie lielas egles. Uzala māj, ka nu ir labi. Tagad viņu sapratām. Eglei nav lielu zaru, tāpēc tā neaizķersies upē, bet peldēs uz priekšu.

Ieraudzīju arī, ka Uzala rāda mums siksnu. Cžan Bao saprata šo zīmi: Uzala rāda, ka egle jāpiesien. Steigšus atraisīju paunas un sameklēju visu, kas varētu cik necik noderēt par valgu. Ņēmu jostas, šauteņu un apavu siksnas. Arī Uzalas paunā bija lieka siksna. Sasējām tās visas kopā un vienu galu apsējām ap egles resgali.

Tad ķērāmies visi pie cirvjiem. Aizcirstā egle sakustējās. Vēl nedaudz — un tā iezvēlās ūdenī. Tai brīdī Cžan Bao un Can Lins saķēra siksnas otru galu un apsēja to ap celmu. Straume tūlīt sāka virzīt egli uz krāci; tā slīdēja lokā no upes vidus uz krasta pusi, un, kad tās galotne peldēja gar Uzalu, viņš ieķērās ar rokām zaros. Pēc tam pasniedzu viņam nūju un izvilku malā.

Es pateicos goldam, ka viņš īstā laikā iemeta mani no plosta ūdenī. Uzala apmulsa un sāka runāt, ka tā esot vajadzējis, — ja viņš būtu nolēcis no plosta un es palicis, tad es būtu gājis bojā, bet tagad mēs atkal visi esam kopā. Viņam bija taisnība, tomēr viņš riskēja ar savu dzīvību, lai man nebūtu jāriskē ar savējo.

Cilvēks ļoti ātri aizmirst briesmas. Tiklīdz tās garām, viņš sāk jau jokot. Can Lins smējās pilnā kaklā un locīdamies attēloja, kā Uzala tupējis uz zara. Cžan Bao mēļoja — Uzala esot tik cieši turējies pie zara, ka viņš domājis — vai tik tas nav lācim rada. Zobojās arī pats Uzala par to, kā Can Lins iekritis ūdenī; viņi smējās arī par mani, ka es ticis malā, pats neatjauz- dams — kā. Tad sākām meklēt izsvaidītās mantas. Kad bijām pabeiguši visus darbus, saule jau bija nogrimusi aiz meža. Vakarā ilgi sēdējām pie ugunskura. Cžan Bao un Can Lins stāstīja, kā katrs no viņiem slīcis un kā izglābies. Pamazām sarunas apmetnē sāka apklust. Stāstītāji vēl pakūpināja pīpes un tad likās gulēt, bet es ņēmu rokās dienasgrāmatu.

Otrā dienā turpinājām ceļojumu pa Takemas upes ieleju uz leju un trīsarpus dienās bez sevišķiem piedzīvojumiem nonācām pie jūras. Tas bija divdesmit otrajā septembrī. Ar kādu baudu izstiepos fanzā uz tīras masas! Viesmīlīgie udehi visādi lutināja mūs: daži nesa gaļu, citi tēju, vēl citi žāvētas zivis. Es nomazgājos, apvilku tīru veļu un ķēros pie darba.

Divdesmit piektā septembra rītā atvadījāmies no Takemas un gājām tālāk uz ziemeļiem. Aicināju Can Linu lidzi, bet viņš vairs nenāca. Tuvojās sabuļu ķeramais laiks, viņam vajadzēja sagatavot cilpas, rīkus un vispār gatavoties medibām visai ziemai. Uzdāvināju viņam šauteni, un mēs šķīrāmies kā draugi.

No Takemas uz ziemeļiem iet divi ceļi: viens — pa kalniem, tālu no jūras, otrs — pa jūras liedagu. Merzja- kovs ar zirgiem gāja pa pirmo, es pa otro.

Apmēram pēc divarpus stundām pienācām pie Ku- lumbes upes. Pārbriduši tai pāri pa braslu, uzkāpām augstāk, uzkūrām uguni un sākām žāvēties. Te no augšas bija labi redzams viss, kas notiek ūdenī.

Tikko bija sācies ketlašu rudens ceļojuma laiks. Tūkstošu tūkstošiem zivju klāja upes dibenu. Brīžiem tie stāvēja nekustīgi, tad pēkšņi it kā izbiedēti šāvās sāņus un pēc tam lēnam slīdēja atpakaļ.

Cžan Bao nošava divas zivis. Ar tām mums pilnīgi pietika vakariņām.

Ielejas ziemeļu malā, tai vietā, kur krasta terase pieslejas kalniem, ceļu aizsprosto augsta klints. Taja jārāpjas augšā, pie akmeņiem nevar pieķerties — tie kustas un viegli izveļas. Klintij otrā pusē vijas teka divdesmit metru augstumā gar jūru. Pa teku taisni iet bīstami, jo klints dzega tik šaura, ka uz priekšu var virzīties tikai sāniski, pagriežot seju pret klinti un pieturoties ar rokām pie šķautnēm. Pati dzega nav līdzena, bet slīpa uz jūras pusi. Te daudzi gājuši bojā. Udehi šo klinti sauc par Kule-Gapani, bet ķīnieši — Van Sin Laza, ķīnieša Van Sina vārdā, jo viņš pirmais te nokritis neuzmanības dēļ. Pa šo dzegu zābakos riskanti iet. Cilvēki palaikam iet basām kājām vai arī uzvelk mīkstus un sausus apavus. Lietū, rīta rasā un pliksalā Van Sin Lažai nevar tikt pāri.

Brienot pāri Kulumbes upei, mums bija samirkuši apavi, tāpēc pāreju pa Van Sin Lazu atlikām uz rītdienu. Meklējām vietu apmetnei. Sai brīdī ūdenī tuvu krastam paradijās kāds dzīvnieks. Pacēlis galvu, tas ar redzamu ziņkāri vēroja mūs. Tas bija ronis. Viņš lielāko tiesu uzturas ūdenī, bet šad un tad izlien malā uz akmeņiem atpūsties. Ronim ir tramīgs miegs: viņš bieži mostas un skatās apkārt. Dzirde un redze viņam attīstīta vairāk nekā citas maņas. Cik ronis neveikls uz sausuma, tikpat izveicīgs ūdenī. Savā dzimtajā elementā ronis ir drošsirdīgs līdz nekaunībai un pat uzbrūk cilvēkam. Viņa rakstura zīmīgākā īpašība ir ziņkāre, un viņam patīk mūzika. Turienes mednieki pievilina roņus, svilpdami vai sizdami ar kociņu pa metāla priekšmetu.

Uzala kaut ko uzsauca ronim. Tas ienira, bet tūlīt atkal pacēlās ūdens virsū. Tad Uzala svieda tam ar akmeni. Ronis iegrima ūdenī, bet drīz atkal bija augšā un, galvu atmetis, cieši skatījās uz mūsu pusi. Nu goldam bija gana. Viņš paķēra pirmo šauteni, kas pagadījās, un izšāva. Lode iešļācās ūdenī pavisam tuvu dzīvniekam.

—   Ei, draugs, pašāvi garām, — es viņam teicu.

—   Manam viņu baidi, — Uzala atbildēja. — Nošauj negribu.

Jautāju, kāpēc viņš aizdzina roni. Uzala atbildēja, ka ronis esot skaitījis, cik cilvēku te krastā sanācis. Cilvēks gan varot skaitīt dzīvniekus, bet ronis… Tas bija stipri skāris viņa mednieka patmīlību.

Pārējo dienas daju sadalījām tā: Cžan Bao un Uzala gāja apskatīt klinti — viņi gribēja nogrūst vaļējos akmeņus un, kur iespējams, ierīkot pakāpienus, bet es gandrīz līdz krēslai zīmēju maršrutus.

Jo tālāk uz ziemeļiem, jo jūras krasta terases kļuva arvien augstākas.

Naininas terašu pakājē atradām korejiešu fanzu pašā jūras krastā. Tās iedzīvotāji nodarbojās ar krabju zveju un sabuļu ķeršanu.

Netālu no fanzas redzējām sabuļu lamatas, tā saucamos «tiltus». Tiem korejieši izmanto vēja lauztos kokus, kas nogāzušies pāri upei no viena krasta līdz otram. Dažreiz viņi tīši cērt kokus, ja vieta ir izdevīga, bet tuvumā nav kriteņu. Baļķa vidū no sīkām vicām ierīko žogu, kurā atstāj šauru spraugu un ieliek stāvus astru cilpu. Baļķa malas aptēš tā, ka sabulis nevar paiet žogam garām. Cilpas viens gals piesiets pie kociņa, kas tikko turas uz neliela atbalsta. Pie šā kociņa piesiets trīs četri kilogrami smags akmens. Kad sabulis skrien pa tādu «tiltu», viņš atduras pret žogu un grib tam tikt garām, bet baļķa gludi notēstās malas neļauj; tad viņš lūko pārlēkt cilpai pāri, bet aizķeras tajā, velk to sev līdzi un norauj spieķīti no atbalsta. Akmens krīt ūdeni un velk dārgo plēsoņu sev līdzi. Korejieši domā, ka šis sabuļu medību veids esot vislabākais, jo lamatas darbojoties brīnišķīgi un neesot tādu gadījumu, kad sabulis izmuktu. Bez tam ūdenī sabulim netiekot klāt ne kraukļi, ne sīļi.

Nākamajā dienā turpinājām savu ceļojumu uz ziemeļiem.

Ceturtajā oktobri devu pavēli gatavoties gājienam. Tagad gribēju iet gar Amagas upi līdz tās iztekām, tad pāriet pāri Kārtu kalnu grēdai un gar Kulunibes upi iet atpakaļ uz jūru.

Vecticībnieki stāstīja, ka abās upēs esot daudz krāču un kalnos daudz nobrukumu. Viņi ieteica atstāt mūļus pie viņiem sādžā un iet kājām ar saiņiem. Tad es nolēmu doties ceļā tikai ar Uzalu. Cžan Bao un strēlnieks Fokins nāks mums līdzi divas dienas. Pēc tam, papildinājuši no viņiem savu pārtikas aizgādu, mēs iesim tālāk, bet viņi griezīsies atpakaļ.

Pēc mana apsvēruma, mums vajadzētu pietikt pārtikas divām trešdaļām ceļa. Tāpēc norunāju ar Merzļa- kovu, ka viņš sūtīs udehu Sali ar diviem strēlniekiem uz Van Sin Lazu, kur tiem redzamā vietā jānoliek pārtika.

Otrā dienā, piektajā oktobrī, devāmies ceļā ar smagām nastām.

Tikko manāma teciņa mūs aizveda līdz tai vietai, kur Dunanca ietek Amagā.

Nogājuši vēl apmēram kilometru, apmetāmies uz oļu sēkļa.

Līdz saules rietam bija vēl vairāk par stundu. Izmantoju šo laiku, iedams augšup gar Dunancu pamedīt.

Lapkritis bija pilnā sparā. Ar katru dienu meža krāsa kļuva vienmuļi pelēkāka un nedzīvāka, norādot, ka tuvojas ziema. Tikai ozoliem vēl turējās lapas, bet arī tās bija nodzeltējušas un tāpēc izskatījās vēl bēdīgāk. Krūmi, zaudējuši savu krāšņo rotu, bija apbrīnojami līdzīgi cits citam. Melnā, atdzisusi, nobirušām lapām klātā zeme grima dziļā miegā; augi gatavojās nāvei padevīgi, bez protestiem.

Es biju tā nogrimis domās, ka pavisam aizmirsu, kāpēc esmu nācis šurp šai krēslas stundā. Pēkšņi izdzirdu aiz muguras stipru troksni. Apgriezos un ieraudzīju lempīgu, kuprainu dzīvnieku ar baltām kājām. Tas skrēja pa mežu, izstiepis uz priekšu savu lielo galvu. Pacēlu šauteni un sāku tēmēt — bet dzīvnieks jau krita, lodes ķerts.

Redzēju, ka uz to vietu, kur nokrita dzīvnieks, pa krauju kāpj lejā Uzala.

Viņa nošautais dzīvnieks bija alnis. Jauns tēviņš, gadus trīs vecs, apmēram četrpadsmit pudu smags. Sim izskatā neveiklajam dzīvniekam ir varens kakls un liela, uz priekšu izstiepta galva ar resnu, lejup liektu purnu. Vilna gara, spidiga, tā cieši pieguļ ādai; krāsa tumšbrūna, gandrīz melna, kājas bālganas. Alnis ir ļoti noteikts dzīvnieks; reizi iztraucēts, tas atstāj iemīļoto vietu uz ilgu laiku. Viņam ļoti patīk peldēties purvainos ezeriņos. Ievainots viņš bēg, bet rudenī kļūst loti nikns un ne tikai atgaiņājas, bet pat uzbrūk cilvēkam. Viņš saslienas pakaļkājās un, priekškājas sakrustojis, mēģina ar tām notriekt zemē ienaidnieku un tad nikni to mīda.

Pēc ārējā izskata Usūrijas alnis maz atšķiras no sava Eiropas brāļa, tikai ragi viņam citādi. Tiem nemaz nav plākšņu, un tie vairāk līdzinās staltbrieža nekā aļņa ragiem.

Uzala nodīrāja un sagrieza gaļu gabalos.

Netīkams skats, tomēr man bija jāpriecājas par sava drauga darbu. Viņš ļoti veicīgi rīkojās ar nazi: neviena lieka grieziena, nevienas liekas kustības. Bija redzams, ka viņam roka labi ievingrināta šai darbā.

Norunājām, ka mazliet gaļas ņemsim līdzi, bet citu sūtīsim ar Cžan Bao un Fokinu savai vienībai.

Pēc vakariņām mēs ar Fokinu likāmies gulēt, bet golds ar Cžan Bao apmetās nomaļus. Viņi uzņēmās rūpēties par uguni.

Nakti es pamodos. Mēnesim visapkārt bija blāvs plankums — droša pazīme, ka rīt būs sals. Tā arī bija: pirms ausmas temperatūra krita, un ūdens peļķēs sasala. Pirmie piecēlās Cžan Bao un Uzala. Viņi iemeta ugunī malku, uzvārīja tēju un tikai tad modināja mani un Fokinu.

Vārnas ir apbrīnojami putni. Cik drīz tās saož, kur gaļa! Tiklīdz saules stari sāka zeltīt kalnu virsotnes, tūlīt dažas jau ieradās pie mūsu apmetnes. Viņas skaļi sasaucās cita ar citu un lidoja no koka uz koku. Viena nometās mums pavisam tuvu un sāka ķērkt.

—   Ak tu nolādētā! Pagaidi, es tevi tūlīt nocelšu, — teica strēlnieks Fokins, sniegdamies pēc šautenes.

—   Nevajaga, nevajaga šauj, — Uzala viņu atturēja. — Viņam traucēt nava. Vārna arī ēd gribi. Viņam atnāk paskatās, ļaudis ir vai nava. Nevar — viņam aiz- skrej. Mums ej, tad viņam uz zemi lec, kas atlicis — ēd.

Sie argumenti pārliecināja Fokinu: viņš nolika šauteni un vairs nelamāja vārnas, lai gan tās viņam laidās klāt vēl tuvāk nekā iepriekš.

Mani mocīja slapēs. Pēkšņi ieraudzīju brūklenes; tās bija jau apsalušas. Sāku tās kāri ēst. Uzala raudzījās manī ar ziņkāri.

—   Viņam kā sauc? — viņš prasīja, rādīdams uz delnas dažas ogas.

—   Brūklenes, — es atbildēju.

—   Tavam saproti, — viņš atkal jautāja, — viņam var ēd?

—   Var, — es atbildēju. — Vai tad tu nepazīsti šīs ogas?

Uzala sacīja, ka redzējis tās daudzreiz, bet nav zinājis, ka tās ēdamas.

Vietām bija tik daudz brūkleņu, ka veseli laukumi likās nokrāsoti tumšsarkanā krāsā.

Vakarā pierakstīju savus novērojumus, bet Uzala cepa uz iesma aļņa gaļu. Vakariņas ēdot, iesviedu gabaliņu gaļas ugunī. To redzēdams, Uzala steigšus izrāva gaļu no uguns un aizmeta.

—   Par ko svied gaļu ugunī? — viņš man vaicāja ar nepatiku. — Kā var to velti dedzini! Mums rīt aizbrauc, šurp cits ļaudis ej — ēd. Ugunī gaļa svied — viņam tā pagalam.

—   Kas tad cits nāks šurp? — savukārt jautāju viņam.

—   Kā — kas? — viņš brīnījās. — Jcnotsuns ej, āpsis ej vai varna; vārna nava — pele ej, pele nava — skudra ej. Taigā daudz dažāds ļaudis ir.

Nu es sapratu: Uzala rūpējas ne tikai par cilvēkiem, bet ari par dzīvniekiem, pat par tik niecīgiem kā skudra. Viņš mīl taigu ar visiem tās apdzīvotājiem un visādi rūpējas par tiem.

24. GRūTS GĀJIENS

Gaismai austot, sals atkal pieņēmās; slapjā zeme tā sasala, ka kraukstēja zem kājām. Gatavodamies ceļam, apskatījām savu pārtikas aizgādu. Maizes bija vēl divām dienām. Tas man rūpju nedarīja. Pēc manām domām, jūra vairs nevarēja būt visai tālu, bet tur pie Van Sin Lažas klints udehs Sale un strēlnieki būs atstājuši pārtiku. Kad bija uzlēkusi saule, mēs ar Uzalu saģērbāmies un žigli devāmies ceļā.

Kalnu iežņaugtā Kulumbes upe visu laiku līkumo starp klintīm. Var domāt, ka te ik uz soļa kalnāji centušies likt šķēršļus ūdenim, bet ūdens uzvarējis un izlauzis sev ceļu uz jūru.

Kulumbes ielejā nekādas tekas nav. Tāpēc bija jāiet bez ceļa. Negribēdami brist pāri upei, raudzījām iet tikai pa vienu krastu, bet izrādījās, ka tas nav iespējams. Jau pati pirmā klints piespieda mūs pāriet uz otru pusi. Gribēju pāraut kājas, bet Uzala ieteica nevilkt nost slapjos apavus un sasildīties, ātri ejot. Nedabūjām noiet ne puskilometra, kad bija jābrien atkal uz labo krastu, tad uz kreiso, atkal uz labo utt. Odens bija auksts; ceļgali stipri sāpēja, it kā tos žņaugtu knaiblēs.

Abās pusēs pacēlās stāvi kalni; tie krauji slīga ielejā. Apiet tiem apkārt nebija iespējams. Tad ceļā paietu apmēram četras liekas dienas. Nolēmām doties taisni un cerējām, ka aiz stāvajām klintīm nāks plata leja. Bet drīz vien dabūjām pārliecināties, ka ir pavisam otrādi: priekšā atkal bija klints, un atkal vajadzēja bradāt no viena krasta uz otru.

— Tpi tu! — Uzala kurnēja. — Mēs ej tikpat kā ūdri. Drusciņ pa krastu ej, skaties, ūdens ir — nirsti, tad krastā ej, atkal nirsti…

Salīdzinājums bija ļoti pareizs. Odri tiešām tā iet.

Vai nu pieradām pie ūdens, vai arī saule mūs sasildīja, bet varbūt kā viens, tā otrs, tikai bridieni nelikās vairs tik drausmīgi un ūdens tik auksts. Es mitējos lādēties, un Uzala mitējās kurnēt. Mūsu ceļš gāja nevis taisni, bet līču loču. Tā nokūlārnies līdz pusdienai, bet uz vakara pusi nokļuvām īstā aizā. Tā stiepās puskilometra. Bija jāiet tieši pa upes gultni. Vietām izbridām uz sēkļa un sildījāmies saulē, bet tad atkal no jauna devāmies ūdenī. Beidzot sajutu, ka esmu noguris.

Kādā vietā starp klintīm lēzenā krastā ūdens bija sanesis daudz kriteņu. Izbridām tur malā, un mūsu pirmais darbs bija sakurt lielu uguni; tad gatavojām vakariņas.

Vakarā saskaitīju — piecpadsmit kilometros bijām trīsdesmit divas reizes briduši pāri upei, neskaitot garo gājienu pa upi klinšu spraugā.

Nakti debess atkal apmācās, un pirms ausmas sāka līt sīks, biezs lietus.

Rītā piecēlāmies agrāk nekā parasti, mazliet iekodām, padzērām tēju un devāmies tālāk.

Pirmos sešus kilometrus vairāk gājām pa ūdeni nekā pa sausu zemi.

Beidzot bijām cauri šaurajai, klinšainajai aizai. Kalni it kā atkāpās tālāk. Priecājos, domādams, ka vairs nav tālu jūra, bet Uzala rādīja kādu putnu, kas uzturoties tikai biezos mežos tālu no jūras. Drīz vien pārliecinājos, ka viņam taisnība. Bija atkal jābrien un, jo tālāk, jo dziļāk. Pāris reižu kūrām uguni, lai sasildītos.

Pusdienas laikā pie lielas klints ieraudzījām nesen iemītu teku: tā devās pāri Kulumbes upei un aizvirzījās uz ziemeļiem.

Uzala bija uzgājis aiz klints apmetnes vietu. No pēdām viņš secināja, ka te pavadījis nakti Merzjakovs, iedams no Takemas uz Amagu.

Apsvērām, ka, pa teku iedami, nokļūsim pie Nainas upes, pie korejiešiem, bet, ja iesim taisni, tad tiksim jūrmalā pie Van Sin Lažas. Ceļš uz Nainu mums nebija pazīstams, turklāt nezinājām, cik ilgi līdz turienei ko iet. Bet pie jūras domājām nokļūt ja ne šodien, tad katrā ziņā rīt ap pusdienas laiku.

Iekoduši gaļas pārpalikumu, gājām tālāk. Ap pulksten diviem dienā sīkais lietus kļuva pavisam stiprs. Tas mūs piespieda apstāties un meklēt patvērumu teltī. Es biju neganti nosalis, rokas bija stīvas, pirksti nelocījās, zobi klabēja. Par nelaimi, malka bija gadījusies slapja un labi nedega. Ņēmāmies žāvēt drēbes. Jutu, ka zūd spēki un mani pārņem drebuļi. Uzala izņēma no paunas pēdējo sausiņu un ieteica man ēst. Bet par ēšanu nevarēju ne domāt. Padzēru tēju un apgūlos pie uguns, bet nekādi nespēju sasildīties.

Ap pulksten vienpadsmitiem vakarā lietus pārgāja, bet vēl arvien migloja. Uzala negulēja un visu nakti kurināja uguni.

Pret rīta pusi debess uzreiz noskaidrojās. Tempera» tūra krita tik strauji, ka lietus ūdens nepaguva notecēt no koku zariem, bet sasala pie tiem lāsteku veidā. Gaiss bija skaidrs, dzidrs. Saule uzlēca salta, tumšsarkana.

Pieceļoties man sāpēja galva. Arvien vēl kratīja drebuļi un lauzīja visus kaulus. Arī Uzala sūdzējās, ka trūkstot spēka. Nebija ko ēst, bet nemaz arī negribējās. Iedzērām karstu ūdeni un devāmies ceļā. Drīz atkal bija jābrien ūdenī. Šodien man tas likās sevišķi auksts. Izgājuši otrā malā, ilgi nevarējām sasildīties. Bet tad pār kalniem pacēlās saule, un tās dzīvīgajos staros gaiss sāka sasilt.

Lai arī kā centāmies vairīties no brišanas ūdenī, bez tā nevarējām iztikt. Taču nu tas bija jādara retāk. Pēc kilometriem pieciem upe sadalījās vairākos zaros, starp kuriem bija kārkliem apaugušas salas. Tur bija daudz irbju. Šāvām, bet neviena nekrita: rokas drebēja, un .nebija spēka labi notēmēt. Galvu nokāruši, gājām viens pakaļ otram un gandrīz ne vārda nerunājām.

Pēkšņi priekša parādījās klajums. Domāju, ka tur ir jūra, bet, tuvāk pieejot, izrādījās, ka esmu stipri vīlies. Visi koki gulēja zemē. Tos bija pērn nogāzusi vētra, tā pati, kas mūs ķēra oktobrī, ejot pāri Sihote-Alinam. Bija redzams, ka te gājis pāri taifūna centrs.

Bija jāiet vai nu ar līkumu apkārt lauztajiem kokiem, vai arī pa salām starp kārkliem. Nezinādami, cik garš un plats lauzto koku klajš, izvēlējāmies otro ceļu. Visa upe bija pilna ar kriteņiem, un varējām ērti pāriet no krasta uz krastu. Kilometrus piecus, ja ne vairāk, upe bija pieblīvēta ar kokiem. Uz priekšu tikām ļoti gausi. Bieži apstājāmies atvilkt elpu. Bet tad koki beidzās un atkal sākās ūdens. Vēl divdesmit trīs reizes bridām pāri, tad man sajuka skaits un vairs nemaz neskaitīju.

Pēcpusdienā tikko vairs vilkām kājas. Jutos pavisam salauzts; arī Uzala bija slims. Reiz redzējām mežacūku, bet prāts nenesās uz medībām. Todien agri apmetāmies atpūsties.

Es biju pavisam novārdzis; mani kratīja stiprs drudzis, un nez kāpēc sapampa seja, kājas un rokas. Uzala visu laiku strādāja viens pats. Tad iegrimu nemaņā. Neskaidri sajutu sev uz galvas aukstu ūdeni.

Cik ilgi atrados tādā stāvoklī, nezinu. Pie samaņas nācis, redzēju, ka esmu apsegts ar golda svārkiem.

Bija vakars, mirdzēja zvaigznes. Pie uguns sēdēja Uzala. Viņš izskatījās saguris, nomocīts.

Izrādījās, ka esmu pavadījis murgos apmēram divpadsmit stundas. Uzala visu šo laiku nebija gājis gulēt un kopis mani. Licis man uz galvas slapju lupatu un sildījis kājas pie uguns.

Palūdzu dzert. Uzala deva man nez kādu zāļu novārījumu, kam bija riebīga, saldena garša. Uzala spieda mani dzert pēc iespējas vairāk. Tad likāmies gulēt un abi aizmigām, apsegušies ar vienu telteni.

Nākamā diena bija trīspadsmitais oktobris. Miegs bija mazliet spēcinājis Uzalu, bet es jutos pavisam salauzts. Tomēr te visu dienu nevarējām palikt. Rdamā nebija ne druskas. Ar lielām pūlēm piecēlāmies un vil- kāmies tālāk gar upi uz leju.

Ieleja kļuva arvien platāka un platāka. Lauztie koki un izdegas palika aiz muguras; egles, ciedrus un balt- egles arvien biežāk nomainīja smuidri noauguši bērzi, vītoli un lapegles.

Gāju kā piedzēris. Arī Uzala bija pārpūlējies un tikko vilka kājas.

Pamanījuši priekšā kreisajā pusē augstas klintis, laikus pārgājām uz labo krastu. Te Kulumbe uzreiz sadalījās astoņos žuburos.

Tagad bija daudz vieglāk tikt pāri.

Uzala visādi centās mani uzmundrināt. Dažreiz sāka jokot, bet no sejas redzēju, ka arī viņam grūti.

— Kaija, kaija! — viņš pēkšņi iesaucās, rādīdams baltu putnu, kas pazibēja gaisā. — Jūra tālu nava.

Cerība, ka drīz būs visām mokām gals, pavairoja spēkus.

Bet atkal vajadzēja tikt pāri uz Kulumbes kreiso krastu, un upe te strauji plūda vienā gultnē. Šķērsām pāri upei gulēja gara lapegle. Tā stipri līgojās. Pagāja daudz laika, kamēr tikām pāri. Uzala papriekš pārnesa šautenes un paunas un tad palīdzēja pāriet man.

Beidzot pienācām pie klints. Tur ozolu birzs malā mazliet atpūtāmies. Līdz jūrai bija vēl kilometra pusotra.

Saņēmuši pēdējos spēkus, meimurojām tālāk. Drīz vien koki kļuva retāki, un tad mums priekšā pavizēja jūra.

Mūsu grūtais ceļš bija galā, Te strēlnieki mums būs atnesuši pārtiku. Te paliksim, kamēr galīgi izveseļosimies. Pulksten sešos pēcpusdienā nokļuvām pie Van Sin Lažas klints. Bet te mūs gaidīja rūgta vilšanās: pārtikas nebija. Izmeklējām visas vietiņas, skatījāmies aiz kriteņiem un aiz lielajiem akmeņiem, bet nekur nekā nebija. Atlika vēl viena cerība: varbūt strēlnieki nolikuši pārtiku viņpus Van Sin Lažas klints. Golds gribēja aizrāpot turp. Augšā uzkāpis, viņš redzēja, ka dzega, pa kuru ved teka, stipri apledojusi, un neiedrošinājās iet tālāk. No augšas viņš pārlūkoja visu piekrasti, bet nekur nekā neredzēja. Nokāpis lejā, viņš man paziņoja šo bēdu vēsti un tūlīt steidzās mani mierināt.

—   Nekas, kapteinis, — viņš teica. — Pie jūras arvien vari atrodi ēd.

Gājām uz krastmalu un apvēlām lielu akmeni. No tā apakšas izskrēja ļoti daudz mazu krabju. Tie metās uz visām pusēm un veikli paslēpās zem citiem akmeņiem. Mēs tos ķērām ar rokām, un drīz vien mums jau bija pāris desmitu saķerti. Turpat dabūjām arī divus mīkst- miešus un ap simtu krasta gliemju. Tad sameklējām vietu apmetnei un sakūrām lielu uguni. Mīkstmiešus un gliemjus apēdām jēlus, bet krabjus vārījām. Tiesa gan, daudz nekā mums nelika, taču pirmais izsalkums bija apmierināts.

Drudzis man pārgāja, bet spēka vēl nebija. Uzala domāja rīt agri doties medībās un tāpēc likās gulēt.

Grūtajā ceļā noguris, drudža nomocīts, apgūlos viņam līdzās un aizmigu.

Ausa rīts. Blāva gaisma apspīdēja kluso jūru un vientuļo piekrasti.

Mūsu ugunskurs bija gandrīz izdzisis. Pamodināju Uzalu, un ņēmāmies abi uzpūst ogles. Sai brīdī izdzirdu kaucienam līdzīgu troksni.

—   Staltbriedis auro, — es teicu draugam. — Ej ātrāk, varbūt nošausi.

Uzala sāka klusēdams posties, bet tad apstājās, mazliet padomāja un sacīja:

—   Nē, tas staltbriedis nava. Tagad viņam kliedz nevari.

Sai brīdī skaņas atkārtojās, un nu skaidri dzirdēju, ka tās nāk no jūras puses. Tās likās man pazīstamas, bet nevarēju atcerēties, kur būtu tās agrāk dzirdējis.

Sēdēju pie uguns ar muguru pret jūru, bet Uzala man pretī.

Pēkšņi viņš uztrūkās kājās, izstiepa roku un sacīja:

—   Skaties, kapteinis.

Atskatījos un ieraudzīju, ka pie zemesraga parādījies mīnu kuģis «Groznijs».

It kā norunājuši divreiz izšāvām gaisā, tad steidzāmies pie uguns un metām tajā jūras zāli.

No ugunskura pacēlās balti dūmi. «Groznijs» vairākas reizes skaudri iesvilpās un pagriezās uz mūsu pusi. Mēs bijām pamanīti. Uzreiz kā kalns novēlās no pleciem. Abi k|uvām līksmi.

Pēc brītiņa jau bijām uz mīnu kuģa klāja, kur mūs mīļi saņēma komandieris. Izrādījās, atgriezdamies no Santaru salām, tas piebraucis pie Amagas un tur dzirdējis no Merzļakova, ka es esot aizgājis kalnos un iznākšot pie jūras kaut kur ap Kulumbes upi. Vecticībnieki viņam stāstījuši, ka udehs Sale un divi strēlnieki veduši man pārtiku uz Van Sin Lažas klinti, bet ce]ā vētra sadauzījusi laivu pret akmeni un viss, ko viņi veduši, nogrimis jūrā. Viņi tūlīt griezušies atpakaļ uz Amagu, lai paņemtu jaunu krājumu un ar to brauktu mums otrreiz pretī.

Tad komandieris nolēmis mūs uzmeklēt. Nakti viņš ticis līdz Takemai un griezies atpaka|, bet, gaismai austot, piebraucis pie Kulumbes un devis signālus, ko biju noturējis par staltbrieža auriem.

Sēdēdami pie bagātīgi klāta galda, nemaz nemanījām, ka esam jau pie Amagas.

Te Merzļakovs, sūdzēdamies par reimatismu, lūdza atļauju braukt uz Vladivostoku. Labprāt viņam to atļāvu. Viņam līdzi atlaidu arī divus strēlniekus, norīkodams tos braukt man pretī pa Bikinas upi ar pārtikas krājumu un siltām drēbēm.

Pēc stundas «Groznijs» devās ceļā.

Krastā stāvēdams, redzēju uz tiltiņa kuģa komandieri. Cepuri vicinādams, viņš sūtīja man sveicienus.

Tagad vienībā bijām es, Uzala, Cžan Bao un četri strēlnieki, kas negribēja atgriezties Vladivostoka, bet labprātīgi palika pie manis līdz ekspedīcijas beigām.

25. KUSUNAS UPES LEJASGALS

Nākamās piecas dienas atpūtos un gatavojos ceļojumam gar jūras piekrasti uz ziemeļiem.

Tuvojās ziema. Kailie koki izskatījās kā ģindeņi. Viņu krāšņais vasaras tērps izdzeltējis un sakaltis tagad kā skrandas gulēja zemē.

Arvien grūtāk nacas paēdināt mūļus, tāpēc nolēmu tos atstāt līdz pavasarim pie vecticībniekiem.

Divdesmitā oktobra rītā sākām ceļojumu.

Kad tikām pie upes, pulkstenis jau bija divi pēcpusdienā. No jūras puses pūta stiprs vējš. Viļņi ar troksni sitās pret krastu un putās izšķīda pa smilti. No upes jūrā iestiepās sēklis. Droši gāju pa to un pēkšņi sajutu smagumu kājās. Gribēju kāpties atpakaļ, bet ar bailēm manīju, ka nespēju tikt no vietas. Es pamazām grimu ūdenī…

— Kustīgā smilts! — iekliedzos nelabā balsī un atspiedos pret zemi ar šauteni, bet arī tā sāka iegrimt.

Strēlnieki nevarēja saprast, kas notiek, un brīnīdamies noskatījās manās kustībās. Bet pa to laiku bija pienākuši Uzala 1111 Cžan Bao. Viņi steidzās man palīgā: Uzala sniedza man kūju, un Cžan Bao svieda pie kājām peldošus kokus. Pieķēries pie kriteņa, izvilku vispirms vienu kāju, tad otru un ar mokām tiku uz cietas zemes.

Cžan Bao stāstīja, ka jūrmalā esot diezgan parasta parādība kustīgās smiltis. Jūras bangas uzirdina smiltis un padara tās gājējam bīstamas. Kad jūra nomierinās, tad pa šīm smiltīm var droši iet ne tikai cilvēks, bet arī zirgs ar pilnu kravu. Neko darīt, vajadzēja apstāties un nogaidīt pie jūras labu laiku.

Nakti jūra nomierinājās. Cžan Bao bija sacījis patiesību: rītā smilts bija tā sacietējusi, ka uz tās pat nepalika pēdu.

Teka mūs pieveda pie augstas kraujas malas. Tā bija senākā upes terase. Birzis un krūmāji izzuda, un mūsu acu priekšā atklājās platā Kustinās upes ieleja. Apmēram kilometru atstatu varēja redzēt ķīniešu fanzas. Kad pēc gara ceļa pēkšņi parādās dzīvojamās ēkas, cilvēki un zirgi sāk iet žiglāk.

Mans suns skrēja pa priekšu un rūpīgi apskatīja krūmus ceļa malās. Drīz vien pienācām pie tīrumiem; labība jau bija novākta un sakrauta nojumēs. Pēkšņi Alpe apstājās. «Vai tiešām būs fazāni?» nodomāju un sagatavoju šauteni.

Manīju, ka Alpe stipri samulsusi — bieži skatās atpakaļ, it kā vaicādama: turpināt medības vai ne. Es devu zīmi; viņa uzmanigi virzījās uz priekšu, ošņādama gaisu. Noģidu, ka tur ir nevis fazāni, bet kas cits. Pēkšņi ar troksni pacēlās trīs putni reizē. Šāvu, bet netrāpīju. Putnu lidojums bija pasmags; tie bieži cilāja spārnus un, nolaizdamies zemē, neveikli planēja. Skatījos tiem pakaļ un redzēju tos nolaižamies tuvākās fanzas pagalmā. Tās bija mājas vistas. Turienieši vistas nebaro, tāpēc tām jāmeklē barība tīrumos un jāiet labi tālu no mājas.

Vistas un teka noveda mūs pie veca udeha Ļurla fanzas. Viņa ģimenē bija pieci vīrieši un četras sievietes.

Kusunas apvidus iedzīvotāji paši ar dārzkopību nenodarbojas, bet algo ķīniešus. Viņi ģērbjas pa pusei pēc ķīniešu, pa pusei pēc savas tautas paražas, runā ķīniski, bet savā valodā tikai tad, kas stāsta cits citam kādu noslēpumu.

Priekš gadiem četrdesmit piekrastes rajonā bijis tik daudz udehu, ka, pēc Ļurla vārdiem, baltie gulbji, skriedami no Kusunas upes līdz Olgas līcim, nokūpējuši melni jurtu dūmos.

Kusunas upes līčos sastapām vecu laivinieku — man- džūru Īlei Ba-tou, kas tulkojumā nozīmē «Jūras vecākais». Tas bija piedzīvojis jūrnieks, kas no bērna kājas braukājis pa Japāņu jūru. Viņa tēvs braucis jūrā peļņā un agri pieradinājis dēlu pie jūras. Senāk tas braukājis Usūrijas dienvidu piekrastē, bet pēdējos gados pārgājis uz ziemeļiem. Cžan Bao pierunāja viņu pavadīt mūs gar jūras piekrasti. Nolēmām, ka rīt udehi aizvedīs mūsu mantas līdz Kusunas grīvai un vakarā tās pārkravās Hei Ba-tou laivā.

Nākamās dienas rītā piecēlos agri un tūlīt sāku posties ce]ā. No piedzīvojumiem zināju — ja udehus neskubina, viņi ilgi nevar sataisīties. Tā arī notika. Udehi papriekš salāpīja apavus, tad izlaboja laivu, un tikai ap dienasvidu mums izdevās doties ce]ā.

Pie Kusunas bija jāšķiras no Cžan Bao. Apstākļi prasīja, lai viņš dodas atpakaļ uz Sanhobes upi. Viņš negribēja ņemt no manis naudu un solījās man palīdzēt, ja nākamgad atkal došos uz piekrastes rajonu. Paspiedām viens otram roku. Es gāju uz rietumiem, viņš — uz dienvidiem.

Rudenī jūrmalā dienu ir tik silts, ka var droši staigāt kreklā, uz vakara pusi jāvelk mugurā vatenis, bet nakti jātinas kažokādas segās. Tāpēc devu rīkojumu, lai visas siltās drēbes aizsūta laivā pa jūru, tā ka pašiem paliek ko nest pārtika tikai vienai dienai un ieroči. Hei Ba-tou ar laivu pienāks Tahobes upes grīvā un tur gaidīs mūs.

Tahobes ielejas lejasgalā ir gobu, liepu, ozolu un melno bērzu birzis. Līdzenas, klajas un apmetnēm noderīgas vietas ir mazliet augstāk, pāris kilometru no jūras. Tur atradām mazu fanziņu. Tās apdzīvotājus noturēju par udchiem, bet vakarā dabūju zināt, ka tie ir soloni.

Mūsu jaunie paziņas pēc izskata maz ko atšķīrās no udchiem. Man viņi likās augumā mazāki un kaulos druknāki. Bez tam viņi bija kustīgāki un ekspansīvāki. Viņi runāja ķīniski un vēl kādā izloksnē, kas bija solonu un goldu valodas mistrojums. Arī drēbes viņiem bija tādas pašas kā udchiem, varbūt ne tik raibas, un uz tām bija mazāk ornamentu.

Solonu ģimenē bija desmit cilvēku. Kā viņi tikuši šurp no Mandžūrijas? Iztaujājot dabūju šādas ziņas.

Agrāk viņi dzīvojuši pie Sungaras upes, no turienes medību dēļ pārcēlušies uz Horas upi, kas ietek Usūri. Kad tur saplūdušas daudzas hunhūzu bandas, Ķīnas valdība sūtījusi pret tām karaspēku. Nu solonu ģimene atradusies starp divām ugunīm: no vienas puses tai brukuši virsū hunhūzi, bet no otras — valdības karaspēks. Tad soloni bēguši uz Bikinu,_no turienes gājuši pāri Sihote-Alinam un palikuši pie jūras.

Nākamās četras dienas veltīju Tahobes un Kumuhu upes apskatei.

Mūs pavadīt uzņēmās jaunākais solons Dacarls. Tas bija spēcīgs jauneklis bez ūsām un bārdas. Viņš izturējās lepni un skatījās uz strēlniekiem no augšas. Es negribot pievērsu uzmanību viņa vieglajai gaitai, veiklajām un graciozajām kustībām.

Divdesmit trešā oktobra rītā uzsākām gājienu.

Devāmies pa upes kreiso krastu. Es, Uzala un Dacarls pa priekšu, Zaharovs un Ariņins mums paka].

Pēkšņi mums priekšā uz kriteņa parādījās vāvere. Viņa sēdēja uz pakaļkājām un, asti mugurai piekļāvusi, grauza ciedra čiekuru. Mums tuvojoties, vāvere saķēra savu laupījumu un metās kokā. Tur no augšas tā ar ziņkāri noskatījās cilvēkos. Solons pielīda klusiņām pie ciedra, iekliedzās un no visa spēka iesita ar rungu pa koku. Vāvere satrūkās un devās vēl augstāk, pie tam tai izkrita laupījums. Solonam tā tikai vajadzēja. Viņš pacēla čiekuru un gāja tālāk, nemaz nepievērsdams uzmanību aplaupītajam zvēriņam. Vāvere lēkāja no zara uz zaru un sprauslādama izpauda savu īgnumu par to, ka aplaupīta gaišā dienas laikā. Mēs sirsnīgi nosmējāmies. Uzalam šis paņēmiens nebija zināms; viņš nolēma turpmāk to izmantot, lai tiktu pie riekstiem,

—   Tavam sirdies nevajaga, — viņš teica, mierinādams vāveri. — Mums lejā ej, kā riekstus dabū? Tavam tur skaties — tur riekstu daudz ir. — Viņš rādīja ar roku uz lielu ciedru.

Visu dienu gaiss bija pilns miglas; debesi klāja slāņu un spalvu mākoņu tīkls; saulei bija apkārt «vainagi» — tie arvien vairāk sašaurinājās un beidzot saplūda vienā nespodrā plankumā.

Mežā bija klusums, bet koku galotnēs jau šalca vējš.

Bija redzams, ka tas uztrauc Uzalu un solonu. Viņi par kaut ko sarunājās un bieži lūkojās debesī.

—   Nav labi, — es sacīju, — vējš sāk pūst no dienvidiem.

—   Nē, — Uzala noteica. — Viņam tā ej. — Un viņš rādīja uz ziemeļaustrumiem.

Man likās, ka viņš alojas, un es gribēju iebilst.

— Paskaties uz putnu! — Uzala iesaucās. — Redzi, viņam skaties uz vēju!

Tiešām — eglē sēdēja vārna ar galvu pret ziemeļaustrumiem. Tas viņai bija visizdevīgākais stāvoklis, jo tad vējš slīd pa spalvai. Bet, ja viņa tupētu ar sāniem vai muguru pret vēju, tad aukstais gaiss spiestos zem spalvām un vārnai saltu.

Uz vakara pusi debess apklājās ar mākoņiem un gaisa temperatūra sacēlās no +2° uz +20°C. Arī tā bija nelabvēlīga pazīme. Katram gadījumam uzcēlām teltis un sanesām daudz malkas. Bet mūsu bažas bija veltas. Nakts pagāja mierīgi.

Rītā atmodies, vispirms skatījos uz debesi. Mākoņi stāvēja paralēlās joslās no ziemeļiem uz dienvidiem. Kavēties nevarēja. Ātri savācām savas mantas un gājām augšup gar Tahobes upi.

Biju nodomājis to dienu tikt līdz Sihote-Alinam, bet tas neizdevās.

Ap pusdienas laiku gaisā atkal parādījās bieza migla. Kalni kļuva tumši zili un drūmi. Ap pulksten četriem nolija lietus, un tad sāka snigt slapjš, biezs sniegs. Teka uzreiz k)uva balta; tagad to varēja tālu redzēt cauri ataugām un lūžņai. Vējš izvērtās skarbs, brāzmains.

Bija jārīko apmetne. Netālu no upes pa labi pacēlās vientuļa klints, kas atgādināja pilsdrupas ar torņiem stūros. Tās pakājē auga sīki bērziņi. Sī vieta man likās noderīga, un es devu signālu apstāties.

Strēlnieki nesa malku, bet solons gāja sacirst mietus teltij. Pēc brītiņa redzēju viņu skrienam atpakaļ. Atgājis apmēram simt soļu no klints, viņš apstājās, paskatījās augšup, paskrēja vēl gabaliņu un, beidzot atgriezies apmetnē, uztraukts kaut ko stāstīja Uzalam. Arī golds paskatījās uz klinti, nospļāvās un nosvieda cirvi zemē.

Pēc tam abi pienāca pie manis un lūdza, lai mainot apmetnes vietu. Uz jautājumu, kādēļ, solons stāstīja, ka, tikko sācis cirst pie klints koku, velns viņam divreiz no augšas sviedis ar akmeņiem. Uzala un solons mani lūdza tik sirsnīgi, lai ejot uz citu vietu, un viņu sejas pauda tādu uztraukumu, ka paklausīju viņu lūgumam un liku pārvietot teltis lejāk pie upes. Tur atradām vēl labāku vietu.

Visi ķērās vienprātīgi pie darba, sanesa malku un sakūra lielus ugunssārtus. Uzala un solons ilgi noņēmās, taisīdami kādu žogu. Viņi cirta kokus, nostiprināja tos zemē un atbalstīja ar mietiņiem. Viņi nežēloja žogam pat savas segas.

Uzala man paskaidroja, ka žogu taisījuši tādēļ, lai velns no klints nevarētu redzēt, kas notiek apmetnē. Man nāca smiekli, bet es to neizrādīju, lai neaizvainotu savu draugu.

Mani strēlnieki maz domāja par to, vai velns no paugura skatās vai ne. Viņi vairāk interesējās par vakariņām.

Vakarā laiks kļuva nejaukāks. Cilvēki salīda teltīs un sildījās ar karstu tēju.

Ap pulksten vienpadsmitiem vakarā pēkšņi sāka krist biezs sniegs, un tūlīt pie debess kaut kas nozibsnīja.

—   Zibens! — strēlnieki iesaucās vienā balsī.

Nepaguvu viņiem atbildēt, kad nodārdēja skaudrs

pērkona spēriens.

Pērkona negaiss ar sniegu ilga līdz pulksten diviem naktī. Zibeņoja ļoti bieži, un zibens bija iesarkanā krāsā. Pērkons grāva vareni un plaši; bija jūtams, ka dreb zeme un gaiss.

Pērkons ar sniegu bija tik jauna, neredzēta parādība, ka visi ziņkāri skatījās uz debesi, bet debess bija tumša, un, tikai zibeņiem uzliesmojot, varēja redzēt smagus mākoņus virzāmies uz dienvidrietumiem.

Viens pērkona spēriens bija sevišķi stiprs. Zibens krita taisni tai pusē, kur atradās klints paugurs. Pērkona spērienam piebiedrojās vēl cits troksnis — klints nobruka. Vajadzēja redzet, kā solons uztraucās. Viņš uzkūra vēl vienu ugunssārtu un paslēpās aiz žoga. Es paskatījos uz Uzalu. Ari viņš bija samulsis, izbrīnījies un pat sabijies: velns, kas no klints svieda akmeņus, pērkons ar sniegu un nobrukums kalnos — tas viss jaucās viņam pa galvu un, kā likās, bija saistīts cits ar citu.

—   Enduli[7] velnu vajā, — viņš teica apmierinātā balsī un ņēmās kaut ko žirgti stāstīt solonam.

Pēc tam negaiss attālinājās, bet zibeņi šaudījās pie debess vēl ilgi, plašā liesmā atplaiksnīdamies pie apvāršņa, un tad jo skaidri varēja saskatīt attālo kalnu apveidus un smagos lietus mākoņus, kas birdināja lietu un sniegu. Iztālēm vēl ilgi atrībēja dobji pērkona grāvieni, drebinādami zemi un gaisu.

Tēju padzēruši, strēlnieki likās gulēt, bet es ar Uzalu vēl ilgi sēdēju pie uguns un izprašņāju viņu par velniem un par pērkonu ar sniegu. Viņš labprāt atbildēja.

Pērkons ir Agdi. Kad velns ilgi paliek vienā vietā, tad dievs Enduli uzsūta negaisu un Agdi vajā velnu. Tātad tur, kur uznācis pērkons, bijis velns. Kad velns aizdzīts (t. i., pēc pērkona), visapkārt iestājas miers: arī dzīvnieki, putni, zivis, zāle un kukaiņi noprot, ka velns projām, un visi kļūst priecīgi, jautri…

Par pērkonu ar sniegu viņš sacīja, ka senāk pērkons un zibens bijuši tikai vasaru, bet ziemas pērkonus atnesuši krievi. Sis pērkons esot trešais, ko viņš savā mūžā piedzīvojis.

Sarunās laiks pagāja nemanot.

Ausa gaisma. No tumsas iznira mežiem klātie pauguri, «velna klints» un pār upi nolīkušie krūmi. Viss rādīja, ka laiks būs apmācies. Bet pēkšņi austrumos aiz kalniem parādījās purpura sarkanuma blāzma, kas nokrāsoja drūmo debesi tumšsarkanu. Sai zeltainsār- tajā mirdzā bija skaidri saredzams ik krūmiņš, ik zariņš kokā.

Es lūkojos kā apburts lecošās saules gaismas rotaļā.

— Nu, vecīt, laiks arī mums kādu stundiņu no- snaust, — es pievērsos savam ceļabiedram, bet Uzala jau bija aizmidzis, atzvēlies ugunskura tuvumā pret kriteni.

Otrā dienā aizgulējāmies un piecēlāmies ļoti vēlu.

Pie debess vēl vienmēr lodāja mākoņi, bet tiem nebija vairs tik drausmīgs izskats kā nakti.

Mazliet iekoduši un padzēruši tēju, gājām augšup gar Tahobes upi, kurai vajadzēja mūs aizvest uz Sihote- Alinu.

Ceļā no mūsu apmetnes līdz ūdensšķirtnei vēlreiz apstājāmies atpūsties.

Mijkrēslī bijām netālu no galvenā kalnāja un apmetāmies biezā mežā.

Uz vakara pusi debess jau bija pavisam skaidra, un šķita, ka būs auksta nakts. Es uzticējos segai un apgūlos tālāk no uguns, atdodams savu vietu solonam, kam bija ļoti plānas drēbes. Ap pulksten trim atmodos no aukstuma. Centos sasegties ciešāk, bet nekas nelīdzēja: aukstais gaiss līda klāt un knieba brīžam plecā, brīžam kājās. Vajadzēja celties.

Visapkārt valdīja tumsa, mūsu uguns bija apdzisusi. Salasīju kvēlojošās pagales un ņēmos tās uzpūst. Pēc brītiņa tās uzliesmoja, un nu varēja redzēt visapkārt. Zaharovs un Ariņins gulēja telts pavēnī, bet Uzala bija aizmidzis sēdēdams, nenoģērbies.

Malku lasīdams, redzēju, ka solons guļ viens pats tālu no ugunskura. Viņam nebija ne segas, ne siltu drēbju. Viņš gulēja uz egļu zariem, apsedzies tikai ar plānajiem svārkiem. Bīdamies, ka viņš nesaaukstējas, sāku viņu purināt aiz pleciem, bet solons gulēja tik cieši, ka ar mokām varēju viņu pamodināt. Dacarls pacēlās, pakasīja galvu, nožāvājās, tad likās atkal guļus un sāka skaļi krākt.

Brītiņu pasildījos pie uguns, tad ielīdu teltī pie strēlniekiem un cieši aizmigu.

Otrā rītā visi piecēlāmies ļoti agri. Līdzi paņemtais pārtikas aizgāds gāja uz beigām, un tāpēc vajadzēja pasteigties. Mums bija brokastīs cepta vāvere, pelnos cepta plāceņa atliekas un krūzīte karstas tējas.

Kad devāmies ceļā, saule tikko lēca. Tā pacēlās aiz meža un spilgtiem stariem apspīdēja sniegiem klātās kalnu virsotnes.

Tikuši pāri kalniem, nonācām pie Kumuhu upes.

Kad paredzētais maršruts iet uz beigām, cilvēks arvien mēdz steigties: gribas drīzāk beigt ceļojumu. īstenībā, pieiedami pie jūras, nekā neieguvām. No Kumuhu grīvas iesim atkal kalnos gar kādu upi, tāpat rīkosim atkal apmetnes, celsim teltis un nesīsim malku naktij, — tomēr paredzētā maršruta beigām arvien piemīt kaut kas sevišķi pievilcīgs. Tāpēc visi gāja agri gulēt, lai varētu agrāk piecelties.

Tiklīdz otrā rītā sāka sārtoties austrumi, visi kā pēc komandas cēlās augšā un posās ceļā. Paņēmu dvieli un gāju uz upi mazgāties.

Dabā bija vēl tas miers, kad viss snauž un bauda atdusu pirms ausmas; no upes cēlās biezi tvaiki, uz zemes radās liela rasa … Tad liegs rīta vējiņš izskrēja cauri mežam. Migla tūlīt sakustējās, un parādījās otras puses krasts. Apmetnē iestājās klusums — cilvēki sāka spēcināties ar barību. Piepeši izdzirdu so]us čirkstam: kāds nāca pa akmeņiem. Atskatījos un ieraudzīju divas ēnas: vienu lielu, otru mazāku. Tie bija a|ņi — mātīte un gadu vecs teļš. Viņi pienāca pie upes un kāri dzēra ūdeni. Aļņu māte purināja galvu un kasīja sev ar zobiem sānus. Man bija prieks noskatīties šais dzīvniekos, un baidījos, ka tos nepamana strēlnieki. Pēkšņi mātīte nojauta briesmas un, sacēlusi savas lielās ausis, sāka vērīgi skatīties uz mūsu pusi. Odens pilēja viņai no lūpām, un no tā aizvirmoja loki gludajā upes līmenī. Aļņu māte saslējās, aizsmakusi iemāvās un metās uz mežu. Tai brīdī uzpūta vējiņš, un otrs krasts atkal iegrima miglā. Zaharovs šāva, bet netrāpīja; es klusībā par to nopriecājos.

Beidzot uzlēca saule. Miglas vāli ieguva oranžu nokrāsu. No miglas sāka iznirt krūmāji, koki, kalni.

Pēc pusstundas gājām pa teku un jautri mēļojām.

Jūrai tuvākajā klajumā bija iemitinājies vecticībnieks Dolganovs, kas ekspluatēja pie tuvējām upēm dzīvojošos udehus. Man nepatika uzturēties pie tāda vīra, kas iegūst savu labklājību, izsūkdams nabaga cilvēkus, tāpēc gājām taisni uz jūru un tur pie upes grīvas atradām Hei Ba-tou ar laivu. Viņš bija nonācis pie Kumuhu upes tai pašā dienā, kad izbrauca no Kusunas, un gaidījis mūs te apmēram nedēļu.

Vakarā strēlnieki sakūra lielus ugunssārtus. Viņiem bija jautrs garastāvoklis, it kā viņi būtu tikuši mājās. Vīri bija tā pieraduši pie ceļojumiem, ka nemaz vairs nemanīja ceļojuma grūtības.

Vienu dienu palikām te. Vajadzēja atvilkt elpu, uzkrāt spēkus un sakārtot savas mantas.

Beidzot pienāca pirmais novembris — pirmā ziemas mēneša pirmā diena.

26. AIZUSūRIJAS APGABALA VIDIENE

Pie Kumuhu upes šķīrāmies no solona. Viņš devās atpakaļ, bet mēs gājām uz ziemeļiem.

Teka, pa kuru līdz šim bijām soļojuši gar jūras krastu, beidzās pie Kumuhu upes. No Olimpiādes raga līdz Samargas upei taisnā līnijā ir simt piecdesmit kilometru, bet pa līkumoto kalnu ceļu — divi simti trīsdesmit kilometru.

I\ā biezs suseklis sūnots skuju mežs klāj visus kalnus līdz pašai jūrai. Sī ceļojuma daļa skaitāma par ļoti grūtu. Pat vietējie vairās te nākt. Atstatums, ko pa jūru laivā var nobraukt nepilnā dienā, kājām pa krastu tikko veicams četrās dienās.

Hei Ba-tou laiva varēja piestāt tikai tādu upju grīvās, kur nav sēkļa un kur ir kaut neliels līcis.

Rītā devu šādu rīkojumu: Hei Ba-tou brauc līdz Nahtohu upei un tur gaida mūs, bet mēs iesim augšup gar Holunkas upi, pec tarn gar Nahtohu upi un tad nāksim lejup uz jūru.

Izrīkoju, lai visu nokārto, kā nākas, jau vakarā, tā ka Hei Ba-tou var izbraukt mazā gaismiņā.

Otrā dienā, trešajā novembri, piecēlos agrāk par citiem, apģērbos un atstāju telti.

Kad saule pacēlās pāri apvārsnim, ieraudzīju Hei Ba- tou buras tālu jūrā.

Uzvārīju tēju un tad modināju savus ceļabiedrus.

Krietni iekoduši, ņēmām savas nastas un devāmies ceļā pa nodomāto maršrutu.

Ar katru dienu kļuva aukstāks un aukstāks. Dienas bija manāmi īsākas. Lai aizsargātos no vēja, nakts atpūtai bija jālien pašā meža biezoknī. Lai varētu sagādāt malku, vajadzēja agri rīkot apmetni. Tāpēc pa dienu varējām noiet visai maz, un tādam maršrutam, kas vasaru veicams vienā dienā, tagad vajadzēja divtik laika.

Izraudzījis vietu apmetnei, liku Zaharovam un Ariņi- nam celt telti, bet pats ar Uzalu gāju pamedīt. Te gar upes abām pusēm šur tur bija šaurām strēmelēm vēl uzglabājies dzīvais mežs, kurā auga apses, alkšņi, ciedri, vītoli, bērzi, kļavas un lapegles. Gājām, klusu sarunādamies, viņš pa priekšu, es netālu aiz viņa.

Pēkšņi Uzala māja, lai apstājos. Sākumā domāju, ka viņš klausās, bet drīz vien redzēju ko citu: pirkstgalos pacēlies, viņš liecās uz visām pusēm un ošņāja gaisu.

—   Smaka, — viņš čukstēja, — ļaudis ir.

—   Kādi ļaudis?

—   Mežacūkas, — golds atbildēja. — Manam smaka atrodi ir.

Es izošņājos cik gribēdams, bet nemanīju nekādas smakas. Uzala uzmanīgi virzījās pa labi uz priekšu. Viņš bieži apstājās un ošņāja gaisu. Tā nogājām ap pusotra simta soļu. Pēkšņi kaut kas metās bēgt sāņus. Tā bija mežacūka ar pusgadu vecu sivēnu. Vēl citas cūkas bēga uz dažādām pusēm. Es izšāvu un nogāzu sivēnu.

Atpakaļ ejot, jautāju goldam, kāpēc viņš nav šāvis cūkai. Uzala atbildēja, ka neesot to redzējis, tikai dzirdējis biezoknī troksni, kad cūkas skrējušas projām. Uzala bija neapmierināts: viņš skaļi lamāja sevi, tad pēkšņi norāva cepuri un sāka sist ar dūri sev pa galvu. Es smējos un teicu, ka viņš labāk redz ar degunu nekā ar acīm.

Tad vēl nezināju, ka šis niecīgais gadījums ievada traģisku notikumu, kas nāca vēlāk.

Sivēns mums bija pašā laikā. Vakarā mielojāmies ar svaigu medījumu. Visi bija jautri, jokoja un smējās. Tikai Uzala bija saīdzis. Viņš visu laiku ņurdēja un skaļi sev vaicāja, kāpēc neesot redzējis mežacūkas …

Tagad gājām bez vadoņa, saskaņā ar solona aizrādījumiem. Kalni un strauti bija tik vienādi, ka viegli varēja pārskatīties un aiziet pa to ceļu, kur nevajadzēja. Par to visvairāk uztraucos es. Turpretī Uzala izturējās pret visu vienaldzīgi. Viņš bija tā saradis ar mežu, ka viņam bija vienalga, vai nu pārgulēt te, vai kur citur.

Tūlīt no apmetnes bija jāiet kalnos. Jau pirmajā kalnā ieraudzījām upes leju; aiz tās pacēlās cits kalnājs ar kailām virsotnēm.

Te augšā bija lielisks skats visapkārt. Vienā pusē, cik tālu vien acs varēja sniegt, stiepās kādi citi kalni. Kā milzīgi viļņi ar baltām putu grīstēm tie vēlās kaut kur uz ziemeļiem un izgaisa miglas dūmakā. Ziemeļaustrumos varēja redzēt Nahtohu un tālu dienvidos zilo jūru.

Auksts, griezīgs vējš neļāva mums ilgi priecāties par krāšņo ainavu, bet spieda virzīties lejup uz ieleju. Ik pēc soļa sniega kļuva arvien mazāk. Tagad gājām pa sasalušu sūnu. Tā skrapstēja zem kājām un palika piemīta pie zemes. Es gāju pa priekšu, Uzala man pakaļ. Pēkšņi viņš paskrēja man garām un sāka vērīgi skatīties zemē. Tikai tagad pamanīju cilvēka pēdas; tās devās tai pašā virzienā, kur mēs.

—   Kas te gājis? — es jautāju goldam.

—   Mazs kāja. Tāds kāja krieviem nava, ķīniešiem nava, korejiešiem arī nava, — viņš atbildēja un tad piebilda: — Tā ir unta, gals uz augšu. Ļaudis ej gluži nesen. Manam domā, mums drīz viņam panāc ir.

Citas zīmes, kas mums palika neredzamas, viņam vēstīja, ka šis cilvēks esot udehs, ejot sabuļus ķert, viņam rokās nūja, cirvis, sabuļu tīkls un, spriežot pēc gaitas, viņš esot vēl jauns. No tā, ka šis cilvēks gājis taisni pa mežu, nepievērsdams uzmanību brikšņiem, bet izmeklēdamies klajākas vietas, Uzala secināja, ka viņš nācis no medībām atpakaļ un tagad laikam gājis uz savu apmetni. Apspriedušies nolēmām iet pa šīm pēdām, kas devās mums vēlamā virzienā.

Mežs beidzās, un atkal stiepās klaja izdega. Gājām pa to apmēram stundu. Pēkšņi Uzala apstājās un teica, ka saožot dūmus. Tiešām pēc minūtēm desmit nokļuvām pie upītes un ieraudzījām būdu, pie kuras kurējās uguns.

Kad bijām apmēram simt soļu atstatu, no būdas izskrēja cilvēks ar šauteni rokā. Tas bija udehs Jan- seli no Nahtohu upes. Viņš tikko bija atnācis no medībām un vārīja sev pusdienas. Viņa pauna gulēja zemē, un pie tās bija nūja un cirvis.

Man gribējās zināt, kā Uzala nopratis, ka udeham bijis līdzi sabuļu tīkls. Viņš atbildēja, ka ceļā redzējis nogrieztu sērmūkšļa zariņu un pie tā zemē nomestu salūzušu tīkla gredzenu.

Skaidra lieta, ka zariņš bija vajadzīgs jaunam tīkla gredzenam. Tad Uzala jutāja udeham, vai viņam esot sabuļu tikls. Udehs klusēdams atraisīja paunu un pasniedza prasīto. Tiešām — tīklam viens no vidējiem gredzeniem bija jauns.

No Janseli dabūjām zināt, ka atrodamies pie upes, kas ietek Nahtohu upē. Ar pūlēm pierunājām viņu nākt mums par pavadoni. Visvairāk viņu vilināja nevis nauda, bet šautenes patronas, kuras solījos iedot pie jūras.

Pēdējās dienas bija ļoti saltas. Upei jau bija aizsa- lušas malas. Tas jūtami atvieglināja mums ceļojumu. Visas attekas bija aizsalušas; mēs tās izmantojām, saīsinādami ceļu, un drīz vien nokļuvām pie Nahtohu upes.

Pēcpusdienā Janseli mūs uzveda uz tekas, kas gāja gar sabuļu lamatām upmalā. Es viņam vaicāju, kas te ķer sabuļus. Viņš atbildēja, ka šī viela 110 seniem laikiem piederot udeham Monguli, kuru mēs laikam drīz vien sastapšot. Tiešām — nebijām vēl nogājuši ne divi kilometri, kad ieraudzījām kādu vīru; tas stāvēja pie kādām lamatām un kaut ko vērīgi skatīja tajās. Redzēdams nākam cilvēkus no Sihote-Alina, viņš sākumā nobijās un grasījās bēgt, bet, ieraudzījis Janseli, tūlīt nomierinājās. Kā tādos gadījumos vienmēr mēdz notikt, visi reizē apstājās. Strēlnieki sāka pīpēt, bet Uzala ar udehiem par kaut ko sarunājās.

—   Kas noticis? — es jautāju Uzalam.

—   Manza sabuli nozaga, — viņš atbildēja.

Monguli stāstīja, ka priekš divām dienām pa šo teku

gājis ķīnietis; tas izņēmis no lamatām sabuli un atkal uzstādījis lamatas. Es izteicu domas, ka varbūt lamatas visu laiku bijušas tukšas. Bet Monguli rādīja asinis, kas skaidri liecināja, ka lamatas darbojušās.

—   Varbūt lamatās nebija iekritis sabulis, varbūt tā bijusi vāvere? — es atkal jautāju.

—   Nē, — Monguli atteica. - Kad baļķis uzkrita sabulim, tas grauza mietiņus, atstādams zobu pēdas.

Tad jautāju, kāpēc viņš domā, ka zaglis ir ķīnietis.

Udchs atbildēja, ka tam, kas nozadzis sabuli, bijuši kājās ķīniešu apavi un kreisās kājas papēdī nav bijis vienas naglas.

Sie argumenti pilnīgi pārliecināja.

Divas pēdējās dienas bija saltas un vējainas. Upe aizsala arvien vairāk, un dažās vietās radās dabiski tilti. Pa tiem varēja ērti pāriet upei pāri no vienas puses uz otru.

Pēdējā klajumā atradām trīs udehu fanzas.

Šejienieši tikai nesen bija sākuši ēkas celt pēc ķīniešu parauga. Priekš dažiem gadiem viņi vēl dzīvojuši jurtās. Pie mājiņas bija nelieli sakņu dārzi, ko apstrādāja algoti ķīnieši. Tie līgst pie udehiem arī ķert zvērus, dalot peļņu uz pusēm.

Aptaujājot noskaidrojās, ka Nahtohu upe ziemeļos ir robeža, līdz kurai sniedzas ķīniešu ietekme. Te bija tikai pieci cilvēki: četri pastāvīgi iedzīvotāji un viens ienācējs no Kusunas upes.

Katrs vīrietis, arī zēns, nēsāja pie jostas divus dunčus: vienu — parasto mednieku dunci, otru — mazu, līku, ar kuru viņi prot ļoti izveicīgi rīkoties un kurš viņiem aizstāj īlenu, ēveli, svārpstu, kaltu un visus citus darba rīkus.

Te mums pastāstīja ļoti nepatīkamu vēsti: ceturtajā novembrī mūsu laiva izbraukusi no Holunkas grīvas un kopš tā laika nav vairs nekur manīta.

Atcerējos, ka tai dienā pūta stiprs vējš. Pugujs (tā sauca vienu no mūsu jaunajiem paziņām) redzējis kādu laivu jūrā cīnāmies ar vēju, kas to nesis arvien tālāk un tālāk no krasta.

Tā bija nelabojama nelaime. Laivā atradās visas mūsu mantas: siltās drēbes, apavi un pārtikas krājumi. Mums bija līdzi tikai tas, ko varējām panest: vieglas rudens drēbes, pa vienam pārim untu, sega, telts drēbe, šautenes, patronas un ļoti neliels pārtikas aizgāds. Es zināju, ka ziemeļos vēl dzīvo udehi, bet līdz tiem bija ļoti tālu, un viņi bija tik nabadzīgi, ka visa vienība pie viņiem nekādi nebūtu novietojama.

Ko darīt?

Ar tādām domām piegājām pie bieza, zema skujkoku meža, kas šķir Nahtohu upes klajumu no jūras.

Arvien uz laivu nācām jautri, it kā uz savu māju, bet tagad Nahtohu mums bija tikpat sveša un tukša kā kura katra cita upele. Bija žēl arī Hei Ba-tou — šā krietnā jūrnieka. Varbūt viņš bija noslīcis.

Mēs gājām klusēdami; visiem bija viena un tā pati doma: ko darīt? Strēlnieki saprata stāvokļa nopietnību, un man vajadzēja viņus izvest no grūtībām.

Beidzot parādījās gaišums; mežs uzreiz izbeidzās, mums priekšā bija jūra.

27. NOVĒLĒJUMS

Senāk pie Nahtohu upes bijusi lagūna, kas no jūras atšķirta ar zemes mēli. Tagad lagūnas vietā ir liels sūnu purvs, kas apaudzis vaivarājiem, zilenēm un lācenēm. Līcītim, kurā ietek Nahtohu, abās pusēs ir klintsragi.

Te krasta kraujas pakājē ierīkojām sev apmetni.

Vakarā sēdējām abi ar Uzalu pie uguns un apsprie- dāmies. Kopš laivas pazušanas bija pagājušas jau četras dienas. Ja tā būtu kaut kur tuvumā, tad jau sen būtu atbraukusi atpakaļ. Sacīju, ka jāiet uz Amagu un jāpavada ziema pie vecticībniekiem, bet Uzala nebija ar mani vienis prātis. Viņš ieteica palikt pie Nahtohu upes, medīt, iegūt ādas un pašūt jaunus apavus. Viņš domājot, ka no vietējiem varēšot dabūt žāvētas zivis un čumizu. Bet radās arī citas grūtības: aukstums ar katru dienu pieņēmās — pēc pāris nedēļām vairs nevarēsim staigāt vieglā rudens apģērbā. Tomēr Uzalas padoms bija visprātīgākais, un mēs pieņēmām to.

Pēc vakariņām strēlnieki likās gulēt,, bet mēs ar Uzalu vēl ilgi sēdējām pie uguns un apspriedām pašreizējo stāvokli.

Es domāju iemitināties fanzās pie udehiem, bet Uzala ieteica palikt jūras krastā. Pirmkārt, te vieglāk dabūjama pārtika; otrkārt, viņam vēl nebija zudusi cerība, ka Hei Ba-tou atgriezīsies. Ja viņš vēl dzīvs, tad katrā ziņā brauks atpakaļ un meklēs mūs pie jūras, bet, ja te neatradīs, tad pabrauks garām. Un tad mēs atkal paliksim tukšā. Uzalas argumenti bija gribot negribot jāievēro.

Cita par citu drūmākas domas jaucās man pa galvu un nedeva mieru.

Griezties atpakaļ, nebeigušam savu darbu, bija tik žēl, ka gribējās vai raudāt. Bet, no otras puses, būtu neprāts uzņemties pārgājienu ziemā bez pienficl- gas sagatavošanās.

Dabūjuši zināt, ka paliksim te ilgi un varbūt visu ziemu, strēlnieki sāka vilkt šurp viļņu izsviestos kokus un taisīt zemnīcu. Tā bija prātīga doma. Viņi sakrāva krāsnis no akmens plāksnēm, bet par dūmeni, pēc korejiešu paraduma, uzstādīja koku ar cauru vidu. Ieeju viņi aizkāra ar telts audeklu, bet jumtam uzlika sūnas ar velēnām. Zemnīcas iekšu izklāja ar egļu zariem un sausu zāli. Vispār iznāca diezgan ērta mītne.

Otrā dienā mēs ar Uzalu norunājām iet gar jūras malu uz dienvidiem, lai apskatītos, vai tur nav kādu pēdu no Hei Ba-tou, un pie gadījuma arī pamedītu.

Gājām gar jūras malu un prātojām, kā varēja gadīties, ka Hei Ba-tou pazudis bez vēsts. Šo jautājumu risinājām jau simto reizi un arvien nonācām pie tā paša: jāšuj apavi un jāiet atpakaļ pie Amagas vecticībniekiem.

Pusotra simta soļu mums pa priekšu skrēja mans suns Alpe. Pēkšņi ieraudzīju divus dzīvniekus: viens bija mana Alpe, bet otrs — gan līdzīgs sunim, tikai tumšu spalvu, pinkains un īsām kājām. Tas steidzās gar krasta krauju neveikliem un smagiem lēcieniem un, kā likās, gribēja tikt sunim garām. Ticis Alpei blakām, pinkainais dzīvnieks apstājās, lai atgaiņātos. Tas bija tinis — vislielākais sesku dzimtas dzīvnieks.

Tinis uzturas kalnu mežos, kur mīt stirnas un mošus- brieži. Stundām viņš var nekustīgi nosēdēt kokā vai uz akmens pie mošusbriežu tekas, gaidīdams medījumu. Viņš smalki pazīst mošusbriežu paražas, zina viņu iemiļotos ceļus un paņēmienus; piemēram, viņš labi zina, ka dziļā sniegā mošusbriedis skrien vienā un tai pašā aplī, lai nebūtu jāiemin jauna teciņa. Tāpēc, izcēlis mošusbriedi, viņš tam dzenas pakaļ līdz tai vietai, kur noslēdzas pilns aplis. Tad tinis rāpjas kokā un nogaida, kamēr upuris atkal skries viņam garām. Ja šis paņēmiens neizdodas, viņš ņemas nokausēt mošusbriedi, trenkdams to tik ilgi, kamēr tas aiz noguruma pakrīt; pie tam, ieraudzījis ceļā citu mošusbriedi, viņš nedzenas vis pakaļ tam, bet seko pirmajam, kaut arī to pašlaik nevar redzēt.

Alpe apstājās un ziņkāri skatījās savā nejaušajā ceļabiedrā. Gribēju šaut, bet Uzala sacīja, ka jātaupot patronas. Viņa aizrādījums bija gluži prātīgs. Tad atsaucu Alpi. Tinis metās bēgt un drīz vien "nozuda kadā aizā.

Izvēlējušies vietu apmetnei, nolikām tur mantas un gājām katrs uz savu pusi.

Mums neiznāca ilgi medīt. Kad atkal sanācām kopā, diena jau gāja uz beigām. Saule raudzījas pāri kalniem, tās stari stīdza vistālākajos meža dziļumos un zeltīja koku stumbrus, smailās egļu galotnes un pinkainās ciedru cepures. Kaut kur atskanēja skaudrs kliedziens.

—   Mošusbriedis, — Uzala čukstēja.

Pēc pāris minūtēm ieraudzīju stirnai līdzīgu dzīvnieku, tikai daudz mazāku un tumšāku spalvu. Pie mutes rēgojās divi tievi ilkņi. Paskrējis apmēram simt soļu, mošusbriedis apstājās, pagrieza galvu uz mūsu pusi un sastinga.

—   Kur viņa ir? — Uzala man jautāja.

Es rādīju ar roku.

—   Kur? — viņš atkal jautāja.

Virzīju viņa skatienu ar roku pa lielāku un uzkrītošāku priekšmetu līniju, bet varēju pūleties kā gribēdams, viņš tomēr nekā neredzēja. Uzala klusām pacēla šauteni, vēlreiz vērīgi paskatījās uz to vietu, kur bija dzīvnieks, izšāva, bet netrāpīja. Šāviena troksnis plaši atbalsojās visā mežā un apklusa tāluma. Izbiedētais mošusbriedis metās sāņus un paslēpās biezoknī.

—   Vai ķēra? — Uzala vaicāja, un no viņa skatiena noģidu, ka viņš pats neredz sava šāviena sekas.

—   Šoreiz pašāvi garām, — es atbildēju. — Mošusbriedis aizskrēja.

—   Vai tiešām manam ķert nava? — Uzala izbijies jautāja.

Aizgājām uz to vietu, kur bija stāvējis mošusbriedis. Zemē nebija asins. Ne mazāko šaubu: Uzala pašavis garām. Sāku zoboties par draugu, bet Uzala apsēdās zemē, uzlika šauteni sev uz ceļiem un nogrima domas. Pēkšņi viņš pietrūkās kājās un iecirta kokā lielu robu, tad paķēra šauteni un atskrēja pusotra simta vai divi simti soļu nost. Domāju, ka viņš grib attaisnoties manā priekšā un pierādīt, ka nejauši pašāvis mošusbriedim garām. Tomēr no tās vietas nevarēja robu labi saredzēt, un viņam bija jāpanākas tuvāk. Beidzot viņš izvēlējās vietu, nolika balstu un sāka tēmēt. Uzala tēmēja ilgi, divreiz atņēma galvu no laides un, kā likās, neuzdrošinājās nospiest gaili. Beidzot viņš izšāva un skrēja pie koka. No tā, kā viņš uzreiz nolaida rokas, nopratu, ka lode paskrējusi robam garām. Piegājis pie Uzalas, redzēju, ka viņa cepure zemē, šautene arī; plati atplesto acu skatiens izklaidīgi vērās kaut kur tālumā. Pieskāros viņam pie pleca. Uzala sarāvās un sāka ļoti ātri bērt vārdus:

—   Agrāk neviens jaudis pirmais zvēra atrodi nevaru. Vienmēr manam pirmais viņu skaties. Manam šauj — arvien viņa kreklā caurumu taisi. Manam lode nekad garām ej nava. Tagad manam piecdesmit astoņi gadi. Acs nelāgs ticis, paskaties nevaru. Mošusbriedis šauj — neķer, koks šauj — arī neķer. Pie ķīnieši iet negribu — viņu darbs manam saproti nava. Kā tagad manam tālāk dzīvo?

Nu tikai atskārtu, cik nevietā bijuši mani joki. Uzalam, kas ieguva savu uzturu tikai ar medībām, mazinātā redzes spēja nozīmēja tikpat kā bojāeju. Traģisms pastiprinājās vēl ar to, ka Uzala bija pavisam viens. Kur viņam iet? Ko darīt? Kur nolikt sirmo galvu vecuma dienās?

Man bija neizsakāmi žēl vecā vīra.

—   Nekas, — es viņam teicu, — neraizējies. Tu man esi daudz palīdzējis, daudzreiz izglābis mani no nelaimes. Esmu tavs parādnieks. Pie manis tu arvien atradīsi pajumti un maizes kumosu. Dzīvosim kopā.

Uzala sāka rosīties un meklēt savas mantas. Pacēla šauteni un paskatījās uz to kā uz tādu lietu, kas viņam vairs nav vajadzīga.

Pie upītes mēs šķīrāmies: Uzala gaja uz apmetni, bet es gribēju vēl pamedīt. Ilgi klejoju pa mežu un nekā neieraudzīju. Beidzot piekusis griezos atpakaļ.

Pēkšņi krūmos kaut kas sakustējās. Sastingu uz vietas un pacēlu šauteni. Atkal viegla čaboņa, un no alksnāja klusiņām iznāca klajumā stirna. Tā sāka plūkt zāli un, kā redzams, nemaz nemanīja mani. Atri notēmēju un izšāvu. Stirna pametās uz priekšu un iekrita ar purnu sūnās. Pēc mirkļa tā bija beigta.

Noņēmu sev siksnu, sasēju ar to stirnai kājas un cēlu stirnu plecos. Kaut kas silts tecēja man aiz kakla: tās bija asinis. Tad noliku savu mednieka trofeju zemē un saku kliegt. Drīz vien izdzirdu Uzalas atbildes saucienus. Viņš atnaca bez šautenes, un mēs abi nesām stirnu uz kartiņas.

Kad nokļuvām apmetnē, jau bija vakars.

Pēc medībām jutos noguris. Vakariņas ēdot, stāstīju Uzalam par Krieviju, ieteicu viņam atstāt bīstamo un trūcīgo taigas dzīvi un apmesties pie manis pilsētā, bet viņš arvien vel klusēja un nopietni kaut ko domāja.

Beidzot jutu, ka man acis līp ciet. Sātiņos segā un aizmigu.

Nakti pamodos. Bija jaukrietni pāri pusnaktij. Visa daba likās iegrimusi miegā. Pie uguns sēdēja Uzala. Uzmetis viņam acis, nopratu, ka viņš nemaz nav gulējis. Viņš priecājās, ka esmu atmodies, un sāka vārīt tēju. Manīju, ka vecais uztraucies, grib man pakalpot un rūpējas, lai atkal neaizmiegu. Es viņam padevos, teikdams, ka vairs negribas gulēt. Uzala iemeta ugunī malku un, kad tā iedegās, piecēlās un sāka runāt svinīgā balsī:

—   Kapteinis, tagad es runā. Tavam vajag klausīties.

Viņš sāka stāstīt, kā agrāk dzīvojis, kā palicis viens pats un kā gādājis sev uzturu medīdams. Viņam arvien izlīdzējusi šautene. Viņš pārdevis maralbriežu ragus un pircis no ķīniešiem patronas, tabaku un apģērbu. Nekad nebija domājis par to, ka acis varētu kļūt neuzticīgas un ka tās nebūs ne par kādu naudu pērkamas. Bet nu jau pusgadu jūtot, ka redze top vājāka; domājis, ka tas pāries, bet šodien pārliecinājies, ka medībām jāmet miers. Tas viņu uztraucis. Bet tad viņš atcerējies manus vārdus, ka pie manis arvien atradīšot pajumti un kumosu maizes.

—     Paldies, kapteinis, — viņš sacīja. — Dikti paldies.

Tad viņš pēkšņi nometās ceļos un palocījās līdz zemei. Steigšus cēlu viņu augšā, sacīdams, ka taisni otrādi — man jāpateicas viņam par savu dzīvību un man būs liels prieks, ja viņš dzīvos pie manis. Lai

novērstu viņu no drūmajām domām, aicināju dzert tēju.

—    Pagaidi, kapteinis, — Uzala sacīja. — Manam runāt beidz vēl nava.

Tad viņš stāstīja tālāk par savu dzīvi. Viņš sacīja, ka, jauns būdams, esot no kāda veca ķīnieša iemācījies meklēt žeņšeņu un izpētījis tā pazīmes. Nekad neesot saknes pārdevis, bet veselas aiznesis un iestādījis Lefas upes augštecē. Priekš piecpadsmit gadiem bijis pēdējo reizi šai žeņšeņa plantācijā. Visas saknes augušas labi; pavisam bijuši divdesmit divi stādi. Tagad viņš nezinot, vai tie dzīvi vai ne; domājot gan, ka būšot dzīvi, jo atrodoties dziļi mežā un cilvēku pēdas tur neesot manītas.

—   Tas viss tev, — viņš pabeidza savu garo runu.

Mani tas pārsteidza; sāku viņu pierunāt, lai pārdod

saknes ķīniešiem un patur naudu pats, bet Uzala palika pie sava.

—    Manam nevajaga, — viņš teica. — Manam maz atlicis dzīvot. Drīz mirsti. Manam dikti gribu pancuju1 tev dāvināt.

Viņam acīs bija tāds lūgums, ka nevarēju pretoties. Atteikdamies es viņu stipri apbēdinātu. Es biju ar mieru, bet viņam bija jāapsolās, ka pēc ekspedīcijas beigām viņš brauks man līdzi uz llabarovsku. Arī Uzala bija ar mieru.

Norunājām pavasari braukt uz Lefas upi uzmeklēt dārgās saknes.

Uzala vēlreiz piemeta ugunij malku. Uzšāvās spilgta, dreboša liesma, mezdama iesarkanu blāzmu pār krūmiem un krasta klintīm, šiem mēmajiem lieciniekiem, kas bija dzirdējuši, ko esam savā starpā nolīguši un viens otram solījušies.

Tad austrumos parādījās sārta svītra: svīda gaisma. Pagales kūpēja; likās, ka uguns ievilkusies tām iekšā.

—   Nosnaudīsim vēl mazliet, — aicināju savu ceļabiedru.

Uzala piecēlās sakārtot telti; tad abi apgūlāmies, apsedzāmies ar vienu segu un aizmigām kā nosisti.

Kad atmodāmies, saule jau bija augstu. Rīts bija

1 Pancujs — žeņšeņs.

salts un skaidrs. Ezeros ūdeni klāja plāna ledus kārta, kurā kā spoguli atstaroja krasta krūmāji.

Uz ātru roku iekoduši augstu gaļu. padzērām tēju un, paņēmuši paunas, devāmies atpakaļ.

Apmetnē atradām visus kopā. Ariņins bija nošāvis jūras lauvu un Zaharovs roni. Nu mums bija daudz ādu un papilnam gaļas.

No divpadsmitā novembra līdz sešpadsmitajam novembrim palikām turpat. Strēlnieki gāja brūklenēs un lasīja ciedru riekstus. Uzala iemainīja pie udehiem abas jēlās ādas pret mitu briežādu. Turienes sievietēm viņš lika piegriezt untas, bet tās šuvām mēs paši, katrs pec savas kājas.

Septiņpadsmitā novembra rītā atvadījāmies no Nahtohu upes un devāmies atpakaļ pie vecticībniekiem. Projām iedams, vēlreiz paskatījos jūrā cerībā kaut ktir ieraudzīt Īlei Ba-tou laivu. Bet jūra bija tukša. Vējš pūta no zemes puses, un tāpēc malā viss bija klusu, bet tālumā slējās lieli viļņi. Pametu ar roku un devu signālu doties ceļā. Nepatikami bija griezties atpakaļ, bet cita nekā nevarēja darīt.

Atpakaļ aizgājām bez kādiem sarežģījumiem. Divdesmit trešajā novembrī bijām pie Kusunas.

28. ZIEMAS GĀJIENS

Pēc īsas atpūtas pie Kusunas udehiem taisījos iet tālāk, bet viņi aicināja mūs pārgulēt fanzās. Udehi prātoja, ka pēc ilgā klusuma un aukstā laika esot katrā ziņā gaidāms stiprs vējš. Arī turienes ķīnieši bija uztraukti. Viņi bieži skatījās uz rietumiem. Es jautāju, kāpēc viņi tā dara. Ķīnieši rādīja sniega klāto Kjamo kalnāju. Nu tikai pamanīju, ka līdz šim skaidri saredzamā kalna virsotne tagad pavisam izplūdusi, kalni it kā kūpēja. Udehi teica, ka vējš no Kjamo kalnāja kores nonākot līdz jūrai divās stundās.

Ķīnieši piesēja fanzu jumtus pie celmiem un kokiem, bet labības nojumes apklāja ar tīkliem, kas bija pīti no zāles.

Tiešām pēcpusdienā ap pulksten diviem sāka pūst vējš, papriekš lēns un vienmērīgs, bet pēc tam arvien stiprāks un stiprāks. Līdz ar vēju nāca tāda kā migla. Viesulis bija sacēlis gaisā sniegu, putekļus un sausas lapas. Uz vakara pusi vējš sasniedza vislielāko sparu. Izgāju ārā ar anemometru, lai izmērītu vēja stiprumu, bet uznāca brāziens, kas salauza instrumentam riteni un tikko nepagāza mani pašu zemē. Kā pa miglu redzēju, ka pa gaisu lido kādam jumtam norauts dēlis un krijas gabals. Pie fanzas stāvēja ķīniešu divriči. Vējš tos aizritināja pāri visam pagalmam un piespieda pie sētas. Viena siena kaudze nebija lāgā nostiprināta; īsā brīdī no tās nepalika ne vēsts.

Uz rīta pusi vējš kļuva lēnāks. Stiprās brāzmas mainījās ar klusuma brīžiem. Kad bija ataususi gaisma, šo vietu vairs nevarēja pazīt. Viena fanza bija nojaukta līdz pamatiem, otrai — sagrauta siena; daudzi koki bija izgāzti ar visām saknēm un gulēja zemē.

Vajadzēja iet tālāk, bet negribējās. Mani ceļabiedri bija noguruši un ķīnieši tik viesmīlīgi. Nolēmu palikt pie viņiem vēl vienu dienu, un tas bija labi darīts. Tās dienas vakarā no jūras atskrēja jauns udehs ar priecīgu vēsti: Hei Ba-tou ar laivu atbraucis atpakaļ, un visas mūsu mantas veselas. Mani ceļabiedri kliedza «urā» un līksmē spieda cits citam roku. Bija arī iemesls līksmot; es pats biju gatavs diet.

Otrā rītā mazā gaismiņā bijām visi krastmalā. Hei Ba-tou priecājās ne mazāk par mums. Strēlnieki apstāja viņu un sāka iztaujāt. Izrādījās, ka stiprs vējš aiznesis viņu uz Sahalīnas salu. Hei Ba-tou nav apmulsis, bet visiem spēkiem centies turēties tuvu krastam, jo zinājis, ka citādi viņu aizdzīs uz Japānu. No Sahalīnas salas viņš ticis pārī uz kontinentu un tad devies gar jūras krastu uz dienvidiem. Pie Nahtohu upes viņš dabūjis zināt no udchiem, ka mēs esam aizgājuši uz Amagu; tad arī viņš devies mums pakaj. Nogaidījis, pārejam vakarējo vētru un tad vienā dienā nobraucis līdz Kusunai.

Man tūlīt nobrieda galvā jauns plāns: nolēmu iet gar Kustinās upi līdz Sihote-Alinam un tad virzīties uz Bikinu. Pārtika, instrumenti, siltas drēbes, apavi, rīki un patronas — tas viss mums tagad bija.

Hei Ba-tou nolēma ziemu palikt Kusunā. Pa jūru

braukāt tagad bija grūti: pie krastiem peldēja daudz ledus gabalu, upju grīvas bija aizsalušas.

Strēlnieki nekavējoties sāka izkravāt laivu, Kad bija noņemts masts, stūre un buras, viņi izvilka laivu krastā, nostatīja uz koka veltņiem un atbalstīja abās pusēs ar mietiem.

Otrā dienā sākām taisīt nartas. Trejas dabūjām no turieniešiem, trejas bija jātaisa jaunas.

Zaharovs un Ariņins prata namdara darbus. Devām viņiem palīgos vēl divus udehus. Uzalam uzticējām darba vadību. Visi viņa norādījumi vienmēr bija vietā; strēlnieki pierada pie viņa, nerunāja pretī un neuzsāka neko, iekams nebija saņēmuši viņa piekrišanu. Sai darbā pagāja desmit dienu.

Mēs bijām sadraudzējušies ar Kusunas udehiem un pazinām viņus visus pēc sejas un vārda.

Divdesmit piektajā novembrī es, Uzala un Ariņins gājām ar viņiem zvejot Kusunas grīvā. Udehi paņēma līdzi niedru lāpas un smagas koka vāles.

Salā, kas bija apaugusi ar apsēm, alkšņiem un kārkliem, uzgājām starp attekām dīvainas celtnes ar zā|u jumtu. Uzreiz pazinu japāņu darbu. Tās bija japāņu malu zvejnieku būdas, ko nevarēja redzēt ne no sauszemes, ne arī no jūras puses. Vienu no šīm būdām izmantojām mēs.

Līcī ūdens bija stipri aizsalis, ledus — gluds kā spogulis, tīrs un dzidrs; tam varēja redzēt cauri sēkļus, dzelmes, ūdensaugus, akmeņus un nogrimušus kokus. Udehi izcirta vairākus āliņģus un ielaida tajos divkāršu tīklu. Kad satumsa, viņi aizdedzināja niedru lāpas un skrēja āliņģu virzienā, šad un tad stipri sizdami pa ledu ar vālēm. Gaismas un trokšņa sabiedētās zivis kā apreibušas devās uz priekšu un iepinās tīklā.

Loms bija varens.

Pēc tam udehi atkal meta tīklus āliņģos un dzina zivis no otras puses, tad pārgāja uz ezeriņu, pēc tam uz atteku, upi un atkal uz līci.

Ap pulksten desmitiem zveju beidzām. Daži udehi gāja mājās, citi palika pa nakti turpat būdā. Starp viņiem bija arī Logada, man jau no pērnā gada pazīstams udehs. Nakts bija salta un vējaina. Pat pie uguns

varēja just aukstumu. Ap pusnakti pamanīju, ka Loga- das nav, un jautāju, kur viņš palicis. Viens no biedriem teica, ka viņš guļot ārā. Apģērbos un izgāju no būdas. Rija tumšs; aukstais vējš graizīja seju kā ar nazi. Pagāju gabaliņu gar upi un nācu atpakaļ. Teicu, ka uguns nekur nav redzama. Udehi atbildēja, ka Lo- gada guļot bez uguns.

—   Kā — bez uguns? — es izbrīnā jautāju.

—   Tā, — viņi vienaldzīgi atbildēja.

Baidīdamies, ka ar Logadu nav atgadījies kas ļauns,

aizdedzu savu mazo lākturīti un no jauna gāju viņu meklēt. Divi udehi nāca man līdzi. Piekrastē, soļu piecdesmit no būdas, atradām Logadu guļam uz sausas zāles kaudzītes.

Mati uz galvas viņam bija nosarmojuši, arī mugura balta. Sāku viņu stipri purināt aiz pleca. Viņš pacēlās un saka raust sarmu no acu skropstām. Ne viņš trīsēja, ne ari drebināja plecus — bija redzams, ka viņam nav auksti.

—   Vai tev nesalst? — izbrīnā vaicāju Logadam.

—   Nē, — viņš atbildēja un tūlīt jautāja: — Kas noticis?

Udehi Logadam pateica, ka es esot noraizējies par viņu un ilgi meklējis viņu tumsā. Logada atbildēja, ka būdā esot daudz cilvēku, tur maz vietas, tāpēc viņš nolēmis gulēt ārā.

Tad viņš ciešāk satinās savā kamzolī, likās uz zāles un atkal aizmiga.

Atgriezos būdā un izstāstīju to visu Uzalam.

—   Nekas, kapteinis, — golds atbildēja. — Sis ļaudis sala nebīsties. Viņam vienmēr paugurs dzīvo, sabulis dzen. Kur uznāk nakts, tur guli. Viņam vienmēr muguru mēness sildi.

Kad atausa gaisma, udehi gāja atkal zvejot. Tagad viņi izmantoja citu paņēmienu. Uz āliņģa uzcēla nelielu ādas telti, kas bija visās pusēs noslēgta no gaismas. Saules stari spiedās cauri ledum un apgaismoja upes dibenu. Skaidri varēja saredzēt oļus, gliemežus, smiltis un zāli. Ūdenī iemests žebērklis nesniedzās gluži līdz dibenam. Udehi uzcēla četras tādas teltis cieši citu pie citas. Katrā teltī sēdēja viens cilvēks, pārējie gāja katrs uz savu pusi un lēnām dzina zivis. Kad zivs pienāca pie āliņģa, teltī sēdētājs to nodūra ar žebērkli. Šoreiz loms bija vēl bagātāks nekā vakar.

Otrajā decembrī strēlnieki beidza visus darbus. Piešķīru vēl vienu dienu, lai visi varētu saposties.

Ceturtajā decembrī pēc pusdienām krāvām mantas nartās. No rīta atlika tikai savākt guļas piederumus.

Ķīnieši nāca mūs pavadīt ar karogiem, tarkšķiem un raķetēm.

Pēdējās dienās upe bija labi aizsalusi. Ledus bija līdzens, gluds un spīdēja kā spogulis.

Mums bija astoņas nartas. Katrā nartā — seši pudi kravas. Braucamo suņu mums nebija, jo man nebija naudas, ar ko tos nopirkt, un Ķusunā arī nez vai sadabūtu tik daudz suņu, cik vajadzīgs. Tāpēc nartas vajadzēja vilkt mums pašiem. Laiks bija labs. Nartas slīdēja pa ledu viegli. Gājām jautri, jokodami, smiedamies.

Šai dienā nogājām līdz Bujas upes grīvai; šo upi ķīnieši sauc arī par Ulengou. Tur šķīrāmies no Kusunas un pagriezāmies uz Sihote-Alinu.

Pie Ulengou grīvas dzīvoja udehs Suncajs. Viņu slavēja par krietnu mednieku un izveicīgu laivinieku, kas prot tikt pāri upes straujumiem. Manu priekšlikumu — pavadīt mūs līdz Sihote-Alinam — Suncajs labprāt pieņēma, bet ar nosacījumu, ka man jāpaliek vienu dienu pie viņa. Viņš teica, ka jāaizvada brālis medībās un pašam jāsapošas tālajam ceļam.

Vakarā viņš mūs pacienāja ar jēlu zivi. Galdā tika likta vesela sasaldēta zivs. Tā bija forele, nedaudz mazāka par jaunu kuprlasi. Atmetām eiropiešu aizspriedumu pret jēlu zivs gaļu un parādījām tai pienācīgo godu.

Nākamās četrās dienās (no devītā decembra līdz divpadsmitajam decembrim) nogājām gar visu Ulengou upi. Šī upe sākas Sihote-Alina kalnājā un tek uz dienvidaustrumiem.

Tā kā gadu no gada plosījās meža ugunsgrēki, kalnos mežs bija galīgi izdedzis. Kokus varēja redzēt tikai abās upes malās un salās starp attekām.

Skatoties uz aizsalušajām attekām, jādomā, ka Ulengou upē arī vasaru daudz ūdens. īstenībā tā nav. No kalniem plūstošais ūdens ātri aiztrauc lejā, neatstādams aiz sevis nekādas ievērojamas pēdas. Gluži citādi ir ziemu. Ūdens pilda bedres, akačus, atlekas un sasalst. Virs ledus rodas jauni noledojumi, kas arvien plešas platumā; tas mums stipri atvieglināja ceļu. Lielās upes kriteņus aiznes projām, bet mazajas upītēs tie paliek tur, kur nogāzušies. To zinādami, bijām paņēmuši līdzi dažus cirvjus un divus šķērszāģus. Ar tiem strēlnieki drīz vien nojauca aizsprostus un notīrīja ceļu.

Jo tuvāk nācām kalna pārejai, jo biežāk virs ledus gadījās ūdens. Tādus uzpīļus var pazīt jau no tālienes pec tvaikiem, kas plūst no tiem. Jāiet apkārt ar līkumu, rāpjoties nokalnēs. Tas prasa daudz pūļu un laika. Sevišķi jāsargās saslapināt kājas. Sai ziņā neatsverami ir udehu apavi no zivs ādas, šūti ar cīpslas pavedieniem.

Te gadījās maza kļūme, kas mūs aizturēja gandrīz veselu dienu. Nakti nebijām manījuši, ka ūdens jau piesūcies līdz apmetnei. Viena narta bija iesalusi ledū. Vajadzēja to izcirst ar cirvjiem, tad virs uguns nokausēt ledu no sliecēm un izlabot lūzumus. Sā piedzīvojuma izmācīti, turpmāk vairs neatstājām nartas pa nakti uz ledus, bet uzstūmām uz koka veltņiem.

Ar katru dienu bija arvien grūtāk un grūtāk tikt uz priekšu. Bieži iekļuvām gan biezā mežā, gan akmeņainos nobrukumos ar daudziem kriteņiem. Pa priekšu gāja Uzala un Suncajs ar cirvjiem. Viņi cirta krūmus un mazākus kokus, kur tie bija mums ceļā, un krāva tos grambās un nokalnēs tādās vietās, kur nartas varēja apgāzties.

Jo dziļāk nācām kalnos, jo vairāk bija sniega. Skaties kur skatīdamies, visur rēgojās melni apdegušu koku stumbri bez mizas un zariem. Sīin izdegām bija ļoti bēdīgs izskats. Nekur nevienas pēdas, nekur neviena putna.

Es, Suncajs un Uzala gājām pirmie; strēlnieki virzījās uz priekšu gausi. Dzirdējām aiz sevis viņu balsis. Vienā vietā biju apstājies apskatīt kalnu iežus, kas te pacēlās pāri sniegam. Pēc brīža panācu draugus un redzēju, ka viņi iet noliekušies un vērīgi skatās zemē.

—   Kas tur ir? — es jautāju Suncajam.

—  Viens ķīniešu ļaudis trīs dienas atpakaļ ej, — Uzala atbildēja, — mums pēdas viņam atrodi.

Tiešām vietvietām bija tikko saredzamas cilvēka pēdas, jau gandrīz pavisam aizputinātas. Uzala un Suncajs bija vēl novērojuši, ka pēdas ir nevienādā atstatumā, iet līču loču, ķīnietis bieži sēdies zemē un divas viņa apmetnes atradušās pavisam tuvu viena otrai.

—   Slims, — viņi secināja.

Sākām iet ātrāk. Pēdas visu laiku gāja pa upi. No tām bija redzams, ka ķīnietis vairs nav pūlējies kāpt pāri_ kriteņiem, het gājis tiem apkārt ar līkumu. Tā nogājām vēl apmēram pusstundu. Tad pēdas strauji pagriezās sāņus. Gājām pa tām. Pēkšņi netālu no koka pacēlās divas vārnas.

—  A, — Uzala apstādamies teica. — Ļaudis mirsti ir.

Tiešām soļu piecdesmit no upītes ieraudzījām ķīnieti. Viņš sēdēja zemē, atzvēlies pret koku; labās rokas elkonis bija atspiests uz akmens, galva noliekta uz kreiso pusi. Uz labā pleca tupēja vārna. Mums parādoties, tā izbiedēta aizlaidās no miroņa.

Nelaiķim bija acis vaļā un pieputinātas ar sniegu. Apskatīdami apkārtni, mani ceļabiedri noskaidroja, ka ķīnietis, juzdamies nevesels, gatavojies uz atpūtu, noņēmis no muguras paunu un gribējis uzcelt telti, bet viņam pietrūcis spēka, viņš apsēdies zem koka un tur nomiris. Suncajs un Uzala palika aprakt mironi, bet mēs gājām tālāk.

Gājām visu dienu, pat neapstājāmies pusdienas paēst, tomēr neveicām vairāk par desmit kilometriem. Kriteņi, uzpīļi, ciņaini purvi, sniega aizpūstas iedobes akmeņu starpā radīja tādas grūtības, ka astoņās stundās bijām nogājuši četrarpus kilometru. Uz vakara pusi tikām Sihote-Alina korē. Barometrs rādīia 700 metru.

Apskatīdams otrā dienā apkārtni, redzēju vienā vietā no zemes paceļamies biezus garaiņu mutuļus. Pasaucu Uzalu un Suncaju un gāju skatīties, kas tur ir.

Tur bija silts dzelzs-sērūdeņraža avots, tam apkārt — sarkani ieži; uzviras baltas, kaļķainas; ūdens temperatūra - f-27°C. Udehi labi pazīst silto Ulengou avotu,

pie kura sastopami aļņi, bet krieviem viņi šo avotu rūpīgi slēpj.

No karstajiem avota tvaikiem viss bija apsarmojis: akmeņus, kārklu krūmus un zemē gulošos kokus klāja dīvaini raksti, kas vizuļoja saulē kā dimanti. Diemžēl aukstuma dēļ nevarēju paņemt līdzi ūdeni ķīmiskai analīzei.

Kamēr gājām uz silto avotu, strēlnieki jau bija novākuši teltis un iesaiņojuši guļammaisus.

No apmetnes tūlīt kāpām Sihote-Alinā. Papriekš uznesām kalnā visu kravu, pēc tam vilkām tukšās nartas.

Sihote-Alina austrumu nogāze ir gluži kaila. Grūti iedomāties nemīlīgāku apvidu, kāds ir pie Ulengou iztekām. Pat negribas ticēt, ka te kādreiz bijis mežs. Augošu koku bija palicis loti maz. Suncajs stāstīja, ka agrāk te bijis daudz briežu, tāpēc arī upe dabūjusi nosaukumu Buja, kas nozīmē «platradzis briedis», bet, kad meži izdeguši, visi dzīvnieki aizgājuši un visa Ulengou ieleja pārvērtusies tuksnesī.

Saule jau bija veikusi pie debess sava ceļa lielāko dalu, kad strēlnieki uzvilka kalnā pēdējās nartas.

Piekrāvuši tās, tūlīt posāmies tālāk.

Sihote-Alinu klāj sīks, vecs malkas mežs. Tādā mežā grūti atrast apmetnei derīgu vietu: gadās vai nu koku saknēm apvīti akmeņi, vai arī sūnās apslēpušies lenteņi. Vēl lielāks posts ar malku. Pilsētnieks brīnīsies, kā, pa mežu ejot, var trūkt malkas. Tomēr tā ir. Egle, baltegle un lapegle met dzirksteles; no tām aizdegas teltis, drēbes, segas. Alksnis ir drupans koks, tajā daudz ūdens, un tas dod vairāk dūmu nekā uguns. Atliek tikai bērzs. Bet Sihote-Alina skuju mežos bērzus redz ]oti reti. Tomēr Suncajs, labi pazīdams šo apvidu, drīz vien atrada visu, kas vajadzīgs apmetnei. Tad devu signālu apstāties.

Strēlnieki sāka celt teltis, bet mēs ar Uzalu gājām medīt, cerēdami nošaut kādu briedi. Netālu no apmetnes ieraudzīju trīs irbēm līdzīgus putnus. Tie staigaja pa sniegu un nelikās par mums ne zinis. Taisījos šaut, bet Uzala atturēja.

— Nevajaga, nevajaga, — viņš steidzīgi sacīja. — Tos var tā paņemt.

Brīnījos par to, ka viņš droši gāja pie putniem, bet vēl vairāk brīnījos, kad redzēju, ka šie putni nebīstas no viņa un gluži kā mājas vistas lēnām, nesteigdamies atkāpjas. Beidzot piegājām pie tiem apmēram četrus metrus atstatu. Tad Uzala paņēma dunci, nogrieza egliti, nelikdamies ne zinis par putniem, nodarināja eglītei zarus un piesēja tai galā auklas cilpu. Pēc tam viņš gāja pie putniem un uzmeta vienam galvā cilpu. Sagūstītais putns sāka spārdīties un vicināt spārnus. Tad abi pārējie putni noģida, ka jālaižas projām, pacēlās spārnos un uzmetās tuvējā lapeglē: viens uz apakšējā zara, otrs pie pašas galotnes. Domādams, ka putni tagad stipri izbiedēti, jau gribēju šaut, bet Uzala atkal atturēja mani, teikdams, ka kokā tos vēl vieglāk noķert nekā uz zemes. Viņš piegāja pie lapegles un lēnām slēja nūju uz augšu, cenzdamies nesacelt troksni. Mezdams cilpu zemāk sēdošajam putnam kaklā, viņš aiz neuzmanības piedūrās ar savu nūju tā knābim. Putns nopurināja galvu, pagrozījās un sāka atkal skatīties uz mūsu pusi. Pēc brītiņa tas jau nevarīgi spārdījās zemē. Trešais putns tupēja tik augstu, ka to nevarēja no zemes aizsniegt. Uzala kāpa kokā. Lapegle bija tieva un šūpojās. Muļķīgais putns neskrēja vis projām, bet palika turpat, ar kājām stipri turēdamies pie zara un balansēdams, lai noturētu līdzsvaru. Tiklīdz Uzala varēja aizsniegt ar nūju, viņš uzmeta tam kaklā cilpu un vilka to zemē. Tā mēs noķērām visus trīs putnus, ne reizi neizšāvuši. Tikai tagad ievēroju, ka tie ir lielāki par irbēm un ka tiem tumšākas spalvas. Turklāt tēviņam sarkanas uzacis tāpat kā rubeņiem. Tās ir meža vistas, kas mīt Usūrijas apgabalā tikai Sihote-Alina skuju mežos — uz dienvidiem līdz Armu upes iztekām. Vecticībnieki tās sauc par mežonēm, tikai tās nebūt neattaisno šo nosaukumu. Varbūt viņi tās iesaukuši šai vārdā tāpēc, ka meža vistas dzīvo visniežonīgākajos un vientuļākajos apvidos. Apskatīdams putna guzu, redzēju, ka tas pārtiek no egļu skujām un brūklenēm.

Bija jau liela krēsla, kad tikām apmetnē. Teltī bija uzkurta uguns, tāpēc telts izskatījās kā liela laterna, kurā deg svece.

Ugunskura liesmas apgaismotie dūmi un tvaiki vēlās uz augšu bieziem mutuļiem. Teltī kustējās melnas ēnas.

Vakarā' nosvinējām savu pāreju pār Sihote-Alinu. Vakariņās bija meža vistas cepetis, izvārījām arī šokolādi, dzērām tēju ar rumu, un, gulēt ejot, izstāstīju strēlniekiem vienu no Gogoļa baismu pilnajiem stāstiem. Te no mums šķīrās Suncajs. Tālāk varējām Iet vieni paši; sekodami upes virzienam, nonāksim pie Bi- kinas. Tomēr Uzala iztaujāja Suncajam visus sīkumus par ceļu.

Saulei lecot, nojaucām teltis, sakrāvām nartas, jo silti saģērbāmies un sākām iet lejup gar krāčaino kalnu strautu, kura gultne bija pilna ar kriteņiem un akmeņiem.

Tūlit no rita jau manījām, ka Sihote-Alins mūs nošķīris no jūras: gaismiņā termometrs rādija —29°C.

Jo tālāk gājām no Sihote-Alina, jo zemāk krita temperatūra. Ir zināms, ka gar piekrastēm bieži vien kalnu virsotnēs siltāks nekā ielejās. Acīmredzot, attālinādamies no jūras, bijām iekļuvuši «auksta gaisa ezerā».

Pa upi virpuļoja sniegputeņi; tie radās negaidot, it kā norunājuši devās uz vienu pusi un tikpat negaidot atkal nozuda.

Salā ļoti grūti iet pret vēju. Bieži apstājāmies un sildījāmies pie uguns. Iznāca, ka pa visu dienu bijām nogājuši ne vairāk kā desmit kilometru. Nakti palikām tai vietā, kur upe uzreiz sadalās trīs žuburos.

Gājām piecas dienas bez sevišķiem piedzīvojumiem. Divdesmitajā decembrī sasniedzām Bikinu.

No turienes līdz dzelzceļam vēl bija ko iet trīssimt piecdesmit kilometru.

Krēslā pienācām pie udehu mītnes, kurā bija trīs jurtas. Svešie cilvēki, ierazdamies nez no kurienes, «no augšas», izbiedēja udehus, bet, dabūjuši zināt, ka mūsu pulciņā ir arī Uzala, viņi uzreiz nomierinājās un uzņēma mūs jo laipni. Šoreiz teltis necēlām, bet apmetāmies jurtās.

Bijām gājuši pa taigu jau divas nedēļas. Pēc tā, kā strēlnieki un kazaki alka apdzīvotu vietu, nopratu, ka viņiem vajadzīga ilgāka atpūta nekā parastā nakts atdusa mežā. Tāpēc nolēmu te palikt veselu dienu. Dabūjuši to zināt, strēlnieki sāka ierīkoties jurtās «kā savās mājās». Apmetnes darbu nebija, nevajadzēja cirst skujas, nest malku. Viņi noāva kājas un tūlīt vārīja vakariņas.

Krēslā pārnāca divi udehu jaunekļi no medībām un stāstīja, ka netālu redzējuši mežacūku pēdas un rīt rīkošot medības ar dzinējiem. Likās, ka medības būs interesantas, tāpēc nolēmu iet viņiem līdzi.

Udehi sāka gatavoties iau vakarā. Viņi pārsēja slēpēm siksnas un trina šķēpus.

Tā kā bija nodomāts iziet pirms saules lēkta, tad pēc vakariņām visi agri gāja gulēt. Vēl bija tumšs, kad jutu, ka mani kāds rausta aiz pleca. Es pamodos. Jurtā gaiši kurējās uguns. Udehi jau bija sagatavojušies un kavējās tikai manis dēļ. Ātri apģērbos, iebāzu kabatā sausiņus un izgāju upmalā.

Udehi gāja pa priekšu, es viņiem pakaļ. Pagājuši gabaliņu pa upi, viņi nogriezās no tās, uzkāpa nelielā kalnā, tad nokāpa atkal lejā. Tur mednieki apspriedās. Aprunājušies viņi gāja atkal uz priekšu, bet nu jau klusiņām, nesarunadamies.

Pēc pusstundas bija pavisam gaišs. Saules stari, zeltīdami kalnu virsotnes, vēstīja meža apdzīvotājiem, ka diena jau sākusies. Bijām pienākuši taisni pie tās vietas, kur vakar jaunekļi redzējuši cūku pēdas.

Jāpiebilst, ka vasaru mežacūkas guļ dienu un meklē barību nakti. Bet ziemu otrādi: dienu tās pavada nomodā, nakti — atdusas. Tātad vakarējās cūkas nevarēja būt tālu aizgājušas.

Medības sākās.

Pirmoreiz mūžā redzēju, cik ātri udehi skrien pa mežu ar slēpēm. Drīz vien paliku viņiem iepakaļ un pēc tam udehus nemaz vairs nevarēju redzēt. Skriet viņiem pakaļ nebija nekādas jēgas, tāpēc gāju nesteigdamies pa slēpju pēdām. Tā biju nogājis apmēram pusstundu, tad piekusis apsēdos atpūsties.

Pēkšņi izdzirdēju aiz sevis kaut ko čabam. Atskatījies ieraudzīju divas cūkas sīkiem rikšiem skrējām uz manu pusi. Aši pacēlu šauteni un izšāvu, bet netrāpīju. Cūkas izbijušās metās sāņus. Neatrazdams pēdās asinis, nolēmu viņām sekot.

Pēc minūtēm divdesmit cūkas, atkal panācu. Viņas likās piekusušas un ar pūlēm brida pa dziļo sniegu. Pēkšņi cūkas sajuta briesmas un abas reizē kā uz burvja mājienu ātri pagriezās uz manu pusi. Pēc tā, kā kustējās žokļi un kāds troksnis bija dzirdams, noģidu, ka viņas trin ilkņus. Cūkām acis spīdēja, nāsis bija ieplestas, ausis saslietas. Ja būtu tikai viena cūka,

varbūt es šautu, bet man priekšā stāvēja divi kuiļi. Bez šaubām, viņi gāztos man virsū.

Nešāvu un nolēmu gaidīt labāku izdevību. Kuiļi beidza klabināt ilkņus; pacēluši purnus uz augšu, viņi vērīgi ošņāja gaisu, tad lēnām apgriezās un devās tālāk. Iedams ar līkumu, atkal viņus panācu.

Kuiļi vēlreiz apstājās. Viens sāka plosīt ar ilkņiem kriteņa mizu. Pēkšņi viņi saausījās, īsi ierukšķējās un vilka stigu pa kreisi no manis. Tai brīdī ieraudzīju četrus udchus. No viņu sejām nopratu, ka viņi jau pamanījuši cūkas. Pievienojos viņiem un gāju nopakaļ. Cūkas tālu aiziet nevarēja. Viņas apstājās un gatavojās aizstāvēties. Udehi apgāja viņām apkārt un saka visi iet uz centru. Kuiļiem bija jāgriežas gan uz vienu, gan otru pusi. Beidzot viņi vairs nevarēja izturēt un metās pa labi.

Udehi apbrīnojami veikli uzbruka mežacūkām ar šķēpiem. Vienam kuilim šķēps iešļuka taisni zem lāpstiņas, otrs bija ievainots kaklā. Tas drāzās uz priekšu. Jaunais udehs centās to saturēt ar šķēpu, bet tad atskanēja sauss brakšķiens. Kuilis bija pārkodis šķēpa kātu kā tievu viciņu. Mednieks zaudēja līdzsvaru un pakrita. Kuilis brāzās uz manu pusi. Instinktīvi pacēlu šauteni un šāvu no maza attāluma. Nejauši lode ķēra dzīvnieku taisni galvā.

Nu tikai pamanīju, ka tas udehs, kuram kuilis salauza šķēpu, sēž sniegā, ar rokām saķēris kājā brūci, no kuras stipri tek asinis. Kad kuilis viņam iedūris ilkni, to nezināja arī pats ievainotais. Pārsēju viņam kāju, bet udehi uz ātru roku ierīkoja apmetni un sanesa malku. Viens palika pie ievainotā, otrs aizgāja pēc nartām, bet citi devās atkal medīt.

Mednieka ievainojums mājās neuztrauca nevienu: sieva smējās un zoboja vīru. Tādi gadījumi bija tik bieži, ka tiem neviens nepievērsa uzmanību. Katra vīrieša ādā arvien var atrast kuiļa ilkņu un lāča nagu rētas.

Pa vienu dienu strēlnieki bija izlabojuši nartu bojājumus, udehu sievietes salāpījušas untas un drēbes. Lai cilvēkiem būtu vieglāk, pieņēmu divus vīrus, kas mūs pavadīs ar suņiem līdz nākamajai atpūtas vietai. ,

No rīta udehus atlaidu. Pie tam notika diezgan jocīgs gadījums. Devu katram desmit rub]u: vienam vienu desmit rubļu naudaszīmi, otram divas piecu rubļu naudaszīmes. Pirmais jutās aizvainots. Domāju, ka viņam maksa liekas par mazu, un aizrādīju, ka viņa biedrs pilnā mierā ar to. Bet izrādījās pavisam cita vaina: viņš bija aizvainots par to, ka es viņam devis tikai vienu papīru, bet biedram — divus. Biju piemirsis, ka viņi nepazīst naudu. Gribēdams iepriecināt pirmo, iedevu viņam vietā trīs trīsrubļu un vienu rubļa naudaszīmi. Nu apvainojās otrs, kam bija divi piecrubļu papīri. Lai apmierinātu abus, vajadzēja dot tiem vienādas vērtības naudas zīmes.

29. tĪĢera uzbrukums

Otrā dienā, divdesmit trešajā decembri, turpinājām ceļu. Pēc atpūtas visi gāja žirgti un jautri.

To dienu nogājām apmēram astoņpadsmit kilometru un apmetāmies pa nakti pie fanzas, kurā dzīvoja divi vecīši: udehs un sabuļu ķērājs ķīnietis.

Man ļoti gribējās uzkāpt Horas kalnājā. Sāku izvaicāt par ceļu. Udehs Kitenbu (tā sauca mūsu jauno paziņu) piedāvājās aizvest. Viņam bija gadu sešdesmit. Matos jau stīdza sudraba pavedieni, un sejā bija grumbas.

Kitenbu tūlīt sāka posties. Viņš ņēma līdzi salāpītu segu, stirnas ādu un vecu berdanku, kas jau daudzreiz bija labota; es ņēmu tējkannu, piezīmju grāmatiņu un guļammaisu, bet Uzala telts drēbi, pīpi un pārtiku.

Bez mums trim gājienā piedalījās vēl divas dzīvas būtnes: mans suns Alpe un udeha šunelis Kadi ar pelēku spalvu, smailu purnu un stāvām ausīm.

No rīta laiks bija jauks. Domājām līdz vakaram tikt pie mednieku fanzas aiz ūdensšķirtnes. Bet mūsu nodomam nebija lemts piepildīties. Pēcpusdienā debess sāka aizvilkties slāņmākoņiem, ap sauli veidojās vainagi un cēlās vējš. Gribēju jau griezties atpakaļ, bet Uzala nomierināja mani, apgalvodams, ka vētras nebūšot; būšot tikai stiprs vējš, kas rīt pāriešot. Tā arī notika. Ap pulksten četriem pēcpusdienā saule nozuda, un nevarēja izprast — mākoņos vai miglā. Gaiss bija pilns sausu sniega putekļu — gar zemi putināja. Vējš pūta mums tieši pretī, graizīdams seju kā ar nazi.

Krēslai metoties, bijām tieši uz ūdensšķirtnes. Te Uzala apstājās un sāka par kaut ko apspriesties ar udehu.

Pie viņiem piegājis, dabūju zināt, ka vecais pazaudējis ceļu.

Baidīdamies apmaldīties, viņi bija nolēmuši pārlaist nakti zem klajas debess.

—   Kapteinis, — Uzala mani uzrunāja, — mums šodien tanza atrodi nava, vajaga apmetni taisi.

—   Labi, — es atteicu, — uzmeklēsim vietu.

Mēs iegājām pašā biezoknī, lai paglābtos no vēja, un apmetāmies pie milzīga ciedra, kas varēja būt metru divdesmit augsts. Uzala ņēma cirvi un gāja malkā, vecais sāka griezt skujas paklājiem, bet es kūru uguni.

Tikai ap pusseptiņiem beidzām ierīkot apmetni; bijām ļoti piekusuši. Kad iedegās uguns, uzreiz kļuva mājīgi. Nu varēja pāraut kājas, izžāvēt drēbes un domāt par vakariņām. Pēc pusstundas jau dzērām tēju un gudrojām par laiku.

Manai Alpei nebija tik silta kažoka kā otram sunim. Viņa bija nosalusi un ceļā nogurusi, aizvērtām acīm tupēja pie uguns un likās snaužam. No mazotnes pie dažādām grūtībām pieradušais udehu suns nepievorsa uzmanību ceļojuma dzīves klizmām. Čokurā savilcies, tas apgūlās kaut kur maliņā un tūlīt aizmiga. Viņu ieputināja sniegā. Brīžiem viņš piecēlās, lai nopurinātu sniegu, tad mazliet pamiņājās, likās zemē uz otriem sāniem un, degunu pavēderē pabāzis, raudzīja sasildīties pats ar savu elpu.

Uzala arvien rūpējās par Alpi un katrreiz, iekāms noāva kājas, sagatavoja tai egles zaru un sausas zāles paklāju. Ja tuvumā nevarēja dabūt ne zaru, ne zāles, viņš atdeva sunim savus svārkus, un Alpe to labi saprata. Apmetnēs viņa arvien uzmeklēja Uzalu, lēkāja viņam apkārt, pieskārās ķepām un visādi centās sev pievērst uzmanību. Un, tiklīdz Uzala paņēma cirvi, Alpe apmierinājās un pacietīgi gaidīja viņu atnākam ar egļu zaru klēpi.

Mēs paši bijām tikpat noguruši kā suņi. Tāpēc tūlīt pēc tējas sakrāvām ugunī labi daudz malkas un likāmies uz auss.

Apgūlāinies pie uguns katrs savrup. Es apmelos aizvēja pusē, Uzala sānos. Viņš sev ierīkoja tādu kā telti un apsedza plecus ar mēteli. Vecais udehs apgūlās pie ciedra un apsedzās ar segu. Viņš solījās sargāt apmetni un visu nakti kurināt uguni. Sacirtis egles zarus, uzklāju uz tiem savu maisu un ierīkojos ļoti ērti. Vienā pusē mani no vēja aizsargāja kritenis, otrā pusē kurējās uguns.

Sliktā laikā lielā mežā arvien ir baigi. Tā vien liekas, ka taisni tas koks, zem kura guli, gāzīsies un tevi nositīs. Lai ari kā biju noguris, tomēr ilgi nevarēju aizmigt. Vējš kā saniknots zvērs brāzās virsū visam, kas tam gadījās ceļā. Jo grūti klājās kokiem. Tā bija īsta cīņa starp meža milzeņiem un satrakoto stihiju. Vējš uznāca brāzieniem, metās virsū, tad aizskrēja un žēli gaudoja kaut kur tālumā — likās, it kā mēs būtu iekļuvuši tieši milzu viesuļa centrā. Vējš apskrēja lielu loku, atgriezās mūsu apmetnē un uzbruka ciedram, par visu varu cenzdamies to nogāzt zemē. Bet tas viņam neizdevās. Meža milzenis tikai sadrūmis līgojās no vienas puses uz otru. Dzirdēju, kā kāds met ugunī malku un kā sprakšķ ugunskura liesma, vējam uzpūšot. Tad viss sāka izgaist, un es iesnaudos. Ap pusnakti pamodos.

Uzala ar Kitenbu negulēja, bet sarunājās. No viņu balsīm noskārtu, ka abi ir par kaut ko uztraukti.

«Varbūt ciedrs krakšķ un draud gāzties,» man iešāvās prātā.

Ātri nosviedu no galvas guļammaisa galu un prasīju, kas noticis.

— Nekas, nekas, kapteinis, — Uzala atbildēja, bet nopratu, ka viņš nerunā vaļsirdīgi: viņam vienkārši negribējās mani uztraukt.

Apmetnē kurējās gaiša uguns. Uzala sēdēja pie ugunskura un, aizlicis karstuma dēļ sejai priekšā roku, bikstīja malku, rausdams kopā ogles; vecais Kitenbu glastīja-savu suni; Alpe tupēja pie manis un drebēja no aukstuma.

Malka ugunskurā dega gaiši. Pa zemi pārmaiņus kustējās melnas ēnas un sarkani spīduļi, gan attālinādamies no ugunskura, gan pienākdami tam gluži klāt un lēkādami pa krūmiem un sniega kupenām.

—   Nekas, kapteinis, — Uzala atkal teica. — Tavam var guli. Mums tāpat runā.

Es neliku sevi lūgties, ietinos atkal ar visu galvu un aizmigu. Apmēram pēc pusstundas vēlreiz uzmodos. Mani pamodināja balsis.

«Kaut kas nav labi,» nodomāju un lidu ārā no maisa.

Vētra sāka norimt. Pie debess šur tur parādījās zvaigznes. Katra vēja brāzma ar tādu troksni bēra zemē sausu sniegu, it kā bērtu smiltis. Pie uguns redzēju savus biedrus. Kitenbu stāvēja kājās un klausījās. Uzala viņam līdzās arī vērās nakts tumsā, aizklādams ar roku ugunskura gaismu. Arī suņi negulēja; viņi spiedās pie uguns, raudzīja attupties, bet tūlit atkal trūkās augšā un pārgāja uz citu vietu. Viņi kaut ko nojauta un skatījās uz to pašu pusi, kurp raidīja skatienus Uzala un Kitenbu.

Vējš stipri uzpūta uguni, pacēla gaisā tūkstošiem dzirksteļu, virpuļoja tās gaisā un ienesa kaut kur meža dziļumā.

—   Kas noticis? — es jautāju goldam.

—   Cūkas ej, — viņš atbildēja.

—   Nu kas par to?

Mežā ir cūkas — tas taču dabiski: dzīvnieki gājuši, uzdūrušies mūsu apmetnei un tagad sapīkuši skaļi izrāda savu nepatiku.

Uzala īgni atmeta ar roku un sacīja:

—   Kā tavam tik gadu pa taigu ej — saproti nava? Ziemu nakti mežacūkas ej negribu.

Tiešām tai pusē, kurp skatījās Uzala un Kitenbu, varēja dzirdēt lūstam zarus un rukšķam cūkas. Nepie- nākušas gluži klāt mūsu apmetnei, cūkas devās lejup un gāja ar līkumu apkārt koniskajam pauguram.

—   Bet kāpēc cūkas tagad nakti staigā? — es jautāju Uzalam.

—   Viņam velti ej nava, — Uzala atbildēja. — Viņam cits ļaudis dzeni.

Sāku domāt, ka viņš runā par udchiem, un brīnījos, kā tie var nakti skriet ar slēpēm pa mežu. Bet tad man iešāvās prātā, ka Uzala par «ļaudīm» sauc ne tikai cilvēkus, un uzreiz sapratu: cūkas trenkā tīģeris.

Tātad kaut kur tuvumā ir plēsoņa.

Negaidīju, kamēr uzsils tēja, pievilku tuvāk ugunij savu maisu, ielīdu tajā uri atkal aizmigu.

Man likās, ka biju ilgi gulējis.

Pēkšņi kaut kas smags uzkrita man uz krūtīm, tai pašā brīdi izdzirdu suņa smilkstus un Uzalas šausmu pilno kliedzienu:

—  Ātrāki

Strauji nometu no galvas zvērādas maisa augšējo galu.

Sniegs un sausas lapas sabira man sejā. Tai paša mirklī redzēju garu ēnu ieslīdam krūmos. Man uz krūtīm gulēja Alpe.

Uguns bija gandrīz pavisam nodzisusi, kvēloja vairs tikai divas pagales. Vējš pūta ogles un bārstīja dzirksteles sniegā. Uzala sēdēja zemē, atspiedies ar rokām sniegā. Kreiso roku viņš bija piespiedis pie krūtīm, it kā gribēdams apturēt sirdspukstus. Vecais Kitenbu nekustēdamies gulēja uz mutes sniegā un nekustējās.

Dažus mirk|us nespēju apjaust, kas noticis un kas jādara. Ar mokām nodabūju no krūtīm suni, tad izlīdu no maisa un gāju pie Uzalas.

—   Kas noticis? — jautāju, raustīdams viņu aiz pleca.

—   Amba, Ambal — viņš bailēs sauca. — Amba gluži mūsu apmetne ej. Viens suns nava.

Nu tikai redzēju, ka nav udeha suņa.

Uzala piecēlās un sāka atkal kurt uguni. Tiklīdz iedegās ugunskurs, atjēdzās arī udehs; viņš bailīgi vērās apkārt, un viņam bija ārprātīga cilvēka izskats. Citā laikā par viņu būtu jāsmejas.

Šoreiz visvairāk aukstasinības bija man. Tas tāpēc, ka biju gulējis un neredzēju, kas notika. Tomēr drīz vien mums lomas mainījās: Uzala nomierinājās, bet nobijos es. Vai var galvot, ka tīģeris atkal nenāk uz apmetni un neuzbrūk cilvēkam?

Kā tas viss bijis, un kāpēc neviens nav šāvis?

Izrādījās, ka pirmais atmodies Uzala; viņu pamodinājuši suņi. Tie visu laiku lēkuši pāri ugunskuram gan uz vienu, gan otru pusi. No tīģera bēgdama, Alpe uzlēkusi Uzalam taisni uz galvas. Viņš pusmiegā to nogrū- dis un tai mirklī ieraudzījis sev gluži klāt tīģeri. Zvērs paķēris suni un lēnām, nesteigdamies nesis to mežā, it kā noprazdams, ka neviens nevar stāties viņam ceļā. Izbiedētā Alpe lēkusi pāri ugunij un uzkritusi man uz krūtīm. Tai pašā mirklī biju dzirdējis Uzalu kliedzam.

Instinktīvi paķēru šauteni, bet nezināju, uz kuru pusi šaut. Pēkšņi krūmos man aiz muguras kaut kas iečaukstējās.

—   Te, — čukstēja Kitenbu, rādīdams ar roku pa labi no ciedra.

—   Nē, tur, — atbildēja Uzala, rādīdams uz pretējo pusi.

Troksnis atkārtojās, bet nu iau abās pusēs reizē. Augšā kokos šņāca vējš, nejaudams nekā dzirdēt. Brīžam man likās, ka tiešām dzirdu zarus lūstam un redzu arī pašu zvēru, bet drīz vien pārliecinājos, ka tur zvēra nav: tur bija vai nu kritenis, vai mazs eglīšu puduris.

Sajā biezoknī pat dienas laikā nevarētu nekā redzēt.

—   Uzala, — es teicu goldam, — uzkāp kokā. No augšas varēsi labi redzēt.

—   Nē, — viņš atbildēja, — manam nevaru. Manam vecs |audis; tagad kokā kāp pavisam saproti nava.

Arī udehs negribēja kāpt. Tad nolēmu pats rāpties ciedrā. Tā stumbrs bija gluds un slidens un aizvēja pusē apsnidzis. Ar mokām uzkāpu ne augstāk par pusotra metra. Drīz vien nosala rokas un bija jālaižas zemē.

—   Nevajaga, — sacīja Uzala, vērdamies uz debesi. — Drīz nakts beidzies.

Viņš paņēma šauteni un izšāva gaisā. Taisni tai brīdī nāca vēja brāziens. Šāviena troksnis izgaisa tepat tuvumā.

Uzkūrām lielu uguni un sākām vārīt tēju.

Alpe visu laiku spiedās klāt gan man, gan Uzalam. Suns drebēja un bailīgi vērās apkārt, tiklīdz izdzirda vismazāko troksnīti. Minūtes četrdesmit nosēdējām pie uguns, pārrunādami iespaidus.

Beidzot sāka svīst gaisma. Vējš drīz vien kļuva rāmāks, aukstums pieņēmās. Uzala un Kitehbu piegāja pie krūmiem. Pēc pēdām viņi noteica, ka mums pagājušas garām deviņas mežacūkas un ka tīģeris bijis liels un vecs. Viņš ilgi staigājis ap mūsu apmetni un tikai tad uzbrucis suņiem, kad uguns pavisam apdzl* susi.

Sacīju Uzalam, ka mums jāatstāj mantas apmetnē un pašiem jādzen pēdas tīģerim. Domāju, ka Uzala būs tam pretī, bet, par brīnumu, viņš bija ar mieru.

Golds stāstīja, ka tīģerim mežā daudz barības. Sis tīģeris dzinies pakaļ mežacūkām, bet pa ceļam ieraudzījis cilvēkus, uzbrucis apmetnei un nozadzis suni.

—   Tāds Amba var šauj — grēks nava, — viņš pabeidza savu garo runu.

Iekoduši mazliet aukstas gaļas un padzēruši karstu tēju, likām slēpes pie kājām un devāmies pa tīģera pēdām.

Vējš jau bija gandrīz pavisam rimis. Milzu egles un ciedri bija nometuši savu balto rotu, toties zemē daudzās vietās bija sapūstas lielas kupenas. Tām slīdēja pāri saules stari, viss mežs likās gaišs un līksms.

No mūsu apmetnes tīģeris bija gājis atpakaļ pa vecajām pēdām un atveda mūs pie kriteņiem. Pēdas gāja tieši zem vētras lauztiem kokiem.

—   Nesteidzies, kapteinis, — Uzala man teica. — Taisni ej nevajaga. Vajaga apkārt ej, labi skaties … Braucam! — pēkšņi uzsauca Uzala, ātri nogriezdamies uz jaunām pēdām.

Te bija skaidri redzams, ka tīģeris ilgi tupējis vienā vietā. Zem viņa bija atkusis sniegs. Suni viņš nolicis sev priekšā un klausījies, vai viņam nedzenas paka]. Tad atkal nesis to tālāk.

Tā nogājām vēl stundas trīs.

Tīģeris nebija gājis taisni, bet izvēlējies tādas vietas, kur mazāk sniega, biezāki brikšņi un vairāk kri- teņu.

Vienā vietā viņš bija uzkāpis uz nogāzta koka un tur ilgi tupējis, bet pēkšņi no kaut kā satrūcies, lēcis zemē un dažus metrus līdis uz vēdera. Laiku pa laikam viņš apstājies un klausījies; mums tuvojoties, tīģeris papriekš devies projām lēcieniem, tad sācis iet soļiem un skriet teciņiem.

Beidzot Uzala apstājās un sāka apspriesties ar veco Kitenbu.

Pēc viņa domām, mums vajadzētu iet atpakaļ, jo

tīģeris nav ievainots, sniegs nav pārāk dziļš, tāpēc, tīģerim sekodami, zaudējam velti laiku.

Man likās dīvaini un nepavisam nevarēju saprast, kāpēc tīģeris nav apēdis suni, bet nes to sev līdzi. It kā manas domas uzminēdams, Uzala sacīja, ka zvērs esot nevis tīģeris, bet tīģeriene un ka viņai ir tīģerēni; tiem arī viņa nes suni. Uz savu migu viņa mūs neve- dīšot, bet blandīšoties apkārt pa pauguriem, kamēr vien mēs dzīšot viņai pēdas. Ar šiem argumentiem bija gribot negribot jābūt vienis pratis.

Kad bijām norunājuši iet atpakaļ uz apmetni, Uzala pagriezās uz to pusi, kur bija aizgājis tīģeris, un kliedza:

—        Amba! Tavam seja nava! Tu zaglis ļaunāks kā suns. Manam tev nebīstas. Citreiz tev skaties — šauj.

Pēc tam viņš aizkūpināja pipi un gāja atpakaļ pa slēpju sliedēm.

Netālu no apmetnes gadījās, ka es gāju pa priekšu, bet Uzala un Kitenbu bija palikuši iepakaļ.

Kalnā kāpjot, man likās, ka no mūsu apmetnes kāds dodas uz leju.

Pēc brītiņa pienācām pie apmetnes.

Visas mūsu mantas bija izsvaidītas un saplosītas. No mana guļammaisa bija palikušas tikai skrandas. Pēdas sniegā rādija, ka vainīgie ir divi tiņi. Tos es biju redzējis, tuvodamies apmetnei.

Salasījuši, ko vēl varējām sadabūt, ātri devāmies lejup pie savējiem.

Uz leju šļūkt bija viegli, jo agrākās slēpju sliedes bija gan aizputinātas, bet stipri sasērsnojušās. Mēs negājām, bet skrējām un uz vakara pusi nonācām pie savas vienības.

Pie Sinopku klintīm mita udehi. No viņiem dabūju zināt, ka pie Bikinas meklējot kādu cilvēku un ka pazudušo izbraucis meklēt apriņķa priekšnieks, bet dziļā sniega dēļ aizbraucis atpakaļ. Toreiz vēl nezināju, ka tas skar mani.

Udehi stāstija, ka tālāk esot vēl divas tukšas jurtas.

—   Kurā vietā? — es vaicāju udehiem.

—   Beisilazadatanā, — viens no viņiem atbildēja.

—   Cik verstu? — Zaharovs viņam jautāja.

—   Divas, — udehs noteikti atbildēja.

Lūdzu, lai viņš mūs pavada, un viņš labprāt paklausīja. Mēs nopirkām no viņa brieža galu, zivis, lāča taukus un gājām tālāk.

Kad bijām nogājuši trīs kilometrus, es jautāju pavadonim, vai līdz jurtai vēl tālu.

—   Nav tālu, — viņš atbildēja.

Tomēr nogājām vēl četrus kilometrus, bet mītne kā apburta arvien vairāk un vairāk attālinājās no mums. Būtu jānometas uz atpūtu, bet bija kauns rakņāties pa sniegu un rīkot apmetni, kad tepat tuvumā ir jurtas. Uz visiem jautājumiem, vai vēl tālu, udehs atbildēja:

—  Tuvu.

Pēc katra upes līkuma domāju, ka ieraudzīšu jurtas, bet pagāja līkums pēc līkuma, zemes rags pēc raga, un mītnes tomēr nevarēja redzēt. Tā nogājām vēl kilometrus astoņus.

Pēkšņi man ienāca prātā pajautāt, cik verstu vēl lidz Beisilazadatanai.

—   Septiņas, — viņš atbildēja tai pašā drošajā balsī.

Strēlnieki aiz pārsteiguma atsēdās un sāka lādēties.

Izrādījās, ka mūsu vadonim nav nekādas sajēgas par verstīm. Udehiem tā neder vaicāt. Viņi mēro atstatumus ar laiku: pusdiena ceļā, viena diena, divas dienas utt.

Tad devu signālu apstāties. Udehs sacīja, ka jurtas esot pavisam tuvu, bet nu viņam neviens vairs neticēja. Strēlnieki sāka ar skubu rakt sniegu, nest malku un celt teltis. Bijām stipri novēlojušies; strādājot pienāca krēsla. Tomēr apmetne iznāca ļoti ērta.

1907. gada pēdējo dienu veltījām gājienam uz Sigou (Rietumu ieleja) — visbiežāk apdzīvoto vietu pie Biki- nas upes. Te dzīvoja tikai ķinieši.

Ķīnieši nokāva cūku un sagādāja daudz vīna. Viņi mani ļoti lūdza, lai paliekot pie viņiem visu nākamo dienu. Mūsu pārtikas krājumi bija pavisam iztukšoti, un maniem ceļabiedriem loti patiktos sagaidīt jauno gadu kulturālākos apstākļos nekā parastajā apmetnē. Biju ar mieru pieņemt ķīniešu uzaicinājumu, bet liku, lai strēlnieki apsolās, ka nedzers daudz vīna. Viņi turēja solījumu, un es neredzēju nevienu strēlnieku, kas būtu piedzēries.

Nākamā diena bija saulaina un salta. No rīta nostā- dlju savu vienību ierindā un uzsaucu tostu visiem, kas atbalstījuši mūsu ekspedīciju un atvieglojuši mums veikt uzdevumu.

«Urā» saucieni atbalsojās mežā.

Ķīnieši izskrēja no tuvējām fanzām un, dzirdēdami, kas notiek, laida atkal darbā savus tarkšķus.

Tikko bijām sagājuši fanzās un sēdušies pie pusdienām, pēkšņi atskanēja zvārguļi. Ķīnieši ieskrēja ar vēsti, ka atbraucis apriņķa priekšnieks. Pēc brītiņa fanzā ievēlās vīrs ar lielu kažoku mugurā. Un uzreiz apriņķa priekšnieks pārvērtās Merzļakovā. Mēs saskūpstījāmies. Sākām viens otru iztaujāt. Izrādījās ka viņš (nevis apriņķa priekšnieks) gribējis doties man pretī un tikai dziļā sniega dēļ atlicis braucienu.

30. Uzalas nĀve

Mēs atbraucām Habarovskā septītā janvāra vakarā. Strēlnieki devās uz savām rotām, bet es ar Uzalu gāju uz savu dzīvokli, kur sanāca mani tuvākie draugi.

Visi izbrinā un ziņkārē apskatīja Uzalu. Viņš nejutās brīvi un nevarēja pierast pie jaunajiem dzīves apstākļiem.

Es viņam ierādīju mazu istabiņu, kurā noliku gultu, galdu un divus ķeblīšus. Ķeblīši viņam acīmredzot bija gluži lieki, jo viņam patika sēdēt zemē vai arī gultā, pavelkot zem sevis kājas pēc turku paražas.

Gulēt iedams, viņš siena maisam un vatētajai segai pēc veca paraduma katrreiz uzklāja virsū stirnas ādu un apgūlās uz tās.

Uzalas iemīļotā vieta bija kaktiņš pie krāsns. Viņš apsēdās uz malkas un ilgi vērās ugunī. Istabā viss viņam bija svešs, tikai degošā malka atgādināja taigu. Kad malka lāgā nedega, viņš dusmojās par krāsni un teica:

— Nelāgs ļaudis, viņam nemaz dedz negribu.

Reiz man ienāca prātā pierakstīt Uzalas runu fonogrāfā. Viņš drīz vien saprata, ko no viņa grib, un ierunāja caurulē garu teiku, kas aizpildīja gandrīz visu veltni. Pēc tam pārmainīju membrānu, lai atdarina Uzalas balsi, un no jauna uzgriezu mašīnu. Uzala, dzirdēdams, ka mašīna atstāsta viņa runu, nemaz nebrīnījās, viņam sejā nepakustējās ne muskulis. Viņš uzmanīgi noklausījās līdz beigām un tad sacīja:

—  Viņam, — viņš rādīja uz fonogrāfu, — pareizi runā, neviens vārds izlaidi nava.

Uzala bija nelabojams — viņš arī fonogrāfu pārvērta par dzīvu būtni.

Sad un tad apsēdos pie viņa, un tad mēs pārrunājām, ko ceļojumu laikā bijām piedzīvojuši. Sīs sarunas sagādāja mums abiem lielu prieku.

Atgriežoties no ekspedīcijas, arvien daudz darba:- jāsastāda naudas un darba pārskati, jāuzzīmē maršruti, jāsakārto kolekcijas utt. Uzala redzēja, ka veselām dienām sēžu pie galda un rakstu.

—   Manam agrāk domā, — viņš sacīja, — kapteinis tā sēdi (viņš rādīja, kā kapteinis sēž), ēd, ļaudis tiesā, cita darba nava. Tagad manam saproti: kapteinis paugurs ej — strādā, atpakaļ pilsēta ej — strādā. Nemaz pūties nava.

Reiz, ieiedams Uzalas istabā, redzēju viņu saģērbušos. Viņam bija rokā šautene.

—   Kur tad tu? — es jautāju.

—   Saut, — viņš vienkārši atbildēja un, saskatīdams man acīs izbrīnu, sacīja, ka šautenes stobrā sakrājies daudz netīrumu. Izšaujot lode iešot pa vītnēm un tās iztīrīšot; pēc tam stobru vajadzēšot tikai izslaucīt ar lupatu. Ka pilsētā aizliegts šaut, tas viņam bija nepatīkams atklājums. Viņš pagrozīja rokās šauteni, nopūtās un ieslēja to atkal kaktā. Nez kāpēc šis apstāklis viņu stipri uztrauca.

Otrā dienā, iedams gar Uzalas istabu, redzēju, ka durvis tikai pievērtas. Iegāju pie viņa. Uzala stāvēja pie loga un pusbalsī sarunājās pats ar sevi. Novērots, ka tie cilvēki, kas ilgi vieni paši dzīvo taigā, pierod izteikt savas domas skaļi.

—   Uzala! — es uzsaucu.

Viņš apgriezās. Viņa sejā pavīdēja rūgts smīns.

—   Ko tu dari? — es viņam jautāju.

—   Tā, — viņš atbildēja. — Manam te sēdi tikpat kā pīle. Kā var ļaudis kastē sēdi? (Viņš rādīja istabas griestus un sienas.) Ļaudis vajaga arvien paugurs ej, šauj.

Uzala apklusa, pagriezās pret logu un sāka atkal skatīties uz ielu.

Viņš skuma par zaudēto brīvību.

«Nekas,» es domāju, «iedzīvosies un pieradīs pie mājas.»

Viņa istabā bija jāizdara mazs remonts: jāizlabo krāsns un jānobalsina sienas.

Es sacīju, ka viņam uz pāris dienām jāpārnāk pie manis kabinetā, bet pēc tam, kad istaba būs gatava, viņš varēs iet tur atpakaļ.

—  Nekas, kapteinis, — Uzala man atteica. — Manam var ielā guli: telti uzceļ, uguns uzkur — traucē nava.

Viņam tas viss likās tik vienkārši, un man nācās grūti atrunāt viņu no šās iedomas.

Uzala nejutās aizvainots, bet nebija mierā ar to, ka pilsētā tik daudz ierobežojumu: nevar celt telti, nevar uz ielas kurt uguni, nevar šaut, tāpēc ka tas viss traucēs gājējus.

Reiz Uzala bija klāt, kad pirku malku, un uztraucās, kad par to maksāju naudu.

—   Kā! — viņš iesaucās. — Aležā daudz malka ir, kādēļ velti naudu dod?

Viņš lamāja pārdevēju, nosaukdams to par «nelāgs ļaudis», un visādi centās mani pārliecināt, ka esmu piekrāpts. Raudzīju viņam ieskaidrot, ka dodu naudu ne tik daudz par pašu malku kā par darbu, bet viss velti. Uzala nevarēja apmierināties un tai vakarā nekurināja krāsni. Otrā dienā pats aizgāja uz mežu malkā, lai man nerastos izdevumi. Viņu aizturēja un uzrakstīja protokolu. Uzala kā prazdams protestēja un sacēla traci. Tad viņu aizveda uz policijas pārvaldi. Kad man to paziņoja pa telefonu, centos lietu nokārtot. Nekādi nevarēju viņam iestāstīt, kāpēc nevar cirst kokus pilsētas tuvumā; viņš to nevarēja saprast.

Sis gadījums bija stipri ietekmējis viņu. Uzala saprata, ka pilsētā nevar dzīvot, kā pašam tīk, bet jādzīvo citiem pa prātam. Visur apkārt sveši cilvēki, kas ik uz soļa ierobežo viņu. Vecais vīrs kļuva domīgsv uzturējās vienatnē, novājēja, saīga un it kā vēl vairāk novecoja.

Nākamais sīkais gadījums galīgi izjauca viņa garīgo līdzsvaru: Uzala redzēja, ka maksāju naudu par ūdeni.

—   Kā! — viņš atkal iesaucās. — Par ūdeni arī maksā nauda? Paskaties uz upi (viņš rādīja uz Amūru) — ūdens daudz ir. Kā var …

Viņš nepabeidza teikumu un iegāja savā istabā.

Vakarā sēdēju kabinetā un kaut ko rakstīju. Pēkšņi izdzirdēju klusi iečīkstamies durvis. Atgriezos: uz sliekšņa stāvēja Uzala. Uzmetis viņam acis, noskārtu, ka viņš grib man kaut ko lūgt. Viņa sejā bija mulsa un bailes.

Nepaguvu nekā jautāt, kad Uzala pēkšņi nometās ceļos un sāka runāt:

—   Kapteinis, lūdzu, laid mani pauguri. Manam pavisam nevaru pilsētā dzīvo: malku pērc, ūdeni arī va- jaga pērc, koku cērt — cits ļaudis lamājas.

Es pieceļu viņu un nosēdināju krēslā.

—   Kurp tad tu iesi? — es jautāju.

— Turp, — viņš rādīja ar roku uz Hehciras kalnāju, kas zilgmoja tālumā.

Man bija žēl no viņa šķirties, bet arī žēl viņu atturēt. Vajadzēja piekāpties. Es liku viņam apsolīties, ka viņš pēc mēneša nāks atpakaļ, un tad brauksim abi divi: gribēju iekārtot viņu uz dzīvi pie pazīstamiem ude- hiem. Domāju, ka Uzala vēl paliks pie manis pāris dienu un varēšu viņu apgādāt ar naudu, pārtiku un apģērbu. Bet iznāca citādi.

Otrā rītā, iedams gar viņa istabu, redzēju, ka durvis vaļā. Ieskatījos iekšā — istaba bija tukša.

Man bija smagi, ka Uzala aizgājis, krūtīs it kā kaut kas pārtrūka, māca nelaba nojauta: bija no kaut kā bail, kaut kas it kā teica, ka viņu vairs neredzēšu. Biju visu dienu izklaidīgs, darbs nemaz neveicās. Beidzot metu nost spalvu, saģērbos un gāju uz karavīru nometni.

Arā jau bija pavasaris; sniegs ātri kusa. Tas vairs nebija balts, bet netīrs, it kā kvēpiem nobārstīts. Kupenās saules staru virzienā parādījās šauras ledus va- dziņas; dienu tās izira, bet naktī atkal aizsala. Grāvjos tecēja ūdens. Tas jautri čaloja, it kā steigdamies nest prieka vēsti, ka atkal atmodies un centīsies atdzīvināt visu dabu.

Strēlnieki, no šaušanas atgriezušies, man stāstīja, ka ceļā satikuši cilvēku ar paunu plecos un šauteni rokās. Tas gājis līksmi un jautri uz priekšu, dungodams dziesmiņu. Pēc apraksta spriežot, tas bija Uzala.

Apmēram divas nedējas pēc tam, kad viņš bija aizgājis, saņēmu sava drauga telegrammu:

«Tas cilvēks, ko esat sūtījis taigā, atrasts nogalināts.»

«Uzala,» man iešāvās prātā. Atcerējos, ka iedevu viņam savu vizītkarti, uzrakstījis otrā pusē, ka viņš dzīvo pie manis (lai viņu pilsētā neaizturētu policija). Laikam bija atraduši šo karti un nu ziņoja man pa telegrāfu.

Otrā dienā braucu uz Korforovkas staciju, kas atrodas Hehciras kalnāja dienvidu pusē. Tur dabūtu zināt, ka strādnieki redzējuši Uzalu mežā uz ce)a. Viņš gājis ar šauteni rokās, sarunādamies ar vārnu, kas tupējusi kokā.

Korforovkas stacijā vilciens pienāca gandrīz krēslā.

Bija jau vēls, tāpēc nolēmām iet uz notikuma vietu otrā rītā.

Es negulēju visu nakti. Sirdi žņaudza skumjas. Jutu, ka esmu zaudējis tuvu cilvēku. Cik daudz kopā pārdzīvots! Cik daudzkārt viņš mani izglābis, pats skatīdamies nāvei acīs!

Lai izklaidētos, sāku lasīt grāmatu, bet tas nelīdzēja. Acis mehāniski slīdēja pār burtiem, bet smadzenēs iznira Uzalas tēls — kāds viņš bija, kad man pēdējo reizi lūdza, lai atlaižot viņu brīvē. Jutos vainīgs, ka atvedu viņu pilsētā. Bet kas gan varēja iedomāties, ka viss tā beigsies!

Ap pulksten deviņiem rīta izgājām no mājām.

Bija marta beigas. Saule stāvēja augstu pie debess un raidīja uz zemi spožus starus. Gaisā vēl bija jūtams nakts salnas dzestrums, sevišķi ēnainās vietās, bet no kūstošā sniega, no strautiņu čalām un no možā koku izskata bija redzams, ka nakts sals vairs nav nevienam bīstams.

Alaza tecina ieveda mūs taigā. Apmēram pēc pusotra kilometra ieraudzīju pa labi no celiņa ugunskuru un pie tā trīs stāvus. Viens bija policijas priekšnieks. Divi strādnieki raka kapu, bet tam līdzās kaut kas gulēja zemē, apsegts ar mašu. Pēc daudzreiz redzētajiem apaviem pazinu nelaiķi.

—   Uzala, Uzala! — man negribot izlauzās no krūtīm.

Strādnieki izbrīna pavērās manī. Negribēdams rādīt savas jūtas svešiem cilvēkiem, pagājos tālāk, apsēdos uz celma un nodevos savām sērām.

Zeme bija sasalusi, strādnieki to kausēja ar uguni un meta malā visu, ko varēja aizķert lāpsta. Pēc minūtēm piecām pie manis pienāca policijas priekšnieks. Viņam bija tik līksms un jautrs izskats, it kā viņš būtu atbraucis uz dzīrēm. Pēc apstākļiem spriežot, Uzala bija nogalināts miegā. Slepkavas meklējuši naudu un paņēmuši šauteni.

Pēc pusotras stundas kaps bija izrakts. Strādnieki piegāja pie Uzalas un noņēma mašu. Biezajām skujām izspraucās cauri saules stars un apmirdzēja Uzalas vaigu. Tas neko nebija pārvērties. Vaļējās acis raudzījās debesī; tajās bija tāda izteiksme, it kā Uzala būtu ko piemirsis un tagad censtos atcerēties.

Strādnieki ielika viņu kapā un sāka apbērt ar zemi.

—   Ardievu, Uzala, — es klusi sacīju. — Mežā tu esi piedzimis un mežā arī nobeidzi savu mūžu.

Pēc minūtēm divdesmit virs golda kapa pacēlās neliela zemes kopiņa.

Pabeiguši savu darbu, strādnieki aizkūpināja pīpes un, paņēmuši darba rīkus, devās līdz ar policijas priekšnieku uz staciju.

Es atsēdos ceļa malā un ilgi domāju par mirušo draugu.

Kā filmā man acu priekšā cita pēc citas slīdēja pagātnes ainas.

Tai brīdī atlidoja dzilnīlis. Tas nometās krūmā pie kapa, droši paskatījās manī un sāka vīterot.

«Mierīgs ļaudis,» man ienāca prātā, kā Uzala mēdza dēvēt šos spārnotos taigas apdzīvotājus. Putniņš uz- spurdza un ielaidās krūmos. Un atkal sēras smeldza man sirdī.

Mazliet pagājies, atskatījos, lai labi iegaumētu to vietu, kur aprakts Uzala. Divi lieli ciedri, kas uzņēmuši viņu savā paēnā, bija redzami no tālienes.

—   Ardievu, Uzala, — es noteicu pēdējo reizi un devos pa ceļu uz staciju.

1908. gada vasarā uzsāku savu nākamo ekspedīciju, kas ilga gandrīz divi gadi.

1910. gada ziemā atgriezos Habarovskā un tūlīt braucu uz Korforovkas staciju, lai apmeklētu dārgo kapu. Nevarēju to vietu vairs pazīt — viss bija citādi: pie stacijas izaudzis prāvs ciemats, Hehciras piekalnēs ierīkotas granīta raktuves, tika cirsti meži, gatavoti gulšņi. Vairākkārt gāju meklēt Uzalas kapu, bet velti… Zīmīgie ciedri bija nozuduši, visur jauni ceļi, uzbērumi, notakumi, visapkārt virda jauna dzīve.

SATURS

PIRMĀ DAĻA

1.    Nakts viesis ….

2.    Mežacūku medības .

3.     Notikums korejiešu sādžā

4.     Laivā pa Lefas upi .

5.    Pie Hankas ezera .

OTRA DAĻA

6.     Pa upēm, mežiem un purviem

7.    Cauri taigai .

8.     Pa Sihote-Alinu uz jūru

9.    Gar jūras krastu

10.    Negaidīta satikšanās

11.    Amba

12.    Nolādētā vieta

13.    Atpakaļ uz jūru

14.    Staltbrieži auro

15.    Lāča medības

16.    Ugunsgrēks mežā

17.    Ziemas gājiens

18.    Uz Imanu

19.   Grūts stāvoklis

20.    Pēdējais ce[a posms .

TREŠA DAĻA

21.    Mēs atkal dodamies ceļā

22.    Plūdi…………………………….

23.    Bīstama pārcelšanās

24.    Grūts gājiens

25.    Kusunas upes lejasgals .

26.    Aizusūrijas apgabala vidiene

27.    Novēlējums ….

28.    Ziemas gājiens .

29.    Tīģera uzbrukums .

30.     Uzalas nāve ….

WB 1597 V. Arseņjevs DERSU UZALA

Redaktore G. Līvensone. Mākslinieciskais redaktors A. Lipins. Tehniskā redaktore D. Pastare. Korektors 1. Tirāns. Nodota salikšanai 14. 12. 77. Parakstīta iespiešanai 24. 03. 78. Formāts 84X108/32. Tipogrāfijas papīrs JV« 1. Latīņu garnitūra. Augstspiedums. 12,6 uzsk. Iespiedi.; 13,17 lzdevn. 1. Metiens 45 000 eks. Pašūt. N« 4310-n. Cena 1 rbl ?0 kap. Izdevniecība cLlesma», 2260-17 Rīgā, Pa domju bulv. 24. lzdevn. M> 220/29097/J-2626. Iespiesta 1 atvijas PSR Ministru Padotnes Valsts izdevnic- ribu. poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietp komitejas tipogrāfijā «Ciņa». L/6011 Rīgā, Blaumaņa Ielā 33/40.

Arsenjevs V.

Ar 847

Dersu Uzala. — 2. izd. — R.: Liesma, 1978. — 238. lpp. — (Stāsti par dabu).

Talo Austrumu pētnieks, etnogrāfs un rakstnieks Vladimirs ArseņJevs (1872—1930) šo grāmatu veltījis drosmīgajam medniekam un pēddzinim Dersu Uzalam, kurš pavadījis V. Arscņjevu vairakās ekspedīcijās pa Usūrljas novadu, lai Izpētītu Sihote-Alina kalnu grēdu, un tās apkārtni,

! Untas — kažokādas zābaki.

[6] colla — 25,4 mm.

[7] dievs, kas, pēc turieniešu domām, mīt tik augstu, ka gandrīz nekad nenonāk pie cilvēkiem.

Content

Arseņjevs Vladimirs Dersu Uzala

PIRMĀ DAĻA. Nakts viesis. Mežacūku medības. Notikums korejiešu sādžā. Laivā pa Lefas upi. Pie Hankas ezera.

1. NAKTS VIESIS

2. MEŽACŪKU MEDĪBAS

3.NOTIKUMS KOREJIEŠU SĀDŽĀ

4. LAIVĀ PA LEFAS UPI

5. PIE HANKAS EZERA

OTRA DAĻA Pa upēm, mežiem un purviem. Cauri iaigai. Pāri Sihote-Alinam uz jūru. Gar jūras krastu. Negaidīta satikšanās. Amba. Nolādēta vieta. Atpakaļ uz jūru. Staltbrieži auro. Lāča medibas. Ugunsgrēks mežā. Ziemas gājiens. Uz Imanu. Grūts stāvoklis. Pēdējais ceļa posms.

6. PA UPĒM, MEŽIEM UN PURVIEM

7. CAURI TAIGAI

8. PA SIHOTE-ALINU UZ JŪRU

9. GAR JŪRAS KRASTU

10. NEGAIDĪTA SATIKŠANAS

11. AMBA

12. NOLĀDĒTA VIETA

13. ATPAKAĻ UZ JŪRU

14. STALTBRIEŽI AURO

15. LĀCA MEDĪBAS

16. UGUNSGRĒKS MEŽA

17. ZIEMAS GĀJIENS

18. uz imanu

19. grūts stĀvoklis

20. PĒDĒJAIS CEĻA POSMS

TREŠA DAĻA

21. MēS ATKAL DODAMIES CEIA

22. PLūDI

23. BĪSTAMA PĀRCELŠANAS

24. GRūTS GĀJIENS

25. KUSUNAS UPES LEJASGALS

26. AIZUSūRIJAS APGABALA VIDIENE

27. NOVĒLĒJUMS

28. ZIEMAS GĀJIENS

29. tĪĢera uzbrukums

30. Uzalas nĀve

SATURS