Akimuškins Igors

Dzīvnieku pasaule

IGORS AKIMUŠKINS

DZĪVNIEKU PASAULE

.

NEPĀRNADŽI

Nepārnadži (zīdītāju klases kārta) dāvājuši cilvēcei tikai divas lauksaimniecības dzīvnieku sugas: zirgu un ēzeli. Tie abi ir zirgveidīgo dzimtas pārstāvji.

Ēzelis k]uva par mājdzīvnieku agrāk nekā zirgs — pirms apmēram sešiem tūkstošiem gadu Ēģiptē. Tā priekštecis bija Āfrikas savvaļas ēzelis. Tas tagad saglabājies vienīgi atsevišķās vietās Etiopijā un Somālijā, kur to aiz sargā likums, kas aizliedz nogalināt savvaļas ēzeļus.

Zirgs pieradināts tikai trešajā gadu tūkstotī pirms mūsu ēras. Tā pirmdzimtene bija Dienvidkrievijas stepes, bet zirga savvaļas sencis ir tarpans.

Senatnē Lejasmezopotāmijā un Babilonijā pieradināja arī Āzijas savvaļas pusēzeļus. Tos jūdza ratos un izmantoja kā nastu nesējus dzīvniekus. Taču ar zirga parādīšanos Āzijas mājas ēzeļi diezgan strauji sāka izzust. Tos izspieda arī Āfrikas mājas ēzeļi, kas drīz izplatījās tālāk Āzijā un bija spēcīgāki, smagam darbam vairāk piemēroti.

UZ ZIRGA CAURI GADSIMTIE m

Sirmji un dūkanbēri

Zirgi, tāpat kā nevaldāmie degunradži un stūrgalvīgās zebras, pieder pie nepārnadžu kārtas, bet viņu pakļauša nās cilvēka gribai atgādina gudru saprašanos starp tādiem radījumiem, ko vieno kopīgs mērķis. Diez vai būs pārspīlēts, ja teiksim, ka mūsu savienība ar zirgu ir bijusi viena no veiksmīgākajām savienībām, ko cilvēks kād reiz noslēdzis ar dzīvniekiem.

Viss sākās ar pieradināšanu, un tas jau bija varoņdarbs. No neaptverami plašas dzīvnieku pasaules cilvēki bija veiksmīgi izvēlējušies labāko pārstāvi. Paskatieties uz zirgu! Viņa ieliektā mugura aiz skausta it kā īpaši radita segliem, iegarenais purns un pleci tik piemēroti sakām, un vienīgi viņa mutē iespējams ielikt iemauktu dzelžus. Zirga kājas ir kā radītas ātrai skriešanai, nagiem viegli piemērojami pakavi, bet darbā viņš nogurst mazāk nekā tāds stiprinieks kā zilonis.

Zirgs ārkārtīgi labi iegaumē vietas un priekšmetus. Kam tumšā rudens naktī nācies paļauties uz zirgu ceļā, kur pat dienā viegli var nomaldīties, tas uz laiku laikiem saglabās sirdī dziļu cieņu pret viņa māku orientēties: ja būs tik tumšs, ka vai acī durams, viņš tomēr braucēju aizvedīs uz mājām.

Apbrīnojama ir pirmatnējā lopkopja tālredzība, jo viņš pratis saskatīt arī citas krēpjaino dzīvnieku labās īpašības. Nostrādājis divdesmit stundas diennaktī, zirgs tikai drusku paguļ — kaut stāvus! — un paspēj vēl paganīties, turklāt, ja nepieciešams, arī tādās ganībās, kur govīm vairs nav ne zāles, ko noplūkt. Un zirgam nav kaitīgais ieradums izraut augus ar visām saknēm, kā to dara kazas. Zirgs ir viegli uzturams: spēkbarībā tam pietiek ar diviem kilogramiem auzu dienā. Grūtajos kara gados ar zirgiem, kas bieži vien pārtika no salmu griezumiem, brauca un ara, ecēja un novāca ražu frontes vajadzībām.

Zirga čaklums un darbaspējas ir bezgalīgas. Jauna ķēve, gatavodamās kļūt māte, neprasa īpašu uzmanību, un, lai gan šis periods viņai ir smags, viņu var nodarbināt visu laiku, līdz piedzimst kumeļš.

Zirgam ir lemts darba mūžs. Viņa liktenis — iejūgtam vilkt savu jūgu līdz pēdējai dienai, pat līdz pēdējai stundai. Bieži vien viņš nobeidzas darbā. Zirgi dzīvo ilgi — līdz četrdesmit gadiem. Vecais Billijs, kas nodzīvoja sešdesmit divus gadus, ir rekordists mūža ilguma ziņā, un darbam tas ziedojis vismaz sešdesmit gadus.

Pirmais dresētājs, kas atklāja zirga noderību, tāpat kā atklāj milzīgus kontinentus, ir pelnījis, lai gandrīz katra tauta tam uzceltu pieminekli. Vieniem šis atklājums atnesa kaujas slavu, citus paglāba no bada. Kaut gan daudzās zemēs zirga gaļu neēd, taču tā ir uzturlīdzeklis, turklāt ļoti vērtīgs uzturlīdzeklis. Cik daudziem tas palīdzējis izdzīvot valsts posta gados! Atcerieties, kā rakstīja Majakovskis: «Sēžu un zirggaļas gabalu ēdu…» Vai beš- barmaku no zirga gaļas jūs esat nobaudījuši? Lielisks ēdiens, tas dod spēku džigitiem.

Ķēves piena kumiss ir pats dziedinošākais līdzeklis, ko radījusi daba. Jaunībā Ļevs Tolstojs saslima ar diloni un bija nāvei nolemts, jo deviņpadsmitā gadsimta medicīnai šī slimība bija neuzveicama. Taču viņš, paklausot gudram padomam, aizbrauca uz Kazahiju, vasaru nodzīvoja jurtā līdzās ķēvju ganāmpulkam, dzēra kumisu un pārbrauca mājās vesels. Ļevs Tolstojs atstāja literāro mantojumu deviņdesmit sējumos — mūsu tautas lepnumu. Bet varēja taču notikt tā, ka …

Patiesi — viena pieminekļa ir par maz tam, kas spēja apmācīt dzīvnieku ar tik izcilām īpašībām!

SAVVAĻAS SENČI UN CILTSBRĀĻI

No kā cēlies zirgs?

Ja jūs ieraudzītu mežā zirga senci, nekad neiedomātos, ka no tā ir cēlušies mūsu zirgi. Eohips — tā sauca šo senci — augumā nebija lielāks par lapsu. Tam bija maza galva, īss kakls, mugura ar kupri, svītrains apmatojums, priekšējās kājas ar četriem un pakaļējās ar trim pirkstiem. Eohips dzīvoja Ziemeļamerikas mitrajos mežos pirms piecdesmit miljoniem gadu, pārtika no lapām un pēc izturēšanās atgādināja neveiklo tapiru.

Bija vairākas eohipu varietātes, dažas no tām agri pārcēlās uz dzīvi Eiropā (acīmredzot pa «tiltu», kas toreiz ziemeļos pastāvēja starp Kanādu, Grenlandi, Islandi un Skandināviju). Eobipa pēctecis Eiropā — paleoterijs — ar savu vareno ķermeni atgādināja degunradzi. Pirmajiem zirgiem Eiropā neveicās: šeit tie visi izmira.

Taču Amerikā ģints joprojām plauka un zēla. No eohipa radās orohips, bet no tā — trīspirkstu mezohips, kas jau bija aitas lielumā. Tad zirgu attīstības vēsturē notika svarīgas pārmaiņas: mitrie tropu meži, kas sedza planētas lielāko daļu, visur sāka izzust. Parādījās stepes un pļavu zāles. Mezohipi bailīgi iznāca no brikšņiem un iedrošinājās sākt jaunu dzīvi zem klajo prēriju debesīm. Tie ēda zāli. Stepē mezohipus vajāja veikli skrējēji — vilku senči. Glābiņš bija tikai viens: jāiemācās skriet ātrāk nekā plēsoņām. Liekie kāju pirksti traucēja (ar vienpirksta kājām vieglāk skrieti), un, kā redzams no izraktajiem kauliem, zirgu senčiem sāka izzust pirksts pēc pirksta, kamēr katrai kājai palika tikai pa vienam. Zirgs pārvērtās vicn- nadža dzīvniekā. Taču šīs pārvērtības notika |oti lēnām.

No mezohipa radās merihips, bet pēc tam staltais hipa- rions (augumā mazliet zemāks par zebru). Viņa kāju divi neattīstītie, malējie pirksti vairs neskārās pie zemes. Trīs- pirkstu hiparions tātad jau skrēja, pieskaroties pie zemes ar vienu pirkstu.

Diezin vai kāds cits četrkājains dzīvnieks ir bijis sastopams tik milzīgos ganāmpulkos kā hiparions. Miljoniem šo eleganto zirgu pa zemes šaurumiem, kas senajos laikos savienoja Čukču pussalu un Aļasku, no Ziemeļamerikas nokļuva Āzijā, bet pēc tam arī Eiropā.

Neskaitāmi hiparionu bari auļoja pa Eirāzijas līdzenumiem. Izrakumos to atlieku ir tik daudz, ka paleontologi nosaukuši par «hipariona faunu» visu dzīvo būtņu kompleksu, kas dzīvoja tanīs pašās stepēs vienā laikā ar šiem zirgiem.

Āfrikā, Dienvidamerikā un Austrālijā hiparioni nespēja nokļūt: tad šos kontinentus no Ziemeļamerikas, Āzijas un Eiropas šķīra plašas jūras un jūras šaurumi.

Pagāja daži miljoni gadu, un visi hiparioni izmira.

Laimīgāks liktenis gaidīja, varētu teikt, hipariona brālēnu (bez šaubām, evolūcijas, nevis sadzīves nozīmē) — pliohipu. No tā tad arī radās mūsu zirgi. Kādreiz plio- hipu bari apdzīvoja visu Ziemeļameriku, Dienvidameriku, Eiropu, Āziju un Āfriku (tai laikā šos kontinentus atkal savienoja zemes šaurumi). Starp senajiem zirgiem sastopamas ļoti interesantas varietātes: vieni augumā pārsniedza vislielāko smago vezumnieku, citi bija mazāki par pundurponijiem. Taču pirms miljons gadiem visi zirgi Amerikā izmira nezināmu iemeslu dēļ.

Āfrikā saglabājās vienīgi zebras un ēzeļi, bet Eiropā un Āzijā — divas savvaļas dzīvnieku sugas, kuru vēsture no tā laika cieši savijusies ar cilvēka likteni.

Leduslaikmetā, pirms dažiem desmittūkstošiem gadu, savvaļas zirgi vēl dzīvoja visā Eiropā. Bieži vien tie tika medīti kopā ar mamutiem un ziemeļbriežiem, un to gala nonāca uz alu cilvēka pusdienu galda, protams, kā gardākā maltīte ēdienkartē. Par to liecina mūsu senču virtuves atkritumi — milzīgās sasmalcināto kaulu kaudzes, ko izpētījuši antropologi. Kādā no tām atrada desmitiem tūkstošu apēsto zirgu atlieku. Kā redzams, mūsu senči nevarēja sūdzēties par ēstgribas trūkumu.

Savvaļas «krustmāte» ir Prževaļska zirgs

Kad krievu karaspēks, sakāvis Napoleonu, iesoļoja Parīzē, šis nolikums, kas radikāli mainīja Eiropas likteni, savā ziņā atstāja pēdas arī zooloģijas vēsturē. Tajā gadā Parīzē angļu pulkvedis Hamiltons Smits iepazinās ar saviem sabiedrotajiem kazaku virsniekiem, un tie pastāstīja viņam, ka Alongolijā, Krievijas robežas tuvumā, tuksnešos dzīvo savvaļas zirgi.

Stāstītais pārsteidza Smitu, jo zinātnē tanī laikā bija dziļi iesakņojusies visai pesimistiska, bet, par laimi, aplama teorija, ka zirga savvaļas priekšteči uz planētas vairs neesot sastopami: tie visi sen izmiruši.

Kad Smits atgriezās Anglijā, viņš publicēja visu, ko bija dzirdējis no kazakiem. Savvaļas zirgi jeb tatāru valodā — tarpani, viņš rakstīja, turas lielos pulkos. Sai ganāmpulkā ir daudzi bari. Katru baru vada un sargā vecs ērzelis. Paši līrasinīgākie tarpani dzīvo tuvāk pie Ķīnas robežām. Dzīvnieki labprāt uzturas plašajās stepēs un ganās, izkārtojušies cits aiz cita ar galvu pret vēju. Barvedis ērzelis greizsirdīgi rūpējas par savu saimi: skrienot tai apkārt, viņš uzmana, vai netuvojas ienaidnieks, un dzen prom jaunos sāncenšus. Tie, kamēr nav izauguši un ieguvuši savu baru, turas nomaļus.

Tātad Smits, pēc savu krievu korespondentu vārdiem, diezgan precīzi aprakstījis savvaļas zirgus. Taču naturālisti pret viņa vārdiem, šķiet, neizturējās nopietni. Zinātnieki uzskatīja, ka visi savvaļas zirgi jau sen izmiruši. Sis uzskats palika spēkā vairāk nekā pusgadsimtu — līdz 1877. gadam.

Tajā gadā Nikolajs Prževaļskis atgriezās no Džungā- rijas un pārveda savvaļas zirga ādu.

Jau agrāk, sava pirmā ceļojuma laikā pa Mongoliju, no 1870. līdz 1873. gadam, viņš daudz bija dzirdējis par savvaļas zirgiem, «ko mongoļi sauca par «dzerlik-adu» (savvaļas zirgu ganāmpulks)… Pēc stāstītāju vārdiem, šie zirgi… ir ārkārtīgi piesardzīgi, jo, cilvēka izbiedēti, neatskatīdamies bēg vairākas dienas un iepriekšējā vietā atgriežas tikai pēc viena vai diviem gadiem.»

Pēc neilga laika, no jauna ceļodams pa Centrālo Āziju, Prževaļskis šķērsoja Džungārijas tuksnešus, un tur viņš savām acīm ieraudzīja nenotveramos «dzerlik-adu».

«Personiski man,» viņš rakstīja, «izdevās sastapt tikai divus savvaļas zirgu barus. Pie viena no tiem varēja pielavīties trāpīga šāviena attālumā, bet dzīvnieki pa vējam saoda manu biedru, kurš atradās vismaz versti tālu, un metās bēgt. Asti saslējis un kaklu izliecis, ērzelis skrēja pa priekšu, vispār izturējās gluži kā zirgs: viņam nopakaļ sekoja septiņas, jādomā, ķēves. Laiku pa laikam dzīvnieki apstājās, spiedās cits pie cita, raudzījās uz manu pusi un reizēm cits citam spēra; pēc tam atkal rikšoja un beidzot nozuda tuksnesī.»

Prževaļskini tā ari neizdevās pietuvoties «trāpīga šāviena attālumā» ne pie viena savvaļas zirga, bet tā galvaskausu un ādu viņš tomēr ieguva. Tos ceļotājam uzdāvināja A. Tihanovs, Zeisanas posteņa priekšnieks (ciemats atrodas Krievijas—Ķīnas robežas tuvumā, un tanī Prževaļskis pabeidza savu otro ceļojumu pa Centrā'o Āziju). A. Tihanovs ādu bija ieguvis no kirgīzu medniekiem, kas rosījās Centrālajā Džungārijā.

1888. gadā Nikolajs Prževaļskis devās jaunā ekspedīcijā uz Centrālo Āziju. Taču notika nelaime: netālu no Isikula ezera Karakola ciematā viņš saslima ar vēder- tīfu un nomira. Pasaule zaudēja vienu no vislielākajiem ceļotājiem, kas daudz ko bija atklājis. Taču Prževaļska skolnieki un sekotāji turpināja viņa iesākto darbu. Krievu pētnieki Kozlovs, Pevcovs, Roborovskis, Klemencs, brāļi Grumi-Gržimailo iekļuva pašā Āzijas kontinenta centrā pa ceļiem, ko bija izpētījis Prževaļskis. Viņi pārveda vēl dažas savvaļas zirgu ādas un galvaskausus, kā arī interesantus nostāstus par to paradumiem un dzīves veidu.

«Savvaļas zirgi,» raksta M. Pevcovs, «dzīvo galvenokārt lielajos smiltājos… kas noauguši… ar augstiem saksauliem.» Seit sastopamas arī «līdzenas ieplakas, klātas retiem un īsiem meldriem un nedaudz sālszāles, no kā ari pārtiek šajos smiltājos dzīvojošie savvaļas zirgi, kamieļi, kulani un antilopes». Ūdeni saturošie slāņi tur guļ sekli, un tāpēc nagaiņiem viegli sasniedzama valgme. «Ieplaku zemākajās vietās tie kājām iemin diezgan prāvas bedres, kas piepildās ar iesāļu ūdeni, ko vēlāk dzīvnieki nāk dzert. Smiltāju apdzīvotāji bieži vien virzās uz ziemeļiem, uz retu, sausu tipčaku apaugušu, zvirgzdiem klātu tuksnesi, un tur ganās ilgu laiku, ja šai bezūdens plašumā kaut kur ir saglabājies sniegs.»

Savvaļas zirgi aizskrien no smiltaines arī uz dienvidiem, «uz plašajiem lapu koku mežiem». Tajos barības un ūdens pietiekami, bet pārāk daudz odu un knišļu. Tāpēc vasarā savvaļas zirgi cenšas pēc iespējas retāk iegriezties mežos.

Dienā viņi parasti uzturas nomaļās tuksnešainās vietās, bet naktī, tramīgi ošņādami gaisu un satraukti sprauslādami, iziet ganīties un padzerties. Viņi soļo cits aiz cita pa pašu iemītām takām.

Zirgi parasti klaiņo nelielos baros — pa pieci līdz divdesmit dzīvnieki. Ganāmpulku vienmēr ved vecs ērzelis. Tas ir ļoti drošs un mežonīgs, un savam baram uzticīgs.

«Es nepaspēju aizrāpot ne sešdesmit soļu,» atceras Grums-Gržimailo savu satikšanos ar savvaļas zirgu baru, «kad sprauslādams un krākdams no krūmiem izaūļoja ērzelis. Mežonīgais zirgs bija tik jauks, ka izskatījās, kā iznācis no pasakas. Viņš lēkšoja ap mani ciešā lokā, tad saslējās pakaļkājās, it kā ar savu neganto izskatu un krākšanu gribēdams mani izbiedēt. No viņa nāsīm nāca garaiņu strūklas… Viņš atkal aizauļoja man garām un apstājās aizvēja pusē. Te, saslējies pakaļkājās, negantnieks ar spēku ievilka gaisu un nosprauslājies kaut kā spiedzīgi iezviedzas. Ganāmpulks, kas stāvēja rindā, ar purniem pret mums, kā pēc komandas apgriezās apkārt (barvedis, kas bija atradies priekšgalā, no jauna aizskrēja pa priekšu), un visi rikšoja prom no ezera. Ļāvis baram paskriet soļus divsimt, ērzelis to vadīja, nemitīgi mezdams lokus pa labi un pa kreisi, izsliedamies pakaļkājās un sprauslādams.»

Ievērojis, ka vajātāji tuvojas, ērzelis metas pie bara, «zviedz, skubina atpalicējus, ar purnu grūž uz priekšu kumeļus, kam sāk zust spēki, un sedz ganāmpulka aizmuguri».

Grums-Gržimailo stāsta: «Viņš skubināja mazu kumeļu, kas ar savām vārgajām kājām netika citiem līdzi. Vispirms, kad kumeļš sāka atpalikt, ķēve pūlējās to uzmundrināt, klusi zviegdama, bet, redzēdama, ka nekas nelīdz, viņa atšķīrās no bara, acīmredzot nevēlēdamās pamest savu bērnu. Taču ērzelis nepieļāva šādu nekārtību: divas reizes spēcīgi iespēris ķēvei, tas piespieda viņu panākt pārējos, bet pats uzņēmās rūpes par kumeļu: gan grūstīja mazo ar purnu, gan vilka, satvēris aiz skausta, gan centās uzmundrināt, strauji pieskrienot un spārdot kājas pa gaisu.»

Taču vajātāji tuvojas arvien ātrāk, panāk mazo, nogurušo zirdziņu un tā varonīgo aizstāvi. «Ērzeli pārņem šaubas: sadusmots tas gan pieauļo pie medniekiem, gan atgriežas pie zirgiem, kas atpaliek no bara.» Tālāk par drāmas pēdējiem cēlieniem pastāsta Klemencs, kas ari piedalījies savvaļas zirgu medībās un ir atstājis gandrīz vai pašas spilgtākās atmiņas par šo gūstīšanu.

«Kad baismīgie zvēri — zirgi, kam mugurā sēž divkājaini radījumi, — mācas virsū ganāmpulkam, ērzelis metas uz vajātājiem un pirmais krīt no lodes. Bars bez vadoņa apjūk, šaudās šurpu turpu, griežas no vienas puses uz otru. Mednieki šauj un ar cilpām ķer kumeļus.»

…Nu kumeļi, kas nav nošauti šašlikiem, ir notverti; sasietām kājām tie guļ smiltīs. Tagad viņi jāaizved līdz kamieļiem, bet «tie atpaliek vairāk nekā simt verstis no gūstītājiem; pēc tam jātiek līdz tai vietai, kur rezervē atstāta slaucama ķēve. Ar to vēl pasākums nebeidzas. Ne mazums pūļu prasa kumeļa pieradināšana pie ķēves. Tai katrā ziņā jābūt tādā pašā krāsā, kādā bijis savvaļas zirgs: pie bēras, melnas un sirmas ķēves savvaļas dzīvnieks klāt neies. Savu tiesu rūpju prasa arī savvaļnieku pārvešana pāri strautiem un upēm, jo tie baidās no ūdens.»

Kā redzams, savvaļas zirgu ķeršana nav viegla, bet saglabāt un aizvest tos sveikus un veselus galā ir vēl grūtāk, jo gūstekņi ir tikko dzīvi aiz bailēm un auļojot ir nodzīti. Viskrievijas Ņižņijnovgorodas izstādē 1896. gadā tās rīkotāji gribēja parādīt sešus savvaļas zirgus no Džungārijas. Uz Centrālās Āzijas tuksnešiem speciāli pēc tiem aizsūtītās vienības beigu beigās tos notvēra, bet nespēja saglabāt dzīvus. Visi zirgi nobeidzās ceļā, vienīgi ādas un kauli nonāca izstādē, bet no turienes muzejā.

Tā raksta kņazs Urusovs pazīstamajā divsējuinu monogrāfijā par zirgiem. Taču mūsu valsts savvaļas zirgu pazinēji profesors A. Baņņikovs, N. Lobanovs un V. Trevs interesantajā rakstā «Prževaļska zirgs un tā atjaunošana PSRS» pastāsta, ka pirmoreiz savvaļas kumeļus noķēruši Rietumgobi tirgotāja Asanova mednieki — Vlasovs un Zaharovs — 1898. gada pavasari. Viņi medīja Fridriha Falcfeina — Askānija Novas dibinātāja — uzdevumā, bet tas būs sīkāk apskatīts nodaļā par tarpaniem.

Tātad kumeļus sagūstīja, taču «aiz nevērības» tos padzirdīja nevis ar ķēves, bet ar aitas pienu, un visi četri gūstekņi nobeidzās.

Nākamā gada pavasari tirgotāja Asanova mednieki ieguva vēl septiņus savvaļas kumeļus: sešas ķēvītes un vienu ērzelēnu. Piecas ķēvītes nosūtīja uz Bijsku, bet no turienes uz Askānija Novu (ceļā viens mazais zirdziņš nobeidzās). Sic bija pirmie Prževaļska zirgi, kas tika nogādāti uz Eiropu.

1900. gadā Asanovs atkal atveda uz Bijsku divus jaunus savvaļas zirgus, ko aizgādāja uz Carskoje Selo. Ķēvīte tur drīz vien aizgāja bojā, bet ērzeli Vasjku pēc čet- triem gadiem nosūtīja uz Askānija Novu, «kur tanī laikā bija vienīgi ķēves».

Mūsu gadsimta sākumā tas pats Asanovs, kam acīmredzot piederēja šo piegāžu monopols, atveda vēl dažus savvaļas zirgus uz Maskavas zooloģisko dārzu un uz Askānija Novu.

1901.  gadā hercogs Bedfords pierunāja Kārlu Ilāgen- bcku, pazīstamo savvaļas dzīvnieku mednieku, notvert Džungārijas zirgus Bedforda dibinātajam slavenajam Ve- bernabeju parkam, kurā jau dzīvoja daudzi reti dzīvnieki (galvenokārt brieži un sumbri), bet vēl trūka savvaļas zirgu. Mazliet padomājis, Hāgenbeks bija ar mieru.

«Mēs tad vēl ļoti maz zinājām par savvaļas zirgu,» stāsta Hāgenbeks, «un galīgi neko nezinājām par tā atrašanās vietu, paradumiem un ķeršanas paņēmieniem.» Sis teiksmainais zirgs dzīvoja kaut kur pasaules malā, vismaz ļoti tālu no Vācijas, neauglīgos, cilvēku neapdzīvotos smiltājos. Grūto darbu Hāgenbeks uzdeva vienam no saviem labākajiem līdzstrādniekiem Vilhelmam Grī- geram.

«Vispirms Grīgers,» turpina Hāgenbeks, «devās uz Askānija Novu pie Falcfeina, cerot iegūt no viņa ziņas, kur tieši meklēt savvaļas zirgu.

Dzīvnieku cienītājs, greizsirdīgi sargādams savus dārgumus Dienvidukrainas stepē, atteicās sniegt vajadzīgās ziņas, un tikai aplinkus izdevās noskaidrot, ka savvaļas zirgs mīt Kobdo apkārtnē, Altaja kalnu ziemeļu pakājē.»

Cik tāls bija šis ceļš!

Un tā 1900. gada kādā janvāra dienā divi cilvēki izkāpa no Transsibīrijas vilciena dzelzceļa stacijā aiz Obas. Iekrāvuši savu lielo un smago bagāžu ragavās, viņi devās uz dienvidiem — uz Bijsku.

Grīgers Bijskā no Asanova nopirka kumeļus: piecpadsmit ērzelīšus un trīspadsmit ķēvītes, viens no tiem nobeidzās; ceļā, divdesmit septiņus viņi atveda uz Ham- burgu, divpadsmit pārdeva uz Angliju, citus — uz Franciju, Holandi, ASV un Vācijas zooloģiskajiem dārziem. Pēc gada Hāgenbeka ļaudis no jauna brauca pie Asanova (šoreiz uz Kobdo) un nopirka vēl vienpadsmit kumeļus.

Ne Asanovs, ne viņa mednieki, protams, nezināja, ka ir izglābuši no izmiršanas savvaļas zirgu ģinti, ka viņu notvertie zirgi īstenibā būs pēdējie, ko cilvēkiem izdosies atvest uz Eiropu no Mongolijas. No tiem (ne jau no visiem, bet tikai no trim pāriem) radās Prževaļska zirgi, kas patlaban dzīvo visas pasaules zooloģiskajos dārzos. Brīvā dabā Centrālajā Āzijā, iespējams, vairs arī nav saglabājušies savvaļas zirgi.

Profesors A. Baņņikovs monogrāfijā par Mongolijas dzīvniekiem stāsta, ka savvaļas zirgi bijuši sastopami tikai ziemeļos no kalnu grēdām Baitagbogdo un Tahīnša- ranūru. 1959./1960. gada ziemā tur dzīvoja vēl divi nelieli ganāmpulki — abos bija apmēram divdesmit zirgu.

Bet tagad.,, tagad mēs neesam pārliecināti, ka savvaļas zirgi vēl brīvi dzīvo Mongolijā. Ja arī viņu ir palicis tur viens vai divi desmiti, tad visi «ir nolemti drīzai bojāejai», raksta profesors V. Geptners.

Pagājušā gadsimta beigās un mūsu gadsimta sākumā Eiropā ieveda piecdesmit divus tīrasiņu Prževaļska zirgus, no tiem pirmos vienpadsmit aizveda uz Askānija Novu. Tikai trīs (divas ķēves un ērzelis Vasjka) nodzīvoja šeit līdz tādam vecumam, kad ķēvēm var dzimt kumeļi. Vairāk savvaļas zirgu uz Askānija Novu neatveda. Taču no tiem, kas bija šeit, mūsu zootehniķi ieguva 37 tīrasiņu pēcnācējus un vairāk nekā trīsdesmit hibrīdus.

Pēc tam sākās karš. Pēc Ukrainas okupācijas vācieši izveda uz Vāciju divus Prževaļska zirgus. Pārējie gāja bojā. Kara beigās mūsu zemē nebija palicis neviens savvaļas zirgs, bet pēc kara no Prāgas un no Vācijas nogādāja Askānija Novā divus tīrasiņu Prževaļska zirgus un vienu ķēvi Orlicu III no Mongolijas. 1964. gada sākumā Ukrainas stepju plašajos aplokos jau ganījās septiņi savvaļas zirgi.

Prževaļska zirgi dzīvo arī ārzemju zooloģiskajos dārzos: Prāgā, Minhenē, kā arī Anglijā, ASV un citās valstis. Zirgi, kas nosaukti slavenā krievu ceļotāja vārdā, vairojas.

Tiešais priekštecis ir tarpans

Cieši līdzās mājas zirgiem Eiropā vēl ilgi dzīvoja savvaļas zirgi. Romietis Varrons (II gadsimtā pirms mūsu ēras) un grieķis Strabons (dzīvoja 100 gadus pēc Var- rona) raksta, ka tie sastopami pat Spānijā un Alpos. Sen- vācu un skandināvu varoņteiksmās ir ne mazums dramatisku epizožu, kurās darbojas savvaļas zirgi, «Nībelungu dziesmās» Zigfrīds, piemēram, nogalina savvaļas zirgu Skelhu, bet jūras milzis Ize medī krastmalā pelēkus, ābolainus zirgus (šāda krāsa nav raksturīga savvaļas zirgiem, piebilst profesors J. Bogdanovs, pazīstams speciālists mājdzīvnieku jautājumos, bet šī aina acīmredzot vēlākos laikos ir pievienota senajai leģendai).

Viduslaikos daudzu Eiropas valstu iedzīvotāji svētku galdā cēla garšīgu medījumu — savvaļas zirga gaļu. Mūki, šķiet, it īpaši cienīja zirga gaļu.

«Tu atļāvi dažiem ēst savvaļas zirgu gaļu, bet vairumam arī mājas zirgu gaļu,» VIII gadsimtā rakstīja pāvests Grigorijs III svētajam Bonifācijam. «No šī brīža, vissvētākais brāli, nekādā ziņā nepieļauj to.»

Taču gardēži mūki ignorēja svētā tēva aizliegumu. Vel ilgi klosteros savvaļas zirga gaļa tika uzskatīta par delikatesi. Ekehards, Sanktgallenes klostera priekšnieks Šveicē, galda lūgšanu krājumā starp citu ieteic ari šādus vārdus: «Laipnums labi garšotu savvaļas zirga gaļa zem krusta karoga!»

Līdz XVII gadsimta sākumam dažas Eiropas pilsētas algoja strēlnieku vienības, kas medīja savvaļas zirgus, lai tic nepostītu tīrumus. Taču Austrumvācijas mežos un acīmredzot Polijā vēl pirms gadiem simt piecdesmit bija sastopams savvaļas zirgs. (Vai tie bija pārgājuši savvaļā? Sis jautājums tagad laikam vairs nekad netiks noskaidrots.)

1814. gadā Prūsijā vairāki tūkstoši dzinēju Duisburgas mežā ielenca savvaļas zirga meža pasugas pēdējos barus un iznīcināja tos. Pavisam nogalināja divsimt sešdesmit dzīvniekus.

«Es esmu strādājis Čerņigovā: desmit un divdesmit dzīvu savvaļas zirgu savām rokām savaldīju gāršās, turklāt, pa Krieviju braukādams, ar savām rokām ķēru tos pašus savvaļas zirgus,» — tā rakstīja drosmīgais Kijevas kņazs Vladimirs Monomahs grāmatā «Pamācības bērniem». Tātad ari Krievijā vēl XII gadsimtā mita savvaļas zirgi. Tie bija sastopami arī vēlāk. 1663. gadā, kā stāsta vēsturnieki, nākamo hetmani Ivanu Mazepu kāda pārkāpuma dēļ kazaki piesēja pie savvaļas zirga, un tas aizrāva viņu stepē. Taču Mazepa mācējis kaut kā atbrīvoties no virvēm. Pēc četrdesmit četriem gadiem viņš organizēja Ukrainā dumpi pret caru Pēteri.

Ukraina ir vienīgā zeme Eiropā, kur savvaļas zirgi nodzīvoja līdz pagājušā gadsimta otrai pusei. Tie bija slavenie tarpani — zirgi, par kuriem kādreiz daudz rakstīja un runāja, bet patlaban tie gandrīz ir aizmirsti. Pat iedzīvotājiem tanīs vietās, kur vēl pirms simt gadiem savvaļas zirgi «klaiņoja brīvībā», par tiem nav saglabājušās nekādas atmiņas.

Tarpans (jeb turpans — tatāru valodā) bija neliels, bet izturīgs un bezbailīgs zirdziņš ar pelēku apmatojumu: pelnu pelēks ar tumšu peļutaku uz muguras («pēc krāsas tas atgādina peli», par tarpanu rakstīja kāds vecs dabaszinātnieks). Krēpes, aste un kājas līdz «ceļgaliem» tar- paniem melnas vai melni brūnas, bet uz priekškājām dažiem dzīvniekiem samanāmas vēl tumšas šķērssvītras — tikko saskatāms zebrai līdzīgs apmatojums.

Pavisam nesen tarpani dzīvoja Dienvidkrievijas stepēs, mežastepēs un pat Lietuvas un Baltkrievijas mežos (Belo- vežas gāršā, raksta profesors V. Geptners, viņi bija sastopami pat XVIII gadsimta beigās), un visā Ukrainā, visā Krimas stepju daļā, Priekškaukāzā, Donā, Lejaspie- volgā — uz austrumiem no Volgas un, iespējams, pat līdz Urāliem. Bet aiz Urālu kalniem mita citi — jau pazīstamie Prževaļska savvaļas zirgi.

Krievijas stepes tad vēl nebija uzplēstas. Un pa kuplo zāli, pa kaviļu un tipčaku, plašajās stepēs auļoja brīvo savvaļas zirgu bari.

A. Kolčanovs, Dņepras apriņķa valdes priekšnieks, aizrautīgi vāca dažādas ziņas par tarpanu dzīvi brīvē. Viņš to aprakstījis šādi: «Tarpani bija ļoti piesardzīgi, skrēja viegli un strauji. Tarpanu baru vienmēr vadīja tēviņš, ganīšanās laikā viņš apsargāja ganāmpulku, vienmēr atrazdamies kādā kurgānā, vispār kādā augstākā vietā, kamēr visi pārējie ganījās ielejā. Tēviņš brīdināja baru par briesmām un pats devās prom pēdējais. Tāpat viņš dzina savu baru uz dzeramajām vietām, tās iepriekš apskatot, vai nedraud briesmas, tāpēc bieži vien viņš aizskrēja versti vai vēl tālāk baram priekšā. Sausās vasarās, kad stepē viss ūdens izžuva, tarpani tuvojās Dņeprai, kur tie bija sastopami Kazaku braslā, verstis četrdesmit no Zeļo najas. Tomēr novērots, ka tarpani spēj ilgstoši paciest slāpes, un pietiek ar nelielu rasu, lai viņi atveldzētos, ar mēli nolaizot valgmi no zāles.

Tarpanus, galvenokārt kumeļus un grūsnās ķēves, ķēra pavasarī; vecajiem tarpanu ērzeļiem reti izdevās uzmest arkānu — tie skrēja ļoti ātri un bija ārkārtīgi uzmanīgi. Taču pieradināt tos pie darba, kaut vai iejāt, nekad neizdevās. Bijuši gadījumi, kad stepju zirgi, it īpaši ķēves, pieklīdušas pie tarpanu bara. Stāsta pat, ka tarpanu ērzeļi paši atņēmuši ķēves mājas zirgu ganāmpulkiem un ar to ērzeļiem uzsākuši kauju, nekad negūstot uzvaru.»

Vietējie iedzīvotāji Ukrainā, Orenburgas apgabalā un visur, kur dzīvoja tarpani, neieredzēja tos. Un ne tikai tādēļ, ka tie bieži aizveda no ganāmpulkiem mājas ķēves. Tarpani nobradāja sējumus, bet ziemā apēda sienu, reizēm pat visu, ko kolonisti bija stepē sapļāvuši un sakrāvuši kaudzēs. Tarpanus visur iznicināja. Tos šāva dzeramajās vietās un pie siena kaudzēm. Eversmans, viens no mūsu vecajiem naturālistiem, kurš vēl redzēja dzīvus tarpanus Orenburgas. novadā, rakstīja: «Turienes iedzīvotāji nereti tos noķer vēl jaunus un savalda, tomēr, par spīti visam, tie vienmēr paliek mežonīgi un bailīgi. Tos medī ziemā pa dziļu sniegu šādā veidā: tikko apkārtnē ierauga savvaļas zirgu barus, tūlīt pulcējas iedzīvotāji, sēžas mugurā pašiem labākajiem un straujākajiem auļotājiem un no tālienes cenšas ielenkt tarpanus. Kad tas izdodas, mednieki auļo tiem tieši virsū. Tarpani metas bēgt. Jātnieki ilgi vajā tos, un beidzot mazie kumeļi piekūst, skrienot pa sniegu. Taču vecie tarpani auļo tik ātri, ka vienmēr izglābjas.»

Jo vairāk sāka apdzīvot mūsu dienvidu stepes, jo lielāka vērtās nesaprašanās starp cilvēkiem un tarpaniem. V. Geptners raksta: «Tarpans bija bojāejai nolemts jau ar valsts ekonomiskās attīstības gaitu.» Un, kā tas vienmēr mēdz būt, fināls pienāca daudz ātrāk, nekā to gaidīja pat vislielākie pesimisti: vēl pagājušā gadsimta sākumā Ukrainas dienvidos un Krimā kaviļu mīdīja lieli tarpanu bari, bet 1879. gadā gāja bojā pēdējais brīvais tarpans. Vienacaina ķēve. Tai ir interesants un diezgan labi dokumentēts dzīves gājums.

Sis dzīvesstāsts aprakstīts Falcfeinu ģimenes hronikā. Pagājušā gadsimta beigās Fridrihs Falcfeins stepē ziemeļos no Krimas iegādājās lielu zemes gabalu, lai tur neskartu saglabātu pirmatnējo vietējo faunu un floru. Vēlāk šai unikālajā rezervātā, kas slavens arī tagad ar Askānija Novas nosaukumu, izdarīja veiksmīgus izmēģinājumus, lai aklirnatizetu daudzus svešzemju dzīvniekus.

Falcfeiniem bija kaimiņš, ari bagāts zemes īpašnieks, kāds Aleksandrs Duriļins. Rahmanovas stepē viņam ganījās lieli zirgu bari. Jau vairākus gadus tajā apvidū nebija manīti tarpani. Bet reiz '(tas notika pagājušā gadsimta septiņdesmitajos gados) pēdējais, kā domā Falc- feins, savvaļas zirgs atauļoja nezin no kurienes un, vērīgi paskatījies apkārt, devās pie zirgu ganāmpulka. Sis atnācējs acīmredzot ilgojās pēc zirgu sabiedrības, bet baidījās tuvoties saviem «civilizētajiem» ciltsbrāļiem. Pakāpeniski, dienu pēc dienas, tas sadūšojās un beidzot pierada pie mājas zirgiem, bet tie pieņēma viesi kā savējo. Kad zirgu gani bija tālu, tarpanu ķēve ganījās kopā ar citiem zirgiem, bet, tiklīdz viņi tuvojās, tā, mežonīgi iekrākda- mās, auļoja prom un gaidīja, kamēr cilvēki aizjās tālāk

Neviens nekad neesot redzējis, ka atpūšoties tā apgultos uz zemes tāpat kā mājas zirgi: ķēve visu laiku stāvējusi. Pat gulējusi tā vienmēr — stāvot.

Pagāja trīs gadi, kamēr savvaļas zirgs kļuva mazliet rāmāķs un vairāk sāka uzticēties cilvēkiem. Tas vairs nebēga tik tālu kā agrāk, kad tam jāšus tuvojās zirgu gani, bet dzeramajās vietās un ziemā piebarošanas vietās pielaida viņus pavisam tuvu. Pa šiem trim gadiem tā divreiz atnesās, un tās kumeļu tēvs bija Duriļina zirgu ganāmpulka vadonis. Kumeļus, kad tie pieauga, sāka izmantot darbā, bet šī jaunā paaudze bija vārga un darbam nepiemērota.

Pēc trim gadiem savvaļas ķēve sadūšojās un kopā ar zirgu baru iegāja ziemas laidarā, kur atradās barotava. Tad Duriļins lika to saķert. Mājas zirgus izdzina no staļļa, bet svešinieci tur ieslēdza. Tarpanu ķēve kā traka metās pret sienu, nevaldāmi svaidījās pa sprostu un izsita sev vienu aci. Pēc tam ierāvās tumšā kaktā un sastinga. Vairākas dienas, tā stāvēdama, ķēve neko neēda. Taču bads un slāpes izdzina to no kakta. Pamazām tā sāka pierast pie cilvēkiem. Ņēma sienu no zirgu kopēja rokām. Kad to veda, gāja uz dzeramo vietu, taču ikreiz centās izrauties. Un nebija nekādas iespējas to apseglot.

Pēc tam kad pavasarī ķēve bija atnesusies trešo reizi — tas bija noticis stallī —, nolēma to izlaist ganīties brīvā dabā kopā ar ganāmpulku. Domāja, ka tā būs pilnīgi pieradināta. Taču spītniece acīmredzot brīvību vērtēja augstāk nekā pilnu vēderu. Tiklīdz atvēra vārtus un noņēma naktsapaušus, skaļi zviegdama, ķēve aizdrāzās uz stepi. Vēlāk tā gan atgriezās, bet ne uz ilgu laiku: paaicināja savu kumeliņu un aizauļoja kopā ar to. Pēc tam to neviens vairs nav redzējis.

Tagad darbība pārceļas uz Askānija Novu. Tur izplatījās ziņa, ka tikai trīsdesmit piecu verstu attālumā no Askānijas, Taurijas stepē pie Agaimanas ciema, kā stāsta vietējie, it kā redzēts savvaļas tarpans. Zemniekiem sagribējās pārbaudīt, cik ātri skrien viņu zirgi. Salasījās liela grupa, kas nolēma notvert tarpanu. Pa visu Agaimanas rajonu izvietoja maiņu zirgus, lai labākie jātnieki ar labākajiem zirgiem (daži pat ar diviem zirgiem!) sagaidītu vajātājus un tos nomainītu, kad tie, ķerot tarpanu, trakos auļos drāzīsies garām. Tas notika ziemā, decembrī.

Mainot zirgus un jātniekus, dzinās pakaļ visu dienu un, iespējams, tā arī nebūtu panākuši tarpanu, bet tam neveicās: priekškāja iesprūda murkšķa alā un pārlūza. Krākdams un zobus ņirgdams, bēglis nokrita un bezpalīdzīgi gulēja sniegā.

Cilvēki to ielenca, sasēja, uzlika uz ragavām un aizveda uz Agaimanu. Un tur to pazina: šī taču ir tā pati vienacainā ķēve, kas brīvību vērtēja augstāk nekā pārticību Duriļina stalli!

Ķēve jau bija iemantojusi tādu cieņu visā apkārtnē, ka pat zemnieki — vienkārši ļaudis bez sentimentālas noslieces — to ļoti žēloja. Viņi gribēja glābt tarpanu un pierunāja lauku frizieri (tas bija arī zirgu dakteris) pagatavot ķēvei jaunu nagu, vārdu sakot, protēzi. Taču vajāšanas un sāpju izmocītais dzīvnieks neizmantoja šo laipnību, ko dāvāja ienaidnieki: 1879. gada decembra beigās pēdējais brīvais tarpans gāja bojā nīstamo cilvēku gūstā.

Pēdējais brīvais tarpans. Bet gūstā dzīvoja vēl viens savvaļas zirgs: slavenais Satilova tarpans, kurš pēc piedzimšanas tikai nedēļu paguva aizvadīt stepē; pārējie divdesmit gadi pagāja nebrīvē.

I. Satilovs bija liels zirgu cienītājs, viņš ļoti interesējās par tarpaniem, daudz rakstīja par tiem, visiem spēkiem centās glābt tos no iznīcināšanas. Pagājušā gad simta beigās pēc Pēterburgas dzīvnieku aklimatizācijas biedrības lūguma viņš atgādāja uz Maskavu un Pēterburgu vienu pēc otra divus tarpanus.

Sie bija vienīgie tarpani, ko rūpīgi izpētīja zoologi, vienīgie, no kuriem saglabājušies kauli: galvaskauss no Satilova tarpana un skelets no Taurijas tarpana. Galvaskauss glabājas Maskavas Valsts universitātes Zooloģijas muzejā, bet skelets — Ļeņingradā, Zinātņu akadēmijas Zooloģijas institūtā.

Taurijas tarpans tika saķerts Taurijas stepēs. 1882. gadā viņu atveda uz Pēterburgu. Akadēmiķis I. Brands, ierau dzijis savvaļas zirgu, uz vietas nosprieda, ka nav bijis vērts viņu tik tālu vest; šis esot nevis tarpans, paziņojis viņš, bet «draņķīgs zemnieku zirģelis». Satilovs iebildis: zirgs no pirmā acu uzmetiena pārsteidz ar mežonim raksturīgo izskatu, «vajag tikai viņā paskatīties, lai pārliecinātos, ka tarpani nav zirgi, kas pārvērtušies savvaļniekos, bet gan ir pirmatnēju savvaļas dzīvnieku suga no zirgu dzimtas».

«Vēlākā šī tarpana galvaskausa un skeleta izpēte,» raksta profesors V. Geptners «Piezīmēs par tarpaniem», «parādīja, ka taisnība bija Satilovam, nevis akadēmiķim Brandam.»

Satilova tarpans nodzīvoja zooloģiskajā dārzā gadus divus un nobeidzās astoņdesmito gadu beigās. Tā aizgāja bojā pēdējais tarpans uz zemes.

Vai patiesi tas bija pēdējais? Pirms kara mūsu zoologu rokās nonāca dokuments, kas ļāva viņiem to apšaubīt. 1934. gada pavasarī V. Geptners saņēma zootehniķa N. Ļeontoviča liecību, ko apstiprināja vairāki aculiecinieki.

«1914. —1918. gados,» ziņoja N. Ļeontovičs, «man bija iespējams novērot pēdējo tarpanu pārstāvi. Sājos gados dzīvnieks mita Poltavas guberņas Mirgorodas apriņķa Dubrovkas muižā.»

Tas bija vecs ērzelis. Zirgaudzētavas īpašnieki uzticēja viņam gādāt par kirglzu ķēvju baru. Vecais tarpans ļoti cītīgi veica savus pienākumus — bija «ārkārtīgi nikns un mežonīgs». Nevienu svešinieku nelaida sava harēma tuvumā un uzbruka pat cilvēkiem, kas brauca pa stepi, «ja viņu aizjūgā bija ķēves». Pelēkais ērzelis tik nikni un ap ņēmīgi metās virsū ratiem, ka braucēji neizturēja, atstāja pajūgu un laidās lapās. Tad tarpans ar zobiem plēsa zirg lietas, atbrīvoja savas jaunās draudzenes no aizjūga un gūsta un, uzvaras priekā zviegdams, dzina tās pa stepi pie ganāmpulka.

So zirgu — drosminieku gani nopirka no vācu kolonistiem, kuri to bija noķēruši kā kumeļu pēc savvaļas zirgu bara nošaušanas.

V. Geptners domā, ka vācu kolonisti tāpat iznīcinājuši mazā tarpana savvaļas ciltsbrāļu ganāmpulku kaut kur

Taurijas stepēs arī apmēram pagājušā gadsimta deviņdesmito gadu sākumā. «Droši vien šis ir laiks, kad gāja bojā paši pēdējie brīvie tarpani,» viņš secināja. Tāpēc uzskatāms, ka pēdējā nebrīvā tarpana nāve «tādā kārtā notikusi nevis pagājušā gadsimta astoņdesmitajos gados, bet 1918.—1919. gadā».

ATDZIMUŠAIS TARPANS

Te arī varētu pielikt punktu, ja tarpana vēsturei nebūtu turpinājuma. Zinātnieki, kā jau rosīgi ļaudis, nekā nevarēja samierināties, ka virs zemes vairs nav tarpana, un nolēma to «atdzīvināt».

Tarpani dzīvoja ne tikai stepē, bet arī vairāku zemju mežos, piemēram, Lietuvā, Polijā, Austrumprūsijā; Belo- vežas gāršā tie bija sastopami vēl XVIII gadsimta beigās, bet Zamoscā (Polijas dienvidaustrumos, pie Ukrainas robežas, ziemeļrietumos no Ļvovas) panu Zamoisku zvērnīcā tie nodzīvoja līdz pagājušā gadsimta sākumam. 1808. gadā divdesmit savvaļas zirgus izdalīja vietējiem zemniekiem. Viņi pieradināja tos un sāka izmantot dažādiem darbiem. Pēcnācēji, protams, tarpana un mājas zirga jaukteņi, atnesa līdz mūsu dienām daudzas savu savvaļas senču pazīmes.

No šiem tarpanveidīgajiem zirdziņiem, kā tos dēvē Polijā, ģenētiķi ar prasmīgu krustošanu un izlasi nolēma izaudzēt jaunu zirgu šķirni, kam būtu tarpana ārējās pazīmes. Darbu vadīja T. Vitulani. Sis darbs, ko iesāka 1936. gadā, bija ļoti veiksmīgs, lai gan sākās karš un valsti okupēja ienaidnieks (daudzus dzīvniekus, ar kuriem eksperimentēja poļi, aizveda uz Vāciju). Tarpans atdzima cilvēku acu priekšā: soli pa solim, paaudze pēc paaudzes pakāpeniski no jauna «savāca» savas iezīmes, kas pusotra gadsimta laikā bija pazaudētas pusasiņu zemnieku zirgu masā. Kā spoguļa fokusā nedaudzos dzīvniekos izdevās koncentrēt pelēkā savvaļas zirga iedzimtās pazīmes, kas bija izkliedētas simtos zirgu. Dažām ķēvēm sāka dzimt kumeļi ar īsām, stāvām krēpēm kā zebrai vai Prževaļska zirgam. Sī ir vistipiskākā «savvaļas» pazīme, ko mājas zirgu pēcnācējos īpaši grūti nostiprināt.

«Atdzīvinātie» vai, kā saka zoologi, «atjaunotie» Belo vežas tarpani brīvi klaiņo mežā un pat ziemā, sniega vētrā un salā, iztiek bez steliņiem un citiem aizsegiem. Tos pat ziemā piebaro ļoti reti.

Gandrīz vienlaikus ar poļiem tarpanu «atjaunot» nolēma arī vācieši. Vācijā, Lipes-Detmoldu dzimtmuižā, jau sen — vairākus gadsimtus mežos brīvi dzīvoja zirgi, kas bija kļuvuši par savvaļniekiem. Neviens tos nekad netraucēja, izņemot dažas dienas gadā, kad cilvēki ielenca brīvo ganāmpulku un iededzināja zīmes jaunpiedzimušajiom kumeļiem. Visā apkaimē tie bija lieli svētki. Tāpat kā agrākajos gadsimtos, savvaļas zirgu ķeršanu šeit atzīmēja ar jautrām dziesmām un iedzeršanu. Vēlāk, Hitlera režīma gados, ļaudīm prātā nenāca ne prieki, ne savvaļas zirgi.

No Lipes-Detmoldu zirgu bara brāļi Lucs un Heincs Heki saviem mēģinājumiem izraudzīja pārstāvjus ar «vismežonīgāko» izskatu. Abi brāļi bija zooloģisko dārzu direktori: Lucs — Berlīnē, Heincs — Minhenē. Tāpēc tarpanu «atdzīvināja» vienlaikus abu šo pilsētu zooloģiskajos dārzos.

Lucs Heks grāmatā «Mani piedzīvojumi ar dzīvniekiem» raksta: «Mēs vadījāmies no principa, ka nevienu radījumu nevar uzskatīt par pilnīgi izmirušu, kamēr tā iedzimtās pazīmes vēl saglabājas pēcnācējos. Dzīvnieku prasmīgi krustojot ar citām sugām, var pacensties, lai šīs pazīmes spilgtāk izpaustos hibrīdos, kas rodas krustošanā. Izmantojot mūsdienu ģenētikas sasniegumus, var pat pilnīgi atjaunot izmiruša dzīvnieka iedzimtās īpašības. Ja iegūtie metisi vairosies, tad pakāpeniski ar mākslīgo izlasi to izskats no paaudzes uz paaudzi mainīsies mums vēlamajā virzienā. Rezultātā no jauna var atdzimt būtne, kas bija izzudusi pirms simt gadiem. Izmirušais dzīvnieks atkal dzīvos!»

Un viņš turpina: «Ir daudz zirgu, kas cēlušies tieši no meža tarpana — ziemeļu zemā auguma zirgi, tā saucamie Skandināvijas poniji, Islandes poniji un Gotlandes zirgi, Dārtmūras savvaļas zirgi, kā arī Polijas, Galīcijas un to kaimiņzemju zemnieku zirģeļi. No visiem zirgiem tajos vislabāk saglabājies meža zirga senais tips.

Mēs ar brāli izvēlējāmies metodi, ko atklājis mūsu tēvs, daudzus gadus eksperimentēdams Berlīnes zooloģiskajā dārzā. Ja, piemēram, Alpu kazu krusto ar mājas kazu, tad — cik savādi! — starp viņu pēcnācējiem būs kazlēni ne tikai Alpu kazas un mājas kazas krāsā, tāpat visos starp- toņos starp tām, bet arī tieši tādā pašā krāsā kā bārdainā kaza, mājas kazu savvaļas priekštece, kaut jau daudzus gadsimtus šī pazīme tām nav novērota. Apbrīnojams efekts! Izsakoties visiem saprotamiem vārdiem, tas nozīmē, ka Alpu kazas iedzimtība kaut kādā veidā it kā liek mājas kazai «iedzīvināt» sava savvaļas priekšteča pirmatnējās pazīmes, kas ilgus gadus bijušas slēptas tās šūnās — iedzimtības nesējās.

To pašu mēs izdarījām ar zirgiem, cenzdamies piespiest tos atdot savām atvasēm senās iezīmes, kādas bija pelēkajam savvaļas meža zirgam, kas pazīstams ar tarpana vārdu.

Mēs savedam kopā Iosu ērzeli, cita tipa savvaļas stepes zirgu pārstāvi (tas ir, Prževaļska zirga ērzeli), ar pelēkā tarpana mājas pēcnācējiem: Īrijas ponija un poļu zirdziņa ķēvēm. Un otrā krustojumu sērijā Minhenē jau ieguvām gluži pasakainu kumeļu! Tā peļukrāsas apmatojums izskatījās kā pelēks formas tērps, aste un krēpes melnas, uz muguras plata, melna peļutaka. Kad kumeļš paaugās, no apakšpuses tas kļuva gaišāks, bet kājas, gluži otrādi, vērtās tumšākas, tieši kā senajam Teitoņu ordeņa zirgam; pirmoreiz še mums atdzima pirmatnējais zirgs! Tas radās, kad neviens cilvēks vairs necerēja to ieraudzīt. Viss notika kā brīnumpasakāl»

Taču izrādījās, ka tarpana «atdzīvināšana» ir daudz sarežģītāka, nekā likās sākumā, pēc pirmajiem sekmīgajiem mēģinājumiem. Kā tas vienmēr mēdz būt, panākumiem sekoja neveiksmes. Zinātnieki izmēģināja daudzus dažādus variantus, kombinēja gan šā, gan tā: dažādās proporcijās «salēja» Detmoldu zirgu asinis ar poļu zirdziņu, pirmatnējo poniju un Prževaļska zirgu asinīm.

Un darbs vedās. Bet tad sākās karš. Izmēģinājumi tika pārtraukti. Visi Berlīnes zooloģiskā dārza tarpanoīdi gāja bojā bombardēšanā, bet Minhenes zooloģiskajā dārzā tie saglabājās.

Patlaban ir vairāki desmiti tarpanoīdu, kas «jau ieguvuši tarpanu pirmatnējo izskatu», — tā raksta par tiem.

Un vēl kāda interesanta parādība: genētiķi necentās izaudzēt zirgus ar izturīgākiem nagiem, taču tas notika pats no sevis: kopā ar citām pirmatnējām pazīmēm viņu audzēkņi ieguva arī ļoti izturīgus nagus — atavistisku velti no saviem savvaļas priekštečiem.

Jau pēc kara, stāsta Fīlips Strits grāmatā par izzūdošajiem dzīvniekiem, kāds Minhenes «tarpans», iejūgts ratos, noso|ojis apmēram 160 kilometru pa sliktu ce]u. «(Jn, kaut arī tas nebija apkalts, nobeidzot ceļojumu, nagi bija lieliski saglabājušies.»

Neliela uzziņa — cik zirgu ir uz Zemes?

Varētu likties — mūsu mehanizētajā gadsimtā zirgam jāizzūd. Taču zirgu skaits pasaulē samazinājies tikai par vienu trešdaļu salīdzinājumā ar gadsimta sākumu: 1913. gadā — 102 miljoni (no tiem Krievijā vairāk nekā 25 miljoni), 1975. gadā — 65 miljoni. 1937. gadā zirgu skaits pasaulē sasniedza rekordskailli — 115 miljonus. Pēc tam sākās karš, un daudz zirgu aizgāja bojā.

Pēc 1975. gada ziņām, Padomju Savienībā ir apmēram 7 miljoni zirgu (58 dažādas šķirnes), 105 zirgu audzētavas, 73 valsts zirgu audzētavas, 843 šķirnes zirgu fermas un 61 hipodroms. Pēc zirgu skaita PSRS atrodas ceturtajā vietā pasaulē — aiz Brazīlijas, ASV un Ķīnas. Vēl dažas 1975. gada ziņas (dzīvnieku skaits miljonos),

Brazīlija — 9,5 Argentīna — 3,5

ASV — 9,0 MTR — 2,3

ĶTR — 7,0 Polija —2,2

PSRS — 6,7 Etiopija — 1,5

Meksika — 5,7

Pārējās valstīs ir mazāk nekā 1,5 miljoni zirgu.

Visvairāk zirgu ir Ziemeļu puslodē — apmēram trīs ceturtdaļas no kopskaita, Ziemeļamerikā un Centrālajā Amerikā — mazliet vairāk nekā 17 miljoni, Dienvidamerikā — apmēram 17 miljoni, Āzijā (bez PSRS) — 14 miljoni, Eiropā (bez PSRS) — nedaudz vairāk par 6 miljoniem un Āfrikā — 3,5 miljoni.

ZIRGI DODAS KARĀ Kaujas rati

Plašajās stepēs no Donavas un Balkāniem līdz Urālu kalniem pirms vairākiem gadu tūkstošiem dzīvoja indo- eiropieši — tuvākie senči gandrīz visām Eiropas tautām: slāviem, ģermāņiem, grieķiem, romiešiem un arī hetiem, persiešiem un indiešiem. Viņiem jau bija mājdzīvnieki! aitas, govis, cūkas, taču nebija zirgu. Bet ap viņu ciemiem ganījās neskaitāmi tarpanu bari. Sākumā indo- eiropieši medīja savvaļas zirgus, bet pēc tam pieradināja tos.

Agrāk domāja, ka mājas zirga sencis bijis Prževaļska zirgs. Tagad valda cits uzskats: Prževaļska zirgi tika izpētīti, un rezultātā atklāja, ka tiem ir 66, bet mājas zirgiem 64 hromosomas. Tas nozīmē, ka Prževaļska zirgs nevarēja būt mājas zirga priekštecis. Tā sencis bija cits — tarpans. Indoeiropieši to pieradināja III gadu tūkstotī pirms mūsu ēras.

Acīmredzot tajā laikā viņi iemācījās ari jāt, lai gan valdīja uzskats, ka zirgs iejāts ievērojami vēlāk. Bet kā lai gana mājas zirgu ganāmpulkus? Tas ir pa spēkam vienīgi jātniekam, kājāmgājējs to nevar izdarīt.

Aptuveni II gadu tūkstotī pirms mūsu ēras indoeiropieši sāka izceļot uz zemēm, kas bija ap viņu pirmdzim- teni. Visur viņi sev līdzi veda mājas zirgus. Nav noskaidrots, vai viņiem bija kaujas rati. Rati, kuros jūdza vēršus, ēzeļus vai kamieļus, pazīstami Divupes zemēs (Mezo- potāmijā Tigras un Eifratas ielejās) IV gadu tūkstotī pirms mūsu ēras — tanī laikā, kad zirgs vēl nebija pieradināts.

Hiksu laikā (apmēram 1700 gadus pirms mūsu ēras) pirmoreiz parādījās kaujas rati. Tie it kā palīdzējuši luksiem iekarot Ēģipti, kur tad kara ratus vēl nepazina. II gadu tūkstotī pirms mūsu ēras kaujas rati jau «bija augstas tehniskās mākslas darbi». To atsevišķas detaļas darināja dažādi meistari un izgatavoja nevis no koka, kāds pagadījās, bet no zināmas, visaugstvērtīgākās koksnes, ko ieveda no tālienes.

Interesanti, ka arheoloģiskajos izrakumos Krētā bija atrasti 500 kaujas ratu. Krēta ir kalnaina sala: kara ratos pa to nekāda vizināšanās nesanāk. Kāpēc tad Krētas pilīs toreiz bija tik daudz kaujas ratu? Domā, ka Krētā tos ra-, žoja eksportam.

Laikā no XV gadsimta pirms mūsu ēras līdz mūsu ērai kara rati bija ļoti viegli — tos varēja panest viens cilvēks. «Ass diametrs bija 6 cm, garums 1 m 23 cm. Tās gali iznāca ārpusē divdesmit trīs centimetrus. Uz tiem uzmauca vieglus riteņus ar četriem spieķiem, ko, tāpat kā riteņu bukses, izgatavoja no bērza, bet aploces no priedes. Gobas vai vīksnas dīstelei diametrs 6—7 cm, garums 2,5 metri…» (V. Kovaļevska.)

Vēlāka laika kaujas ratu riteņi jau bija ar astoņiem spieķiem un paši ratu izmēri mazliet palielinājušies

Jātnieku karaspēka vēl nebija (tas parādījās asīriešiem I gadu tūkstoša sākumā), bet kara rati piedalījās kaujās jau pirms vairāk nekā trīsarpus tūkstošiem gadu. Par to nozīmi pirmajās cīņās maz kas zināms, taču par kauju pie Kādīšas (XIV gadsimta beigas — XIII gadsimta sakums pirms mūsu ēras) mums ir dokumentālas ziņas. Tanī nebija uzvarētāja, bet bija daudz dīvainu pārsteigumu.

Ēģiptes faraons Ramzess II savāca «visvarenāko armiju, kāda jebkad radīta Ēģiptē», un uzbruka hetiem, saviem ziemeļu kaimiņiem. Viņam bija divdesmit tūkstoši karavīru un acīmredzot divi tūkstoši kaujas ratu. Tikpat daudz vīru bija viņa ienaidniekam hetu valdniekam Mu- vatalli. Taču divarpus tūkstoši kaujas ratu hetiem bija labāk «apbruņoti»: katros brauca trīs cilvēki — braucējs, loka šāvējs un vairognesējs. Ēģiptiešiem kaujas ratos bija tikai divi karavīri: braucējs un loka šāvējs. Gan vieniem, gan otriem kaujas ratos jūdza divus zirgus.

Ramzess II sadalīja savu karaspēku četrās kolonnās, ko nosauca dievu — Amona, Ra, Ptaha, Seta — vārdos. Cita aiz citas tās virzījās uz Kādīšu, hetu cietoksni Sīrijā. Priekšgalā gāja Amona kolonna (kopā ar to Ramzess), aizmugurē — divu kilometru attālumā — Ra armija, pēc tam — septiņu kilometru attālumā — Ptaha kolonna, bet desmit kilometrus aiz šīs kolonnas gāja arjergards — Seta armija.

Kādīšas tuvumā ēģiptieši saņēma gūstā vairākus hetu karavīrus. Nopratināšanā viņi teica, ka Muvalalli nobijies un atkāpies tālu uz ziemeļiem. Ramzess pavēlēja izjūgt vēršus un zirgus un ierīkot nometni kādā ērtā ielejā. Un tikai tad ēģiptieši ievēroja, ka vietu, kur viņi bija nolēmuši apstāties, tikko atstājuši heti. Pavisam nesen šeit bijusi pretinieka nometne. Ēģiptieši no jauna ar nūjām sāka sist hetu gūstekņus, un tie atzinās: viņu pirmā liecība bijusi kara viltība.

Pa to laiku Muvatalli apgāja no flanga Amona kolonnu, kas stāvēja nometnē, un ar saviem kaujas ratiem brāzās uz Ra armiju, kura soļoja kā pārgājienā un nebija sagatavojusies kaujai. Tā tika iznīcināta, un tagad kaujas rati no aizmugures devās triecienā pret Amona nenocietināto nometni. Ēģiptieši paši rakstīja, ka viņu armijas karavīri «skraidīja kā aitas». Heti gandrīz visus tos nogalināja. Vienīgi faraons, nezaudējot drosmi, uzvilka bruņas un personiskās apsardzes priekšgalā izlauzās cauri uzbru cēju hetu rindām. Viņš devās uz jūru. Un pēkšņi ieraudzīja, ka viņam tieši pretī no krasta puses kaujas kārtībā nāk liela karavīru vienība. Ramzess II pavēlēja gatavoties kaujai, bet tad pārsteigts atklāja, ka nācēji, ar kuriem viņš bija sagatavojies cīnīties, izrādījās nevis ienaidnieki, bet garnizons no kāda ēģiptiešu cietokšņa.

Tagad Ramzess šī karaspēka priekšgalā uzbruka nometnei, no kuras tikko bija bēdzis. Tur heti, atstājuši kaujas ratus, savā starpā dalīja laupījumu. Protams, viņi nemaz nebija gaidījuši, ka sakautie ēģiptieši atkal uzbruks. Tikmēr pienāca Ptaha kolonna, un ēģiptiešu spēki pieauga. Heti, ciezdami lielus zaudējumus, atkāpās un paglābās aiz Kādīšas nocietinātajām sienām. Pienāca nakts, un Ramzess II nolēma vairs neizaicināt likteni; izmantojot tumsu, kopā ar atlikušo karaspēku viņš atgriezās savās robežās.

Kauja beidzās neizšķirti.

Uzvar kavalerija

Teikdams, ka asīrieši bija pirmie, kuru karaspēkā para- dījās jātnieki, es ar to nedomāju, ka viņi pirmie būtu apguvuši jāšanas māku. Daudz agrāk jāja indoeiropiešu zirgu gani. Kaukāza un Irānas kalniešu tautas jājamzir- gus lietoja dažādām vajadzībām: ar tiem auļoja, iznēsājot ziņojumus, devās tālā ceļā, ganīja lopus. Taču apbruņotus jātniekus lielās kaujas vienībās pirmie ieveda asīrieši. Spriežot pēc uzrakstiem un attēliem uz pieminekļiem, II gadu tūkstotī pirms mūsu ēras vienīgi asīrieši karā izmantoja kaujas ratus, bet pēc tūkstoš gadiem asī- riešu armijā jātnieki gandrīz pilnīgi bija nomainījuši kara ratus.

Interesanti, ka sākumā, tāpat kā kaujas ratos, karavīriem uz zirga bija sava veida braucējs — vedējs. Tam bija jātiek galā ar diviem zirgiem — ar savējo un ar loka strēlnieka zirgu, jo strēlnieka rokām vajadzēja būt brīvām bultas izšaušanai un cīņai ar īso zobenu. Pēc Asīrijas arī tās kaimiņvalstis sāka iekļaut savos karaspēkos lielas jātnieku vienības. XIX gadsimta beigās pirms mūsu ēras Urartu — vissenākās valsts mūsu zemes teritorijā — valdnieki karagājienos izmantoja ap simt kaujas ratu, tūkstoti jātnieku un tikai divus trīs tūkstošus kājnieku. Te jau ir cita attiecība starp ieroču šķirām nekā agrākajos laikos. Kara mākslas vēsturē ir atšķirta jauna lappuse: nevis kaujas rati, bet jātnieki karā kļuvuši par galveno spēku. Taču kaujas ratiem vēl joprojām ir liels trie- cienspēks, vismaz līdz V gadsimtam pirms mūsu ēras (katrā ziņā persiešiem), bet britu armijā tie saglabājās līdz I gadsimtam pirms mūsu ēras. Kad Jūlijs Cēzars izcēlās Anglijā, viņu sagaidīja karaspēks, kam bija kaujas rati ar asiem nažiem uz riteņiem.

Grieķu vēsturnieks un kara mākslas teorētiķis Kseno- fonts stāsta, ka reiz satraps Farnabazs ar diviem kaujas ratiem izklīdinājis 700 vīru lielu grieķu vienību un, uzbrūkot ar saviem jātniekiem, pēc tam sakapājis tos.

Skitu jātnieki deva pirmo smago triecienu kaujas ratiem, bet grieķu falanga satrieca tos pavisam.

Skiti dzīvoja Krievijas dienvidu stepēs, tur, kur bija pieradināts zirgs. Viņi siroja bagātajās dienvidu valstīs: Urartu valstī, Asīrijā, Mīdijā. VI gadsimtā pirms mūsu ēras viņiem jau bija smagās bruņās tērptu zirgu un jātnieku armija — karaspēka galvenais spēks. Viņu ienaidniekiem — tāpat. Taču pēc tam Senās Grieķijas un Romas armijās notika jauns pagrieziens: par triecienspēku kļuva kājnieki, bet jātnieki bija tikai palīgspēks.

Uzvar kājnieki

Falanga ir cieši slēgta smagās bruņās tērptu karavīru — hoplītu ierinda. Apbruņojumam izmanto pīķus — pirmajai rindai trīs metrus garus, bet katrai nākamajai rindai garākus un garākus — un tā līdz 7. rindai, kur kājnieki nesa 7—8,5 metrus garus pīķus. Falanga atgādināja adatas saslējušu ezi. Maķedoniešu falangā rindas garums sasniedza apmēram kilometrus divus (viens vai divi tūkstoši karavīru), dziļumā bija no 6 līdz 12 rindām, reti vairāk. Sādu ierindu nevarēja pārraut ne jātnieki, ne ziloņi. Uz katru jātnieku, kas uzbruka no priekšpuses, iznāca līdz 18 pīķu! Tie viņu burtiski saplosīja.

Falangai sekmīgi varēja uzbrukt tikai no flanga vai aizmugures, ko ienaidnieka jātnieki arī darīja. Līdz Maķedonijas Aleksandra valdīšanas laikam grieķi karos ar persiešiem pilnīgi neizmantoja jātniekus. Taču drīz viņi saprata. «Falanga,» raksta kara mākslas vēsturnieks Hanss Delbriks, «bez jātnieku atbalsta nevarētu pretoties persiešu jātnieku un loka šāvēju kopējam spiedienam; lēnām noasiņojot, tai būtu jāiet bojā.»

Falangas flangu aizsardzība nebija vienīgais jātnieku uzdevums. Bēgošo ienaidnieku vajāšana, uzbrukums to pajūgiem, izlūkošana un sardzes dienests — šādi pienākumi tajos laikos bija armijas palīgspēkam — jātniekiem.

Tāpat bija arī romiešiem: jātnieki ir nevis galvenais triecienspēks, bet palīgspēks. Kaujas ierindās tos parasti lika falangas flangos. Kādu iznīcinošu triecienu varēja dot šis armijas palīgspēks, parāda slavenā kauja pie Kannām (216. gadā pirms mūsu ēras).

Sajā kaujā romiešiem bija 70 tūkstoši karavīru (kopā ar nometnē atstāto desmittūkstoš vīru lielo rezervi). Viņu ienaidniekam Hannibalam — vienam no labākajiem karavadoņiem pasaulē — tikai 50 tūkstoši. Toties jātnieku Hannibalam bija gandrīz divreiz vairāk nekā romiešiem — 10 tūkstoši (romiešiem 6 tūkstoši).

Romiešu jātnieki bija izvietoti flangos tāpat kā Hannibalam, bet Hannibals savu karaspēku izkārtoja pusmēness veidā, pavēršot izliekto pusi pret ienaidnieku. Viņš plānoja apiet pretinieka flangus. Hannibals bija pārliecināts, ka viņa jātnieki ātri pārspfes romiešu jātniekus. Tā arī notika: uzbrukumu sāka Hannibala kreisā flanga jātnieki. Tie ātri sakāva savu pretinieku un, apejot romiešu flangu no aizmugures, uzbruka un iznīcināja romiešu kreisā flanga jātniekus un pēc tam deva triecienu falangai no aizmugures.

Tikmēr romiešu kājnieki, kas bija daudz stiprāki par Hannibala kājniekiem, ievērojami atspieda kartāgiešus atpakaj; pusmēness izliecās uz pretējo pusi, un romieši izrādījās ielenkti no visām pusēm.

«Vairākas stundas,» raksta Hanss Delbriks, «ilga nežēlīga, drausmīga apkaušana. Bojā gāja ne mazāk kā 5700 kartāgiešu, bet romiešiem kritušo bija 48 000, 16 000 vīru bēga no kaujas lauka, pārējos saņēma gūstā.»

«Tik nāk un nāk…»

Nevienā tautā gan mierlaika dzīvē, gan karā zirgam nav bijusi tik liela nozīme kā mongoļiem to impērijas ziedu laikos.

«No seniem laikiem,» raksta krievu vēsturnieks Sergejs Solovjovs, «ķiniešu hronisti min stepēs, ziemeļrietumos no savas zemes, divas klejotāju tautas, sauktas mongkuli un tata…»

Tās dzīvoja ne pilsētās un ciemos, bet jurtās, kas uzceltas «no žagariem un tievām kārtīm un pārklātas ar tūbu».

Viņiem bija tik daudz dažādu lopu — govju, aitu, kazu, kamieļu un it īpaši zirgu — «cik nav visā pārējā pasaulē».

Un tālāk: «Nav nevienas citas tautas pasaulē, kas izceltos ar tādu paklausību un cieņu pret saviem priekšniekiem kā tatāri.»

XIII gadsimta pirmajos gadu desmitos starp tādiem «priekšniekiem», ko sauca par hāniem, bija viens, vārdā Temudžins, kas vēlāk sevi nosauca par Cingishānu, jo pēc sīvas cīņas viņš pakļāva savai varai visus pārējos hā- rius; «Orda pievienojās pie ordas…» Tad mongoļi no saviem sensenajiem nomadu apgabaliem devās uzbrukumā ziedošajām zemēm, kas atradās uz austrumiem, rietumiem un dienvidiem. Viņi iekaroja Ķīnu (gatavojās pārcelties pāri jūrai pat uz Japānu, bet vētra pazudināja viņu floti) un ieņēma Vidusāzijas hānu valstis.

Divi Cingishāna karavadoņi — Džebe un Subuts (Su- bedejs-dižvaronis) — iebruka Ziemcļindijā, no turienes 1224. gadā devās uz austrumiem, ziemeļos no Irānas aizgāja līdz Kaukāzam, visu izpostīdami savā ceļā, iznāca Donas lejasgalā. Viņi to «forsēja» un pa Azovas jūras krastiem sasniedza Krimu, pēc tam no jauna iznāca Dien- vidkrievijas stepēs, precīzāk, toreizējās poloveiešu stepēs, pārcēlās pāri Dņeprai, sasniedza Dņestru un atgriezās atpakaļ pie Cingishāna.

Sis bija vistālākais un ātrākais jātnieku karagājiens, kādu pazīst vēsture. Trīsdesmit tūkstoši jātnieku (ar divas trīs reizes lielāku skaitu zirgu — šinī armijā bija pavisam 100 000 zirgu!) divos gados karodami veica aptuveni desmit tūkstošus kilometru (diennaktī noejot līdz 150 kilometrus!).

Sie bija tie «nolādētie tatāri, jēlās gaļas ēdēji», ar kuriem pirmoreiz cīnījās krievi pie Kalkas upes.

Tas nolika tā. Stepēs starp Urālu kalniem un Dņepru satriekuši poloveiešus, tatāri nosūtīja sūtņus pie krievu kņaziem, kas, uzzinājuši par jaunajiem ienaidniekiem no Austrumiem, sabrauca Kijevā apspriesties. Sūtņi sacīja: «Mēs dzirdējām, ka jūs nākat pret mums, saklausījušies poiovciešos, bet mēs neaizņēmām ne jūsu zemi, ne pilsētas jūsējās, ne ciemus, pret jums neesam gājuši; ar dieva ziņu mēs gājām pret saviem vergiem un staļļapuišiern, pret pagāniem — polovciešiem…»

Sos sūtņus krievi nogalināja un pēc ilgiem strīdiem nolēma doties karagājienā pret tatāriem. Tie bija trīs vecākie kņazi, trīs Mstislavi[1] — Kijevas, Cerņigovas un Ga- līcijas, katrs ar savu karaspēku. Kopā ar viņiem gāja arī jaunākie kņazi — dēli, brāļu dēli un māsu dēli.

Viņi devās pāri Dņeprai, piespieda bēgt apsardzi — tatāru jātnieku patruļas — un astoņas dienas virzījās pa stepi līdz Kalkas upei (Donas pietekai), pārcēlās tai pāri.

Kauja sākās 1223. gada 16. jūnijā. Neaprakstīsim to — kas, kā un uz kurieni devās, kur stāvēja pulki un tamlīdzīgi. Tikai piebildīsim, ka kņazu nesaskaņotās rīcības dēļ, viņu sabiedroto — poloveiešu — bēgšanas dēļ, jo sajuka krievu armijas rindas, «krievi visur cieta pilnīgu sakāvi, kāda, pēc hronista vārdiem, nebija piedzīvota kopš Krievzemes sākuma».

Bet uzvarētāji tatāri, «aizgājuši līdz Novgorodas valdniekam Svjatopolkam, griezās atpakaļ uz austrumiem». Pēc tam tatāri ilgu laiku nerādījās krievu zemē. Pazuda uz 13 gadiem; Džebes un Subuta trīsdesmittūkstoš vīru lielā kaujas vienība, veikdama tatāru stratēģijā parasto «izlūkošanu ar kauju», nebija galvenais spēks, ko tatāri gatavojās raidīt pret krievu kņazistēm.

«Galvenais spēks» ieradās 1238. gadā. Tas bija hāns Batijs trīssimttūkstoš vīru lielas armijas priekšgalā. Skaitlis 300 000 ir acīm redzami pārspīlēts: pat ja visi tatāru jātnieki ietu pa pieciem rindā (bet pa meža ceļiem, precīzāk — bez ceļiem, platākā kolonnā viņi nevarēja iet) un virzītos cieši rinda aiz rindas, ņemot vērā, ka ikviens karavīrs veda līdzi vienu, trīs, pat piecus rezerves zirgus, tad viņu gājiens izstieptos vismaz 200 kilometru garumā. Ar ko lai pabaro šādas ordas karavīrus un zirgus?

Sakāvusi Volgas bulgārus, šī armija ieradās «Rjazaņas kņazistes robežās no meža puses, no austrumiem». Decembrī tā ielenca Rjazaņu un pēc piecām dienām to triecienā ieņēma un nodedzināja. Pēc tam tāds pats liktenis piemeklēja citas krievu pilsētas: Kolomnu, Maskavu, Suzdaļu,

' Jeb trīs Mihaili: tajos laikos, krievu kņazam dzimstot, tam deva divus vārdus — vienu slāvu jeb varjagu vārdu, otru (pēc kristīšanas) baznīcas — bizantiešu vārau.

Vladimiru… Vienā 1239. gada februārī vien iekarotāji ieņēma 14 pilsētas, neskaitot «slobodas un ciema baznīcas». Simt verstu pirms Novgorodas (iešanu traucēja pavasara šķīdonis) viņi pagriezās un devās uz dienvidaustrumiem, uz stepi.

1240. gadā Batijs ieņēma Kijevu («kijevieši cits citu nevarēja sadzirdēt, tā čīkstēja tatāru rati, rēca kamieļi, zviedza zirgi»). 1241. gada pavasarī viņš pārgāja pāri Karpatiem un kaujā pie Saijo upes sakāva ungāru karaļa armiju un izpostīja viņa zemes. Pēc tam tatāri, pa ceļam uzveikuši divus poļu kņazus, iebruka Lejassilēzijā. Viņi uzvarēja vietējo hercogu. Ceļš uz rietumiem, uz Vācijas vidieni, tatāriem bija vaļā. Taču te čehu karaļa Vjačes- lava pulki aizšķērsoja viņiem ceļu. Tatāri neiedrošinājās uzsākt kauju un pagriezās uz Ungāriju. No turienes tic devās uz Austriju, bet atkal Vjačeslava, kā arī Austrijas un Karintijas hercogu armijas stājās viņiem ceļā. Tatāri neuzdrošinājās ar tiem uzsākt kauju un pagriezās uz austrumiem. «Rietumeiropa izrādījās glābta», bet Krievzemei bija lemts ilgs tatāru jūgs.

Kur meklējams cēlonis šādiem gluži neticamiem jātnieku karaspēka panākumiem? (Klajā laukā cīnījās vienīgi tatāru sabiedroto kājnieki.)

Panākumu pamatā vispirms bija dzelzs disciplīna un neparasta taktika. Tas, ka krievu kņazi nestājās pretī tatāriem saliedēti, vienotā frontē, ļāva ienaidniekam viņus vieglāk uzvarēt. Taču mūs, lasot grāmatu par zirgu, interesē kas cits: kāpēc tieši jātnieki, nevis kājnieki, kā tas bija kauju vēsturē pirms tatāriem, kļuva par armijas galveno spēku.

Tātad disciplīna. Cingishāna likumi prasīja pavēles izpildīt bez ierunām, visus, kas bēga no kaujas lauka, bez žēlastības un iecietības sodīja ar nāvi, «ja no desmita' viens vai vairāki drosmīgi kāvās, bet pārējie nesekoja to paraugam, tad pēdējos nonāvēja, ja no desmita vienu vai vairākus saņēma gūstā, bet biedri tos neatbrīvoja, tad atlikušos tāpat nonāvēja», raksta krievu vēsturnieks Sergejs Solovjovs.

Tagad daži vārdi par taktiku. Tā bija ļoti vienkārša un tajā pašā laikā efektīva: ešelonēti veidots centrs un plašs flangu atvērums. Pa priekšu jāja nelielas vienības — «sardzes». Tās bija gan izlūki, gan apsardzības patru|as. Uzreiz tuvcīņu tatāri neuzsāka: ja pirmais jātnieku ešelons, ar bultām apberot ienaidnieku, nevarēja to aiztriekt, tad maldinot tatāri parasti bēga. Pretinieki dzinās tiem pakaļ, sajaukdami sava karaspēka rindas. Vajāšanas jukās tie pēkšņi atdūrās pret otru, bet pēc tā arī pret trešo centra ešelonu, kas bija spēcīgāks nekā pirmais (daļa pat ar izbāžņiem zirgosl — lai izskatītos vairāk karavīru). Bet šiem diviem ešeloniem maldu bēgšana kategoriski bija aizliegta. Flangu atvēruma stiprās vienības noslēdza aplenkuma loku. Tās bija iepriekš aizsūtītas «pa labi un pa kreisi lielā attālumā». Taču arī tad sākumā tatāri parasti neielaidās tuvcīņā: to galvenais ierocis joprojām bija loks, no kura bultas triecās ar tādu spēku, ka «no tām nebija glābiņa». Kad ar bultām bija ievainoti daudzi ienaidnieka karavīri un zirgi, tikai tad tatāri uzsāka tuvcīņu.

Tatāru apbruņojums bija vienkāršs: loks, cirvis (tikai nedaudzi nēsāja zobenus), apkaltas rungas — kaujas vāles un no kārkliem pīts, ar biezu ādu apvilkts vairogs. Reti kādu bagātnieku sargāja bruņucepure un bruņas no ādas (zirgiem tāpat). Katram karavīram bija pienākums ņemt līdzi virves — «lai vilktu aplenkšanas mašīnas».

Sī karaspēka , galvenais spēks bija tā vienotībā un zirgos. Katrs karavīrs veda pavadā sev līdzi vienu, trīs, piecus un pat vairāk rezerves zirgu. Armiju, kas devās uzbrukumā, nepavadīja vezumu rindas, toties bija nastu nesēju dzīvnieku nastas, karavīra iedzīve, dažādas ierīces, kas sapakotas ādas maisos. Pārtiku sev un zirgiem neņēma gandrīz nemaz.

Zirgi iztika no tā, kas auga uz zemes; pat ziemā tie, nagiem kārpīdami sniegu, meklēja zāli. Bet karavīri pārtika no zirgiem, kaujot kumeļus, ievainotus, novārgušus vai klibus zirgus, galējā trūkumā arī veselus rezerves zirgus. Taču galvenais karavīru uzturā bija ķēves piens. Reizēm tika pārgrieztas zirgu vēnas un savāktas asinis, ko sajauca ar kurnisu un dzēra.

Tālajos karagājienos tatāru jātnieki vairākas diennaktis neizkāpa no segliem, lai atpūstos un paēstu. Viņi pat gulēja jāšus, neapturot zirgus (vienīgi pārsēdās no nogurušā zirga uz rezerves zirga). Šādam karaspēkam lajos laikos bija neiedomājama kustības un manevrēšanas spēja. Veicot diennaktī simt vai pat divsimt kilometru, tatāru vienības gluži negaidīti uzradās vistālākajās vietās, kur nekādi izlūki nepaguva brīdināt par viņu tuvošanos.

«Krievu tauta saņēma uz sevi visu tatāru uzbrukuma smagumu un paglāba Rietumeiropu no mongoļu jūga, maksājot ar milzīgiem zaudējumiem un postu; ziedošas pilsētas sagrāva drupās, iedzīvotāji bija apkauti, kultūras vērtības iznīcinātas. Krievzemes atbrīvošana no mongoļu jūga kļuva par krievu tautas vēsturisko uzdevumu turpmākajā laikā» (Lielā padomju enciklopēdija).

Kazaki, zirgi, klejojumi[2]

Runājot par zirgiem, nedrīkst nepastāstīt par kazakiem, jo gadsimtiem ilgi viņi ir bijuši vienoti — zirgs un kazaks. Sava kara drauga paradumus, niķus, visas labās un sliktās īpašibas kazaks pārzināja labāk nekā paša radus. Gadsimtu pēc gadsimta ar lielu prasmi kazaki pilnveidoja savu zirgu šķirni. Veiklajos sirojumos viņi aizdzina veseliem bariem Austrumu zirgus — persiešu, arābu, čer- kesu, turku, Hivas zirgus un citus. Sevišķi augstu tika vērtēti slavenie argamaki — Ahaltekes jājamzirgi. Tos audzēja apvidos ap Hopjoru, A^edvedicu, Buzuluku un Donu. Ap Dņepru sākumā zirgi tāpat nebija lieli, bet spēcīgi, viegli un nenogurdināmi. No Austrumiem atvesto zirgu krustojumiem ar kazaku zirgiem bija liels ātrums, skaists eksterjers un dižciltīgas formas. Arī to augums kļuva lielāks. Kopš seniem laikiem Donas kazakiem bija lieliski, labi noauguši, izturīgi jājamzirgi.

Cik zirgu ganāmpulku ganījās pie Donas, cik zirgu bija nodarbināts saimniecībā, un cik to paņēma kara vajadzībām? Visos kara apgabalos simtiem tūkstošu! Pagājušajā gadsimtā — 257 211, to skaitā 123 328 ķēves (kazaku pētnieka V. Broņevska ziņas par 1834. gadu).

Kazaki uzlaboja savus zirgus. Tajā pašā laikā norisa vēl otrs process — īpašs raksturs veidojās arī pašam kazakam, kas no bērna kājas bija pieradis pie armijas dzīves un karagājienu grūtībām. Iespējams, tieši šī pastāvīgā mobilitāte, nepieciešamība, bet vēlāk jau «patika mainīt dzīves vietas» padarīja kazaku veiklu, attapīgu un

iniciatīvas bagātu. Var nosaukt desmitiem kazaku vārdu, desmitiem cilvēku, kuru intereses pacēlušās pāri parastā karavīra ierastajām, ikdienišķajām interesēm. Kazaki tiecās pēc nepazīstamā. Karagājieni izvērtās ģeogrāfiskās ekspedīcijās.

Jermaks. Visiem krieviem pazīstams vārds. Tagad, pēc četrsimt gadiem, grūti galvot par vārdiem: «droši zināms». Tomēr visi uzskata, ka Jermaks Timofejevičs dzimis staņicā Kačajinā, kas atrodas pie Donas. Domā, ka viņš ir mainījis savu vārdu. Sākumā dēvējis sevi vai nu par Jermolaju, vai arī varbūt par Jeremeju. Neviens no šiem vārdiem viņam nav pa prātam, bet īsais «Jermaks» pašā laikā (iespējams, viņa vārds cēlies arī citādi: senatnē Pievolgā par «jermaku» saukts katls, kurā vārīta biezputra).

Dumpīgā Jermaka pirmie soļi bija visai skaļi. Toreiz Stroganovi bija visbagātākie tirgotāji un rūpnieki, kam Ziemeļurālā piederēja milzīgas muižas. To robežas apsargāja kaujas družīnas, galvenokārt «kazaku mednieki» vai, kā tos vēl toreiz sauca, «drosminieki». Tur kalpoja arī Jermaks Timofejevičs.

Ko par Jermaku runāja viņa laikabiedri? Uz to laikam vislabāk atbildēs senā Urālu kazaku dziesma:

Kazaki, bāliņi, uzklausiet, Manu domu domājiet. Paiet siltā vasara, Jānāk aukstam ziemelim. — Kur mēs, bāliņi, ziemot lai ejam? Tikai pie Volgas lai dzīvojam! Vai iesim uz Jaiku? — Pārāk tālut Vai jāsim uz Kazaņu? — Vest karu Ar Ivanu Vasiļjeviču, bargo caru! Viņš draudzi savu sūtis uz karu, Četrdesmit tūkstošus viru… Labāk ejam un ņemam — Sibīriju!

Cita cilts bija blakus, tūlīt aiz Urālu kalniem. Cita arī ticība: tatāru valsts ar nosaukumu Sibīrija. 1581 gads.

Uz augšu pa upi lēni peldēja kazaku vienkoči, plosti, strūgas. Untumainā Irliša. Un cik stājās pretī? Sākumā Jermakam bija 540 kazaku, bet tatāru karaspēks divdesmit reizes lielāks.

Bet hāns Kučums sakauts. Ieņemta Kašlika — tatāru galvaspilsēta. Kučuma dēls — hāns Mametkuls saņemts gūstā.

Pa pēdām kazaku jātniekiem steidzās braucēji. Brauca no Maskavas. Veda Jermakam cara Ivana Bargā dāvanu. Apzeltītas bruņas. Taču ne bruņukrekls, ne panagija (uz krūtīm nēsājamā svētbilde, arī cara Ivana Bargā dāvana) neglāba Jermaku. Atkal tatāri negaidot uzbruka, atkal kaušļa. Un sakāve… Kazaku atamans noslīka Irtišas pietekā Vaga jā.

Par Jermaku |oti Interesanti ir teicis krievu zinātnieks Vladimirs Broņevskis: «Sibīrijas iekarošana daudzējādi atgādina Meksikas un Peru iekarošanu, taču mūsu Kor- tess, būdams ne mazāk laimīgs kā spānis, parādīja gan lielāku cilvēkmīlestību, gan ari vairāk saprāta.»

Darbības laiks — XVII gadsimta vidus. Kazaks Vasi- lijs Pojarkovs dienestā bija galvenais par rakstiem. Ceļojums no Jakutskas līdz Amūrai. Pirmatklājēju nosūta uz atradnēm, lai tas atvestu vara un svina rūdas un cara vajadzībām jaunus cilvēkus. Viņu pavadīja 130 kazaki. Vasilijs visu izlēma ātri un apgalvoja: «Amūru viegli iekarot, turklāt ārkārtīgi izdevīgi labo zemju dēļ Raibajā Ordā» (Pieamūras apgabalā). Vēl pēc divsimt gadiem šī vīra vārdā nosaukta kazaku staņica Amūras krastā.

… platums — 66 grādi 30 minūtes, garums — 190 grādi 34 minūtes: Dežņova zemesrags atradās visai tālu no toreizējās Krievijas robežām. Arī līdz šejienei nokļuva kazaki ar atamanu Semjonu Dežņovu priekšgalā. Atklājot jūrasšaurumu starp Āziju un Ameriku, viņi apsteidza Vi- tusu Beringu. Par veseliem 80 gadieml

Dežņovs bija Pojarkova laikabiedrs: tāpat septiņpadsmitā gadsimta vidus. Kazaku seglus nomainīja platdi- bene ar vienu klāju. Tā peldēja uz priekšu nevis airu dzīta, bet «ar vēja un buru palīdzību». Tižela — jaunas atradnes… Pazīstamie ceļabiedri, kas pavadīja Dežņovu, arī bija kazaki: Staduhins, Ankudinovs, Semjons Motora.

Joprojām tas pats XVII gadsimts. Svešzemju iebrucēju jūgs. Poļi. Un šeit atkal kazaki. 1612. gada septembrī viņi atkaroja poļiem Kitaigorodu. Drīz vien atamaniem Mar- kovam un Jepančinam padevās poļu ieņemtais Maskavas Kremlis. Kazaki turpināja karus, paplašinādami Krievijas robežas. No jauna ieklausīsimies Vladimira Broņevska vārdos: «Azovas turki, lai neļautu laivām pa Donu iebraukt jūrā, upes krastos lejpus cietokšņa uzcēla divus

torņus, apbruņoja tos ar lielgabaliem un starp torņiem pār Donu nostiepa 3 rindās dzelzs ķēdi. Uzņēmīgie donieši 1616. gadā iznīcināja Melnajā jūrā turku tirgotāju kuģus un, negaidīti uzbrūkot, ieņēma Sinopas pilsētu.»

Lieli ir kazaku nopelni jaunu zemju izpētīšanā un apgūšanā, bet ne mazāk nozīmīgi tie ir tādā jomā kā Krievijas aizsardzībā no svešzemju iebrucējiem. Un ne tikai, protams, poļu izdzīšanā no Krievzemes. Kazaki cīnījās krievu armijas sastāvā visās lielajās kaujās.

Sacēlušās tautas karos kazaki bija diezgan liels spēks. Visiem zināmi tādi izcili vārdi kā Stepans Razins, Bu- lavins, Jemcļjans Pugačovs, kas cīnījās par apspiesto zemnieku brīvību.

Tatāru kozaks un krievu kazaks

Kazaku apmetnes Krievijas dienvidu nomalēs jau XIV gadsimtā radīja «no jūga brīvi» ļaudis, kas strādāja algotu darbu, tāpat arī zemnieki, kuri no muižnieku spaidiem bēga uz Donu un Dņcpru.

Kazaki veidojās ne tikai no krievu, bet arī no citu tautību iedzīvotājiem.

Nosaukums «kazaks» cēlies no tatāru-mongoļu vārdiem: «ko» — bruņas un «zah» — robeža (tiesa, pastāv arī citas versijas).

Tatāru «kozaki» — tas ir avangards, sardzes jātnieku patruļas un armijas izlūki. Jauni, neprecējušies nebēdņi. Viņus ievēro krievu kņazi. Tie parāda pienācīgu godu jaunekļu centībai. Un pieņem dienestā. Tagad tatāru kozaki kalpo robežapsardzē pie krievu kņaziem. Uz īpašumu robežām. Nomalēs. Kozakus nometināja uz dzīvi Aluromas zemēs, bet gar Okas pietekām apmetās Meščoras un Go- rodecas kozaki. Tatāri, kas strādā pie krieviem. Tajā pašā laikā kozakos vervē arī krievus. Viņi kalpo, tā sakot, kā algotņi — organizēti. Bet «neorganizētās» brīvo kozaku apmetnes tolaik, kā jau teikts, rodas pie Donas un Dņep- ras, pēc tam arī citur, Krievijas pierobežā.

Kazaku barvežus sauca par atamaniem (ukrainiski — otaman). Acīmredzot šis ir tjurku cilmes vārds un sākotnēji skanējis: vatamman — komandieris artelī. XIII gadsimta Novgorodas rakstos tas tā arī minēts.

1916. gadā Krievijā bija 12 kazaku armijas: Donas kazaki (gandrīz 1,5 miljoni vīru), Kubaņas kazaki (miljons

trīssimt tūkstoši), Orenburgas kazaki (172 tūkstoši), Aiz- baikāla kazaki (265 tūkstoši), Terekas kazaki (255 tūkstoši), Sibīrijas kazaki (172 tūkstoši), Urālu kazaki (166 tūkstoši), Amūras kazaki (49 tūkstoši), Semircčjes kazaki (45 tūkstoši), Astrahaņas kazaki (40 tūkstoši), Usūrijas kazaki (34 tūkstoši), Jeņisejas kazaki (aptuveni 10 tūkstoši) un Jakutijas kazaku pulks (apmēram 3 tūkstoši).

Pavisam bija apmēram 4 miljoni 400 tūkstoši kazaku. Pilsoņu kara gados'to vairums cīnījās padomju varas pusē.

Tēvijas karā 1941. — 1945. gadā daudzas kazaku vienības deva iznīcinošus triecienus vāciešiem visās frontēs.

Bruņinieku laikos

Domās pārcelsimies laikā pirms septiņiem astoņiem gadsimtiem. Mēs esam Ruānā, pilsētā, ko angli atņēmuši frančiem. 1129. gads. Anglijas karalis Henrihs pieprasa Anžū grāfam, lai tas atsūta uz pili savu dēlu Gotfrīdu. Karalis pats grib viņu iesvētīt bruņinieku kārtā. Gotfrīdam ir 15 gadi. Viņš ieiet pils troņa zālē savu vienaudžu 25 damuazo (ieroču nesēju) pavadīts. Pats karalis Henrihs, kurš «parasti neviena priekšā nepiecēlās kājās», pieceļas no troņa un iet viņam pretī. Valdnieks apkampj Gotfrīdu un pieved viņu pie galda. Pusdienojot karalis uzdod nākamajam bruņiniekam dažādus jautājumus un ir apmierināts ar viņa prātu un valodu.

Nākamajā dienā agri no rīta pilī gatavo vannu. Nomazgājies Gotfrīds uzvelk linu kreklu, ar zeltu rotātus īsus svārkus, purpura mantiju, kājās uzauj ar zelta lauvām greznotas kurpes. Visi viņa pavadoņi, damuazo, arī pēc vannas ietērpjas linu kreklos un purpura mantijās. «Kā sniegbalts lilijas zieds, kas apbērts ar rožu ziedlapiņām», Gotfrīds kopā ar svītu iziet pagalmā. Tiek atvests zirgs, atnestas bruņas un ieroči. Gotfrīds uzvelk bruņu- kreklu no divkāršiem gredzeniem, kam «cauri nav izdurams neviens piķis», kaklā viņam uzkar vairogu, galvā uzliek ar dārgakmeņiem rotātu bruņucepuri, tik stipru, ka1 «to nepārcirtīs neviens zobens», viņu apjož ar zobenu, kas ir ievērojamā meistara Galana darbs. Slavenie bruņinieki pieliek pie viņa zābakiem zelta piešus. Nu Gotfrīds uzlec zirgam mugurā (nelietojot kāpšļus!) un auļodams trāpa uz mietiem uzvilktajām vecajām krūšu bruņām, vairogiem un kaskām. Augu dienu viņš nododas karaspēlēm kopā ar damuazo, kas tāpat tiek iesvētīti bruņinieku kārtā.

Sāda ir pati krāšņākā iesvētīšana par bruņinieku XI—XL1 gadsimtā. Seit nav sitiena pa kaklu, nav arī bīskapa svētītā zobena, kas ir obligāti iesvētīšanas rituālā vēlākajos gadsimtos. Sis jātnieks «… XII gadsimtā pilnā apbruņojumā svēra 170 kilogramus, bet XVI gadsimtā — 220 kilogramus» (I. Flade un H. Lenčs).

Cik spēcīgam bija jābūt zirgam, kas varēja panest šādu smagumu!

Taču šeit es atļaušos apšaubīt teikto: «XII gadsimtā — 170 kilogrami, bet XVI gadsimtā — 220 kilogrami,» — tik smagu bruņu un ieroču, pēc manām domām, nekad nav bijis, Flade un Lenčs ir pārspīlējuši to svaru. XI—XVI gadsimtā pat misiņa turnīru bruņas un ieroči (turnīros tie bija daudz masīvāki nekā kaujās) svēra līdz 40 kilogramiem. Maksimiliāna tipa kaujas bruņas svēra, augstākais, 30 kilogramu. Pārējais apbruņojums kopā ar pīķi pievienoja vēl 25 kilogramus. Bet zirga bruņas?

Mums Ieroču palātā glabājas viens to paraugs no XVI gadsimta beigām — ar krūšu aizsegu, krustu aizsargu un plāksnēm pierei un kaklam, vārdu sakot, pilns zirga bruņu komplekts. Maija Larčenko, liela speciāliste bruņinieku ieroču jautājumos, nosvēra šīs bruņas — to svars izrādījās tikai apmēram 20 kilogrami.

Tātad, ja saskaitīsim skaitļus, ko minēju agrāk, iegūsim 75 kilogramus, plus ļoti masīvo seglu svars — aptuveni 15 kilogrami. Pieņemsim, ka bruņinieks pats svēra 80— 90 kilogramus. Tātad, ja nekļūdos, XV—XVI gadsimta bruņinieka zirgam uz muguras bija jānes apmēram 170— 180 kilogrami.

Arī tas nav maz. Zirgi, ar kuriem bruņinieki cīnījās kaujā vai turnīros, vairāk atgādināja ardeņu tipa vezumnieku vieglākos pārstāvjus nekā kavalēristu zirgus vēlākajos laikos.

Pārgājienā un kaujā bruņinieks negāja viens: parasti kopā ar viņu bija ieroču nesējs, divi loka šāvēji, šķēpa metējs un divi kalpi (kājnieks un jātnieks). So kaujas apakšvienību sauca par «šķēpnešiem». 25—80 šķēpneši veidoja «karogu».

Visiecienītākā ierinda pirms kaujas bija «ķīlis» (jeb «cūka», kā šo bruņinieku ierindu dēvēja krievi).

Asie ķīļi sastāvēja no 35—40 vai arī tikai no 5 bruņiniekiem. Tad divās nākamajās rindās bija 7 bruņinieki, pēc tam sekoja rindas ar 9, 11, 13 karavīriem, aiz tiem rindās atradās visi bruņinieku jātnieki pa 13—14 viru katrā rindā.

Lielajās kaujās mēdza būt deviņi un vairāk ķīļi, kas veidoja trīs kaujas līnijas.

Ar XIV gadsimtu bruņinieki atzina par labāku cīnīties kājnieku ierindā. Angļu karalis Eduards III ir viens no tiem, kas ieveda šo taktikas jauninājumu. Angļi kaujās visvairāk paļāvās uz loka šāvējiem, bet bruņinieki aizsargāja tos no ienaidnieku uzbrukumiem. Kauja pie Kresi (1346. gadā) parādīja šādas taktikas priekšrocības.

Eduards III izvērsa savus slavenos loka šāvējus garā ķēdē. Aiz viņiem trīs rindās stāvēja no zirgiem nokāpuši bruņinieki — viņu pirmajā rindā cīnījās Eduarda sešpadsmit gadus vecais dēls, vēlāk slavenais Melnais princis.

Franči izgāja no Abevilas neorganizēti: tikai pret pusdienlaiku to pēdējās vienības atstāja pilsētu, bet priekšējās jau sen bija ceļā. Izsalkuši tie visu dienu soļoja pa tīrumiem, bet ienaidnieks nekur nebija redzams. Kad ieraudzīja tos, bija jau vēls: saule slīdēja uz rietu. Vajadzētu gaidīt rītu, taču bruņiniekus nebija iespējams atturēt.

Cits citam garām steigdamies, viņi metās pretī angļiem. Dženovas arbalešu šāvēji, kas bija aizsūtīti uz priekšu, nepaguva paņemt no pajūgiem savus vairogus. Kad angļu loka šāvēji uzsāka iznīcinošo apšaudi, to garās bultas ar pierīkotajām spalvām gāza zemē dženoviešu vīrus, pirms ienaidnieks pietuvojās šāviena attālumā, un viņi krita cits pēc cita. Loka šaušanā angļi pārspēja pat grieķus, slavenus atlētus: angļu bultas lidoja 600 metrus, bet 200 metru attālumā tās trāpīja nekļūdīgi (grieķu rekords ir 521, 6 metri, kā to vēsti'sens uzraksts Olvijā, Odesas tuvumā). Dženovieši pameta šaujamos un bēga.

«Te nu ir viss labums no tiem!» teicis grāfs d'Alansons un piecirtis piešus zirgam pie sāniem.

Bruņinieki brāzās grāfam nopakaļ. Viņi mīdīja un kapāja savus dženoviešus bez žēlastības, bet, tuvojoties angļu dzelzs ierindai, bultas, kas lidoja «kā sniega pārslas», trāpīgi cirtās viņos. Ievainotie zirgi neklausīja jātniekiem. Pirmās rindas ielauzās angļu ierindā, no mugurpuses tām spiedās virsū jaunas vienības, klupdamas pār dženoviešu līķiem un ievainotajiem bruņiniekiem. Juceklis un kaušanās bija mežonīga. Franči cīnījās drosmīgi, bet nesaprātīgi: uzbruka mazām vienībām, un ang)i satrieca tos pa daļām. Boliērnijas aklais karalis Johans, kas bija kopā ar frančiem, izvēlējās par pavadoni drosmīgo bruņinieku de Bazeilu.

«Senjor,» karalis uzrunāja viņu, «jūs esat mans vasalis un draugs. Es lūdzu: pavediet manu zirgu pēc iespējas tālāk uz priekšu, lai es varu kaut vienu reizi iecirst ar zobenu.»

«Labprāt, monsenjor.» Viņš un pārējie karalim tuvie bruņinieki cieši sasēja savas pavadas, un visi devās virsū angjiem. Uzbrucēji izlauzās cauri bultu krusai, un drošsirdīgais aklais karalis cirta ar zobenu nevis vienreiz, bet četras reizes! Taču viņi visi krita ar sejām pret ienaidnieku un zobeniem rokās.

Kādā spēcīgā uzbrukumā franči notrieca zemē Velsas princi, bet angļu bruņinieki metās pie viņa un ienaidnieku barā ap princi ar zobeniem burtiski izcirta stigu. Tomass Narvičs steidzās pie karaļa Eduarda pēc palīdzības: uz angļu labo spārnu, kur cīnījās Melnais princis, franči raidīja visniknākos uzbrukumus.

«Sakiet, ser Tomas,» viņam jautāja karalis Eduards, «vai mans dēls ir nogalināts vai ievainots, ka viņš nevar jums palīdzēt?»

«Nē, nē, bet mums klājas slikti!»

«Tad atgriezieties pie viņa un lieciet mani mierā ar šādiem vēstījumiem. Es jums pavēlu — ļaujiet bērnam izcīnīt bruņinieka piešus!»

Angļi atsita vairāk nekā piecpadsmit uzbrukumus. Franču bruņniecības lepnums — 1200 karavīri, zelta piešu nēsātāji — krita šai kaujā. Ar šo uzvaru, precīzāk — ar svētkiem par godu šai uzvarai, saistās kāds interesants notikums: pasaulē pirmā ordeņa nodibināšana.

Karalis Eduards rīkoja lielu balli Kresī kaujas ceturtajā gadadienā. Un pats tur dejoja ar grāfieni Solsberiju. Tad pēkšņi — ak, šausmas! — viņa dāma pazaudēja zeķes apsēju. Apkārtējos viesos tas izsauca smieklus. Taču galantais karalis pacēla no grīdas gaišzilo apsēju, teikdams: «Lai kaunas tas, kas slikti par šo domā!» Bet nākamajā dienā viņš nodibināja augstu karalistes ordeni — gaišzilu lenti ar zelta sprādzi. Uz lentes bija uzraksts «Lai kaunas tas, kas slikti par šo domā!». Lente jāapsien virs kreisās kājas ceļa. Pie krūtīm ir otra ordeņa zīrne: svētais Georgijs, apjozts ar tādu pašu metāia lenti. Zilās Lentes Ordeņa kavalieru skaits nepārsniedza divdesmit piecus.

Turnīri un karuselis

Bruņinieku iecienīta izprieca bija turnīri. Leģenda min Gotfrīdu de Preljē kā turnīru izgudrotāju. Viņš miris 1066. gadā. Taču šī izprieca pastāvējusi arī pirms viņa. Droši vien Gotfrīds de Preljē ieveda zināmus likumus turnīros, piemēram, šādus: tika aizliegts cīnīties ārpus kārtas, sist zirgus, turpināt cīņu pēc tam, kad pretinieks ir pacēlis sejsegu jeb vizīru, vairākiem uzbrukt vienam un citus.

Vācija bija pirmā zeme, kur notika turnīri.

928. gadā imperators Henrihs sarīkoja turnīru Magde- burgā. Sākumā tas noritēja kā vingrināšanās karamākslā, bet vēlāk turnīri pārvērtās asiņainā izrādē. īpaši daudz nāves gadījumu bija XIII gadsimtā. 1420. gadā Neisā (pie Ķelnes) turnīrā gāja bojā vairāk nekā sešdesmit bruņinieku un ieroču nesēju.

Baznīca Klermonas koncilā 1130. gadā aizliedza turnīrus. Pēc tam arī valdnieki ar daudziem rīkojumiem pievienojās baznīcas lēmumam.

Taču turnīri joprojām pastāvēja.

Sākumā tos rīkoja augstmaņi dažādos svētkos. Vēlāk radās turnīru biedrības, kas tos sistemātiski organizēja dažādās Eiropas pilsētās. Tās bija svinīgas izrādes. Turnīru izziņoja heroldi vairākas dienas iepriekš. Klosteros izstādīja bruņinieku — turnīru dalībnieku — ģerboņus. Pilsētā, kur bija jānotiek šim pasākumam, sabrauca daudz bruņinieku un kronētu augstmaņu. Visus logus greznoja slavenu bruņinieku karogi. Dzīres, balles…

Vieta, kur jānotiek cīņai, norobežota ar augstu žogu. Iekšpusē ir arēna, ko no skatītājiem atdala margas. Dāmām, tiesnešiem un vecākajiem bruņiniekiem uzbūvētas iožas uz koka paaugstinājumiem.

Par kārtību arēnā rūpējās heroldi. Viņi izsauca bruņiniekus, kam jāstājas cīņā, uzskaitīja to varoņdarbus un senču nopelnus un lūdza dāmas pārtraukt cīniņu, kad sevišķi iedegas kaislības.

Turnīrs parasti sastāvēja no divām daļām. Pirmajā sacentās kaujas cirvju mešanā, paukošanā ar zobeniem, speciāli turnīram uzceltu koka «piļu» aplenkšanā, divcīņā uz zirgiem; turot pīķus kaujas gatavībā, tie auļoja viens otram pretī un centās izsist pretinieku no segliem.

Otrā daļa bija cīņa starp nodaļām. Dalībnieki nostājās divās rindās (parasti pēc tautībām). Te bruņinieki cīnījās sevišķi nikni un bieži vien no šaurās arēnas izgāja uz lauka.

Uzvarētāju noteica kronētās personas, vecākie bruņinieki un dāmas, kurām lūdza paziņot, kam dodama augstākā balva. Veiksmīgākajam to pasniedza kāda no dāmām. Pēc tam bruņinieku — čempionu ieveda pilī, tur dāmas noņēma viņam ieročus un bruņas. Un sākās dzīres.

Uzvara turnīrā atnesa bruņiniekam ne tikai godu un slavu, bet arī materiālus labumus: viņš varēja paņemt uzvarētā zirgu un ieročus, varēja saņemt to gūstā un pieprasīt izpirkumu.

Viduslaiku beigās turnīri vairs nebija tik asiņaini kā XIII gadsimtā. Pīķus lietoja bez uzgaļiem, un pārējiem ieročiem bija jābūt neasiem. Un tomēr bruņinieki turnīros gāja bojā.

Toreizējo sabiedrību ļoti ietekmēja Henriha II nāve. 1559. gadā viņš izprecināja savu vecāko meitu Filipam II. Kāzām par godu tika sarīkots trīsdienu turnīrs, kurā Hen- rihs II pats stājās divcīņā ar grāfu Montgomeriju. Triecoties pret Henriha bruņām, grāfa pīķis salūza. Piķa šķemba iedūrās karalim pierē. Pēc dažām dienām valdnieks nomira no šī ievainojuma.

Pamazām turnīrs izgāja no modes. To nomainīja karuselis.

Uzbūvēja lielu apli, kas griezās, tam virsū piestiprināja grozus. Tajos sēdēja dāmas un izsniedza balvas uzvarētājiem.

So balvu tīkotāji jāja apkārt karuselim, ģērbušies indiešu, persiešu, romiešu un seno grieķu krāsainajos tērpos.

Parasti dalībnieki nostājās «kadriļās» — jātnieku vienības ar pāžiem, ieroču nesējiem un muzikantiem. Katrai kadriļai bija savas krāsas tērpi un savas emblēmas. Tās priekšgalā bija savs vadonis.

Pēc kadriļu parādes, kurā atveidoja dažādas alegoriskas figūras, sākās sacensības: paukošana, paraugcīņas ar neasajiem pīķiem un koka kaujas vālēm, īso zobenu mešana, izbāžņu kapāšana. Tai sekoja kopējas auļošanas sacīkstes.

Krievijā pirmie karuseļi notika Katrīnas II valdīšanas laikā 1766. gadā. Jātnieki sadalījās četrās kadriļās, kas atšķīrās ar dažādu tautu — slāvu, indiešu, romiešu un turku — tērpiem.

Vēlāk ne vienu reizi vien tika rīkoti karuseļi Pēterburgā un Maskavā. No šādas «ļoti jautras sēdēšanas, griežoties uz riņķa», arī radās mūsu karuselis, iemīļotā bērnu izprieca.

Bruņinieka zirgs un bruņinieka apbruņojums

Bruņinieku zirgi nenāca no zemnieku sētām. Tos izaudzēja pils staļļos vai īpašās lauku sētās muižu tuvumā. Sos staļļus pārzināja maršali. Tas skaitījās galma amats, un tikai vēlāk tas pārveidojās par armijas dienesta pakāpi.

Tajos laikos zirgkopji centās izaudzēt spēcīgus, smagus zirgus, kas varētu nest uz muguras bruņinieku pilnā apbruņojumā. Cik svēra šāds jātnieks — uzzināsim niazliel vēlāk.

Taču krusta karu laikā šādi masīvi, lempīgi un gausi bruņinieku zirgi izrādījās mazāk piemēroti jātnieku kaujām nekā straujie un vieglie Austrumu zirgi. Kaut ari bruņinieki bija iekalti izturīgākās bruņās nekā pretinieki, tolaik jātnieku kaujās viņi cieta lielus zaudējumus.

Bagātajiem bruņiniekiem un valdošajiem augstmaņiem zirgi mirdzēja zirglietu spožumā: laistījās dārgakmeņi, kas rotāja iemauktus, un spīdēja ar zeltu izšūtās seglu segas. Divi tādi seglu pārklāji (turku sultāna dāvana caram Nikolajam I), kas glabājas Ermitāžā, burtiski no vienas vietas nobērti ar lieliem briljantiem.

Pārgājienos bruņinieki neizmantoja cīņu zirgus: tos taupīja kaujām. Parasti viņi jāja ar mūļiem vai mazvērtīgākiem zirgiem.

Līdz pirmajam krusta karam (1096. gadā) bruņinieka tērps saucās par bruņām. Tas bija biezs linauduma vai ādas krekls, nošūts ar dzelzs sloksnēm. Arī pats vienkāršākais bruņinieka tērps un piederumi maksāja ļoti dārgi:

bruņucepure — 6

govis, bruņutērps — 12 govis,

zobens ar maksti — 7 govis,

krustu aizsargi — 6 govis,

pīķis un vairogs — 2 govis,

cīņu zirgs — 12 govis.

Kopā 45 govis! Veselas sādžas ganāmpulks. Un tomēr tas bija daudz lētāk, nekā bruņas un apbruņojums izmaksāja vēlākajos laikos.

Pēc pirmā krusta kara Eiropā parādījās Austrumu izgudrojums — bruņukrekls — no dzelzs vai tērauda gredzeniem pīts krekls ar kapuci un bikses. Vissmagākais «arābu bruņukrekls» svēra apmēram 15 kilogramus. Zem bruņukrekla valkāja vatētu kombinezonu, tā saucamo gambizonu.

Ar XIII gadsimtu pie bruņukrekla pielika uzplečus un kāju bruņas, ko pagatavoja no biezas dzelzs, bet pēc simt gadiem — arī krūšu aizsegu.

Ar gadiem bruņukreklā saradās daudz metāla detaļu, XV gadsimtā tās visas saplūda viengabala bruņās. Varētu likties: kur nu vēl drošāka aizsardzība, bet stopu smagās dzelzs bultas un lodes, ko izšāva pirmās kramenīcas (kas sāka jau parādīties), triecās cauri arī šīm bruņām.

XV gadsimta beigās vācu imperators Maksimiliāns I, viens no visveiklākajiem bruņiniekiem, nolēma izgudrot tādas bruņas (izmantojot vēl biezākas dzelzs plāksnes), lai lodes un bultas neietu cauri un lai visas detaļas būtu tā sastiprinātas, ka šajās bruņās varētu brīvi staigāt, bet galvenais — vēzēt zobenu. Meitetari izgatavoja tādas bruņas, un gandrīz nemainīgas tās pastāvēja visu XVI gadsimtu. Tas bija ļoti smalks darbs. Bruņas iznāca ārkārtīgi sarežģītas: tās sastāvēja no vairāk nekā 200 dzelzs gredzeniem un sloksnēm, bet, skaitot arī sīkās detaļas — sprādzes, skrūves, lodītes, atsperes —, tanīs bija vairāk par tūkstoti detaļu!

Bruņas svēra apmēram 30 kilogramu (pēc citiem datiem — līdz 80 kilogramiem): 5,5 kilogrami — bruņuce- pure, apmēram 7 kilogrami — bruņukrekls, ko apģērba zem plāksnēm, vairogs — 5,5 kilogrami, zobens — kilogrami trīs… Kopā tātad vairāk nekā trīs pudi! Kur vēl pīķa, kaujas cirvja vai āmura svars! Ja ņem vērā, ka cilvēku augums tajos laikos bija daudz mazāks nekā tagad, tad var iedomāties, cik tas bija smags darbs — būt par bruņin iekul

Pakritis bruņinieks saviem spēkiem nevarēja piecelties, tāpat nevarēja pats uzsēsties zirgam mugurā, seglos viņu iesēdināja ieroču nesēji. Tveicē vai salā šīs bruņas pārvērtās par īstu mocību. Tāpēc pilnīgi saprotams, ka bruņinieki, par spīti karaļu aizliegumiem, atzina par labāku vadāt savas bruņas pajūgā un pirms kaujas nesteidzās tās vilkt mugurā.

Savu bruņu un ieroču smaguma mākti, bruņinieku jātnieki pamazām izzuda. Ja arī XVII gadsimta sākumā viņi vēl bija sastopami, to bruņas vairs nepavisam nebija tik sarežģītas kā tās, kādas valkāja Maksimiliāna valdīšanas laikā. No XVIII gadsimta bruņinieku dzelzs goda drānām līdz mūsu gadsimta sākumam bija saglabājušās vienīgi bruņucepure (taču bez sejsega) un krūšu bruņas (dzelzs veste) un arī tad vienīgi kirasieru jātnieku pulkos (dažās zemēs — arī dragūniem). Huzāri, ulāni, kavalergardi nevalkāja krūšu bruņas.

Jaunaku laiku jātnieki

Huzāri ir radušies vissenāk. 1458. gadā ungāru karalis Maķāšs Korvins aizsardzībai pret turkiem pavēlēja izveidot īpašu zemessardzi, ko sauca par huzāriem: no divdesmit muižniekiem bija jādod viens muižnieks — jātnieks kopā ar zināmu skaitu apbruņotu vīru.

Ungāru kņazs Stefans Batorijs, XVI gadsimtā kļūdams par Polijas karali, atveda sev līdzi uz jauno dzimteni hu- zārus. Seit tie iesakņojās un palika uz ilgu laiku. Huzāri izveidojās par modernu un godājamu kavalēriju, un tajā dienēja galvenokārt bagātnieki.

1688. gadā pirmais regulārais huzāru pulks radās Austrijā, pēc tam — Francijā, Prūsijā, bet pagājušā gadsimta sākumā — Anglijā. Itālijā huzāru nav bijis nekad.

Krievijā huzāri kā svešzemju ierindas karaspēks pirmoreiz minēti 1634. gadā. Kad Pēteris I organizēja regulāro armiju, huzāru pulki nozuda un parādījās no jauna tikai 1723. gadā, jo tad cars pavēlēja serbus, Austrijas emigrantus, saformēt huzāru pulkos un nometināt tos Ukrainā. Vēlāk dažādu valdnieku laikā huzāru pulki (parasti savākti no serbiem, maķedoniešiem, ungāriem, moldāviem, gruzīniem) tika gan pārdēvēti, gan izformēti, gan atkal radīti no jauna. 1812. gadā Krievijā bija 12 huzāru pulki, bet pirms revolūcijas — 2 gvardes pulki un 18 armijas pulki.

No gleznām un filmām labi pazīstams ir huzāru tradicionālais formas tērps.: dolmans — īsa jaka ar stāvu apkakli un auklu rotājumu. Pie tās piepogājams mentiks — ar ādu apšūts huzāru apmetnis, ko parasti tikai uzmeta uz pleciem. Pēc ungāru parauga tam vairākās rindās piešūtas pogas un auklu cilpas. Kažokādas cepure ar spalvu pušķi vai ķivere, ar auklām izrakstītas šauras jātnieku bikses, tā saucamie čakčiri, un īsi zābaki.

Huzāru apbruņojums ir zobens, karabīne un pistoles (virsniekiem).

Vārds «ulāns» cēlies no tatāru «oglan» (vai«uglan»)— «jauneklis». Tā sauca hāna jaunākos ģimenes locek]us, kam nebija iespējams ieņemt troni. Polijas karadienestā bija daudz oglanu. Sākumā viņi nēsāja tatāru apģērbu. Vēlāk no tā palika tikai viena deta|a — cepures virsas kvadrāts.

Krievijā Katrīnas II valdīšanas laikā nodibinātais jātnieku pulks, apbruņots ar zobeniem un pīķiem, vispirms dabūja «piķu nesēju» pulka nosaukumu. Pāvila valdīšanas laikā izveidojās vēl divi šādi pulki, kas, neraugoties uz ulānu bruņojumu (pīķiem), šo nosaukumu saņēma tikai 1803. gadā, kad radās leibgvardes ulānu pulks. Vēlāk daži dragūnu pulki tika pārveidoti par ulānu pulkiem.

Dragūni ir «kājnieki zirgos», kā tos nosaucis pazīstamais karamākslas vēsturnieks Hanss Delbriks. Dragūni pirms kaujas nokāpa no zirgiem un devās cīņā kā kājnieki (vēlāk viņi karoja ari jātnieku ierindā). Nosaukums radies no latīņu vārda «draco» — «drakons», kas bija attēlots uz dragūnu karoga. Pirmoreiz tie parādījās XVI gadsimtā Francijā.

Krievijā pirmo reizi dragūni minēti 1631. gadā. Pēc piecdesmit gadiem jau bija 25 pīķu nesēju — jātnieku pulki, kuriem kaujā bija apmēram tāda pati nozīme ka dragūniem. 1882. gadā visus armijas jātniekus pārveidoja par dragūniem, bet 1907. gadā atkal atjaunoja hu- zārus un ulānus. Pirms revolūcijas Krievijā bija viens dragūnu gvardes pulks un 21 dragūnu armijas pulks.

Dragūni ir it kā karaspēka pārejas veids no vieglajiem jātniekiem (huzāri, ulāni) uz smagajiem jātniekiem — uz kirasieriem.

Kirasieri ilgāk par visiem jātniekiem saglabāja daļu no plātņu bruņām — krūšu bruņas. Viņiem bruņucepures arī bija no tērauda, bet zirgi lielāki augumā un spēcīgāki nekā pārējai kavalērijai, un pašus jātniekus izvēlējās slaidi noaugušus.

Krievijā 1731. gadā viens dragūnu pulks bija pārveidots par pirmo kirasieru pulku.

1860. gadā visus kirasieru pulkus, izņemot četrus gvardes pulkus, pārveidoja par dragūnu pulkiem.

Kavalergardi bija īpaša kavalērija, sava veida «virs- gvarde», kur ierindniekos dienēja augstākie virsnieki, bet virsniekos — ģenerāļi un pulkveži.

Tā bija Pētera I laikā, kad viņš 1724. gadā organizēja kavalergardu jātnieku rotu (no 60 vīriem) goda eskortam Katrīnas I kronēšanas dienā.

Pēc kronēšanas kavalergardus Izformēja, bet 1726. gadā Katrīna I tos atkal atjaunoja. Cariene pati pieņēma viņu kapteiņa dienesta pakāpi.

1800. gadā visas privilēģijas (kā sudraba trompetes, tā timpānusl) kavalergardiem atņēma, viņi kļuva par gvardes pulku triju eskadronu sastāvā ar tādām pašām tiesībām kā pārējiem gvardes pulkiem.

Ap to laiku, kad radās huzāri, ulāni, dragūni, zirgs vairs nebija tāds kā agrāk. Senatnē zirgi bija nelieli (skausta augstums 130—140 centimetri). Bruņinieku laikos vajadzēja lielāku un smagāku zirgu.

Vēlākie jātnieki un zirgi bija vieglāki un straujāki nekā bruņinieku laikos. Zirgi bija lielāki — skausta augstums sasniedza 170 centimetrus.

Kā jau teikts, kaujā pie Kresī bruņinieki nokāpa no zirgiem, lai cīnītos kājniekos. Turpmāk — pēc XIV gadsimta — visās lielajās kaujās kājnieki ir pārāki par jātniekiem tāpat kā senatnē. Jātnieki atkal kļūst par armijas palīgspēku. Tā bija visos gadsimtos, arī Pirmā pasaules kara laikā.

Lielās Oktobra sociālistiskās revolūcijas un Pilsoņu kara gados no jauna jātnieki izvirzās priekšplānā. Sevišķi kaujinieciska šajā karā bija Pirmā jātnieku armija. To izveidoja 1919. gada 17. novembri pēc Republikas Revolucionārās Kara Padomes lēmuma uz pirmā jātnieku korpusa bāzes, ko vadīja Semjons Alihailovičs Budjonnijs. Tās sastāvā ietilpa vēl piecas jātnieku divīzijas, atsevišķa jātnieku brigāde, bruņumašīnu vienība, daži bruņuvil- cieni, aviogrupa un citi kaujas spēki.

Pirmās jātnieku armijas komandieris bija Semjons Mi- hailovičs Budjonnijs, par komisāru pirmajā laikā strādāja Kliments Jefremovičs Vorošilovs.

Pirmās jātnieku armijas cīņa vainagojās uzvarām dažādās frontēs. 1918. gada novembrī—decembrī tā bija

Dienvidu frontes triecienspēks. 1920. gada janvārī kopā ar 8. armijas karaspēku tā atbrīvoja Taganrogu, Rostovu pie Donas un satrieca Brīvprātīgās baltgvardu armijas galvenos spēkus.

Ienaidnieku fronte bija sašķelta divās daļās.

1920. gada janvāra beigās Pirmā jātnieku armija cīnījās Kaukāzā. Kad baltpoļi devās pret mūsu zemi, no Kaukāza armiju pārsvieda uz Ukrainu. Seit Pirmā jātnieku armija iegāja dziļi ienaidnieka aizmugurē un atbrīvoja Zitomiru, Berdičevu, Novgorodu-Volīniju, Rovnu un izcīnīja smagas kaujas Ļvovas pievārtē. Poļi sāka strauji atkāpties.

Pēc tam Pirmo jātnieku armiju nosūtīja uz Dienvidu fronti cīņai ar Vrangeli.

Pirmā jātnieku armija cīnījās arī pret Mahno bandu Ukrainā, bet Kaukāzā — pret ģenerāļa Prževaļska nemiernieku karaspēku.

Pirmās jātnieku armijas uzvaras iegājušas vēsturē kā Sarkanās Armijas visslavenākie varoņdarbi.

«Kentauri» Amerikā

Iekams atvadāmies no zirga kā militāra spēka, atgriezīsimies Amerikā pirms vairākiem gadsimtiem, kad zirga nozīme kaujās bija īpaši liela.

Kad Kolumbs 1492. gada 3. augustā pirmoreiz spēra kāju uz Jaunās Pasaules zemes, viņam līdzi nebija neviena zirga. Taču otrā ceļojumā uz Amerikas krastiem starp vairākiem simtiem kareivju atradās 20 ar pīķiem apbruņoti jātnieki. Jau pirmās kaujas ar indiāņiem parādīja, kāda šeit vērtība zirgam, kā iedzimtie no tā baidās. Acīmredzot Meksikas iekarošana būtu noritējusi pavisam citādi, ja spāņiem nebūtu zirgu.

Nestāstīsim par to, no kurienes radies un kas ir Ernando Kortess.

Sāksim ar to, ka Kubā viņš savāca 508 vīru vienību, vairākus lielgabalus un 16 zirgus.

Ar šiem niecīgajiem spēkiem 1519. gadā viņš devās iekarot Meksiku, ziedošu, biezi apdzīvotu indiāņu zemi. Sinī dēkā Kortesa galvenā cerība bija zirgi.

Un patiesi — jau pirmajās sadursmēs ar indiāņiem zirgi atstāja uz viņiem pārsteidzošu iespaidu. Tabasko zemē pirmo reizi indiāņi ar ievērojamiem spēkiem uzbruka spāņiem. Viņi ielenca spāņu kājnieku vienību un uzbruka aizvien niknāk. Nav zināms, kā beigtos kauja (un Meksikas iekarošana tāpat), ja izšķirošajā brīdī indiāņu karaspēka aizmugurē pēkšņi nebūtu parādījusies Kortesa «kavalērija». Sešpadsmit jātnieki tā nobaidīja indiāņus, ka tie visi, nometuši ieročus, sāka bēgt kur kurais.

«Indiāņi nekad vēl nebija redzējuši zirgus,» raksta Ber- nals Diass, Kortesa karagājienu vēsturnieks, «un viņiem likās, ka zirgs un jātnieks ir viena būtne, varena un nežēlīga. Pļavas un lauki bija pilni ar indiāņiem, kas bēga uz tuvējo mežu.»

Beidzot pēc dažādām peripetijām spāņi aizgāja lidz teiksmainās zemes galvaspilsētai — Tenočtitlanai (tagad Mehiko). Augstākais vadonis Montesuma pie pilsētas vārtiem laipni sagaidīja spāņus, kas bija apmulsuši un pārsteigti no bagātības un lielā iedzīvotāju skaita milzīgajā zemē, kuru viņi ar tādu nekaunīgu pašpaļāvību gribēja iekarot.

Visapkārt pletās lieliski iekopti tīrumi, uz pakalniem un līdzenumu vidū slējās pilsētas ar brīnumskaistu, eiropiešiem svešu arhitektūru.

Viņus pārsteidza arī pats Montesuma: no galvas līdz kājām šis valdnieks bija kā nobārstīts ar dārgakmeņiem un pērlēm. Ap viņu pulcējās ne mazāk spoža svīta.

Montesurnas ceļā tika klāti dārgi paklāji, kad viņš devās pretī Kortesam. Spāņu karavadonis nolēca no zirga un nebaidīdamies un nekautrēdamies piegāja pie indiāņu valdnieka un sveicināja viņu. Pēc tam Montesumu nestuvēs aiznesa…

«Mēs nezinājām, ko teikt,» Bernals Diass atzīstas. «Neticējām savām acīm. No vienas puses, uz sauszemes vesela virkne lielu pilsētu, bet aiz ezera slejas citu pilsētu rinda, un pats ezers kā noklāts ar vienkočiem… un mūsu priekšā diženā pilsēta Mehiko, bet mēs esam tikai četri simti kareivju! Vai pasaulē ir bijuši tādi vīri, kas izrādījuši tik izaicinošu drosmi?»

Spāņus iemitināja lielā namā. Kareivji pārmeklēja telpu un atrada slepenas, aizmūrētas durvis. Viņi atlauza tās, bet tur atradās tik daudz dārgumu, ka, tos apskatot un šķirojot vien, pagāja trīs dienas. Visu dārglietu zeltu spāņi pārkausēja stieņos, ko sakrāva trīs lielās kaudzēs.

Sākās laupījuma dalīšana, pēc tam spāņi saņēma gūstā Montesumu, iekala to važās, tad, atstājis Mehiko nelielu garnizonu, Kortess devās kaujā pret viņam naidīgu spāņu vienību, sakāva to, atkal atgriezās Mehiko, te iedzīvotāji sacēlās, no ievainojumiem nomira Montesuma, ar lieliem zaudējumiem spāņi bēga no Mehiko, bet vēlāk, 1521. gadā, to iekaroja galīgi. Visu to sīki jo sīki aprakstījis Bernals Diass, un gandrīz katrā viņa vēstījuma lappusē lasāms slavinājums zirgiem, «bez kuriem», kā viņš raksta, «mēs būtu aizgājuši bojā». Viņš sniedz precīzas ziņas par katru zirgu, kādā krāsā tas bijis, kur un kas to iegādājies, kādas tam ir labās īpašības un kādi trūkumi.

Viņš sīki aprakstījis, pēc viņa domām, ļoti svarīgu notikumu.

Tas norisis tā: jātnieks Pedro de Morons, «sevišķi drosmīgs un pieredzējis», kopā ar trim biedriem iedrāzies indiāņu rindās.

Iezemieši satvēruši viņa pīķi, -un viņš nav varējis manevrēt. Zirgs ticis nogalināts. Biedri metušies palīgā un ievainotu izrāvuši viņu no kaujas lauka. Bet nogalinātā zirga dēļ sākusies īsta cīņa. Taču indiāņi uzvarējuši, spāņiem nācies atkāpties, uzvarētāji aizvilkuši zirgu sev līdzi. Tuvākajās dienās viņi parādījuši to dažādās pilsētās, lai citi indiāņi pārliecinātos, ka zirgs ir parasts mirstīgs dzīvnieks, nevis pārdabiska būtne. Kortesu tas viss ļoti sarūgtināja.

Zirgiem bija liela nozīme, arī iekarojot Peru, ko veica spāņi Fransisko Pizarro vadībā. Taisnību sakot, no «kentauriem» šeit jau baidījās mazāk.

Ar laiku indiāņi iemācījās ar laso noraut no zirgiem jātniekus, bet vēlāk daži arī paši sēdās mugurā zirgiem, ko bija atņēmuši spāņiem.

Otra uzziņa: par zirglietām un pakaviem

Runājot par to, jāatzīst, ka dažādu autoru domas ir atšķirīgas, it īpaši — runājot par segliem un pakaviem. Mēs iepazīstināsim lasītāju ar vienu no variantiem.

Visagrāk cilvēks iemācījies lietot iemauktus. Primitīvus, no jēlmītas ādas siksnām pagatavotus iemauktus lietoja jau indoeiropiešu pirmdzimtenē, Krievzemes dienvidu stepēs. Turpat vēlāk parādījās arī iemaukti ar mutes dzelžiem jeb trenzi.

Ilgi cilvēki jāja bez segliem — tas ir, tie sēdēja zirgam mugurā. Grieķu un romiešu jātnieki uzmeta uz zirga muguras īpašas segas, veikli uzstājoties cīņā un sacenšo- ties cirka arēnā. Bet ģermāņi necieta arī zirga segu. Pēc viņu uzskata, stāsta Jūlijs Cēzars, jātniekam nav nekā apkaunojošāka, ja tas kā gļēvulis sēž uz mīksta paklāja. Šādiem zaķapastalām viņi droši uzbrūk, pat ja satiek tos lielā grupā.

Tomēr tieši ģermāņi, kas IV gadsimtā sagrāva Romu, jau sēdēja seglos. Viņi nostiprināja zirga skaustam abās pusēs divus dēlīšus tā, lai starp tiem būtu redzama zirga mugura. Sos dēļus pārsedza ar zvērādu.

Uz to pašu laiku attiecas arī romiešu dokumentos pirmo reizi pieminētie segli: bija izdota instrukcija, kas noteica, lai vissmagākie segli būtu pasta zirgiem.

Nav saprotams, kāpēc Rietumu tautas neaizguva no asīriešiem tādu svarīgu izgudrojumu kā seglus. Asīrijā jau VIII gadsimtā pirms mūsu ēras bija nelieli segli — zirga segas. Tās nostiprināja ar seglu siksnu jeb vēder- jostu un ar krūšu siksnām.

«VII gadsimtā pirms mūsu ēras,» saka Vera Kova- ļevska, ievērojama lietpratēja zirga vēstures jautājumos, «parādās nelieli, mīksti trijstūra formas segli, iespējams, ar priekšējo un pakaļējo vēderjostu, kas uzlikta virs lielās zirga segas.»

Tāpat asīrieši VIII gadsimtā izgudroja martingalu — pie seglu vēderjostas piesprādzētu siksnu, kuras riņķiem cauri iet pavada zirga galvas fiksēšanai uz leju.

Nekur nevienā gleznā vai piemineklī pirms mūsu ēras nav attēloti kāpšļi. Pirmoreiz tie parādās (darināti nevis no dzelzs, bet kā siksnu cilpas) uz slavenas antīkas vāzes, ko rotā ainas no skitu dzīves un kas atrasta izrakumos Certomlicas kurgānā. Sī vāze acīmredzot izgatavota mūsu ēras IV gadsimtā. Daži autori uzskata, ka tajā pašā laika barbariem bijuši kāpšļi no trijstūrī sasietiem kociņiem.

«Senatnē nepazina arī pakavus,» raksta Hanss Bauers grāmatā par zirgiem. «Neviens rakstnieks tos nepiemin, nevienos izrakumos nav atrasts zirgs ar pakaviem.»

Visvecākā pakavu forma ir «kurpes» no lūkiem un kaņepājiem. Cingishāna zirgiem nagi bija aptīti ar ādu.

Taču tūkstoš gadus pirms viņa lietoja šādus pakavus: masīvas, no dzelzs izkaltas «kurpes», kas piestiprinātas pie zirga kājas ar siksnām.

Mūsdienu tipa pakavus (piestiprinātus ar naglām), iespējams, izgudroja tikai V gadsimtā. Bruņinieku laikos pakaviem bija simboliska nozīme: tie rādīja zirga vērtību un jātnieka cieņu. Sodot norāva pakavus: vai nu vienu divus, vai trīs — vai visus četrus. Jāt uz «baskājaina» zirga skaitījās liels negods.

Pieši radās IV gadsimtā pirms mūsu ēras.

Sākumā tie bija gluži vienkārši asi koka puļķi, ko jātnieks piesēja pie savas pēdas.

Senās Romas ziedu laikos jau pazina dzelzs piešus. To forma un veids, kā piestiprināt pie kurpes, bet vēlāk pie zābakiem, pilnveidojās no gadsimta gadsimtā.

Dāmu seglus sāka lietot XII gadsimtā, taču vēl pirms četrsimt gadiem Anglijas karaliene Elizabete devās izjādē, kā vīrietis sēžot uz zirga savam staļļmeistaram aiz muguras.

Un, visbeidzot, pēdējais izgudrojums — laužņi — pieder itālim Pinjatelli XVII gadsimtā. Bet itālis Filli un francūzis Bošē ir augstākās jāšanas skolas pamatlicēji.

Kopš tā laika, šķiet, nav ienākuši vērā ņemami racionalizācijas priekšlikumi, lai uzlabotu zirglietas.

MIERA LAIKA Pasts

I

Mēs esam pieraduši redzēt zirgu tīrumā. Vēl nesen, pirms traktoriem, ar to ara, ecēja, jūdza labības pļāvējos, veda graudus, kā arī pārējos lauksaimniecības ražojumus un citu kravu. Taču tajos laikos, par kuriem būs runa, zirgu neizmantoja lauksaimniecībā. Ara ar vēršiem, ēzeļiem un kamieļiem, ar tiem pārvadāja dažādus smagumus. Zirgus audzēja un glabāja galvenokārt karam. Un miera laikā zirgus nodarbināja nevis lauksaimniecībā, bet citā darbā: pasta un pasažieru pārvadāšanā.

Senajā Grieķijā, Indijā, Ēģiptē un Romā (kamēr tās valdījumi nesniedzās aiz Apenīnu pussalas) pasta zirgu nebija. Visāda veida paziņojumus un vēstules iznēsāja ziņneši — ātrskrējēji. Pirmie pasta zirgi radās Persijā Kira valdīšanas laikā. Vēstnešus, kas jāja, algoja valdība, un vēstulēm, ko viņi izvadāja, bija valstiska nozīme. Grieķu vēsturnieks Hērodots stāsta par pasta ceļu no Sardas līdz Sūzām, līdz Persijas valdnieka ziemas rezidencei. Tā garums bija 2500 kilometri. Uz tā darbojās 111 stacijas, kur jātnieks — vēstnesis kā stafeti nodeva savus ziņojumus nākamajam vēstnesim. Tāds pats ceļš ar maiņzirgiem un jātniekiem bija no Sūzām līdz Babilonai un droši vien līdz citām Persijas valsts pilsētām.

Maķedonijas Aleksandrs pēc Persijas pakļaušanas savai varai saglabāja pasta ceļus un pasta zirgus.

Pēc šī parauga rīkojās arī romiešu imperators Augusts, Viņš ieveda tā saucamo kursus publicus — sabiedriskās kustības noteikumus. So pastu varēja izmantot nevis katrs sabiedrības loceklis, bet tikai valsts ierēdņi. Par «sabiedriskiem» tie nosaukti tāpēc, ka visām kopienām, caur kurām gāja pasta ceļš, bija jāpiedalās pasta dienestā. Pie stacijām, kur mainīja zirgus, bija zirgkopēji, veterinārārsti un karavīri, kas apsargāja zirgus no zagļiem un naidniekiem. Katrā stacijā stāvēja ap četrdesmit zirgu.

No staciju latīniskā nosaukuma — staiio posita — cēlies arī vārds «pasts».

Steidzamus sūtījumus pārvadāja kurjers jāšus, ceļotāji brauca vieglos pajūgos, smagos priekšmetus veda ratos. Pat karaspēka vienības, ja steidzami vajadzēja, ar kursus publicus palīdzību pārvietoja lielos attālumos.

Tālos ceļus no Britānijas līdz Kaukāzam, no Reinas grīvas līdz Libijas tuksnesim veica samērā īsā laikā.

Cēzars, mainot zirgus, ko nomāja no privātpersonām, nobrauca pa 160 kilometriem diennaktī, bet imperators Ti- bērijs ar valsts pasta zirgiem veica dienā divreiz lielāku attālumu._

Vēlāk Āzijā arī arābiem bija labi organizēts pasta dienests, taču vēl plašāk attīstīts tas bija tatāriem. Marko Polo, venēciešu ceļotājs, ciemojās pie Kublajhāna, Cingishāna mazdēla. Viņš stāsta, ka pa visu milzum plašo mongoļu impēriju stiepušies pasta ceļi (patiesībā nevis ceļi, bet iemītas takas). Pēc katriem 40 kilometriem atradās maiņu stacijas («iebraucamās vietas»), kuru rīcībā bija 200—400 zirgi. Impērijā bija pavisam 10 000 šādu staciju un tām 300 000 zirgu. Pasta staciju uzturēšana valstij neko nemaksāja: par tām bija jārūpējas ciemiem un pilsētām, caur kurām gāja pasta ceļi.

Ja vēstnesis veda sevišķi svarīgus ziņojumus, viņam izsniedza zelta plāksnīti ar piekūna attēlu, lai visi pretimnācēji sniegtu viņam dažāda veida palīdzību, stacijās stāvēja jau iepriekš sagatavoti zirgi tālākjāšanai: pūzdams ragā, viņš jau no tālienes paziņoja par savu ierašanos. Ja viņa zirgs nobeidzās, uzrādot savu «dokumentu», ziņnesis varēja atņemt zirgu ikvienam, kas gadījās ceļā.

Marko Polo raksta, ka šads ziņnesis nojājis dienā 400 kilometrus!

Lai pārgurušais jātnieks sēdētu taisni un nenokristu, sevišķo vēstnešu kājas un augumu cieši nosaitēja. Labākos ziņnešus ļoti augstu vērtēja. Lai tie neaizrautos ar ko citu un nevarētu nekur aiziet, tos mežonīgi sakropļoja: nogrieza degunu, ausis, roku, pārsita abu ceļgalu kauliņus. Tā apstrādāts, cilvēks nevarēja ne stāvēt, ne staigāt, «toties jāja kā nelabais».

Viduslaikos Eiropā bija tā saucamais miesnieku pasts. Miesnieku cunftes, kuru darbiniekiem, iepērkot lopus, nācās daudz braukāt pa dažādām provincēm un zemēm, uzņēmās izvadāt pastu, tādēļ tos atbrīvoja no visām pārējām klaušām. Ļoti labi pasta sakari bija nokārtoti baznīcām un klosteriem: šeit saraksti starp dažādu zemju prelātiem izvadāja klejojoši mūki.

Mūsdienu pasta sakariem līdzīgs pasts sāka veidoties viduslaiku beigās. Frančesko de Taksiss, itāļu muižnieks no Bergamo, ierosināja dažiem Eiropas karaļiem izveidot starptautiskos pasta sakarus un pārvadāt pasažierus par zināmu samaksu.

Taksisu dzimtai vairākus gadsimtus — no XVI gadsimta sākuma līdz XIX gadsimtam — piederēja monopols vēstuļu, kravu un cilvēku pārvadāšanā tām valstīm, kas bija parakstījušas ar viņiem attiecīgu līgumu. Sis pasākums dzimtai bija sekmīgs. Par nopelniem priekšzīmīga pasta dienesta noorganizēšanā Vācijā šai dzimtai piešķīra ģenerālpastmeistara titulu, ko speciāli viņiem nodibināja 1595. gadā, bet 1686. gadā Taksisu ģimeni ieskaitīja Vācijas impērijas firstu kārtā.

Taksisu dzimta ļoti aktīvi un sekmīgi aizstāvēja savu monopolu uz pasta un pasažieru pārvadājumiem. Sīs tiesības no viņiem par lielu naudu bija jāpērk ne tikai privātpersonām, bet pat valstīm, kā, piemēram, to izdarīja Prūsija 1867. gadā, samaksājot trīs miljonus dālderu.

Jājamo zirgu auļošanas sacīkstes

Romiešu vēsturnieks Svetonijs raksta: «Viņš uzstājās daudzas reizes arī kā braucējs, Olimpijā pat vadīja iejūgu ar desmit zirgiem… Tiesa, šeit viņš tika izsviests no ratiem; viņu tur no jauna iesēdināja, taču auļošanu turpināt viņš vairs nevarēja un aizgāja no arēnas, bet, neraugoties uz to, saņēma vainagu.»

Lūk, tik viegli tika pie lauriem tirāni… Runa ir par Nēronu, Romas imperatoru.

Kopš zirgs ticis pieradināts, jājamo zirgu au]ošanas sacīkstes notikušas vienmēr un visām tautām, kas audzēja zirgus. Taču nekur tās neieņēma tādu goda vietu dzīvē un sportā kā seno grieķu un romiešu sabiedrībā.

Olimpisko spēļu sākums slēpjas pagājušo gadsimtu tumsā. Iespējams, tās radušās IX gadsimtā pirms mūsu ēras. Pirmoreiz pieminētas dokumentos 776. gadā pirms mūsu ēras.

Pēc deviņdesmit sešiem gadiem, 680. gadā pirms mūsu ēras, XXV Olimpisko spēļu programmā jau bija auļošanas sacīkstes sporta ratos. Vēlāk, 648. gadā pirms mūsu ēras (XXXIII Olimpiskajās spēlēs), sākās parastās jājamo zirgu auļošanas sacīkstes.

Kad pienāca Olimpisko, Palatīnas un citu spēļu laiks, visa milzīgā Romas impērija dzīvoja lielā satraukumā. Pat senāts pārtrauca debates par valsts jautājumiem, lai dedzīgi strīdētos: kas uzvarēs — sarkanie vai zaļie, purpursārtie vai dzeltenie.

Kvadrigas, četrzirgu sporta rati, un braucēju apģērbs jātnieku sporta klubiem bija dažādās tradicionālās krāsās: sākumā bija četras — balta, zaļa, sarkana un zila, bet imperators Domiciāns (I mūsu ēras gadsimtā) tām pievienoja vēl divas: dzelteno un purpursārto.

Imperators Kalligula bija zaļo līdzjutējs, viņš juta līdzi tik nopietni, ka pat ēda un gulēja stallī.. .

«Bet braucējam Eitiham,» raksta Svetonijs, «pēc kādām nelielām dzīrēm uzdāvināja divus miljonus sesterciju.»

Romiešu rakstnieks Plīnijs Vecākais pastāsta par kādu romieti Cecinu no Volteras, jājamo zirgu auļošanas sacīkšu lielu cienītāju. Iedams uz hipodromu, viņš «parasti ņēma līdzi bezdelīgas, kas bija saķertas viņa draugu mājas pažobelēs». Ja Cecina zirgi saņēma godalgas, viņš nokrāsoja bezdelīgas tādā krāsā, kādā bija sporta rati, kas piedalījās sacīkstēs, un palaida saķertos putnus brīvībā, «ļoti labi zinādams, ka drīz vien katra atgriezīsies savā ligzdā».

Vēl agrākos laikos senajā Grieķijā jajamo zirgu auļošanas sacīkstes bija lielā godā.

Vēsture saglabājusi līdz mūsu dienām daudzu to uzvarētāju vārdus, kuri piedalījušies Olimpiādēs. Starp tiem ir valdnieks Filips, Maķedonijas Aleksandra tēvs, un Ki- mons no Atēnām, Miltiāda tēvs, slavens karavadonis, uzvarētājs pie Maratonas. Olimpiskajās spēlēs Kimona zirgi trīs reizes pēc kārtas pienāca pie mērķa pirmie. Pēc nāves tos apglabāja iepretim ģimenes kapličai un uzlika dārgu pieminekli. Pašam Kimonam viņa uzvaras atnesa nāvi: aiz skaudības valdnieku nogalināja Atēnu tirāna Peisistrata dēli.

Kādā Olimpiādē starp tiesnešiem iedegās dedzīgs strīds: piešķirt vai nepiešķirt pirmo prēmiju. Strīdīgais gadījums bija šāds: zirgs, vārdā Aura, nometis jātnieku tieši pirms starta, noaujoja viens pats visu distanci, apsteidza pārējos zirgus un finišā mierīgi apstājās tiesnešu priekšā. Pirmā godalga tam tomēr tika piešķirta (mūsu dienās to diskvalificētu), un uz kapa, kur to apbedīja, uzstādīja pieminekli.

Pēc Romas impērijas sabrukuma mēs maz ko zinām par jājamo zirgu auļošanas sacīkstēm. Acīmredzot tās pastāvēja arī turpmāk, taču nebija tik grandiozas kā Grieķijas un Romas ziedu laikos. Ir zināms, ka viduslaikos, XIII gadsimtā, Anglijā jājamo zirgu auļošanas sacīkstes bija iecienīta tautas izprieca. Ņūmarketā — slavenā jāšanas sporta un tīrasiņu zirgu audzēšanas centrā — jājamo zirgu auļošanas sacīkstes notika regulāri kopš 1309. gada. Tradicionālās jājamo zirgu auļošanas sacīkstes Askotā sākās no 1711. gada. Slavenais sporta veids derbijs (nosaukts viena no labākā zirgaudzētāja grāfa Derbi vārdā) pirmoreiz tika sarīkots 1780. gadā Epsomā. Sājos hipodromos tika pārbaudīts ātrums labākajiem Anglijas zirgiem, kuri ir pasaules straujāko auļo- tāju šķirnes — Angļu tīrasiņu — pirmsākums. Te jājamo zirgu auļošanas sacīkstēs saņēma godalgas neuzvaramais Eklipss. Par viņu būs mazliet pastāstīts nākamajā nodaļā.

Slavenie zirgi

Bucefals ir Maķedonijas Aleksandra iemīļotais zirgs. Vārds «Bucefals» nozīmē «Vēršgalvis». Tā viņu nosauca platās pieres dēļ. Aleksandra tēvs Filips nopirka šo melno zirgu par 13 talantiem (aptuveni 340 kilogramiem sudraba) no Tesālijas zirgaudzētāja Filonīka. Kā stāsta, Filipa uzmanību piesaistījuši Bucefala divi liekie, neattīstītie priekškāju pirksti kā tālajam zirgu priekštecim merihipam.

Skrienot neattīstītie pirksti pie zemes nepieskaras, tāpēc tie ir nevajadzīgs atavisms. Taču šādi trīspirkstu zirgi tajos laikos tika ļoti augsti vērtēti.

Pēc kaujas ar indiešiem pie Hidaspas 326. gadā pirms mūsu ēras Bucefals nobeidzās no pārmērīgas slodzes Vietā, kur tas bija kritis, Alaķedonijas Aleksandrs nodibināja pilsētu, nosaucot Bucefala vārdā (vienīgā pilsēta pasaulē, kas nosaukta zirga vārdā).

Venēciešu ceļotājs Marko Polo raksta, ka viņš (XIII gadsimtā!) dzirdējis Bucefala vārdu no mongoļiem, kuri ļoti lepojušies ar to, ka viņu zirgi cēlušies no tik slavena senča. Protams, grūti ticēt,, ka zirga raduraksti būtu nevainojami pusotru tūkstoti gadu, bet apbrīnojami jau tas vien, ka Bucefala vārds nebija aizmirsts tālajās zemēs, kurās senajos laikos karagājienos bija nonācis zirgs, kalpojot savam varonīgajam jātniekam.

Arī viduslaiku Eiropā ilgi atcerējās Bucefala vārdu. Minnezengeri un trubadūri sacerēja viņam par godu slavas dziesmas. Tajās Bucefals cildināts kā zirga ideāls, to laiku dzejnieki apveltī viņu ar tādām īpašībām, kādas radījusi vienīgi sacerētāju bagātā iztēle.

Incitāts («Straujais») ir slavens zirgs tikai tāpēc, ka Romas imperatora Kalligulas ērmotās iegribas dēļ kļuva… senators. Tas būtu saņēmis ari impērijas augstāko dienesta pakāpi — konsula titulu —, ja nebūtu nogalināts tā neprātīgais īpašnieks.

«Savu Straujo imperators tā sargāja, ka ik reizes pirms jājamo zirgu auļošanas sacīkstēm sūtīja kareivjus nodibināt klusumu apkaimē: viņš ne tikai uzcēla tam marmora stalli ar ziloņkaula silēm, ne tikai deva purpura krāsas segas un pērļu virknes, bet pat ierādīja pili kopā ar kalponi un traukiem, kur šī zirga vārdā ielūdza un labprāt uzņēma viesus; stāsta, valdnieks pat gatavojies to iecelt konsula amatā» (Gājs Svetonijs Trankvils).

Eklipss (pareizāk, Iklipss — no angļu vai.) nosaukts tādā vārdā tāpēc, ka piedzimis saules aptumsuma, «Ik- lipsa», dienā.

Divdesmit trīs gadus šis rudais ērzelis piedalījās dažādās jājamo zirgu auļošanas sacīkstēs un nevienu reizi netika uzvarēts. Vēl vairāk — visās 26 svarīgajās sacensībās, kur viņš uzvarēja, neviens konkurents netika viņam ne tuvumā. Anglijā tad radās izteiciens: «Eklipss ir pirmais, pārējie nekur.»

Eklipss cēlies no Darlija, arābu ērzeļa, viena no Angļu tīrasiņu šķirnes dibinātājiem. Taču tā radurakstos jeb ģenealoģijā ir ne mazāk kā 15 nezināmas ķēves un vairāki apšaubāmas cilmes ērzeļi. Arī pēc izskata (ekster- jera) viņš mums neliktos skaists: krusti bija pārāk augsti, bet pleci masīvi un gari, auļojot tas purnu nokāra gandrīz līdz pašai zemei, un sacīkšu jātnieki ne vienu reizi vien pārlidoja pāri viņa kaklam un galvai — grūti nosēdēt mugurā zirgam ar šādu «pārveidotu» augumu.

Izsolē Eklipss bija nopirkts par 75 sterliņu mārciņām. Kad 1789. gadā (25 gadu vecumā) tas nobeidzās, tā skeletu vien pārdeva par tūkstoš sterliņu mārciņām. Sekcija parādīja, ka tam bijusi neredzēti liela sirds: tā svēra 6,3 kilogramus (smagāka nekā citiem izpētītajiem sacīkšu zirgiem).

Arī kā vaislas ērzelis Eklipss bija nepārspējams: 344 sacīkšu uzvarētāji — viņa bērni un mazbērni —, kas visi kopā saviem īpašniekiem deva ienākumus ar balvām 158 000 sterliņu mārciņas (jāpiebilst, ka godalgas toreiz nebija tik lielas kā tagad).

Kingsēma, tīrasiņu ķēve, jājamo zirgu auļošanas sacīkstēs guvusi vairāk uzvaru nekā Eklipss.

Tā piederēja ungāru sportistam. Sī tīrasiņu ķēve pirmoreiz uzstājās un uzvarēja 1876. gadā. Pēc tam četrus gadus pēc kārtas tā guva uzvaras visās jājamo zirgu auļošanas sacīkstēs, kurās startēja. Tas bija 53 reizes!

1878. gadā Kingsēmu aizveda uz Angliju, lai tā sacenstos ar pasaules labākajiem auļotājiem. Viņa arī šeit uzvarēja tikpat viegli kā kontinentālās Eiropas hipodromos.

Kā vaislas ķēve Kingsēma bija mazāk ražīga salīdzinājumā ar Eklipsu. Viņai bija pieci kumeļi, bet tikai viena meita no trīspadsmit auļošanas sacīkstēm, kurās tā piedalījās, uzvarēja piecās.

Kopš tā laika daudzi zirgi kļuvuši slaveni jājamo zirgu auļošanas sacīkstēs, bet neviens no tiem nav guvis tik daudz uzvaru kā Eklipss un Kingsēma. Turklāt jāatceras, ka tajos laikos, kad auļoja abi šie slavenie zirgi, uzskaitīja tikai uzvaras. Sacīkšu jātnieka svaru, zirga vecumu, laiku, kurā veikta distance, neņēma vērā, tāpēc grūti salīdzināt toreizējo auļotāju spējas ar mūsdienu zirgu panākumiem. Ievērojamais lietpratējs zirgu jautājumos Len- dorfs 1914. gadā mēģināja izpētīt jājamo zirgu auļošanas sacīkšu apstākļus dažādos gadsimtos un secināja, ka šī sporta vēsturē starp pasaules labākajiem auļotājiem Kingsēma ieņem tikai ceturto vietu.

Gudrais Hanss ir matemātikas skolotāja Vilhelma fon Ostena mīlulis. Sī skolotāja hobijs bija «kolekcionēt» šķirnes zirgus. Gudrais Hanss, melns Orlova rikšotāju šķirnes ērzelis, padarīja slavenu īpašnieka vārdu ar savām apbrīnojamajām spējām.

Viss sācies it kā no tā, ka, pēc Vilhelma Ostena domām, Hanss saprot cilvēku valodu. Kad saimnieks viņam lasīja priekšā sērīgas pasakas, zirgs stāvēja bēdīgi nokārtu galvu. Ja pasaka beidzās laimīgi, arī Hansu pārņēma mundrums. Vēlāk Ostens atklāja, ka viņa apbrīnojamais zirgs prot… skaitīt. Viņš jautāja tam, cik būs, teiksim, trīs plus pieci, un Hanss atbildēja, astoņas reizes piesizdams ar kāju pie zemes.

Tas prata ne tikai saskaitīt un atņemt, bet mācēja ari reizināt, dalīt, rēķināt uzdevumus ar daļskaitļiem.

Hanss prata pat lasīt! Ostens iemācīja zirgam šo gudrību, izmantojot Morzes ābeci. Katram burtam atbilda zināms skaits piesitienu ar kāju, kas cits citam sekoja ātri un pēc nelielām pauzēm. Ostens parādīja tam bildītes, kur attēlots zirgs, tā siles, māja, un Hanss, viņam atbildēdams, pieklaudzināja tik reižu, cik pēc Morzes ābeces atbilda katram burtam, lai rastos nosaukumi tiem priekšmetiem, kas bija parādīti.

Vēl vairāk — tas varēja pasacīt (ar naga piesitieniem pa zemi), kāda šodien ir mēneša diena (kad parādīja kalendāru), cik rāda pulkstenis, kas nolikts tam priekšā, kāda vērtība jebkurai monētai, ko tam parādīja.

Sava zirga lieliskās un neredzētās zināšanas Vilhelms Ostens neturēja slepenībā, gluži otrādi — lepojās ar tām. Valodas par Gudro Hansu noveda pie tā, ka sapulcējās ekspertu komisija — veterināri, cirka dresētāji, jātnieku virsnieki, universitāšu profesori un citi gudri cilvēki. Viņi neatrada, ka Ostens būtu publiku mānījis. Otras komisijas secinājumi jau bija skeptiskāki. Viens no komisijas locekļiem, vācu psihologs Oskars Pfungsts, uzrakstīja garu atskaiti, kurā pierādīja, ka Gudrā Hansa apbrīnojamā māka nav nekas vairāk kā jauns cirka triks, kam zinātnē nav nekādas vērtības.

Taču par lielo interesi, kāda bijusi pat zinātnieku vidū XIX un XX gadsimta mijā par Gudro Hansu, liecina psi- hologa Stepana Madaijas grāmata «Vai ir domājoši dzīvnieki?». Tanī viņš min 91 zinātnieku, kas tā vai citādi — grāmatās un rakstos — bija izteikuši savas domas par Gudrā Hansa spējām. Trīsdesmit trīs autori nešaubīdamies ticēja tām. Starp tiem, kas sacīja «jā», bija tādi slaveni zinātnieki kā ķīmiķis Vilhelms Ostvalds un zoologs Ernsts Hekels. Četrpadsmit autori gan ticēja, gan neticēja. Vispār viņi neieņēma noteiktu pozīciju. Četrdesmit četri izteicās pret.

Ernsts Hekels rakstīja: «Gētes, Kanta, Lamarka, Darvina un viņiem līdzīgo intelekts atšķiras no pirmatnējā cilvēka saprāta daudz vairāk nekā pirmatnējā cilvēka prāta spējas atšķiras no «gudro» zīdītāju dzīvnieku saprāta.»

Tikmēr kāds juvelieris Karls Krals no Elberfeldes iemācīja saviem zirgiem sarežģītākus trikus nekā Ostens Gudrajam Hansam. Nedaudzās dienās tie apguva visu aritmētikas kursu, bet pēc dažiem mēnešiem iemācījās… vilkt kvadrātsakni un kuba sakni, vēlāk — arī augstāku pakāpju saknes!

Labāk par visiem šo gudrību apguva divi arābu ērzeli — Muhameds un Zarifs. Reiz Muhamedam jautāja, cik būs piektās pakāpes sakne no 147 008 443. Sākumā zirgs iespītējās, bet, kad uzšāva ar pātagu, tas skaidri piesita ar kāju 43 reizes. Nevainojama atbilde!

Lai atrisinātu «gudro zirgu» problēmu, kas negaidīti bija radusies zinātnei, pamatīgi ķērās klāt profesors Stumpfs, psiholoģijas institūta profesors, un divi viņa asistenti — O. Pfungsts un E. Hornborstels. Oskars Pfungsts izpētīja Gudrā Hansa vienreizējās spējas un apkopoja savus pētījumus grāmatā. Secinājums bija šāds: Gudrais Hanss ievēroja sava saimnieka visniecīgākos signālus, kas norādīja, kad pārtraukt piesitienus ar nagu. Tas bija ļoti viegls galvas mājiens, noteiktas roku un kāju kustības, pat viņa skolotāja īslaicīga elpas aizturēšana.

Varētu likties, viss ir ļoti vienkārši: pati parastākā dresūra. Taču jautājums sarežģījās tāpēc, ka Hanss viegli atrisināja uzdevumus arī tajās reizēs, kad saimnieku tas nevarēja redzēt (viņš atradās aiz aizslietņa).

Doktors Oskars Pfungsts noskaidroja, ka Gudrais Hanss tikai tad devis pareizas atbildes, ja jautātājs tās zinājis. Ja ticētu telepātijai, šis noslēpums atrisinātos kā eksperimentētāja vienkārša domu pārraide uz zirgu: cik reižu tam jāpiesit ar nagu. Noraidot telepātiju, atlika vienīgais variants, kā izskaidrot Gudrā Hansa mīklu, kā to izprast: zirgam ir tik smalka dzirde, ka tas saklausīja, kā saimnieks aiz priekškara vajadzīgajā brīdi aizturēja elpu.

Citus signālus — ieklepoties, paknikšķināt pirkstus, pa- šļūkāt ar kājām un tamlīdzīgi — saimnieks nevarēja padot, jo tika novērots. Sāds izskaidrojums derēja tad, ja zirgam jautāja skaļā balsī. Bet kā Ostens varēja zināt, kāds uzdevums uzrakstīts uz tāfeles vai kādu monētu parādīja Hansam?

Vai atkal telepātija?

Te vēl ir, ko padomāt…

Mūsu dienās zinātnieku vairums ir vienisprātis, ka «gudrie zirgi», kas it kā prot skaitīt un rakstīt, nav nekas cits kā cirka triki, kuros zinātniska vērtība ir tikai faktam, cik smalks vērīgums piemīt zirgam, kāda tam izcila atmiņa un ārkārtīgas spējas pakļauties dresūrai.

Interese par zirgiem matemātiķiem izzuda uz ilgu laiku. Taču parabiologi, kas pētī dīvainus fenomenus, kuri neiekļaujas mūsdienu zinātnes rāmjos, no jauna atgriezās pie cilvēku jau aizmirstā gadījuma ar Gudro Hansu. Viņi uzskata, ka visus trikus, ko savā laikā veicis Hanss un tā sekotāji, nevar izskaidrot pat ar visneparastāko un visaptverošāko dresēšanu. Parabiologi apgalvo, ka šeit būtība ir psihogrāfijā — pagaidām vēl noslēpumainā parādībā (vai — varbūt — mistifikācijā), kad cilvēki apraksta un izskaidro problēmas, par kurām viņiem nav nekādas sajēgas, turklāt dara to ar liela speciālista un pētnieka precizitāti. Grāmatās, ko it kā sarakstījuši šie cilvēki, minēts nevis autors, bet uzrādīts, ka psihografējis tāds vai tāds (NN). It kā arī zirgi matemātiķi saņēmuši no viņpasaules vai citām mums nezināmām sfērām savas apbrīnojamās zināšanas.

Tā kā parabioloģiju un tās pārsteidzošās «teorijas» un «atklājumus» zinātne neņem nopietni, sarunu par to, vai brlnumzirgi prot skaitīt, šodien var uzskatīt par izbeigtu.

Apmatojuma krāsas un gaitas veidi

Vispirms gribu pateikt, ka baltu un melnu zirgu nav. Baltie (ja tie nav albīni) ir gaiši pelēkie zirgi, bet melnos sauc par meļņietn vai dūkaniem zirgiem. Tā tas iegājies lietpratēju un zirgu cienītāju aprindās.

Apmatojuma krāsas aprakstu sāksim ar meļņiem.

Melnis — gan ķermeņa, gan krēpju, gan astes apmatojums melns ar zilganu spīdumu, un krāsa saulē neizbalē.

Dūkanbērs — melns ar brūnganu ietonējumu (ap lūpām, acīm, paslēpenēs).

Ruds — viss apmatojums ruds.

Bēris — iesarkani brūns, bet aste un krēpes melnas.

Gaiši ruds — ķermenis gaiši ruds ar dzelteniem ietonējumiem, aste un krēpes bāli rudas.

Baltskaris — reti sastopams un skaists apmatojums. Mēdz būt gaišs baltskaris (tumši ruds, bet aste un krēpes baltas vai dūmu krāsā) un tumšs baltskaris (šokolādes krāsā, bieži vien ābolains, aste un krēpes baltas vai dūmu krāsā).

Loss — ķermeņa apmatojums dzeltens, reizēm ar sarkanīgu nokrāsu, krēpes un aste melna, bieži melna svītra — tā saucamā peļutaka — pa visu muguru.

Palss — tādās pašās nokrāsās dzeltens kā losais, bet aste un krēpes gaišas.

Pāts — apmatojums ar milzum daudz nokrāsām. Visbiežāk sastopamais variants, kad ķermeņa augšdaļa, tāpat kā losajam, brūni dzeltena, bet pavēdere un kājas gaišas, gandrīz baltas, krēpes un aste — melni brūnas, pa muguru peļutaka.

Sirms — baltie segmati sajaukumā ar melnajiem. Bieži atgadās ābolaini sirms, retāk mušaini sirms: uz sirma fona izkliedēti, sīki melni vai tumši brūni plankumiņi griķu graudu lielumā.

Jaunībā sirmji ir tumšāki nekā «pusmūžā»; ar gadiem tie kļūst gaišāki līdz pat pilnīgi baltiem.

Pelēks — ķermenis pelnu pelēks, krēpes, aste un peļutaka melna (tarpana apmatojuma krāsa!).

Tumši pelēks — tāpat pelnu pelēks, bet ar tumšāku ietonējumu kājās, krēpēs un dzelteni brūniem segmatiem ap nāsīm un paslēpenēs.

Salns — baltie segmati un aizsargmati pa visu ķermeni sajaukumā ar melniem, rudiem, dzelteniem segmatiem un aizsargmatiem, un tad rodas melni salns, bēri salns, losi salns utt. zirgs.

Dārks — dažādas pamatkrāsas apmatojumā izteikti lieli, balti neregulāras formas plankumi. Sī apmatojuma krāsa nav zirgkopju iecienīta. Arābi mēdz sacīt: «Sargies dārka zirga, tas ir rada govij.» Indiāņi, gluži otrādi, dārko apmatojuma krāsu vērtē visaugstāk. Dārki zirgi viņu reliģiskajās ceremonijās piedalās no seniem laikiem. Tagad Argentīnā, Kanādā un Amerikas Savienotajās Valstis dārki zirgi tiek sevišķi pieprasīti.

Lāsumains — uz balta pamata izkaisīti nelieli, skaidri izteikti, tumši plankumi melnā, rudā un citās krāsās.

Tiģerkrāsas apmatojums — pamatkrāsa kā uztriepti plankumi klājas uz gaiša fona. Sāds apmatojums sastopams ārkārtīgi reti.

Tumši ruds jeb dūkanruds — ķermenis kastaņbrūns vai grauzdētas kafijas krāsā, krēpes un aste tumšāka — tām melnu aizsargmatu piejaukums.

Lāsumains — ķermenis sarkani brūns, gaiši ietonēts purns, gaišas paslēpenes un gaiša pavēdere.

Tagad iepazīsimies ar gaitas veidiem.

Zirga gaita var būt tikpat daudzveidīga kā viņa apmatojuma krāsa. Par augstākajās jāšanas skolās izkopto zirga gaitu, par dažādām piafē, kurbetēm un tā joprojām, es nemaz nestāstīšu.

Ir trīs galvenie gaitas veidi: soļi, rikši, lēkši (neskaitot aidinieka gaitu, kad ce| uz priekšu vispirms abas kājas vienā pusē, teiksim, kreisajā, bet pēc tam otrā pusē — labajā).

Ejot soļos, zirgs minūtē sper 110—130 soļus un šajā laikā veic 120 metrus. Rikšojot dzīvnieks veic 120—180 soļus minūtē un pārvietojas par 225 metriem. Lēkšojot tiek izdarīti 110—140 lēcieni minūtē, veicot šajā laikā 600—900 metru attālumu, kas atbilst 36—54 kilometriem stundā. Tomēr jājamo zirgu auļošanas sacīkstēs labākie zirgi skrien daudz ātrāk, piemēram, tīrasiņu ķēve Renta 1956. gadā Ļvovas hipodromā veica viena kilometra distanci 58 sekundēs. Tas nozīmē, ka vienā sekundē viņa noskrēja 17,24 metrus, bet stundā — 62 kilometrus. Daži tīrasiņu zirgi auļo vēl ātrāk: Indižens Anglijā, Epsomas hipodromā, veica vienu kilometru 53 sekundēs (gandrīz 68 kilometrus stundā!).

īsos lēkšus sauc par kenteru, bet lauku lēkši — karjers jeb auļi — ir visātrākie lēkši.

Rekordi

Pieminot Indiženti, mēs esam nonākuši pie jaunas tēmas stāstā par zirgiem — pie spēka un ātruma rekordiem.

Jājamo zirgu auļošanas sacīkstēs, kā jau zinām, labākie zirgi veic kilometru garu distanci ar ātrumu, kas tuvs 70 kilometriem stundā. Skriešanās sacīkstēs, rikšotāju pārbaudēs visātrākie zirgi (Amerikas rikšotāju šķirne) noskrien angļu jūdzi (1609 metrus) nepilnās divas minūtēs. 1969. gadā ievērojamais ASV braucējs Slenlijs Dansers, pārspēdams rekordu, ar ērzeli Neveļu Praidu veica jūdzi vienā minūtē 54 sekundēs, tādējādi uzstādīdams jaunu pasaules rekordu. (Iepriekšējais bija 1'55", to uzstādīja 1937. gadā Greihaunds.) Starp rikšotājām ķēvēm rekords pieder Rozalindai — 1'56".

Padomju Savienībā Krievijas rikšotāji Žests, Pavļins, Ideāls, Vlastnijs uzrādījuši ātrumu 1'58".

Orlova rikšotāju (tādu kā Ulovs, Pilots, Pions) rekordi ir angļu jūdze apmēram divās minūtēs.

Vana ezera tuvumā, senās Urartu valsts robežās, baznīcas sienā arheologi atraduši akmens tēlu ar ķīļu rakstiem: «Dieva Haldi varenībā Menua, Išpūini dēls, paziņo: no šīs vietas zirgs, vārdā Arcivi, kopā ar jātnieku Menua aizlēca 22 olektis.» Bet 22 olektis, kā raksta V. Kovaļevska grāmatā «Zirgs un jātnieks», ir 11 metri 22 centimetri. Ilgi neticēja, ka zirgs spēj aizlēkt tik tālu. Pasaules rekords tāllēkšanā, turpina V. Kovaļevska, ir 8,4 metri, bet Padomju Savienības rekords — 8,2 metri. Tomēr ir arī citas ziņas: 1950. gadā Ašhabadā Ahaltekes ērzelis Pere- pels aizlēca 8 metrus 72 centimetrus.

«Ja mūsu rīcībā būtu vienīgi šie dati, droši vien varētu pārmest valdniekam Menua, ka tas ļoti pārspīlē. Taču drošs pierādījums par tāda rekorda iespējamību ir tas, ka slīplčeza laikā, lecot pāri grāvim, ungārs Candlers veica 11 metru 28 centimetru attālumu no atsperšanās līdz piezemēšanās vietai.

Jauns rekords tika uzstādīts 1975. gada vasarā Maizen- laima Lielās balvas izcīņā, kurā piedalījās Eiropas labākie jātnieki. Uzvarēja K. Bergmanis no Vācijas Federatīvās Republikas ar Svingeru, aizlecot pāri kāršu žogam un grāvim… 22 metrus 16 centimetrus. Tieši viņam tika piešķirta Lielā balva» (V. Kovaļevska).

Fantastisks lēciens — 22 metri 16 centimetri!

Augstlēkšanā rekordu uzstādīja Laragibels 1949. gadā Cīlē ar piecpadsmit gadus veco tīrasiņu ērzeli Huāzo, sasniedzot 2 metru 47 centimetru augstumu.

Garajās distancēs skrējienu ir bijis daudz un tie bijuši tik dažādi, ka grūti pateikt, kurš no tiem pieskaitāms rekordam. Tā, piemēram, ASV kādā Tēvisa kausa izcīņā (simtjūdžu skrējienā pa šķēršļotu apvidu) uzvarēja pus- asiņu arābu ērzelis Pančo, veikdams 160 kilometru distanci 12 stundās 16 minūtēs…

Austrālijā, Sidnejas apkārtnē, ļoti šķēršļotā apvidū dažādu šķirņu zirgiem bija .sarīkots simtjūdžu skrējiens.

Uzvarēja arābu ērzelis Salavi. (Uz viņa jāja — bez segliem! — Melburnas universitātes profesors Strešers.) Viņš uzstādīja jaunu pasaules rekordu (1968. gadā), veicot 160 kilometrus 11 stundās 24 minūtēs…

Angļu hipologs (zinātnieks, kas pētī zirgus) Frazers uz arābu ērzeļa 18 dienās nojāja 2650 kilometrus…

«Angļu rakstnieks Viljams Holts nesen veica jāšus uz zirga 14 000 kilometru garu ceļojumu. Rakstnieks tā mīlēja savu zirgu Trigeru, ka pat nakšņoja kopā ar to staļļos, gulēdams tam blakus uz salmiem.»

Turkmēņu kolhoznieki jāja ar zirgiem no Ašhabadas lidz Maskavai (4300 kilometrus) 84 dienas. 350 kilometrus pa Karakuma bezūdens tuksnesi viņi nojāja trīs dienās.. .

Mūsu gadsimta sākumā vācietis Erihs fon Zalcmanis, jājot uz Mandžūrijas ponija… veicis 6000 kilometrus 176 dienās (pa 35 km dienā). Ceļš nebija viegls: Turk- mēnijas un Gobi tuksneši, Altaja kalni. Temperatūra dienā sasniedza 50 grādu, naktī nokrita līdz nullei un vēl zemāk.

Diennaktī jājamie zirgi noiet mazliet vairāk nekā 300 kilometrus. Bet cik var noiet cilvēks? 1954. gadā U. Hei- vards no Dienvidāfrikas ar nelieliem atpūtas brīžiem diennaktī noskrēja 256 kilometrus! Viņa rekords ir tuvu tam, ko spēj zirgs, un vairāk nekā sešas reizes pārspēj laiku, kāds sasniegts klasiskajā maratona distancē (42 km 195 m). Ja jau esam sākuši runāt par cilvēkiem, tad intereses pēc pieminēsim vēl kādu citu neticamu rekordu: Dž. Bids, četrdesmit gadus vecs anglis, skrienot bez apstāšanās, noskrēja 22 stundās 27 minūtēs 195,1 kilometru!

Vislielākais svars, ko pievārējis cilvēks, ir 606 kilogrami. So smagumu sešus metrus pavilka anglis Džerijs Vords 1972. gadā. Smagumu pārvietošanā zirgs gan krietni pārspējis cilvēku. Viņa sasniegumi rēķināmi nevis kilogramos, bet tonnās. Un daudzās tonnās. Rekords ir 22 tonnas 991 kilograms! To uzrādīja 1951. gadā padomju vezumnieks Forss. Pa gludu ceļu ratos ar pneimatiskām riepām nn riteņiem uz gultņiem viņš pavilka gandrīz 23 tonnas 35 metru attālumā. Taču šeit nepieciešams piebilst, ka pat visstiprākais zirgs nespēj uzreiz izkustināt no vietas visu šo smagumu. Kad zirgs jau sācis kustēties, ratos vilkdams svara "galveno masu, vezumam neapstājoties, pakāpeniski pievieno smilšu maisus, kamēr vilcējs apstājas, nespēdams virzīties uz priekšu.

Nastu nesējs zirgs var panest uz muguras smagumu, kas ir puse no paša nesēja svara (tā ir līdzenumos, bet kalnos smagums ir mazāks — tikai 40%). Atkal salīdzināsim ar cilvēku: viņam galējās slodzes robeža ir 125 procentu no sava svara (bite, piemēram, aiznes no zieda uz stropu nektāru, kas 24 reizes pārsniedz pašas svaru, bet skudra stiepj — 52 reizes lielāku svaru). Pasaules vislielākais zirgs skaitās Brabansonu šķirnes vezumnieks, vārdā Bruklins Suprcms. Viņa skausta augstums ir 198 centimetri, krūšu apkārtmērs 310 centimetri, svars 1374 kilogrami!

Bet vismazākie zirgi? Vai tie ir poniji?

Anglijā par ponijiem dēvē visus zirgus, kuri nav augstāki par 125 centimetriem, Vācijā — zirgus, kas mazāki par 120 centimetriem. Setlendas poniji, senākā šķirne, ko audzē Setlendas un Orkneju salās, sasniedz 75—109 centimetrus. Taču arī tie nav vismazākie zirgi.

Argentīnā kādā fermā netālu no Buenosairesas Hulio Cezare Farabela jau sen audzē mazus zirdziņus, kuru svars nepārsniedz 25 kilogramus, bet augstums skaustā ir 40 centimetri! Sie punduri ir apbrīnojami izturīgi: pec daudzu stundu skrējiena aulekšiem tiem pietiek ar dažām minūtēm, lai atpūstos un atgūtu spēkus jaunai auļoša- nai. Zirdziņi dzīvo ļoti ilgi — līdz 40 gadu vecumam. Disnejlendā — ASV bērnu «Pasaku zemē», kur viss ir niecīgs un dažādās atrakcijās1 «atdzīvojas» pazīstamu pasaku varoņi un notikumi, ir iegādāti daudzi senjora Fa- rabelas zirdziņi — liliputi, lai «teiksmainajā zemē» uz tiem jātu bērni. Taču senjora Farabelas īpašuma tiesības uz vismazāko zirgu apstrīd kāds fermeris no Filadelfijas, kas izaudzējis 35 cm augstu kumeļu, kurš sver mazliet vairāk par 6 kilogramiem. Saimnieks apgalvo, ka šis kumeļš arī pieaudzis nesvērs vairāk par deviņiem kilogramiem.

Un beidzot — pēdējais rekords: kurš zirgs ir nodzīvojis visilgāk? Vecais Billijs. Viņš nobeidzās 62 gadu vecumā (nodzīvoja no 1822. g. līdz 1884. g.). Parasti zirgu vidējais mūža garums ir no 30 līdz 40 gadiem.

Zirgi Antarktīdā, lidojošais trijjūgs un futbols

1908. gadā kuģis «Nimrods», kas medīja vaļus, atstāja Jaunzēlandi un devās uz Antarktīdas krastiem. Uz tā brauca britu polārpētnieks Ernests Sekltons. Viņš cerēja

sasniegt Dienvidpolu nevis suņu pajūgā, kā pirms viņa parasti mēdza rīkoties polārajos ceļojumos, bet ar desmit Mandžūrijas ponijiem. To uzturēšanai Sekltons veda līdzi 20 tonnas kukurūzas, 10 tonnas presētu salmu, auzas un klijas un arī pārtiku cilvēkiem: pustonnu presētas sausas gaļas, burkānu, piena un rozīņu.

Sarežģījumi radās jau pašā sākumā. Kuģi pārsteidza spēcīga vētra, un kravas telpās ieplūda tik daudz ūdens, ka tas sniedzās mazajiem zirdziņiem gandrīz līdz pavēderei, bet šos lopiņus gaidīja vēsturē nepieredzēts un grūts uzdevums — uzveikt Antarktīdas sniegotos plašumus. Vienam ponijam klājās pavisam grūti: viņš gulēja un nevarēja piecelties, un bija jānošauj.

Beidzot kuģis iebrauca Rosa jūrā. Makmerdo jūras šaurumā Sekltons palika pārziemot. Antarktīdas pavasarī (oktobrī) karavāna, kas šajās vietās bija neparasta, devās ceļā. Vairākas dienas pirms tam neizbaroja dzīvniekiem nepieciešamo sāli, tādēļ tie ēda smiltis, un daži nobeidzās. Dzīvi palikušie poniji sākumā raiti virzījās uz priekšu. Ragavās, ko tie vilka, bija 300 kļlogramu smaga krava. Dienā viņi nogāja 25 kilometrus. Laiks pieturējās puteņains un auksts, sals reizēm sasniedza 50 grādus. Poniji grima kupenās līdz pavēderei. Viens ievēlās sniega bedrē, un to ar virvēm tik tikko izvilka ārā. Vārdu sakot, zirgiem šis bija nepārvarami grūts uzdevums, un tie gāja bojā cits pēc cita. No poniju gaļas pārtika pētnieki, bet ragavās viņi iejūdzās paši. Pēdējais ponijs iegāzās dziļa Ieaus plaisā.

Kad ceļotāji bija jau tuvu mērķim, vajadzēja uzkāpt augstā plato, taču Sekltons un trīs viņa biedri tik tikko vilka nartas. Visapkārt pletās vienmuļi sniega lauki, kur slējās vienīgi ledus kalni. Līdz polam bija vēl 180 kilometru, kad pētnieki griezās atpakaļ, jo beidzās pārtikas krājumi un negantās sniega vētras nemaz neļāva virzīties uz priekšu. Četri izmocīti cilvēki laimīgi atgriezās. Viņi bija nogājuši (kopā ar ponijiem un bez tiem) 2750 kilometru garu ceļu pa aukstu sniega tuksnesi.

Cilvēka un zirgu likteņi ir savijušies ļoti cieši: visur — darbā un karā — cilvēkam palīdzējis zirgs, veicot pat tādus uzdevumus, kas zirgam it kā būtu neparasti un neveicami, piemēram, tikko minētais gadījums ar ponijiem Antarktīdā. Atceros arī kādu citu notikumu, tiesa gan, vietas un uzdevuma ziņā visai tālu no tikko aprakstītā.

«Lidojošais trijjūgs» (mūsu dzimtenes personificē

jums), kurā aizjūgtie zirgi ir kā spārnos pacēlušies, — šie zirgi tiešām reiz pie mums ieguva spārnus. Tikai nedaudzi zina interesanto gadījumu, ka Možaiska pirmā lidmašīna — pūķis (uz ko viņš saņēma patentu 1881. gadā) pirms pacelšanās ieskrējās… palīdzot trim straujiem zirgiem. Kad lidmašīna bija ieguvusi nepieciešamo ātrumu, atsaites, kas to savienoja ar zirgiem, pārgrieza, un cilvēka izgudrotais pirmais «putns» kopā ar savu drosmīgo konstruktoru un pilotu pacēlās debesīs.

Zirgi ir saistīti pat ar futbolu — tā apgalvo nelielās Anglijas pilsētas Ašbornas iedzīvotāji. Kā stāsta viņu leģenda, 50. gadā pirms mūsu ēras Ašbornas vietā slējies romiešu cietoksnis. Tā garnizona centurions nocirtis kādam britu gūsteknim galvu un pār sienu pārmetis to britiem, kas pulcējušies aiz cietokšņa mūriem. Sašutušie briti iesvieduši galvu atpakaļ cietoksnī, bet romieši — atkal britiem. Tā tas turpinājies …

Tā kā briti bija zirgos, pie viņiem no cietokšņa izjāja romiešu jātnieku vienība (lai piedalītos nevis kaujā, bet šai cietsirdīgajā spēlē) — un, sēdēdami zirgiem mugurā, viņi dzenāja ar zobeniem nocirsto galvu, cenzdamies to aizsviest tālāk pie ienaidniekiem; šeit zirga piedalīšanās pirmajā «futbola» mačā ir acīm redzama.

Iespējams, atzīmējot šo bijušo vai nebijušo notikumu, Ašbornas un apkārtējo ciemu iedzīvotāji katru gadu spēlē pašu izdomāto futbolu, kurā atļauti jebkuri paņēmieni.

Reportieris Noels Hjūzs, kas apmeklējis šādu «futbolu», raksta:

«Spēlē piedalās simtiem drošu vīriešu, par laukumu kalpo pilsētas ielas kopā ar dīķiem, notekūdeņu grāvjiem un vietējo upi, bet par «vārtiem» — vecs dzirnavu rats un trīs metrus augsts laukakmens, kuri viens no otra atrodas trīs kilometru attālumā. «Mačs» ilgst divas dienas, katru dienu astoņas stundas. Cīniņa dalībnieki tikai vēlāk saskaita izsistos veikalu vitrīnu stiklus, sagāztos žogus un pie viena arī zilumus, salauztās rokas un kājas, izmežģītos žokļus.»

Bet cenas aug..,

1900. gadā Vestminstcras hercoga zirgu izpārdošanā viens no pasaules labākajiem auļotājiem Flaings Fokss tika pārdots par 400 000 rubļiem. Stāsta, ka tā bijusi

«gandrīz vai visaugstākā cena, kas maksāta par zirgu». Mūsu dienās labāko vaislas ērzeļu cenas sasniedz 20 miljonus dolāru. Par Anilīnu, visātrāko auļotāju, kāds zināms krievu zirgkopības vēsturē, kāda Rietumvācijas firma solīja 250 000 dolāru.

Sporta zirgu un parastu jājamzirgu cenas ir ievērojami zemākas nekā par augstas klases uzvarētājiem auļošanā un rikšošanā. Katru gadu mūsu zemē notiek izsoles-pārdo- šanas, kur dažādu ārzemju firmu pārstāvji un parasti zirgu mīļotāji iepērk zirgus, kas izaudzēti kolhozu un padomju saimniecību zirgaudzētavās un šķirnes zirgu audzēšanas fermās. Izsolē-pārdošanā, kas notika 1975. gadā Rostovas apgabalā, trīsarpus stundās pārdeva 100 Tra- ķēncs, Budjonnija un Donas šķirņu zirgus. To vidējā cena bija no 1000 līdz 4000 dolāru, bet ērzelis Harlejs, ko nopirka itāļu firma «Sio», maksāja 9000 dolāru. IV Maskavas izsolē-pārdošanā 1968. gadā labākos gadu vecos jaun- zirgus pārdeva par 5000 un vairāk dolāriem.

No 1962. gada līdz 1970, gadam mūsu izsolēs-pārdo- šanās ir pārdoti 2585 vaislas un sporta zirgi divdesmit pasaules valstīm: Anglijai — 841, Somijai — 471, Vācijas Federatīvajai Republikai — 321, Francijai — 159 zirgi. Laikā no 1954. gada līdz 1968. gadam PSRS eksportēja vairāk nekā 4000 vaislas un sporta zirgu un vairākus simttūkstošus zirgu gaļai.

Par ko vel mums japateicas zirgam?

Kumiss — skitu un tatāru iecienītais dzēriens — ilgu laiku nesaistīja eiropiešu uzmanību. Pagājušā gadsimta vidū medicīna atklāja šā dzēriena dziednieciskās īpašības: tas izmantojams tuberkulozes, anēmijas, kuņģa un zarnu slimību ārstēšanai.

Kumiss ir raudzēts ķēves piens. Tas satur 1,6—2,5% olbaltumvielu, tādu pašu daudzumu tauku, 6—7,2% cukura un 1—3%alkohola. Turklāt tajā ir daudz vitamīnu, kā arī antibiotikas, kas rodas no raugiem, kuri savairojas; rūgstot ķēves pienam.

Padomju Savienībā ir vairāki desmiti kumisa dziedniecības iestāžu, kas ražo 20—26 tūkstošus tonnu kumisa gadā. No katras dažādu šķirņu ķēves iegūst 10—15 litrus piena dienā (neskaitot to pienu, ko izzīž kumeļš). Govij ir liels tesmenis, kurā slaukšanas laikā sakrājas daudz piena (apmēram 8 litri), bet ķēves tesmenis ir mazs, tanī neietilpst daudz piena, tāpēc ķēves dienā slauc nevis divas, bet astoņas—desmit reizes: pēc katrām 2—2,5 stundām.

Pagājušo gadsimtu jūrasbraucēji zirgiem ir daudz pateicības parādā: viņi pārtika nevis no liellopu gaļas vai cūkgaļas, bet galvenokārt no zirga gaļas. Arī mūsu dienās gadā apmēram miljonu zirgu nokauj gaļai. Zirga gaļai ir saldena garša, taču tai ir augstāka barības vērtība nekā citu lauksaimniecības dzīvnieku gaļai.

Kad tika izgudroti ārstnieciskie serumi, zinātnieki par saviem palīgiem izvēlējās zirgus, un tie kļuva bakterioloģisko institūtu «pastāvīgie līdzstrādnieki». Ikvienā šādā institūtā ir laidars zirgiem. Meļņi, bēri, sirmji — viņi visi mierīgi dzīvo aiz aploka sētas, bet tajā pašā laikā ikviena zirga organismā notiek noslēpumaini procesi. Zirgu vispirms imunizē: ievada tam asinīs vajadzīgo mikrobu indes devu. Zirgs saslimst. Un tad viņa iekšējie fizioloģiskie spēki mobilizē visas savas iespējas cīņai ar svešo iejaukšanos. Zirga audos izstrādājas īpašas vielas —pretindes mikrobu indei. Tās sauc par pretvielām. Slimā zirga asinis kļūst dziednieciskas: tanīs ir daudz sīku «kareivju», kas cīnās pret mikrobiem, tā saucamo antiķermeņu. Ja paņem šīs asinis (parasti ņem serumu — asins plazmu bez eritrocītiem, leikocītiem un pārējiem asinsķermenīšiem) un ievada tās slimam cilvēkam, tad antiķermeņi sāk iznīcināt mikrobus, un slimnieks, ieguvis tik spēcīgus sabiedrotos, izveseļojas.

Tāda paša tipa serums ļauj palikt dzīviem čūskas sakostiem cilvēkiem. Butantana, kas dibināta 1899. gadā, tagad skaitās viens no lielākajiem seroloģijas institūtiem pasaulē (atrodas Brazīlijas pilsētas Sanpaulu tuvumā); 70 gadu laikā institūts ir «noslaucis» indi 750 tūkstošiem čūsku un desmitiem tūkstošiem zirnekļu. Tā aplokos mitinājušies tūkstošiem zirgu, kuru organismā šī inde likusi izstrādāties ārstnieciskiem serumiem. Tos sapilda ampulās un izsūta pa visu valsti un pāri tās robežai (jau eksportētas apmēram miljons ampulu).

Mustangi, cimmaroni un brambiji

1539. gadā Ernando de Soto izcēlās F'oridas krastā ar 900 karavīriem un 350 zirgiem. Sis karagājiens uz Misisipi un tālāk uz rietumiem spāņiem bija smags. Kaujās ar indiāņiem, kā arī no bada un aukstuma, no slimībām gāja bojā daudz karavīru un zirgu. No šī karagājiena atgriezās mazāk nekā trīssimt spāņu, bet 70 zirgus, kas bija palikuši dzīvi, viņi, braucot atpakaļ uz Kubu, acīmredzot neņēma līdzi.

No šiem septiņdesmit zirgiem, kā stāsta vietējā teika, cēlušies slavenie mustangi. Taču jādomā, ka citi spāņi, kas vēlāk sekoja de Soto, tāpat aiz tā vai cita iemesla atstāja zirgus, tie pārgāja savvaļā un radīja vēlākos mustangus. Cik daudz rakstnieku tie ir iedvesmojuši sacerēt brīnišķīgus darbusl Kurš gan nebūs lasījis kaut vai Setona-Tompsona stāstu par mustangu — aidi- nieku…

Vēl 1925. gadā Ziemeļamerikā bija tik daudz mustangu, ka daži uzskatīja: to skaits pārsniedz miljonu! Taču tas acīmredzot ir pārspīlēts. Mūsu dienās mustangi dzīvo savvaļā rietumu štatos — Nevadas, Montānas, Vaiomin- gas, Kalifornijas, Arizonas, Jūtas tuksnešainajos nostūros. Viņu te saglabājies apmērām septiņpadsmit tūkstoši.

Pēdējos gados mustangus sāka medīt, dzenoties tiem pakaļ automašīnās, lai iegūtu gaļu suņiem un kaķiem paredzēto konservu ražošanai. Par mārciņu gaļas konservu fabrikas maksāja medniekiem tikai 6 centuš. ASV sabiedrība, sašutusi par mustangu barbarisku izkaušanu, griezās pie kongresa. Tika izdots lēmums: visi mustangi, pat tie, kas dzīvo uz privātas zemes, pakļaujami valsts aizsardzībai. Par katru nogalinātu mustangu paredzēts divtūkstoš dolāru liels sods, bet likuma pārkāpējs liekams cietumā. Tomēr malumednieki joprojām šauj mustangus.

Indiāņi, kas dzīvoja Grandriveras apvidū, no savvaļas mustangiem izaudzēja ārkārtīgi stipru un izturīgu zirgu šķirni. Taču tās pārstāvji ir nelieli — skausta augstums 130—140 centimetri. No indiāņu «ponijiem», kā dēvē šos zirgus, vēlāk radās kovboju «ceturdaļjūdzes» zirgs. Tas nosaukts tik dīvaini tāpēc, ka nelielā attālumā — ceturt- daļjūdzē (400 m) — spēj attīstīt sevišķi lielu (protams, zirgam) ātrumu — 70 kilometru stundā. Lai savāktu iz- klistošo ganāmpulku, kovbojam parasti nenākas auļot vairāk kā 400 metrus. Pēc šiem zirgiem ir liels pieprasījums Dienvidamerikā un Centrālajā Amerikā un pat Austrālijā.

Apmēram vienā laikā ar Ernando de Soto spānis dons Pedro de Mendosa Dienvidamerikā lika pamatus fortam, no kura vēlāk izauga Bucnosairesas pilsēta. Spāņiem bija jāatstāj nocietinātais forts, jo indiāņi viņus ielenca kā ciešs gredzens. Steidzīgi bēgot, viņi aistāja krastā ap pusduci zirgu. Tie pārgāja savvaļā. Kad pēc četrdesmit gadiem, 1580. gadā, spāņi no jauna atgriezās šais vietās, viņi sastapa zirgu barus. Uz zemes bija tik daudz zirg- ābolu, ka «tie slējās veseliem kalniem», kā, protams, ne bez pārspīlējuma raksta pētnieks Fēlikss Azara. Viņš bija tas, kurš nosauca šos zirgus par cimmaroniem. Vēl pagājušajā gadsimtā tie prāviem bariem ganījās Argentīnas pampās, tāpat arī Venecuēlā un Kolumbijā. Tagad tic acīmredzot jau visi iznīcināti.

1788. gadā Austrālijas gubernators Arturs Filips atveda uz Portdžeksonu, savu rezidenci Sidnejas tuvumā, vistas, pīles, zosis, tītarus, cūkas, aitas, kazas, govis, vienu ērzeli un trīs ķēves. Sagadījās tā, ka šie zirgi pārgāja savvaļā. Ilgu laiku Austrālijas ieceļotāji viņus nesastapa, bet vēlāk, apmēram pagājušā gadsimta otrā pusē, lieli zirgu bari gluži ka no debesīm nokrita šīs zemes līdzenumos, un viņi visi, iespējams, bija Artura Filipa reiz uz šejieni atvesto četru zirgu pēcteči. Zemnieki un lopkopji katru gadu ķēra un pieradināja līdz 50 tūkstošiem šo brambju, kā te dēvē Austrālijas mustangus. Tagad viņu bari kļuvuši daudz retāki, jo nav no kā pārtikt: truši apēd visus zaļos augus neuzartajos un lopkopju nenoganītajos Austrālijas apvidos, kur klaiņo savvaļā pārgājušie zirgi.

«Kovboju Francijas dienvidi» — tā dēvē Kamargu, salu un tai blakus esošo Ronas deltas joslu. «Viens no vissavādākajiem, nošķirtākajiem un īpatnējākiem Francijas rajoniem» — teikts par šo novadu ceļvežos.

«Es redzēju, kā melnie savvaļas vērši un slavenie baltie Kamargas zirgi ganījās sulīgajās pļavās, noaugušās ar miežubrāli un purvu augiem, kas klāj šo milzīgo mitro līdzenumu» (Viljams Davenports).

Sie slavenie baltie zirgi ir uzņemti daudzās filmās. Viņu dzīslās rit arī arābu auļotāju asinis. Apmatojums nav balts, jo, kā jau minēju, tāds nepastāv (vienīgi al- bīnie pārstaVji). Kamargas zirgi ir gaiši pelēki, gandrīz balti, bet kumeļi piedzimst tumšāki. Agrāk tos no iznīcināšanas pasargāja veco iedzīvotāju tradīcijas, tagad — likums. Vietās, kur šie skaistuļi dzīvo, ierīkots botānikas un zooloģijas rezervāts.

Savvaļā pārgājušie zirgi vēl dzīvo dažos vientulīgos nostūros Vācijā, Klusā okeāna Lieldienu salās, bet pie mums nesen parādījās Krimā. Kuriļu salās (Sikotanā,

Siaškotanā, Harimkotanā) tic mīt sen: kopš 1945. gada, kad japāņu karaspēks, steidzīgi atkāpdamies no salām, te atstāja savus zirgus, kas pārgāja savvaļā. Sie zirgi ir ļoti bailīgi, cilvēku sev nepielaiž šāviena attālumā.

Lai gan savvaļā pārgājušie zirgi ļoti ātri atgūst savu brīvo senču paradumus, kas nepieciešami, lai izdzīvotu, tie ļoti atšķiras no īstajiem savvaļas zirgiem. Garās krēpes, garā aste, pieres krēpes, kas krīt uz acīm, piešķir tiem it kā mazliet novārtā atstātu dzīvnieku izskatu. Turpretī īstie savvaļnieki izskatās gandrīz vai tā, it kā tos būtu sakopis savs stepes frizieris: krēpes, pieres krēpes, astes izskatās apgrieztas. Un, bez šaubām, to «apģērba» krāsa ir atšķirīga. Prževaļska zirgiem ir loss apmatojums ar peļutaku, bet tarpani bija tikai pelēki. Daba ir stingrs selekcionārs, tur dzīvnieki valkā vienīgi savai sugai raksturīgo aizsargkrāsu. Zirgi, kas bija atradušies cilvēka ietekmē, bet vēlāk pārgājuši savvaļā, it kā atspoguļo sava saimnieka pārsmalcināto gaumi: tie mēdz būt gaiši pelēki, rudi, bēri, dārki un vēl citādi.

JĀŠANAS SPORTA SACĪKSTES

Galvenie mūsdienu jāšanas sporta veidi ir iejāde, šķēršļu pārvarēšana un trīscīņa. Iejāde jeb jāšanas sporta augstākā skola ir šī sporta klasiskais veids. Tas prasa no jātnieka un trenera lielu māku un daudzu gadu darbu. Zirgs un jātnieks it kā saplūst vienotā veselumā. Visus vingrinājumus zirgs veic viegli un it kā bez jebkādas piespiešanās. Taču šie vingrinājumi ir grūti, sarežģītākie no tiem — kāju maiņa lēkšos, piruete, piafe un citas. To grūti aprakstīt, tas jāredz savām acīm. Jūs droši vien esat to redzējuši televizora ekrānā, kad Olimpisko spēļu laikā pārraidīja jāšanas sporta sacīkstes.

Šķēršļu pārvarēšana jeb konkūrs notiek laukumā, pārvarot šķēršļus, kas mūsdienās mēdz būt 1,6—2 metru augstumā.

Augstākās klases konkūrā jāpārvar 18 šķēršļi; augstums dažiem no tiem ir 1,7 metri, platums — 3 metri, bet grāvja platums — 5 metri. Tiem jāpārlec, jājot pa noteiktu maršrutu. Uzvar tas, kas saņēmis vismazāk soda punktu. Sods ir šāds: ja zirgs atsakās lēkt pirmo reizi — 3 punkti, ja otru reizi — 6 punkti, ja trešo reizi — jātniekam un zirgam sacīkstes jāatstāj. Ja šķērslis sagrūst vai zirgs ar kājām iekrīt grāvī — 4 punkti. Par kritienu — 8 punkti. Ja vairākiem jātniekiem vienāds mazāko soda punktu skaits, nozīmē papildu šķēršļus ar lielāku augstumu.

Mēdz būt konkūrs bez noteikta maršruta, tad jātniekam ir tiesības izvēlēties šķēršļus. Jo tie grūtāki, jo vairāk baļļu saņem sportists.

Trīscīņa noris trīs dienas ar vienu un to pašu zirgu. Programmā ir trīs jāšanas sporta sacensību veidi: jāšana manēžā (gaitas maiņa, apļi jeb volti, apstāšanās un tā joprojām), otrā dienā — auļošana lauku apvidū ar šķēršļiem, trešajā dienā — konkūrs.

Lauku jāšanu sadala četros posmos, kur katrā jāveic īpaša programma. I un III posms ir jāšana pa ceļiem (10—20 km), otrs posms — stīplčezs. Tas nozīmē, ka lauku apvidū 1800—4200 metru garā maršrutā jāpārvar pa trim šķēršļiem katrā kilometrā. Šķēršļa augstums — 1,4 metri, platums — 2 metri.

Ceturtais posms ir kross lauku apvidū, kad 4500—8100 metru garā distancē jāpārvar pa četriem šķēršļiem katrā kilometrā, šķēršļu augstums līdz 1,2 metriem.

Vēl minēšu divas tradicionālas un ļoti grūtas sacensības: Pardubices sacensības Cehoslovakijā (aizsāktas 1874. gadā) un Lielo Nacionālo stīplčezu Liverpūlē (kopš 1890. gada). Tā ir auļošana (6,9 kilometri Pardubicē un apmēram 7,2 kilometri Liverpūlē) lauku apvidū ar šķēršļiem. Tie ļoti grūti: Pardubicē apmēram 30 šķēršļi un divreiz vairāk Liverpūlē. Sais sacīkstēs startē desmitiem jātnieku, bet līdz finišam nonāk tikai daži, pārējie galā nokļūst vēlāk, maršrutu neveikuši pēc visiem noteikumiem, vai arī izstājas no distances zirga un jātnieka traumu dēļ.

Zirgu šķirnes

Pasaulē reģistrēts vairāk nekā 200 zirgu šķirņu, no tām 58 ir Padomju Savienībā. Mēs iepazīsimies tikai ar nedaudzām šķirnēm.

Vispirms neliels paskaidrojums: par tīršķirnes zirgu var saukt jebkuras šķirnes pārstāvi, ja tas ir bez citas šķirnes asiņu piejaukuma. Taču zirgu audzētāji un speciālisti par tīrasiņu zirgiem dēvē tikai divas šķirnes — Arābu jājamzirgus un Angļu jājamzirgus —, tāpēc ka jebkura šķirne paaugstina sev raksturīgās pazīmes, piejaucot šo divu šķirņu asinis. Turpretī paši tīrasiņi, krustojoties ar kādu citu šķirni, daudz zaudē ātruma ziņā un eksterjerā (tāpat pēc iekšējās uzbūves un citām pazīmēm).

Arābu tīrasiņi. To asinis rit gandrīz visu labāko pasaules au|otāju un rikšotāju dzīslās. Sī šķirne nav tik sena, kā reizēm par to runā. Pirms Muhameda nāves 632. gadā viņa mīļotās sievas Aišas mājā un pirms islama izplatīšanās ziedošajās kaimiņzemēs arābiem šādu lielisku zirgu nebija. Taču VII gadsimta beigās bija jau sākta izlase un īpašas šķirnes izaudzēšana galvenokārt no sagrābtajiem persiešu un Vidusāzijas zirgiem.

So zirgu dzimtene ir Arābijas pussalas oāzes un tuksneši. Miera laikā labākos zirgus turēja pils staļļos. Tur tos ļoti rūpīgi kopa. Zirgus dzirdīja ar kamieļu pienu, baroja ar visaugstvērtīgākiem graudiem un lucernu, peldināja tīros avotos. Tikko sākās karš (bet kari bieži sekoja cits citam), šie paši šķietami izlutinātie zirgi devās karagājienā un izturēja visas tā grūtības un likstas. Tā izveidojās apbrīnojama šķirne ar ļoti izturīgiem un neizvēlīgiem zirgiem, kam tajā pašā laikā piemīt lieliskas ķermeņa formas, tie ir graciozi un skaisti, it īpaši to kustības (acis deg, plaši ieplestās nāsis trīs un kāri tver gaisu, uz izliektā gulbja kakla augstu slejas galva, zīdaini mīkstā aste plīvo vējā) — vārdu sakot, arābu zirgu aprakstāms.

Labākos ērzeļus izvest no islama zemēm bija grūti: to aizliedza likums. Taču arī tiem dzīvniekiem, kas nonāca Eiropas zirgu audzētāju rokās, bija liela nozīme vietējo zirgu uzlabošanā un jaunu šķirņu izaudzēšanā. 1774. gadā grāfs A. Orlovs iegādājās 9 arābu ķēves un 30 ērzeļus; starp tiem bija slavenais Smetanka, Orlova rikšotāju šķirnes pamatlicējs.

Revolūcijas un Pilsoņu kara gados daudzi Krievijas Arābu tīrasiņi gāja bojā vai sajaucās ar citām šķirnēm.

Tikai trīsdesmitajos gados mūsu zemē sākās Arābu tīrasiņu vaislas fonda atjaunošana: ērzeļus un ķēves iepirka Anglijā, Francijā, Vācijā un Polijā. 1958. gadā Apvienotās Arābu Republikas prezidents mums uzdāvināja ērzeli Nīlu, bet pēc desmit gadiem šajā pašā valstī tika iepirkta grupa ķēvju. Gandrīz visi Arābu tīrasiņi tagad atrodas Teras zirgaudzētavā, «kam pieder», kā raksta padomju hipologi (speciālisti zirgu jautājumos) profesors J. Bar- mincevs, A. Fomins un I. Sorokina, «Arābu zirgu visbagātākā kolekcija un kas ievērojamā daudzumā piegādā šīs šķirnes vaisliniekus pašu un ārzemju zirgaudzētā- jiem».

Izšķir vairākus arābu šķirnes zirgu tipus.

Siglavi — formu ziņā (pēc eksterjerā) ir ideāli Arābu zirgi. Taču augumā tie ir nelieli, bieži vien ar smalku skeletu un viegli.

Koheilani — augumā lielāki un spēcīgāki nekā siglavi, bet nav tik skaisti.

Hadbani — neizskatīgāki par abiem iepriekšējiem tipiem, bet ir stipri un sacīkstēs sasniedz ļoti lielu ātrumu.

Arābu zirgu apmatojums parasti ir gaiši pelēks, gandrīz balts (visbiežāk tāda krāsa ir siglaviem). Koheila- niem visai parasti mēdz būt bēri, bet hadbaniem — rudi pārstāvji. Reti, taču atgadās šķirnē ari meļņi, «citu apmatojuma krāsu praktiski nav».

Angļu tīrasiņi ir visātrākie jājamzirgi pasaulē.

… 1683. gads. Karsta vasara. No Vīnes cietokšņa sienām skatienam pavērās nepārredzama turku nometne. Sultāna Suleimāna lielvezīrs Kara Mustafa gribēja triecienā ieņemt Vīni un tādā kārtā «izcirst logu» uz Eiropu. Taču Lotringas hercoga Kārļa karaspēks, kas piesteidzās īstajā brīdī, asiņainā kaujā uzvarēja turkus un atbrīvoja aplenkto Vīni. Turku nometnē kāds holandiešu bruņinieks ieguva bagātu laupījumu: ne tikai maisu kafijas, bet galvenais — Arābu tīrasiņu ērzeli. Atgriezies dzimtenē, bruņinieks to pārdeva par simt zelta guldeņiem angļu kapteinim Beverlijam. Jaunais saimnieks nosauca ērzeli savā vārdā — par Beverliju, aizveda to uz Angliju un daudzās auļošanas sacīkstēs pārbaudīja tā ātrumu. Sis ērzelis kļuva par pamatlicēju vienai no zirgu tīrasiņu līnijām — un tieši Heroda līnijai.

…Haleba, 1706. gads. Angļu konsuls Darlijs, kas dzīvoja šai Sīrijas pilsētā, nopirka Arābu šķirnes ērzeli un aizsūtīja to uz dzimteni, uz Jorkšīru, savam brālim. Darlijs — tā nosauca šo ērzeli — sekmīgi uzstājās jājamo zirgu auļošanas sacīkstēs un atstāja augstas klases pēcnācējus, starp kuriem bija neuzveicamais Eklipss.

Tagad pārceļamies uz Tunisu. Ir apmēram 1760. gads. Te Francijas karaļa īpašumā nonāca kāds «mežonīgs» Arābu šķirnes ērzelis. Tas nelaida sev klāt nevienu no jātniekiem, neļāvās apseglot, nebija pat notīrāms. Sis nevaldāmais zirgs nenodarbināts ilgi dzīvoja galma stallī Parīzē. Pēc tam to pārdeva kādam marķīzam, marķīzs tālāk iztirgoja baronam, bet barons — baņķierim. Tā ērzelim mainījās saimnieki, un beidzot tas nonāca ormaņa rokās. Bads un aukstums padarīja zirgu rāmu, tas pārvērtās par neizskatīgu, netīru kleperi, kas paklausīgi vilka smagos ratus pa Parīzes bruģi. Reiz grezna kariete apstājās līdzās ormaņa ratiem, kuros bija iejūgts šis novājējušais, kaulainais ērzelis, un no karietes izkāpa jauns kungs. Viņš vairākas reizes apgāja apkārt slikti barotajam, netīrajam zirgam, to vērīgi aplūkoja un, ātri vienojies par cenu, nopirka no ormaņa ērzeli. Tā tas nonāca Anglijā, lorda Godolfina lieliskajā stallī. Tur kleperi no mazgāja, uzbaroja un reiz izveda zaļā p]aviņā, kur jau ganījās citi zirgi. Nu tas bija pavisam cits žirgsi Nīkstot Parīzē, ērzeļa acis bija apdzisušas, bet tagad tās deg- tin dega kā agrāk, muskuļi spēka pilni, apmatojums laistījās un mirdzēja saulē, astei un krēpēm piemita zīdains mirdzums… Lordam Godolfīnam šis ērzelis ļoti iepatikās, un viņš nolēma iegūt no tā pēcnācējus. Taču Godol- fīns (tā nosauca ērzeli) izrādījās pārlieku izvēlīgs «līgavainis»: tas noraidīja visas «līgavas». Vienīgi ieraugot Roksanu — staltu, ātru ķēvi —, ar acīm redzamām simpātijām viņš gāja pie tās iepazīties. Arī Roksanai patika Godolfīns, un tā pēc vienpadsmit mēnešiem viņiem piedzima dēls La, vienas no trim galvenajām Angļu auļotāju līnijas — Metčema līnijas — dibinātājs.

Bērais Metčems, bērais Herods un rudais Eklipss uzskatāmi par Angļu tīrasiņu jājamzirgu šķirnes ciltstēviem: no tēvu puses viņi ir ģenealoģisko līniju ciltstēvi visiem šīs šķirnes mūsdienu zirgiem. Bet Arābu šķirnes ērzeļi, par kuriem tika stāstīts iepriekš, — Darlijs Bever- iijs un Godolfīns — ir Metčema, Heroda un Eklipsa tiešie priekšteči.

Krustojot Austrumu ērzeļus ar Austrumu un vietējām ķēvēm, tāpat arī izmantojot rūpīgu izlasi, XVII un XVIII gadsimtā radās lieliska zirgu šķirne — Angļu tīrasiņi.To sākotnējās ciltsgrāmatās minēti 33 ērzeļi: 11 turku, 10 berberu, astoņi arābu, bet četriem ērzeļiem cilme nav noskaidrota. Starp ķēvēm 22% britu («karaliskās»), 26% berberu un marokāņu ķēves un 52% ķēvju no nezināmām šķirnēm. Pavisam 60 ķēves — ciltsmātes.

Vissavienības zirgkopības zinātniskās pētniecības institūtā tika noteiktas tīrasiņu zirgu īpašās fizioloģiskās pazīmes, kas ļoti svarīgas, ilgi un ātri auļojot. Izrādījās, ka sirds apjoms, asins daudzums, kā arī hemoglobīna un eritrocītu saturs asinīs tiem ir lielāks nekā citām šķirnēm.

Apmatojums var būt ruds, bērs, dūkanbērs, retāk melns un pelēks.

Rie mums angļu jājamzirgus audzē daudzās saimniecībās. Pēc 1969. gada ziņām, mūsu zemē bija četrarpus tūkstoši šīs šķirnes tīrasiņu un gandrīz deviņdesmit tūkstoši krustojumu.

Ahaltekes jājatnzirgs — tas taču slavenais argamaks, kas pieminēts krievu hronikās un senās kazaku dziesmās! Patlaban viņš ir «vistīrākais zirgu dienvidu rases atzars». Ahaltekiešu asinis ne vienu reizi vien piejauktas daudzām Eiropas šķirnēm, pat Angļu tīrasiņiem. Mūsu hipologi (J. Barmincevs, A. Fomins un I. Sorokina) raksta par Ahaltekes zirgu tā: «To var nostādīt blakus citiem Austrumu tautu darinājumiem ar nezūdošu vērtību — darbiem arhitektūrā, literatūrā un lietišķajā mākslā.»

Apmatojums šiem zirgiem ir ļoti skaists: zeltaini bērs, zeltaini ruds, zeltaini loss, bet mēdz būt arī necilāks: parasts bērs, ruds, melns, pelēks.

Ahaltekes zirgu rekordi: tāllēkšanā — 8,78 metri, augst- lēkšanā — 2,12 metri. Viens no labākajiem iejādes zirgiem ir Ahaltekes ērzelis Absents. Jādams uz tā, Nopelniem bagātais sporta meistars Sergejs Filatovs kļuva par Romas XVII Olimpisko spēļu čempionu.

Sī šķirne izaudzēta Turkmēnijā, Ahaltekes oāzē. Tagad to audzē Ašhabadas zirgaudzētavā un vairākās citās zirgaudzētavās Kazahijas PSR un Dagestānā.

1969. gadā mūsu zemē bija divarpus tūkstoši tīršķirnes ahaltekiešu un pieci tūkstoši krustojumu.

Donas jājamzirgu šķirne. Sīs šķirnes sākums meklējams XVIII un XIX gadsimtā Donas kazaku zirgu baros. No tālajiem sirojumiem kazaki pārveda Austrumu zirgus (Karabahas, Persijas, Ahaltekes šķirņu pārstāvjus). Tie sakrustojās ar vietējiem, galvenokārt ar Nogajas zirgiem. Tā radās teicams jājamzirgs, izturīgs un stiprs. Vēlāk to uzlaboja, piejaucot Orlova—Rastopčinas un Angļu tīršķirnes zirgu asinis.

Donas jājamzirgu lielāko daļu tagad audzē Budjonnija vārdā nosauktajā zirgaudzētavā (Rostovas apgabalā) un cilās zirgaudzētavās (Kazahijā un Kirgīzijā).

Apmatojums ruds, tumši ruds jeb dūkanruds, nereti ari zeltaina nokrāsa.

Pārbaudē uz skrējiena tālumu daži donieši diennaktī veica 305 kilometrus. Ērzelis Zenīts (Donas—Ahaltekes — kazahu asiņu īpašnieks) noauļoja 311,6 kilometrus, «uzstādot šai visgrūtākajā sacensību veidā absolūto rekordu».

1969. gadā bija 13,2 tūkstoši tīršķirnes doniešu un 357,7 tūkstoši krustojumu.

Budjonnija jājamzirgu šķirne. Sī ir jauna šķirne: reģistrēta un apstiprināta 1949. gadā. Tā izaudzēta zirgaudzētavās, kas nosauktas Budjonnija un Pirmās Jātnieku armijas vārdā. Donieši un Melnās jūras zirgs (XVIII gadsimtā uz Kubaņu pārvietoto Zaporožjes kazaku zirga pēctecis) tika sakrustoti ar Angļu tīrasiņu ērzeļiem. Sākumā tie bija zirgi armijai, tagad — sportam. Tiem ir panākumi sacīkstēs: Lielajā Pardubices stīplčezā (Cehoslova- kijā) 1964. gadā uzvarēja padomju sportists ar Budjonnija šķirnes ērzeli Priboju.

Apmatojums galvenokārt ruds (vairāk nekā 80%).

Kā tika aprēķināts 1969. gada sākumā, mums ir gandrīz 9 tūkstoši Budjonnija šķirnes tīrasiņu un 75,3 tūkstoši krustojumu.

Trakēnes jājamzirgu šķirne. Izcelsmes ziņā tikpat veca kā Angļu tīrasiņu zirgi. Zirgaudzētava «Trakenen» ir radīta Vācijā 1732. gadā. XVIII gadsimta beigās tanī jau bija ap 400 ļoti raiba sastāva šķirnes vaislinieku: lielais vairums no vietējiem zirgiem, kas auguši «Trakēnē» un tai tuvajās saimniecībās, bet bija arī Angļu tīrasiņi un pārstāvji no turku, dāņu, spāņu, Neapoles un citām šķirnēm. Taču 1799. gadā zirgaudzētavā Angļu tīrasiņu jau bija 50 procentu. Starp tiem ari izcilais ērzelis Arturs — dzīvnieks ar teicamu eksterjeru un lielisks vaislinieks. Viņš bija ahaltekieša Turkmena-Ati mazdēls, bet no mātes puses — Eklipsa mazdēls un Heroda mazmeitas dēls. Arturs stipri ietekmēja Trakēnes šķirnes veidošanos.

1945. gada sākumā, kad vācu karaspēks steidzīgi atkāpās, zirgus no «Trakēnes» neizveda, un, pamesli bez barības un ūdens, tie aizietu bojā, ja nebūtu pārvesti uz Sergeja Mironoviča Kirova zirgaudzētavu (Rostovas ap-v gabalā). Tur tos audzē vēl tagad (tāpat arī citās zirgaudzētavās).

Trakēnes zirgi teicami noderēja kavalērijai, tagad tie ir augstas klases sporta zirgi. Tie ir ļoti iecienīti pie mums un aiz robežām.

Apmatojums: bērs, dūkanbērs, melns un ruds.

Ķvoterhoss un hanters. Vēl daži vārdi jāsaka par divām interesantām jājamzirgu šķirnēm. Ķvoterhoss jeb ce- turtdaļjūdzes zirgs izaudzēts Amerikā; Virdžīnijas un abos Karolīnas štatos. Tur vēl pirms trīssimt gadiem ļoti populāras bija jājamo zirgu auļošanas sacīkstes celurtdaļ- jūdzes distancē (400 metros). Tā bija lieliska šķirne: zirgs šajā distancē ātruma ziņā neatpaliek no Angļu tīrasiņa (un pat it kā pārspēj to). Ļoti spējīgs apmācībās: no vietas strauji uzņem lielu ātrumu, pilnos auļos krasi maina virzienu vai «kā pienaglots» pēkšņi apstājas visstraujākajos lēkšos.

Tas ir kovboju zirgs, un visas minētās īpašības ir ļoti labas un vērtīgas, ja ir jāgana lieli lopu bari. Ar šiem pašiem zirgiem kovboji uzstājas rodeo (jūs droši vien esat redzējuši šīs spēles kinofilmās un pa televīziju: sacenšas, kurš ilgāk noturēsies uz neiejāta zirga vai vērša, sacensības ar kravas ratos iejūgtiem zirgiem un sacensības starp jātniekiem, kas pavada šos ratus, un tā joprojām).

Hanters, patiesību sakot, ir nevis šķirne, bet krustojumi starp tīrasiņu ērzeļiem un jebkuras cilmes ķēvēm: svarīgi vienīgi, lai ķēves būtu spēcīgas uzbūves, liela auguma un stipras.

Iegūtos krustojumus izmanto medību sacīkstēm. Jātnieki auļo pa visai nelīdzenu apvidu: stāvi kritumi, gravas, stāvi kāpumi, grāvji, lēcieni pāri daudziem šķēršļiem — tas viss hanteriem jāpārvar vairākas stundas, kamēr notiek medības.

Bet kas tās par medību sacīkstēm?

Tām trīs galvenie veidi. Pirmais veids — medības bez suņiem. Jātnieki dzenas pakaļ lapsai. Kad panāk to, auļojot cenšas satvert aiz astes. Otrs veids — «šļūce». Kāds no medniekiem jāj pa izraudzīto medību trasi, vilkdams pa zemi sev nopakaļ sūkli, kas samērcēts īpašā šķīdumā ar lapsas smaku. Pēc tam pa šīm pēdām palaiž dzi- nējsuņus, bet tiem pakaļ auļo jātnieki, cits citu apdzīdami. Trešais veids — mcdibu sacīkstes, tā sakot, tīrā veidā. Riedami dzinējsuņi seko pa zvēra pēdām. Tiem pakaļ zirgos drāžas mednieki. Anglijā šādās sacīkstēs tradicionālais medību dzīvnieks ir lapsa. Francijā tādā veidā nokausē aļņus un mežacūkas.

Krievijā medību sacīkstēs izmantoja ne tikai dzinējsu- ņus, bet arī kurtus. Suņi izcēla zvēru (parasti vilku) no migas un, skaļi riedami, dzina to. Kad zvērs izskrēja klajā vietā — uz tīruma, pļaviņā, lielā norā —, tam laida virsu kurtus, bet nopakaļ zirgos auļoja mednieki. Kurti tikai apstādināja zvēru, piespieda to pie zemes, aplencot no visām pusēm. Svarīgi bija pagūt īstajā laikā pieauļot, lai nodurtu medījumu nesaplosītu.

Orlova rikšotājs ir viens no visskaistākajiem braucam- zirgiem pasaulē. Tam savdabīgs un skaists eksterjers, un tajā pašā laikā tas ir tik ātrs, ka visai sekmīgi piedali- jies starptautiskās rikšošanas sacīkstēs.

Šķirni izaudzējis XVIII gadsimta beigās grāfs A. Or- lovs. Sākumā selekcijas darbs ritēja Ostrovas ciemā, Maskavas tuvumā. Izejmateriālam izraudzīja labākos zirgus no Arābu, Dāņu, Holandes, Meklenburgas un citām šķirnēm. 1776. gadā (pēc citiem datiem 1775. gadā) A. Orlovs nopirka augstas klases Arābu ērzeli Smetanku. Tam bija nevis 18, bet 19 ribas! (Rets gadījums.) Diemžēl Smetanka nodzīvoja vienīgi gadu, un no viņa palika tikai daži pēcnācēji, bet arī tie stipri ietekmēja šķirnes veidošanos.

1788. gadā šķirnes zirgus pārveda no Ostrovas uz jauno Ilrenovas.zirgu audzētavu (Voroņežas guberņā). Rikšotāju šķirnes izveidošanai šeit jau pirmajos gados kā pamatmateriāls kalpoja ap 150 tīrasiņu ķēvju. No dažādiem krustošanas variantiem palika pie Arābu, Dāņu un Holandes šķirņu apvienojuma. 1784. gadā (vēl Ostrovā) piedzima pelēks ērzelis Barss I, Smetankas mazdēls un Orlova rikšotāju šķirnes ciltstēvs.

XIX gadsimta sākumā Orlova rikšotājus sāka pirkt citi zirgu audzētāji, bet gadsimta vidū tos jau audzēja simt zirgaudzētavās Krievijā. Rikšošanas sacensības, ko sistemātiski sāka rīkot Maskavā ar 1834. gadu, parādīja Orlova šķirnes labās īpašības un pārākumu pār visām citām toreizējām Krievijas zirgu šķirnēm.

Visparastākā apmatojuma krāsa ir sirmā, bet daudz arī melnā un bērā, reti atgadās rudā.

Padomju Savienībā (pēc 1969. gada datiem) ir 25,5 tūkstoši tīršķirnes Orlova rikšotāju un 7751 tūkstotis krustojumu. Tos audzē gandrīz visā valstī, izņemot Galējos Ziemeļus un dienvidu kalnu rajonus.

Krievijas rikšotāju Šķirne. Tā iegūta, sakrustojot Orlova un Amerikas rikšotājus. Rezultātā radusies šķirne, kas pēc eksterjerā pārspēj Amerikas šķirni, bet ātruma ziņā ir pārāka par Orlova rikšotājiem: 1600 metru distancē Krievijas rikšotāju rekordi tikai par 5 sekundēm ir zemāki nekā Amerikas rikšotājiem.

Krievijas rikšotāji visai veiksmīgi piedalās starptautiskajās sacīkstēs. Tos pieprasa arī kā vaisliniekus, lai pavairotu lauksaimniecībā izmantojamo zirgu skaitu.

Mūsu zemē ir apmēram 25 tūkstoši Krievijas rikšotāju tīrasiņu un vairāk nekā 900 tūkstoši krustojumu.

Amerikas siandariškirne (kura vēl tiek dēvēta par Amerikas rikšotājiem, bet, tā kā patlaban šai šķirnē aidi- nieku ir vairāk nekā rikšotāju, arī mēs pieņemsim tās oficiālo nosaukumu — Amerikas standartšķirne).

Tā izaudzēta no XVIII gadsimta beigām līdz XIX gadsimta vidum. Priekšteči bija Angļu tīrasiņi, Norfolkas rikšotājs, Arābu, Berberu un citu šķirņu pārstāvji. Par šķirnes ciltstēvu uzskata ērzeli Hambletoniānu X, kas dzimis 1849. gadā.

Mūsu dienās Amerikā no katriem desmit sacīkšu braucieniem astoņos skrien aidinieki un tikai divos — rikšotāji. Pieprasījums pēc aidiniekiem pieaudzis tāpēc, ka tie ir stabilāki rikšošanas sacensībās, mazāk izsitas no rikšiem (tas ir, nesāk auļot), labāk palielina ātrumu, ja braucējs skubina, un ātrumā parasti pārspēj rikšotājus. 1970. gadā Amerikas Savienotajās Valstīs reģistrēti 865 aidinieki, kas veic jūdzi 2 minūtēs un ātrāk, bet šādas klases rikšotāji bijuši tikai 202.

Aidinieka gaita bieži vien ir iedzimta, bet tā var būt ari speciāli izstrādāta, īpaši trenējot, kā to dara amerikāņi: viņi tā sapin zirgam kājas, ka zirgs var paskriet vienīgi aidinieka gaitā. ASV ir zirgi, kas hipodromā uzstājas gan kā aidinieki, gan kā rikšotāji.

Amerikāņi pirmie izmantoja vieglus sacīkšu divričus. Rikšotāju pasaules rekords pieder Neveļam Praidam (1600 metrus noskrējis 1 minūtē 54 un 4 /s sekundēs). Pēc šī rekorda uzstādīšanas īpašnieks pārdeva viņu zirgu audzētāju grupai par trim miljoniem dolāru.

Rozalinda uzstādīja pasaules rekordu ķēvēm — 1 minūte 56 un % sekundes (1600 metros).

PSRS'Zlinas zirgu audzētavā (Orlas apgabalā) iesākta Amerikas rikšotāju audzēšana tīršķirnē (bez krustošanas ar citām šķirnēm).

Apmatojums vairumam bērs, retāk sastop melnu, rudu, sirmu, salnu.

Vladimiras vezumnieks ir jauna šķirne; apstiprināta 1946. gadā. Izaudzēta Vladimiras un Ivanovas apgabalos, sakrustojot vietējos zirgus ar Anglijas vezumniekiem Sai- riem un galvenokārt ar Klaidas zirgiem (Klaidesdāliem).

«Ar Vladimiras vezumnieku uzstādītais ātruma rekords, rikšiem pārvedot kravu, tajā pašā laikā ir absolūtais rekords visu šķirņu vezumniekiem» (J. Barmincevs, A. Fomins un I. Sorokina).

So zirgu apmatojums bērs, retāk melns vai ruds.

Padomju vezumnieki ir mūsu visspēcīgākie zirgi. Izaudzēti, krustojot Brabantes vezumniekus ar vietējiem braucamzirgiem un tālāk selekcionējot vezumnieku — Peršeronu un Ardenu krustojumus. Skirne oficiāli atzīta 1952. gadā.

Sacīkstes maksimālās vilktspējas pasaules rekordu uzstādīja padomju vezumnieks — sešgadīgais ērzelis Forss — 1951. gadā. Viņš pavilka (ratos, kam riteņi uz gultņiem un pneimatiskām riepām) 22 991 kilogramu kravas 35 metrus!

Citi Padomju vezumnieku rekordi ir pavisam citā nozarē: tie «izkonkurē» govis piena izslaukumos.

Vissavienības zirgkopības zinātniskās pētniecības institūta kumisa fermā, piemēram, laktācijā (tas ir, laikā, kad ķēve dod pienu, apmēram 6—7 mēnešus) šo zirgu vidējais piena daudzums ir 3287 litri. Rekorda izslaukums iegūts no ķēves Frantihas — 3310 litri 205 dienās, neskaitot pienu, ko nodzēra kumeļš (ap 700 litru).

Apmatojums ruds un rudi salns, retāk bērs un bēri salns.

Mūsu valstī ir 192,3 tūkstoši Padomju vezumnieku, to skaitā 7,3 tūkstoši tīršķirnes zirgu.

Ārzemju vezumnieku šķirnes. Ir daudz dažādu šķirņu — apmēram 40, taču skaitliskais pārsvars ir četrām no tām: Beļģijas vezumnieks, Peršeroni, Klaidas (Klaidesdāles) šķirne un Sairi.

Beļģijas vezumnieks reiz bija bruņinieku kaujas zirgs. Mūsdienās tas ir vislielākais zirgs pasaulē: tā augums sasniedz 180 centimetru, rekords — 198 centimetri augums un svars 1374 kilogrami!

Sis zirgs ir ļoti ātraudzīgs, divus gadus vecus tos jau jūdz smagos kravas ratos. Tas ir pieticīgs, rātns un labdabīgs. Beļģijas vezumniekus audzē daudzās pasaules valstīs, pat Dienvidamerikā. Tie labi panes gan ziemeļu platuma grādu salu, gan dienvidu tveici.

Peršeroni izaudzēti XIX gadsimta sākumā Francijā, Laperšas provincē. Vairāk nekā citām vezumnieku šķirnēm Peršeroniem bija piejauktas Arābu un citu Austrumu zirgu asinis. Agrāk tie bija piemērotākie pasta diližansu un pilsētas omnibusu vilcēji. Tiem labi rikši un skaistas ķermeņa formas, dabā ir temperamentīgi. Tagad Perše- ronus izmanto lauksaimniecībā.

Sos zirgus audzē daudzās Eiropas, Āfrikas, Āzijas un Amerikas valstīs. Pie mums sevišķi daudz Peršeronu ir Voroņežas un Tambovas apgabalos, kur tiem izveidotas šķirnes zirgu fermas.

Padomju Savienībā ir 600 tīrasiņu Peršeronu un 34,2 tūkstoši krustojumu.

Klaidesdāli izaudzēti Klaidos upes ielejā (Skotijā). Tie ir stipri un sparīgi darba zirgi, kuru augums skaustā līdz 172 centimetriem, svars sasniedz 1100 kilogramus. Raksturīga īpatnība ir sariem biezi apaugušas kāju apakšdaļas, tā saucamie frīzi. Apmatojuma krāsa tumši bēra, ar baltu zīmīti uz pieres un uz kājām.

Sairiem frīzi vēl garāki un biezāki. Sairi ir viena no vecākajām zirgu šķirnēm Anglijā, To priekšteči bija

bruņinieku kaujas zirgi. Tagad Sairi ir ļoti lieli un masīvi darba zirgi: augumā līdz 175 centimetriem un sver tonnu un vairāk. Tos audzē daudzās pasaules valstis. Pie mums Sairus un Klaidesdālus izmantoja krustošanai, radot Vladimiras vezumnieku šķirni.

«Atpakaļ pie zirga» — tā varētu nosaukt nākamo posmu Sairu vēsturē. Dēvids Kejs, kādas alus firmas realizācijas daļas priekšnieks Anglijā, ilgi un neatlaidīgi pieprasīja valdei, lai, piegādājot alu patērētājiem, izmantotu zirgu transportu. Beidzot viņam atļāva nopirkt trīs Sairus, no kuriem uzņēmums bija atteicies jau 1927. gadā. Sis jaunievedums bija ļoti sekmīgs: 1965. gadā ar trim zirgiem, piegādājot divus tūkstošus tonnu alus, firma ar uzviju izpildīja gada plānu, bet aprēķins liecināja, ka alu pārvadāt ar zirgiem ir lētāk nekā automašīnās. Tagad šī firma jau iegādājusies deviņus Sairu meļņus un paredzējusi nopirkt vēl dažus zirgus, kas pēc četrdesmit aizmirstības gadiem atkal iekarojuši godu un cieņu.

Sis gadījums varētu likties nenozīmīgs, taču tas atspoguļo vispārējo tendenci pasaulē — pieaugošo interesi par zirgu daudzās cilvēka darbības nozarēs: lauksaimniecībā, transportā, pārtikas rūpniecībā, medicīnā, tūrismā, tautiskās spēlēs un it īpaši sportā.

Rikšošanas sacensības un jājamo zirgu auļošanas sacīkstes, piemēram, ASV 1968. gadā pulcināja vairāk skatītāju nekā jebkura cita sporta veida sacīkstes.

Zirgs nāk atkal modē. Pilsētās un lauku rajonos jājamo zirgu fermu, rančo un iznomāšanas staciju skaits ar katru gadu pieaug, paplašinās tūrisma un jāšanas sporta cienītāju loks. Vai nav patīkami bez steigas pabraukties svaigā gaisā, sēžot ratos, kuros iejūgts skaists zirgs? Ormaņa arods, kas jau bija aizgājis vēsturē, šur tur sāk atdzimt …

Cik veselīgs ir jāšanas sports un vispār vienkārša jāšana ar zirgu! Turklāt kā ar vienu, tā otru cilvēki vari nodarboties jebkurā vecumā: bērni, jaunieši, sirmgalvji.' Jāšanas sports lieliski attīsta kājas, roku muskuļus, vidukli un tātad arī stāju.

Nē, vēl par agru nodot zirgu arhīvā! Šādam brīnišķīgam dzīvniekam ir jāiepriecina mūs ar savu skaistumu, spēku un prātu.

ĒZELIS SAIMNIECĪBĀ, FILOZOFIJĀ UN RELIĢIJA

Vispirms reabilitēsim ēzeli, ko netaisni apvaino par muļķi. Ēzelis ir gudrs dzīvnieks. Vai viņš ir slinks? Nē, gluži vienkārši stūrgalvīgs. Zirgs nekurnot, padevīgi veic ikvienu darbu, bet ēzelis vēl «padomā», vai vērts darīt to, ko viņam liek. Viņš ietiepjas un kuram katram cilvēkam nepakļaujas. Tas, kurš neatrod ar šo lopiņu vajadzīgo saprašanos, tikai ar nūju spēj izkustināt viņu no vietas. Bet, ja ēzelis iemīļos saimnieku, tad būs uzticīgs un paklausīgs. Klusuciezdams, vētraini neizpauzdams savas jūtas un neizrādīdams simpātijas, viņš uzcītīgi kalpos cilvēkam.

Ēzelis, lai gan mazs no auguma, ir ļoti izturīgs un stip'rs: salīdzinājumā ar zirgu var panest uz muguras lielāku svaru — 70—80 kilogramus, bet paši spēcīgākie ēzeļi — līdz 130 kilogramiem, vilkmes spēks iejūgā sasniedz 2,5 tonnas. Viņam ir izturīgi nagi un pakavi nav vajadzīgi pat kalnos, akmeņainā un nelīdzenā apvidū. Neapkalts zirgs tādos apstākļos ātri aplauztu nagus. Vienīgi dodoties tālā ceļojumā uz ēzeļa, to apkaļ.

Ēzeļmātes piens tiek uzskatīts par dziedniecības līdzekli plaušu un citiem slimniekiem. Sastāva ziņā tas tuvs sievietes pienam.

No ēzeļa ādām kādreiz gatavoja pergamentu, arī patlaban no tām ražo augstvērtīgākās šagrēnādas: jēlādu, kas atbrīvota no apmatojuma, izmērcē ūdenī, iespiež tani graudus un žāvē. Kad graudus notīra, uz ādas paliek to nospiedumi, kas piešķir ādai graudainu struktūru. Rodas ļoti skaista āda: no tās izgatavo sieviešu somas, lādītes, kurpes un dažādus sīkus dekoratīvus priekšmetus.

Mājas ēzeļus iedala trīs grupās. Pie pirmās grupas pieskaita sīkos Āfrikas un Āzijas mazo šķirņu ēzeļus (arī Vidusāzijas un Kazahijas ēzeļus). Otro grupu veido Āzijas un Āfrikas lielo šķirņu ēzeļi: Sīrijas, Ēģiptes, Ķīnas (Sandunas) šķirnes. Trešā grupa ir lielo šķirņu ēzeļi vaislai, ko izmanto vienīgi mūļu ieguvei. No tiem labākie ir Amerikas, Katalonijas (spāņu) un Puatjē (Francijas) ēzeļi. Pēdējos nemaz negana, tic visu mūžu pavada sle- liņos.

Mūlis ir ēzeļa un ķēves krustojums. Tas ir liels un stiprs dzīvnieks, kam skausta augstums 160 centimetri, pēc apmatojuma krāsas un ķermeņa uzbūves tas līdzīgs zirgam, bet galva, garās ausis, aste un balss atgādina ēzeli.

Mūlis ir nepārspējams darba dzīvnieks. Tam ir stipras, muskuļotas kājas ar nelieliem un izturīgiem nagiem. Pa vissliktākajiem ceļiem, pa kalnu takām mūlis spēj nedēļām ilgi nest līdz 200 kilogramiem smagas nastas. Tos audzē dažādās zemēs Āzijā, Āfrikā, Amerikā un Eiropas dienvidos (pie mums Aizkaukāzā un Vidusāzijā). Labākos mūļus iegūst no Puatjē un Katalonijas ēzeļiem. Tie maksā dārgi. Pats lielākais tirgus, kur pārdod mūļus, bija Spānijas pilsētā Sjudadrealā. Tirgus dienās tur pārdošanai saveda pat desmittūkstoš mūļu.

Mūļi dzīvo līdz četrdesmit gadiem, trīsdesmit gadu veciem dzīvniekiem ir tādas pašas darbaspējas kā jaunībā.

Interesanti, ka ēzeļa un zirga krustojums otrā variantā (ērzelis un ēzeļmāte) ir pavisam citāds dzīvnieks nekā mūlis. To sauc par zirgēzeli. Tam ir neliels augums, no tēva mantota zirga galva ar nelielām ausīm, aste, kā arī balss, bet no ēzeļmātes puses — nelielais augums un smagais raksturs. Zirgēzelis nav tik spēcīgs kā mūlis, un arī darbaspējas tam ir mazākas. Tos audzē galvenokārt Spānijā un Ķīnā.

Taču atgriezīsimies pie ēzeļiem. Tie domesticēti Ēģiptē apmēram pirms sešiem tūkstošiem gadu. Ēzeļu priekšteči bijuši Āfrikas savvaļas ēzeļi. Eiropā mājas ēzelis nonācis otrā gadu tūkstotī pirms mūsu ēras, Austrumu zemēs ievērojami agrāk.

Zirgu, tas ir, mājas zirgu, vēl nebija. Ēzelis veica visus darbus: uz tā jāja, ar to ara, veda graudus un citu kravu. Ēzeļi piedalījās pat kaujās. Persijas valdnieks Dā- rijs reiz ar ēzeļu palīdzību izkliedējis skitu karaspēku, kas nekad nebija redzējis šos dzīvniekus un nobijās no tiem.

Bībelē ēzelis daudzās vietās minēts ar lielu cieņu. Ābrams, Mozus un citi patriarhi, tiesneši un valdnieki jāja uz ēzeļierfl. Kā liecina bībeles stāsti, ar ēzeļiem ara. Esaija grāmatā sīki norādīts, kā jābaro ēzeļi, ko nodarbina lauku darbos. Zirgus Palestīnā sāka ievest tikai valdnieka Zālamana laikā un galvenokārt armijas vajadzībām.

Senajā Grieķijā vēl Homēra laikos ļoti augstu vērtēja ēzeļus. Par tiem stāstīts Hēsioda un Homēra darbos, tie attēloti uz senajām vāzēm. Ēzeli ziedoja dievam Dionīsam (Bakham). Tā apskurbušajā svītā, kā apgalvo teika, kopā ar silēniem un satiriem bijis ēzelis.

Frīģiešu valdnieks Mids par nepareizas tiesas spriešanu Pāna un Apollona sacensībās mūzikā (viņš piešķīris balvu Pānarn) kā sodu no Apollona saņēmis ēzeļa ausis, kuru dēļ kaunējies un tās slēpis zem frīģiešu cepures. Tā stāsta teika. Valdnieki, Mida I pēcnācēji, gluži pretēji, lepojušies ar sava senča ēzeļa ausīm (kas cits viņiem atlika!). Turklāt šai dinastijai ēzeļa ausis kļuva par simbolu, kas pierādīja dievišķo izcelšanos no ēzeļa, bet savu ciltstēvu Midu I, ko Apollons bija apveltījis ar ēzeļa ausīm, pēcteči attēloja ar šo dieva balvu atklāti, neslēpjot to zem cepures. Reizēm ģimenes «portretos» valdnieks Mids vispār attēlots ēzeļa izskatā.

Romā ēzelis ziedots mājas pavarda sargātājai dievietei Vestai. Tas bija liels gods: Vestas kultam piemita īpaša, valstiska nozīme.

Hipokrats un viņa skolas ārsti ar ēzeļmātes pienu dziedināja daudzas slimības. Tas skaitījās arī teicams kosmētikas līdzeklis, kas it kā saglabājot baltu sejas ādu un noderot ķermeņa kopšanai. Valdnieces un romiešu bagātās matronas turēja simtiem ēzeļmāšu, kuru pienā mazgājās.

Taisnības labad tomēr jāatzīst, ka ēzeļa pielīdzināšana dievībai un cieņas pilnā izturēšanās pret viņu, ko pauž to laiku teikas, nepasargāja šo dzīvnieku no cilvēku nesaudzības. Ēzelis darīja visus darbus, kas bija viņam pa spēkam, un saņēma vairāk nūjas belzienu nekā barības.

Ar ēzeli saistās divas līdzības: viena no bībeles, otra ir filozofiska rakstura: «Bileāma ēzelis» un «Buridana ēzelis».

Bībelē stāstīts, kā pravietis Bīleāms jājis uz ēzeļmātes pie Moabas valdnieka ar noteiktu nolūku: nolādēt izraēliešus. Trīs reizes dieva sūtīts eņģelis ar kailu zobenu aizšķērsojis viņam ceļu, taču Bīleāms neko nav pamanījis. Turpretī ēzeļmāte visu lieliski redzējusi. Un beidzot, sašutusi par sava saimnieka aklumu, sākusi runāt. Bīle- āmu tā pārsteidzis šis brīnums, ka, ieradies pie Moabas valdnieka, viņš nevis nolādējis, bet svētījis izraēliešus.

Teicienam «Bīleāma ēzelis», kas dziļi iesakņojies tautā, ir divas pretējas nozīmes. Pirmkārt, tā mēdz teikt par aprobežotu cilvēku, klusētāju, kurš pēkšņi sācis runāt, pasaka kaut ko pavisam prātīgu, kas no viņa nebija gaidīts.

Tomēr pēdējā laikā parasti par Bīteāma ēzeli dēvē cilvēku, kas negaidot sācis runāt, bet pasacījis ko muļķīgu.

Buridans, XIX gadsimta franču filozofs, nodarbojās ari ar brīvās gribas problēmu, ko viņš uzskatīja par neatrisināmu. Savu viedokli aizstāvēdams, kā stāsta, viņš minējis šādu piemēru: ja pastāv gribas brīvība un loģiskās izvēles iespēja, tad ēzelis, atrodoties starp divām pilnīgi vienādām siena gubām, nespēs izvēlēties nevienu no tām, jo abām ir vienāda vērtība, un tāpēc loģiski pamatota izvēle nav iespējama. Nabaga ēzelis šādos apstākļos lemts bada nāvei.

Pārnestā nozīmē par Buridana ēzeli sauc nenoteiktu cilvēku, kas nespēj izšķirties, kad nepieciešams izvēlēties kādu no iespējām, kuras izslēdz viena otru.

Vai uz Zemes ir daudz ēzeļu? Nav daudz — nevis Buridana ēzeļu (to ir bez gala!) — bet īsto ēzeļu un mūļu. 1975. gada dati ir šādi: 42 miljoni 101 tūkstotis ēzeļu un 14 miljoni 154 tūkstoši mūļu. Visvairāk ēzeļu ir Ķīnā — 11 miljoni 710 tūkstoši, otrā vietā Etiopija — 4 miljoni. Mūļu skaita ziņā visus pārspēj Brazīlija — 4 miljoni 718 tūkstoši, aiz tās Meksika — 2,5 miljoni, Amerikas Savienotajās Valstīs — tūkstotis ēzeļu un 4 tūkstoši mūļu, Padomju Savienībā — 501 tūkstotis ēzeļu un 2 tūkstoši mūļu.

PĀRNADŽI

Zīdītāju klases pārnadžu kārta devusi cilvēcei visvairāk mājdzīvnieku — to ir divpadsmit: cūka, kamielis, lama, alpaka, ziemeļbriedis, aita, kaza, govs, jaks, gajals, bari- tengs un bifelis.

Cūka pieder pie cūku apakškārtas (tās savvaļas priekštecis ir mežacūka). Domesticēta laikā no V līdz III gadu tūkstotim pirms mūsu ēras Eiropas un Āzijas dažādās vietās.

Kamielis (tā priekštecis ir savvaļas divkupru kamielis) ietilpst biezpēdaiņu apakškārtā. Viņš kļuva mājdzīvnieks divtūkstoš gadus pirms mūsu ēras Āzijā, kaut kur austrumos no Turkmēnijas. Vieni zinātnieki uzskata, ka vien- kupra kamielis (dromedārs) cēlies no mājas divkupru kamieļa (baldriāna). Citi domā, ka dromedāra priekštecis bijis tagad izmirušais savvaļas vienkupra kamielis, kas arī domesticēts Arābijā apmēram divtūkstoš gadu pirms mūsu ēras.

Zinātne min ļoti dažādus laikus, kad pieradināti dobradžu jeb vēršu dzimtas pārstāvji: kazas, aitas, govis, tāpat arī ziemeļbriedis (briežu dzimta). Mūsdienu ievērojamākais speciālists mājdzīvnieku vēstures jautājumos Frederihs Coiners, Londonas un Oksfordas universitāšu profesors, uzskata, ka ziemeļbriedis, kaza un aita kļuvuši par mājdzīvniekiem, kad cilvēce vēl nenodarbojās ar zemkopību: ne vēlāk kā piectūkstoš gadus pirms mūsu ēras. Govs domesticēta pēc aitas, kazas un ziemeļbrieža. Turklāt, pēc zinātnieka domām, ziemeļbriedis ir otrais pieradinātais dzīvnieks (pirmais — suns), pēc tam — aita un kaza. Aitas savvaļas priekšteči ir argali un mufloni, kazas — bārdainā kaza un vītņragu kaza, ziemeļbrieža — savvaļas ziemeļbriedis, bet govs priekštecis — taurs.

Bifeļi, jaki, bantengi un gajali domesticēti daudz vēlāk nekā citi pārnadži, un tas noticis tādā secībā, kā tie nupat uzskaitīti: no trešā līdz pirmajam gadu tūkstotim pirms mūsu ēras, senajos laikos un vēl vēlāk. Viņu priekšteči bija Āzijas savvaļas bifelis, Tibetas savvaļas jaks, savvaļas bantengs, bet gajalam — gaurs, ļoti varens un drosmīgs dzīvnieks, kas vairs maz sastopams.

CŪKA IR VISĀTRAUDZĪGĀKAIS UN «NOZIEDZĪGĀKAIS» DZĪVNIEKS

Zemi, pilnīgi vienādi skapji stāv cieši cits pie cita. Tiem ir uz skritulīšiem bīdāmas durvis. Vienā no skapjiem nolikta bļoda ar cūkēdienu. Izmēģinājuma dzīvnieku pieved pie skapja ar bļodu, parāda to, bet pēc tam aizbīda durvis. Skapis ir aiztaisīts.

Cūka tūdaļ saprot, kā to attaisīt: atspiedusi snuķi pret rokturi, tā aizbīda durvis sānis un sāk ēst no bļodas.

Mēģinājumu padara sarežģītāku. Visos skapjos ieliek ēdiena bļodas, lai pārliecinātos, vai dzīvnieks pēc smaržas atrod skapi ar ēdamo. Jāpiebilst, ka šis skapis visādā ziņā līdzinās pārējiem skapjiem, tas atšķiras tikai ar mazu, tikko pamanāmu robiņu durvīs. Iepriekšējā izmēģinājumā tas bija malējais skapju rindā, tagad to pārvieto vidū. Telpā ielaiž izmēģinājumu cūku. Tā nevilcinoties ar snuķi atbīda durvis tam skapim, kurā arī iepriekš atradās ēdiens.

Kā cūka to pazina? Pēc mazā robiņa, kam cilvēks pat nepievērstu uzmanību.

Skapjiem pārtaisa durvis: tās tagad ir veramas, nevis bīdāmas.

Arī šoreiz cūka viegli atrada vajadzīgo skapi, bet atvērt to nespēja: bīdīja gan durvis sānis, bet tās, protams, nevērās. Tad dzīvniekam parādīja, kā durvis atveramas. Un vienas reizes pietika, lai cūka saprastu. Viņa vairs negrūda rokturi sānis, bet centās to satvert ar zobiem. Pēc dažiem neveiksmīgiem mēģinājumiem apķērīgajai cūkai tas tomēr izdevās: viņa saņēma rokturi zobos, pavilka uz savu pusi un atvēra durvis.

Kad tādus pašus izmēģinājumus izdarīja ar suni, tie deva citus rezultātus.

Suns skapi ar robiņu ilgi neatšķīra no citiem, bet durvis pūlējās atvērt ar ķepu. Vienīgi kad eksperimentētāji, piebīdījuši suni cieši klāt pie skapja, burtiski ielika tatn mutē durvju rokturi, pēc dažām reizēm tas sāka to darīt pats: satvēra rokturi zobos un parāva uz savu pusi. Durvis pabīdīt sānis suns tā arī neiemācījās.

Vai šādi mēģinājumi liecina, ka cūka gudrāka par suni? Protams, neliecina. Taču tie, bez šaubām, pierāda cūkas lielo vērīgumu un ārkārtīgo attapību. Pie pieciem visgudrākajiem dzīvniekiem (pērtiķis, zilonis, delfīns, suns, lācis) daži pētnieki pieskaita arī cūku kā šīs «gudrinieku» plejādes sesto pārstāvi. Kopā ar žurku, kaķi, zirgu to sanāks jau deviņi. Tātad mums būs nevis pieci, bet gandrīz desmit gudro dzīvnieku. Grūti pateikt, kurš no tiem ir pats gudrākais, tāpēc ka atkarībā no savām bioloģiskajām īpatnībām dažos mēģinājumos saprātīgāk izturas viens dzīvnieks, bet pārējos — cits. Sameklēt visiem vienādus testus nav iespējams.

Pārsteidzoši ir tas, ka pēc asins bioķīmiskās analīzes un asins formulas (sastāvdaļu attiecības tanīs), pēc barības sastāva un asimilācijas cūka kā visēdāja no pārējiem laboratorijas dzīvniekiem atrodas cilvēkam vistuvāk, izņemot pērtiķus. Viņa slimo ar tādām pašām slimībām kā cilvēks, un viņu iespējams ārstēt ar tādām pašām zālēm kā cilvēkus, bet tas ir svarīgi ārstniecības līdzekļu aprobācijā. Tāpēc izmēģinājumi ar trušiem, žurkām, suņiem un citiem dzīvniekiem ir mazāk pārliecinoši nekā tie, kas izdarīti ar cūkām.

Izaudzētas jau īpašas laboratorijas cūku formas: pieaugušas tās sver ne vairāk kā 7 kilogramus, bet jaunpiedzi- mušie sivēni izskatās gluži kā peles!

Cūkas ir lieliski dresējamas. Cirkā tās uzstājas ar dažnedažādiem trikiem. Te ir vietā piebilst, ka pēc attiecīgas apmācīšanas sameklēt trifeļu sēņotnes (cūkām ir teicama oža) viņas sekmīgi izkonkurē pat pūdeļus. Sai darbā cūkas apmācīt ir grūtāk nekā pūdeli. Pirms tam dresētājam ir sarežģītāks uzdevums: jāpanāk, lai cūka, atradusi trifeli, to uzmanīgi atrušinātu un neapēstu, jo sēnes tai ir gardums, bet sunim ne. Taču jaunās cūciņas, kas visur skraida pakaļ savam dresētājam kā suņi, prasmīga audzinātāja rokās ātri iemācās neapēst zemē atrastās sēnes. Tātad cūka ir gudrs un ļoti derīgs dzīvnieks. Tā ir visražīgākais un ātraudzīgākais lauksaimniecības dzīvnieks. Turklāt arī visēdēja. Vienā metienā cūkai ir 10—12 un vairāk sivēnu. 12—15 mēnešus veca viņa jau atnesas. Grūsnības laiks īss (114—116 dienas), tā ka gadā var iegūt divus metienus, bet tas dod 20—25 sivēnus. Viena kilograma svara pieaugumam cūkai nepieciešams pusotras reizes mazāk barības nekā govij un divreiz mazāk nekā aitai. No vienas cūkas ik gadu var iegūt līdz 2,5 tonnas gaļas (dzīvmasā). Protams, te ir domāti viņas pēcnācēji, nevis pašas svara pieaugums. Katrs baroklis jau pusgada vecs sver 90—100 kilogramus (runa ir par augstražīgām šķirnēm). Govīm kautkermena masa (gaļa, tauki) ir 50—70%, aitām — 45—55%, cūkām — 72—85% no dzīvmasas.

Mūsu dienās Padomju Savienībā 20% lopkopības kopprodukcijas un 10% visas lauksaimniecības produkcijas dod cūkkopība.

So derīgo radījumu (mājas cūku) cilvēki izaudzējuši, pieradinot mežacūku V—III gadu tūkstotī pirms mūsu ēras. Tas noticis dažādos Eiropas un Āzijas reģionos. Tādēļ pēc cilmes izšķir Āzijas un Eiropas cūkas, bet pēc produkcijas veida — gaļas, gaļas—speķa un bekona cūkas. Ikviens zina, kas ir gaļa un speķis. Bet bekons? Tas ir selekcijā izveidotas ātraudzīgas cūkas liemenis (kautķermenis) ar labi attīstītiem muskuļaudiem un plānu speķa kārtu; no tā iegūst vislabākos gaļas izstrādājumus: krū- tiņu, fileju un šķiņķi.

Vienas no labākajām bekona cūkām ir Bērkšīras šķirne. Tās ir melnā krāsā, un kā vaislas materiāls tās izmantotas daudzu mūsu šķirņu izaudzēšanā. Bērkšīras tīrasiņu mums nav daudz: ap deviņi tūkstoši.

Daudz va'irāk mūsu zemē audzē specializētās Lielās baltās (bekona) cūkas. So cūku PSRS ir vairāk nekā 11 miljoni (80,7% no visām šķirnes cūkām). Lielo balto (sākumā tā saucās Jorkšīras) šķirni izveidojis angļu fermeris selekcionārs Džozefs Tuls. 1851. gadā viņš aizfeda uz izstādi Vindzorā cūku grupu, ko atzina par īpašu šķirni. Tās iegūtas, krustojot Anglijas vietējās garausainās cūkas ar dažādām Eiropas šķirnēm, galvenokārt ar Siāmas cūkām.

Jorkšīras jeb Lielās baltās cūkas nozīmīgi ietekmēja daudzu Eiropas, Āzijas un Amerikas cūku šķirņu izveidošanu. Tīršķirnē tās patlaban tiek audzētas gandrīz visās pasaules valstīs. Krievijā pirmoreiz parādījās pagājušā gadsimta astoņdesmitajos gados. Pēc Pirmā pasaules kara to bija palicis ļoti maz. Padomju varas laikā, 1923. gadā, daudz šo cūku iepirka Anglijā. Padomju zootehniķi veica lielu selekcijas darbu, lai uzlabotu Lielo balto cūku šķirni, un mūsu zemē tās daudzējādā ziņā pārspēj savus angļu ciltsbrāļus.

Ir vēl Lielo melno (jeb Kornvolas) cūku šķirne, kas tāpat radusies Anglijā. Tā ievesta šķirnes lopu audzēšanas padomju saimniecībās Krievijas PFSR, Ukrainā un Baltkrievijā.

Padomju Savienības Eiropas daļas dienvidu joslā audzē arī Ukrainas stepju balto cūku šķirni, ko izveidojis akadēmiķis Mihails Ivanovs. Pēc produktivitātes un citiem rādītājiem tā neatpaliek no Lielās baltās šķirnes.

Pasaulē ir vairāk nekā simt cūku šķirņu, Padomju Savienībā — 24. Cūku kopskaits pasaulē ir apmēram 700 miljoni, no tām Ķīnā vairāk nekā 230 miljoni, PSRS vairāk nekā 70 miljoni, Brazīlijā apmēram 70 miljoni, ASV — vairāk nekā 60 miljoni, Vācijas Federatīvajā Republikā — 20 miljoni cūku.

Cilvēka un cūkas attiecību retrospektīvā pavērsienā atklājas dažādi visai interesanti atgadījumi.

Pirms vairākiem gadsimtiem, viduslaikos, cūkas bija pavisam citādas nekā tagad. Tās vairāk atgādināja mežacūkas: stiegrainas, kustīgas, mēs šodien teiktu — vājas, ar asu muguru.

Cilvēki bieži vien… tiesājās ar tām. Vistiešākajā nozīmē lika cūkām ierasties tiesā, bet pēc izmeklēšanas notiesāja un nodeva bendes rokās.

Francijā vien zināmi 20 «cūku procesi», kur parastais noziegums ir bērnu nogalināšana. Viduslaiku pilsētās, pat Londonā līdz XVII gadsimta beigām cūkas brīvi klaiņoja pa ielām un apēda atkritumus, ko sameta grāvjos māju tuvumā. Nereti cūkas iekļuva trūcīgo iedzīvotāju mājokļos un nokoda bērnus, kas gulēja šūpulī. Slepkavu arestēja un nosūtīja uz cietumu. Ieslēdza kamerā pie citiem cietumniekiem. Arestētās cūkas uzturēšanai pilsētas varas iestādes piešķīra tādus pašus līdzekļus kā jebkuram citam noziedzniekam.

1408. gadā Nantē tiesa piesprieda cūkai nāvessodu. Saglabājies saraksts, kur uzskaitīti sprieduma izpildīšanai nepieciešamie izdevumi. (Cūkas uzturēšana cietumā — 6 su, atalgojums bendem, kas bija ieradies no Parīzes, — 54 su, par ratiem, kuros cūka vesta uz soda vietu, — 6 su, par auklu, ar ko tā tikusi sasieta, — 2 su un 8 denje. Kopā 68 su 8 denje.)

1457. gadā Parīzē tika izskatīta lieta, kur apvainoja cūku piecgadīga zēna nogalināšanā. Tiesa atzina cūku par vainīgu un piesprieda tai nāvessodu pakarot. Tā kā sivēnu iidzdaliba noziegumā droši netika pieradīta, tos konfiscēja par labu tiesai.

Nāvessodu cūkām izpildīja visai bieži. Parīzē saglabājies pat priekšpilsētas nosaukums («Pakārtā cūka») kā piemiņa drausmīgajai vietai, kur māņticīgi cilvēki bezjēdzīgi «sprieda tiesu».

BIEZPĒDAIŅI

Sī ir pārnadžu kārtas apakškārta (vai, pēc citu zinātnieku domām, īpaša kārta). No mājdzīvniekiem pie biez- pēdaiņiem pieder kamieļi, lamas un alpakas.

Mājas kamieļiem ir divas formas: divkupru kamielis jeb baktriāns un vienkupra kamielis jeb dromedārs. Divkupru kamieļa domestikācijas laiks un vieta noteikti nav zināmi: acīmredzot tas noticis kaut kur uz austrumiem no Turk- mēnijas apmēram divtūkstoš gadu pirms mūsu ēras. Dromedārs pieradināts tajā pašā laikā Arābijā (ja pievienojas to zinātnieku viedoklim, kuri uzskata, ka vienkupra kamielis cēlies nevis no divkupru kamieļa, bet tam pašam ir bijis savs priekštecis).

Dromedārs ir vairāk izplatīts nekā divkupru kamielis: tas sastopams no Ziemeļāfrikas līdz Indijai. To ne vienu reizi vien ir centušies aklimatizēt Eiropā. 1622. gadā Ferdinands Mcdiči dromedārus aizveda uz Itāliju un audzēja Pizas tuvumā. Pagājušā gadsimtā Pizas ganāmpulkā skaitījās divi simti kamieļu. Otrā pasaules kara laikā tie visi tika iznīcināti. Dromedārus ieveda arī Spānijā (1829. gadā astoņdesmit kamieļus). Tur tie pārgāja savvaļā. Tas liekas neticami, bet mitrā un purvainā apvidū kamieļi dzīvoja līdz 1950. gadam, kad cilvēki tos iznīcināja.

Austrālijā, Dienvidrietumāfrikā un ASV ari centās ieaudzēt dromedārus. Līdz šim laikam viņu pēcnācēji, kas pārgājuši savvaļā, mīt Ziemeļamerikas tuksnešainajos rajonos Meksikas robežas tuvumā un Austrālijas rietumos.

Dromedārus iedala smagajos, nastu nesējos (piemēram, Turkmēnijas kamieļi) un vieglajos, jāšanai piemērotajos kamieļos. Starp pēdējiem sevišķi augstu tiek vērtēta Mahari šķirne, bet Indijā — Radžputānas šķirnes kamieļi.

«Dromedāra dzīves veids un izturēšanās tāda pati kā baktriānam. Taču dromedārs ir izturīgāks pret augstām temperatūrām, bet slikti panes salu. Viņš acīmredzot ilgāk, līdz 10 dienām, var izlikt bez ūdens un apseglots noiet diennaktī līdz 80 kilometriem, attīstot ātrumu pat 23,5 kilometrus stundā. Kamielis parasti stundā noiet apmēram 10 kilometru» (profesors A. Baņņikovs).

Sacensībās ar zirgu dromedāri īsajās distancēs zaudēja, bet tālajās — uzvarēja. Vienkupra kamieļi skrien nevis rikšiem, bet aidinieka gaitā.

Paši lielākie un spēcīgākie nastu nesēji kamieļi var panest uz muguras 400 kilogramu smagu kravu.

Arvanas šķirnes dromedāri ir vispienīgākie: no tiem gadā izslauc vairāk nekā 4 tūkstošus litru piena. No pārējiem vienkupra kamieļiem iegūst 2 tūkstošus litru piena, bet no baktriāniem — 750 litrus. Pienu izmanto kumisa, siera un sviesta ražošanai.

Otrs vērtīgs materiāls, ko iegūst no kamieļiem, ir dūn- vilna jeb pūku vilna un kamieļvilna. No pūku vilnas izgatavo smalkus audumus, no kamieļvilnas — trikotāžu, segas, tūbu. No baktriāna var iegūt līdz 13 kilogramiem kamieļvilnas, no dromedāra — 2—4 kilogramus.

Padomju Savienībā audzē Kalmikijas, Mongolijas un Ka- zahijas divkupru kamieļu šķirnes un Arvanas šķirni no vienkupra kamieļiem. Pie mums dromedāru un baktriānu hibrīdu ir 22 procenti no visa kamieļu kopskaita (baktriānu — 44%, dromedāru — 34 %).

Pasaulē ir nedaudz vairāk kā divpadsmit miljoni kamieļu, to skaitā PSRS apmēram 260 tūkstoši.

«TUKSNEŠA KUĢA» NOSLĒPUMI UN VIŅA RADI AMERIKA

Kur slēpjas kamieļa pasakainās izturības noslēpums, jo nekur ceļā (pat noejot tūkstoš kilometrus) viņš neizdzer ne malka valgmes un šķērso svelmainos tuksnešus no viena gala līdz otram?

Tā Dav leģenda: kamieļi patiesi veic šādus pārgājienus. Vienu no «tuksneša kuģu» varoņdarbiem labi apstiprina dokumenti. 1954./1955. gada ziemā pazīstamais zoologs, botāniķis, ģeologs un arheologs profesors Monods no Da- karas 21 dienas laikā kopā ar draugiem, jājot uz kamieļiem, šķērsoja Sahāras apgabalus, kur nemaz nebija ūdens. Pētnieki trijās nedēļās veica 944 kilometrus. Ceļā kamieji ne reizi netika dzirdīti! (Tiesa, tie ēda dažādus augus: bija taču ziema, un vietām smiltājos bija zaļa zāle.)

Tāpat stāsta, ka labs Arābijas kamielis varot noskriet no Mekas līdz Medīnai (380 kilometrus) no saullēkta līdz rietam, tas ir, vienā diennaktī. Bet ceļš iet caur tuksnesi svelošā saulē, tuvumā nav ne strauta, ne pavēņa. Ir tikai smilšu klajums, kam pāri brāžas karstie vēji.

Kamieļa apbrīnojamās spējas pacietīgi izturēt gan slāpes, gan svelmi, gan sausvējus un ēst nevis kārtīgu barību, bet grauzt nožēlojamus dzelkšņus vienmēr ir pārsteigušas cilvēkus. Tāpēc radušies daudzi pasakaini nostāsti. Tikai nesen ar precīziem novērojumiem un izmēģinājumiem beidzot atklāja kamieļa neredzētās «sausumizturības» cēloņus.

Kamielis patiešām var neko nedzert divas nedēļas — senie rakstnieki nav pārspīlējuši. Toties pēc tam, nonācis pie ūdens, viņš izdzer veselu mucu! Ja «tuksneša kuģis» nav dzēris trīs dienas, pēc tam uzreiz izdzer litrus četrdesmit. Ja kamielis nav redzējis ūdeni nedēļu, tad dažās minūtēs tas iztukšos simtlitru tvertni. Kāds neliels kamielis, ko novēroja zinātnieki, izdzēris vienā reizē 104 litrus ūdens (viņš pats svēris tikai 235 kilogramus!). Taču rekords pieder nevis viņam, bet citam kamielim. Tas vispirms izdzēris 94 litrus, bet mazliet vēlāk 92 litrus, tātad 186 litrus ūdens dažās stundās.

Tāpēc agrāk arī domāja (tā, piemēram, rakstīja Plī- nijs), ka kamieļa kuņģī esot kabatas ūdens glabāšanai. Dzerot viņš tās piepilda tikpat kā cisternas. Ūdens ilgi uzglabājas kuņģī un tiek izlietots, kad vajadzīgs.

Taču izrādījās, ka «tuksneša kuģis» nav nemaz tik vienkārši «būvēts». Viņa ķermenī ir ne tikai viena, bet daudz apbrīnojamu «ierīču», kas palīdz ilgi iztikt bez ūdens. Kamieļa kuņģī patiešām atklāja litrus piecpadsmit, divdesmit kāda zaļgana šķidruma, kas nebija tīrs ūdens. Taču tas nav iemesls, kāpēc kamielis var nedzert nedēļām ilgi. Galvenais ir tas, ka kamielis ļoti taupīgi tērē ūdeni. Viņš gandrīz nesvīst pat četrdesmit grādu karstumā. Kamieļa ķermeni klāj biezs un blīvs apmatojums — tas glābj no pārkaršanas (uz muguras pusdienas svelmē kažoks sakarst līdz 80 grādiem, bet āda zctn tā — tikai līdz 40 grādiem). Apmatojums aizkavē mitruma izdalīšanos no organisma (nocirpts kamielis svīst divreiz vairāk nekā ne

cirpts). Viņš nekad, pat vislielākajā svelmē, neatver muti, jo caur muti, platāk to atverot, iztvaiko pārāk daudz ūdens. Tādēļ suņi karstumā, atverot muti un ātri, ātri elpojot, atvēsinās, turpretī —- kamielis, lai kopā ar gaisu no organisma izdalītos mazāk ūdens, gluži otrādi, elpo ļoti reti — tikai astoņas reizes minūtē. Vienīgi viskarstākajā pusdienlaikā viņam nākas elpot biežāk: 16 reizes minūtē. Cik maz! Vērsis, piemēram, svelmē elpo 250, bet suņi pat 300—400 reižu minūtē.

Kaut kamielis ir siltasiņu dzīvnieks, viņa temperatūra svārstās plašās robežās: naktī tā noslīd līdz 34 grādiem, bet dienā, pusdienlaikā, sasniedz 40—41 grādu, precīzāk, 40,7 grādus.

Tā ir kamielim, kas ilgi nav dzēris, vārdu sakot, kas taupa ūdeni. Tas, kurš dienā ir padzēries, ir izšķērdīgāks: atļaujas svīst, un tāpēc tam temperatūra mainās diennaktī tikai 36—39 grādu robežās. Cik daudz tas palīdz ekonomēt ūdeni, parāda šāds aprēķins: lai pazeminātu ķermeņa temperatūru par 6 grādiem, kamielim būtu jāizvada 2500 lielās siltuma kalorijas. Tam vajadzētu 5 litrus sviedru. Taču «tuksneša kuģis» nevis svīst, bet gluži mierīgi sasilst līdz 40 grādiem (nenodarot sev nekādu ļaunumu — tā viņš ir piemērojies) un tādējādi ietaupa 5 litrus dārgā ūdens. Vēlāk, iestājoties nakts vēsumam, dzīvnieks atdod apkārtējai telpai uzkrāto siltumu, no jauna atdziestot līdz 34 grādiem.

Tomēr kamielis ir piemērojies arī ūdens saglabāšanai priekšdienām, turklāt ļoti gudri piemērojies: viņš_ konservē ūdeni, uzkrādams taukus, jo, tiem organismā «sadegot», rodas daudz ūdens—107 graini no 100gramiem tauku. Vajadzības gadījumā no saviem kupriem kamielis var iegūt līdz puscentneram ūdens!

Ja arī kamielis ilgi nav dzēris, zaudējis daudz ūdens un organisms stipri atūdeņots, viņa asinis, vienalga, ir šķidras un normāli cirkulē pa artērijām un vēnām. Cilvēkam tm dzīvniekiem, kuru organisms zaudējis daudz ūdens un kuri nav dzēruši ilgāku laiku, asinis sabiezē proporcionāli ūdens zudumam organismā.

Kamielis, nekaitējot organismam, iztur divas reizes lielāku ūdens zudumu nekā pārējie dzīvnieki un cilvēks: proti, līdz 30 procentiem no sava svara!

To spēj pat retais no zemākajiem dzīvniekiem. Izžāvējot slieku, tiesa, var «izņemt» no tās 43 procentus ūdens (tas ir, tā nokrītas svarā par 43 procentiem). Taču tārps tad kļūst nekustīgs, ciets un trausls, dzīvība tanī pamirst. Slieku samitrinot ūdenī, to var atdzīvināt. Ja atūdeņotais tārps svērs divreiz mazāk nekā pirms izžāvēšanas, nekāds ūdens to vairs neatdzīvinās: tas aizies bojā, sacietējis uz visiem laikiem.

Zaudējot kopā ar ūdeni gandrīz trešo daļu sava svara, kamielis nesastingst un nekļūst trausls, bet nedēļām ilgi klaiņo pa karsto tuksnesi, nesdams uz muguras smagu kravu.

Vai tas nav brīnums?

Kamieļa tuvākie radinieki dzīvo Dienvidamerikā. Tā ir gvanako, vikuņa un to domesticētās atvases — lama un alpaka.

Zinātnieki vēl strīdas, vai patiesi no gvanako un viku- ņas cēlušās lama un alpaka vai arī tām ir bijuši citi, tagad izmiruši priekšteči.

Indiāņi, kas apdzīvoja Bolīviju un Peru, pieradināja lamas ļoti sen: to kauli atrasti zemes slāņos, kuru vecums ir 2550—1250 gadu pirms mūsu ēras. Alpakas audzēja un audzē vēl patlaban brīnišķīgās vilnas dēļ, kas ir gandrīz visaugstvērtīgākā, kādu iegūst no pārnadžiem. Al- paku bari ganās alpīnajās pļavās. Nereti tām piebiedrojas gvanako un vikuņas. Viņu hibrīdi ir auglīgi.

Alpakas mēdz būt melnas vai tumši brūnas, bet lamu apmatojums var būt ļoti dažādā krāsā: no balta līdz tumši brūnam, bieži plankumains. Melnas lamas sastopamas ārkārtīgi reti.

Laikā pirms spāņiem lamas bija Dienvidamerikas indiāņu vienīgais transporta dzīvnieks. To karavānas vēl tagad staigā pa kalnu takām. Lamas soļo nesteigdamās, graciozi, ar augstu paceltām galvām, lepni apkārt raudzīdamās. Nastas, kas smagākas par 50—60 kilogramiem, tās noteikti atsakās nest: apgulstas un skubinātas augšā neceļas. Ja piespiež piecelties un iet, tās spļauj un kož.

Pati lama sver apmēram simt kilogramus, tā ka pus- centneru smaga nasta ir ievērojama slodze, salīdzinājumā ar zirgu pat liela. Nastas nes vienīgi lamu tēviņi. Mātīšu saimnieciskā vērtība ir cita — tās nobaro un kauj gaļai. Turklāt no lamu rupjās vilnas auž segas, vij auklas, no ādas šuj dažādus apavus, taukus izmanto svecēm, bet mēsli ir kurināmais.

DAŽI VĀRDI PAR BRIEŽIEM

Vai esat redzējuši ziemeļbriežu mazuļa ādu, tā saukto pi- žiku? To iegūst no mājas ziemeļbrieža jaunpiedzimuša teļa (līdz mēneša vecumam) un izlieto skaistu un siltu kažokādas cepuru pagatavošanai. Ādiņas ir brūnas, reizēm raibas, kupli noaugušas mīkstiem, spīdīgiem segmatiem. Pūku vilna bieza, bet akots elastīgs, spīdīgs, vienu līdz divarpus centimetrus garš.

Teļš paaugas, sāk pārtikt no ķērpjiem, nomet savus pirmos segmatus, ar kuriem piedzimis, un viņam ataug jauni segmati. Ari no šādas ādas iegūst teicamu kažokādu.

Guļvietai cilvēki izmanto pieaugušu un gandrīz pieaugušu ziemeļbriežu ādas. Ziemeļu tautas no tām šuj kažokādu apģērbu un izgatavo zamšādu.

Ziemeļbriedis dod arī gaļu un pienu (līdz 50 kilogramiem laktācijā, tauku saturs tanī 17—19 procenti). To jūdz polārragavās jeb nartās, uz tā jāj un pārvadā kravas. Tundrā un daudzos taigas rajonos tas ir neaizstājams mājdzīvnieks.

Ilgi valdīja uzskats, ka ziemeļbriedis domesticēts samērā nesen. Tagad zinātnē pastāv ari gluži pretējs viedoklis: ziemeļbriedis kļuvis par mājdzīvnieku (otrais pēc suņa!) jau pirms zemkopības pākuma, ne vēlāk par piekto gadu tūkstoti pirms mūsu ēras.

Ziemeļbriedi audzē arī Amerikas ziemeļos, bet tur eskimosiem tas nebija mājdzīvnieks, jo Jaunajā pasaulē briežkopība sāka attīstīties tikai nesen.

Pirms revolūcijas, kad vēl nebija plānsaimniecības, mums briežkopība bija atstāta novārtā, pašplūsmā. Daudzi ziemeļbrieži gāja bojā no bada un slimībām, vai arī tos saplosīja meža zvēri. Mājas ziemeļbriežu toreiz bija tikai 1,5 miljoni. Tagad briežkopji ir apgādāti ar mašīnām, saimnieko ļoti produktīvi un mūsdienu līmenī. Briežko- pības kolhoziem un padomju saimniecībām pieder 10—15 tūkstoši ziemeļbriežu (taigas zonā ganāmpulki ir mazāki: tajos 600—1200 ziemeļbriežu).

Ziemeļbrieži klejo pa milzīgu teritoriju, kas mērāma simtos kilometru: vasarā dzīvnieki ganās tundrā, ziemā aiziet uz mežatundru. Sājos maršrutos ierīkotas pakalpojumu bāzes, kur gani atpūšas, saņem pārtiku un visu pārējo. Briežkopības saimniecību rīcībā nodotas lidmašīnas, helikopteri, traktori, automašīnas, kuteri, motorizētas

liellaivas, radiostacijas, kino un citi mūsdienu tehnikas sasniegumi.

Rezultāti ir acīm redzami: 1941. gadā mūsu zemē bija 1,9 miljoni mājas ziemeļbriežu, bet pēc 32 gadiem to jau bija 2,4 miljoni.

Citās pasaules valstīs, kur attīstīta briežkopība (tur dzīvnieki mitinās lielos laidaros), ziemeļbriežu ir mazāk nekā pie mums: Somijā — 2,1 miljons, Zviedrijā — 250 tūkstoši, Norvēģijā — 130 tūkstoši, Aļaskā — 30 tūkstoši, Kanādā — 9 tūkstoši. Pasaulē kopā ir apmēram 5 miljoni ziemeļbriežu.

ZELTVILNAS AUNĀDA

Valdnieks Pelijs uzdeva Jāsonam grūtu darbu — atvest zeltvilnas aunādu. Tā karājās varenā ozolā tāltālā zemē Kolhīdā. Zeltvilnas aunādu apsargāja ugunsvēmējs pūķis. Kolhīdas valdnieku sauca par Aiētu, bet viņa meita bija burve Mēdeja. Ja nebijis viņas, Jāsons nekad nedabūtu zeltvilnas aunādu. Bet nu mēs esam apsteiguši notikumus.

Vispirms bija jāuzbūvē kuģis. To izdarīja slavenais kuģu būves meistars Args. Viņa vārdā grieķi arī nosauca kuģi par «Argo», bet tā drosmīgo ekipāžu par argonautiem. No visas Grieķijas pie Jāsona sanāca varoņi: dievišķais dziedonis Orfejs, ātrais Mcleagrs, brāļi dioskūri — Kastors un Polideiks, atnāca arī Boreja dēli Tēsējs un Pelejs, ieradās pat Hērakls. Visi viņi nolēma braukt kopā ar Jāsonu uz Kolhīdu pēc zeltvilnas aunādas. Sī pasakainā zeme atradās Gruzijā, pie pašas jūras.

Agri no rīta, tikko saule parādīja savu vaigu, argonauti uzkāpa uz kuģa (kad Hērakls uznāca uz tā, «Argo» novaidējās, tikko izturēdams varoņa svaru). Viņi sāka braukt. Daudz dīvaina argonauti pieredzēja ceļā, piedzīvoja dažādus atgadījumus. Drosminieki nokļuva līdz Kol- hīdai. Viņi izkāpa krastā Fasīdas grīvas tuvumā (tagad šo upi sauc par Rioni).

Valdnieks Aiēts nekādā ziņā negribēja šķirties no zeltvilnas aunādas. Taču viņa meita Mēdeja no pirmā acu uzmetiena iemīlēja Jāsonu un reiz tumšā naktī ieveda viņu Arēja svētbirzī. Tur augsta ozola zaros tumsā spīdēja zeltvilnas aunāda. Pie ozola saknēm gulēja pūķis ar «mūžam modrajām acīm». Taču Mēdeja, pielūgusi dievieti Hekati, iemidzināja pūķi. Neviena nekavēts, Jāsons noņēma no ozola zeltvilnas aunādu un kopā ar Mēdeju steidzās uz kuģi.

Ar dārgo guvumu argonauti atgriezās dzimtenē, Grieķijā.

Kāpēc viņiem vajadzēja zeltvilnas aunādu? To leģenda nestāsta. Zinātnieki domā, ka šai senajā mītā zeltvilnas aunādai ir simboliska nozīme, kas atspoguļo patiesus notikumus, konkrēti — grieķu gājienu pēc smalkvil- nas aitām, kuru pašu zemē nebija, bet šādu aitu bari ganījās Austrumos, Mezopotāmijā, Babilonijā un Asīrijā. Arī Gruzijā tās audzēja.

Vēl kāds vēsturisks notikums, kas saistās ar zeltvilnas aunādu.

Kādā jaukā dienā 1429. gadā Burgundijas hercogs Filips Labais līksmojis krodziņā kopā ar draugiem bruņiniekiem. Viņi sākuši runāt par britu apbalvojumiem, atzīmējot nopelnus karā, — par Bikšulenču un citiem ordeņiem. Un burgundieši nolēmuši nodibināt arī savu ordeni, ko piešķirtu par drosmi kaujās. Viņi prātojuši, kādam tam vajadzētu būt. Viens ierosinājis: zeltvilnas aun- ādas ordeni, kas vienlaikus simbolizētu Burgundijas galveno bagātību — daudzos šķirnes aitu ganāmpulkus.

Tūdaļ uz galda, pie kura viņi sēdējuši, ar dunci tikusi uzzīmēta nākamā ordeņa «skice». Galīgajā variantā Zeltvilnas aunādas ordenis izskatās tā: uz sarkanas lentes kronis, zemāk liesmojošs vilnas kušķītis, bet vēl zemāk gredzenā zeltvilnas auns.

Vēlāk tas kļuva par austriešu un spāņu ordeni,

MAZLIET PAR AITĀM

Patlaban uzskata, ka mājas aitu pieradināšanas un izaudzēšanas galvenais centrs ir stepes starp Kaspijas jūru un Arāla jūru, uz dienvidiem līdz Turkmēnijai. So derīgo dzīvnieku priekštecis bija savvaļas aita argals, kas do- mcsticētā apmēram 9. gadu tūkstotī pirms mūsu ēras, bet vēlāk pieradināta šīs sugas; otra apakšsuga — muflons.

No šī centra mājas aitas vispirms nonāca Persijā, pēc tam Mezopotāmijā. Aptuveni XX gadsimtā pirms mūsu ēras Mezopotāmijā bija dažādu šķirņu aitas, piemēram, rupjvilnas vītņragu aitas, smalkvilnas vītņragu aitas, smalkvilnas aitas ar «ammon» tipa ragiem — tie spirā- liski sagriezušies kā mūsu parastajiem auniem, taukastu smalkvilnas aitas ar «ammon» tipa ragiem.

Trešās šeit minētās šķirnes aitas no Mezopotāmijas izplatījās vispirms līdz Priekšāzijai, pēc tam nonāca Ēģiptē, bet vēlāk Eiropā. Par vissekmīgāko aitu audzētāju kļuva Spānija, kur Izveidojās smalkvilnas aitu šķirne — merīn- aitas.

Pārējās Eiropas zemēs ap to laiku smalkvilnas aitas izzuda, ar karaļa lēmumiem tās bija aizliegts izvest no Spānijas. Vienīgi sākot ar XVIII gadsimtu, spāņi merīnaitas sāka pārdot citām valstīm, kur vēlāk radās jaunas smalkvilnas aitu šķirnes. Krievijā tās ieaudzēja XVIII gadsimta beigās un XIX gadsimta sākumā. Vispirms tās bija svešzemju šķirnes Rambuljē, Infantado, Negreti un citas). Vēlāk krievu aitkopji izaudzēja savas šķirnes — Krievijas infantado, Mazajevskas, Jaunkaukāza. Pēc revolūcijas ir radītas citas augstražīgas šķirnes: Aakānijas, Padomju merīnaitas, Altaja, Kaukāza, Saļskas aitas.,,

Merīnaitu vilna ir smalka un mīksta kā dūnvilna. No šīs šķirnes teķiem nocērp 8—12 kilogramus vilnas gadā. Rekords ir 31,7 kilogrami (Askānijas šķirne). So vilnu izmanto smalkām, kvalitatīvām uzvalku drānām un džer- slja trikotāžai. No ai^as iegūst ^rt;

karakulu — tīrasiiļu karakulaitu jaunpiedzimušo jēru ādiņas. Melno karakulu dēvē par aravi, pelēko — par ši- razi, brūno — par kombaru;

jahobabu — ādiņas no karakulaitu jēriem, kas nodzīvojuši 10—40 dienas. Sīs kažokādas mazvērtīgākas nekā karakuls, tādēļ jahobabu iegūst gadījumos, kad vaislai atstātie jēri krīt vai saslimst;

rupjvilnas jēru ādiņas, ja jaunie dzīvnieki krituši vai nokauti līdz divu nedēļu vecumam. Tās ir sava veida jaho- babs, kas iegūts nevis no karakula, bet no citu šķirņu aitām;

karakulču — neiznēsāto karakula šķirnes jēru ādiņas; muarē — tas pats, kas karakulča, — jēru embriju ādiņas, tikai nevis no karakula, bet no Maļičņije šķirnes aitām, ko audzē Krimā. To iegūst arī no taukastu aitām. Pēc segmatu tipa, kas atkarīgs no jēru embrionālā vecuma, muare iedala trīs kategorijās: 1) ādiņas no priekšlaikus dzimušiem jēriem agrīnajās embrionālās attīstības stadijās, kad segmati tikko sāk parādīties un vēl nav mu- arē zīmējuma; 2) īstais muarē — ādiņas no lielākiem priekšlaikus dzimušiem jēriem ar īsiem, cieši pie ādas pieguļošiem segmatiem, kas jau veido labi redzamu muarē zīmējumu; 3) embrionālās attīstības beigu posma un nesen dzimušo Maļičņijes šķirnes jēru ādas. Šīm ādiņām ir blīvais muarē zīmējums, bet segmati atstāvošāki nekā īstajam muarē; cigeiku un tās augstāko šķirni — mutonu. Tas ir sadzīvē iegājies nosaukums, kas nepastāv kažokādu standartos. Ādu iegūst no dažādām smalkvilnas un pussmalk- vilnas šķirņu aitām, sevišķi no merīnaitām. Adas cērp pēc noteikta parauga, pēc tam šuj kažokus;

aitādas — izstrādājumiem no tām vilnu liek uz iekšpusi. Smalkvilnas aitādas iedala divos tipos; jērādās un aitādās. Jērādas klāj īsa, blīva dūnvilna bez akota, kas sīki sprogaina. Aitādas iegūst no pieaugušām smalkvilnas aitām.

Visskaistākās, izturīgākās un siltākās rupjvilnas aitādas dod sensenā Krievijas šķirne — Romanovas aitas. Tās ir pašas noderīgškās plikādas kažokiem, puskažokiem un ar virsdrānu klātiem kažokiem. (Romanovas aitas ir ārkārtīgi vaislīgas. Citas aitas parasti dod vienu vai divus pēcnācējus, bet Romanovas šķirne — divus trīs, reizēm arī sešus vai pat astoņus jērus!)

Tādas ir vērtīgākās kažokādas, kas iegūstamas no aitām.

Otra derīga produkcija ir piens. No tā ražo brinzu un citus sierus. Laktācijā, tas ir, laikā, kad aita zīda jēru, viņas piena dziedzeri izstrādā 50 — 200 kilogramu piena, dažām šķirnēm pat 500 kilogramus. Aitas piens satur 6 procentus olbaltumvielu un vairāk nekā 7 procentus tauku (govs pienā gan viena, gan otra ir gandrīz divas reizes mazāk).

Un, protams, nevar neminēt aitas gaļu. 1971. gadā, piemēram, visā pasaulē bija iegūts 7,1 miljons tonnu šīs gaļas.

Viena no aitu zinātniskās klasifikācijas formām nespeciālistiem šķiet ļoti dīvaina: iedalījums pēc astēm! Tās iedala šādās grupās: īso tievastu aitas, garo tievastu aitas, īso taukastu aitas, garo taukastu aitas un kurdjuk- aitas (tām ir īsa aste, bet tauki uzkrājas uz gūžām un sver līdz 20 kilogramiem).

Dažām garo taukastu aitu šķirnēm tauku dēļ «uzpampusi» aste velkas pa zemi. Lai, trinoties pret nelīdzenu- tniem, tā nenodiltu un to neievainotu akmeņi, izgatavo nelielus vienass ratiņus uz ritenlšiem. Asti novieto uz šiem ratiņiem. Pie tiem piestiprina atsaites, kuru otru galu piesprādzē pie aitas kaklā uzmauktajām sakām. No XVII gadsimta beigām ir saglabājies šāda «iejūga» attēls.

Pēc vilnas rakstura izšķir trīs aitu grupas: smalkvilnas aitas (merīnaitas — Rambuljē, Prekosi, Padomju merīnaitas, Austrālijas un Argentīnas merīnaitas, Virtem- bergas aitas). Pusrupjas vilnas aitas: Cigajas, Angļu Soutdaunas, Hcmpšīras, Sropšīras, Oksfordšīras, Leis- teras, Kentas aitas… Rupjvilnas aitas: kažokādu aitas (Romanovas šķirne), Smuškovas piena aitas (karakul- aitas, Ilisaras aitas, Sokolas aitas, Edelbajas aitas un citas šķirnes).

Cilvēce ir radījusi 150 aitu šķirnes. Vidējais svars aitu mātēm 30—100 kilogrami, bet teķiem — 60—180 kilogrami. Aitas dzīvo līdz 15 gadiem, dzimumgatavība tām iestājas 5—7 mēnešu vecumā.

Aitu skaita ziņā pirmo vietu ieņem Austrālija — 162,9 miljoni (1972. gada dati). Arī vilnas ieguvē pirmajā vietā ir Austrālija: 917 tūkstoši tonnu. Padomju Savienība ir otrā vietā: 139 miljoni aitu un 420 tūkstoši tonnu vilnas. Jaunzēlande visvairāk eksportē aitas gaļu un ražo visaugstvērtīgāko vilnu.

Aitām nav barvežu, nav arī subordinācijas jeb hierarhijas. Ganāmpulkā viņas visas ir vienlīdzīgas un visām raksturīgs iniciatīvas trūkums. Aitas cieši spiežas cita pie citas. Tāpēc baru viegli turēt pakļautībā.

Labs ganu suns un prasmīgs gans viegli sadzen aitas ciešā barā un pagriež uz vajadzīgā ceļa. Bieži vien ganāmpulkam par barvedi izvēlas pieredzējušu, gudru āzi. Tad ganam un sunim mazāk rūpju: galvenais ir novērot āzi, lai tas ietu uz turieni, kur vajadzīgs. Āzis arī pats ātri iegaumē ceļu un visas takas stepē vai kalnos, kur gadsimtiem ilgi aitas ir dzītas uz ganībām un atpakaļ uz kūtīm. Paklausīgi un uzticīgi viņas seko savam bārdainajam vadonim, bet tas cienīgi soļo priekšgalā un teicami apzinās savu uzdevumu.

Aitas un kazas ir tuvu radniecīgi dzīvnieki, taču temperamenta un prāta ziņā, kā arī pēc izturēšanās tās ir visai dažādas. Aitai pavisam citāda psihe nekā kazai. Sādā salīdzinājumā aita parādās kā bailīgs muļķa dzīvnieks. Bet kaza?

KAZA

Gudra, stūrgalvīga, nerātna, veikla (pa kāpnēm var uzrāpties uz mājas jumta, pat uzkāpt kuplā kokā, kam zari aug tuvu pie zemes). Tā domesticēta, domājams, septītajā gadu tūkstotī pirms mūsu ēras, iespējams, pat agrāk. Savvaļas piekšteces bijušas bārdainā un vītņragu kaza.

Kazai grūsniba ilgst 5 mēnešus .un dzimst viens vai divi, dažām kazām pat pieci kazlēni. Mūža garums ir 9— 17 gadi. Cilvēks no kazām iegūst pienu, gaļu, vilnu, dūn- vilnu un ādu (ševro, hromādu un glazē smalkādu). Kazas vilna ir elastīga un izturīga, tā tiek izmantota uzvalk- drānu un uzkārstu audumu, paklāju un trikotāžas ražošanai. Kazas dūnvilna ir mīksta, izturīga, silta un ļoti smalka (15—20 mikroni). Padomju Savienībā dūnvil- nas kazu šķirnes ir Orenburgas un Donas kazas. Tibeta un Afganistāna eksportē slavenās šalles, kas ražotas no Kašmiras kazu dūnvilnas.

Visiem zināmo mohēru iegūst no Angoras šķirnes gadu vecu kazu vilnas (nosaukums cēlies no turku pilsētas Angoras, tagadējās Ankaras). Jo kazas vecākas, jo vilna kļūst rupjāka un mohēras ražošanai nepiemērotāka. Angoras kazas patlaban audzē ne tikai Turcijā, bet arī Austrālijā, Jaunzēlandē, ASV, Dienvidāfrikas Republikā un citās zemēs.

No āžiem nocērp 4—6 kilogramus, no kazām — 3—5 kilogramus vilnas, dūnvilnas izsukā 0,2—0,5, augstākais — 2 kilogramus.

No labākajām piena šķirņu kazām var izslaukt līdz 4 litriem piena dienā. Rekords ir 10 litril 3 tūkstoši kilogramu piena desmit laktācijas mēnešos. Tik daudz piena dod slavenā Zānes kaza. kas izaudzēta Šveicē (Zānes un Simentāles provincēs). Tā ir balta un bez ragiem. Tagad šīs kazas izplatītas pa visu Eiropu. Tās audzē arī pie mums.

Togenburgas kaza arī izaudzēta Šveicē, Sanktgallenes kantonā. Tā ir bez ragiem, brūna, ar baltām kājām, ļoti pienīga. Brūnās bezragu Freiburgas kazas un melni baltās Valī šķirnes piena kazas arī nākušas no Šveices. (Sī valsts ir 26 kazu šķirņu dzimtene.)

Pasaulē ir apmēram 400 miljoni mājas kazu. No tām puse mīt Āzijā un apmēram trešā daļa Āfrikā. Padomju Savienībā ir 5,5 miljoni kazu.

Kā jau redzējām, cilvēkam no kazas ir liels labums, bet, kā izrādās, tās nodara ari diezgan prāvu jaunumu. Tur, kur ilgi ganās lieli kazu bari, meži iet bojā, augu valsts iznīkst, ziedoši novadi pārvēršas tuksnesī. Kazas vārda tiešājā nozīmē ir «noēdušas» Ziemeļāfrikas, Spānijas, Turcijas, Sīrijas, Libānas, Palestīnas un daudzu, daudzu citu zemju mežus;.

Mežu iznīkšana, kas notikusi kazu rijības dēļ, ir viena no visbēdīgākajām lappusēm civilizācijas vēsturē.

Kazas ne tikai pilnīgi iznīcina zaļos dzinumus, tās burtiski kremš zemi, lai dabūtu zāļu un citu augu sēklas, kas varētu uzdīgt tuvākajās lietavās. Augsne, ko kazas nograuzušas kailu, sevišķi piekalnēs, ir neaizsargāta un pakļauta erozijai.

Erozija iznīcina Kastīlijas plakankalni, tā pārvērtusi tukšājos Atlasa kalnu nogāzes. Ciedrs tagad Marokā kļuvis par ļoti lielu retumu. Un kur palikušas Libānas ciedru birzis, kurās valdnieka Zālamana vergi cirta kokus Jeru- zālemes templim? So biržu nav. Pie visa vainīgas kazas. Pirms kazu ganāmpulki nebija ievesti Āfrikā, pirms marokāņi nebija sākuši cirst mimozas savu kazu barībai, pirms diviem tūkstošiem gadu.., Ziemeļāfrikas kalnus, raksta aculiecinieks romiešu konsuls Svetonijs Paulīnijs, klāja zaļi meži. Klimats bija mitrs, zeme auglīga. Mežos dzīvoja lāči, aļņi un (iedomājieties!) ziloņi.

Tagad no visa tā sen vairs nav ne vēsts.

Kazu bari pārplūdināja Sahāru, savannu dienvidos no Sahāras, un tuksnesis sāka uzbrukt: tagad tas virzās uz Āfrikas vidieni ar vienu kilometru ātrumu gadā. Pēdējo trīssimt gadu laikā smiltis ir atkarojušas savannai trīssimt kilometru platu joslu. Kopā ar savannu atkāpās zīdītāji un putni, kas dzīvoja tanī.

Turcijā kazu ir neticami daudz — 60 miljonil Gandrīz uz katru hektāru pa kazail Turklāt vairums baru klaiņo savā vaļā. Antīkajos laikos Mazāzija bija ziedoša zeme, kas slīga birzīs un dārzos. (Bībeles radītāji taču pat paradīzi zemes virsū — Ēdenes dārzus — «novietoja» kaut kur Mazāzijas austrumu malienē.) Tagad te ir vienlaidu pustuksnesis. Kazas joprojām aprij pēdējo zaļumu.

Toties tur, kur bargos likumus pret kazām izdevies ieviest dzīvē, šo pasākumu rezultāti ar uzviju atalgo iedzīvotājus par zaudējumiem, kas tika nodarīti viņu ganāmpulkiem.

Par piemēru var minēt Kipru, Venecuēlu un Jaunzēlandi, kur cīņa par auglīgo zemju saglabāšanu ritēja ar lozungus «Pat yiena vienīga kaza, kas palikusi brīvībā, rada nacionālas briesmas!»

Tagad šajās zemēs zaļo jaunas birzis, samazinās tuksnešaino vietu platības, bet meža dzīvnieki un putni atgriežas dzimtajās vietās, no kurām tos bija padzinis cilvēks un viņa kazas.

«GOVĪS IR MŪSU SPĒKS»

Mājas govis cēlušās no taura, tagad to atzīst visi speciālisti. Bet kad un kur-bija domesticēts taurs? Te nav vienota uzskata. Laikā starp VIII un V gadu tūkstoti pirms mūsu ēras cilvēks ieguva ļoti vērtīgu dzīvnieku: mājas govi. Tiek minētas dažādas zemes, kur tas noticis vispirms; Dienvidāzija, Vidusjūras apgabala dienvidaustrumi, pat Spānija. Acīmredzot ļaudis ir pieradinājuši šo savvaļas dzīvnieku nevis vienā, bet dažādās taura bijušā areāla vietās.

Ceturtajā gadu tūkstotī pirms mūsu ēras «mežonīgā taura» pieradinātie pēcteči bija jau visās Āzijas un Āfrikas zemēs, kas sāka civilizēties, un visur govis un vērši bija iecelti svēto kārtā.

Dzīvnieka ekonomiskā vērtība ir viens no rādītājiem, pēc kura seno reliģiju priesteri sastādīja savu zooloģisko panteonu. Zoroastra sekotāji, piemēram, pie svētajiem radījumiem pieskaitija govi — barotāju un suni — ganāmpulku sargātāju un godbijīgi tos pielūdza.

No akmens izkaltie svētie spārnotie vērši rotāja Asīrijas un Persijas tempļus un pilis.

Sirmā senatnē ebreji pielūdza spārnotus vēršus ar divām sejām (viena bija kā cilvēkam, bet otra — kā vērsim).

Vērsi pielūdza ari senajā Krētā. Sī pielūgsme acīmredzot radījusi mītu par Minotauru.

Senajā Grieķijā vērsis tika veltīts Zevam, bet govs — Hērai un Mēness dievei — Selēnei: govs ragi baznīcas dziesmās simbolizēja augoša mēness sirpi.

Govs kults plauka ne tikai minētajās tautās, bet vēl līdz šim ir dzīvs Indijas bralimanisma un Āfrikas nēģeru vatusu daudzajās reliģiskajās, skolās.

Kā pirmatnējā cilvēka pavadoņiem vērsim un govij kopš parādīšanās vēstures arēnā ir bijusi sevišķi svarīga nozīme. Viena govs taču spēja uzturēt visu ģimeni, bet ganāmpulks — veselu klejotāju ordu. Tādēļ nav nekāds brīnums, ka Āzijā, Āfrikā un Eiropā daudzas tautas sāka aizkustinoši rūpēties par govi un vērsi, un ar laiku šīs rūpes pārgāja patiesā dievināšanā.

«Govīs ir mūsu spēks,» teikts seno persiešu svētajā grāmatā, «govis mums ir vajadzīgas, govīs mūsu pārtika, govīs mūsu apģērbs, govīs mūsu uzvara.»

Ēģipte ir senākā zemkopības zeme, kur cilvēks ar arklu un tanī iejūgtu vērsi bija galvenais ražošanas spēks. Arī šeit neiztika bez govs kulta. Turklāt tieši Senajā Ēģiptē šis kults sasniedza augstāko pakāpi. Ēģiptes svētais vērsis tika piepulcināts Nīlas ielejas daudzajiem dieviem. Tam bija savi priesteri, savi tempļi un reliģiskie svētki, kapenes un pilis ar daudziem kalpotājiem un vergiem.

1851. gadā jaunais franču arheologs Ogists Mariēts veica Izrakumus Sakaras ielejā, Nīlas kreisajā krastā, Kairas tuvumā. Strādnieki atraka metriem biezu zemes slāni, un pārsteigtā arheologa priekšā cita pēc citas no smilšainajiem kapiem iznira cilvēku—lauvu akmens figūras •— vesela sfinksu aleja. Bet netālu no alejas atraka sena tempļa drupas. No tempļa pakājes slīpa eja veda lejup. Zinātnieks nolaidās pazemē. Milzīgs 350 metru garš gaitenis pazuda melnā tumsā un šķita bezgalīgs.

Gaiteņa malās atradās kapenes. To dziļumā melnoja milzīgie zārki — sarkofāgi, kas darināti no pulētām sarkanā un melnā granīta plāksnēm. Sarkofāgi bija 4 metrus gari, vairāk nekā 2 metrus plati, bet augstums pārsniedza 3 metrus. Katrs svēra 65 tonnas!

Daudzu sarkofāgu vāki bija pabīdīti sānis, Mariēts ielūkojās milzīgajā zārkā un mirgojošā lāpu gaismā ieraudzīja mūmijas,,, Vai ciklopu? Varbūt milžu? Nē, vēršu mūmijas!

Arheologs bija atklājis dievišķo Apisu seno kapliču. Zem augstajām kapu velvēm akmens zārkos iebalzamēti glabājās visu to svēto vēršu līķi, kuri bija dzīvojuši Mem- fisas svētnīcās no faraona Amenhotepa III laikiem līdz Ptolemaju laikmetam, tas ir, pusotra tūkstoša gadu!

Pilsētas Memfisas dievs Pta skaitījās viens no vislielākajiem Ēģiptes dieviem. Vēlāk tas saplūda ar dievu Osīriju, un Pta—Osīrija slava divkāršojās. Vērsis Apiss bija Pta dēls, dzīvs tā iemiesojums. Vērša izskatā Pta pieņēma cilvēku pielūgsmi. Tā mācīja Ēģiptes priesteri.

Vērsi Apisu izraudzījās ļoti rūpīgi. Tam bija jābūt melnam ar baltu trijstūri pierē (Saules simbols Visuma tumsā!), turklāt vēl jāatbilst divdesmit deviņām citām prasībām. Priesteri ar anketām rokās apskatīja tūkstošiem vēršu, iekātn izdevās atrast piemērotu kandidātu.

No šī mirkļa izredzētais vērsis nokļuva gandrīz vai paradīzē. Paradīzē zemes virsū: vērsi ieveda pilī, ko ietvēra lepns parks. Tur tas dzīvoja brīvībā bez rūpēm. Vērsis pārtika no izmeklētas barības, to dzirdīja ar avota ūdeni, mazgāja siltās vannās un apsvēpēja ar smaržām.

Pēc divdesmit pieciem gadiem, ja vērsis nebija nobeidzies pats, priesteri to aizveda no pils un noslīcināja kaut kur nomaļā vietā, lai ļaudis neredzētu. Pēc tam viņi paziņoja, ka dievs Pta ir izbeidzis savu zemes dzīvi vecā Apisa ķermenī un iemājojis jaunākā vērsī. Taču dieva veco čaulu kā nederīgu neaizmeta, bet rūpīgi iebalzamēja un ar lielu godu apbedīja kapsētā Sakaras ielejā. Vēršu bēru ceremonijas izmaksāja ļoti dārgi, tikai mazliet lētāk nekā faraona bēres.

Apisa pielūgšana, bez šaubām, sākotnēji saistās ar zemkopības kultu. Kad jaunais faraons nāca tronī, Apisu — dievišķo Apisu! — iejūdza, un faraons ar to izgāja tīrumā. Tur, svētīdams laukus, valdnieks uzara vairākas vagas.

82,15 LITRI PIENA DIENĀ!

Pasaules rekords! Tāds bija izslaukums dienā, ko 1941. gada 19. februārī ieguva no Jaroslavļas govju šķirnes pārstāves Vēnas Vologdas apgabala kolhozā «Domšin- skoje» (slaucēja N. Gruzdcva), Iedomājieties: vairāk nekā astoņus spaiņus piena dienā no vienas govs!

Taču tas ir rekords, ko līdz šim neviens nav pārspējis.[3]parasti Jaroslavļas šķirnes labākās govis, kas ievestas ciltsgrāmatās, vidēji diennaktī dod 15 litrus piena.

Jaroslavļas govis ir sena krievu šķirne. To izveidojuši bijušās Jaroslavļas guberņas zemnieki. Mūsdienās šīs šķirnes govis izplatītas arī daudzos citos apgabalos'.

Jaroslavļas šķirnei ir divas galvenās apmatojuma krāsas: melna baltgalve un sarkana baltgalve. Gan vienai, gan otrai nereti ir baltas «zeķes», balta pavēdere un balts astes gals. Agrāk, XIX gadsimta beigās un XX gadsimta sākumā, par standartu tika uzskatīta melnā baltgalve.

Sarkano baltgalvi brāķēja. Taču pēc izslaukumiem vienas krāsas govis no otras krāsas neatšķiras, tāpēc tagad cilts- grāmatās uzņem abu šo krāsu pārstāves.

Cita veida rekords — vislielākais mūža izslaukums — pieder Kostromas šķirnes govij: 120 tonnas 247 kilogrami piena trīspadsmit ražošanas gados.

Kostromas govis ir jauna šķirne, oficiāli apstiprināta tikai 1945. gadā (apmatojums gaiši pelēkā un tumši pelēkā krāsā). Izaudzēta Kostromas apgabala saimniecībās. Izejas materiāls bija Nikolo-Babajevas klostera ganāmpulki. Ar pagājušā gadsimta vidu klostera saimniecībā ieveda Algavas un Svices buļļus. No tiem iegūtie krustojuma dzīvnieki tālāk tika krustoti ar vietējām un Jaros- lavļas govīm. īpaša nozīme Kostromas šķirnes izveidošanā bija padomju saimniecībai «Karavajeva» (strādāja selekcionāru grupa zootehniķa Steimaņa vadībā). Sai ganāmpulkā iegūti ļoti augsti gada vidējie izslaukumi — līdz 6 tūkstošiem litru, bet no labākajām govīm laktācijā pat 10 tūkstoši kilogramu piena (laktācija ir periods, kad govs dod pienu, tas ilgst 280—320 dienas).

Pasaulē visaugstākais piena izslaukums gadā ir 20 tūkstoši litruj šis rekords pieder Holandes šķirnei — visvecākajai un vislabākajai starp piena govju šķirnēm'. Zināmā mērā to var salīdzināt ar Arābu zirgu, kam bijusi galvenā nozīme labāko zirgu šķirņu izaudzēšanā. Tāpat ir Holandes govij; tās asinis rit visaugstražīgāko piena govju dzīslās.

Jau Cēzars un Tacits savos darbos pieminējuši lieliskās govis, ko Ziemeļjūras krastos audzēja frīzi un batavi. Darbs šo dzīvnieku uzlabošanā bija uzsākts jau XIII gadsimtā, bet pēc simt gadiem Holandes govis kļuva slavenas visā pasaulē. Tās sāka izvest uz citām zemēm. Tā ir turpinājies līdz mūsu laikam: visās pasaules daļās ganās Holandes govju ganāmpulki. Krievijā pirmo reizi tās nonāca Pētera I laikā.

Agrāk bija trīs Holandes govju pašķirnes: Frīzijas jeb Holandes melnraibās (piena govis); Reinas—Māsas— Īselas jeb sarkanraibās Iselas (piena-gaļas virziens) un Groningas (gaļas-piena virziena melnas baltgalves un sarkanas baltgalves). Tagad tās visas izveidojušās par atsevišķām šķirnēm, no kurām pašas vērtīgākās un pazīstamākās ir Holandes melnraibās govis. Tās izmantotas, piemēram, tādu mūsu šķirņu radīšanai kā Holmogoru, Melnraibās, Tagilas, Bestuževa govis.

Holmogoru šķirne ir vispazīstamākā. Šķirnei pamatu licis jau Pēteris I. Pēc viņa pavēles pirmās ievestās Holandes govis nogādāja Holmogoros 1725. gadā. No 1765. gada līdz 1898. gadam Arhangeļskas guberņā krustošanai ar vietējām govīm ieveda 400 Holandes buļļus.

Holmogoru govis ir melnraibas, bet atgadās ari gandrīz baltas, pat sarkanas.

Mūsu zemē visvairāk ir nevis Holmogoru un Jaroslavļas, bet Stepju sarkano govju. To skaits pārsniedz desmit miljonus, gandrīz ceturtā daļa no PSRS šķirnes lopiem. Stepju sarkanā šķirne sākta veidot XVIII gadsimta beigās tagadējā Zaporožjes apgabalā, krustojot vietējās govis ar ievestajiem Ostfrīzu sarkanās šķirnes buļļiem.

Stepju sarkanās govis ir ļoti neizvēlīgas barības ziņā, augstražīgas, neuzņēmīgas pret slimībām, labi piemērojas dažādam klimatam, tās var ganīt sausajās stepēs. Stepju sarkanās govis audzē daudzās mūsu zemes republikās: Ukrainā, Moldāvijā, Gruzijā, Azerbaidžānā, Turkmēnijā, Uzbekijā, KPFSR (Pievolgā, Priekškaukāzā un Sibīrijā).

Rakstot, ka Stepju sarkano govju mums ir visvairāk, es biju domājis vienīgi piena virziena šķirnes. Ja ņem vērā arī piena-gaļas lopus, tad pirmajā vietā būs Simes govis: to skaits ir apmēram 14 miljoni (gandrīz trešā daļa no PSRS govju skaita). Simes šķirnes dzīvnieku apmatojums ir palsi raibs, retāk sarkani raibs. Tā izveidota Šveicē ļoti sen, jau V gadsimtā. Krievijā pirmo reizi ievestas pagājušā gadsimta vidū. Pēc produkcijas šai šķirnē izšķir četrus tipus: piena, piena-gaļas, gaļas-piena un gaļas- darba lopus. Piena izslaukumi sasniedz 5 tūkstošus litru gadā, rekords ir 14 430 kilogrami. Simes govis labi akli- matizējas, tās audzē galvenokārt visā valsts dienvidu joslā no Rietumukrainas un Rietumbaltkrievijas līdz Tālajiem Austrumiem.

Jāpiemin vēl viena šķirne — Džersejas govis. Tā izveidota Lielbritānijā, Džersi salā, kas ietilpst Normandijas salu grupā un atrodas 16 km no Francijas krastiem. No 1789. gada Džersi salā valdīja likums, kas aizliedza te ievest jebkādus lopus, izņemot kaušanai domātos. Vairāk nekā 150 gadus vietējās govis audzēja tikai tīršķirnē, un rezultāti bija ļoti interesanti: piena tauku ziņā tai nav līdzīgas šķirnes visā pasaulē. Vidējais tauku saturs pienā ir 5—6,5 procenti, bet dažām rekordistēm tas pārsniedz 7 procentus.

So govju dzimtenē ir maigs klimats, cauru gadu aug zaļa zāle. No maija līdz oktobrim Džersejas govis uzturas ganībās dienu un nakti. Tikai ziemā tās pa naktīm iedzen kūtīs. No visām šķirnēm Džersejas govis ir vismazākās: govju svars līdz 400 kilogramiem, buļļu — 450 kilogramiem, paretam tic sver 550 kilogramus. Apmatojums gaiši ruds, palss, tumši brūns.

Padomju Savienībā Džersejas šķirne ievesta 1947. gadā. Ruļļus izmanto krustošanai ar to šķirņu govīm, kam nepieciešams palielināt tauku saturu pienā.

PIENS

Pasaulē liellopu skaits jau sniedzas pāri miljardam, bet iedzīvotāji pārsniedz četrus miljardus. Tātad uz katriem četriem cilvēkiem iznāk viens liellops. Taču tie ļoti nevienmērīgi sadalījušies pa dažādām zemēm, piemēram, Mongolijā ir 24 miljoni govju un 1 miljons 378 tūkstoši cilvēku (1974. gada dati), tātad uz vienu cilvēku iznāk 17 govis; Amerikas Savienotajās Valstīs ir 115 miljoni govju, bet 213 miljoni 611 tūkstoši iedzīvotāju (1975. gadā) — pusgovs uz cilvēku; Indonēzijā 7 miljoni liellopu (neskaitot 2,7 miljonus bifeļu), iedzīvotāju 130 miljoni 600 tūkstoši — 0,05 govs uz cilvēku.

Visas pasaules govis gadā ražo ne mazāk kā trīs triljonus litru piena.

Piens ir galvenais produkts, ko iegūstam no govīm. Tas ir neaizstājams pārtikas līdzeklis, it īpaši bērnu uzturā. Piens satur ne tikai visus nepieciešamos taukus, olbaltumvielas un ogļhidrātus, bet arī daudzus vitamīnus, fermentus, hormonus un antivielas, kas nodrošina imunitāti pret slimībām, gandrīz visus augšanai un attīstībai nepieciešamos elementus, turklāt balansētā, ideālā uzturvielu savienojumā, ko mākslīgi pagatavot gandrīz nav iespējams.

Pienam tiek izlietota vairāk nekā puse no lopbarības, ko apēd govs. Gada laikā ar pienu tā atdod dažas reizes vairāk barības vielu, nekā to satur pašas organisms. Bet tāds šīs sugas pārstāvis, kas pienu nedod, teiksim, nobarots bullis vai vērsis, gaļā dos vienīgi 16—20 procentus no viņam izlietotās lopbarības un arī tikai tajā gadījumā, ja bullis bijis no izkoptas gaļas virziena šķirnes.

Pēdējās grūsnības dienās un pirmajās septiņās — desmit dienās pēc atnešanās govs tesmenis ražo nevis pienu, bet jaunpienu. Tas ir iedzeltens, biezs šķidrums, lesājš pēc garšas, ar īpatnēju smaržu. Jaunpiens satur vairāk tauku, olbaltumvielu, vitamīnu un minerālvielu nekā piens, bet tajā mazāk cukura. Tur īpaši daudz antitoksīnu un an- livielu, kas pasargā teļa organismu no slimībām.

Piena sastāvs visiem dzīvniekiem nav vienāds.

Galveno barības vielu saturs dažādu dzīvnieku pienā (procentos) ir šāds:

Cilvēka piena sastāvs: tauki —3,8, olbaltumvielu —2,1 un cukurs — 6,3 procenti.

TONNA KAUTMASAS NO VIENA BUĻĻA!

Lielbritānijā izveidotās Merefordas šķirnes buļļu svars ir irīs reizes lielāks nekā Džersejas šķirnei un sasniedz 1500 kilogramus! Bet kautmasa ir apmēram 70 procentu no svara, tā ka no viena buļļa var iegūt vairāk par tonnu gaļas. Un kādas gaļas! Mīkstas, smalkšķiedrainas, vienmērīgi cauraugušas ar taukaudiem. Minētie skaitļi — buļļa svars un iegūtā kautmasa — ir

rekords. Šķirnei vidēji ir šādi rādītāji: 850—1000 kilogramu svars un G0—65 procenti no tā kautmasa,

Herefordas govis labi aklimatizējas, ir ļoti noturīgas pret infekcijas slimībām, mazāk izvēlīgas barības ziņā nekā citas gaļas šķirnes, labi panes gan vasaras svelmi, gan ziemas spelgoni, gan tālas pārdzīšanas. Sai šķirnei ir liela augšanas enerģija: gadu veci vērsēni dienā vidēji pieaug svarā par vienu kilogramu.

«Herefordas šķirnes izmantošanas perspektīvas PSRS sakarā ar šīs šķirnes bioloģiskajām īpatnībām ir milzīgas» (profesors N. Gerčikovs).

Pirmos 1240 šīs šķirnes dzīvniekus Padomju Savienībā ieveda no Anglijas un Urugvajas 1928.— 1932. gadā. Tos audzē galvenokārt Orenburgas, Ceļabinskas, Rosto- vas un Saratovas apgabalā, kā ari Altaja un Krasnojar- skas novadā, Kazahijas PSR.

Herefordas; šķirnes dzīvnieku apmatojums ir tumši sarkans, skausts, galva, pakrūte, pavēdere, kāju apakšdaļa un astes pušķis balts.

Trīs angļu gaļas govju šķirnes — Herefordas, melnās Aberdinangusu un salnās (vai sarkanās un sarkanraibās) Sorthorņu šķirnes ir pirmās šķiras liellopu gaļas galvenās piegādātājas, šo šķirņu ganāmpulki ir visos kontinentos.

Līdz šim bija runa par dzīvniekiem, kam ir noteikta saimnieciska vērtība, par mūsu parastajām govīm un buļļiem. Taču ir vēl lopi, ko audzē citiem nolūkiem: piemēram, korridai, tas ir, vēršu cīņai, ir arī dekoratīvie lopi — Anglijas parku govis vai gluži vienkārši govis, kas atkal pārvērtušās par savvaļas dzīvniekiem — saudzējams dabas retums jeb rituāla lopi.

ZEBU

Kādu laiku domāja, ka zebu cēlies no bantenga. Taču zebu kupra tips ir pavisam citāds nekā bantengam vai gauram, kuriem to balsta skriemeļu kaula izaugumi. Zebu kupris nav līdzīgs arī kamieļa kuprim — tas nav taukaudu krātuve, bet dīvainā kārtā uzaugusi skausta muskulatūra. Vieni zinātnieki apgalvo, ka zebu pirmdzim- tene bijusi Ēģipte, citi domā, ka Indija, kur zebu govis ir svētas. Hinduisma tradīcijas aizliedz tām nodarīt ļaunu vai tās nokaut. Nepālā par zebu nogalināšanu vēl līdz šim laikam uzliek lielu naudas sodu.

Indijā ir ļoti daudz kupraino lopu. Pusbadā un neviena nepieskatīti zebu klaiņo pa ciemu un pilsētu ceļiem un ielām, traucējot satiksmi. Indijas zemniekiem tie pastāvīgi jādzen prom no saviem tīrumiem. No klaiņojošajiem dzīvniekiem tikai nedaudzi atrod mājvietu un barību speciāli viņiem iekārtotos laidaros bagāto dievticīgo indiešu saimniecībās.

Indijā ir apmēram 160 miljoni liellopu, no kuriem vismaz 60 procenti klaiņo savā vaļā.

Indijas musulmaņi, kā ari Pakistānas, Birmas un Indonēzijas tautas sekmīgi izmanto zebu saimniecībās jūdz ratos, ar zemi, pat jāj uz tiem. Iegūst arī pienu: zebu gada vidējais izslaukums nav liels — 500 litri, labākajā gadījumā tas ir trīs reizes lielāks.

Indijā dzīvo ne mazāk kā trīsdesmit zebu rases un šķirnes.

So dzīvnieku apmatojums ir pelēks, sarkans, sarkanraibs, tumši brūns. Ceilonā mīt rudi pundurzebu.

Zebu ieveda ASV un Amerikas tropiskajās un subtro- piskajās zemēs. Krustojot zebu ar Sorthorņu šķirni, amerikāņi izaudzēja gaļas lopu šķirnes; Santa-Ģertrūdes, Brafordas, Brangus un citas govis.

Tāds pats selekcijas darbs notiek arī mūsu zemē: zebu krusto ar Svices lopiem. Azerbaidžānas PSR zebu audzē tīršķirnē, bet Vidusāzijā ir zebu krustojumi (Horasānas un Kuraminas ataudzējumi).

Āfrikā zebu nokļuva jau senajos laikos. Seit radās ne mazums zebu krustojumu ar Senēģiptes lopiem, un to vidū izcēlās slavenās, skaistās vatusu cilts govis. Tām ir neparasti gari, tikai mazliet izliekti ragi, kuru aptvēriens pie pamata sasniedz pusmetru. Tas ir tā saucamais in- jambo ataudzējums. Visi injambo ir svēti. Tās nedrīkst ne nokaut, ne slaukt. Pie katras šādas govs it kā priesteri darbojas divi trīs cilvēki. Viņi gana govis un kopj tās.

Govis, kas reliģiskajās tradīcijās stāv rangu zemāk par injambo ataudzējumu govīm, vatusi slauc, bet pēc tam, sajaukuši pienu ar svaigām asinīm, dzer to. Asinis iegūst ar īpašu paņēmienu: šaujot ar loka bultu, ievaino govs kakla artēriju un asins strūklai paliek apakšā piena trauku.

Līdzīgi rituāli vēl saglabājušies masajiem, samburu un dažām citām Austrumāfrikas ciltīm.

Taura tiešie pēcnācēji

Daži angļu aristokrāti savos parkos tur pussavvaļas govis un buļļus, kas ļoti atgādina taurus, taču ir nevis melni, bet balti kā sniegs. Anglijā ir pieci šādi parki. Pats ievērojamākais no tiem skaitās Cellingemas parks. Tas pastāv turpat septiņus simtus gadu.

XIII gadsimta beigās vecais ērls Tenkervills no Nort- amberlendas pavēlēja iežogot daļu viņam piederošā meža kopā ar pussavvaļas balto govju un buļļu bariem, kas bija parādījušies šai apvidū. Nav zināms, no kurienes tie nākuši. Kopš tiem laikiem visi Tenkervilli cītīgi sargā savus mirdzoši baltos gūstekņus no sākrustošanās ar citām šķirnēm. Divas reizes šis ganāmpulks gandrīz aizgāja bojā. 1760. gadā pēc kādas briesmīgas epidēmijas dzīvas palika dažas govis un trīs buļļi. Taču divi no viņiem badoties viens otru nogalināja. Par laimi, dzīvs palikušais bullis bija ļoti vaislīgs, un drīz viņa jaunās atvases atkal bezrūpīgi draiskojās saudzējamā parka paēnā. 1947. gada bargajā ziemā no 33 dzīvniekiem bojā aizgāja divdesmit. Taču pēc dažiem gadiem ganāmpulks no jauna papildināja savas rindas.

Parka govis atgādina ciltstēvu tauru ne tikai pēc izskata, bet arī ar dažām fizioloģiskām īpatnībām: šiem dzīvniekiem dzimuingatavība iestājas tikai ceturtajā vai piektajā gadā, bet mājas govis dzimumgatavību sasniedz jau septītajā, devītajā mēnesī.

Vēl vairāk nekā Skotijas parku govis tauram līdzīgi ir Spānijas cīņu vērši, ko šeit audzē korridai speciālās fermās — ganaderijās. Siem vēršiem gan apmatojuma krāsa, gan ragi, gan ātrums — viss ir kā tauram. Vienīgi augums tiem pamazs.

Tauru atgādina arī savvaļā pārgājušie Kamargas melnie buļļi un melnās govis Francijā. Seit tās brīvi un neatkarīgi dzīvo līdzās savvaļā pārgājušajiem baltajiem zirgiem.

Novērodams Kamargas govju baru, zoologs Siets pavadījis seglos divtūkstoš stundas. Viņš apraksta interesantu subordināciju jeb hierarhiju, kas tiek ievērota ganāmpulkā.

Visas govis dalās rangos. Zemākā ranga govs nerādīsies pat tuvumā tai, kura ir par viņu daudz augstākā hierarhijas pakāpē. Kaut arī tās ganās vienā barā, taču viena otrai it kā neeksistē. Ja govis laizās, tas nozīmē, ka viņas ir tuvas «pēc pakāpes» (starp viņām apmēram trīs iangu starpība).

Dzīvniekiem, kurus visur novēroja Siets, bija īpaši «rotaļu laukumi». Viņš redzējis, kā govīm, kas tikko pārkāpušas šī laukuma robežu (parasti tur visa zāle nomīdīta un pietiek plašuma, kur izskrieties), tūdaļ «it kā automātiski ieslēdzas kaut kāds mehānisms, un viņas sāk rotaļāties. Badās, skrien pakaļ cita citai, vāļājas pa zemi… Sajūsmā maudami, teļi joņo uzslietām astēm un, apkārt griezdamies, cenšas tās satvert, ko viņi dara gandrīz tikpat jauki kā kaķēni.»

Parasti spēlējas jaunā paaudze, bet bieži vien arī lielās govis nespēj atturēties un tāpat joņo, uzjautrinādamās kņadā. Teļi visai bieži uzsāk rotaļu, kas citādi nav nosaucama kā «meitas un mātes»: kāds teļš izliekas zīžam otru teļu. Tas nedusmojas, bet «baro», kā reiz tam pašam bija ļāvusi zīst sava māte — govs.

PĒCTEČI GAN, TAČU VIŅU CILTSTĒVS NAV TAURS

Bet kurš tad? Sajā nodaļā būs runa par Āzijas savvaļas vēršu — jaka, bantenga un gaura — pēctečiem.

Savvaļas jaki dzīvo Ziemeļtibetas; augstkalnu stepēs. Tie ir vareni dzīvnieki, kuru augstums nereti pārsniedz divus metrus, bet svars var būt līdz tonnai.

Aptuveni pirmajā gadu tūkstotī pirms mūsu ēras Tibe- tas tautas sāka audzēt mājas jakus. Tie ir daudz mazāki nekā savvaļas ciltsbrāļi, apmatojuma krāsa dažāda: melna, balta, sarkana, brūna, pelēka, raiba… Ir arī toli jaki (apmēram 30 procenti). Viss jaka ķermenis no galvas līdz kājām noaudzis rupjiem, gariem segmatiem. Pavēderē tie sevišķi gari un kā pinkains aizkars nokarājas līdz pašai zemei.

Centrālās Āzijas pustuksnešos jaks ir neaizstājams dzīvnieks. Bargajiem vietējiem apstākļiem viņš ir piemērotāks par jebkuru citu mājdzīvnieku. Ar jakiem pa stāvajām kalnu takām pārvadā līdz 150 kilogramus smagas nastas. Ar viņiem jāj un ar zemi. No jaka gaļas un piena pārtiek cilvēki. Jaki gan piena daudz nedod — līdz 400 litriem gadā, taču tajā divas reizes vairāk tauku nekā mājas govs pienā. No tā pagatavo sviestu, sierus un īpaša veida pārtikas produktu — biezpienveida sauso piena masu, kas ilgi nebojājas un labi uzglabājama.

No jaku rupjās vilnas — vienā cirpumā iegūst apmēram trīs kilogramus — veļ velteņus un auž segas. Viņu teļu mīkstā vilna noder vadmalai. Izžāvētie jaku mēsli ir gandrīz vienīgais kurināmais Tibetā.

1971. gadā Jakutijā sāka jaku aklimatizācijas izmēģinājumus. Uz Ļenas salu Harjalahu lidmašīnās no Burja- tijas atgādāja 27 jakus.

«Jaunajā vietā jaki iedzīvojas, viņi labi panes 60 grādu salu. Lielais daudzums dūnvilnas un biezā vilna, kas kā bārkstis sniedzas līdz zemei, ir kā dabisks paklājs, kad dzīvnieks guļ uz sasalušās zemes vai uz sniega. Tāpēc, lai normāli dzīvotu, jakiem pietiek vienkāršas nojumes, turpretī mājlopi Jakutijas apstākļos tiek turēti kūtīs no oktobra līdz maijam.» (N. Usovs.)

Jau nākamajā gadā pēc pārvietošanas šai ganāmpulkā piedzima 14 teļi. 1973. gadā uz Jakutiju atveda vēl 60 jakus no Altaja.

Hibrīdi, kas radušies, krustojot jakus ar mājas govīm un zebu, ir labi darba un transporta dzīvnieki. Arī piena tie dod diezgan daudzs labos apstākļos līdz 3 tūkstošiem litru gadā. Pie mums jau sen veic jaku hibridizāciju ar govīm. Iegūti krustojumi, kuros' apvienojas priekšteču labākās īpašības. Pie šī jautājuma strādā Gornoaltaiskas lauksaimniecības izmēģinājumu stacijas un Kirgīzijas lopkopības un veterinārijas zinātniskās pētniecības institūta kolektīvi.

Mājas jaki Izplatīti daudz plašāk nekā savvaļas jaki. Ziemeļos tie dzīvo līdz Burjatijai un Altajam, dienvidos — līdz Nepālai un Butanai, austrumos — līdz Mon- golijai.

Butānā jakus krusto pat ar gajaliem. Tiesa gan, šie krustojumi ir neauglīgi.

Gajali (jeb gaijali) ir noslēpumaini pārnadži. Agrāk ilgi nebija skaidrs, vai gajali cēlušies no gauriem vai tās ir divas patstāvīgas sugas, vai arī gajali ir gauru un ban- tengu krustojums. Nesenā pagātnē noskaidrots, ka pareizs bijis pirmais pieņēmums: kā izrādījās, gajals ir gaura domesticētā forma. Viņa augums zemāks nekā savvaļas priekštecim — līdz 160 centimetriem skaustā (gau- ram 2,2 metri) un mazāks kūkums uz muguras. Apmatojums zilgani melns, baltas kājas un balts; pušķis astes galā, taču gadās ari brūni, pat palsi un balti gajali.

Diez vai gajalus var uzskatīt par īstiem mājdzīvniekiem. Tos reti tur kūtīs. Parasti visu dienu gajali nepie- skalīti ganās džungļos, vienīgi vakarā atnāk uz ciemu, kur tie saņem noteiktas sāls devas, ko izbaro uz nakti. Aus- trumindijas, Birmas un Indoķīnas džungļos klaiņo ne mazums savva]ā pārgājušu gajalu. Reizēm tie atnāk uz ciemu kopā ar mājas gajaliem.

Gajalu saimnieciskā nozīme nav liela. So dzīvnieku trekno pienu gandrīz neizmanto, reti kur gajalus jūdz arklā. Tiesa gan, tos kauj gajai. Darbiem lauksaimniecībā galvenokārt izmanto gajalu un zebu krustojumus.

Dažām Indoķīnas un Birmas ciltīm gajali kalpo kā sava veida nauda: jo vairāk šo dzīvnieku kādam pfeder, jo augstāks šī cilvēka sociālais stāvoklis. Ar gajaliem maksā izpirkumu par līgavu, dažāda rakstura parādus un sodus.

Dienvidāzijas savvaļas bantengiem arī ir pieradinātas formas. Indonēzijas arhipelāga Bali salā bantengs kļuvis mājdzīvnieks, domājams, senajos laikos, Javā tikai XVIII gadsimtā. Tīrasiņu mājas bantengu te, iespējams, vairs nemaz nav, ir tikai to krustojumi ar zebu un mājas govīm. Bali salā bantengl ir izolēti un saglabājas tīrsugā. Apmatojums melni brūns, palss, balts, ruds.

Bez uzraudzības atstātie mājas bantengi ātri atkal kjūst savvaļnieki. Bantengi, kas no jauna pārvērtušies savvaļas dzīvniekos, bariem ganās Sulavesi dienvidos, savannu tipa mežos. Uz šejieni tie bija kādreiz atvesti no Bali salas.

Maduras salā izaudzēta īpaša garkājainu un ātru bantengu šķirne. Sīs salas iedzīvotāju iecienīta izprieca ir skriešanās sacīkstes, pareizāk sakot, jājamo bantengu skriešanās sacīkstes.

BIFEĻI

Pa purvainu līdzenumu nesteidzoties cēli soļo visai iespaidīgu un pēc izskata draudīgu lopu bars. Tiem ļoti lieli ragi (dažiem pusotra metra garil), izliekti kā lira. Viss ganāmpulks padevīgi klausa barvedim, bet tas — mazam sešus gadus vecam bērnam. Uz platās dzīvnieka muguras viņu pat grūti pamanīt. Ar tievu rīkstīti bērns virza milzīgo bifeli, kur grib. Un varenais barvedis mierīgi un labu prātu viņam pakļaujas. (Tiem, kas ciena noteiktību, paskaidrošu: dažām Indijā audzētajām bifeļu šķirnēm augums sasniedz 1,8 metrus.)

Kad bērns grib nokāpt zemē, dzīvnieks paklausīgi noguļas un noliec galvu, bet vēlāk tikpat padevīgi ļauj mazajam ganam atkal uztrausties sev mugurā.

Bifeļi ir gudri dzīvnieki. Un ļoti uzticīgi cilvēkam. Bērnam, kas sēž uz bifeļa muguras, nav jābaidās ne no viena plēsoņas, pat tīģeris nerādīsies tuvumā, jo zina, ka ar bifeli galā netiks.

Bifeļi ir visvērtīgākie mājdzīvnieki Dienvidaustrumāzi- jas zemēs. Barības ziņā tie nav izvēlīgi, var iztikt pat tur, kur govis aizietu bojā aiz bada. Darbā tie ir nenogurdināmi, bez atpūtas spēj strādāt no ausmas līdz dziesnai. Vienīgi pašās karstākajās pusdienlaika stundās bifeļiem darbā ir «pārtraukums». Tad tie dodas pie ūdens, ko ļoti ciena, un, iegremdējušies līdz pašām acīm un degunam, svētlaimē sastingst: gandrīz nekustīgi, guļ, atpūšas, bauda vēso peldi.

Bifeļus jūdz arklā un ratos, bet nastas pārvadā arī uz viņu mugurām. Ar bifeļiem izved no meža baļķus, ejot pa apli, šie dzīvnieki griež dzirnakmeņus, darbina ūdens smeļamās mašīnas un ierīces, kasj presē cukurniedres.

Bifeļu piens ir divreiz vērtīgāks nekā govs piens: tauku tanī 8—9 procenti. Tiesa gan, izslaukumi nav lieli: 1400— 1600 litru gadā. Rekords ir 3500 litri. Biezā bifeļāda noder pazolēm, kas nav novalkājamas. Un vēl kāds ļoti nozīmīgs faktors — bifeļi ir neuzņēmīgi pret daudzām slimībām, ar kurām saslimst govis.

Dabiski, šīs lieliskās īpašibas nepaslīdēja garām cilvēka uzmanībai, un bifeļi tika izvietoti dažādās zemēs un kontinentos.

Bifeļi acīmredzot tika pieradināti trešajā gadu tūkstotī pirms mūsu ēras Indijā un Indoķīnā. Ar arābu iekarojumiem, izplatoties islamam, dzīvniekus ieveda Priekšāzijā un Ziemeļāfrikā. No Ēģiptes šie pārnadži nonāca Atis- trumāfrikā, Zanzibārā un Maurīcijas salā, vēlāk Mada- gaskarā. Seit tie atkal pārvērtās savvaļas dzīvniekos, saglabājās tikai daži ganāmpulki.

Arābi ieveda bifeļus arī Sicīlijā un Dicnviditālijā (šai zemē patlaban ir tikai 2—3 tūkstoši, bet pirms 30 gadiem bija 12 tūkstoši bifeļu). Kopā ar turku karaspēku tie nonāca Balkānos. 1825. gadā bifeļus ieveda Austrālijā, kur tie pārgāja savvaļā un tagad dzīvo piektā kontinenta stepēs un pustuksnešos. Nav zināms, kad bifeļi parādījušies

Japānā, taču jau mūsu dienās tie dzīvo Havaju salās, Centrālamerikā un Dienvidamerikā.

Mājas bifeju apmatojums ir tumši brūns un tumši pelēks, taču dažās zemēs, piemēram, Indonēzijā, sastopami melni, balti, melnraibi un sarkanraibi bifeļi.

Pasaulē kopā ir 75 miljoni bifeļu, no tiem 50 miljoni Indijā un Pakistānā, vēl 20 miljoni citās Dienvidaustrum- āzijas zemēs.

Pie mums bifeļus audzē Azerbaidžāņa, Armēnijā, Gru- zijā un Ziemeļkaukāzā.

Plānveidīgs ciltsdarbs ar bifeļiem norit Azerbaidžānas PSR, kur radīta Dašjūzas šķirnes lopu audzētava un ierīkotas šķirnes lopu audzēšanas fermas kolhozos.

UZ DOMESTIKĀCIJAS CEĻA

Domestikācija nozīmē pieradināšana. Ir dzīvnieku sugas, kuras pieradinātas jau tiktāl, lai kļūtu mājdzīvnieki. Viena no visiespējamākajām mājdzīvnieku kandidātēm skaitās Āfrikas antilope kanna. Patiesību sakot, Senajā Ēģiptē tā jau bija mājdzīvnieks. Tur to slauca un jūdza arklā. Taču vēlāk citi nagaiņi, kas izrādījās produktīvāki, izspieda kannas no mājdzīvnieku saimes. Nu jau dažus gadu tūkstošus šīs antilopes nav mājdzīvnieki.

Kannu pieradināšanas mēģinājumi tika iesākti Āfrikā, bet pie mums ar to nodarbojās Askānija Novas rezervātā. Seit tās aklimatizēja jau pagājušā gadsimta beigās.

Mūsdienās Askānijas stepē ganās 28 dažādu antilopju sugas. No tām visvairāk pieradinātas, vissaprā-tīgākās ir kannas, kas; mazāk baidās no cilvēka. Askānija Novā iekārtota ferma, kur slauc šos cēlos dzīvniekus. Daži no tiem dienā dod līdz septiņiem litriem piena. Un teicama piena: tajā ir 13 procenti tauku, daudz vairāk cukura un olbaltumvielu nekā govs pienā, kā arī īpašas ārstnieciskas vielas. «Molkans» (tā sauc kannu pienu, kas tiek izmantots kā ārstniecības līdzeklis) palīdz kuņģa čūlas, tuberkulozes, nedzīstošu brūču un daudzu ādas un kuņģa- zarnu slimību ārstēšanā.

Kā stāsta, Askānija Novā par pirmo slaucamo kannu kļuvusi antilope, vārdā Nīla. Tai nobeidzies teļš. Neizzīs- tais piens pārmērīgi piedzinis tesmeni. Tad nolēmuši viņu izslaukt. Kā saprazdama, ka tas sniegs atvieglojumu, viņa laidusi klāt slaucēju. Tāpat noticis otrajā un trešajā reizē, un pēc tam visu laiku Nīla atdevusi pienu nevis teļam, bet cilvēkam.

Pēc Nīlas ļāva sevi slaukt Venera, Nektorija, Nota un citas, un tagad slaucamo kannu ganāmpulkā vairāk nekā divi desmiti dzīvnieku.

Askānija Novas zinātniskie līdzstrādnieki nesamierinājās ar sasniegto: viņi mēģināja pieradināt arī citas antilopes tādā mērā, lai tās ļautu sevi slaukt. Ar dažām no antilopēm, piemēram, nilgavu, tas izdevās, bet citas, sevišķi gnu, vēl ir savvaļas dzīvnieki un nelaiž slaucējas ne tuvumā. Taču izmēģinājumi turpinās.

Otrs dzīvnieks, kura domestikācija dotu cilvēkam lielu labumu, it sevišķi Zemes ziemeļu novadu iedzīvotājiem, ir muskusa aitvērsis.

Tajos Zemes slāņos, kur izrok mamutu, vilnaino degunradžu un citu dzīvnieku atliekas, prāvā daudzumā atrod vēl kāda pārnadža kaulus; šis dzīvnieks ir aitvērsis, kas, tāpat kā jau minētie, ir dzīvojis ziemeļu zemēs leduslaik- metā. Pēc ārējā izskata tas patiesi līdzīgs bullim (bet atgādina arī aunu). Agrāk zooloģiskajā klasifikācijā tas skaitījās pie vēršu apakšdzimtas, tagad ierindojas kazu apakšdzimtā. Abas šīs apakšdzimtas ietilpst vēršu dzimtā.

Leduslaikmetā aitvērši bija sastopami visā Sibīrijā (uz dienvidiem līdz Mongolijai), Eiropā (Anglijā, Francijā, Vācijā) un Amerikā (mūsdienu Amerikas Savienoto Valstu teritorijā). Tagad savvaļas aitvēršu bari saglabājušies vienīgi Grenlandē un Kanādas ziemeļaustrumos. Tie mīt arī Spicbergenā, Norvēģijā un Aļaskā, bet šinīs zemēs dzīvnieki ir ievesti.

Cik viņu vēl palicis? Skaitļus min dažādus. Pesimisti apgalvo, ka ne vairāk par 10 tūkstošiem. Optimisti domā: Kanādā vien mīt ap 13 tūkstoši aitvēršu, kur tad vēl Grenlandē tūkstoši vienpadsmit. Taču arī tas, vienalga, ir maz. Vēl nesen aitvērsis atradās uz izmiršanas robežas, un, ja nebūtu to cilvēku, kas nolēma glābt izmirstošo dzīvnieku, tas, bez šaubām, būtu «iznīcības robežu» pārkāpis.

Aitvērši vairojas lēni, mātītēm dzimst viens teļš gadā (areāla dienviddaļā) vai arī viens teļš divos gados (vairāk uz ziemeļiem). Atnešanās notiek maijā—jūnija sākumā, bet reizēm pat aprīlī. Tad daudzi jaunpiedzimušie teļi aiziet bojā, nosalst. Pieaugums nav liels: divdesmit aitvēršu barā reti sastopami vairāk nekā trīs četri teļi.

Otrs iemesls, kas nepavisam neveicina aitvēršu izplatīšanos arktiskajās salās un kontinentu ziemeļu novados, ir šo dzīvnieku lielā pieķeršanās savām dzīvesvietām. Viņi neklaiņo, nemigrē ne ziemā, ne vasarā.

Reizēm gan gadu, gan divus gadus bars pavada vienā un tanī pašā ielejā, vienā un tanī pašā piekalnē.

Aitvērsim skausta augstums — 110—145 centimetri, dzīvsvars — 200—400 kilogrami, reizēm arī vairāk. Apmatojums tumši brūns. Ragi uz pieres aug sānis un resnumā tāpat kā Āfrikas bifelim. Tā rodas it kā bruņucepure, kurai pat lode neejot cauri. Aste ir īsa: 7—10 centimetru. Toties segmati neparasti garis visgarākie starp Zemes dzīvniekiem! Pat uz muguras to garums ir 16 centimetri, bet uz kakla, sānos un pavēderē tie ir 60—90 centimetru gari. Biezām šķipsnām tie nokarājas līdz pašai zemei, radot aizkaru, kam vējš nepūš cauri. Mazajiem teļiem zem mātes pavēderes ir labs patvērums. Kad aitvērsis guļ sniegā, lieliskā vilna kalpo «gan kā sega, gan matracis»…

Taču negantā putenī un salā aitvērši neguļ. Cieši piespiedušies cits pie cita, tie stāv vienu vai divas diennaktis, kamēr beidzas sniega vētra.

Stāvot noslēgtā dzīvā aplī, pieaugušie aitvēršu tēviņi r«da aizvēju. Apļa vidū slēpjas aitvēršu mātes ar teļiem. Tādā pašā veidā aitvērši atsit vilku un pat leduslāču uzbrukumu.

Izturēt stipru salu aitvēršiem palīdz dažas īpatnības asinsritē. Dzīvnieku kājās asinis plūst lēni: kājas stingst, toties svarīgākie orgāni saglabā siltumu, ko būtu zaudējuši vairāk, ja vējiem atsegtajās kājās asinis būtu cirkulējušas straujāk.

Reti gadās, ka aitvērši grasītos uzbrukt cilvēkam. Parasti tas ir tikai iebiedēšanas mēģinājums. Aitvērsis visai ātri lēkšo cilvēkam pretī, bet pieskrējis strauji pagriežas un, draudoši atskatīdamies, atgriežas pie bara.

Augustā, septembrī iestājas riesta laiks, un tad spēcīgākie aitvērši ir diezgan agresīvi. Viņi izdzen no bara jaunos, vājākos tēviņus. «Greizsirdība» tā kūsā, ka aitvēršu tēviņi uzbrūk un dzen prom pat polārlapsas un putnus. Sai laikā aitvērši izdala asu smaku, kuras dēļ viņiem dots otrs nosaukums — muskusa aitvērši.

Barības ziņā aitvērsis ir apbrīnojami neizvēlīgs: tās paēdis arī tur, kur ziemeļbriedis ciestu badu. Vienādi kāri tie ēd kārklu lapas, kārklu un priežu dzinumus, dažādas zāles, ķērpjus, sūnas. Ziemā tie izkārpa barību no sniega apakšas. Lielā sniegputenī aitvērši gavē.

Dažās ziemā.5 Grenlandes ziemeļos un ziemeļaustrumos tiek saputinātas pat trīs metrus augstas kupenas (parasti pusotra metra augstas). Norūpējušies, ka Šādi sniegputeņi var pazudināt Ziemcļgrenlandes aitvēršu barus, zoologi nolēma pārvietot dažus dzīvniekus uz šīs salas dienvid rietumiem. 1961. gadā un pēc tam 1964. gadā Grenlandes ziemeļos notvēra vairākus desmitus aitvēršu un aizveda uz Kopenhāgenas zooloģisko dārzu. Tur tie pārziemoja, bet vasarā tos atkal uzlādēja uz kuģa un palaida brīvē Grenlandes dienvidrietumos, kur, cik zināms, tie nekad nav dzīvojuši.

Sis nav pirmais mēģinājums nometināt aitvēršus jaunās zemēs.

Jau 1900. gadā sešus aitvēršu teļus atveda uz Zviedriju, vēlāk šos dzīvniekus centās aklimatizēt Islandē. Taču kā Zviedrijā, tā Islandē tie visi saslima un gāja bojā, lai arī cik dīvaini, no plaušu karsoņa. Sajās zemēs aitvēršiein nav piemērots klimats, tas ir pārāk mitrs, bet dzīvnieki pieraduši pie sausākām un aukstākām ziemām.

Spicbergenā, Norvēģijā un Aļaskā šādi mēģinājumi bija veiksmīgāki. No 17 jaunajām telēm un bullēniem, ko 1929. gadā nogādāja Spicbergenā, radās vietējais aitvēršu ganāmpulks. 1942. gadā tajā jau bija 70 pārstāvju. Kara laikā daudzus no tiem nošāva. Kas palika dzīvi, vairojās, un 1960. gadā Spicbergenas salā mita 150 aitvēršu.

Norvēģijā aitvēršu aklimatizācija sākās ar 1932. gadu. Uz šejieni atveda 38 telītes un bullīšus. Taču vērsēni pameta savas sugas teles un pieklīda pie mājas govju bara. Kopā ar to ganījās, pat nakšņot gāja līdzi uz kūti. Ar grūtībām tos izdevās no jauna savākt vienā barā ar mus- kusa aitvēršu telēm, taču vēlāk šis bars iemīļoja skaisto kalnu ieleju un vēl šobaltdien dzīvo tur.

Pēc ilgāka laika aitvērši atkal iedzīvojās Aļaskā, vispirms gan veicot garāku ceļojumu uz kuģa un nobraucot 23 tūkstošus kilometru.

ASV kongress paredzēja 40 tūkstošus dolāru aitvēršu aklimatizācijai Aļaskā. Dzīvniekus ķert devās uz Gren- landi: notvēra četrdesmit trīs un uzlādēja uz kuģa. Vispirms tos aizveda uz Oslo, pēc tam — uz Ņujorku, bet no turienes — no austrumiem uz rietumiem pāri visām Amerikas Savienotajām Valstīm — vilcienā muskusa aitvērši atbrauca Sietlā. Pēc tam, turpinot ceļojumu vēl pāri jūrai un pa sauszemi, tie beidzot sasniedza Fērbenksas pilsētu Aļaskā. Vēlāk šo baru nometināja Nunivakas salā

(Beringa jūrā pie Aļaskas krastiem). Patlaban tur jau dzīvo vairāk nekā septiņi simti aitvēršu.

Aitvēršiem ir augstvērtīga gaļa un ādas, taču pats vērtīgākais ir dūnvilna, ko dēvē par giviotu. Tā ir pavilna, kas maksā dārgi — simt dolāru par kilogramu. Agrāk to sukāja no nokautajiem dzīvniekiem, iegūstot līdz pieciem kilogramiem no katra, kā raksta padomju zinātnieks S. Uspenskis. Tagad to izsukā pavasarī aitvēršiem, kuri mīt Norvēģijas, Kanādas un Aļaskas fermās.

1974. gada rudenī aitvēršus nometināja Taimiras tundrā. Ar stiepļu žogu norobežoja simt hektāru platību, kur atstāja Kanādas valdības dāvātos desmit aitvēršu bullīšus un telītes. Pēc tam vēl 40 aitvēršus ar lidmašīnu AN-12 aizgādāja no Nunivakas salas uz Čukču pussalu. Pusi no tiem nosūtīja uz Vrangeļa salu, bet divdesmit — uz Taimiru pie tiem desmit aitvēršiem, kas šeit bija nometināti agrāk. Tā sākās muskusa aitvēršu aklimatizācijas eksperiments PSRS.

PIECPADSMIT REIŽU VAIRĀK

Jā, tieši tā: krūmainajā savannā var izvietot 15 reižu vairāk savvaļas zālēdāju dzīvnieku, nekā šeit var izlikt mājdzīvnieku. Būtība ir nevis dzīvinieku skaitā, bet to bio- masā — vienu un otru kopējā svarā. Tiesa, mans piemērs ir pārsteidzošs. Parasti savvaļas dzīvnieki nav tik lielā pārsvarā pār mājdzīvniekiem, bet šis pārsvars nav ari mazs. Alberta nacionālajā parkā (Tanzānijā) savvaļas dzīvnieku biomasa piecdesmito gadu beigās bija 24 406 kilogrami uz vienu kvadrātkilometru, bet Zairā -tikpat lielā platībā pusbadā tikko dzīvību velk mājlopi ar kopējo biomasu 5500 kilogrami.

Arī produkcijas pieaugums gadā savvaļas dzīvniekiem ievērojami augstāks — 13,1 —17,5 tonnas, turpretī mājdzīvniekiem, kas ganās tādā pašā platibā (vienā kvadrātkilometrā), tas ir tikai 2,1—8,7 tonnas.

Kāpēc tas tā? Tāpēc, ka dažādu sugu savvaļas dzīvnieki pārtiek no dažādiem augiem, piemēram, zilonis — galvenokārt no krūmu un koku zariem, žirafe — no koku lapām, kas aug tik augstu, ka neviens cits dzīvnieks (vienīgi zilonis) tām netiek klāt, Tompsona antilope galvenokārt ēd divdīgļlapjus, gnu, topi un zebras — stiebrzāles. Un arī tad ne jau vienas un tās pašas to daļas: zebras

nokož augšdaļu, bet topi un gnu grauž tuvāk saknei. Saur- purna degunradzis ēd krūmu lapas un zarus, bet plat- purna degunradzis pārtiek no zāles. Sādu piemēru varētu minēt vēl daudz.

Mājdzīvnieki, it sevišķi tīrasiņi, barībā ir izvēlīgi, krūmus un kokus tie neaizskar (to dara vienīgi kazas), bet visi ēd zāli, tāpēc ganības ātri ir kailas. Savvaļas dzīvnieki pārvietojas izkliedētos baros, bet mājdzīvnieki ciešos pulkos, nobradājot stepes. Platās takas (īsti ceļi), lielās, kailās zemes platības, kas paliek aiz mājlopiem, izraisa augsnes eroziju. Vatusu, masaju un citu cilšu svētās govis, kuras cilvēks nekādi neizmanto, izspiež no dabiskajām ganībām savvaļas pārnadžus, liekot ciest badu kā šiem pārnadžiem, tā paši sev.

Tāpēc iznāk, ka aptuveni trešā daļa visu liellopu, kas koncentrējas Āzijā un Āfrikā, dod tikai desmito daļu no pasaules lopkopības produkcijas.

Arvien vairāk fermeru saimniecību Āfrikā pāriet uz savvaļas dzīvnieku audzēšanu.

Sešdesmito gadu beigās Āfrikā bija ne mazāk kā trīs tūkstoši fermu, kas nodarbojās ar savvaļas dzīvnieku audzēšanu. Sie nagaiņi ik gadus dod desmitiem tūkstošu tonnu lieliskas gaļas.

Tā skaitās delikatese. Nairobi un Parīzes restorānos antilopju kannas, ģemzes, impalas un citu gaļa tiek pārdota par fantastiskām cenām.

Katru gadu Zemes iedzīvotāju skaits pieaug par 80 miljoniem cilvēku. Lai pabarotu skaita ziņā ātri augošo cilvēci, Apvienoto Nāciju Organizācijas eksperti ir nākuši pie secinājuma, ka laiks pārvērst savvaļas nagaiņus «no eksotikas objekta par uztura olbaltumvielu avotu». Bet to var panākt, vienīgi masveidīgi audzējot šos dzīvniekus īpašās fermās un rezervātos. Dažas sugas droši vien ar laiku kļūs par īstiem mājdzīvniekiem.

SATURS

NEPARNAD2I

Uz zirga cauri gadsimtiem

Sirmji un dūkanbēri Savva]as senči un ciltsbrāļi

No kā cēlies zirgs (5). Savvaļas «krustmāte» ir Prževaļska zirgs (7). Tiešais priekštecis ir tarpans (12). Atdzimušais tar- pans (19). Neliela uzziņa — cik zirgu ir uz Zemes? (22).

Zirgi dodas karā…………………………………. 22

Kaujas rati (22). Uzvar kavalērija (25). Uzvar kājnieki (26). «Tik nāk un nāk» (27). Kazaki, zirgi, klejojumi (32). Tatāru ko- zaks un krievu kazaks (35). Bruņinieku laikos (36). Turnīri un karuselis (40). Bruņinieka zirgs un bruņinieka apbruņojums (42). Jaunāku laiku jātnieki (44). «Kentauri» Amerikā (47). Otra uzziņa — par zirglietām un pakaviem (49).

Miera laikā……………………………………………………………………………………… 51

Pasts (51). Jājamo zirgu auļošanas sacīkstes (53). Slavenie zirgi (55). Apmatojuma krāsas un gaitas veidi (60). Rekordi (G2). Zirgi Antarktīdā, lidojošais trijjūgs un futbols (65). Bet cenas aug… (67). Par ko mums vēl jāpateicas zirgam? (68). Mustangi, cimmaroni un brambji (69). Jāšanas sporta sacīkstes (72). Zirgu šķirnes (73). Ēzelis saimniecībā, filozofijā un reliģijā (85).

PARNADZI …………………………………………………………………………………… 89

Cūka ir visātraudzīgākais un «noziedzīgākais» dzīvnieks (90>. Biezpēdaiņi (94). «Tuksneša kuģa» noslēpumi un viņa radi Amerikā (95). Daži vārdi par briežiem (99). Zeltvilnas aunāda (100). Mazliet par aitām (101). Kaza (105). «Govīs ir mūsu spēks» (107). 82,15 litri piena dienāl (109). Piens (112). Tonna kautmasas no viena buļļa! (113). Zebu (114). Taura tiešie pēcnācēji (116), Pēcteči gan, taču viņu ciltstēvs nav tayrs (117). Bifeļi (119). Uz domestikācijas ceļa (121). Piecpadsmit reižu vairāk (125).

Igors Aklmušklns DZĪVNIEKU PASAULE

Redaktore J. Roze

Mākslinieciskais redaktors D. Brelkšs Tehniska redaktore I. Solde Korektore L. Smilga

Nodota salikšanai 4.07.85. Parakstīta Iespiešanai 25.11.86. Formāts 81X108/32. Tipogrāfijās papīrs ,Ni 2. Literatūras garnitūra. Augstspiedums. 6.72 n/.sk. iespiedi.; 7.04 uzsk. krāsu nov.; 7,59 Izdevn. 1. Metiens 75 000 eks. Pašūt. .V» 885-5. Cena 65 kap. Izdevniecība «Liesma». 2262r >;i Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. JVs 40/32526/J-2894. Iespiesta Latvijas PSU Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lielu komitejas tipogrāfijā «Ciņa», 226011 Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40. Vāks Iespiests Rigas Paraugtipogrāfijā, 226004 Rigā, Vienības gatvē II.

Akimuškins I.

Ak 355 Dzīvnieku pasaule: (Stāsti par mājdzīvniekiem)/ No kr. vai. tulk. I. Toša. — R.: Liesma, 1987. — 127 Ipp. — (Stāsti par dabu).

1 Tagad pasaules rekords pieder Holšteinas-Frīzijas šķirnei,

Content

Akimuškins Igors Dzīvnieku pasaule

NEPĀRNADŽI

SAVVAĻAS SENČI UN CILTSBRĀĻI

ATDZIMUŠAIS TARPANS

ZIRGI DODAS KARĀ Kaujas rati

MIERA LAIKA Pasts

Apmatojuma krāsas un gaitas veidi

Zirgi Antarktīdā, lidojošais trijjūgs un futbols

JĀŠANAS SPORTA SACĪKSTES

ĒZELIS SAIMNIECĪBĀ, FILOZOFIJĀ UN RELIĢIJA

PĀRNADŽI

CŪKA IR VISĀTRAUDZĪGĀKAIS UN «NOZIEDZĪGĀKAIS» DZĪVNIEKS

BIEZPĒDAIŅI

«TUKSNEŠA KUĢA» NOSLĒPUMI UN VIŅA RADI AMERIKA

DAŽI VĀRDI PAR BRIEŽIEM

ZELTVILNAS AUNĀDA

MAZLIET PAR AITĀM

KAZA

«GOVĪS IR MŪSU SPĒKS»

82,15 LITRI PIENA DIENĀ!

TONNA KAUTMASAS NO VIENA BUĻĻA!

ZEBU

PĒCTEČI GAN, TAČU VIŅU CILTSTĒVS NAV TAURS

BIFEĻI

UZ DOMESTIKĀCIJAS CEĻA

PIECPADSMIT REIŽU VAIRĀK

SATURS