Mukerdži Dhans

Džungļos

DHANS MUKERDŽI

DŽUNGĻOS

,

DŽUNGĻU ZENS HARi

.

I nodaļa DŽUNGĻU MALA

Vēlā pēcpusdienas saule ieslīpi apspidēja mūsu pagalmu, kad es jāšus sēdēju uz sētas iepretim džungļiem. Atbalstījis muguru pret mājas betona sienu, laiski šūpodams kailās kājas vēsajā paēnā, es izklaidējos, plūkādams stiebrus no salmu jumta malas virs manas galvas. Salasījis sauju salmu, mēģināju tos nosviest uz purna kādai kazai vai govij, kas apakšā, barā salasījušās, gaidīja, lai tās izslauktu.

Drīz iznāca mana māte ar māla slauktuvēm. Sieviete, kas parasti ieradās no ciemata viņai palīdzēt, bija saslimusi, un mātei viss bija jāpadara vienai. Mans tēvs un abi viņa dienas strādnieki vēl bija tīrumā, un es, mazs, izlutināts puišelis, priecājos, ka no manis neviens neko negaidīja. Bet māte bija sakarsusi un nogurusi no daudzajiem darbiem un, ieraudzījusi mani, iesaucās:

— Rimsties, pērtiķa ģīmi — savas mātes sirds ben- dētāj! Vai mūsu jumtam nepietiek spraugu, kad lieti jau klāt, bet tev vēl jātaisa caurumi, lai lietus dievs mūs noslīcina gultās?

Es iesmējos un sēdēju, pilnīgi nekustēdamies, apmierināts ar to, ka mans skatiens klaiņoja pāri putekļainajam pagalmam un mājlopu kūtij viņā galā, pāri upes vizmainajam līmenim, turp, kur otrajā krastā, ap trīžsimt jardu attālumā, džungļu zaļā siena slējās jūdzi pēc jūdzes uz ziemeļiem. Tā bija dzīva siena, un es sēdēju tai pietiekami tuvu, lai redzētu saulē spilgti zalgojošās lapas, kas plaiksnījās kā nokaitētas ogles pannā, tikai tās bija kvēli zaļas, tāpēc šķita vēl pievilcīgākas.

Es mīlēju džungļus — tie man bija savā ziņā bīstama rotaļu vieta, noslēpumaina un baisma jau no agras bērnības, kopš vien spēju atcerēties. Tagad man šķita, ka tajos pulsē draudiga, bet pilnīgi apslēpta dzīvība.

Katra ēna, katrs gaismas plankums slēpa sevī pārsteigumu, un, lai gan biju bērns, tomēr jau sajutu vēl kaut ko vairāk — neskaidri nojautu gudros likumus, kas valda šajā mežu pasaulē. Jau pazinu dzīvniekus labāk nekā cilvēkus, un visas manas pirmās atmiņas saistījās ar džungļiem.

Mūsu māja bija pēdēja ārpus mazā ciemata, kas izklaidus stāvēja upes krastā; straume šai vietā bija simt jardu plata un četras asis dziļa, gandrīz pusjūdze atdalīja mūs no mūsu kaimiņiem dienvidos. Kad džungļu iemītnieki apmeklēja ciematu — un sausuma periodā, kas tagad jau beidzās, tas notika satraucoši bieži —, tic vispirms tuvojās mūsu mājai. Kā jau teicu, džungļi sākās uz ziemeļiem no mums, līdztekus upei, kas divas jūdzes augšpus mūsu mājas sadalījās divos zaros. Dzīvnieki mēdza nākt no ziemeļiem, pārbrida seklās straumes, iekams to ūdeņi saplūda vienā gultnē, un pa dienvidu krastu gar mūsu māju virzījās uz ciematu. Tāpēc visi mēs neviļus vērojām upes augšteci. Iebrucēji vienmēr gāja pa šādu ceļu, jo galvenās straumes plūsma bija pārāk strauja un dziļa, lai dzīvnieki tai tiktu pāri, turklāt, tā kā mūsu novadā nebija kro- kodilu, ciemata ļaudis mēdza upē arī zvejot.

Bieži naktis, dzirdot dīvainu skaņu, pieskrējām pie logiem, un es notupos gaidīdams, klausīdamies ar sasprindzinātu dzirdi, kad garām ies tīģeris. Viss ciemats sastinga, kad ši skaņa tuvojās. Beidzot dzirdējām gari stieptu rēcienu, it kā kuģim grimstot okeānā, šaušalīgu un skaistu rēcienu, un visi zinājām, ka tas bija izsalkuša tīģera kauciens. Līdz ar šo kaucienu pa vaļējo logu pāri pagalmam ieplūda dīvaina smaka no govju kūts. Ganāmpulks pa nakti bija droši ieslēgts, bet, kad tuvojās šis rēciens, kas spēja izlauzties caur velvēm, dzīvnieku baiļu sviedru smaka spiedās cauri kūts plānajām sienām, un šo smaku nevarēja sajaukt ne ar kādu citu dzīvnieku izgarojumu.

Drīz pēc tam gaisā izplatijās spēcīgāka smaka. Pa logu restēm ieplūda sīvs un ass smārds. Drīz jau varējām noprast, ka vējš pūš no tās puses, no kuras tuvojās tīģeris, un pēc nedaudz mirkļiem, uzlecot mēnesim, ieraudzījām viņa lielo, tumšo stāvu; rūkdams un ņurdēdams viņš stāvēja iepretim manam logam. Kad viņš tā soļoja šurp un turp, viņa acis brīžiem 1ās- moja zaļas, brīžiem uzliesmoja kā divas granātsarka- nas ugunis naktī. Viņš tomēr saprata, ka nevar man uzbrukt mājā, tāpēc aizgāja, un līdz ar viņu izgaisa viņa ķermeņa smaka, ko vējš aiznesa tālāk uz ciematu. Sausuma periodā tas atgadījās katru nakti, jo plēsīgie zvēri, kurus no viņu izžuvušajiem midzeņiem izdzina izsalkums un slāpes, tuvojās cilvēku mājokļiem.

Sēdēdams tik mierīgi piesaulē šajā pēcpusdienā, par ko stāstu šās nodaļas sākumā, nemaz nenojautu, cik daudzi viesi ieradīsies no džungļiem šai pašā naktī, pēdējā un visbriesmīgākajā naktī, ko šajā vietā pieredzēju. Atceros: domāju par to, ka šos naksnīgos apciemojumus drīz pārtrauks nebeidzamie lieti.

Sausuma periods bija daudz tuvāk savam beigu posmam, nekā to varēju iedomāties. Dienai beidzoties, gaiss kļuva spiedīgs un smags, un mūsu vakariņas iztraucēja dīvains troksnis, līdzīgs bungu rīboņai upes augšgalā. Cilvēki, kas dzīvo pastāvīgi dabas apdraudēti, nevis kā pilsētnieki vai tie, kas mīt drošībā, nekad nepalaiž garām nevienu skaņu, un mans tēvs tūlīt pagrieza galvu, iesaukdamies:

— Dzirdiet! Tas ir pērkons! Mums tuvojas lietus!

Abi mūsu palīgstrādnieki pameta pusizēstas rīsa bļodiņas un aizsteidzās uz mājām. Mūsu zemē negaisi neuznāk pakāpeniski, bet ļoti pēkšņi. Atceros — dažreiz tie brāžas kā kvēpu plūdi pār debesīm, šaudīdami liesmu mēles, un tā notika arī šajā naktī. Uznāca šim gadalaikam neparasti spēcīgs negaiss, bet mēs vēl nenojautām, kas ar mums visiem notiks pēc dažām dienām.

Tiklīdz lietus gāzmas mazliet pierima, atvērām slē- ģus, lai ieplūstu gaiss. Naktī spīdēja neskaitāmi dzīvi gaismas punkti — džungļu zvēru acis, viņus bija izbiedējis negaiss, un tagad tie ložņāja ap mūsu māju. Zinājām, ka mūs ielenc lieli zvēri — panteras un vilki, jo mazaku dzīvnieku acis tik tumšā naktī tik stipri nespīdētu un nebūtu redzamas. Protams, govis kūtī tūlīt sāka maut. Bet cilvēks lielās briesmās kļūst mēms. Jūs būsit dzirdējuši, ka cilvēks šausmās zaudē valodu, turpretim dzīvnieki bailēs rēc un kauc. Daba liek runāt dzīvniekiem, kad atņem cilvēkam valodu.

Kad negaiss norima, ziemeļaustrumos atskanēja dīvaini kliedzieni. Neviens nesaprata, ko tie nozīmē, un nākošajā dienā es aizskrēju uz ciematu apklaušināties, kas noticis. Izrādījās, ka kāda veca sieva, ko mēs visi pazinām viņas nejaukā rakstura dēļ, bija sastrīdējusies ar savu vedeklu un niknumā izskrējusi no mājas pirms negaisa. Viņa neatgriezās, jo naktī tīģeris bija meklējis patvērumu mājas tuvumā, un satrauktie ciemata iedzīvotāji stāstīja, ka zvērs uz rīta pusi saodis veco sievu, sagrābis viņu un aizstiepis uz savu midzeni. Visi šausmās saspringti gaidīja, kas notiks. Vairākas dienas ciematnički dzirdēja tālumā gaudas — daži ar drūmu humoru izteicās, ka tur vaimanājot pazudusī vīramāte, kurai apnikusi tīģera mītne, un viņa saucot pēc glābiņa. Ziņa izplatījās tālā apkārtnē, un tagad šajā novadā radusies paruna, ka vīramātēm, ja tās baidoties no tīģera, nevajagot kašķēties.

Bija jūlija beigas, un apmēram trīs dienas pēc šā notikuma, kad visu laiku nerimdamies lija lietus, gaudas kļuva aizvien skaļākas un skaļākas un dažreiz tās varēja dzirdēt vairākas stundas no vietas. Bet tas vēl nebija viss. Kādā pēcpusdienā, ne visai vēlā stundā, daži dīvaini radījumi pagaja garām ciematam. Sākumā, tos ieraudzījis, domāju, ka tālumā kustas kalni. Tomēr drīz sapratam, ka tie ir savvaļas ziloņi, kas soļoja gar upi un pret debesu un mežu fonu izskatījās melni. Tas nebija nekāds brīnums. Mēs arī agrāk bijām redzējuši viņus ejam tuvu gar ciematu, bet tomēr ne tik atklāti kā tagad.

Tai pašā naktī notikā" vēl kaut kas dīvaināks. Drīz pēc tam, kad aizgāja ziloņi, ieradās divas slapjas un tramīgas panteras un apstājās tik tuvu pie mūsu mājas, ka neviens neuzdrošinājās iziet ārā, un tās atstāja šo vietu tikai tad, kad bija jau uzaususi gaiša diena. Tas bija gluži pretēji tīģeru un panteru paradumiem. Parasti šie zvēri atnāk tumsā un aiziet tumsā. Beidzot lietus pārstāja ap pulksten septiņiem, kad visur bija gaišs, un tad redzējām, ka tīģeris iziet cauri ciematam, it kā tas viņam piederētu. Viņš rēca un rūca, tāpēc ļaudis sadzina savus lopus atpakaļ kūtīs, aizbultēja durvis un neizgāja no mājām. Tomēr vienu vīru tīģeris saplosīja. Bija patiešām savādi, ka tīģeris ierodas agrā rītā un nogalina vīru ciemata vidū, kur dzīvo vairāk nekā piecdesmit ģimeņu.

Tiklīdz tīģeris aizgāja, visi ciemata ļaudis sapulcējās apspriesties. Viņi nekādi nevarēja izprast, kas tas īsti varējis būt par tīģeri. Visi vienojās, ka tas bijis neuzvedīgs dzīvnieks, jo kārtīgam tīģerim neesot tādas savādas paražas. Parasti tīģeri aiziet pirms sešiem rītā.

Sai pašā vakarā — saule tikko bija norietējusi, un pār visu nolaidās klusums — mēs pārsteigti ieraudzījām, ka tīģeris atkal ienāk ciematā. Bet šoreiz ļaudis bija sagatavojušies. Viņi bija sapulcējušies mūsu mājā, jo tā bija pirmā, kurai zvērs gāja garām, dodamies uz ciematu. Pagalmā stāvēja divdesmit vīru ar metamiem šķēpiem — gatavi viņam uzbrukt. Viņi gaidīja, līdz zvērs pienāca tuvāk, un tikai nepilni divdesmit jardi šķīra viņu no mājas.

Tīģeris nāca tā, it kā dienas gaisma būtu lāpa, iedegta viņa atnākšanai. Es ne tikai redzēju viņu, bet varēju saskatīt viņa kažoka krāsu, kad viņš tuvojās, lai gan ļoti strauji sāka satumst. Cilvēki, kas redzējuši tīģeri tikai zvēru dārza krātiņā, stāsta, ka tīģerim esot melnas un dzeltenas svītras, taču dienas gaismā, atklātā vietā, kur gaisma mainās, tīģera ādai katrā stundā ir citāds tonis. Patlaban viņa ķermeni ietvēra dīvains purpura spožums, viņš šķita tikpat purpursārts kā vakarblāzma, un, gaismai dziestot, viņš vienu brīdi izskatījās gluži purpursarkans, bet nākošajā brīdī pavisam tumšs.

Seit jāpiebilst, ka mūsu pagalmā bija govju kūts, kazu kūts un māja, kurā mēs dzīvojām. Pagalma sēta bija deviņas pēdas augsta. Pagalmam bija divi vārti pretējās pusēs: vieni — kazām un govīm, otri — cilvēkiem. Kad tīģeris bija pienācis gluži tuvu, pagalma vārti stāvēja atvērti abās pusēs un gaidītāji sadalījās divās grupās — desmit vīru vienā pusē, desmit — otrā. Es to visu vēroju no augšstāva loga. Tiklīdz tīģeris ieraudzīja vīrus mājas ziemeļu pusē, viņš atņirdza zobus un pietupās lēcienam. Tas atstāja dīvainu iespaidu uz vīriem. Viņi nosvieda savus ieročus un ieskrēja pagalmā. Laimīgā kārtā viens no viņiem pakavējās ilgāk un aizcirta aiz sevis vārtus.

Tīģeris apskrēja mājai apkārt un sastapās ar otriem desmit vīriem, kas gan palika uz vietas, bet bija tik pārsteigti, kad zvērs negaidīti strauji parādījās, ka neuzbruka viņam. Desmit vīru skatījās uz tīģeri, visi apbruņoti līdz zobiem, bet neko neuzsāka. Viņi stāvēja kā apburti, acīm redzot, gaidīdami, ka otrā vīru grupa pievienosies, lai sāktu uzbrukumu. Tad no mājas kāds sauca, lai viņi skrejot iekšā un aizbultējot durvis. Bet kurš gan var pagriezt muguru tīģerim, ieskriet mājā un netikt nogalināts? Beidzot vīri rīkojās pavisam pārsteidzoši. Viņi lēnām — it kā sapnī atkāpās atmuguriski, iekļuva pagalmā, aizvēra vārtus un tad skriešus iebēga mājā. Kamēr vārti nebija aizdarīti, viņi nenolaida acis no plēsoņas. Kāpēc viņi tā darīja, paskaidrošu citā vietā.

Tikko viņi bija iegājuši mājā, tīģeris pārlēca pār deviņas pēdas augsto sētu, un mēs no augšējā stāva redzējām, ka viņš staigā visapkārt pa pagalmu. Kazas sāka blēt un govis maut kūtīs. Pēkšņi sadzirdējām drausmīgu troksni — govju kūts durvis ielūza un nogāzās zemē. Tīģeris to izdarija ar vienu ķetnas zvēlienu. Izskrēja izbiedētie lopi. Sekoja drausmīgs slaktiņš. Bet nevienam nebija drosmes iziet ārā un mēģināt to izbeigt. Labi, ka tumsa jau bija tik liela, ka nevārējām saskatīt šausmīgo ainu.

Nākošajā dienā visi apspriedās, ko darīt. Mans tēvs teica:

— Tā kā mums neatjauj lietot šaujamos ieročus (kā vaAūt zināt, tāds bija britu valdības likums), mums atliek tikai viens. Vai kāds redzēja, kurā vietā tīģeris ielēca pagalmā?

To mēs, protams, viegli noskaidrojām. To apliecināja zvēra pēdas: tas ir diezgan savāds, tomēr patiess fakts, ka aiziedams tīģeris pārlēca pāri sētai tieši tajā vietā, kurā bija ielēcis pagalmā. Tīģeris vienmēr aiziet pa to pašu vietu, pa kuru ienācis, jo ir pārbaudījis, ka ceļš ir drošs. Viņš bija nogalinājis visas sešas mūsu govis, un šai dienā mūsu pagalmu apsēda maitu lijas, kuras nespējām aizdzīt. Tās gāzās lejup no debesīm kā lietus.

Saulei norietot, tēvs iedzina garu bambusa kārti zemē ārpus pagalma tieši tur, kur tīģeris bija lēcis pāri žogam iepriekšējā naktī. Tad viņš iedzina bambusa kārtī pusotras pēdas garu iesmu. Kopā ar metāla iesmu bambusa kārts izslējās gandrīz deviņas pēdas augstu. Mēs visi cerējām, ka tīģeris izlēks no pagalma tieši šajā vietā un, lejup krizdams, uzdursies iesmam, un tad, nakts stundām ritot, lēnām noslīdēs līdz zemei — caurcaurēm pārdurts.

Šovakar viņš neieradās agri. Redzams, zvērs nebija pārāk izsalcis pēc bagātīgā mielasta iepriekšējā vakarā. Gribēdami viņu sagūstīt un nogalināt, atstājām beigtos lopus turpat zemē, kur plēsīgie putni tos dienā bija jau diezgan izknābājuši un ēduši.

Ap deviņiem vakara ārā dzirdējām kaut ko līdzīgu rējienam. Tas bija tīģeris! Nebūdams visai izsalcis, viņš nenāca ar savu lielo bada rēcienu, bet, zinādams, kas viņu gaidīja, ierējās, lai aizbiedētu mazākos dzīvniekus 110 sava ceļa. Parasti šakāļi seko tīģerim, lai mielotos ar viņa laupījuma atliekām.

Nevilcinādamies un bez pūlēm viņš pārlēca pār sētu un atkal iekļuva mūsu pagalmā, bet lēkdams tikai pieskārās bambusa kārtij, kas sašūpojās. Sai naktī nespīdēja mēness un mēs nevarējām saskatīt, kas notiek, bet šad un tad divas liesmas — viņa acu ugunis — noplaiksnīja mūsu virzienā, kad viņš staigāja apkārt tumsā.

Mans tēvs sacīja:

—    Sis tīģeris aprīs visu ciematu, ja mēs viņu neaizkavēsim. Mums jādara kaut kas, lai viņu sabiedētu.

Apmēram ducis ciema iedzīvotāju, kas bija atnākuši pavadīt nakti ar mums kopā, jautāja:

—   Ko mēs varam darīt?

Tēvs atbildēja:

—   Mēs nedrīkstam viņam ļaut izrīkoties pēc savas patikas, jo tad viņš nekad nejutīs baiļu un nelēks pāri tai pašā vietā, pa kuru pirmo reizi ielēca. Mums tīģeris kaut kā jāizbiedē, lai viņš lēktu pār sētu nepiesargā- damies, un esmu pārliecināts, ka tad viņš uzdursies uz iesma, un tad jau mums vairs nebūs nekādu grūtību.

Viens no ciema iedzīvotājiem atbildēja:

—   Nekad neesmu par to dzirdējis. Vai tu zini, kā nobaidīt tīģeri, lai viņš uz vielas bailēs lec?

Tēvs sacīja:

—    Kaut kas jāizgudro. Tas ir vajadzīgs, citādi viņš aizies no šejienes neskarts. Mums jāpiespiež viņš aiz- lēkt no pagalma tādā steigā, ka …

Bet mans tēvs teikumu nepabeidza. Tīģeris tuvojās kazu kūtij. Varēja dzirdēt, ka viņš berzē sānus pret kūts durvīm. Šķita, it kā kāds ar zobena asmeni vilktu gar zīda priekškaru. Kazas, kas līdz šim bija šausmās stāvējušas mēmas, tagad blēja nāves bailēs. Es iesaucos:

—   Tur aiziet mūsu kazas!

Tēvs sagrāba dažus jardus pašaustas drānas, no kuras mēs šujam apģērbus, iezieda drēbē krietnu piku sviesta, saritināja to sainī un aizdedzināja. Tieši tad dzirdējām, ka tīģeris triec savu ķetnu pret kazu kūts durvīm. Durvis krakšķēdamas nogāzās. Tūlīt tēvs izsvieda degošo saini pagalmā. Atsizdamies pret zemi, uguns neapdzisa, jo ar sviestu piesūcinātā drāna atritinājās un liesmas izpletās, laizīdamas zemi, gluži kā zibeņu blāzmas laiza mākoņus. Ar briesmīgu murdoņu un rēcienu tīģeris apcirtās apkārt. Vienu baismu mirkli viņš stāvēja, nikni skatīdamies liesmās. Nekad neaizmirsīšu šo skatu — drebošo briesmoni uguns krāsoja tumši sarkanu un zeltainu nakts kvēpainajā melnumā. Likās, ka viņš uzpūšas divtik liels, kad liesmas auļoja augšup. Tad viņš kā zibens no melna mākoņa izlēca un pazuda tumsā. Spokainajā apgaismojumā redzējām tikai bezprātīgi pārbiedētās kazas, kas izskrēja no kūts. Viņu blējieni vispārējā jūklī bija apdullinoši, bet pāri šim troksnim kā smags akmens nogāzās tīģera rēciens, un acumirklī viss apklusa. Vēl dažas liesmu mēles uzšāvās no degošās drēbes krokām, un atkal mēs ieraudzījām tīģeri. Uguns nošvirkstēja. Un atkal viņš ielēca tumsā.

Mēs saspringti gaidījām. Šķita, ka sekundes pārvēršas minūtēs un minūtes — gados. Tomēr nedzirdējām viņa kritiena troksni aiz žoga. Liesmas sāka no- plakt, uguns loks kļuva aizvien šaurāks un šaurāks. Ārpus tā neko nespējām saskatīt. Nezinājām, vai tīģeris metīsies logā un ielauzīsies mājā vai arī uzbruks kazām, kas bija saspiedušās kādā kaktā. Visi drebēja, un atceros, kā man pašam ska|i klabēja zobi.

Pēkšņi naktī iecirtās baisms sāpju kauciens un mēs dzirdējām, ka ārpusē kaut kas nošvīkst gaisā. Tā bija bambusa kārts, kas zvārojās šurp un turp, kad tīģeris tai uzgāzās ar visu savu smagumu. Acīm redzot, viņš bija lēcis un beidzot ir notverts. Viņa astes vēzieni un bambusa kārts šūpošanās pavadīja viņa baismos rēcienus, kas kļuva aizvien skaļāki.

Tēvs teica:

— Tagad, kad viņš ir droši uzdurts, mēs varam gulēt visu nakti. Rit iziesim un ar veseri iedauzīsim viņam galvu.

Tā visi aizgājām gulēt, bet šad tad mūs iztraucēja mirstošā zvēra baismīgie smilksti. Mēs pamodāmies agri pirms rītausmas.

Indijā pirms rītausmas viss apklust. Mums šķita, ka pat tīģeris rimis gaudot. Pāri zemei slīdēja sudraba vizma — it kā atkal uzlēktu mēness. Tad pēkšņi no šīs sudraba miglas iznira apveidi un plašumi, atklājās koku un akmeņu formas. Sāka dziedāt putni.

Kad izskrējām no mājas, ieraudzījām tīģeri bambusa kārts caurdurtu guļam zemē. Atradām dzīvnieku asins peļķē, bet vēl dzīvu. Dīvaini, ka gaļas ēdāji dzīvnieki ilgi asiņo, līdz nobeidzas, bet zālēdāji mirst ātri. Atnesām akmens veserus, lai izbeigtu viņa mokas. Mans tevs teica, ka tas esot žēlsirdības darbs.

Sai mirklī sadzirdējām tālumā savādu gaudojošu

troksni. Kad atvērām pagalma vārtus un izgājām ārā, redzējām šakāļus un antilopes staigājam ap māju. Pari otraja krastā dzīvnieki traucās uz upes lejteci. Tur skrēja pērtiķi, kas no koku galotnēm bija saskatījuši kaut ko baismīgu, arī viņu kaimiņienes vāverītes^un mežonīgo bifeļu bars, kas sadzirdējis brīdinājumu ganībās, un biklais Mušiknava — mošugbriedis. Sie brieži ir vientuļnieki un klīst vienatnē, bet, ja tagad viņi nāca lielā kopā, tā bija zīme, ka draud briesmas, ātras un nenovēršamas. Gaisa bariem lidoja putni. Gaudojošais troksnis kļuva aizvien skaļāks un skaļāks. Tas šķita nākam no pretējās puses, un es kā bulta šāvos vecākiem pa priekšu cauri pagalmam un izgāju pa vārtiem. Kas tur ziemeļos parādījies tik savāds? Šoreiz biju patiesi nobijies — ieraudzīju tuvojamies kaut ko līdzīgu lieliem, baltiem džungļiem. Tēvs un māte stāvēja man aizmugurē, un es izdzirdēju tēvu novaidamies: — Plūdi!

Jā, tie bija plūdi. Strauji tuvodamies, ūdens sāka dunēt un kaukt kā tūkstošiem līdz nāvei ievainotu tīģeru.

Mēs bijām kā apdulluši — daļēji no iepriekšējo nakšu noguruma un satraukuma, bet galvenokāt tāpēc, ka šis notikums bija pilnīgi negaidīts. Nevienam nebija bijusi ne mazākā priekšnojauta, un mūsu novads, kaut gan atradās zemā līdzenumā, pēdējos simt gados nebija piedzīvojis šādu katastrofu.

Ja mēs nebūtu bijuši tik ļoti aizņemti, aizstāvoties pret tīģeri, varbūt būtu vērīgāk ieklausījušies dīvainajā, attālajā, vaidiem līdzīgajā troksnī, ko šad tad dzirdējām pēdējās dienās.

Pēkšņi liela, balta plūstoša ūdens siena nogruva pār mums, aizslaucidama visu savā ceļā. Mēs uzskrē- jām mājas augšējā stāvā un šausmās vērojām savas mazās saimniecības bojā eju. Atskaitot dzīvojamo ēku, visas mūsu kūtis, ārējās piebūves un sēta tika aizrauta projām, un mēs palikām no betona celtajā mājā kā mazā salā, kurai visapkārt burzguļoja un šalca ūdens.

Tikko plūdu straume mūs bija aizsniegusi, mājā saradās dzīvnieki. Nezin no kurienes izlīda čūskas un saritinājās kaktos, netraucētas un nevienu netraucēdamas. Redzējām, ka uz jumta klusi sēž džungļu pāvi, sērīgi skatīdamies apkārt, vai neieraudzīs kokus un džungļus. Bet nebija nekā. Visi mēs bijām atstāti ūdens tuksnesībā.

Mūsu ciematu gandriz visu aizslaucīja plūdi, atskaitot četras ģimenes, kuru mājas, tāpat kā mūsējā, bija celtas no betona. Turpretī tie ļaudis, kuru mājas bija celtas no māla ķieģeļiem, ar salmu jumtu, ne vien zaudēja visu savu īpašumu, bet, mēģinādami kaut ko paglābt no plūdiem, arī savas dzīvības. Vēlāk noskaidrojās, ka divas mazas upītes apmēram divdesmit jūdžu attālumā upes augštecē bija izlauzušās cauri kādai salai, kas daļēji aizstāja dambi, un ieplūdušas lielajā upē. Gaudojošā skaņa, ko dzirdējām, bija radusies no tā, ka ūdens nerimtīgi izgrauza salu un lauza sev ceļu uz upi. Kad sala bija aizslaucīta, abas straumītes kļuva par draudīgu plūdu straumi, kuras uzbrukumu nekas nespēja apturēt.

II nodaļa MĒS KĻŪSTAM MEDNIEKI

Pēc plūdiem mana māte saslima. Viņai kļuva aizvien sliktāk, un mēs vairs neievērojām dzīvniekus, kas, ūdenim noplokot, devās uz ziemeļiem meklēt džungļus. Tad māte nomira un mana dzīve kļuva gluži citāda. Vairs nebija iemesla paturēt māju, kas vienīgā mums bija palikusi. Kā jau teicu, plūdi bija aizskalojuši visu — pat zemi, kura mums piederēja un kuru apstrādājām. Vajadzēja pārdot māju un meklēt citu iztiku dzīvei, pametot zemkopību.

Mans tēvs, kas allaž bija kluss cilvēks, pēc mātes nāves runāja pavisam reti, bet viņu un mani vienoja liela mīla un saprašanās. Viņš bija liela auguma, ar karavīru kastai raksturīgo pilnbārdu, jo pēc savas izcelsmes bija šai kastai piederīgs. Viņš bija radžputs un apprecēja manu māti no citas kastas, un Indijā tas parasti nozīmē, ka vīrietis nolēmis atstāt savu dzimtu un uzcelt sev māju citur. Tāpēc mans tēvs atstāja dzimto novadu un atnaca uz mazo ciematu, kuru jau attēloju, lai dzīvotu tur kā zemkopis.

Bet viņa dzīslās ritēja veca karotāja asinis, un, kad māte nomira un viņu nekas vairs nesaistīja pie mūsu mājas, viņā atkal ierunājās nemiera gars un viņš,- dabiski, kļuva par mednieku. Tā mēs nopelnījām sev iztiku, jo meža dzīvnieku ādas vienmēr varējām pārdot tirgos. Mēs dzīvojām radžas Parakrama provincē, un aģenti no karaliskās galvaspilsētas Tamra Purni labprāt nopirka visu, ko atnesām pārdošanai pilsētā.

Bet, pirms sāku stāstīt savus piedzīvojumus jaunajā dzīvē, gribu aprakstīt, kas notika īsi pirms tam, kad ūdens plūdi gāzās pār mums. Tas tik dīvaini saistās ar manu turpmāko dzīvi, ka noteikti jāpiemin, iekams turpinu savu stāstu.

Starp citiem dzīvniekiem, kas bēga no plūdiem, mūsu ciematā ieklīda arī savvaļas ziloņu bars. Viņi bija kā neprātīgi aiz bailēm, jo plūstošais ūdens viņus vajāja jūdzi pēc jūdzes, un jāatceras, ka zilonis ar savu neveiklo augumu noslīkst, ja ūdens ir pietiekami dziļš, tikpat viegli kā sīka skudra. Tāpēc ziloņu bailes lielu plūdu laikā ir saprotamas.

Es tieši biju ciematā, kad šis bars parādījās, un līdz ar kādu citu zēnu uzrāpos kokā, lai mēs netiktu samīdīti un noskatītos, kā ziloņi iet garām. Viņi brāzās tieši uz mūsu pusi, šļākdami melnus dubļus līdz koku galotnēm. Zari, pie kuriem bijām pieķērušies, drebēja no viņu . smago soļu dunas. Sievietes kliedza un ierāva bērnus no durvju sliekšņiem mājā, nezinādamas, kā viņus pasargāt, jo būdiņu sienas nespētu atturēt ziloņus, ja tie aklās bailēs uzgrūstos tām savā skrējienā. Pēkšņi ieraudzījām, ka viens no ziloņiem bara priekšgalā pagriezās un mēģināja atturēt pārējos. Viņš durstīja tos ar ilkņiem, sita un šaustīja ar savu snuķi tik spēcīgi, ka viņam beidzot izdevās nomierināt visu baru, un, aizsnieguši ciematu, ziloņi jau soļoja lēnā gaitā. Biju pārsteigts no šī neredzētā skata.

— Paskaties, — iesaucās mans biedrs, — šim diženajam ir apzīmogota piere!

Es paliecos no zara zemāk, lai paskatītos uz garām ejošajiem ziloņiem, un patiesi — šim nejaušajam vadonim pierē bija iededzināta zīme. Kad cits pēc cita sakarā ar plūdiem uzbruka jauni notikumi, es par to vairs neiedomāju, bet vēlāk sastapu šo ziloni gluži citādos apstākļos; viņam bija nozīmīga loma manā turpmākajā dzīvē, un jūs uzzināsit, kā tieši viņš man atnesa laimi, jo es pazinu šo ziloni pēc zīmes starp viņa acīm.

Bet atgriezīsimies pie mūsu pirmajiem medību piedzīvojumiem, kad necerējām gūt nekādu labklājību, jo šķita, ka džungļi var tikai dot iespēju uzturēt kailo dzīvību.

Kad sākām medīt, tēvs un es katru rītu bridām pāri upei, bet, kad bijām pārdevuši māju, uzbūvējām no bambusa un salmiem sev būdu pretējā krastā meža mala. Tas tagad bija mūsu mājoklis. Uzbūvējām ari plostu, ar ko pārcelties pāri upei. Zvejojām katru dienu, katru mēnesi, pārtikām no risa un saknēm, ko nopirkām tuvākajā ciematā upes otrajā krastā, ēdām ari džungļu augļus. Nekad nenogalinājām dzīvniekus sev barībai — tā bija vispirmā mācība, ko iegaumēju meža skolā. Tam bija vairāki iemesli, un dažus jūs uzzināsit mana stāsta turpinājumā. Apģērbs šajā karstajā klimatā bija vienkārši iegūstams. No pašausta dzeltenbrūni nokrāsota audekla, kas ir gandrīz tikpat izturīgs kā āda, tikai daudz vieglāks, darinājām sev tunikas un turbānus. Manam tēvam bija arī garš, zaļš kaklauts, ko viņš dažreiz sev aptina ap kaklu.

Džungļiem piemīt dažadas īpatnības saskaņā ar laiku un gadskārtu. Pavasari džungļi ir citādi neka ziemā vai vasarā. Lielus periodā mēs ilgāk uzturējāmies savā būdā, bet naktīs tā nepiederēja tikai mums vien. Kad pērtiķi uzgāja mūsu mītni, viņi bija sajūsmināti un ieradās katru nakti. Nerimstošajās lietus gāzmās viņi jutās neērti koku galotnēs, tomēr pārāk baidījās no tīģeriem, lai iedrošinātos gulēt džungļos uz zemes. Bet pērtiķi zināja, ka pie uguns būs drošibā, un vakaros tikpat viegli kā es atvēra mūsu durvis un jutās pie mums kā mājās. Kad tas notika pirmo reizi, es ļoti izbijos. Bija sācies lietus periods, un es izgāju palīdzēt tēvam atnest no plosta iepirkumus, ko viņš bija atvedis no ciemata. Pārtikas krava šoreiz bija lielāka nekā parasti, jo vēlāk, kad upes straumes, lietum līstot, kļūst dziļākas un straujākas, pārcelties pār upi ir aizvien grūtāk. Atgriežoties es skrēju pirmais un, kad atgrūdu vaļā durvis, pārsteigts ieraudzīju, ka telpa ir pilna ar pelēkiem punduriem, kas sēdēja ap pavarda uguni kā spoki. Šausmās gandrīz iekliedzos, bet pienāca mans tēvs un, uzlikdams man roku uz pleca, sacīja:

— Nebaidies, dēliņ, tā ir pērtiķu cilts, kas meklē patvērumu no lietus.

Mazliet nomierinājos, tomēr turējos cieši pie tēva, jo neskaidrajā apgaismojumā pērtiķi izskatījas visai baismīgi. Iegāju būdā līdzi tēvam. Dzīvnieki mūs nemaz neievēroja. Divdesmit pērtiķi sēdēja, svinīgi skatīdamies uguni, un, tai liesmojot, blisinaja acis. Kāda pērtiķiene auklēja savu bērnu, likās, ka būda piederētu viņai un ka viņa to apzinātos. Vēlāk viņi nāca katru nakti, vienmēr klusēdami un neievērodami mūsu klātieni. Nevaru neko labāku ieteikt cilvēkam, kas šķiet sev visai nozīmīgs, kā dzīvot savā mājā līdzīgi mums kopā ar pērtiķu cilti. Mēs nespējām viņus aizdzīt un drīz vien arī to nemaz negribējām, jo viņi izrādījās |oti labi un vērīgi sargi: plēsīgam dzīvniekam tuvojoties, viņi mūs vienmēr pamodinaja laika, lai mēs spētu aizsargāties. Dienā dažreiz būdā ienāca vāveres, lūgdamās riekstus, bet tas bija pārāk biklas un neuzkavējās ilgi.

Lietum līstot, upe kļuva dziļāka, un, kopš plūdi bija mainījuši upes gultni, dzelmē parādījās krokodili. Tagad mēs baidījāmies lietot savu plostu. Pirmo reizi nojautu krokodilu tuvumu kādā rītā, kad redzēju mazu pērtiķīti dzeram pie upes. Pēkšņi viņš ar dīvainu kustību sabruka, un es redzēju, ka viņu kāds, satvēris pie •rokas, lēnām ievelk ūdeni, kurā viņš pazuda. Pēc dažiem mirkļiem garām aizpeldēja pārogļojies koka gabals. Tā bija krokodila zvīņainā mugura, iznirusi virs ūdens. Pēc šī atgadījuma mēs un dzīvnieki peldējāmies un bridām pāri upei tālāk augštecē, kur tā bija sekla un kur nedraudēja briesmas.

Kad bija pagājis gads kopš plūdiem, lielus perioda beigās kādā vakarā mans tēvs atnesa no ciemata divus maisiņus ar riekstiem un divus ar pupām. Viņš vispirms novārīja pupas un tad sacepa tās sviestā, piebērdams sāli un piparus, tad nolika pupas, lai tās atdzistu. Es klusēdams viņam palīdzēju, lai gan vai plīšu aiz ziņkāres — kā jau mazs zēns, kas saprot, ka notiks kaut kas neparasts. Tomēr tēvs mani bija labi audzinājis, un es neko nejautāju. Tad viņš sacīja:

— Es sagatavoju pārtiku medību gājienam džungļu vidienē. Mēs iesim rītdien, uzcelsim sev slēpni kokos, kur paliksim veselu nedēļu dienu un nakti, un gaidīsim, kādu medījumu dievi mums atsūtīs.

Mana sirds salēcās, par to domājot, un es naktī gandrīz nevarēju gulēt, nepacietībā alkdams doties dziļāk džungļos.

Beidzot uzausa diena. Pulksten piecos bijām gatavi, tēvs vispirms piepildīja katram maisiņu ar vārītajām pupām un paņēma ari abus maisus ar riekstiem, kas kopā ar džungļu augļiem un avotu ūdeni būtu mūsu pārtikas deva vienai nedēļai. Noskaitījām rīta lūgsnu un, kad kļuva pavisam gaišs, devāmies ceļā. Mēs neiegājām tūlīt tieši džungļos, jo ir bīstami ieiet džungļos agrā rīta stundās: tādi zvēri kā tīģeri un panteras, kas klaiņojuši meža malā, meklēdami ēsmu, var tad gadīties ceļā un cilvēkus apdraudēt.

Pēkšņi tēvs klusēdams norādīja uz zemi. Paskatījies ieraudzīju antilopes pakavveidīgās pēdas. Mēs tām sekojām un drīz vien ieraudzījām ari tīģera ķetnu pēdas. Tēvs sacīja, ka laikam agrā ausmas stundā tīģeris atnācis padzerties upes krastā un gaidījis kādu antilopi, kas arī nāktu padzerties, bet antilope, manīdama tuvumā tīģeri, aizbēgusi, taču ienaidnieks tai neatlaidīgi dzinies pakaļ.

— Skaties, — sacīja tēvs, — pakavu zīmes kļūst aizvien skaidrāk saredzamas. Tas nozīmē, ka antilope kļuvusi neuzmanīga. Tā ir tik pārbiedēta, ka bailes tai mazliet paralizējušas muskuļus. Antilope nespēj vairs pietiekami ātri paskriet. Vēl vairāk, kur vien tā gājusi, viņas kājas it kā pielipušas zemei, kaut arī tikai īsu mirkli. Tā ir ļauna zīme.

Iedami tālāk, ievērojām, ka antilopes pakaļkājas ļoti dziļi iespiedušās zemē, bet priekškājas atstājušas nevis skaidras pēdas, bet skrāpējušas zemi, it kā dzīvnieks tikai ar lielām pūlēm spējis pavilkt savas pakaļkājas.

Tēvs sacīja: — Nabadzīte laikam guļ beigta pāris simt jardu no šejienes. Viņas muguru paralizējušas bailes; lai gan galva bija skaidra, taču muskuļi vairs neklausīja.

Mēs sekojām abu dzīvnieku pēdām mazliet tālāk un nebijām vēl nogājuši piecdesmit pēdu, kad sadzirdējām blakus krūmos niknu rūcienu. Ātri uzrāpāmies kokā un apsēdāmies uz kāda zara daudz augstāk, nekā spēj uzlēkt tīģeris. Tad rāpāmies no zara uz zaru, 110 koka uz koku kā pērtiķi, līdz sasniedzam kādu vietu tieši pāri krūmājam, kur tīģeris pusdienās ēda nogalināto antilopi. Tā bija baismīga un reizē skaista aina: zeltain- melns tīģeris asins peļķē, pa pusei uzgūlies antilopei, iegremdējis purnu beigtā dzīvnieka pakaklē.

Tīģeri vispirms mēdz apēst mīkstākās vietas, visvairāk kaklu, tad krūšu muskuļu^. un da|u vēdera, iekams sāk grauzt ribas. Tas tīģeri atstāj nākošajai dienai. Parasti gan nākošajā dienā nekā vairs nav, jo, tiklīdz tīģeris atstāj savu upuri, nāk citi zvēri un notiesā visu. Bet mūs iespaidoja pati aina, nevis tas, ko zinājām par tīģera paražām. Sarkans, zeltains, za|š bija tas, ko redzējām, un ikviens, kas nejauši atnāktu šai vietā, pat nepamanītu pašu tīģeri, kuru nodeva tikai mušas un paša smaka. Viss izskatījās kā zeltaina, za|a un sarkana raksta uzmetums.

Tīģeris turpināja ēst, un, tā kā mūsu amats bija iedzīt slazdos vai nogalināt tīģerus, tad bija jāizgudro, kā viņam piekļūt.

Mēs vērojām, vērojām un vērojām līdz pulksten deviņiem, kad tīģeris ievilkās krūmos un nogūlies aizmiga. Bet, iekams viņš aizgāja, pamanījām, ka viņa krūtīs bija dziļa brūce, no kuras sūcās asinis. Acīm redzot, antilope pirms nāves bija iespērusi tīģerim ar saviem pakaviem un viņu dziļi ievainojusi krūtīs. Tīģeris dažas minūtes pastāvēja saulē un aplaizīja sevi, un mēs varējām skaidri saskatīt, ka viņš ir ievainots. Laikam viņam bija jau par vēlu iet uz midzeni un zvērs gribēja sargāt savu medījumu, tāpēc viņš neaizgāja tālu, bet atvilkās deviņas pēdas no beigtās antilopes un tur nogūlās.

Drīz ievērojām, ka apkārtējie krūmi apakšā sāk savādi kustēties; skatījāmies vēl ciešāk un ieraudzījām daudzus mazus, melnus degunteļus iznirstam no lapotnes un trīsošām nāsīm ošņājam asinīm piesātināto gaisu. Tās bija lapsas un šakāļi. Viņi bija iztālēm saoduši laupījumu un atnākuši pieprasīt savu daļu kaulu, ko grauzt. Kad viņi tuvojās, tīģeris ierējās — gandrīz kā suns, — un visi krūmāji sadrebēja kā vēju šūpotas zaļas lāpas. Līdz pusdienai krūmāju trīsas mainījās ar dziļa klusuma brīžiem, un tad iestājās tropu dienas- vidus visdziļākais klusums.

Līdz šim dažādu mazu dzīvnieku ošņājošie deguni parādījās netālu no beigtās antilopes, dažreiz viņu žokļi atvērās (nabaga izbadējušies šakāļi!), lai pakamptu kādu gabaliņu gaļas, bet pēkšņi tīģeris nikni ierēcās, un viņi pa galvu pa kaklu iebēga atpakaļ, un atkal visi krūmāji nolīgojās. Tas viss notika samērā klusi, bet bija daudz ko redzēt. Ja pamuka šakālis, krūmāji salīgojās, ja lapsa — krūmāji tikai notrīsēja kā aizmiguša suņa āda, kad tas redz murgainu sapni. Pēkšņi krūmāji sakustējās pavisam citādi. Lielās atvases un lapas sāka plaukšķināt kā bērnu plaukstiņas. Šīs kustības nāca no divām pusēm, ne visai attālu viena no otras. Abas Kustības saplūstot tuvojās tai vietai, kur mušām apklāta gulēja nogalinātā antilope un no kurienes plūda tīģera baisma smaka — spēcīga un asa. Lapu ņirbināšanas turpinājās dažas minūtes. Tajā bija kaut kas ļoti draudīgs, un es nodrebēju. Tēvs izstiepa roku un satvēra manējo:

—   Turies, dēls!

Ļoti klusa, gandrīz nedzirdama čaboņa pāršalca zāli un atvases; un, raugi, bez kāda brīdinājuma iznira divi leopardi — viens otram pretī, ļoti tuvu laupījumam. Tiem parādoties, kā melns mākonis pacēlās gaisā mušas. Leopardi nebija pamanījuši tīģera klātieni, jo abi nāca no vēja puses, tāpēc nesaoda tīģeri, bet tīģeris saoda viņus, tikai viņš bija pārāk miegains, lai pakustētos.

Tēvs man ļoti klusi pačukstēja:

—   Nebīsties! Nekusties ne par sprīdi! Tie ir leopardi, kas prot rāpties kokos. Ja tie uzrāpsies šeit, mēs abi būsim pagalam.

Man šķita, ka sapratu, kāpēc jauno atvašu lapas un krūmāji kustējās tā, it kā bērni sistu plaukstas. Plankumi leoparda kažokā izskatījās kā tintē iemērktas lapas, kas vietu vietām nospiestas uz viņa zeltainās ādas. Kad leopards kustas, koki un atvases kustas līdzi viņa izrakstītajam kažokam un gaisā ņirb plankumi.

Tiklīdz abi izsalkušie leopardi viens otru ieraudzīja, viņi pieplaka pie zemes un neatlaidīgi skatījās viens otram acīs. Viņu astes šaustīja gaisu kā elektrizētas stieples, un, kad viena no tam trāpīja jaunam kociņam, tas ar troksni nolūza.

Krakš! Krakš! Un pēkšņi it kā no nekurienes kā šausmu parādība starp abu niknajiem purniem iespiedās tīģera purns. Viņš ne tikai bija saodis viņu klātieni, bet arī ticis uzmodināts no miega, kociņam nolūstot. Tas bija briesmīgs mirklis. Abi leopardi mazliet atkāpās — piesardzīgi un bez skaņas, kā diegs, ko izvelk no adatas acs. Sekoja mirklis klusuma. Tad tīģeris izgrūda rēcienu — šķita, it ka nogrūtu kalns un vaļā atrauts ūdenskritums negantā straumē gāztos pār mums. Tāds bija tīģera rēciens. Bet leopardi vēl nebija pieveikti. Tikko tīģera rēciens apklusa, abi zvēri iekaucās, it kā viņu iekšās būtu iegrūsti nokaitēti šķēpi. Tas bija viņu izaicinājums. Tīģeris atkāpās, jo no kauciena skaņas noprata: leopardi zina, ka viņš ir ievainots. Viņš kādu mirkli pieplaka, abus vērodams. Leopardi panāca dažus soļus uz priekšu, gatavodamies viņam uzbrukt. Sekoja draudīgs klusums. Visus džungļus no koku galotnēm līdz zemei pārņēma smeldzīgs klusums, kuru iztraucēja tikai tīģera astes gala kulstīšanās. Mēs redzējām, ka visi trīs pretinieki aizvien ciešāk pieplok zemei. Tāds ir kaķu cilts paradums, kad tiem kāds uzbrūk, sevišķi tā dara nežēlīgākie šās cilts locekļi — lauva, leopards un tīģeris; tie cieši pieplok zemei ar vēderu, it kā šādā veidā smeldamies spēku. Bet ir arī vēl cits iemesls. Ja tīģeris guļ, cieši piespiedies zemei, viņa ienaidnieks lēcienā atsedz savu kaklu un vēderu, kam tad var piekļūt no apakšas. Otrais iemesls ir šāds: ja zvērs gatavojas lēcienam, tad, jo ciešāk viņš piekļaujas zemei un jo mazāks saraujas, jo tālāk var aizlēkt, uzbrukdams pretiniekam. Tā visi trīs kļavās ciešāk un ciešāk pie zemes, līdz ķermeņi izslējās tikai pēdas augstumā. Zālē varēja saredzēt vienīgi viņu galvas un zvērojošās acis — sarkanas un sastingušas, citam citu vērojot. Pēkšņi viens leopards ierūcās un pacēla gaisā ķetnu. Tas bija signāls otrajam leopardam lēkt uz tīģeri. Bet leopards nepakustējās, jo bija iebiedēts. Grūti pateikt, kāpēc, jo šķita, ka abi leopardi bija izdevīgākā stāvoklī nekā viņu ievainotais pretinieks; taču tīģerim piemīt gandrīz hipnotiska vara pār cilvēkiem un dzīvniekiem, kas izjūt māņticīgas bailes, sastopoties ar viņu. Tad tīģeris neganti ierecās. Viņš to darīja, lai uzsvērtu savu pārsvaru, ko tūlīt bija sajutis. AAēs varējām skaidri saskatīt, cik ļoti otrais leopards nobijies. Tad pirmais leopards niknumā zaudēja galvu un nevis lēca, bet pieskrēja pie tīģera skriešus. Abi iekodās viens otra mutē, un viņu žtJkļi tā sakļāvās, it kā piederētu vienam dzīvniekam. Līdz ar to apmātība bija lauzta un otrais leopards pievienojās cīniņam. Bet viņš neko daudz nevarēja izdarīt, kamēr abi pretinieki cīnījās un cīnījās. Katru reizi, kad viņš tuvojās, tīģeris trieca viņam ar ķetnu, neatlaizdams pirmo leopardu, un otrajam leopardam izdevās tikai iecirst nagus tīģera sānos, bet viņš nespēja aizsniegt dzīvībai tik nozīmīgas vietas kā rīkli un vēderu. Abi zvēri, saķērušies uz dzīvību un nāvi, griezās un vārtījās pa zemi, līdz beidzot otrajam leopardam izdevās iekosties tīģera gurnā, dziļi iecērtot tur savus zobus. Tīģeris palika kā pienaglots, bet joprojām bija stāvokļa kungs. Ar priekšķetnām tīģeris pievilka sev pirmo leopardu tuvāk, līdz pats gandrīz stāvēja uz pakaļkājām, piespiezdams arī leopardu izslieties, un tad ar vienu ķetnas triecienu pārplēsa sava pretinieka rīkli. Nāves mokās izmisīgi iekaukdamies, leopards atlaida vaļā žokļus un novēlās zemē, tad aizvilkās projām drausmīgās sāpēs. Bet šai mirklī otrais leopards, kas bija iekodies tīģera gurnā, palaida to un ietrieca zobus tīģera vēderā, un tā viņš gulēja, iegrūdis galvu tīģera iekšās, kamēr tīģera ķetnas un ievainotie žokļi plosīja leoparda muguru. Neviens no viņiem neatlaidās. Tas viss notika gandrīz bez trokšņa, tikai lapas čabēja un attālāk gaudoja mirstošais leopards. Tad džungļi apklusa. Šķita, ka pat saule pie debess apstājusies. Papagaiļi vairs nelidinājās gaisā, kaut gan šie putni parasti neliekas traucēties, vienalga, lai kas notiktu zem kokiem uz džungļu zemes.Varēja just, ka krūmājos sāk rosīties šakāļi un lapsas. Pēc piecpadsmit minūtēm, kas šķita kā desmit stundas, ar briesmīgiem gārdzieniem un rēkoņu otrā leoparda un tīģera nāves cīņa izbeidzās. Viņu ķermeņi, kas līdz šim mežonīgi valstījās, pēkšņi aprima. Tie gulēja kā akmeņi, šad tad tikai noraustījās kāds atmirstošs muskulis. Drīz viņi vairs nemaz nekustējās, un īsā laikā krūmāju ielenca šakāļi, steigdamies pie nogalinātājiem zvēriem. Tēvs teica:

— Tagad -mums jānokāpj un jāpievāc šo trīs zvēru ādas. Pirmais leopards guļ beigts tur tālāk.

Mēs steidzīgi nokāpām, aizdzinām šakāļus un gājām meklēt pirmo leopardu. Viņš gulēja beigts dažu soļu attālumā no leoparda, tīģera un antilopes. Tēvs un es ievilkām viņu krūmos, un tad tēvs sāka darboties — noģērēja ādas visiem trim plēsoņām, jo no antilopes ādas nekas vairs nebija palicis pāri. Diezgan grūti bija atraut otro leopardu un tīģeri vienu no otra. Tomēr ar dažiem veikliem griezieniem mums izdevās saglabāt gandrīz visas ādas.

Tagad pulkstenis bija jau gandrīz četri. Kamēr tēvs noņēmās ap dzīvnieku ādām, es satvēru loku un bultas, lai atvairītu plēsīgos putnus, lapsas un šakāļus. Drīz saule norietēja. Mēs sasējām asiņainās ādas kopā un ar virves palīdzību uzvilkām tās augšā kāda koka zarā un atstājām tur pa nakti. Paši uzrāpāmies blakus citā kokā un mēness gaismā izveidojām sev slēpni naktij. Mans tēvs iezieda mūsu abu ķermeņus ar stipri smakojošu eļļu, lai aizsargātos no skudru un moskītu pūļiem.

—   Tēt, — es sacīju, kad gatavojāmies aizmigt, — plūdu laikā cilvēki, zvēri un putni sadzīvoja kā brāļi. Ja viņi toreiz bija cits pret citu tik laipni, kāpēc tie nav vienmēr tādi?

—    Dēliņ, — atbildēja tēvs, — lielu kopīgu briesmu brīžos visas dzīvās būtnes apvienojas tāpat kā armija, kas saslēdzas rindās pret ienaidnieka uzbrukumu. Plūdu laikā dzīvnieki zināja, ka ir viņus, ir mūs grib iznīcināt nāve, vispārējās briesmās visi izturējās bez ļaunuma un ienaida. Pienāks diena, kad ne tikai dzīvnieki, bet arī cilvēki iemācīsies dzīvot brālīgi kā briesmās, tā arī labās dienās.

III noda|a

NAKTS DŽUNGĻOS

tomēr mūsu pirmo nakti brivā dabā mēs džungļos nepavadījām mierīgi.

Tīģera āda bija pakārta gaisā, un apakšā, džungļos, vairs nejuta tīģera smaku. Daudziem dzīvniekiem nekas tik ļoti nederdzas kā gaļasēdāju dzīvnieku smaka, ieskaitot cilvēka smaku, jo tie visi dzīvniekus nogalina: cilvēks — izpriecas dēļ, zvērs — meklēdams sev barību, un kurš tad ir labāks? Koku apakšā tagad varēja staigāt jebkurš 'dzīvnieks, bet mēs, sēdēdami augstu, bijām pasargāti no uzbrucējiem, jo tīģerāda karājās pietiekami tuvu, lai tās smaka atvairītu zvērus, kas kāpj kokos, ieskaitot leopardus.

Bet es nespēju aizmigt, ne tikai tāpēc, ka mūsu gulta, kailu zaru savijums, bija cieta, — man gribējās vērot, kas notiek apakšā. Tā bija dīvaini nemierīga nakts.

Kad uzlēca mēness, džungļos bija tāds klusums, it kā visur būtu izstieptas arfas sudraba stīgas, caur kurām viegls vējš žužināja kā klusuma balss. Simtiem mazu zvēriņu izspraucās no krūmājiem un sāka mieloties ar antilopes atliekām zem mūsu koka. Tad džungļus piepildīja trokšņi — tropu nerimstošās dzīves trokšņu miriādes, it kā milzu stelles tur austu būtības audus mūžibai. Drīz sadzirdējām apakšā brīkšķus un rūcienus. Un pēkšņi mēnesnīcā iznira savāda, kokaina maska — galva, kurai bija piestiprināts rags. Tas bija degunradzis. Viņš nošņācās, un visi mazie dzīvnieki spruka kur paslēpties. Degunradzim ejot, atvases un koki lūza zem viņa kājām. Tad ierūcās lācis, garām iedams. Pēc tam parādijās divi kaķiem līdzīgi dzīvnieki, un, cik varēju saskatīt mēnesnīcā, nolēmu, ka tie ir leopardi. Tiem sekoja vēl citi, bet neviens nerāpās mūsu kokā, tie apgāja to — gluži tāpat kā ūdens sadalās, kad straume tuvojas klintij. Tad nāca tīģeris, lielāks nekā pārējie; viņš rūca un kauca un dažas minūtes gaudoja pret mēnesi, tad pazuda, pēc tam es dzirdēju neparastu troksni, it kā liela armija tuvotos tik zagšus, ka pat zāle nenoliecās. Mēness gaisma trīsoja zem mums, un ēnas čukstēja par nezināmu būtņu klātieni. Drīz ieraudzījām savvaļas bifeļus, apmēram sešdesmit barā, kas gāja garām mūsu kokiem. Viņi gāja divaini, it kā pusloka līnijā. Abos galos lai bija spēcīgākie buļļi, tiem blakus vecie bifeļi, bet loka vidū varēja saredzēt vadoni, visvecāko un gudrāko bifeli. Starp viņu un pārējiem gāja bifeļu mātes un bērni. Dzīvnieki klusēja — nemāva un nemauroja. Nonākuši krūmājā zem mums, tie sāka sprauslāt un krākt. Bifeļu tēviņi spārdīja zemi. Neapšaubāmi viņi saoda vietu, kur dienā bija noticis cīniņš, un tiem nepatika asins smaka. Tēviņi dobji iemaurojās: «Mao, mao!» — aprauti un skaidri, gandrīz kā riedami, un bars iegāja meža biezoknī, pa- zuzdams.no redzes loka. Tēvs, redzēdams, ka esmu nomodā, teica:

—    Patlaban ir visdziļākā nakts un apakšā mums nedraud briesmas. Gandrīz visi plēsīgie zvēri izgājuši medībās. Pēc stundas būs pusnakts, un mēs viņus visus atradīsim pie upes, kur tie dzer ūdeni. Vai tu baidies?

Es atbildēju: — Nē!

Tēvs sacīja: — Tad nāc, nokāpsim lejā, aiziesim līdz vietām, kur tie dzer.

Rāpjoties lejup, šķita, it kā mēs nokāptu dārgakmeņu raktuvēs. Zem mums spīdēja lapsu, šakāļu un meža kaķu acis — tās kustējās un mirgoja mēnesnīcā kā spoži smaragdi un asinssārti rubīni. Kad tuvojāmies, viņi šāvās projām kā spulgojošu odu bars, ko aizdzen vējš.

Drīz nokļuvām līdz vietai, kur dzīvnieki dzer no upes. Likās, tēvs instinktīvi zināja ceļu. Uzmeklējis ziloņu taku, viņš sacīja:

—       Katram dzīvniekam ir savi pārvietošanās paņēmieni. Viņi paši izveido šādas takas un ceļus. Cilvēkam ir visdrošāk iet pa ziloņu taku, jo neviens cits dzīvnieks nenāks uz šīs takas, kas ved uz padzeršanās vietu.

Vēlāk ievēroju, ka tīģeru cilts piederīgie, tāpat kā viņu medījumi, neatstāj aiz sevis skaidri saredzamas takas. Neviens no tiem nevar atļauties atklāt, kur tie atrodas. Viņi piesardzīgi atnāk, padzeras, cik ātri vien iespējams, un atkal pazūd. Taču bifeļi vienmēr izraugās sev atsevišķu, ļoti noslēptu padzeršanās vietu. Un tomēr vērīga acs var saskatīt, no kurienes viņi nāk un kurp aiziet.

Mēs gājām pa ziloņu taku un pēc pusstundas nonācām upes krastā. Uzrāpāmies kokā un tur palikām — klusi kā augļi zarā: nogūlāmies uz vēdera un, stingri turēdamies, piekļāvāmies zaram, zodus atspieduši uz rokām. No šīs vietas varējām saskatīt bifeļu baru, kas tuvojās upei. Tie nāca īpatnā kārtībā: tēvs, bērns un māte, — mazais bifelītis vienmēr starp tēvu un māti. Tad viņi nogāja pa krastmalu garām mūsu kokam un pazuda. Tā atnāca un aizgāja viss bifeļu bars. Tikko viņi bija aizgājuši, izdzirdējām netālu kaut ko nokrakšķam. Skaņa bija tepat mums līdzās, nevis lejā. Dzirdējām, ka kāds purina un lauž vīteņaugus. Piepeši kaut kas melns kā čūska parādījās vienas pēdas atstatumā no manis un noplūca zariņu no koka, uz kura mēs gulējām. Koks sašūpojās, un mēs gandrīz nokritām. Tad atkal izlīda kaut kas čūskai līdzīgs un atkal raustīja mūsu zaru, likās, kaut kas tur apakšā spiežas pret koku un sadrebina to līdz pat saknēm. Es pagriezu galvu, lai paskatītos uz tēvu, kas gulēja aiz manis uz zara resnākās daļas. Viņš ar pieskārienu mani nomierināja, bet nerunāja ne vārda. Pēkšņi zem mums mēnesnīcā paspīdēja divi balti zobeni — krakš, krakš, krakš! Visapkārt salīgojās zari, mirdzošie zobeni padevās uz priekšu, un tad ieraudzījām ziloņa galvu un stāvu. Tas, ko noturēju par lielām čūskām, bija ziloņu snuķi, kuri vijās pa koku galotnēm, meklēdami sulīgus zariņus. Ziloņu ilkņi mēnesnīcā izskatījās kā līki, draudīgi zobeni. Bara vadonis, visvecākais un stiprākais zilonis, nogāja lejā pie upes, pavirzījās pa labi un apstājās. Viņam sekoja mazs zilonītis, nepilnu gadu vecs, un tam nopakaļ gāja viņa māte. Viņi apstājās blakus vecajam zilonim. Tad nāca vēl daži zilonīši un viņu mātes, tad vēl trīs spēcīgi ziloņi cits aiz cita, un tie noslēdza garo rindu pie upes. Zilonis, kas pēdējais stāvēja pie upes lejasteces, iegremdēja snuķi ūdenī un padzērās pirmais. Tad dzēra nakošais, un pēc tam visi citi pēc kārtas, bet vecais zilonis upes augštecē padzērās pēdējais. Katrs zilonis dzēra pēc kārtas, lai nesa- duļķotu ūdeni augšpusē stāvošajam. Ja vadonis padzertos pirmais, citiem būtu jādzer ūdens, ko saduļķojis viņa snuķis, jo straume duļķes aiznestu lejāk, un tas kaitētu ziloņu veselībai. Tikko ziloņi bija padzērušies, pie upes mēnesnīcā pazibēja brieža ragi. Sudrabota gaisma šaltīm lija pār viņa ragiem un sāniem. Viņš stāvēja starp to vietu, kur dzēra ziloņi, un vietu, kur slāpes veldzēja bifeļi. Tā viņš bija aizsargāts no abām pusēm. Briedis bija liels un skaists, ap sešas pēdas garš un trīsarpus pēdas augsts. Neapšaubāmi viņš bija džungļu lepnums, visskaistākais dzīvnieks, kādu vien var iedomāties. Viņa sudrabainais stāvs — mēnesnīcā briedis šķila veidots no sudraba — ieslīdēja pa pusei ūdeni, kad viņš dzēra, bet es ievēroju, ka viņa ausis bija pavērstas uz dažādām pusēm, viena — uz priekšu, otra — atpakaļ. Briedim ir vissmalkākā dzirde pasaulē. Ar kreiso ausi viņš klausījās ūdens virzienā, ar labo — džungļos aiz sevis. Briežiem ūdenī dažreiz uzbrūk kro- kodili, bet uz zemes — tīģeri, tāpēc dzerdami viņi klausās abos virzienos uzreiz un ir sevišķi piesardzīgi, jo viņu pārējie jutekļi šai brīdī nedarbojas: dzerot briedis nevar ne saost, ne redzēt. Viņa deguns atrodas ūdenī, un viņš neko neredz, jo acis seko degunam. Taču abas ausis tobrīd ne vien klausās, bet uz laiku aizstāj viņam redzi un ožu. Tikko briedis sāka dzert, viņa aste, kas nupat kustējās gaisā, sastinga — lielajā kokā kaut kas savādi iečabējās. Zibens ātrumā briedis pagriezās un vēroja džungļus, abas ausis pavērsis pret vēju. Ja kāds zvērs gribētu viņam uzbrukt no vēja puses, brieža ausis sadzirdētu skaņas, ko atnestu vējš, bet viņa acis raudzījās uz citām pusēm, lai brīdinātu no briesmām. Briedis kādu mirkli vēroja apkārtni, un dažu soļu attālumā liela kbka zari viegli, gandrīz pārāk viegli, iedrebējās. Mēs neko nevārējām saskatīt, bet nolēmām, ka briedis sadzirdējis panteru.

Bifeļi skaļi iemaurojās. Sapratu, ka viņi vēl nav aizgājuši. Arī viņi bija paslēpušies zem kokiem un krūmos, gaidīdami ienaidnieku. Ziloņi pagrieza upei muguras galu un ievilka snuķi mutē. Viņi klusēja. Viņi, tāpat kā bifeļi, vēroja mežu un šķita kustamies zem mums klusi kā milzu mākoņu grēda. Vai pantera lēks? Šāds jautājums patlaban sevišķi nodarbināja visus dzīvniekus. Drīz kāds bifeļu bullis nostājās ļoti tuvu blakus briedim. Acīm redzot, bifeļi nāca lejā, lai viņu aizsargātu, bet vecais zilonis panācās uz augšu, un tā briedis stāvēja — pa labi viņam bija džungļu valdnieks, pa kreisi — tā premjerministrs bifelis.

Tas saniknoja panteru, kura bija noslēpusies koka galotnē. Viņa dusmās ierēcās, sašutusi par šādu stāvokli, un nolēca no zara, kam bija pieplakusi. Dzirdējām to mīksti atsitamies pret zemi, nošalca lapas, koku atvases un zāle, tad iestājās nāves klusums.

Bet, acīm redzot, viss vēl nebija galā. Pantera bija tikai mainījusi vielu un izvēlējusies izdevīgāku stāvokli, lai uzbruktu briedim. Redzējām, ka bifeļi aiziet džungļos. Viņi paklusi iemāvās, dodami signālu briedim. Viņš aizlēca pa labi, tad lēca vēlreiz. Pantera lēca viņam pakaļ, bet it kā šausminoša burvība tai pretim stāvēja nekustīga ziloņu siena. Briedis tikmēr bija jau aizbēdzis. Viņš bija glābts! Savā niknumā pantera metās pakaļ aizejošajam bifeļu baram.

— Viņa ir līdz nāvei izbadējusies, ja iedrošinās to darīt, — teica mans tēvs.

Ziloņi ietaurējās un traucās pakaļ panterai. Krakš, krakš! — visos virzienos lūza koki un atvases. Mežs drebēja. Tā aizgāja ziloņi. Kā priekškars nolaidās klusums. Pēkšņi tālumā atskanēja:

«Mu-u, mū-ū, mū-ū!»

Bifeļu vadonis veda savu paklausīgo baru mājup.

Tad nāca padzerties daždažādi sīki dzīvnieciņi — zebiekstes, lapsas, visādu sugu kaķi. Ap trijiem parādījās tīģeris. Viņš mazliet padzērās, mēnesnicā sevi aplaizīja un devās mājup dižena radžas kundziskajā gaitā. Džungļu dziļumos viņš vareni norēcās, it kā gribēdams paziņot: «Esmu paēdis. Varat būt mierīgi. Bez tam man patīk mēness.»

Tagad mēs sajūtām džungļos dīvainu saroslšanos. Meža telpu piepildīja nevis baiļu trīsas, bet atvieglojuma sajūta, ka var doties mājās. Mēness norietēja, un milzu klusums ienāca džungļos. Šķita, ka tas ilgst veselu mūžību, bet tad mežam pārskrēja trīsas, it kā me- ness grasītos uzlēkt vēlreiz. Tikko svīda gaisma, skaļas putnu balsis atskanēja gaisā, priecīgi sveikdamas sauli. Vienā mirklī pienaino gaismu piepildīja apveidi un formas. Koki, zari, krastu svēdras un tālumi, kas vēl pirms mirkļa bija nesaskatāmi, tagad iznira_ starojošās krāsās. Tiklīdz tas viss kļuva redzams, kā plūstoša zelta lāpa pacēlās saule, izliedama pasaules telpā brīnumainu sārtu kvēli. Mēs nokāpām no koka un uzmeklējām vietu, kur pantera bija uzbrukusi bifeļiem. Divi simti jardu attālumā no mums atradām nabadzīti samīdītu, gandrīz sajauktu ar zemi, asiņu un gaļas masu, kurā katrs kauliņš bija sašķaidīts. Pat zvēra āda bija iznīcināta.

—    Es vēlētos, kaut arī tīģeris būtu beigts, — es sacīju, jo pēdējā laikā Svītrainais Brālis man bija apnicis līdz kaklam un es uzskatīju to par pasaules lielāko ienaidnieku, bet mans tēvs, kas mīlēja taisnību, atbildēja:

—    Nē, tukšgalvīt, tīģeris ir dižciltīgs zvērs; patiesi, briesmīgs gan, bet atceries, ka ir vēl citi, kas sava ze- miskuma dēļ ir daudz bīstamāki. Varbūt daļēji tīģera savādā vara izskaidrojama ar to, ka viņa pretinieki uzskata viņu par augstāku nekā paši. Kad tīģeris iziet medībās, viņš atļauj mazajai lapsai Fivi brīdināt visus džungļus. Leopards uzbrūk slepenībā un ir asinskārāks. Tīģeris nekad neuzbrūk cilvēkam, kā tu zini, ja vien nejauši nav nogaršojis cilvēka asinis; turklāt viņš ēd arī maitas, ja ir izsalcis. Viņš, Varenais, nekad veltīgi nenogalinās cilvēku, — piebilda tēvs un turpināja: — Ja tīģeris ir vecs un vājš, viņš var kļūt ļauns un viltīgs kā leopards, bet savos spēka gados viņš nekad nav tāds.

IV noda|a

MANA APMĀCĪBA

Džungļi daudzējādā ziņā ir ļoti laba skola dzīvniekiem un maziem zēniem. Mans tēvs par to bija tā pārliecināts, ka nekad neraizējās par manu izglītību, iekams es nekļuvu vecāks.

— Lasīt un rakstīt prašana ir bīstama, — viņš mēdza teikt, — un to vajadzētu mācīties tikai tad, kad cilvēku nostiprinājusi pieredze.

Tāpēc mani rūpīgi apmācīja iepazīt tīģera un leoparda dabu, iekams deva rokā grāmatu.

Es dabūju iepazīt džungļu tikumus, dabas noslēpumus, uzzināju, kādu vietu ieņem cilvēks starp saviem brāļiem, starp zemākajiem radījumiem un dieviem debesīs. Protams, tā nebija tikai mācība un nebija arī rotaļa, jo, pētīdami dzīvi un dabu, mēdzām doties ilgos pārgājienos. Daudzi piedzīvojumi lika mums pārdomāt dzīves noslēpumus, un tā bija ļoti svarīga daļa manā apmācībā.

Tai laikā mūsu vienīgie ieroči bija loks, dažas bultas un cirvis. Mans tēvs iesniedza lūgumu atļaut mums iegādāties bisi medībām. Bet, kā jūs zināt, valdības iestādes indiešiem nedod atļauju šaujamieročiem.[1] Tāpēc tik daudzus cilvēkus Indijā nogalina tīģeri. Tomēr izņēmuma kārtā to dažreiz atļauj medniekiem un bijušiem karavīriem, un tā pēc vairākiem mēnešiem mans tēvs varēja iegādāties ļoti labu šauteni, kuru varēja neierobežoti lietot džungļos. Mēs turpinājām novērot

dzīvi mežā, un, jo vairāk mācījāmies to pazīt, jo mazāk zvēru iznīcinājām. Mans tēvs mēdza teikt:

— Džungļos cilvēkam jāievēro trīs likumi: vispirms, viņš nedrīkst nogalināt bez iepriekšēja brīdinājuma, otrkārt, nedrīkst nogalināt dzīvniekus uzturam un, treškārt, viņam jārīkojas bez ienaida un bailēm.

Lai paskaidrotu pirmo likumu, tēvs man pastāstīja, kā viņš reiz izgājis medībās ar diviem jauniem angļu zemākiem virsniekiem. Viņi uztaisījuši attiecīgā vietā slēpni kokā un piesējuši tuvumā kazu, lai pievilinātu zvērus. Tumsai iestājoties, parādījies leopards, tomēr, baidīdamies no lamatām, nav uzbrucis kazai. Gaišajā mēnesnīcā bijis skaidri redzams, ka zvērs pagriezies, lai aizietu. Viens no angļiem, nepacietībā negribēdams pazaudēt medījumu, neapdomīgi izšāvis. Sāda steigā viņš leopardam netrāpījis. Zvērs vienā mirklī apsviedies un uzlēcis slēpnī. Bijis pat nesaprotami, kā leopards tumsā to tik ātri sasniedzis. Mēnesnīcā pazibējuši viņa sāni, baltie, atņirgtie ilkņi, un viņš jau bijis blakus medniekiem. Nebijis vairs laika otrreiz izšaut, nebijis arī vairs iespējas tēmēt. Mans tēvs nolēcis no koka zemē un izgrūdis garu, griezīgu kaucienu — tā kauc leoparda mātīte briesmās. Leopards satraukts pagriezies, lai paskatītos, un šai bridi tēvs iešāvis viņam plecā… Tā tas ir vienmēr: ja jūs uzsaucat dzīvniekam vai sviežat viņam ar akmeni, kādu mirkli tas pārsteigts apstāsies un nebūs pietiekami uzmanīgs, tad ir iespēja notēmēt uz viņa varīgākajām vietām. Brīdinot zvēru, jūs līdz ar to parādat, ka jūsu nervi ir stiprāki nekā pretiniekam, un tā jau ir puse uzvaras. Kas attiecas uz abiem pārējiem likumiem, tēvs sacīja, ka ikviens, kas ēd gaļu, cilvēks vai dzīvnieks, iznēsā gaļas ēdāju smaku, un tā ir brīdinājums visiem džungļu iemītniekiem. Tāpat arī ienaids un bailes: cilvēks, tāpat kā dzīvnieks, bailēs un dusmās izplata dīvainu, īpatnu smaku, kas atklaj viņa klātieni un vājumu džungļu dzīvnieku smalkajām nāsīm.

Mans tēvs prata brīnišķīgi šaut gan ar loku, gan ar bisi, un, lai kā es centos, tomēr nespēju viņam līdzināties.

Neviens, kas dzīvo ārpus Indijas robežām, nenoticētu nostāstiem par viņa apbrīnojamo šāvēja māku, un tomēr tie ir patiesi. Bieži, kad stāvējām pie kādas upes, viņš norādīja man uz vanagu, kas sēdēja koka galotnē, un teica:

—   Dēliņ, jaunekļu acis ir asākas nekā vecāku viru acis, pabaidi ar akmeni šo putnu!

Vienmēr biju gatavs šai rotaļai. Sviedu akmeni, kā bija pavēlēts, un tēvs, raudzīdamies ūdeni, tēmēja, vērodams iztraucētā putna atspulgu, un no desmit reizēm septiņas nošāva vanagu. Ja viņš vanagam netrāpīja, tad neko neteica, uzkara bisi plecā un gāja tālāk, bet, kad trāpīja putnam, allaž piebilda:

—   Tā, mans dēls, mēs bieži ar apdomību sasniedzam vairāk nekā ar asu skatienu.

Tēvam bija ļoti asa dzirde, un naktī viņš varēja šaut pēc skaņas. Ja starp viņu un dzīvnieku atradās kāds šķērslis, viņš to sadzirdēja un stāvēja klausīdamies, līdz dzīvnieks izgāja klajā vietā, kur nebija krūmu, kas varētu aizkavēt lodes skrējienu. Ar tēvu bija viegli iet pa mežu gan naktī, gan dienā.

Vispirms tēvs man iemācīja izprast, kādā virzienā dzīvnieks iet un kāpēc. Mācījos pēc atstātajām pēdām, pēc krūmāju smārda un sakustēšanās, dzīvniekam aizejot, noteikt, ar ko būs jāsastopas. Piemēram, lacis. Ka to var pazīt pēc pēdām? Ir daudz pazīmju, bet visdrošākā ir šāda: lāčiem ļoti patīk mieloties ar skudrām tieši no skudru pūžņa.

Skudras ceļ savus paugurus tikai ar vienu atveri, pa kuru tās ieiet un iziet, un tikai pa šo rnazo spraugu skudru pūzni ieplūst gaiss. Lācis, sūkdams pa šo caurumu, vār izvilkt visas skudras no pūžņa. Ja džungļos dzīvoja daudz lāču, es cieši vēroju skudru pūžņus. Rūpīgi pārbaudīju katru atsevišķi, lai pārliecinātos, vai lācis nav tam gājis garām. Ja pūznis bija iztukšots, tas nozīmēja, ka lācis apēdis visas skudras^un gājis tālāk, un bija kaut kur man priekšā, bet, ja pūznis bija skudru pilns, viss bija kārtībā, lacis atradās kaut kur tālu iepakaļ. Lai gan lācis neēd cilvēku, viņam nepatīk ar to satikties. Ja lācis ierauga tuvumā cilvēku, viņš skrej tam pakaļ un, ja iespēj, cērt viņam no galvas līdz kājām ar saviem nagiem. Vairāki tādi lāča ķetnas skrapejumi dažreiz var beigties ar nāvi. Jāatceras, ka no lača nevar paglābties, uzrāpjoties kokā,

jo arī viņš prot rāpties kokā, kur vajā cilvēku no zara uz zaru un beidzot nogalina.

Lietus periodā grlīti uzzināt, kur uzturas lāči. Pat viņu pēdas nav saskatāmas. Lietus gāzmu starplaikā viņu pēdas redzamas diezgan labi, bet pēc lietus gandrīz neiespējami noteikt dzīvnieka sugu, vērojot pēdas. Tomēr lietus periodā ir arī savs labums: dzīvnieki nav noskaņoti cits citam uzbrukt. Grūti ticēt, cik ļoti viņi baidās no lietus un pērkona.

Reiz lietus un pērkons pārsteidza mūs pašos dziļākajos džungļos. Pulksten divos pēcpusdienā pēkšņi mākoņi aizklaja debesis, nogranda pērkons-un meža biezoknī iestājās pusnakts tumsa. Ikreiz, tiklīdz uzliesmoja zibeņi, redzēju, ka mūsos raugās dīvaini jautājošas acis. Pārsteigtie, izbiedētie dzīvnieki nerūca, negribēja mums uzbrukt, viņu jautājošajās acīs nebija ļaunuma. Likās, ka viņi gribētu teikt:

«Jums un mums tagad draud vienādas briesmas. Kāds atradis kaut kur lielu bisi un šauj uz mums, un plivina debesīs savas lāpas. Ja mūs visus grib nošaut, tad mēs neuzbruksim jums, ja vien jūs neuzbrūkat mums.» Lai gan zvēriem nav valodas, tomēr viņu acis izsaka vairāk nekā mūsu pastāvīgi pļāpīgās mēles.

Aumaļām sāka gāzt lietus, un visu ietina tumsa, it kā pasaule ietu bojā. Bija baigi šajā mitrajā tumsā. Likās, ka milzīga, melna pantera, līdz kauliem izmirkuši, berzētu sānus pret manu kāju, un, kad vējš iešal- cās mežā, tumsas izmirkušais kažoks drebēja un sabožas ik melnā, slapjā spalviņa. Bet, kad negaiss beidzās, apmēram puspiecos, džungļos iespīdēja pēcpusdienas saule un bāla gaisma ielauzās biezokņos. Pēkšņi izdzirdējām dīvainu sanoņu. Likās, ka kaut kur lidotu miljons bišu.

—   Netālu no mums lācis! — iesaucās tēvs. — Viņš meklē medu, bet pārāk agri. Vēl tikai pēc divām nedēļām medus kāres būs pilnas. Viņš laikam ir ļoti izsalcis, ja nespēj nogaidīt. Iesim tālāk projām no šejienes!

Lāča murdoņa arvien tuvojās, un mēs gājām pretējā virzienā. Tomēr viņš nāca uz musu pusi.

Pēkšņi tēvs sacīja:

—    Pēc mirkļa viņš mūs panāks. Steigsimies!

Mēs gājām pret vēju, jo negribējām, lai lācis saostu mūsu klātieni. Pēkšņi lāča alkatīgais rūciens apklusa, un mēs domājām, ka esam drošībā. Tad atkal pavisam tuvu izdzirdējām bišu sanoņu. Apskatījāmies visapkārt, bet neko neredzējām. Paskatījāmies augšup, un — ak šausmas! — kokā tieši virs mums tupēja lācis, ēzdams medu no šūnām. Bites lidoja mājup un tuvojoties dūca aizvien skaļāk un skaļāk.

— Ja mūs nenogalinās lācis, — sacīja tēvs, — mūs nodzels bites.

Mēs zagšus manījāmies projām. Tēvs sāka atdarināt bišu dūkšanu, lai aizvilinātu bites prom no lāča, kas, ēzdams medu, mūs neapdraudētu. Kādu mirkli tēvs apklusa un klausījās. Dzirdējām, ka lācis ierūcās, un sapratām, ka bites viņu ieraudzījušas un dzeļ bez žēlastības. Atri uzrāpāmies tuvākajā kokā un gaidījām, kas notiks. Pēc dažiem mirkļiem lācis rūkdams nogāzās lejā, ka nobrikšķēja vien, un aizskrēja projām džungļos, lai paglābtu purnu no saniknotā spieta. Kā redzat, ja lāci nevar izsekot pēc skudru pūžņiem, jāvēro, vai kokos nav bišu šūrias, jo lācis nekad neaiziet garām medum nepamielojies.

Tēvs prata ne tikai dūkt kā bite, ko viņš iemācīja arī man, bet prata atdarināt dažādu putnu un dzīvnieku balsis, un šī māka mums ļoti noderēja. Piemēram, mēs varējām sasaukties kā meža pāvi. Izvēlējāmies pāva kliedzienu, pirmkārt, tāpēc, ka tas ir ļoti skaļš un skaudrs, otrkārt, pāvu džungļos nav visai daudz, tāpēc viņu balsis nevarēja sajaukties ar mūsējām. Tomēr dažreiz radās sajukums. Reiz es tā saucu savu tēvu, sēdēdams koka galotnē, taču neatbildēja tēvs, bet mil- zigs pāvu tēvainis lepni ielidinājās kokā un meklēja savu dzīvesbiedri. Iekliedzos vēlreiz kā pāvs. Viņš izslēja un izpleta asti kā vēdekli un sāka meklēt savu šķietamo ienaidnieku, jo es laikam biju iekliedzies kā naidīgs pāva tēviņš, kas cīnās par savu draudzeni.

Mēs ar tevu vienojamies, ka nekad nenogalināsim pāvus, jo mūsu mežos tie bija vairak vajadzīgi citā nolūkā, nevis skaisto spalvu dēļ. Pāvi ēd čūskas, un, ta kā tevs un es daudz laika pavadījām koku zaros, bija saprātīgi ļaut pāviem dzīvot tuvumā, lai tie iznīdētu čūskas, kas uzvijas kokos. Savādi, ka čūskas nekad nesajūt putnus tuvumā, tas tām ir ļoti neizdevīgi un pierāda, ka šiem rāpuļiem nav ožas. Starp citu, pāvi ļoti mii tīģerus, bet par to pastāstīšu citu reizi.

Atgriezīsimies pie putna, ko bija pievilinājis mans kliedziens; viņš un es sēdējām viena koka zaros: viņš virs manis, es — apakšā. Pāvs stāvēja, klusi salocīja savu vēdekli, kas kļuva par garu, biezu asti. Viņš bija šķietami nomierinājies. Gatavojos kāpt lejā un meklēt tēvu citā virzienā, bet, kad sakustējos, dzirdēju aiz sevis spārnu švīkoņu, kurai sekoja baisms šņāciens. Paskatījos augšup un strauji dziestošajā dienas gaismā ieraudzīju, ka pāvs stāvēja vidū uz čūskas ķermeņa, iekrampējies ar nagiem; čūska bija uzslējusies tieši pret pāvu, bet tas, sargādams galvu, cik vien iespejams talu bija atliecis atpakaļ garo kaklu. Abi izskatījās kā divas dažadas čūskas. Čūska līdzinājās pāvam, kam noplūktas krāsainās spalvas, bet dusmīgais pāvs čūskai, kuru grezno spoži smaragdi; turklāt putna knābis kustējās uz priekšu un atpakaļ — gluži kā čūskas dzelonis, kas gari izšāvās, gan ierāvās atpakaļ rāpuļa mutē strauji kā divžuburaina liesma. Pāvs un čūska augstu izslēja galvas. Čūska mēģināja aizsargāt savējo pret pāva spēcīgo knābi, jo šis putns ar to mēdz pāršķelt čūskas galvu. Katru reizi, kad pāvs grasījās ieknābt čūskai galvā, rāpulis to pagrieza tā, ka pavs aizcirta garam, taču ar katru jaunu cirtienu čūskas galva noslīdēja zemāk. Čūska savukārt centās'iedzelt pāva acī, tad putns atvirzījās un viņa spalvas nošvirksteja kā pārplēsts zīds. Tā divkauja turpinājās, bet čūskas pretestība atslāba. Pavs staveja uz tās ķermeņa un ar savu smagumu traucēja tās asinsriti, viņa nagi aizvien dziļāk ieurbās čūskas miesā. Ievēroju, ka, pāvam knābjot, čūska tikai parava galvu atpakaļ un vairs nemēģināja tam iedzelt. Pēkšņi čūska, pieliekdama galvu, mēģināja ietriekt zobus pava kajā, bet, iekams viņa to paspēja, pāvs iecirta knābi viņas neaizsargātajā pakausī, un čūskas ķermenis atšļuka, nokarādamies pār zaru, un trīs vai četras reizes lēni noraustījās. Pavs ķērās pie savas vakara maltītes, un tieši tad es sadzirdēju tālumā tēva atdarinato pāva kliedzienu. Biju lepns, ka šāds kliedziens spēja apmanīt pāvu, bet ne mani.

Tūlīt nopratu, ka tā ir cilvēka balss, lai gan mans tēvs ļoti labi atdarināja putna kliedzienu.

Bet neesmu vēl lidz galam izstāstījis, kā mēdzām dzit pēdas lāčiem. Bez skudru pūžņu un medus šūnu novērošanas ir vēl trešais veids, kā viņus atrast. Pavasarim beidzoties, nobirst mahulas koku medainie, su- ligie ziedi un karstajā saulē uz zemes sāk rūgt. Vakaros atnāk lācis, apēd ziedus, kas nogulējuši zālē visu dienu, un noreibis aiziet izgulēties zem kokiem. Rita pusē lācis pamostas un iet projām. Tāpēc, staigājot rīta stundās pa džungļiem, jāvēro mahulas koki, un parasti zem tiem var atrast lāča ķermeņa iespiedumus. Ja lācis nav apreibis, viņš guļ viegli un viņa ķermenis neatstāj redzamus iespiedumus zālē, bet, kad viņš saēdies mahulas ziedus, noreibums ir tik liels, miegs tik dziļš, ka lācis guļ kā nedzīvs un ar savu svaru piemīca zāli. Katru pavasara ritu, kad izgājām medībās, es meklēju zālē šis pazīmes, un mēs tās bieži atradām zem kokiem un tad izlēmām, kurp doties. Ja gribējām izvairīties no lāčiem, tad netuvojāmies mahulas kokiem.

Ir divējādas lāču sugas — gaļas ēdāji un veģetārieši. Gaļas ēdājam lācim piemīt īpatna smaka, kas tūlīt atklāj viņa klātieni, bet veģetārieša vai skudru ēdāja lāča smaka ir tik nemanāma, ka to var sajust tikai četru jardu atstatumā. Sāds lācis nav bīstams un pēc iespējas izvairās no cilvēkiem. Lāči neēd cilvēka gaļu, bet gaļas ēdājs lācis ir tik negants, ka, ieraugot cilvēku, spēj to nogalināt. Ja lācis sācis pārtikt no gaļas, viņa daba kļūst nežēlīga, turpretī lācim — augu un skudru ēdājam šāda nežēlība nepiemīt. To pašu var sacīt par dažiem pērtiķiem un citiem dzīvniekiem.

Novērodami šādu visai daudzveidīgu parādību dabā, mans tēvs un es kļuvām stingri veģetārieši, un arī cilvēkus varējām noteikt pēc ožas — vai tie ir gaļas ēdāji vai veģetārieši.

Es tik daudz stāstīju par lāčiem tāpēc, ka pārtikām visvairak no lāču medībām. Ārzemju tirgos ļoti pieprasīja lāču ādas. Tēvam viegli veicās medīt lāčus, jo cilvēkam ar stipriem nerviem šādas medības ir gan- drīz vai bērna rotaļa. Lācis uzbrukdams parasti izslējās uz pakaļkājām, un to ir viegli nošaut, kamēr citi zvēri, piemēram, tīģeris, uzbrūk straujā lēcienā, un tad ir grūti notēmēt.

Kādā dienā klaiņojām pa mežu. Nejauši ieraudzījām lāča midzeni. Tūlīt ari izdzirdējām ņurdoņu un niknu rūcienu. Mēs atkāpāmies un meža pustumsā ieraudzījām, ka mums tuvojas melns milzenis. Tēvs pavēlēja man nostāties aiz viņa, ko es'darīju, bet mazliet paliecos sānis, lai redzētu, kas notiek. Nebija nozīmes šaut uz melno pinkaini, jo lāča spalva ir gara un bieza, lode var noslīdēt garām. Turpretim, ja tas būtu tīģeris, varētu šaut tam mugurā vai krūtīs, lai sadragātu viņa mugurkaulu. Bet no rēciena mēs nopratām, ka tas ir lācis, tāpēc bija jāgaida, līdz viņš pienāks tuvāk, un tas zvēram deva zināmu priekšrocību. Drīz ieraudzījām, ka melnais milzenis skriešus mums tuvojas, bet mans tēvs pat nepakustējās. Domāju, ka viņš sastindzis šausmas. Lācis nāca tuvāk un tuvāk. Redzēju, ka spalva tam saslējusies niknumā stāvus. Zvēra acis dega kā sarkanbrūnas ogles, un pār izkārto mēli plūda baltas, putojošas siekalas. Lāča zobi spīdēja kā naži, bet tēvs nepakustināja ne pirkstu, lai aizsargātu sevi un mani. Gribēju apgriezties un bēgt, bet kājas bija smagas kā svins — es stāvēju šausmās kā pieaudzis zemei, baiļu hipnotizēts. Pēkšņi lācis izslējās uz pakaļkājām — likās, ka tā viņš kustējās vēl ātrāk, neka skriedams ar visām četrām, un izstiepa ķetnas tikai divu jardu attālumā 110 mana tēva sejas. Jutu, kā lāča ķetnas šķeļ gaisu. Viņš plaši atplēta rīkli, kur kā ugunīgā peklē putojās baltas siekalas. Fils jau sajutu zvēra karsto elpu, bet, kā elektriskas strāvas dzeltas, tēva rokas pacēlās, šautenes stobrs ietriecās ugunīgajā rīklē, un pērkonīgi nodārdēja šāviens. Gaisā uzšļācās asinis, sekoja drausms sāpju kauciens — pēdējā dzīvības skaņa. Es saku «dzīvības skaņa», jo biju aizvēris acis, neko neredzēju, tikai dzirdēju. Jutu, ka tēvs mani krata. Kad atvēru acis, viņš maigi teica:

— Nav gudri tā baidīties, dēliņ. Bailes tevi nobeidz ātrāk nekā briesmas, kas tuvojas. Redzi, šis lācis ir gandrīz astoņas pēdas garš. Zēl, ka nevarēju saglabāt viņa galvu — galvaskauss ir sašķaidīts. Mums vajadzētu tagad novilkt tam ādu. Bet jau satumst. Uzkāpsim kokā un nogaidīsim līdz rītam.

Nogalinātais lācis mūs apakšā sargāja visu nakti, ko pavadījām kokā. Lāča dēļ neviens dzīvnieks neuzdrošinājās šai vietai tuvoties. Nāve dīvaini iedarbojas uz daudziem dzīvniekiem. Ja ir nogalināts kāds dzīvnieks, tad viņa sugas dzīvnieki ilgu laiku netuvojas vietai, kur tas kritis.

Otrajā rītā nokāpām un novilkām lācim ādu. Mēs brīnījāmies, ka neviens dzīvnieks nebija tuvojies pamieloties ar viņa gāju. Acīm redzot, šai džungļu jomā neviens radijums neēda lāča gaļu. Tāpēc arī atradām viņa ādu neskartu.

V noda|a

MANA APMĀCĪBA TURPINĀS

Tikai trīs vai četri zvēri ir tik bīstami cilvēkam, ka, aizsargājoties pret tiem, sīki jāiepazīstas ar viņu paražām. Tic ir lācis, tīģeris un leopards, bet pēdējie divi nav tik bīstami, kā to parasti mēdz domāt. Ja tīģeris nav ēdis cilvēku, viņš nemēdz to nogalināt, bet leopardi diezgan bieži uzbrūk cilvēkiem. Taču viņi to dara tāpēc, ka mēs no viņiem baidāmies. Ja arī viņi vienreiz nogaršojuši cilvēka asinis, tad tomēr atšķirībā no tīģera nejūt tieksmi tās baudīt vēlreiz. Tomēr leopardi medz uzbrukt bērniem, un tas ir viņu ļaunākais paradums.

Mēdz teikt, ka tīģeris ir drošsirdīgs, bet ari tīģeri bieži uzbrūk tikai aiz bailēm. To pašu var sacīt par panterām.

Es jau stāstīju, ka tīģeri un leopardi, iedami pa krūmājiem un zāli, sakustina tos, it kā veidojot rakstu. Kad iet tīģeris, garajā zālē viņa kustības atveido it kā svītras, bet, ja iet leopards, zāles raksts atgādina bērna plaukstiņas, kas sakļaujas un attālinās, kā plankumi leoparda kažokā. Sie raksti veidojas no abu zvēru atšķirīgās gaitas. Vērīgs un ass cilvēka skatiens to uztver visai drīz.

Bet kā mēs, vienkāršie ļaudis, varam šos zvērus pamanīt tumsā?

Ta ir džungļu iedzīvotāju visgrūtākā problēma. Ja neko nevar saskatīt, ja nav vēja, kas uzvēdītu zvēra smaku, kā nojaust plēsīgo kaķu tuvošanos? Te nu ir pilnīgi jāpajaujas uz instinktu. Sai ziņā manam tēvam bija ārkārtīgas spējas: dažkārt sajuzdams kādu plēsoņu tuvumā, viņš pusnaktī nokāpa no mūsu koka, apsēdās džungļos zemē un atspiedas pret stumbru, lai neviens mums nevarētu uzbrukt no muguras. Es mēdzu tad sēdēt viņam klēpī, un viņš, turēdams bisi uz gurna, dziedāja, skatīdamies mēnesī, un nomierināja mūsu nervus, līdz kamēr zvērs aizgāja no slēptuves. Kādu nakti, kad sēdējām kokā, tēvs pēkšņi sacīja:

—        Es gribu dziedāt. Nokāpsim lejā un ērti apsēdīsimies uz zemes.

—        Kāpēc tu nevari dziedāt šeit? — es samiegojies vaicāju.

—        Tas ir grūti, — viņš atbildēja, — jānosēstas ērti, lai varētu labi dziedat. Nāc! Vai tu baidies?

—   Nē, — es atbildēju.

—        Tad neviens zvērs mums neuzbruks, — tēvs nomierinoši teica.

Mēs nokāpām lejā un atspiedāmies pret koka stumbru. Tēvs sāka dziedāt:

Mēness smeļ klusumu ar sudraba plaukstām.

Mēness smeļ klusumu ar sudraba plaukstam.

Viņš ilgi atkārtoja dziesmas vārdus, tad uzsāka citu dziedājumu:

—        Dievs rotaļājas ar savām radībām nakts noslēpumu stundās, — un, kad dziesma skanēja visskaļāk, tēvs pēkšņi pacēla bisi un izšāva. Briesmīgs rēciens pārtrauca mēness pielieto klusumu, tad dzirdējām negantu rūkšanu, kas tuvojās kā čūskas gari stieptais šņāciens. Tēvs izšāva vēlreiz un nogaidīja: apkart viss bija klusu, un viņš nolika ieroci, mierīgi teikdams:

—        Gadu vecais tīģeris ir beigts, neviens dzīvnieks mūs šai naktī netraucēs. Turpināsim dziesmu.

Un viņš atkal dziedāja.

Rītam austot, redzējām, ka tas nemaz nebija tīģeris, bet ļoti liela melna pantera, kas mēdz ložņāt pa kokiem.

—        Tēvs, — es jautāju, — kā tu varēji nojaust panteras tuvumu un notēmēt tumsā?

Viņš atbildēja:

—        Saulei spīdot, tu vari ieraudzīt koka ēnu uz zemes. Iemācies sadzirdēt skaņas ēnu, kad tā slīd pa mežu.

Kādu ritu, kad agri iegājām džungļos, tēvs iesaucās:

—        Skaties! Mums priekšā ir tīģeris. Ievēro, kāda ir rasa zālē tajās vietās, kur viņš gājis.

Patiesi, visur, kur rasas pilieni bija aizslaucīti no zāles, redzēju svītras rakstu, un, sekodami tīģera pēdām, kādā vietā atradām gluži sausu apli Vienu pēdu diametrā. Tēvs teica:

—        Seit viņš vicinājis asti ap sevi un notraucis visapkārt rasu.

Kādā citā vietā zāle bija tik zemu noliekta, it kā uz tās būtu stāvējis smags grozs. Tēvs atkal paskaidroja:

—        Seit tīģeris iegrūdis purnu rasā un dažas minūtes atvēsinājies.

Un viņš pāris mirkļos uzzīmēja tīģera purna apveidu zālē, no kuras rasa bija aizslaucīta.

—        Labāk neiesim pa viņa ceļu, — es teicu, — varbūt viņš ir tepat netālu priekšā.

—        Nē, bailīgais puisīt, — tēvs atbildēja. — Viņš nav mums priekšā, bet sava midzenī, turklāt labi paēdis. Viņš nevienu neaiztiks.

—    Kā tu vari to tik droši zināt? — es atkal jautāju.

Tēvs sacīja:

—        Viņš mazgājies rasā kā karalis, bet, ja karalis ir norūpējies vai zvērs izsalcis, tie nekad neatļautos sev tādu izpriecu.

Taču, kad bijām nogājuši pāris simtu soļu, dzirdējām dobju rūcienu. Mēs apstājāmies. Atkal atskanēja rūciens — mazliet tālāk. Tad vēl viens — jau daudz talak.

Tēvs piebilda:

—        Viņa majestāte nav vēl nokļuvis līdz savam midzenim. Viņš brīdina visus, lai tie paliek godbijīgā attālumā.

—   Viņš iet ļoti lēnām, — es sacīju.

Pēkšņi tēvs ierunājas klusā balsī, un visa mūsu saruna turpinājās čukstot, sazinoties ar zīmēm. Medniekiem un sevišķi tādiem, kas ilgi dzīvojuši kopā — kā mans tēvs un es, zīmju valoda bija viegli saprotama.

—   Viņš ir tik labi paēdis, ka kļuvis pārdrošs, — tēvs teica. — Viņam ir vienalga, kas viņu redz un ko mēs gribētu viņam nodarīt. Viņš patlaban ir ļoti augstprātīgā noskaņā, tāpēc mums jāciena viņa augstība un nav viņš jāizaicina.

Es pagriezos, lai ietu atpakaļ.

—   To nedari! — nočukstēja tēvs. — Viņš to sadzirdēs.

—    Kā? — es atčukstēju pretim. — Vai viņš sadzirdēs manus soļus, kad klusām aiziešu no viņa projām?

—   Viņam ir ļoti smalka dzirde. Viņš iedomāsies, ka ir mūs sabiedējis, sekos mums un nogalinās. Stāvi klusi, līdz viņš būs aizgājis tik tālu, ka vairs neievēros, kurp mēs ejam.

Es vairs nekustējos, bet tēvs man aiz muguras pētīja tīģera atstātās zīmes.

Jūs varat saprast, ka jāprot visai vērīgi skatīties, lai redzētu, kurp aizgājis tīģeris. Bet, ja esat kādam tīģerim tuvu un vējš pūš no viņa puses, tad var viegli noteikt, kurp viņš iet, tāpat cilvēks ar labu dzirdi var nojaust viņa atrašanās vietu. Ja džungļos neredzat ne antilopes, ne brieža, ne bifeļu, ne meža kazas pēdas, varat būt pilnīgi drošs, ka ne tīģera, ne leoparda nav tuvumā. Viņi vienmēr seko saviem upuriem. Vēl ir viena droša pazīme, kas liecina par tīģera tuvumu. Ja džungļos uzejat avotu, tad varat būt pārliecināts, ka tīģera midzenis nav tālu, jo viņš dzer daudz ūdens un vienmēr apmetas ūdens tuvumā.

Atceros — kādu dienu tēvs un es atradām mežā avotu. Bijām sakarsuši, gurdeni un izslāpuši, tāpēc gribējām padzerties. Tikko trijām pasmēluši dažus kausus ūdens, kad tuvumā sadzirdējām miegainu rūcienu. Paskatījāmies apkārt un drīz ieraudzījām pavisam tuvu divus tīģerēnus. Viņi bija izbiedēti un vairījās no mums, līzdami prom uz vedera. Atkal dzirdējām jau skaļāku rūcienu. Tēvs teica:

—    Iesim projām.

Mazie tīģerēni mums kādu gabalu sekoja; mēs gribējām viņus noķert, bet zinājām, ka viņu māte ir nomodā un, ja kads no tīģerēniem skaļāk ierūktos, viņa tūlīt mums uzbruktu. Bet dīvainā karta viens tīģerēns pienāca man klāt un saka lēkāt ap mani ka sunītis ap savu saimnieku. Viņa nagi parplesa manu gurnu autu un saskrāpēja ādu. Pārsteigts es viņam iesitu ar roku. Viņš klusi iekaucās, un šai mirklī tīģeriene iznāca no midzeņa.

—   Aši kokā! Viņa nāk! — čukstēja tēvs.

Nebija šaubu — viņa nāca. Tikko uzrāpāmies kokā, kad piecpadsmit pēdu attālumā ieraudzījām veco tīģerieni. Tas bija skaists dzīvnieks, apmēram septiņas pēdas garš, neskaitot asti.

Tīģeriene pienāca un ar zvērojošu skatienu vēroja savus mazuļus. Tie smilkstēdami spiedās pie viņas sāniem. Pēkšņi viņa iesita ar ķepu tīģerēnam, kas bija lēkājis ap mani, un tad apmazgaja viņu, nolaizīdama ar mēli. Kā gan viņa zināja, kurš no mazuļiem bija man tuvojies? Bet, kad māte ar bērniem aizgāja, tēvs teica:

—   Vai tu redzēji, kā vecā lēdija aplaizīja savu mazuli?

—   Jā, — es atbildēju. — Kāpēc viņa to darīja?

—    Kur tava rokas bija pieskārusies, viņa sajuta cilvēka smaku. Viņa aplaizīja mazuli, lai nomazgātu no viņa nejauko smaku.

—    Butu prātīgāk, ja mēs nokāptu no koka, — es sacīju, — un pazustu, jo esmu pārliecināts, ka Svītrainā Māsa mūs šonakt novēros. Viņa zina, kur esam noslēpušies.

Kad nokāpām uz zemes un grasījāmies iet tālāk., tēvs mani brīdināja:

—   Nekur nepieskaries, dēliņ! Viss, kam tu pieskaries, saglabā tavas rokas nospiedumu un smaku vairākas minūtes, dažreiz pat stundas. Bet zvēri prot izsekot cilvēku pēc viņa atstātajām zīmēm.

Zvēri paši parasti izvairās pieskarties kokiem un krūmiem, jo pieskaroties viņi it kā atstāj savu zīmi vai kadu nospiedumu, kas palīdz ienaidniekiem viņus izsekot. Un viss, kas pieskaras viņiem, ļauj saost viņu klātieni citiem dzīvniekiem. Katrs džungļu iemītnieks ejot atstāj aiz sevis pēdas zālē un uz koku atvasēm, un pa šīm pēdām traucas tīģeri vai leopardi. Antilope, par laimi, skrien tik ātri un viegli, ka viņas atstātās pēdas tikko jaušamas, un tīģeris tās var nepamanīt — turklāt viņš nespej skriet tik ātri kā viņa. Brieži ir ļoti vērīgi un tikai divos gadījumos zaudē modrību, un tieši tad plēsoņas tos nogalina. Parasti tas notiek tad, kad brieži dzer vai ēd zāli. Briedim ļoti garšo kāda īpaša zāle, kas aug dažās vietās džungļos, visvairāk pie upju iztekām. Reiz, kad mēs, paslepušies kokā, vērojām, vai neparādīsies tīģeris, kāds briedis pienāca pie koka un sāka ēst zāli; sākumā viņš bija ļoti piesardzīgs, pie- liecis vienu ausi pret vēju, bet otru pretējā virzienā, viņš ēda klausīdamies. Mazpamazām viņš vairs neklausījās tik uzmanīgi un pagrieza abas ausis pret vēju. Drīz viņš vairs nemaz neklausījās un beidzot tikai šad tad izslēja purnu, lai paostītu gaisu, un, nesajuzdams nekādu brīdinošu smaku, turpinaja plūkt zāli — izsalkums un sulīgā zāle lika viņam aizmirst piesardzību; Drīz no pretvēja puses iznira tīģeris, vienā mirkli uzklupa briedim un salauza viņa mugurkaulu; es dzirdēju, ka tas nokrakšķēja kā zariņš bērna rokās.

Kādu citu reizi, kad tīģeris bija nogalinājis briedi un izplēsis dažus gaļas gabalus tam no kakla un krūtīm, tēvs ar bisi rokās nokāpa no koka. Viņš apstājās divpadsmit pēdu attālumā no zvēra un sasita plaukstas. Tīģeris, kas nebija viņu pamanījis, jo, tāpat kā briedis, bija izsalcis un kāri ēda, salēcās un apsēdās, izbrīnījies par šo skaņu un tēva tuvumu, pēc tam atpleta rīkli un nikni norēcās. Mans tēvs viņam atbildēja ar kaujas saucienu: — Ho-ho! Iio-ho! — Tas bija neparasts sauciens, un tīģeris apklusa. Katrs muskulis zvēra ķermenī sastinga kā akmens. Sai mirkli noknakšķēja šāviens. Tīģeris palēcās divas pēdas gaisā, atkrita uz muguras, apvēlās uz sāniem un vairs nekustējās. Sāka jau saļumst, un mums nebija laika nodīrāt abus dzīvniekus, tāpēc nolēmām saglabāt vērlīgo tīģera ādu, piesējām beigto dzīvnieku virvē un uzvilkām kokā, kur tas palika līdz rītam. Apakšā zern mums sīkie zvēri plēsās ap nogalināto briedi: vispirms atnāca lapsas, tad — šakāļi, vēl divas hiēnas, — un visu nakti turpinājās izsalkušo zvērēnu asiņainās dzīres.

Drīz pēc tam tēvs sacīja, ka pienācis laiks man iepazīties ar ziloņiem. Es biju ļoti priecīgs, jo ziloņi ir visgudrākie no džungļu dzīvniekiem. Kā zināms, viņiem nav ne pakavu, ne asu nagu, bet viņu kājām ir gumijai līdzīga pazole, izveidojusies no pusatinirušiern miesas audiem. Ziloņa ķermeņa lielais smagums salauztu viņa kājas, ja tām nebūtu šādi aizsargspilveni. Daba devusi zilonim biezas, smagas, atsperīgas zoles. Viņš staigā uz šīm gumijas zolēm un nenodara pāri ne cīp- sliņai. Zilonis soļo ērti, daudz ērtāk nekā cilvēks gumijas kurpēs.

Ja piespiež ausi zemei, var dzirdēt, kā tuvojas ziloņu vai bifeļu bars. Ja bifeļu bars ir ļoti liels, dzirdami cirtieni, it kā viņu pakavi pļautu zaļi. Bet, ja tuvojas ziloņu bars, tad šķiet, it kā kāds uzspiestu milzīgu susināmo aT svaigu tinti aprakstītai papīra lapai. Ja barā nāk septiņdesmit vai astoņdesmit ziloņi, tad zeme viegli dreb veselas jūdzes attālumā. Tēvs man iemācīja šādā veidā izzināt ziloņu bara atrašanās vietu.

Kādā dienā notika kaut kas dīvains — manā dzīves stāstā atklājās jauna lappuse, un man sākās neparasts piedzīvojums.

Piespieduši ausis pie zemes, mēs klausījāmies, kā nāk un aiziet ziloņi, bet likās, ka netālu iet divi bari: viens tuvojas mums, bet otrs attālinās. Skaņas bija juceklīgas, un mēs nezinājām, uz kuru pusi doties. Bet drīz izdzirdējām virs mums pazīstamās skanas: krakš! Bum! Krakš!

Pacēlām galvas un, patiesi, pa gabaliņu ieraudzījām, ka ziloņi ar snuķiem lauž kokiem zarus. Starp viņiem un mums nebija lielāku koku, aiz kuriem varētu patverties. Mēs pielēcām kājās un nekustējāmies. Tēvs sacīja:

—   Neskrej projām un nebaidies. Mēs kaut ko izdomāsim.

Pēkšņi ziloņu bara vadonis ieraudzīja mūs, skaļi ietaurējās un traucās uz priekšu. Otrs zilonis viņam sekoja.

—   Skrej neatskatīdamies un paslēpies aiz pirmā lielākā koka stumbra, — sacīja tēvs.

Mēs negribējām šaut, jo nav saprātīgi nogalināt ziloņus. Viņu suga jau sāk izmirt, bet, ta kā ir iespējams viņus sagūstīt un izmantot par smagu nastu nesejiem, tad nonāvēt tos nozīmē izšķiest vērtīgu darba spēku. Bija jau arī par vēlu šaut. Ziloņa milzīgais melnais stāvs jau rēgojās pāri mums, un nāve šķita neizbegama. Zeme līgojās no viņa saniknotās gaitas. Viņš tuvojās ka zibens, kas apdzen vēju, mēs nespējām skriet ātrāk par ziloni. Pēkšņi no viņa aizmugures iznira otrais zilonis, apdzina vadoni un nostājās starp viņu un mums, aizturēdams uzbrukumu. Trieciens bija baismīgs. Redzējām, ka vecā vadoņa ilkņi iecirtas otra ziloņa miesā. Viņš mazliet sakustējās uz priekšu, tomēr viss bars bija apstadinats, mums atlika laika uzrāpties ļoti kuplā kokā, kas auga mazliet attālāk, un paslēpties starp zariem.

Ziloņu bars stipri trokšņoja. Viņi dusmojās, ka jaunais lielais zilonis bija izglābis divus cilvēkus, jo cilvēki ir senseni savvaļas ziloņu ienaidnieki. Mēs redzējām, kā ziloņi stridējās un apspriedās. Un, tā skatīdamies, es ieraudzīju, ka zilonim, kurš izglāba mūsu dzīvības, pierē bija man pazīstamā zīme, un kā zibens atmiņā uzplaiksnīja aina: redzēju dubļainu upes krastu, mazu ciematu un ziloni, kas aptur izbiedētu auļojošu ziloņu baru. Brīnums bija atkārtojies, un to paveica tas pats zilonis, tikai šoreiz bars nebija izbiedēts un mūsu glābējam varēja klāties ļauni.

—   Tēv! — es iesaucos. — Esmu jau redzējis šo ziloni, kam zīme pierē.

—   Klusāk, dēls, es zinu! — atbildēja tēvs. — Tagad vēro, un es tev pastāstīšu, kas ir šis zilonis, — varbūt viņš atnesis mums lielu laimi. Skaties, bars vilcinās,— turpināja tēvs. — Viņi vel nezina, vai sodīt viņu vai nesodīt. Bet viņiem nepatīk, ka jauns zilonis saceļas pret vadoņa varu. Skaties! Divi ziloņi taisās viņu pārmācīt.

Es paskatījos: patiesi, divi ziloņi pienāca klāt un saka sist mūsu glābēju — ziloni ar balto zīmi pierē — ar saviem ilkņiem, līdz parādījās asinis un sodītais sabruka. Pēc tam viss bars devās garām mūsu kokam. Ziloņi neko nesaredz sev virs galvas, un, ja cilvēks var pietiekami augstu uzrāpties kokā, viņš ir glābts, ziloņi viņu nesaredzēs un nesaodis. Kad bars aizgaja, jaunais zilonis ar asiņojošiem sāniem piecēlās un gaja pārējiem nopakaļ, vilkdamies ka izstumtais aiz sabiedrības cienījamiem locekļiem.

Tad notika kaut kas neparasts. Kad šis zilonis gāja garām mūsu kokam, rnans tēvs čukstus pasauca:

—    Kari, Kari!

Zilonis saslēja ausis, klausījās, apskatījās visapkārt, bet, neredzēdams mūs, pēc mirkļa gāja tālāk.

—    Ko tu viņam sacīji? — es iejautājos, bet tēvs negribēja atbildēt. Tāpēc jautāju vēlreiz:

—    Ko tu viņam sacīji, mans tēvs, brīnumdari? Vai tu vari apburt pat ziloni?

Tēvs, it ka runādams pats ar sevi sapnī, klusi sacīja: — Beidzot, beidzot viņš ir atrasts!

—    Kas?! — es iesaucos, aizvien vairāk iedegdamies ziņkārē.

—    Zilonis Kari, — viņš atbildēja. — Kari, kuru neesmu redzējis piecpadsmit gadus, nē, pat ilgāk — divdesmit gadus, kopš viņš aizbēga. Brīnumu brīnumi, — viņš turpināja. — Kurš dievs ir tik labvēlīgs, ka atsūta mums tādu laimi?

—    Tēvs, nerunā mīklaini, paskaidro man visu! — es iesaucos, pārsteigts par viņa neparasto satraukumu. Beidzot viņš it kā atģidās un atcerējās manu klātieni.

—    Pirms daudz gadiem, — viņš lēni sāka savu stāstu, — zēns tavā vecumā izaudzināja ziloni, kuru sauca Kari. Tas bija apbrīnojams zilonis — ļoti apdāvināts un lieliski apmācīts. Viņa slava izplatījās pat tālos novados, un viss solīja viņa jaunajam īpašniekam lielu godu un atalgojumu — kā šāda brīnišķīga dzīvnieka skolotājam. Bet diemžēl, kad šis gudrais zilonis bija vēl visai jauns, viņu aizvainoja cilvēki, kas ēda gaļu un dzēra vīnu, un Kari trakās dusmās aizbēga mežā. Es jau par viņu kaut ko dzirdēju mūsu pilsētiņā pirms daudziem gadiem, iekams atnācu uz šejieni. Un tagad es viņu pazinu pēc zīmes pierē. Viņš ir cilvēka draugs. Viņš centās glābt mūs no ziloņu bara uzbrukuma, bet tie viņu par to sodīja. Vislabāk būtu sekot ziloņiem un vērot, kurp viņi ies. Neizlaidīsim viņus no acīm!

Nekad nebiju redzējis tēvu tik satrauktu. Mēs sekojām ziloņu baram divas vai trīs dienas, turēdamies vienas jūdzes attalumā no tiem. Pirmajā diena triju stundu ilgā gājienā mums ceļu rādīja asins lāses zālē, kuras bija nolāsojušas no Kari brūcēm. Vel ak mums ziloņu pēdas bija pašiem jāsameklē ar parastiem paņēmieniem. Mēs vērojām kokus: kur atvasītes un lielie zari bija aplauzti astoņu pēdu augstuma, ziloņi neapšaubāmi bija plukuši lapas. Reiz mes viņu pēdas izsekojām līdz upītei, tad sekojām tiem uz ziemeļiem, līdz ziloņi nozuda kalnos. Pēdīgi pēc daudzu nedēļu nogurdinoša ceļojuma mans tēvs sacīja:

— Nav vērts. Sai sezonā mums no meklēšanas jāatsakās. Ziloņu bars aizgājis uz visu vasaru, tagad jāgaida līdz nākošajam gadam, kad tie atgriezīsies pa šo pašu ceļu. Tad atradīsim ziloni Kari.

Kā austrumnieks, kas mierīgi panes dzīves neveiksmes, viņš vairs nerunāja par Kari un, šķiet, arī vairs nedomāja par viņu. Bet es biju pārāk jauns, lai bīītu tik savaldīgs. Mana iztēle bija pārāk saviļņota no šīs pēkšņās tikšanās ar sen pazudušo ziloni un no tēva mīklainā solījuma, ka šī ziloņa sagūstīšana mums atnesīšot laimi. Rudeni un ziemas mēnešos, kamēr turpinājās mana apmācība džungļos, es sapņoju par pazudušo ziloni, bet savas domas nevienam neizpaudu.

Ap desmito dzīves gadu es zināju gandrīz visu dzīvnieku paradumus. Mani apmācīja galvenokārt iepazīt tādus dzīvniekus, kas varētu apdraudēt cilvēku, tos, kuru īpašības ir nozīmīgākas un grūtāk izprotamas. Protams, vieglāk bija pētit tādu dzīvnieku dzīves veidu, kuri neapdraud cilvēku, jo tiem var pieiet tuvāk un iepazīt viņus. Nobeidzot šo stāstu par manu iepazīstināšanu ar džungļiem, aprakstīšu kādu piedzīvojumu ar dzīvniekiem, kuri reti apdraud cilvēku, ja vien tas pilnīgi saprot viņu paradumus. Ja vien cilvēki paši negadās ceļā un neaiztiek viņus, bifeļi nekad cilvēkus neapdraud. Bieži esmu stāvējis bifeļu bara tuvumā, kad tas dzer no upes, taču nekad neviens no viņiem nepagriežas, lai man uzbruktu. Bet es zinu gadījumu, kad viņi uzbruka cilvēkam. Daži neprāta apsēsti ļaudis bija ieradušies džungļos, lai vāktu uzskates paraugus kādam zinību templim tāla pilsētā; tur bija indieši un angļi, bet visiem viņiem piemita kolekcionāru nežēlība.

Viņi sacīja, ka tiem vajagot beigtu dzīvnieku ādas, ko izgatavot izbāzeņus, pēc kuriem studenti mācītos iepazīt dzīvnieku dabu.

Mēs, džungļu iemītnieki, domājām, ka viņi ir jukuši. Bet zinību viru paņēmieni ir briesmīgi, un es pat nevaru apgalvot, vai viņi tiešām nebija jukuši. Viens no šiem vīriem vēlējās iegūt bifeļa ādu. Nepazīdams džungļu dzīvi, viņš izgāja meklēt bifeļu baru. Kādu dienu viņš ieraudzīja bifeļus dzeram pie upes. Acīm redzot, bifeļi

devās no viena meža uz otru un pa ceļam šķērsoja mūsu džungļus. Bifeļiem ir savas īpatnības. Bars iet puslokā — mātītes un mazuļi vidū, vecākais bifelis pusloka centrā, pārējie tēviņi tam pie sāniem un pusloka galos. Aizmugurē bifeļu tēviņi apsargā baru, šad tad viņus nomaina tie, kas iet sānos. Tiklīdz bifeļi pamana briesmas, pusloks, saslēdzas un visi, izslējuši ragus, nogaida. Kad briesmas pāri, viņi iet tālāk un pusloks atkal izstiepjas. Dažreiz gadās, ka pusloka līnija tik ļoti izkliedējas, ka tēviņi nesaredz cits citu. Tomēr briesmu brīdī vecais bifelis centrā iemaujas, un loks atkal saslēdzas. Dažreiz bifeļi atrod vietas, kur aug sevišķi sulīga zāle, tad viņi apstājas un sāk ganīties bariņos pa četri un astoņi, bet, tiklīdz vadonis ieinaujas, bariņi atkal sastājas puslokā. Paraugu meklētājam — šim cilvēkam no mirušu dzīvnieku muzeja — vajadzēja zināt, ka nedrīkst uzbrukt bifeļu baram no priekšpuses. Viņiem jāuzbrūk no aizmugures, jo tad bifeļi skrien uz priekšu un pazūd džungļos. Bifeļi līdzinās govīm — viņus biedē tas, ko viņi neredz. Vairums dzīvnieku baidās no neredzamā. Acīm redzot, paraugu meklētājs, par spīti savai lielai gudrībai, to nezināja. Kad bifeļi, padzērušies pie upes, devās atpakaļ džungļos, viņš izšāva uz bifeļu vadoni, taču netrāpīja viņam, bet nogalināja mātīti, kas gāja blakus. Vecais bifelis nosprauslājās un divreiz piesita ar kāju pie zemes. Mēs to novērojām, sēdēdami kokā. Ar īsu, niknu baurojienu bifelis metās virsū cilvēkam, to pašu darīja viss bars.

Cilvēks atkāpās, iedams atmuguriski, un šāva, šāva, šāva. Iekams viņš nokļuva līdz kādam kokam, aiz kura spētu paslēpties, bifeļu bars viņu panāca. Viņš gan bija paspējis nošaut veco bifeli, bet pārejie bifeļi, palikuši bez vadoņa, līdz trakumam saniknoti sadurstīja viņu ar ragiem un nogalinātu iemīdīja zemē. Divu minūšu laikā šis cilvēks bija nogalinājis četrus bifeļus. Viņa līdzgaitnieki aizsūtīja bifeļu ādas uz zinību templi, 110 kura viņš bija atbraucis.

Ar šo stāstu beidzās manu apmācību pirmais un laikam vissvarīgākais posms. Tagad varēju iestāties, tā sakot, «džungļu augstskolā».

VI nodaļa

MEDĪBAS UN ZVĒRU ĶERŠANA AR SLAZDIEM

Tuvojās pavasaris, un es cerēju, ka beidzot dosimies meklēt noslēpumaino ziloni.

Viņš bija kļuvis par manas laimes simbolu, un es nespēju saprast, kāpēc tēvs negribēja tūlīt kopā ar mani viņu sameklēt. Atkal un atkal jautāju to viņam, bet viņš klusēja, līdz beidzot atbildēja:

—   Vai tu esi dievs, kas spētu nobriedināt augli pie koka zara vienā diena? Pāragri tvarstīt izdevību ir nelāgāk nekā noraut neienākušos za|u ābolu!

—   Bet, tēvs, ka tu zini, ka ābols nav nobriedis? — es iebildu.

—   Vismaz vēl nav nobriedusi roka, kas to satvers, ne galva, kurai viss jāapdomā! — sacīja tēvs iesmiedamies, ko viņš darīja reti.

Sapratu, ka viņš runāja par manu roku un manu galvu, un jutos dziļi aizskarts.

—    Tēvs, — es iesaucos, — vai neesmu piedzīvojis vairāk nekā vienpadsmit vasaru, vai nepazīstu visus džungļu dzīvniekus, kā cilvēks pazīst savu brāli? Sākot ar Lielo Svītraino līdz pāvam Keka-Vadi, vai ir kāds dzīvnieks, ko nezinātu Hari? — es lepni nobeidzu.

—    Nē, tu maldies, Varenais Medniek, — laipni atbildēja tēvs, — ir vēl viens dzīvnieks, visbīstamākais no / visiem, kuru tu pazīsti tikai no skata. Viņš ir briesmīgāks nekā leopards, rijīgāks nekā šakālis, viltīgāks nekā čūska un muļķīgāks nekā pērtiķis! Tas ir cilvēks. Pacieties, pacieties, zīdaini! Paļaujies uz savu tēvu, un, iekams paies vasara, tu varbūt kļūsi atalgots.

Kopš šī brjža cs klusēju, pārliecināts, ka tēvam bija savs iemesls sākt jaunu dzīves veidu. Līdz šim mēs medījām vietējos zvērus, pārdevām viņu ādas uzpircējiem, kas atbrauca no pilsētas, bet tagad atstājām vecos medibu novadus un aizgājām uz austrumiem, kur upes krastā bija izveidojušies lielie tirgi. Plašas mednieku ekspedīcijas devās uz džungļiem, un mēs nolēmām kļūt par šo cilvēku gidiem. Drīz kļuvām tik slaveni ar savu māku, ka visas medību ekspedīcijas vēlējas tikai mūsu pakalpojumus. Vairums šo mednieku bija maharadžas ar saviem ļaudīm, kas atjāja uz ziloņiem un jnedīja tīģerus. Viņi ieradās pie upes no austrumiem greznos tērpos, daudzajiem ziloņiem bija spilgti jzķrāsotas ausis, snuķi-un galvas, bet ziloņus, uz kuriem jāja radžas, klāja zelta segas ar pērļu ornamentiem. Ziloņiem uz kakla sēdēja dzinēji mirdzoši baltos tērpos, aiz viņiem slējās zelta sēdekļi ar jumtu. Tajos sēdēja prinči krāšņos tērpos, ar dārgakmeņiem rotātos turbānos. Tā bija grezna un žilbinoša aina. Aiz ziloņiem gāja puskailie dzinēji ar lielām bungām. Viņiem vajadzēja pa divi vēdekļveidīgi izklīst un ar briesmīgu bungu rīboņu dzīt izbiedētos zvērus tieši uz medniekiem.

Sie ļaudis ienesa manā dzīvē jaunu pieredzi. Līdz šim biju pazinis tikai zemniekus un meža zvērus. Tagad džungļos ieradās pilsētnieki ar visādām dīvainām paražām. Cilvēki, ar kuriem satikos līdz šim,, nebija tik izšķērdīgi un bezrūpīgi kā prinči, kas ieradās medībās, bet maniem agrīnajiem paziņām piemita īpatnēja dabā iemantota gudrība, kuras augstmaņiem pilnīgi trūka. Sākumā tas parsteidza mani, bet ar laiku zaudēju jebkuru patiku noskaidrot iemeslu šai parādībai, vēroju šo ļaužu uzvedību bez pārdomām, tāpat kā tiku vērojis neredzētus dzīvniekus, kuru īpašības man bija jāpēta.

Zemniekam savvaļas zvēri ir dzīvības simbols. Gan cilvēkam draudzīgie dzīvnieki, gan cilvēkam bīstamie dzīvnieki — jebkurš dzīvnieks, tāpat ka cilvēks pats, ir dzīvības nesejs. Sīs īpatnējās attieksmes dēļ lauku ļaudis mēdz zvēriem dot mīlīgas iesaukas. Visplēsīgāko zvēru — tīģeri viņi sauc par Svītraino Brāli, it kā ar savu pirmatnējo zemnieka instinktu izjuzdami savu radniecību ar šo zvēru. Ziloni viņi dēvē par Diženo, un tūlīt var just, ka zemnieka prāts labāk izprot pasauli, kura viņš dzīvo. Katrs, kas pazīst ziloni, zina, ka šis dzīvnieks ir milzīgs kā kalns, tomēr tik jutīgs kā mazs kukainītis — abas šīs īpašības tam raksturīgas. Nav jābrīnās, ka viņu sauc par Diženo. Bet salīdzināsim šos nosaukumus ar tiem, kādus pilsētnieki dod dzīvniekiem. Tīģeris viņiem vienmēr ir «medījums» — zvērs, kas jāšauj nost. Ziloni viņi sauc par «ziloņkaulu», jo tikai ziloņkauls šķiet viņiem ievērības cienīgs ziloņos. Stirna (kuru zemnieki sauc par Biklo) viņiem ir tikai «mriga» — kaut kas medījams, jo pašas medības viņu mēlē saucas «mrigaja».

Ievēroju, ka pilsētnieki un zemnieki atšķiras ne vien ar savu domāšanu, bet arī ar izturēšanos. Lauku (audis man šķita dabiskāki, augstsirdīgāki, bet pilsētnieki gan bija iznesīgāki, tomēr ne tik augstsirdīgi, neviens no viņiem nevarēja pārspēt zemniekus vērībā pret apkārtni. Tā, piemēram, lauku puisis nekad neatstāj aiz sevis saplēstas avīzes vai degošas pagales tur, kur bija apmeties. Kad viņš aiziet no džungļiem, tur nepaliek pēdas. Bet pilsētnieki atstāj kvēlojošas ogles un visādas drazas malu malas, turklāt visbīstamākajās vietās. Sāku ievērot visu, ko agrak nekad nebiju ievērojis. Dzīvnieki un cilvēki, kuru dzīve norit tuvā saskarē ar dabu, nedrīkst atļauties būt nevērīgi. Turpretim cilvēki, kuriem daba ir tāla, ir nolaidīgi un bezrūpīgi. Pat savvaļas ziloņi atšķiras no pieradinātajiem ziloņiem. Un, piemēram, suns, kas dzīvo pilsētā, skrejot pa džungļiem, nespēj noslēpt savas pēdas. Turpretim suns, kas dzīvo džungļu malā pie zemniekiem, neatstās nekādas pazinies, ka ir bijis mežā; šāda suņa pēdām nav iespējams izsekot, jo, uzmanīgi iedams, tas izvairās atstāt kādas zīmes. Otrs piemērs ir govs. Tā naktī klaiņo pa ciematu, iemaldās dārzos, visur atstādama mesius, tā ka tūlīt var pateikt, kur tā klaiņojusi savās nakts gaitās. Patiesi, govs saccļ tādu troksni, ka neļauj pusei ciemata ļaudīm iemigt. Pat miegā var pateikt, kur govs atrodas. Bet salīdzināsim govi ar savvaļas bifeli. Sis smagnējais dzīvnieks, dažreiz deviņas pēdas garš, kustas tik nedzirdami kā gaisā lidojoša bulta. Bifelis nekad nenoēd visu zāli vienā vieta, lai mednieks to neievērotu un viņu nenogalinātu slēptuvē. Bifelis neatstāj mēslus uz katra soļa, tāpat nav redzamas nekādas pazīmes tajās vielās, kur šis dzīvnieks dzer un peldas. Pat zālē, kur viņš gājis pāri ar visu savu smagumu, nepaliek ilgi viņa pakavu pēdas. Pēc dažām stundām zāle izslējās, un nekas neliecina, ka šeit gājis bifelis. Tik klusi, piesardzīgi un vienkārši iet un nāk zvēri, kas dzīvo dabā, un tāpat dara cilvēki, kas dzīvo mežā. Kāpēc? Tāpēc, ka jebkura zīme, ko savvaļas dzīvnieki atstāj .pārvietodamies, apdraud viņu dzīvību. Jebkuru bridi viņiem jāsaduras ar dzīves svarīgākajām vajadzībām. Viņi nezina, no kuras puses var uzbrukt ienaidnieki, tāpēc jebkurā mirklī jābūt piesardzīgiem un modriem. šā iemesla dēļ dzīvnieki ir tik uzmanīgi pret savu apkārtni. Bet, dzīvojot ļaužu sabiedrībā, cilvēki un arī mājas dzīvnieki var justies drošāk. Un sekas ir nevērība pret apkārtējo vidi, pārliecīga drošības sajūta, kas daļēji notrulina viņu jutekļus. Drošība izraisa nevīžību, bet nedrošība rada veiklību, skaistumu, modrību.

Kad pilsētnieki ieradās medībās, viņi atveda līdzi teltis, ziloņus un bungas. Džungļos, bez šaubām, var dzirdēt visādas skaņas — putnu balsis, paretam tīģera rēcienu, briežu sprauslas, pērtiķu pļāpas un lapsas rējienu. Bet bungu rībieni bija visnejaukākais troksnis, ko jebkad esmu dzirdējis savā mūžā.

Arī medību paņēmieni pilsētniekiem bija savdabīgi. Viņi paši negribēja neko riskēt, bet dzīvniekiem atstāja vislielāko risku. Tāds ir visu gļēvuļu raksturs. Viņi izmanto visu savā labā, pat savu upuru vājumu. Bailes iznīcina viņos jebkuru cildenumu un godprātību. Un, lai gan mēs medījām kopā ar pilsētniekiem un tiem palīdzējām, man tomēr šis darbs nepatika.

Katru rītu viņi mūs sūtīja izlūkos. Dažreiz tēvs un es nogājām daudzas stundas, meklēdami pēdas, kas rādītu virzienu, kurp zvēri aizbēguši. Un tad kādas sešas stundas gājām atpakaļ līdz nometnei, lai pastāstītu, ko bijām redzējuši.

Šie dīvainie mednieki un mēs paši gājām gulēt ļoti agri un cēlāmies ap četriem rītā. Tad steidzīgi pabrokastojām un devāmies tajā virzienā, kur bijām vakar- dien redzējuši dzīvnieku pēdas. Mednieki, dažreiz ap divdesmit vīru, jāja uz ziloņiem, krāšņie apklāji, protams, bija noņemti, atstāti tikai salmu matrači sēdekļu vietā.

Mednieki aizjāja uz vienu pusi, bet mēs ar dzinējiem un bundziniekiem devāmies už otru pusi. Mēs bijām skaitā piecdesmit un gājām pa divi — dzinējs un viņa palīgs, izveidojot džungļos garu rindu, nemitīgi rībinādami bungas un dzīdami zvērus. Šad tad izgrūdām garu kaucienu, kam pievienojās visi dzinēju bari, un atbalss satricināja džungļus — tik baismi skanēja cilvēku rēciens. Zvēri izbijās. Viņi skraidīja šurp un turp, meklēdami patvērumu, un, protams, bēga no bungu rīboņas un cilvēku kliedzieniem, nezinādami, ka viņus lēnām dzen pretim mednieku stobriem. Nabaga dzīvnieki domāja, ka aizbēgs no briesmīgā trokšņa un paglābsies.

Dažreiz, izdzenot zvērus no krūmiem 1111 slēptuvēm, mēs paši nokļuvām briesmās. Ļoti skaidri atceros šādu gadījumu. Es biju divatā ar dzinēju, kad pēkšņi sadzirdējām dobju sēcienu gluži tuvu biezā krūmā. Mūsu bungas apklusa, dzirdot šā neredzamā dzīvnieka nikno izaicinājumu.

Dzinējs aiz bailēm kļuva bāls kā mironis un mēmās šausmās jautāja man ar acīm, kāds radījums tur rēc krūmos.

— Tas ir bifelis, — es sacīju. — Sit bungas!

Dzinējs atkal sāka rībināt bungas, bet skaņu noslāpēja negants zvēra baurojiens. Pats bifelis joprojām neiznāca no slēptuves. Dzinējs nosvieda bungas, pagriezās un bēga. Es viens paliku džungļu biezoknī ar milzīgo bifeli. Vērīgāk ieskatījos krūmu pakrēslī, pie kura manas acis jau bija pieradušas, un saredzēju bifeļa niknās acis un garos ragus. Neviens zariņš nepakustējās, neviena atvasīte nenotrīsēja, lai vēstītu man, ko dzīvnieks grib darīt. Es pieliecos un pacēlu bungu vālītes, kuras bundzinieks aizskriedams bija nosviedis. Starp mani un bifeli atradās tikai divarpus pēdu platās bungas. Bungas līdzinājās uz sāniem nogāztai mucai, pa bungu abiem galiem varēja sist un sacelt troksni. No spriegā klusuma nopratu, ka bifelis vēroja, kurp gribu doties, lai tad man uzbruktu un saplosītu ar ragiem. Tā bija spēcīga jūtu pārbaude. Viņš centās uzminēt, ko cs jūtu un ko esmu nolēmis darīt, kamēr es pētīju viņa attieksmi pret mani. Acīm redzot, mēs abi bijām nobijušies un abi to sapratām. Ko mēs varējām darīt? Viņš alka mani nogalināt — viņa acis kvēloja naidā. Mans vienīgais ierocis bija nazis. Pēkšņi ieraudzīju, ka bifelis pielieca galvu. Nākošajā mirkli viņš būtu man uzbrucis. Es spēcīgi iesilu ar vālītēm pa bungām, un no briesmīgā trokšņa dzīvnieks sastinga. Tagad viņa galva rēgojās jau ārpus krūma, saskatīju krēpes zem viņa zoda un sapratu: ja lietošu savu nazi, tad tas jāiedur viņa kakla tieši lur, kur sākas biezā vilna, un jārīkojas ļoti ātri. Bungām bija divi gali, un tās gulēja, ar sānu pievērstas bifelim. Nolēmu paslēpties aiz viena bungu gala un sist ar vāli pa otru galu, tad viņš uzbruks tai vietai, no kuras nāk troksnis, un es ieskriešu krūmos. Izdomāju šo dīvaino paņēmienu, cerēdams, ka bifelis iegrūdīs galvu lielajās bungās un tā iesprūdis tur tumsa, jo nekas tā neapstādina zvēru kā spēja tumsa. Zemei pieplacis, es pielīdu un vēlreiz norībināju bungu otro galu un gaidīju, kas notiks turpmāk. Bet zvērs nekustējās. Acīm redzot, viņam šis stāvoklis nepatika. Redzēju, ka viņš pacēla galvu un apskatīja apkārtni. Es gulēju kluss ka mironis. Nekas nekustējās. Viņš varēja saost mani, tāpat kā es varēju saost viņu, un man šķita, ka viss ir pagalam. Es biju jau tikpat kā miris, nekas mani vairs nevarēja glābt. Bifelis neuzbruka ne bungām, ne man, bet klusi pienāca pie bungu gala, kuru es pirms mirkļa biju rībinājis. Varbūt viņš tomēr nebija redzējis mani lienam. Tad bifelis paostīja gaisu, pastiepa kaklu un tuvināja degunu bungām. Zibenīgi sapratu, ka zvērs mēģināja noskaidrot, vai viņš saož uz bungām govs ādu vai cilvēka ādu. Kad viņš tuvināja degunu, es atkal ar briesmīgu spēku norībināju bungas tajā galā, kur biju pieplacis. Bifelis atlēca atpakaļ, metās prom un pazuda krūmos. Tas nenozīmēja, ka esmu drošībā. Zināju, ka tajā mirklī, kad piccelšos, lai aizietu, bifelis atkal izskries no krūmāja un man uzbruks. Atlika tikai viena izeja. Pierāpoju pie bungu sāniem un izslēju bungas taisni, kā mucu, visu laiku slēpdamies aiz tām. Krūmi dīvaini nošalca — tas nozīmēja, ka bifelis tur bailēs drebēja. Gandrīz jutos jau glābts. Sai mirklī dzīvnieks drausmīgi iebaurojās un metās uzbrukumā. Par laimi, es jau to biju gaidījis, tāpēc atrāvos no bungām un pēc mirkļa redzēju tās veļamies pa zemi, jo bifelis ar visiem spēkiem mēģināja bungās ietriekt ragus. Viņš badīja bungu sānus, nevis ar vērša ādu apvilktos galus, tāpēc bungas ripoja projām un bifelis tās vajāja. Es izmantoju šo mirkli, iebēgu krūmos un uzrāpos kokā. No augšas redzēju, kā bifeļa asie pakavi cirtās zālē, kā bungas ripoja, līdz atsitās pret kādu jaunu kociņu. Dzīvnieks apstājās, tad uzbruka bungām no citas puses. Vērša āda pārplīsa ar sprādzienam līdzīgu troksni, un bifelis aizdrāzās ar bungām uz galvas. Viņš kā neprātīgs lēkāja un skraidīja, bet nespēja nomest nastu no ragiem. Viņš izlauzās caur krūmiem un apstājās tieši zem koka, kura zaros es biju paslēpies. Dzīvnieks stāvēja nepilnu pēdu zem manis, un es sajutu viņa karsto, svilinošo elpu. Kādu brīdi iestājās klusums. Pēkšņi man ienāca prātā velnišķīga doma, es pieliecos un ar roku uzsitu pa bungām. Bifelis nikni iemāvās un cirta ragus pret koka stumbru. Bungas sašķīda, un līdz ar tām nolūza arī nabaga lopiņa rags. Tad, maudams kā ārprātīgs, viņš nozuda biezoknī. Es norāpos no koka un devos tajā virzienā, kur dzirdēju dzinēju bungu rīboņu, kas gan nebija skaļa, tomēr aizsniedza ausis, kas prata atšķirt džungļu šalkas, atbalsis un visas dīvainās skaņas.

Drīz pēc tam tēvs vairs nesūtīja mani medībās kopa ar dzinējiem, bet teica, ka man būšot jāpavada cits mednieku bars caur bīstamām un nepazīstamām džungļu vietām. Viņš pats iziešot ar dzinējiem pusčetros nākošajā rītā. Nezināju, kādiem ļaudīm pakalpošu, bet tēva pavēle man bija likums. Lai gari biju pārsteigts par man uzticēto nozīmīgo darbu, tomēr tas rriani nebiedēja. Nerunīgs dzinējs mani aizvadīja līdz upei, kur bija sapulcējies lielisks mednieku pulks ar ziloņiem — tik žilbinošs, kādu vēl nebiju redzējis. Uz dižākā ziloņa, kas bija greznots ar zeltu un dārgakmeņiem, sēdēja valdonīgs un stalts radža savas vīrišķības plaukumā. Viņš bija stalti noaudzis, ar platiem, spēcīgiem pleciem, bet reizē slaids un lokans kā pantera. Galvā viņam bija zils turbāns, rotāts ar lielu dārgakmeni, bet viņa acis mirdzēja tikpat spoži kā šis rotājums, taču skatiena rāmā noteiktība palīdzēja man nesamulst viņa priekšā.

Ieraudzījis mani, kad tuvojos, dzinēja pavadīts, viņš jautāja:

—    Kas ir šis zēns? Te nav vietas maziem bērniem!

—   Varenais ticības aizstavi! — es iesaucos, paklanīdamies līdz zemei. — Mans tēvs mani sūta, lai es izvadītu jūsu augstību pa bīstamām un nepazīstamām džungļu vielām, kur ritu notiks medības.

Radža skaļi iesmējās.

—   Varenais vājo aizstāvi, — viņš teica, — ej un pasaki tēvam, lai viņš tevi aizsūta uz punduru zemi, kur tu varēsi šaut vāveres!

—   Nē, taisnības cīnītāj, — atbildēja dzinējs, — viņš ir diža mednieka dēls, kura slava aizsniegusi tevi un kuru tu pavēlēji savam kalpam atvest par medību pavadoni. Tēvs lika pateikt tavai augstībai, ka šis zēns pazīst džungļus, kā tīģeris pazīst savu migu, un ka viņš pats labāk vedīšot dzinējus, kuru ceļš būs sarežģītāks un bīstamāks nekā tas, pa kuru soļos tavas augstības ziloņi. Viņš vēl piebilda, ka zēns gan esot mazs, bet apmācīts un lielam riekstam ne vienmēr ir labakais kodols.

Dzirdot šos vārdus, sajutu lepnumu — tā bija pirmā uzslava, ko dzirdēju no sava tēva, un es bezbailīgi skatījos radžas acīs, kurās paradījās izbrīns.

—   Labi, — viņš vēlīgi sacīja, — brīnumiem nekad nav gala. Ja viņš tiešām ir slavena tēva slavens dēls, tad labprāt uzticēšu savam zilonim tik vieglu nastu.

Paklanījies atkal līdz zemei, aizgāju ar dzinēju līdz teltīm, kur mums bija jāpavada nakts. Tur uzzināju, ka radža ir varenais Parakrams, pazīstams visā Indijā kā dižs valdnieks un cilvēks, kas paveicis daudzus varoņdarbus. Man šķita, ka tevs neizpauda mana jaunā kunga vārdu, lai es nebutu pārāk nobijies, pirmoreiz ar viņu tiekoties.

Daudzi bija man stāstījuši par lielo Parakramu. Mednieki, kas ieradās no pilsētām, un zemnieki runāja par viņu ar apbrīnu. Viņš bija īpatns cilvēks — ne vien ļoti drosmīgs un neparasti aukstasinīgs, bet arī, tapat kā lauku ļaudis, iejūtīgs pret dzīvniekiem un bijības pilns pret dabu, un — kā jau teicu — šādas īpašības nepiemita citiem pilsētniekiem. Bija daudz nostāstu par viņa neparasto spēku: kāds slavens angļu ģenerālis reiz viesojies pie viņa, un kādas medībās radža viņu paglābis no nāves, pats ar kailām rokām sagrābdams un novaldīdams mežakuili, lidz ģenerālis to nošāvis. Bet viņa lielākais varoņdarbs bija vēl nākotnē, kad viņš izvadīja savu karapulku caur slīkšņu purvu svešā zemē pretim uzvarai.

Nākošajā rītā pirms ausmas, sēdēdams viņam priekšā uz lielā ziloņa, jutos pacilats par savu atbildību un par visu, ko no manis gaidīja. Biju pārsteigts un, kā jau zēns, pat mazliet vilies, redzot, ka pārējie sešpadsmit mednieki un viņu sešpadsmit ziloņi mums nesekoja. Jāja tikai radža, viņa dzinējs un es. Pamanījis, ka es atskatos, Parakrams sacīja:

—   Pārējiem pavēlēju atpalikt. Viņi nemedīs tur, kur medīšu es. Viņi nokauj dzīvniekus kā miesnieki… Tās ir negodīgas medības un nav īstens sports.

—   Vai tad visi pilsētnieki tā neapkauj dzīvniekus? — es pārsteigts jautāju.

—   Nē, es tā nedaru, — viņš nopietni atbildēja.

Mēs jājām vel dažas stundas nakts krēsla un ap

pulksten sešiem nokļuvām līdz mazam strautam, kas ritēja pa meža pļavu un ievijās džungļos. Abos krastos strautiņam, kas bija piecdesmit pēdu plats, parādījās dzīvnieki, tie nāca un gāja, un gadsimtos šī viņu kustība bija izmīdījusi klaju vietu ap divu akru platumā, kur auga tikai gara zāle, bet neviens koks;

Mēs stāvējām aiz koka tā, lai neviens dzīvnieks mūs neredzētu. Drīz dzirdējām tālumā bungu rīboņu un pa- starpēm cilvēkus aurojam. Izskrēja meža kuilis, kuru radža Parakrams tūlīt nošāva. Tam sekoja liels zilonis, bet radža nešāva. Viņš man sacīja:

—   Ziloņi ir ļoti vērtīgi. Nav gudri viņus nošaut, ja varam viņus apmācīt un padarīt par cilvēku draugiem. Ir nežēlīgi iznicināt tādu diženību un skaistumu.

Tad parādījās brieži un antilopes. Briežiem un antilopēm bija daždažādi veidoli ragi. Arī šos dzīvniekus Parakrams nešāva. Viņš teica:

—   Tie ir veģetārieši kā mēs. Nevaram tos šaut.

—   Sakiet, ak Patiesības balsts, — es jautāju, — kāpēc jūs nošāvāt meža kuili?

—   Meža kuilis ir savāds zvērs. Viņš aprij visu un mēdz nogalināt cilvēkus. Kā tu pats zini, mazais puisi, ja viņš pamana džungļos cilvēku, tad grib to nodurt ar saviem ilkņiem. Mēs vēl atradīsim vērtīgu medījumu, kad diena izdzisīs un saule norietēs.

Pēkšņi garā zāle strauta otra pusē iepretim mums salīgojās. Visa apkārtne nodrebēja. Parakrams paliecās uz priekšu un izstiepa roku, savilkdams to dūrē, kas džungļu valodā nozīmē: tīģeris!

«Sis cilvēks ir mūsējais,» es nodomāju, jo svešinieki nepazīst šos simbolus.

Man šķita, ka attālāk redzu purpurzeltainas un pelēcīgi melnas krāsas. Mūsu zilonis ievilka snuķi sev mutē. Arī viņš zināja, ka tuvojas tīģeris un ka tīģera dabā ir vispirms uzbrukt ziloņa snuķim — viņa ķermeņa visnozīmīgākajai daļai. Snuķis ir ziloņa roka, deguns, ūdens piltuve. Nav jābrīnās, ka zilonis ielika snuķa galu mutē un pieglauda to kā bērnu sev pie krūts. Bet zaļajā zālē pazibēja purpurs un zelts: tur stāvēja tīģeris un, pagriezis galvu, uz kaut ko atskatījās, mūs viņš neredzēja. Gaidīju, ka Parakrams izšaus, bet viņš to nedarīja. Es vēroju. Netālu no tīģera zālē sakustējās purpura, zaļi un zeltaini atspidumi. Sīs trīs krāsas ēnaini saplūda, un pēc mirkļa tīģeriene, neapšaubāmi pirmā tīģera dzīves biedre, stāvēja viņam blakus. Pēkšņi viņš pagrieza galvu un paskatījās uz mums. Kādu mirkli viņš neko neieraudzīja, jo ziloņa ķermenis un snuķis pēc krāsas līdzinājās koka stumbram, aiz kura bijām paslēpušies. Bet tikai mirkli, jo tīģeris nikni ierūcās. Viņš ne tikai bija saodis dzīvnieku, uz kura sēdējām, bet sapratis visu. Ar vienu Iecienu, tad otru, trešu viņš pārdrāzās pari strautam, kā zeltaini melns un ametista krāsas šķēps pazibēja gaisa, divreiz viegli pieskardamies zemei, un metās uz mums. Zilonis ietaurējās, atritināja snuķi un izslēja to gaisā. Radža Parakrams nespēja notēmēt, jo zilonis strauji šūpojās. Dzinējs iegrūda savu metāla dzenamo nūjiņu ziloņa kaklā, lai viņš stāvētu mierīgs. Bet šai mirkli izdzirdējām aizmugurē niknu rēcienu un pagriezušies ieraudzījām, ka tīģeriene uzklupusi zilonim no mugurpuses. Bijām tā vērojuši tīģeri, ka nepamanījām mātītes tuvošanos. Zilonis šausmās zvārojās vēl strau- jak. Radža iesaucās:

—   Atri! Satver zaru un rāpies kokā!

Es paklausīju, jo neiedrošinājos pretoties. Radža uzsauca, lai arī dzinējs rāpjoties kokā, bet tas atbildēja:

—   Esmu ēdis tavu maizi un sāli, Cēlais Saules pēc- nācēj. Palikšu uz ziloņa kakla, pat ja viņš sāks trakot un mani nogalinās, bet neatstāšu tevi vienu uz viņa muguras.

—   Ak tu, ēzeļa brāli un nesaprašas dēls! — iesaucās radža. — Rāpies kokā, es tūlīt tev sekošu. Tīģeriene ir jau klāt. Ja tev dārga mana dzīvība, dari, kā teicu!

Dzinējs paklausīja un vienā acumirklī uzrāpās kokā, kurā es sēdēju. Tas viss notika daudz ātrāk, nekā spēju to aprakstīt. Tīģeriene vēl arvien centās uzrāpties pa grīļīgā ziloņa muguru, kamēr tīģeris, ziloņa priekšā stāvēdams, rēca, gatavodamies jebkurā mirklī uzbrukt.

Izbrīnījies skatījos, ka radža, sēdēdams uz muguras zilonim, kurš grīļojās, vairākkārt iedūra dzīvnieka kaklā metāla nūjiņu un sauca:

—   Stāvi mierīgs, ziloni! Vai nedzirdi sava saimnieka balsi? Tu, ziloņu pērle, tu, dārgakmens starp dzīvniekiem! Mierā! Ēzeli!

Tā saukdams, viņš satvēra bisi un, cik labi vien spēdams, tēmēja uz tīģerieni, kamēr tīģeris rēca un vēroja ziloni. Tad notika kaut kas negaidīts: tīģeriene, iecirtuši nagus ziloņa mugurā, bija pielīduši gandrīz jarda atstatumā no Parakrarna, kad tīģeris divaini ierējās. Sis rējiens daļēji skanēja kā izaicinājums un mīlestības smilksts, tas bija brīdinājums draudzenei piesargāties no Parakrarna paceltās bises, jo tīģeriene tūlīt nolēca no ziloņa un pazuda džungļos, zālē un krūmos nozibot zeltaini zaļām svītrām. Ari tīģeris atlēca no ziloņa džungļu virzienā. Viņa lēciens bija tik viegls kā ērgļa lidojums. Bet viņš nokavējās, jo radža izšāva. Gaisā uzšķīda sarkanas lāses, un, izgrūdis sāpju rēcienu, tīģeris pakrita. Zilonis atkal iebāza snuķi mutē un izslējās uz pakaļkājām. Uzticamais dzīvnieks nemēģināja nosviest Parakramu, viņš uzslējās, lai sagaidītu tīģerieni, kas bija sadzirdējusi šāvienu un sava dzīves biedra pirmsnāves rēkoņu un neticamā ātrumā izlēca no krū- mieru, lai uzbruktu. Zilonis nepaguva pietiekami ātri izslieties, tīģeriene jau bija ieķērusies viņa kreisajos sānos, un es zināju no medību pieredzes, ka viņa sagatavojusies cīņai uz dzīvību un nāvi. Viņa bija atskrējusi nogalināt sava drauga slepkavu vai arī pati mirt. Zilonis drebēja, kratījās un grīļojās. Radža vairs nespēja tēmēt, tīģeriene uzbruka pārāk strauji, bet viņš iegrūda metāla nūjiņu gandrīz līdz spalam ziloņa kaklā, un nabaga dzīvnieks ietaurējās tik briesmīgi, ka izbiedēja tīģerieni. Viņa apstājās, un Parakrams atkal tēmēja. Bet satrakotais zilonis rāvās uz priekšu, lai iebēgtu džungļos. Parakrams vēlreiz iedūra nūjiņu viņa kaklā, saukdams:

—   Stāvi, nožēlojamais cūka! Vai tavās iekšās ir dubļi un tavi ilkņi veidoti no miklas?

Sāpēs dobji ievaidējies, zilonis apstājās, un tīģeriene ar ķetnas cirtienu noplēsa radžam piedurkni. Ar spēju kustību viņš ietrieca bises stobru zvēra atvērtajā rīklē. Iekams viņš paspēja nospiest gaili, tīģeriene sacirta zobus un ar ķetnu tikmēr sita pa ieroci, līdz tas viņai pašai un mums par lielu izbrīnu sašķīda gabalos. Pēkšņā iedvesmā es izrāvu nazi no jostas un, zarā sēdēdams, paliecies uz priekšu, ar visu savas mazās rokas spēku sviedu to pret tīģerieni. Man palaimējās — nazis iestrēdza zvēra acī. Ar drausmīgu moku kaucienu viņa atlēca atpakaļ. Zilonis saļima, it kā arī viņš būtu nāvīgi ievainots. Parakrams nolēca no ziloņa kakla un stāvēja uz zemes tīģerienes priekšā. Viņš gribēja, izmantojot tīģerienes aklumu, kaut kā izvairīties, bet viņa, pieplakusi zemei, draudīgi līda tuvāk. Bet tad zilonis uzvedās pavisam dīvaini. Viņš neaizbēga, kā to mēdz darīt ziloņi, kad tiem uzbrūk ienaidnieks un uz muguras nav jātnieka, bet piecēlās un nostājās blakus savam kungam, dusmīgi taurēdams. Zvērs lēca uz ziloni, bet tas soli atkāpās, un tīģeriene nokrita pie zemes. Neganti taurēdams, zilonis tai uzbruka ar saviem ilkņiem. Gaisu satricināja briesmīgs pirmsnāves kauciens, un zilonis, iemīdījis tīģerieni zemē, kā bulta ieskrēja džungļos. Radža Parakrams stāvēja, slaucīdams pieri ar lakatiņu. Kad mēs norāpāmies no koka, viņš sacīja:

—   Man jāpateicas par savu dzīvību zēnam un

zilonim.Tu labi tēmēji, mazais mednick, ja varēji no koka zara iesviest nazi tīģera acī. Patiesi, tev ir veikla roka, nažu sviedēji Bet zilonis — nu, tīģera āda vairs nekam nav derīga. Tā iemīdīta zemē, tur vairs nekas nav līdzams.

Viņš uzsmaidīja man: — Tīģeri izrādījās labāki mednieki nekā mēs, ja tik nemanīti pielavījās.

Tad viņš sacīja dzinējam:

—   Ej sameklē ziloni!

Sai mirklī sadzirdējām viņpus strauta rēcienus un tālumā dzinēju kliedzienus, kas k|uva aizvien skaļāki. Radža Parakrams un es uzrāpāmies kokā un gaidījām. Garam skrēja līdz nāvei izbiedētie dzīvnieki. Leopardi, panteras, antilopes, bifeļi — visi aizdrāzās lielās izbailēs. Drīz parādījas dzinēji un bundzinieki, un radža pavēlēja tiem apklust. Atgriezās ari mūsu dzinējs bez ziloņa, kas bija pazudis džungļos.

Iekams devāmies mājup, radža pasauca manu tēvu, kas paklanījās līdz zemei. Parakrams sacīja:

—   Tev ir vērtīgs dēls!

Tas bija viss, bet tēvam un man tā bija pietiekami liela uzslava. Redzēju no teva acīm, ka godam biju izturējis pārbaudi.

VII nodaļa

medības un zvēru ķeršana ar slazdiem (turpinājums)

Pārējie mednieki, kas šai dienā bija gājuši citā virzienā, atnesa lieliskus medījumus. Bet viņi bija medījuši pļavas malā, nostādījuši tur rindā sešpadsmit ziloņus, un, kad dzinēji atdzina dzīvniekus, mednieki tos visus nošāva. Tomēr nevienam nebija tādu piedzīvojumu kā mums. Kā jau zēns, nespēju noslēpt savu lepnumu, tāpat, juzdams savu pārākumu, nespēju atturēties, neizteicis savus uzskatus par medībām diezgan atklātā un aizskarošā veidā. Mana pašapziņa pieauga, kad vakarā tēvu un mani aicināja radžas teltī, bet pēc Parakrarna pirmajiem vārdiem mana drosme saš|uka un kājas nodrebēja — kā toreiz, kad sastapos ar savu pirmo tīģeri.

—   Es dzirdu, ka tavam dēlam nepatīkot mūsu medības, — sacīja radža.

—   Augstais no visaugstākajiem! — izbijies iesaucās mans tēvs. — Piedod zēna nekautrību!

Tad pēkšņi saruna guva citu virzienu, kā tas daudzreiz gadījās džung|u medībās, kad šķita, ka viss ir zaudēts. Radža pasmaidīja:

—   Nē, — viņš sacīja, — gudrā bērna tēvs, manuprāt, tavam dēlam ir taisnība. Lai viņš pats izsakās. Teic, mazais puisi, — kas tev nepatik?

—   Patiesības aizstāvi, — es teicu stostīdamies, — lai jūlT ilgi dzīvotu un aizsargātu savus pavalstniekus! Man liekas, džungļi aizies postā, ja nogalinās tik daudz zvēru izpriecas dēļ, nevis iztikai, kā to darām tēvs un es.

—    Arī tev novēlu dzīvot ilgi, lai tu kļūtu par taisnīguma brīnumu, — Parakrams smiedamies atbildēja. — Rītdien aizsūtīšu šos ļaudis projām, lai tie šeit vairs nemedītu, bet tu un-tavs tēvs paliksiet un palīdzēsiet man medit tā, kā man patikas, lai arī zvēram būtu dota iespēja izbēgt un uzbrukt un, ja dieviem labpatikas, mēs varētu tos ar godu pieveikt.

—   Ak, taisnības lepnums, cildenais cilvēk, dievu karali! — priecīgi izsaucās mans tēvs. — Tavu ļaužu medības līdzinās vairāk nežēlīgam slaktiņam, un mana sirds priecājas, ka mans vientiesīgais dēls runājis patiesību, nesamaksādams par to ar savu galvu.

—   Valdnieki var dusmoties, bet ne jau uz bērnu, ja tas runā patiesību, — atbildēja radža. — Gribu lūgt tevi palīdzēt man sagūstīt dažus ziloņus un atrast manu veco draugu, kas šodien iebēga džungļos. Esmu uzaudzis kopā ar šo ziloni, tas man pieder jau daudzus gadus. Uzmeklēsim un noķersim viņu, jo šodien viņš man izglāba dzīvību.

—   Tad tāpēc viņš uzbruka tīģerienei? — es jautāju.

—   Jā, nekautrīgais jautatāj, šis zilonis ir mans jaunākais brālis. Mans tēvs uzdāvināja viņu man, un mēs kopa uzaugām. Šodien, kad man draudēja nāve, viņš, likdams uz spēles savu dzīvību, izglāba manējo un, kaut gan ieskrēja džungļos, nevar būt aizgājis tālu, viņš neaizmirsīs mani — savu brāli. Palīdzi man atrast viņu!

—   Ak, Patiesības balsts! — atbildēja tēvs. — Mana dzīvība un mana dēla dzīvība pieder tev — tikai pavēli, un mēs paklausīsim! Manuprāt, mums būs ilgi jāmeklē, bet, ja mani nojauta neviļ, tad beidzot mūsu pūles biis pat divkārt atalgotas.

—   Ko tu gribi teikt? — skaudri ierunājās Parakrams, tūlīt sajuzdams tēva vārdos slēpto nozīmi. — Runā!

—   Ak, Domu izpratēji — atbildēja tevs. — Man šķiet, ka tavs zilonis atradis draugu, un šis draugs ir Kari — visslavenakais zilonis Indijā.

—   Ko!? — iesaucas radža, satraukti pieceldamies 110 krēsla. — Zilonis Kari? Tu kaut ko zini par Kari?

—   Jā, mēs viņu redzējām, — es iejaucos viņu sarunā, lai gan īsti neizpratu viņu satraukumu.

Radža soļoja šurp un turp. — Vai tā ir tukša lie-

liba vai nepiemērots joks? — viņš jautāja. — Kā jūs varējāt redzēt Kari?

—        Kad runā pazemīgais, — sacīja tēvs, — tas vienmēr runā patiesību. Mēs redzējām Kari pagajušajā gadā šai apvidū, un viņš izglāba mums dzīvībās. Es kādreiz pazinu Kari, pirms viņš aizbēga, kad dzīvoju citos apstākļos, un tagad pazinu viņu pēc pierē iededzinātās zīmes.

—        Kur tu redzēji Kari? Kur? — nepacietīgi iesaucās radža.

—        Mēs viņu redzējām šajos džungļos, — atbildēja tēvs. — Un mēs sekojām viņam daudzas dienas, līdz nespējām vairs iet tālāk. Viņa brāļi ziloņi viņu sodīja par to, ka bija paglābis mūs no ziloņu bara uzbrukuma.

Radža jautāja:

—        Vai tu vari mani aizvest tur, kur es spētu viņu atrast?

—        Varu, — atbildēja tēvs, — ar tavu palīdzību, visvarenais!

—   Viss būs tavā rīcībā, — atbildēja Parakrams.

—        Atrod un atved man vienu cilvēku, — lūdza tēvs. — Atved man Kari īpašnieku — viru, kas viņu apmācīja kopš bērnības, un tad Indijas slavenākais zilonis atkal piederēs cilvēkam.

Radža piesita gongu, un viņa teltī ienāca kalpotājs. Radža viņam sacīja:

—        Izej un pasaki visiem, ka rītdien mēs atstāsim nometni un atgriezīsimies pilsētā.

—    Bet augstība … — ierunājās kalpotājs.

Viņa augstība sacīja:

—        Ej un dari to, ko tev pavēlēju. Mēs šeit vairs noslepkavosim dzīvniekus.

Kalpotājs paklanījās un izgāja.

—        Atgriezīšos pilsētā, — sacīja radža. — Un atkal ieradīšos pie jums ar Kari saimnieku. Es viņu labi pazīstu un tūlīt likšu viņu ataicinat. Viņš un es un jūs abi meklēsim un atradīsim Kari, Kari — diženo ziloni!

Pēc dažiem mirkļiem dzirdējām, ka ārpusē ietaurējās visi ziloņi. Likās, it ka sasauktos desmittūkstoš pērkona grāvienu — tas bija signāls, ka nometne jānojauc un

rītdien jāatgriežas pilsētā. Tiklīdz troksnis norima un mans tēvs un es atkal bijām klusumā, pēc kura ilgojos, lūdzu viņu paskaidrot, kāpēc radža tā interesējas par Kari.

— Mans dēls, — viņš atbildēja, — Kari vārds ir plaši pazīstams. Jau savā bērnībā radža pazina Kari un mēģinaja viņu nopirkt, bet viņa īpašnieks — jaunais Gopals — negribēja no ziloņa šķirties, lai gan bija radžas draugs. Radžas zilonis, kas gan nebija tik gudrs kā Kari, bija Gopala un Kari draugs, un daudzi draudzības gadi šos četrus cieši vienoja. Kad Kari sava saimnieka prombūtnē saniknojās par slikto apiešanos ar viņu, kā es tev jau teicu, viņš aizbēga džungļos. Par ziloņa sagūstīšanu tika izsludinātās lielas godalgas, un radža sēroja līdz ar savu draugu par zaudēto novada lepnumu un visas Indijas brīnišķīgāko dzīvnieku.

Pēc divām nedēļām radža atgriezās pie mums līdz ar trijiem ziloņu gūstītājiem un Kari saimnieku Go- palu — apmēram divdesmit piecus gadus vecu jaunekli. Viņš šķita dziļi satraukts par izredzēm atkal sagūstīt Kari un lūdza manu tēvu un mani sīki pastāstīt, kur un kā bijām redzējuši viņa ziloni. Viņš sacīja, ka radžas vēstnesis ieradies pie viņa tieši tad, kad viņš gribējis aizbraukt no Indijas, bet viņš savu braucienu atlicis uz vēlāku laiku cerībā atkal ieraudzīt savu mīļoto Kari. Es brīnīdamies skatījos uz šo jaunekli, kas zināšanu alkās gribēja braukt pāri tumšajam okeānam un saraut visas saites ar pagātni.

«Kādas zināšanas viņš iegūs ārpus džungļiem,» — tā cs domāju, «tālu no Indijas, kur var būt tikai šie noslēpumainie muzeji, kuros jaunekļi -iepazīst dzīvniekus, skatīdamies uz viņu izbāztajām ādām?»

Bet uz šiem jautājumiem nekad neguvu atbildi, un es drīz tos aizmirsu, klausīdamies viņa nostāstos par Kari un par to, kā džungļos viņu aizdzina gaļas ēdāju un vīna dzērāju tukšā nežēlība.

Tikai dažas dienas sagatavojāmies ceļam, iekams devāmies meklēt abus ziloņus, jo bijām pārliecināti, ka radžas zilonis būs kopā ar savu veco draugu. Bija jau rudens, un ziloņi pārceļoja no ziemeļiem uz dienvidiem. Mums tikai bija jāiet pietiekami talu uz ziemeļiem un jāvēro Brahmaputras krāces, no kurienes ziloņi sāk savu gājienu uz dienvidiem.

Nolēmām tur gaidīt, līdz parādīsies ziloņu bars, kura vadonis varbūt būs Kari, vai arī, kā redzējām pirms daudziem mēnešiem, viņš nāks kā izstumtais.

Mums bija trīs bises un ap pieci simti jardu ādas siksnu, ko uz savas muguras nesa dzinēju atvestais zilonis. Tā mēs devāmies uz ziemeļiem.

Pēc divām nedēļām, septembra pirmajās dienās, sasniedzām Brahmaputras krastus. Redzējām tālumā Ili- malaju sniegus mirdzam kā klusuma baltās virsotnes. Pie mūsu kājām lejā krāca Brahmaputra, un augstu pār mums debesīs kliedza ērglis. Parakrams norādīja uz viņu un teica:

— Ērglis ir skaists un daudzējādi līdzinās cilvēka garam. Lai sasniegtu savu ilgu mērķi, šis putns spēj pacelties pāri zemei augstāk nekā jebkurš cits radījums, un, ja viņa mērķis atrodas ļoti zemu, ērglis spēj mesties lejup uz to. Tāpat arī lielie gari paceļas pāri pasaulei, lai to saskatītu. Tāpēc, mazais puisi, visos laikmetos ērgli dēvē par dvēseles simbolu.

Sie vārdi, tāpat kā putns virs mums, bija manam prātam neaizsniedzami, taču aizgrābts klausījos katrā vārdā, ko izrunāja radžas lūpas, un nekad nebūtu atzinies, ka nesaprotu viņu.

Pienāca nakts, šķita, ka pats klusuma dievs būtu atlidojis no kalniem ielejā un aizsedzis ar svētu priekškaru mežus, upes un ielejas, tikai upes balss dunēja tumsā — te skaļi ierēkdamās, te noklusdama līdz čukstiem. Zvēri nāca un gāja, bet mēs neatradām ziloņu pēdas. Radža kļuva nemierīgs. Viņam šķita, ka ziloņi nekad nenāks pa šo taku. Bet mans tēvs stingri ticēja, ka ziloņi, ja tie vispār nāks, izvēlēsies tieši šo ceļu.

Meklējot ziloņus, mums gadījās piedzīvojums ar pitonu. Kādā pēcpusdienā trīs no mūsu ļaudīm sēdēja uz ziloņa un pārējie — es starp viņiem — tam sekojām kājām. Bija saprātīgi ļaut zilonim iet pirmajam, jo ar dzīvnieka instinktu viņš nojauš ceļu, turklāt atbaida zvērus. Ap pulksten četriem mēs uz dažām minūtēm apstājāmies. Tad atkal turpinājām ceļu, un tie, kas gaja kājām, palika kādu brīdi iepakaļ, kamēr zilonis traucās uz priekšu, tomēr bija iespējams viņu panākt, jo mūsu (aka veda augšup kalnā un zilonis nespēja iet pārāk ātri. Meža krūmāji nebija biezi, un mēs varējām saskatīt ziloņa muguru tieši priekšā, līdz kamēr viņš pārgāja kalna virsotni un pazuda no mūsu redzes loka. Tā kā tuvojās krēsla, mēs paātrinajam soli, bet jau pēc. desmit soļiem dzirdējām, ka zilonis spalgi taurē — ias nozīmēja, ka viņam draud briesmas. Mēs steidzāmies turp un ieraudzījām Šādu ainu: milzīgs pitons bija apvijies ap nabaga dzīvnieka priekškājām un mēģināja uzrāpties tam mugurā, lai uzbruktu cilvēkiem. Likās, ka viņiem nebija vairs iespēju izbēgt, pat ja tie ielēktu kādā kokā, jo pitoni lodā pa kokiem ātrāk nekā cilvēki, turklāt zilonis stāvēja kādas stāvas aizas malā. Dziļumā tecēja ļoti strauja upe — glābties vairs nevarēja. Neviens nemēģināja nošaut čūsku, jo tās galva atradās pārāk tuvu ziloņa ķermenim. Varētu domāt, ka zilonis spētu savu snuķi apvīt ap pitona kaklu un nožņaugt rāpuli. Taču šādu čūsku ķermenis ir stiprāks par visstiprākā ziloņa snuķi; zilonis to saprata, citādi nebūtu izslējis snuķi tik augstu cik vien spēdams un taurējis tā, ka viss mežs trīcēja. Dzīvnieks nespēja pat pakustināt kajas, tās savažoja čūskas ķermenis. Zilonis gan mēģināja atbrīvoties, un dažbrīd čūskas ķermenis izstiepās pavisam tievs — ap divi sprīži diametrā, — bet arī tad kā saspriegta kabeļtauva turējās cieši. Tēvs, kas bija man līdzās, iesaucās:

— Aizskrejiet zilonim priekšā, lai pitons uzbrūk mums!

Viņš cerēja, ka zilonis sabradās čūsku, ja tam atbrīvosies kājas.

Ziloņa kājas bija tā sažņaugtas, ka drīz varēja apstāties asinsrite. Tad viņš sabruktu.

Mēs pieskrējārn zilonim no mugurpuses — nespējām nokļūt priekša, jo ceļš bija aizsprostots. Kliedzām un sitām pret zemi savas nūjas. Pitons paskatījas uz mums, sāka atraisīties no ziloņa priekškājām un apvijās viņa pakaļkājām. Es pastiepu savu nūju, čūska to sagrāba žokļos, bet negribēja atlaisties. Vīri, kas sēdēja uz ziloņa muguras, sauca mums dažādus padomus. Bet es nolēmu rīkoties patstāvīgi. Redzēju, ka zilonis noliecās uz priekšu, viņa priekškājas vairs neturējās. Viņš lēnām slīga uz priekšu, ka sapņos mēdz sabrukt kalni — pamazām vien; es izrāvu savu loku un bultu, notēmēju uz čūskas galvu un izšāvu. Bulta aizskrēja čūskai garām un ieskrāpēja ziloņa kāju. Pitons atvēra muti, un nūja izkrita laukā. Šai brīdī izšāvu otru bultu un tā pazuda rāpuļa rīklē. Mežonīgi savicinādams asti, tas atraisījās no ziloņa kājām uri metās uz mums. Viņa aste uzslējās, kā resna pātaga šķeldama gaisu, mans tēvs izšāva, un pitons sabruka pie zemes; šai mirklī to samīdīja zilonis. Čūskas mugurkauls salūza zem smaguma gluži kā rieksts, ko salauž pērtiķa rokas.

Šai naktī piesējām ziloni pie ļoti resna koka, sakūrām uguni un vērojām. Bijām nokļuvuši pitonu apvidū, te bija bīstami, tāpēc vajadzēja būt visai modriem.

Pirms pusnakts zilonis taurēja it kā saukdams. Visi piecēlāmies kājās. Tas nebija briesmu signāls, ne draudzības sauciens, bet nozīmēja vēl ko vairāk. Zilonis sauca ziloņu baram:

— Nenāciet šurp! Šeit ir cilvēki!

Vērīgi lūkojāmies tumsā un gājām, vadīdamies pēc upes čalas kā prazdami, un drīz nonācām līdz smailai klintij, kas pacēlās pāri aizai, ap kuru bija daudz ziloņu pēdu. Lejā ieraudzījām (vairāk gan šķitamies redzam) virzāmies klusu armiju, un es sapratu, ka tur iet ziloņu bars. Mēs tam sekojām līdz rīta ausmai. Kā to darījām, nespēju pateikt. Kad ausa rīts, pārliecinājāmies, ka neviens no šiem ziloņiem nelīdzinājās Kari, tāpēc ļāvām tiem aiziet. Dienu pēc dienas mums garām virzījās ziloņu bari, un bija jau oktobra vidus, kad nolēmām atteikties no mūsu nodoma un doties mājup. Kari nekur nebija atrodams.

Dziļi vīlušies, sākām atceļu līdztekus upei pa ziloņu pēdām. Drīz izgājām no pitonu apsēstā meža un nokļuvām mazāk bīstamā džungļu joslā. Iznācām skaistā pļavā un nolēmām tur sagūstīt dažus savvaļas ziloņus. Tāpēc uzcēlām it kā milzīgu aploku no dažādiem kokiem, kuru sulīgos zarus ziloņi labprāt ēd. Starp šiem zariem novietojām slazdus — arkānus starp koku lapām, kuru cilpām vajadzēja apvīties ap ziloņu kājām. Ap piecdesmit jardu atstatumā piesējām arkānu galus pie resniem kokiem. Pagāja vairākas dienas, un ap novembra vidu parādījās ziloņu bars. Tie nāca agrā rītā, tumši kā mclnkoks un klusi kā mākoņi, kas slīd gaisos. Zeme dunēja zem viņu smaguma. Šoreiz bijām piesardzīgi un aizvedām tālāk mūsu ziloni, jo viņš atkal būtu taurējis savvaļas ziloņiem un mūs nodevis. Drīz ziloņi pienāca pie mūsu uzstādītajiem kokiem, kuros slēpās arkāni. Pirmais pienāca liels zilonis, tad mazie zi- lonīši, tad ziloņu mālītes un, beidzot, atkal kāds ziloņu tēviņš. Ziloņi sāka ēst zarus, sākumā satverdami tos ar snuķiem un neiekāpdami arkānos, bet drīz vien viņi aizvien vairāk tuvojās kokiem, un mēs, stāvēdami pie kokiem, pie kuriem bija piesieti arkānu gali, lai tos savilktu īstajā brīdī, aizturējām elpu un dzirdējām mūsu siržu dunošos sitienus. Pēkšņi kāds zilonis spalgi ietau- rējās un viss bars sastinga. Klusēdami ziloņi cieši saspiedās un atkāpās. Varēja dzirdēt, kā viņu sāni berzās cits gar citu. Tad viņi ietaurējās, it kā viss bars būtu lodes ķerts, un starp viņiem parādījās zilonis ar zīmi pierē.

—    Tas ir Kari, — pačukstēja man tēvs. Viņš stāvēja starp mani un Gopalu — Kari saimnieku. Manam tēvam bija taisnība.

—    Redziet, — tēvs turpināja, skatīdamies uz Gopalu, — viņš joprojām ir izstumtais, tāpēc gāja baram nopakaļ. Kas viņam tagad padomā?

Arī radža bija ieraudzījis ziloni, lai gan stāvēja attālāk, bet rādija mums ar zīmēm, ka ziloni pazinis. Tēvs, Gopals un es ātri uzrāpāmies kokā un no turienes vērojām, ko darīs Kari. Viņš ātri atstūma katru ziloni no kokiem, starp ku.riem bijām novietojuši slazdus. Vecais zilonis bija izslējis snuķi, lai norautu zaru, bet Kari pacēla savējo un iesita vecajam tik spēcīgi, ka tas tūlīt snuķi nolaida. Nikni ierūkdamies, bara vadonis atkāpās un grasījās iegrūst ilkņus Kari miesā. Pēdējais klusi iespiedzās, it kā teikdams: «Vai neredzi, tur ir slazdi!»

Vecais ziloņu tēviņš savukārt skaļi notaurēja, un bars atkāpās — it kā spēcīgs vējš būtu atbīdījis melnu mākoni. Tad Kari piegāja pie kokiem, noplūca šur tur pa zariņam, bet netuvojās cilpām. Ziloņu bars atkal traucās uz priekšu. Kari sadusmojies spalgi taurēja, bet ziloņi neapstājās. Kari vēlreiz taurēja, bet vadonis nelikās to dzirdam. Šķita, ka viņa pašcieņa bija aizskarta.

Viņam nepatika, ka šis jaunais, padzītais zilonis iebiedē visu baru, tāpēc vecais vadonis, par spīti Kari brīdinājumiem, nikniem soļiem gāja uz priekšu, un cilpa apvijās ap viņa kāju kā samudžināts diegs ap rotaļīga bērna pirkstu. Vecais zilonis neganti ietaurējās, bet Kari viņu uzlūkoja gandrīz ar smaidu. Pārējie ziloņi aizbēga. Palika tikai vadonis, gandrīz simt gadu vecs zilonis, kura ilkņi bija ap septiņas pēdas gari, un viņš taurēja, cik spēja, saukdams pēc palīdzības. Mēs neiedrošinājāmies nokāpt no koka, jo baidījāmies, ka viņš mums uzbruks, cilpā bija tikai viena kaja. Dīvaini, bet Kari devās uz mūsu pusi. Viņš gāja līdztekus arkāna siksnai, kas bija piesieta pie koka, kurā bijām uzrāpušies. Tiklīdz viņš pienāca pie koka, mans tēvs pamāja, un viņa agrākais saimnieks nolēca no zara tieši uz Kari kakla. Kari satrūkās. Viņš gandrīz uzslējās uz pakaļkājām, bet kaut kas viņu atturēja. Dzirdējām, ka viņa saimnieks saka viņam dīvaini lūdzošā balsī:

—   Mans brāli, mans brāli, beidzot esmu tevi atradis. Ai, Kari, ai, Kari! Mans ziloni!

Kari apstājās. Viņa stāvs notrīsēja kā drudzī. Aiz viņa vēl taurēja lielais ziloņu tēviņš, bet Kari saimnieks uzsauca mums:

—   Nokāpiet no kokal Nebaidieties!

Bet, tiklīdz mēs nokāpām no koka, Kari izbijās un aizbēga, aiznesdams līdzi savu saimnieku. Vienā mirklī viņi abi pazuda džungļos. Nezinājām, ko darīt, bet mans tēvs un Parakrams nolēma, ka jāpaliek šajā vietā, jāierīko apmetne pie savvaļas ziloņa uz vairākām nedēļām, līdz tas pieradīs pie mums. Bija neiespējami aizvest šo milzeni, iekams viņš pats nebija padevies gūstniecībā, un palika vēl cerība, ka Gopals, apvaldījis Kari, varbūt atgriezīsies šeit pie mums.

Pēc pāris dienām mēs pārsteigti ieraudzījām, ka pie mums mierīgi atnāca radžas zilonis. Nezinājām, vai viņš bija redzējis Kari, bet šķita, ka viņš gājis kopā ar gudro ziloni nopakaļ baram un pēc tam, kad vadonis iekrita slazdā, klaiņojis apkārt, vairāk vēlēdamies atgriezties pie sava kunga nekā kopā ar Kari atgūt brīvību.

Gaidījām veselu nedēļu, bet ne Kari, ne viņa saimnieks neparādījās. Gaidījām veltīgi arī otru nedēju. Radža Parakrams sacīja:

—   Zilonis viņu nogalinājis. Kāda nelaime!

—   Tā bija mana kļūda, augstība, — atbildēja tēvs. — Ja nebūtu manis, tas nenotiktu.

—   Ko lai darām? — jautāja radža.

—    Neko, mans karati, — sacīja tēvs. — Mēs neko nevaram darīt. Ja viilš neatgriezīsies pēc trešās nedēļas, jāņem līdzi vecais zilonis un jāatgriežas pilsētā.

Mēs kādu brīdi klusējām, jo sapratām: ja mūsu draugs neatgriezīsies, tas nozīmē, ka viņš ir miris. Pienāca vakars. Uzlēca mēness. Tālumā klaiņoja džungļu zvēri. Ap pusnakti es viens sēdēju sardzē pie ugunskura. Visi pārējie gulēja teltīs. Pēkšņi man blakus parādījās ēna. Aiz šausmām sastingu, bet virs ēnas atskanēja čuksts:

—   Nebaidies, mazais draugs, te ir Kari un es!

Man šķita, ka sapņoju un dzirdu mirušā balsi, taču,

paldies dievam, tas bija nevis sapnis, bet īstenība. Dzirdēju, ka radžas zilonis priecīgi ietaurējās un Gopala baiss turpināja:

—   Mēs katru nakti tuvojāmies jums, es visādi mēģināju pievērst jūsu uzmanību, bet Kari ir tik aizdomīgs pret cilvēkiem, ka nekādi nespēju viņu piespiest ilgāk apstāties pie jūsu nometnes. Bet šonakt viņš bija ar mieru nākt šurp un apstāties.

Pasaucu tēvu un radžu, kas iznāca no savām teltīm, un mēs ilgi sarunājāmies. Bet vispirms paēdinajām nabaga Gopalu, kas bija visu šo laiku pārticis no džungļu augļiem un riekstiem. Lūdzām viņu nokāpt no ziloņa, bet viņš atteicās un sacīja:

—   jebkurā mirklī Kari var sabīties un atgriezties džungļos. Viņu saista tikai pieķērība cilvēkam, ko viņš saglabājis visu laiku. Ja atstāšu viņu, viņš vairs nekad neatgriezīsies. Vai tā nav, manas sirds lauzēj? — viņš jautāja zilonim, kas klusi ietaurējās, it ka lūgdams piedošanu par kaut ko, kas ir stiprāks neka viņa griba.

—    Tikai šonakt, — turpināja Gopals, — viņš bija ar mieru palikt šeit pie jums. Tikai mana mīla saista viņa mežonīgo sirdi un liek viņam izpildīt to, ko vēlos. Visu ziloņu pērle, — viņš turpināja dīvaini lūdzošajā, lēnajā balsī, kādā mēdza uzrunāt Kari, — nekad tev nevajadzēs nožēlot, ka esi man šoreiz paklausījis.

Radža piezīmēja, ka Kari esot ļoti izaudzis. Viņš bija desmit pēdu augsts, un viņa ilkņi bija trīs pēdu gari. Viņa melnā āda tumši spulgoja. Taču, kad ausa rīts, Kari satraucās un atkal aizauļoja atpaka] džungļos ar savu kungu. Bet šoreiz Gopalam bija iedota līdzi pārtika, un mans tēvs teica:

— Viņš atgriezīsies! Kamēr Gopals būs pie ziloņa, cilvēka mīlas cilpa aizvien ciešāk savilksies ap Kari sirdi un neatturami vilks viņu atpakaļ.

Tēvam bija taisnība, bet tikai piecu nedēļu laikā Kari pierada pie nometnes. Sākumā viņš palika vienu dienu un vienu nakti un pēc tam nomierinājās.

Sai laikā vecais zilonis badojās savā cilpā, bet neviens nevarēja viņam tuvoties. Viņš bija apēdis visu, kas auga ap viņu, un tagad lepni cieta badu. Ieraudzījis cilvēku, viņš tam uzbruka ar ilkņiem, cik to pieļāva arkāna siksnas garums. Mēs bijām viņa kājai apmetuši otru laso un piesējuši arī to pie koka. Viņš bija droši sasaistīts. Sad tad jādelējām viņam apkārt uz saviem ziloņiem, bet neiedrošinājāmies pārāk tuvoties. Dažreiz pasviedām viņam ap desmit mārciņu smagu banānu saišķi. Pēc tam viņš divi dienas neko nedabūja. Tā viņa apziņā modās jausma, ka cilvēks ir viņa draugs, ja dod viņam barību. Drīz devām viņam desmit mārciņas banānu katru dienu, un katru reizi pievirzījāmies viņam mazliet tuvāk. Kādu dienu piegāju zilonim tik tuvu, ka viņš būtu varējis mani samīdīt, bet viņš mani neaizskāra. Nākošajā dienā mans tēvs iedrošinājās pieskarties viņa snuķim. Vecais zilonis viņam neko nenodarīja. Kad atgriezās Kari, mēs sasējām abus ziloņus kopā, apmetot viņu kakliem garu, vaļīgu virvi, un sākām gājienu uz pilsētu. Kad tuvojāmies džungļu malai, abi ziloņi izrādīja satraukuma pazīmes. Kari bija neapmierināts, un vecais vadonis šķita naidīgs un sadusmots. Naktī viņus piesējām atsevišķi, bet, kad visi iemigām, tumsā atskanēja drausmi taurējieni. Visi pieceļamies, aizdedzinājām lāpas un ieraudzījām, ka savvaļas zilonis uzbrūk vienai no teltīm. Vecais vadonis nogalināja vienu 110 abiem medniekiem, kas tur gulēja, un saplosīja telti, kā viesulis saplosa mākoni. Tai mirklī ieraudzījām lāpu gaismā, ka no kaut kurienes iznirst Kari un uzbrūk vecajam zilonim. Lai kur tas gribēja drāzties, Kari nostājās viņam priekšā, un vecā tēviņa ilkņi plosīja Kari sānus. Mēs atvedām veco pieradināto ziloni, bet bez sekmēm. Viņš tikai stāvēja starp mums un veco vadoni, bet neatbalstīja Kari. Radža iesaucās:

—   Nošausim viņu!

—    Nešaujiet! — atsaucās Gopals. — Esmu pārliecināts, ka Kari viņu uzvarēs un tad vairs nebūs jābaidās, ka viņš gribēs atgriezties ziloņu barā, jo, pieveikdams vadoni, Kari būs nostājies ārpus ziloņu sabiedrības un viņam būs jāsamierinās ar cilvēku sabiedrību.

Tā mēs ļāvām cīņai turpināties, un tā kļuva aizvien negantāka. Abi ziloņi badīja viens otru. Nakts tumsā krakšķēja ilkņi, ziloņi ar snuķiem mēģināja pretinieku nožņaugt, bet drīz izrādījās, ka Kari nebija līdzvērtīgs pretinieks, jo vecā tēviņa ilkņi bija garāki un viņa spēks pārāks. Taču viņam trūka Kari veiklības un saprāta. Vecā ziloņa mākts, viņš atkāpās un beidzot atspiedās pret kādu koku. Katru reizi, kad vecais uzbruka, koks drebēja kā zāles stiebrs vējā, bet Kari bija vieglāk noturēties. Beigās vecajam zilonim neveicās. Ar neredzētu niknumu viņš pielieca galvu un tēmēja ilkņus pret Kari krūtīm, tomēr netrāpīja. Nevis viņa ilkņi iedūrās pretiniekā, bet viens no Kari ilkņiem ietriecās vecā ziloņa mutē. Tad viņi sāka griezties viens ap otru. Šķita, ka zeme līgojas zem viņu kājām. Mēness norietēja. Ausa diena. Vecais zilonis stipri asiņoja, bet nespēja atbrīvoties no Kari ilkņa, kas bija iedurts viņa mutē. Pēkšņi Kari spēcīgi sakratīja galvu un pārplēsa vecā ziloņa muti kreisajā pusē, un ar paukotāja veiklību tai pašā mirklī iegrūda ilkni zem viņa zoda. Trieciens bija tik spēcīgs, ka vecais zilonis nogāzās, burtiski, sadrebinādams zemi. Likās, it kā milzīgs bungu rībiens nodārdētu pa visu apkārtni. Kari salieca priekškājas un dūra un dūra, līdz vecā tēviņa rīkle bija saplosīta un viņš vairs nespēja elpot. Dusmīgi iekrāk- damies, Kari piecēlās, notaurēja un ieskrēja džungļos. Kad pienācām pie vecā ziloņa, viņa acis bija kļuvušas stiklainas, kājas sastingušas. Ap viņu sāka plīvot maitas putni, kas bija droša nāves pazīme. Mēs ņēmām un nozāģējām ziloņa ilkņus, kuru garums bija septiņas pēdas.

Gaidījām veselu nedēļu, līdz Kari atgriezīsies. Asinis satracina ziloni, un tam nepatīk kavēties vietās, kur tās slacītas. Viņš aiziet, it kā lai šķīstītos no naida un bailēm, kas viņu aptraipījušas cīņas laikā, bet, kad jūtu satraukums norimis, pašcieņa atjaunota, tad viņš atgriežas atpakaļ pa to pašu taku, pa kuru aizgājis — ja vien to atminas, — un kļūst atkal paklausīgs zilonis.

Gaidījām desmit dienas, tad devāmies ceļā.

Tikai sava gājuma beigās kādā pēcpusdienā ieraudzījām, ka tuvojas Kari, it kā izniris no nekurienes. Vienīgi tie, kas pazīst dzīvnieku dvēseli, varētu pateikt, kā viņš mūs atrada. Kari tieši gāja savam saimniekam klāt un apvija viņu ar snuķi. Es domāju, ka viņš Gopalu nogalinās, bet nē, viņš tā izpauda prieku, ka atradis saimnieku.

Ceļojuma beigās radža un Gopals apspriedās ar manu tēvu. Viņi gribēja uz kādu laiku atstāt Kari pie mums. Gopals pasauca tagad jau pilnīgi pakļauto ziloni un sacīja viņam:

—   Džungļu valdniek un visu ziloņu pērle, mūsu ceļi šķiras. Vai gribi atgriezties tirgus laukumā vai vēlies kādu laiku palikt džungļos ar taviem jaunajiem draugiem, lielo mednieku un viņa dēlu, pakāpeniski pieraz- dams pie cilvēku paražām? Ko tu vēlies, diženais?

Kari noliecās sava kunga priekšā, un Gopals viņu pieveda pie mums.

—   Viņš ir ar mieru palikt pie jums, — viņš sacīja, — un savu solījumu izpildīs.

Nākošajā nodaļā pastāstīšu par manu draudzību ar Kari, kad mūsu dzīve bija pilna romantikas un dailes.

VIII nodaļa

kari pilsētā un džungļos

Kopā ar Kari pavadītais laiks tēvam un man bija visskaistākais mūsu mūžā. Sēdēdami uz viņa muguras, nokļuvām džungļu dziļākajos un slepenākajos nostūros, kur ir daudz cilvēkiem nepieejamu un neizdibināmu noslēpumu. Dziļajos biezokņos, kur gaiss ir nekustīgs un vēji nevar iespiesties, lai sašū- potu zemākās pazares, noris brīnumainas parādības. Viena no šām vielām, kuras Kari pazina ļoti labi, ir vislielākais biezoknis, kur koki saauguši tik cieši, ka nespēj izstiepties garumā; šeit tek maza upīte, vairāku jūdžu gara, tikai divas pēdas dziļa un desmit jardu plata, bet reti kāds dzīvnieks uzdrošinās to pārbrist. Dzīvnieki dzer no upītes un bradā ūdenī, bet, atskaitot ziloņus, kas slīd klusi kā mākoņi, neviens neuzdrošinās iet tai pāri. Sī vieta ir tik noslēpumaini klusa un atbalšu pilna, ka sīkākā skaņa šķiet atkārtojamies it kā vara lauru balsis. Ja nokrīt ūdens piliens, skaņa atsitas līdz debesīm — it kā smaragda rezonatorā. Bez atbalsīm šeit ir arī skaņu ēnas, tik vieglas, ka cilvēka auss tās nesadzird. Bet katrs radījums, kas neēd gaļu, katrs briedis, bifelis un meža vērsis šai vietā klausās uzreiz divējādi: vibrējošo atbalsi un sīko skaņu, kas to radījusi.

Kari mūs aiznesa turp ap sešiem rītā. Plaši izpletās dienas gaisma, katrs stāds tiecās pretim saulei un dzīvībai. Ls ieraudzīju Mušiknavu — mošusbriedi — vistramīgāko dzīvnieku džungļos, kuram pakrūtē ir mus- kusa maisiņš, kas izplata tik asu smaržu, ka zināmā laikā šā brieža vajātāji viegli viņu atrod pēc šīs smaržas. Muskuss vēl nebija nogatavojies, un viņš dzēra no upes. Pēkšņi brieža kāja paslīdēja un ūdens no- plunkšķēja. Tūlīt ievēroju, ka viņa ausis noliecas divos virzienos. Tad Kari, uz kura muguras sēdēju, pagrieza arī savējās šādos virzienos, un es sapratu, ka viņi abi klausījās skaņā un atbalsīs. Vienā acumirklī brieža zeltainbrfinais ķermenis, kuru slacīja rīta rasa, pazuda. Nekur neredzēja vairs ne mazāko pēdu, ko būtu atstājis dzīvnieks, kas nupat manu acu priekšā dzēra. Zilonis nodrebēja un mazliet sakustējās uz priekšu. Nolūza sīks zariņš, un es dzirdēju, ka pāri upei atsaucās atbalss. Tiklīdz tā noklusa, tad tieši tur, kur bija dzēris briedis, parādijās melna ēna. Ieskatījos vērīgāk — ēna kustējās. Zilonis ieņurdējās, ēna ierūcās, un es ieraudzīju melno panteru. Tā bija sadzirdējusi brieža kustības atbalsi, dzīvniekam iebrienot ūdenī, un vienā mirklī bija jau šeit. Ziloņa ņurdoņa satrauca panteru, kuras pārsteiguma rēcienu debess rezonators izsvaidīja visos virzienos. Tas bija brīdinājums jebkuram dzīvniekam, ka tuvumā ir pantera. Kari bija kļuvis neaizsargāto dzīvnieku draugs un aizstāvis, viņa balss nebija izaicinājums panterai, viņš zvēru vienkārši izbiedēja, lai dotu iespēju briedim aizbēgt. Acīm redzot, pantera saprata, ka laupījums tai zudis, tāpēc tā klusi nogūlās pie ūdens un lēni padzērās. Nupat vēl redzēju tās sarkano mēli pieskārāmies mirdzošajam ūdenim, un tā jau izgaisa kā nebijusi. Plēsoņa bez skaņas kā ēna bija ienirusi džungļu mijkrēslī. Šai vietā skaņas lāso, līst, traucas, lido, krīt un iegrimst klusumā, un pēc katras rakstura var noprast, kas tās radījis.

Ilgi sēdējām sapņainā klusuma, kad manī lēnām modās nojausma, ka pār attālajām klintīm nošļāksi ūdens, nedzirdējām, ka lūztu kāds zariņš vai nošalktu krūmi, un tomēr vienā acumirklī divdesmit ziloņi stāvēja upes otrajā krastā un dzēra. Vispirms viens zilonis izstiepa snuķi līdz ūdenim, ievilka to un dzēra, tad nogaidīja. Kad viņš otrreiz iemērca snuķi ūdenī, sāka dzert nākošais zilonis, tad atkal nākošais un aiznākošais — līdz pēdējais padzērās un kādu mirkli atpūtās. Katrs zilonis dzēra klusi un tomēr mirkli klausījās, lai noskaidrotu, vai nav iztraucējis klusumu. Un tad viņu melnie stāvi spēji izgaisa. Kādu brīdi dzirdējām tikai ūdens liego murdoņu pie klintīm, un, kad tās atbalss bija izzudusi, no ziloņiem vairs nebija ne miņas. Ievēroju, ka arī ziloņi dzerdami klausījās skaņās un atbalsīs, jo ikviens bija noliecis ausis pretējos virzienos.

Pēkšņi dzirdējām kādu ierukšķamies šai klusajā vietā, un lūstošie koki vēstīja, ka tuvojas dzīvnieks, kuram ir vienalga, vai viņš saceļ vai nesaceļ troksni un ko iedams sabradā. Kari ielika snuķi mutē, un es ar aizturētu elpu gaidīju jauno atnācēju. Pēc garas dažādu skaņu virknes, kas sprāga kā bumbas stikla mītnē, parādījās degunradzis. Viņš ne vien padzērās no upes, bet arī parbrida pāri, pārliecināts, ka neviens viņam neuzbruks, un viņam arī bija vienalga, cik daudz džungļu iemītnieku zinās, kur viņš atrodas un kas viņš ir. Trokšņainais un biezādainais degunradzis ir diezgan aprobežots. Esmu redzējis, ka mednieks, paslēpies zālē, iedur saindētu šķēpu viņa vēderā. Tagad, dzirdot šo uzpūtīgo un trokšņaino tēvaini, sapratu, ka degunradzi ir ļoti viegli nogalināt.

Pēc degunradža nāca padzerties putni. Bija gandrīz dienas vidus, un tie vēlējās padzerties pirms savas pusdienas snaudas. Baloži, vanagi, dzeņi klusi atnāca un aizgāja. Bet daži putni nenāca klusi, piemēram, pāvi. Tie sacēla milzīgu troksni un kliedza tik skaļi, ka ausu bungādiņās varēja pārplīst šajā klusajā vietā. Pāvi dzerdami stāvēja garā rindā, tad lielās procesijās pastaigājās šurp un turp un ilgi sarunājās savā starpā. Tēvs man pačukstēja:

—    Izbiedēsim šos pļāpas!

Mēs abi pēkšņi iekliedzāmies kā pāvi. Tas bija brīdinājums no briesmām. Mūsu balsis pieauga kāpinātā baiļu kliedzienā:

—    Kc-ka! Ke-ka! Kc-ka!

Ja jūs būtu redzējuši, kā viņi uzspurdza no upes krasta līdz koku galotnēm! Ļoti reti var redzēt pāvu lidojam, bet šie pāvi pacēlās gandrīz piecpadsmit pēdu no zemes līdz koku zariem, un, dzirdēdami mūsu kliedzienu talas atbalsis, atkal salēcās, līdz gandrīz visi nometās pašās koku galotnēs. Viņi aizgāja daudz klusāk nekā atnāca — īstenībā šie putni aizgāja bez nevienas skaņas.

Džungjos dzīvo tik daudz putnu, ka nevar pat visus uzskaitīt. Te ir papagaiļi ar spilgtām spalvām, kuri šad tad lido debesīs, klijas, kas pārtiek no maitam, un nakts putni, kuru balsis skan mēnesim un zvaigznēm. Ir ausmas putns, kas pavēsta saules lēktu, un lakstīgalas, kuras nebeidz dziedāt visu dienu un dažreiz arī naktī, un džungļos var sastapt vēl daudz dažādu putnu, tāpat kā puķu, kuriem nav nosaukuma angļu valodā. Te ir īpatnēji melnie strazdi, kas nedzied, bet dienas laikā saceļ neciešami spalgu troksni, tiklīdz ierauga tīģeri, leopardu vai panteru, tāpēc šai kaķu sugai ļoti piesardzīgi jāizlavās pa džungļiem, sevišķi tajā nostūrī, kuru esmu aprakstījis. Strazdu brēcienu atbalsis varējām sadzirdēt vairāku jūdžu attālumā, kad tie vēstīja tīģera vai leoparda tuvošanos.

Leopardi bieži uzrāpjas un mitinās kokos, un neapšaubāmi viņi iztraucē šos nabaga putnus ligzdās. Bet melnie strazdi atriebjas, stipri brēkdami, kad leopards iet garām viņu kokiem, un pavēsta visiem džungļiem, kur zvērs patlaban ložņa, meklēdams laupījumu. Un tomēr pat šie putni ar aso un vērīgo redzi bieži nepamana tīģera tuvošanos. Kaķu sugas plēsoņas, kuriem pastāvīgi jāslapstās, kuslas tik nedzirdami, zemei pieplakuši, ka zem biezajiem koku zariem putni tos nevar saredzēt. Taču uz katra soja var novērot, ka daba devusi vajātajiem dzīvniekiem lielākas iespējas glābt savu dzīvību nekā uzbrucējiem viņus sagrābt. Plēsīga zvēra smaka un ķermeņa kustības nodod tīģeri, ari lapsas naktī un melnie strazdi dienā pavēsta viņa tuvošanos visiem džungļiem. Tā daba atriebjas gaļas ēdājiem zvēriem.

Kari vēlējās izpeldēties. Daudzus gadus džungļos dzīvodams, viņš bija ieguvis paradumu pats peldēties un nekad neļāva mums sevi mazgāt, lai gan visus pieradinātos ziloņus kopējs mazgā, tāpat kā mēdz sukāt zirgus. Tāpēc zilonis aizgāja, atstādams mūs sēdot zara. Vispirms Kari padzērās, tad klusi iebrida ūdenī. Tur viņš nogūlās, vārtījās, berzēdams sānus pret oļiem, bet nebija dzirdama neviena skaņa. Tad atsēdās, atbalstīdamies uz priekškājām kā uz kruķiem, ievilka snuķi ūdeni, apšļāca sevi kā ar dušu — atkal bez skaņas, jo bija dzirdama tikai ūdens čala, kad tas notecēja no viņa muguras atpakaļ upītē. Pēc tam dzirdējām dažas reizes īsu nosprauslāšanos un tad — šļap, šļap, šļapl Kari izčāpoja no ūdens un atnāca pie koka, kurā bijām noslēpušies. Paskat, tur naca degunradža dzīves biedre, lai izpeldētos. Viņas virs jau bija šeit bijis, un tagad ieradās viņa, līdzi vezdama savu dievināto mazuli. Viņai bija, manuprāt, ap sešpadsmit gadu, bet bērnam — divi gadi.

Alāte degunradze izpeldināja savu mazuli, gluži kā cilvēku māte mēdz peldināt savējo. Viņa iestūma de- gunradzīti ūdenī, nogāza uz oļiem, pret kuriem noberza tam abus sānus, pēc tam lika bērnam atgulties uz muguras, gandrīz vai noslīcinādama viņu, un tad piecēla kājās, lai ūdens varētu notecēt, apskalojot vēderu. Beidzot viņa arī pati nomazgājās, un tad abi aizgāja.

Pēc tam Kari devās meklēt ēdamo — kurp, to mēs nezinājām. Sēdējām klusi zarā, gudrpdami, kā noķert degunradzi dzīvu, jo radža mums bija lūdzis sagūstīt vienu degunradzi viņa zvērnīcai. Kamēr klusi sarunājāmies — tik klusi kā bērni žāvājas, zem mums parādījās milzīgs, melns ķermenis. Tas bija zilonis. Viņam nebija ilkņu — tātad dzīvnieks bija mātīte, bet, tā kā viņa bija savvaļas zilonis, nekustejāmies un vērojām atnācēju. Viņa iekāpa ūdenī, nomazgājās un atnāca zem mūsu koka, pacēla snuķi un pielieca lielu zaru, lai noslaucītos ar koka lapām, kā mēs mēdzam noslaucīties ar dvieli. Tas viss notika klusi, tikai lapas no- šalkoja kā vieglā vēsmā. Noslaucījusies viņa kaut ko gaidīja, un arī mēs gaidījām. Likās, ka viņa nekad neaizies. Pēkšņi atgriezās Kari. Abi ziloņi strauji tuvojās viens otram un savija snuķus. Kari bija atnesis sevišķi sulīgu zaru kušķi. Ātri viņš tos iebāza viņai mutē un laipni paraustīja viņas snuķi, it kā teikdams: «Seit uz mums skatās ļaudis. Aiziesim un pabūsim divatā.»

Viņi aizgāja tikpat klusi, kā nākuši. Tēvs sacīja:

—   Labāk nokāpsim lejā un iesim mājās.

—    Bet līdz mājām ir divas jūdzes, — es iebildu. — Kā mēs spēsim noiet tādu attālumu līdz saules rietam?

—   Bet nevaram taču šeit palikt visu nakti. Seit noliek dīvainas lietas, neredzētas lietas-.

Tiklīdz nokāpām lejā, visapkārt zālē atbalsojās dīvaini trokšņi. Likās, ka mīksti nodun lēcieni, it kā kāds pietuptos, lai mums uzbruktu. Šādas skaņas līdz šim nekad nebijām dzirdējuši. Un zināt kāpēc? Sai džungļu nostūrī vēl nekad nebija ienācis cilvēks.

Kamēr sēdējām uz ziloņa muguras un kokā, mūsu miesas smaka bija gājusi augšup, mūsu klātiene bija nemanāma. Bet tagad visi zināja, ka atnācis cilvēks, kas džungļu tautai šķiet ļaunāks nekā tīģeris. Drīz atskanēja kaucieni no visām pusēm, dobji atsizdamies debesīs un izraisīdami tūkstošiem atbalšu. Mans tēvs teica:

—    Nav vērts. Mums jāatgriežas kokā un jāpaliek tur, līdz Kari atgriezīsies.

Kad rāpāmies augšup, sadzirdējām vai, patiesību sakot, sajūtām vieglas šalkas, it kā no zemes pēkšņi augtu kāds stāds — baiļu un dusmu pilns mums sekoja tīģeris. Tieši tad parādījās Kari — viņš mūs nebija aizmirsis savas draudzenes dēļ. Tīģeris norūcās, it kā teikdams zilonim: «Tātad tu esi šurp atvedis cilvēku? Man tas nepatīk!»

Zilonis uzšlēja snuķi augšup, atbildēdams: «Jā, viņi ir šajā kokā, bet tā nav tava daļa.»

Tīģeris nosprauslājās, kas nozīmēja: «Tavi draugi?»

Zilonis pielieca koka zaru, it kā teikdams: «Jā. Labāk pazūdi!»

Tīģeris aizgāja klusāk, nekā atnāca. Kari notaurēja, un mēs norāpāmies lejā uz viņa muguras, un viņš nesa mūs atpakaļ uz ciematu, no kurienes bijām ieradušies.

Nākošajā dienā aizvedām Kari uz pilsētu. Tur mums ar viņu bija grūtības. Viņam nepatika cilvēki, nepatika pilsētas trokšņi, un viņš pat nepriecājās par savu draugu Gopalu, kas atnāca viņu apsveikt. Gopals piedāvāja Kari banānus, risu, riekstus, dažādus gardumus, bet tas uzslēja snuķi, it kā teikdams: «A'lan tas nav vajadzīgs. Man nepatīk šī vieta! Vai tu nāksi ar mani džungļos, vai arī es turp atgriezīšos viens?»

Mēs norunājām visu, kas attiecās uz degunradža sagūstīšanu, un gatavojamies pēc dažām dienām doties atpakaļ, līdzi vedot materiālus, 110 kuriem varētu darināt

milzīgu slazdu būri. Radža paziņoja pilsētas iedzīvotājiem, ka no džungļiem atnācis zilonis, kas kādreiz bijis pazīstams visiem, un pavēlēja, lai šo ziloni netraucē, bet ļauj tam nākt un iet pēc paša patikas, kamēr mēs sagādāsim visu, kas vajadzīgs degunradža sagūstīšanai.

Jāsaka, arī man nepatika pilsēta, tomēr bija patīkami redzēt, ka tik daudz cilvēkiem iespējams dzīvot vienkopus un tomēr citam citu nenogalināt. Pilsētnieki ir ļoti nevīžīgi un netīri. Viņiem trūkst tīrības izjūtas, kura piemīt dzīvniekiem. Viņi neslēpj savas smakas un nenoklusina skaņas, kā to dara dzīvnieki džungļos, kur cilvēki nevarētu paspert nc soli, jo viņus tūlīt kāds zvērs nogalinātu.

Kādā vakarā aizgāju pilsētas teātrī. Rādīja lugu par cilvēku, kas zaga naudu, un par otru cilvēku, kas zagli noķēra. Bet pasakiet man: kāpēc nauda jāzog, un, ja kāds cilvēks to nozadzis, kāpēc viņš jāķer rokā?

Pavērojiet džungļus. Nevienu dzīvnieku tur neap- laupa, jo neviens dzīvnieks neko nekrāj, atskaitot kukaiņus, kas savā ziņā ir sajukuši — kā, piemēram, bite; un tāpēc, ka tai ir vairāk medus, nekā tā spēj izlietot, to vienmēr aplaupa lācis. Cilvēki līdzinās skudrām, kas uzceļ savas mājas daudz skaistāk un rūpīgāk nekā cilvēki pilsētās, bet tad atnāk lācis, iznīcina skudru pakalnus un apēd pašas skudras. Kāda tam jēga? Man liekas, ka cilvēki vienmēr krāj naudu, lai tiktu aplaupīti. Nekādi nespēju saprast lugu, kuru skatījos. Man tā nepatika. Citi teica, ka luga esot ļoti dramatiska. Tā šķita dramatiska viņiem, bet ne man. Es jums pateikšu, kas man šķiet dramatisks. Iedomājieties saulrietu džungļos. Sarkani zeltaina gaisma trīso pāri klusuma zaļajām sienām, kur daudzkrāsaini putni dzied un vītero. Pēkšņi no kokiem klusums paceļas pret debesīm kā vīraks un noklusina putnu balsis. Apakšā, zālē, daudzu jūdžu apkārtnē kukaiņu balsis kā liesmu mēlītes dzirkst gaisa telpā. Kukaiņu sanoņa pieaug kā smeldzīgs mūzikas kāpinājums, līdz beidzot apklust — klusums nokritis no zaļajām sienām un iesūcies caur koku saknēm līdz pašai zemes sirdij. Nekas nekustas. Džungļi kļūst mēmi. Klusums soļo no vienas malas līdz otrai malai, līdz liekas, ka zeme atvērsies un klusums izlēks kā briesmonis, kas uzbrūk tumsā. Pēkšņi kaut kas sakustas. To var redzēt vai ari iedomāties redzam. To var dzirdēt, nē, var iedomāties dzirdam. Kustība kļūst jaušamāka. Šķiet, ka klusuma pitons būtu apvijies cilvēkam, sastindzinādams viņu akmenī. Tad kaut kas nošvīkst un jūs ieraugāt divas ahāta acis, lielu, dzeltenu, melnsvītrotu purnu. Tumsa strauji sabiezē. Džungļus pārņem dziļš spriegums. Tīģeris iznācis no sava midzeņa! Viņš nikni ierēcas. Džungļu spriegums pieaug. Tad tīģeris aiziet un spriegums atslābst, no jauna sāk sīkt kukaiņi. Koku galotnēs visi iemiguši: putni un zvēri džungļos iemieg tai mirklī, kad aizver acis; tie nav kā pilsētnieki, kas stundām ilgi vārtās savās gultās, līdz iemieg. Uzlec mēness, sudrabains un maigs kā brīnumaina seja, bet tikmēr tīģeris iet pa džungļiem un nakts skanas kļūst aizvien dzirdamākas. Iznirst ziņkāras acis, tās spulgo kā dārgakmeņu virkne. To es sauktu par drāmu — šo dabas teātri, kur neviens neko nekrāj, ko cits varētu nolaupīt.

AĪan nepatika pilsēta, un es priecājos, kad atgriezāmies džungļos, lai sagūstītu degunradzi radžam Para- kramam. Gopals mūs pavadīja. Viņam bija drīz jāatstāj Indija, un viņš vēlreiz gribēja izjāt medībās ar Kari. Mēs bijām no radžas dotajiem materiāliem izveidojuši milzīgu dzelzs būri, kuru ziloņi aiznesa un novietoja iespējami tuvu degunradža mītnei. Vēl divas nedēļas pagāja, kamēr pabeidzām būra uzstādīšanu, un, kad tas bija gatavs, apklājām to ar liānām, lapām un kokiem. Sākām strādāt ap dienas vidu un beidzām darbu trijos pēcpusdienā, un, lai gan dzīvnieki zināja, ka cilvēki ieradušies, tie arī zināja, ka cilvēki šeit ilgi neuzturas. Kā jau teicu, Kari saimnieks mūs pavadīja. Drīz slazds bija gatavs, un mēs tajā ievietojām sulīgus zarus, ko degunradzis sevišķi iecienījis. Pagāja divas vai trīs dienas, bet nekas nenolika. Mēs sēdējām augšā kokā tik ilgi, ka es pazaudēju dienām skaitu. Kari nāca un gāja pēc savas patikas, neviens viņu netraucēja. Vienreiz Gopals aizgāja viņam līdzi un atgriezies pastāstīja piedzīvojumus, kas bijuši brīnišķīgāki par mūsējiem. Bet mēs klausījāmies pa ausu galam, jo tikai domājām par to, kā noķert degunradzi.

Kad bijām jau nedēju gaidījuši degunradzi, kādā naktī pirms ausmas dzirdējām negantu troksni — it kā dobju maurošanu un rējienus. Uzreiz sapratām, ka degunradzis noķerts slazdā. Kad uzausa diena un no zaļi- sudrabotās ausmas straumes lēnām iznira dabas apveidi un būtnes, redzejām, ka dzelzs krātiņā patiešām iekļuvis degunradzis, bet zem koka stāv Kari. Degunradzis skraidīja badīdamies no vienas puses uz otru, bet, redzēdams, ka ir no visām pusēm ieslēgts, spārdījās un nikni šņāca. Ar gavilēm nokāpām 110 koka un vērojām savu gūstekni. Tas bija desmit pēdu garš, ap četras pēdas septiņas collas augsts — īsts milzenis! Viņam bija pat grūti apgriezties krātiņā. Mūs ieraudzījis, viņš vēl vairāk sadusmojās. Viņš spārdījās un metās ar visu spēku pret dzelzs režģiem. Sprosts nolīgojās, liānas un lapas nobira, un būris džungļos stāvēja pusalsegts. Putni kokos vēstīja, ka noticis kaut kas briesmīgs. Dzirdējām vilku rūcienus un citu džungļu zvēru brēcienus. Bija skaidrs, ka visi dzīvnieki ir ļoti sadusmoti par šādu traucējumu. Gaļas ēdāji un veģetārieši vienādi izpauda savu nepatiku par briesmīgo notikumu.

Kari saimnieks teica:

—   Arī man tas nepatīk!

—   Ko jūs gribat ar to teikt? — cs jautāju.

—   Jūs nepazīstat manu brāli Kari, — viņš īsi atbildēja.

Vēlreiz jautāju, ko viņš ar to grib teikt.

—   Es redzu no sava ziloņa acīm, ka viņam šķiet zemiski tā piekrāpt un sagūstīt dzīvnieku.

Kari atvirzījās no mums un stāvēja, dusmīgi lūkodamies uz degunradzi. Tēvs sacīja:

—   Ai, cildenā ziloņa gudrais draugs, tu runā patiesību. Kari patiesi ir saniknots, un kaut kas ir jādara, iekams viņš zaudēs pašsavaldīšanos un nogalinās mūs visus.

Gopals atbildēja:

—   Kaut kas tamlīdzīgs notika toreiz, kad cilvēki aizvainoja viņa pašcieņu un viņš iebēga džungļos, iznīcinādams visu savā skrējiena. Tiesa, mums šis degunradzis bija vajadzīgs radžas zvēru dārzam. Bet tas jāsagūsta citādā veidā. Kari šādu paņēmienu neatzīst.

Viņam šķiet — es to lasu viņa acis — pilsētniekiem ir savs dzīves veids, džungļu iemītniekiem savs — gluži citāds. Redziet, ko viņš dara!

Kari ar vienu sānu uzgrūdās būrim, un saniknotais degunradzis iedūra viņam ar savu ragu. Kari, skaļi taurēdams, viņu norāja, un degunradzis mazliet nomierinājās.

Kari atkāpās, tad atkal atgriezās pie sprosta un triecās pret to. Krakš! Krakš! — izsprāga viens stienis. Krakš! — izsprāga otrs, un, ja būrī nestāvētu smagais degunradzis, tas būtu sagazies.

—   Ātrāk kokā! Ātrāk kokā! — mudināja tēvs. — Viņš ir sajucis. Redziet, kā viņš atkal trako.

Atkal un atkal zilonis uzbruka sprostam, līdz tas sašķīda. Degunradzis ar ievainotu apakšžokli kā traks iz- drāzās un pazuda džungļos, bet arī sprosts tur nepalika ilgi. Kari to mīdīja un svaidīja, līdz saārdīja sīkos tērauda lūžņos. Tad Kari atnāca, nostājās zem koka un spalgi ietaurējās. Tēvs man sacīja:

—   Nokāp pie viņa. Pieskaries viņa snuķim. Uzsēdies uz viņa kakla. Viņš nomierināsies.

Es neiedrošinājos viņam paklausīt. Tad Kari draugs un saimnieks sacīja:

—   Ja viņš kļuvis traks, tad var kādu nogalināt, un tad jau labāk, lai viņš nogalina mani. Esmu viņu barojis ar savām rokām, un, ja viņam, lai nomierinātu nervus, kāds jānogalina, es labprāt būšu viņa upuris. Cilvēki viņu aizvainoja un sadusmoja. To izpērkot, ir vajadzīgs ziedot cilvēku. Atdošu viņam savu dzīvību, lai viņš mani iznīcina.

Viņš nolēca no zara uz Kari kakla. Kari nometās uz ceļiem, saimnieks nolēca zemē un nostājās Kari priekšā. Kari apvija ap viņu snuķi un pievilka sev cieši klāt. Man šķita, ka zilonis nogalinās Gopalu, bet nē — tas nenotika. Dzīvnieks stipri svīda, ap kaklu tam bija baltas putas, un no sviedru smakas sajūtām, ka viņš dusmojas uz visiem un par visu. Viņš piesardzīgi piegāja pie upītes, nogūlās, un saimnieks sāka zilonim aplaistīt galvu. Tas viņu atvēsināja. Pēc dažām minūtēm Kari ievilka snuķi ūdeni un aplaistīja ar dušu savu saimnieku. Apmēram divas stundas viņi tā mazgāja viens otru un atkal salaba. Kad pelde bija beigusies, abi iznāca no ūdens, un Kari draugs sacīja:

—    Iesim uz ciematu, un no turienes es došos uz pilsētu.

Atgriezāmies tai pašā dienā ciematā un paziņojām radžam, ka mums neizdevās sagūstīt degunradzi.

Pēc mēneša pienāca atvadu diena un mēs aizvedām Kari uz pilsētu, lai viņš atvadītos no Gopala. Pēc radžas pavēles vedām ziloni uz pili, kur Gopals bija at- aicinats mus sagaidīt.

Abi ar tēvu bijām pārsteigti par šo negaidīto pavēli un baidījāmies, ka radža mūs norās par neveiksmīgo degunradža gūstīšanu, bet es drīz aizmirsu bailes, pils brīnišķīgā krāšņuma apžilbināts. Parasti indiešu mītnes ir ļoti trūcīgas, un es nekad tādu lielisku celtni nebiju redzējis.

Gopals iznāca mums pretim un apskāva Kari snuķi. Viņš sacīja:

—   Atdodu tev Hari kā jaunāko brāli, lai viņš aizņem manu vietu tavā sirdī.

Sai mirklī parādījās radža. Viņš sacīja:

—   Vēl vairāk, Kari. Es dāvinu tev brīvību. Tu vari nākt un iet pēc patikas pilsētā, ciematos un mežos. Neviens tevi no šis dienas neaizskars, jo tu esi brīvs zilonis.

Tad viņš pagriezās pret mums un sacīja tēvam:

—    Esmu ataicinājis tevi, gudrais medniek un gudrā dēla tēvs, lai dotu tev amatu, kuram vēl līdz šim nebiju atradis pietiekami taisnīgu un piemērotu cilvēku. Tu būsi karaļa mežsargs.un pārvaldīsi visus džungļus, es tos nododu tavā un tava dēla ziņā. Tev piederēs karalisks zilonis, turpmāk tu vairs nebūsi mans kalps, bet mans vasalis. Atdodu tev un tavam dēlam tiesību piederēt pie radžputu kastas, nēsāt zobenu un baudīt savas kastas priekšrocības.

Mans tēvs nometās uz ceļiem radžas priekšā. Mani tā apreibināja lieliskā priekšrocība vadīt karaliskos ziloņus, ko parasti darīja valsts ministri, ka nespēju neko citu domāt. Ari es nometos blakus tēvam, lai austrumnieku gara izteiktu savu dziļāko pateicību, bet radža lika mums piecelties un, pagriezies pret Gopalu, teica:

—   Mans draugs, pienācis šķiršanās bridis. Atvadies no Kari!

Gopals iesaucās:

—    Kari, cēlā sirds, cilvēkiem vēl ir jaicmaca godīgums, lai gan viņi paši sevi dēvē par civilizētiem, viņiem tomēr vēl jāmācās, ka naidu var izdzēst nevis ar naidu, bet ar mīlu. Tu neesi zilonis, Kari, tu esi ticība!

Kari apvija snuķi ap Gopalu un uzcēla viņu sev uz muguras. Viņi devās uz pilsētas vārtiem lajā virzienā, kādā Gopalam bija jāiet, un Kari neatgriezās mājās veselu dienu un nakti. Otrajā dienā viņš atgriezās viens, ar asarām acīs. Mani ieraudzījis, viņš pieskrēja man klāt, apvija mani ar snuķi, it kā iesaukdamies: «Mans draugs!»

Kopš tā laika es bieži satikos ar Kari, mums abiem ir bijis daudz piedzīvojumu džungļos. Bet vienmēr esmu apzinājies, ka Kari ir taisnības un draudzības simbols. Dzīvnieki un cilvēki nav ienaidnieki, bet dvēseles. Cilvēkiem jābūt brāļiem, un varbūt kādreiz arī dzīvniekus un cilvēkus vienos brālība. Diendienā Kari man ir mācījis vēl vienu atziņu: ja mēs nebaidāmies un neienīstam, tad nemodinām bailes un ienaidu citos, un tie nevar mums nodarīt ļaunu. Taču visa sākums ir mūsu pašu sirdīs. Ja neatbrīvojam sevi no bailēm un ienaida, nevaram gaidīt mīlu no citiem. «Esiet taisnīgi un neviena nebaidieties» — tāda ir džungļu mācība. Kari aizgāja no cilvēkiem tāpēc, ka tie baiļojās un bija netaisni, un atkal atgriezās pie cilvēkiem, jo ticēja, ka daži no tiem ir viņa mīlestības vērti. Tagad viņš dzīvo ar mums, brīvi nāk un brīvi iet, un viņu saista tikai mūsu mīlestība.

ZILOŅU BARA VADONIS

.

I nodaļa kā vadoni ievēlēja

Kaut gan Sirdars bija jauns zilonis, tomēr ziloņu bars nešaubīdamies ievēlēja viņu par savu vadoni. Tas notika pretēji visiem paradumiem. Bet tā bija jādara, jo visiem draudēja lielas briesmas. Galu galā Sirdars bija ne vien palīdzējis ziloņiem izbēgt no nebrīves, bet arī izglābis viņus no nāves. Aiz lielas pateicības un cieņas pret viņa spējām ziloņi ievēlēja viņu par savu vadoni. Nebija piedzīvots ziloņu bara vēsturē, ka šāds gods būtu piešķirts tikko trīsdesmit gadus vecam zilonim. Neviens no vecajiem ziloņiem nevarēja atcerēties kādu vadoni, kam nebūtu bijis vismaz piecdesmit gadu. Tomēr viņi sacīja: «Sirdars ir gados jauns, bet gudrībā vecs.»

Veca paruna saka: neparasti notikumi gadās pat ziloņiem. Bet līdz Sirdara ievēlēšanai bija vesela virkne visai neparastu notikumu.

Kādu dienu agrā rītā ziloņu barЈ sajuta, ka tuvojas mūžvecais ienaidnieks — cilvēks. Jo vairāk viņi gribēja aizbēgt no viņa smakas, jo vairāk tā tuvojās. Lai kādu ceļu ziloņi izvēlējas, visur viņiem stājās pretim cilvēks. Viņi jutās sagūstīti cilvēku lokā. Visi bara locekļi — jaunie ziloņi, mātītes un tēviņi — vicināja snuķus pret austrumiem, rietumiem un ziemeļiem, lai atrastu kādā virzienā kaut dažus gaisa sprīžus, kuros nejustu cilvēka smaku. Diemžēl tādu nebija. Ko lai tagad dara? Kurp lai skrien, meklējot drošu patvērumu? Viņu senais deviņdesmit piecus gadus vecais vadonis nolēma doties uz ziemeļiem. Liktenīgs lēmums, bez šaubām. Taču ziloņiem bija jāpaklausa, kā karavīri mēdz paklausīt ģenerālim. Ikviens zilonis saprata, ka viņi ir apdraudēti, jo vienu jūdzi uz ziemeļiem sākās atklāts līdzenums. Kā varētu izglābties šāda vietā no vajatājiem, to neviens nespēja aptvert. Bet bija jāpaklausa vadoņa pavēlei, tāpēc viņi devās vienīgajā virzienā, kurā, kā vadonis teica, nebija sajūtama cilvēka smaka. Tāpēc tagad bija jāsteidzas, apspriesties varēs vēlāk.

Ja vecais zilonis būtu pacēlis snuķi piecas pēdas pāri galvai, viņš būtu uzzinājis, ka arī ziemeļos ir cilvēks un vēl ļaunāk — milzīgs slazds. Mednieki vēlējās, lai ziloņi ietu uz ziemeļiem līdz khedas[2] slazdam, tāpēc tieši šo virzienu atstāja cilvēku smakas neskartu. Visi cilvēki bija paslēpušies kokos, no kuriem viņu smaku vējš aizpūta tālu uz augšu, un ziloņi — hati — to nesajuta. Ejot uz ziemeļiem, bars tuvojās slazdam. Slavenākie ziloņu mednieki no visas Indijas šogad bija ieradušies apbruņoti ar spēcīgām šautenēm, lai nogalinātu visus ziloņu tēviņus. Mednieki slēpās koku galotnēs, no kurienes varēja rūpīgi tēmēt ziloņu vārīgākajās vietās galvā. Ziloņu bars to nezināja. Medniekiem bija divējāds nodoms: sagūstīt bara lielāko daļu un nogalināt tos ziloņu tēviņus, kas izbēgtu no khedas. Sā bara tēviņiem bija lielākie ilkņi visā Indijā, tāpēc mednieki nepacietīgi alka šaut.

Sēdēdami augstajās slēptuvēs, viņi vēroja, ka iegūs ļoti daudz ziloņkaula, jo daudziem ziloņiem ilkņi bija garāki par piecām pēdām, bet vadoņu abi darītas — ilkņi — izskatījās ap septiņas pēdas gari — visgarākie ilkņi, kādi tolaik bija iegūstami. Tā kā Indijas vēsturē tas bija pēdējais gads, kad atļāva šaut ziloņus, mednieki un traperi bija apbruņojušies ar visnežēlīgākajiem ieročiem. Katrs zināja, ka pēc nedēļas stāsies spēkā aizliegums nonāvēt ziloņus, tāpēc tie jānošauj pēc iespējas vairāk, kad bars au|os garām. Parīzes, Ņujorkas un Londonas firmas, kas tiigojās ar Indijas ziloņkaulu, bija labi atalgojušas un apbruņojušas šos medniekus līdz pēdējai iespējai. Sie ļaudis gatavojās nobeigt vislieliskākos biezādaiņus ne jau tādēļ, ka viņiem patiktu slepkavot, bet tāpēc, ka viņiem vajadzēja nopelnīt dienišķo rnaizi.

Kad ziloņu bars tuvojās līdzenumam, Sirdars, kas soļoja aizmugurē, spalgi un brīdinoši ietaurējās. Tas bija īss, trauksmains brīdinājums. Vadonis nicīgi nosprauslājās, kas nozīmēja: «Sis jaunais muļķis aizmugurē pelna sodu. Sekojiet man. Uz priekšu!»

Bet, iekams viņi paspēra soli, skaidri atskanēja sauciens:

«Kank-kon! Ziniet, priekšā cilvēki, augšā cilvēki, atgriezieties, atkāpieties!»

Sis Sirdara neapvaldītais sauciens tā saniknoja vadoni, ka viņš dusmās iemāvās: «Sekojiet man! Tonk-tū!»

Bet tad šausmas sastindzināja viņa muskuļus. Lai labāk taurētu, vadonis bija izslējis snuķi tik augstu, ka ne vien sajuta augstumos cilvēka smaku, bet piegrūdās cilvēka kājai un notrieca kokā sēdētāju zemē. Tās bija briesmas! Zilonis sāka stampāties uz vietas un ātri samīdīja nelaimīgo. Reizē ar to viņš taurēja: «Bēdziet — cilvēks, cilvēks — bēdziet! Kbron-han, gromm!»

Nākošajā mirklī cits cilvēks no koka iešāva zilonim ausī. Lode izrādījās liktenīga. Kā ievainots mamuts bara vadonis nogāzās. Taču viņš nemira kā mēms kustonis, bet savus ātri zūdošos spēkus izlietoja to ziloņu labā, kuri viņam sekoja. Ar pēdējo elpu viņš no- taurēja: «Glifim-ghūm!»

Ar to viņš norādīja: «Sekojiet Sirdaram!»

Tā mira cēlais vadonis. Ne kā nožēlojams dzīvnieks, bet kā pavēlnieks.

Sajā brīdī Sirdars, kas bija ieraudzījis cilvēku kokā un laikus taurējis brīdinājumu, darīja visu, lai aizvestu ziloņu baru drošībā džungļu dziļumos. Tagad visi ziloņi skrēja viņam nopakaļ uz dienvidiem. Šāvieni atskanēja no krūmiem aizmugurē un no kokiem pāri viņiem. Koki brīkšķēdami gāzās, kad ziloņi triecās pret tiem ar savām cietajām galvām. Viņu kājas samīdīja jebkuru šķērsli, līdz viņu skrējiena pērkonīgie dimdi noklusināja visas citas skaņas.

Sirdara galva bija vēsa, viņš nejuta baiļu. Tāpēc viņam izdevās izglābt gandrīz visu baru no khedas slazdiem. Viņš steidzās aizvien tālāk. Ar katru soli cilvēku smaka kļuva aizvien stiprāka, tomēr viņš lauzās uz dienvidiem rēkdams, taurēdams, spiegdams.

«Uz priekšu, uz priekšu, tieši uz cilvēkiem! Nāvi slepkavām, nāvi!» — tā viņš mudināja sevi un savus draugus.

Un viņa aicinājumam bija burvja spēks. Ziloņi izlauzās cauri dzinēju baram, kas kā vāveres spruka apkārtējos kokos.

«Tad tādi ir cilvēki,» domāja Sirdars. «Ar divām kājām viņi skrien ātrāk nekā mēs ar četrām. Cik ātri var cilvēkus iebiedēt!»

Pēc trīsdesmit minūtēm ziloņi pazuda džungļu biezoknī, kur cilvēks vēl nebija kāju spēris. Atģidušies viņi, instinkta vadīti, devās uz netālo ezeru un nopeldējās. Aizskalojuši ienaidu un bailes, viņi atkal iznāca krastā.

Ta kā bars nevar palikt bez vadoņa, visi sapulcējās zem augstajiem kokiem un pēc dažām minūtēm izvēlēja sev vadoni. Tas bija Sirdars, jaunais zilonis, kurš viņus izglābis un aizvedis no nāves briesmām. Vai tad vecais vadonis netaurēja: «Sekojiet Sirdaram!» Ar to jau pietika, lai viņu ievēlētu.

«Tā kā mums jāpateicas viņam par dzīvību un brīvību, lai tad viņš ir mūsu vadonis. Kank, kank, kank!» — tā ziloņi taurēja. Apsveikdami Sirdaru, viņi deva paklausības zvērestu jaunajam vadonim, kas par notikušo bija vairāk samulsis neka iepriecināts.

II nodaļa

sirdara pārdomas

Ievēlētais Sirdars aizgāja vienatnībā pārdomāt savu nākotni. Un, tā kā nākotne ir saistīta ar pagātni, viņš atcerējās pēdējo gadu notikumus. Ja šī pagātne būtu bijusi citāda, ari viņa tagadne būtu citāda. No visiem bara ziloņiem tikai viņš vienīgais bija ilgāku laiku saskāries ar cilvēku. Kad viņš bija deviņpadsmit mēnešu vecs, viņa tēvu nonāvēja ziloņkaula mednieki un viņa māti sagūstīja, lai viņa strādātu tīkkoku mežos kādai kokrūpniecības sabiedrībai. Sirdars aizgāja mātei līdzi un dzīvoja nebrīvē starp cilvēkiem. Pat tagad, klaiņodams visdziļākajos džung|u biezokņos ezera krastā, viņš atcerējās šos trīs gūstniecībā pavadītos gadus. Atcerējās, kā viņš un māte nokļuva ādas laso cilpā, kā viņi cieta badu vairāk nekā divas nedēļas un, visbeidzot, gandrīz sabrukuši aiz bada un nespēka, padevās cilvēka varmācībai barības dēļ. Zilonis, kas paguris no ārkārtīga izsalkuma, padodas jebkuram, kas viņu pirmais pabaro. Sai ziņā viņi neatšķiras no daudziem cilvēkiem.

Cilvēks, kas viņus pabaroja, kļuva viņu dzinējs un pavēlnieks. Pat tagad Sirdars atcerējās, kā viņš nodrebēja, kad dzinējs pirmoreiz pieskārās viņa snuķim. Tas bija briesmīgs pazemojums. Padomājiet — divkājains radījums, līdzīgs pērliķim, papliķē pa ziloņa snuķi! Bet Sirdars un māte bija tā izbadējušies, ka viņiem bija jāpanes viss, ko nodarīja šis dzinējs, ja vien viņš atnesa barību, labi daudz barības — koku zariņus, rīsu vai sienu. Bada mokas dzēla viņu iekšas kā tūkstoš čūsku.

«Bet paldies ziloņu cilts dieviem, kas gūstniecībā iemācīja.man iepazīt cilvēku un viņa rīcību,» Sirdars domāja sevī. «Ja nebūtu tik labi iepazinis cilvēku, es šodien nespētu nojaust viņa klātieni kokos. Man izdevās izvairīties no cilvēku viltības, jo pazīstu viņu ieradumus. Cilvēki slēpjas kokos kā pērtiķi.»

Viņš atcerējās cilvēku un viņu ciematu smaku. Ja cilvēks ir laimīgs un bezbailīgs, viņš smaržo kā koks — patīkami un draudzīgi, ja saniknots un bai|u pilns — dusmas un bailes ir nešķiramas, — cilvēks smako kā mironis. Un tieši tad, kad dzinējs bija baiļu varā, viņš sagādāja ziloņiem visādas ciešanas. Viņš durstīja ziloņus ar ankusu — dzinēja nūjiņu — un spārdīja ar papēžiem viņu ausis. Iedomājieties, ja kāds sit jums pa aizausim, — kādas apdullinošas, neizsakāmas sāpes! Tā cilvēki sodīja ziloņus par vismazāko kļūmi. Tāda bija dzīve! Beidzot, nespēdami to ilgāk paciest, Sirdars ar māti nolēma aizbēgt džungļos. Viņi gan saprata, ka nevarēs visu priekšlaikus paredzēt, jo viņiem prāta bija par maz. Viņi rīkojās pēc instinkta. Bet viss notika it kā pēc iepriekš labi iecerēta plāna.

Kādu dienu dzinējs ar abiem ziloņiem bija aizgājis džungļu biezoknī. Tur viņiem pavēlēja vilkt baļķus, kurus iepriekšējā dienā bija sagatavojuši malkas cirtēji.

Ziloņi aizvilka baļķus līdz tālajai vietai, kur varēja piebraukt vēršu rati, un tur tiem bija baļķi kārtīgā grēdā jāiekrauj ratos. Katrs baļķis svēra tonnu, un tie bija jāsaliek cits uz cita kā sērkociņi kastītē. Tikko kāds baļķis izbīdījās ārā no citiem, māte tam piespieda pieri un arī Sirdars piespieda savējo, un abi grūda baļķi ar visu spēku. Māte smagi savainoja galvu, un Sirdaram sāpēja sprands, tomēr viņus piespieda grūst baļķi tik ilgi, līdz tas iegūlās pareizi. Tiklīdz viņi neizpildīja uzdevumu, dzinējs sita tiem aiz ausīm. Dažreiz viņš durstīja mātes kaklu ar aso ankusu. Tās marta dienas pusdienas laikā viņi bija strādājot tā nomocīti, ka aizvien spēcīgāk sajuta džungļu aicinājumu.

Viņu ausis dūca pavasara balsis. Pāri galvām putni dūdoja un sauca ar vilinošām mēlēm. Džungļu burvība

satrauca mātes un dēla acis un ausis, viņu dvēseļu dziļumus.

Puķes piepildīja viņu nāsis ar valdzinošām smaržām. Orhidejas, tik lielas kā kļavu lapas, vēdija savus zied- putekšņus tieši uz viņu snuķu galiņa. Lotosa lapas, ziloņu auss lielumā katra, peldeja kā smaragda paplātes sudraba ezeros. LJn lotosa ziedi, milzīgi kā mēness, piepildīja jau tā smaržīgo gaisu ar reibinošu aromātu strūklām.

«Pavasaris, pavasaris, pavasaris!» zuzēja melnzeltai- nās bites, lidodamas no puķes uz puķi. Katra koka zarā, katrā atvasē, kuru lapas ziloņi ēda, strūkloja sulas. Daba piekļāva lūpas pie viņu sāpošajām ausīm un čukstēja:

«Bēdziet, bēdziet, bēdziet brīvībā! Atstājiet šo vīru pie viņa baļķiem. Jūs esat dziļā meža biezoknī, ja aiz- skriesiet kādu jūdzi uz austrumiem, viņš nekad jūs neatradis. Bēdziet!»

«Ku-kū!» sauca dzeguze, iedēdama olu vārnas ligzdā.

«Tia-ta, tia, tia, tia-ta,» sudrabaini skanīgā balsī svilpoja Papijas strazds.

«Bēdziet, bēdziet, bēdziet!» čukstēja vēsma. Kas gan varēja pretoties šādiem kārdinājumiem? Pavasaris sauca māti un dēlu … Pavasaris …

Tieši šajā mirklī dzinējs izdarīja kaut ko muļķīgu. Viņš uzspļāva uz lielās ziloņmātes snuķa, kad viņa to izslēja, lai noplūktu zaru no koka un apēstu. Tas viņai bija kā pērkona spēriens. Viņa spalgi ietaurējās, metās uz priekšu un ar savu ievainoto galvu nogāza lielu koku. Vīrs, kas sēdēja uz viņas kakla, iedūra ankusu dziļi ziloņa miesā, taču viņa neapstājās, bet skrēja vēl ātrāk. Sai mirklī dzinējs atsitās pret smagu koka zaru un nogāzās no dzīvnieka kakla. Viņas dēls, skriedams nopakaļ, veikli pārkāpa pāri dzinēja līķim. Māte skrēja kā atbrīvota lauvene, vezdama līdzi Sirdaru. Tagad, pēc daudz gadiem, Sirdars nespēja atcerēties, vai trakajā skrējienā viņš tiešām pārkāpa pār nokritušo cilvēku. Viss, ko viņš atcerējās, bija Pavasara mudinājums: «Skrej, skrej, skrcj!» Pat zāle zem viņa kājām sauca: «Skrej, tu esi brīvs!» Un viņš drīz saprata, ka viņi abi patiesi ir brīvi.

Izbēguši viņi trīs gadus dzīvoja kopā. Sajā laikāmāte iemācīja dēlam visu, ko pati zināja par cilvēkiem, dzīvniekiem un kokiem. Dzīvniekiem nav skolu, bērnu apmāca māte, tāpēc mātes dzīve ir grūta. Ceturtajā gadā viņiem pievienojās zilonis ar lieliem ilkņiem — Sirdara patēvs, kura ādu klāja rētas un zīmes, kas liecināja par viņa uzvarām. Viņš patiesi bija uzvarētājs. Vecais zilonis bija ieradies, lai cīnītos par savu izvēlēto dzīves biedreni, jo tikai šādā ceļā to var iegūt. Viņa garās rētas liecināja Sirdaram, ka atnācējs ir cienīgs ieņemt viņa tēva vietu.

Vecais zilonis bija labs patēvs. Viņš iemācīja Sirdaram dažādas snuķa kustības un visus ilkņu triecienus, kādus vien prata. Pēc divi gadiem, kad piedzima viņa pusmāsa, Sirdars atstāja ģimeni. Tagad viņš klaiņoja viens, meklēdams sev piemērotus biedrus. Šajā laikā viņš vairākkārt sastapa cilvēkus. Pēc katras sastapšanās Sirdars kļuva gudrāks un veiklāks. Ar laiku viņš ievēroja, ka cilvēks prot rāpties kokos. Un visdrošākā vieta, no kuras cilvēks var apdraudēt ziloņus, ir koka galotne. Cilvēks un koks viņa uztverē bija vienoti. Tāpēc viņš ejot šad un tad pavicināja snuķi sāniski, kā to ziloņi mēdz darīt, un bieži izslēja to vismaz vienu jardu pāri galvai. Viņš nekad neaizgāja garām vairāk nekā diviem kokiem, neizslējis savu garo snuķi, nepārbaudījis, vai nav jūtama cilvēka biedējošā smaka.

Tieši šā paraduma dēļ, kuru bija ieguvis agrāk jaunībā, Sirdars spēja šajā rītā atklāt cilvēku klātieni džungļos.

«Sorit es biju gudrāks par cilvēkiem. Lai pateicība ziloņu dieviem, ka es savā bērnībā esmu ieguvis ļoti labus paradumus. Granh! Kas tas? Ā, mans bars taurēdams sauc mani. Domādams par pagātni, es aizmirsu tagadni. Ghonta!»

Sis sauciens nozīmēja: «Sekojiet man!»

Kā mazi bērni ziloņu bars nāca pie viņa. Nostājies priekšgalā, viņš tos veda uz ziemeļiem. Tā Sirdars sāka savu ilgo un grūto vadoņa dzīvi.

III nodaļa

ziloņi un citi džungļu iemītnieki

Kad ziloņu bars devās uz Brahmaputras iztekām, kur tikko bija sācies pavasaris, Sirdars sāka izprast savu ciltsbrāļu attieksmi pret citiem dzīvniekiem. Vissvarīgākās bija attieksmes pret bifeļiem, kas vienmēr juta draudzību pret ziloņiem. Bifeļi un ziloņi pastāvīgi satikās. Jaunie ziloņi un jaunie bifeļi rotaļājās savā starpā. Zilonīši rotaļīgi uzbruka, bifeļu jaunā paaudze pielieca ragus un badīdami aizstāvējās. Mazie zilonīši izlikās, ka ir ārkārtīgi izbijušies, un metās bēgt atpakaļ pie sava bara. Stundām ilgi jaunie dzīvnieki tā rotaļājās. Dažreiz kāds jauns zilonis atbalstīja savu snuķi uz bifeļbērna galvas un noglaudīja ar to viņa kaklu un muguru. Bet savādi — bifelītis salēcās un aizbēga no snuķa, jo tas viņu kutināja.

Ziloņi labvēlīgi izturējās arī pret briežiem un antilopēm. Kad tuvojās izbiedēta antilope, ziloņu bars apstājās, lai viņai palīdzētu. Tā viņi atvairīja tīģeri vai kādu citu kaķu sugas plēsoni, kas apdraudēja nabaga dzīvnieku. Ziloņu vadoņa uzdevums bija nodrošināt šo palīdzību izbiedētam zālēdāju četrkājim.

Drīz Sirdars saprata, ka vadoņa uzdevums nav slinkot, ēst un dzert. Ne tikai glābt savus ciltsbrāļus, bet aizsargāt vājos pret stiprajiem bija svēts ziloņu tikums. Vadonim vajadzēja šo tikumu nostiprināt. Tāpēc ziloņu bara vadonis ir ne vien karalis, bet arī priesteris. Reiz bars sastapa saniknotu tīģeri. Draudēja nepatikšanas. Notikums bija šāds: apmēram divpadsmit gadus vecs tīģeris bija dzinies pakal briedim. Lai glābtos, briedis traucās pie netālās upes. Starp viņu un lielo kaķi bija tikai desmit jardu atstatuma. Ziloņi sajuta brieža bailes no viņa ķermeņa smakas, jo nāves bailēs viņš stipri svīda. Ziloņi teica cits citam: «Viņu sagrābušas bailes, un tīģeris viņu notvers. Izbiedētais zaudē prātu un ātri ieskrien nāvei rīklē.»

Tīģeris lēca aizvien straujāk, un atstatums bija vairs tikai divdesmit pēdas, varbūt pat mazāk. Izšķirīgais bridis tuvojās, tīģeris gatavojās pēdējam lēcienam. Viņš ierēcās, cerēdams, ka paralizēs briedi ar savas balss pērkonu. Bet tieši šajā mirklī tīģeris ieraudzīja sev priekšā ziloņa galvu. Tas bija Sirdars, kas gadījuma pēc bija ieradies šeit ar savu ziloņbaru. Tīģeris kļuva nepacietīgs. Negaidīdams, līdz zilonis aizies, viņš lēca… Sirdars bija pārsteigts par plēsoņas nekaunību. Ja aizmugurē nebūtu ziloņu, viņš varētu atkāpties un ļaut tīģerim uzlēkt uz brieža, bet vadoņa pienākums lika viņam nekustēties. Viņš gaidīja, aizturējis elpu, nesatricināts. Tīģeris nupat butu uzkritis viņam uz kakla un ar ķepu ieķēries viņa kreisajā ausī un acī. Veikli kā vāvere zilonis nometās uz ceļiem. Tīģeris pārlēca viņam pāri un nokrita uz zemes. Bet, iekams viņš atguvās no spējā kritiena, Sirdars ne vien piecēlās, bet pacēla priekšējo kāju pār nabaga zvēra pakaļkājām. Šausmās iekaukdamies, plēsoņa aizlēca projām, aiz- skriedams ātrāk nekā briedis.

Sai laikā, izmantojot sajukumu, briedim izdevās ieskriet upē. Tur viņš paslēpās. Ūdens virspusē rēgojās tikai viņa degungals un ragi — daži sprīži. Tā kā ūdens straume aizskaloja sviedru un baiļu smaku, tad tīģeris ar savu vājo ožu nespēja apģist, kur atrodas viņa upuris. Tīģeris vairākkārt ostīja gaisu, bet bez panākumiem. Lai gan viņš uzmanīgi vēroja ūdens līmeni savā priekšā, tomēr nespēja saskatīt brieža ragu galus starp niedrēm. Sajā mirkli tīģeris piedzīvoja vislielāko pārsteigumu savā mūžā. Viņš pagriezās uz meža pusi un tur ieraudzīja blīvu ziloņu sienu. Melnie milzeņi tuvojās, un zeme drebēja zem viņu kājām. Ko darīt? Kā glābties? Katrs mirklis, kamēr viņš veltīgi domāja, tuvināja ziloņu slēgto ierindu. Tagad plēsoņa pats sāka svīst aiz bailēm. Bet, kā zināms, tīģeri un lauvas nav gjēvuļi. Tāpēc, pieliecis galvu, tiģeris kā zibens lēca uz Sirdaru. Bet tas bija sagatavojies. Savu vārīgāko ķermeņa daļu — snuķi viņš bija saritinājis un noslēpis mutē. Ilkņi bija izslieti cīņai. Viens, divi, trīs — pacēlies uz pakaļkājām, zilonis uztvēra divi simti mārciņu smago zvēru uz saviem ilkņiem. Sargādams acis un ausis no pretinieka plēsīgajām ķetnām, zilonis atkal nostājās uz četrām kājām. Tad viņš nometās uz ce|iem un piespieda nelaimīgo tīģeri pie zemes.

«Ilunha!» ierēcās tīģexis.

Pēc šī nāves kauciena viņa ķermenis atslāba. Drīz muskuļi atlaidās, āda notrīsēja un galva atgāzās. Lēnām viņa topāza acis aizklāja nāves tumsa.

Redzēdams, ka briesmas garām, briedis izpeldēja krastā un aizskrēja meklēt baru, no kura bija noklīdis. Ziloņi zina, ka brieži nāk lejā no Hirnalajiem, kur pārziemojuši uz sniegotajiem pakalniem. Brieži atnāk pakalnos rudenī, lai sagaidītu mazuļu piedzimšanu. Tiklīdz mazie briedīši iemācās skriet, bars aiziet no sniegotajām augstienēm, meklējot pavasara zāli, jo jaunajiem briežiem daudz un labi jāēd.

Bet Sirdars bija ieniris upē, lai nopeldētos. Nomazgājis pēdējā kautiņa pēdas, viņš iznāca krastā un veda ziloņus uz ziemeļiem. Katru dienu viņi redzēja jaunas vietas un viņiem bija dīvaini piedzīvojumi. Bet neviens no tiem nebija tik dramatisks kā sastapšanās ar ļauno tīģeri.

IV nodaļa

pavasara ganībās

Ziemeļu novados viena da]a koku lēnām iznīka. Ziloņi visur redzēja, ka šiem kokiem gredzenveida nogriezta miza, apmēram divu pēdu augstumā virs zemes. Griezums bija tik dziļš, ka koksne dažās vietās bija pāršķelta un koka sulas tece pārtraukta. Kas gan tā sagandējis kokus? To izdarījuši brieži. Kad ragi aug, viņu galva tā niez, ka briedis to berzē un berzē pret koku. Asie un cietie ragi pārgriež mizu. Dažreiz, lai noberztu no ragiem samtaino ādu, briedis tos tik ilgi trin pret koku, līdz iznīcina koka savienotāj- audus, pa kuriem plūst dzīvības devēja sula. Tas nogalina koku dažu dienu laikā. Varbūt daba to tā iekārtojusi, lai neļautu izaugt pārāk daudz kokiem. Un arī tā ir dabas gudrība, kas liek tīģerim nogalināt briedi, lai nesaviestos pārāk daudz briežu. Sēklas, ko iznēsā vējš, meklē auglīgu zemi. Tiklīdz tās izdīgst un izaug, brieži meklē lekno zāli un ēd to. Tad nāk tīģeris meklēt savu barību — briedi. Beidzot cilvēks nogalina tīģeri, lai pārāk nesavairotos kaķu cilts. Atverot dzīvības grāmatu, atrodam tajā daudz nodaļu. Minerāli, augi, dzīvnieki, cilvēki un zvaigznes — tāds ir šā krājuma saturs. Un cilvēka prātam dzīvnieki ir interesantāki nekā nedzīvā daba. Bet no visiem dzīvniekiem visinteresantākie ir ziloņi.

Taču ir pienācis laiks pārbaudīt mūsu ziloņu baru. Sirdaram jāzina savu padoto skaits un viņu īpašības. Ziloņi kopskaitā bija sešdesmit trīs. No tiem piecpadsmit bija jaunuļi, ne vecāki par divdesmit mēnešiem.

Bija vienpadsmit tēviņu jaunāki par divdesmit gadiem un sešpadsmit mātītes tādā pašā vecumā. Starp atlikušajiem — divdesmit viena dzīvnieka — seši bija tēviņi spēku briedumā — no četrdesmit līdz septiņdesmit gadu veci. Viens no tiem bija vecpuisis, bet pārējiem bija sievas. Vecpuisi sauca Kumars. Viņš un Sirdars bija lieli draugi, tāpēc par vadoņa draugu jāpastāsta vairāk. Viņi bija vienāda vecuma un abiem bija daudz kopīgu piedzīvojumu. Reiz viņi sastrīdējās riesta laikā. Bet līdz šai cīņai viņi bija tuvi draugi. Sai pavasarī baram pievienojās desmit jauni ziloņi, kas bija atnākuši uz ziemeļiem atrast sev piemērotas dzīves biedres. Tā kā ziloņu riests nekad nenoris mierīgi, interesanti ir novērot, kā ziloņi iekaro savas sievas.

Divās nedēļās, ko ziloņu bars pavadīja ganīdamies, pavasaris bija pašā plaukumā un pie Brahmaputras iztekām vētraini atraisījās dzīvība. Orhidejas, katra tik liela kā ducis rožu kopā, mirdzēja sūnās, kas biezās smaragda bruņās ietērpa milzīgos kokus. Ceriņi vēdīja vēsmās savas smaržas līdzīgi atvērtām medus šūnām. Bites dūca, traukdamās no puķes uz puķi. Ja zilonis gadījās ceļā, viņas to dzēla, nevērodamas tā biezo ādu. Dažreiz zilonis ar asti notrauca bites no saviem sāniem, kā bērni mēdz noslaucīt ūdens lāses no sava ķermeņa ar dvieli. Zālē baismi un mīksti valstījās pitoni. Papagaiļi ķērca un lidoja baros kā vēja nestas smaragda virtenes. Pērtiķi pļāpāja un lēkāja no koka uz koku. Ērgļi augsti uzlidoja tirkīza zilajā gaisā un sastinga tur kā klusas pērkonbultas. Tālumā laiski norūcās pavasara skurbināts tīģeris. Naktī, cīnoties par ēsmu un mātīti, klusumu plosīja moku pilni rēcieni. Bifeļi bauroja. Jaki rēja kā suņi. Brieža spalgais sauciens atsitās atbalšu pilnajās ārēs, bet Sirdara desmit vientuļie tēviņi taurēja un cīnījās pret sāncenšu ilkņiem savos kauju laukos. Tad pāri visiem doela — Indijas lakstīgala — piepildīja gaisu ar savu burvību.

Jāatceras, ka ziloņi nevar apņemt sievu bez bara piekrišanas. Ja viņi to dara, tad pamet savu baru un pievienojas citam. Bars ir ieinteresēts, lai kopdzīvei apvienotos līdzvērtīgi ziloņi. Arī vadonis, protams, vēro, lai neviens necienīgs tēviņš vai necienīga mātīte ne- ieprecētos viņu ciltī.

Viņi bija sastapuši ceļā desmit vai piecpadsmit ziloņu barus, taču no tiem tikai septiņos Sirdara zēni atrada sev piemērotas līgavas. Bet tiem, kas bija iemīlējušies tādās ziloņu jaunavās, kuras nevienam nepatika, bija jāatstāj bars un jāpievienojas savas sievas ciltij. Nebija ne skaļu strīdu, ne sadursmju. Tiem, kuru līgavas nebija piemērotas, vajadzēja aiziet. Tā kā mīla ir stiprāka nekā pieķēriba savam baram, ziloņi pacēla garos snuķus, sveicinādami Sirdaru un draugus, un aizgāja džungļu tumsā kopā ar savām izredzētajām.

Bet tie, kuru līgavas ziloņu bars pieņēma, piedzīvoja dramatiskus brīžus. Vispirms viņus vairākkārt atgainīja mātītes ciltsbrāļi. Tad, zaudējis beidzot pacietību, jaunais zilonis nolēma nepiekāpties. Izslējis snuķi, viņš raidīja satricinošu kaujas saucienu. Tūlīt stiprākais viņa vecuma tēviņš Otraja pusē atsaucās tikpat spēcīgi: «Es pieņemu izaicinājumu!»

Tad sākās izšķiroša cīņa. Snuķi pret snuķi, ilkni pret ilkni, kāju pret kāju — tā viņi cīnījās. Viņi ievainoja viens otra kājas un sānus. Dažreiz kāds pazaudēja ilkni, bet turpināja cīnīties. Dāma, kuras dēļ viss tas notika, tuvumā plūca koku zariņus un ēda, it kā pastaigādamās klusā dārzā. Beidzot, kad cīņa bija galā, viņas uzvarošais sirdsdraugs aizveda viņu uz ezeru, kur viņi pirmoreiz kopīgi nopeldējās. Peldoties viņš ēdinaja draudzeni ar lotosiem. Pēc dažu dienu ilga medusmēneša abi atgriezās līgavaiņa ziloņbarā, un līgava kļuva par ģimenes locekli. Pēc dažiem gadiem, kad viņa kļuva māte, aiī mazais zilonītis tika uzņemts vecajā ciltī. Bet mazais bija lielisks! Viss šīs atlases un cīņas mērķis taču bija — veselīga jaunā paaudze.

V nodaļa

kādam jābūt vadonim

Tā kā mūsu stāsta varonis vienīgi pats zina savas pieredzes noslēpumus, tad vienīgi viņš var par tiem pastāstīt. Tāpēc ļausim Sirdaram pastāstīt par to, kādam jābūt ziloņu bara vadonim. Kādu brīdi iejutīsimies ziloņa raksturā un paklausīsimies, ko mūsu varonis stāstīs savā ziloņu valodā.

«Ai, laimes lutekli! Ai, gudrības vainags! Kļūt par ziloņu bara vadoni ir viegli, sevišķi tāpēc, ka mūsu vidū nav intrigantu. Kopš senseniem laikiem mēs, ziloņi, izvēlam par vadoņiem visapdāvinātākos bara ziloņus. Bet neesmu vēl pārliecināts, vai ziloņu bars nav kļūdījies, izvēlēdams mani. Izvēlētais vadonis pats var sevī saskatīt neskaitāmas vājības. Es — vājākais no vājākajiem — jutos tik izbiedēts par man parādīto godu, ka pat nespēju to attēlot. Kļuvu pavisam pazemīgs. Bet māte man ir mācījusi: «Katru pagodinājumu pieņem pazemīgi un nostājies godavietā dabiski, vienkārši, tāpat kā tu ļauj augt saviem ilkņiem. Zilonis nedrīkst justies pacilāts, kad to godā, ne satraukts, ja tas nokļūst negodā.»

Tomēr man elpa aizrāvās, kad izteicu savu pirmo pavēli. Iedomājieties, es, tikko trīsdesmit gadus vecs, mēģināju taurēt tik skanīgi kā deviņdesmit gadu vecs zilonis. Mana sirds tā dauzījās, ka šķita — tūlīt mana biezā āda pārsprāgs un sirds izkritīs no krūtīm. Bet ziloņu dievi bija labvēlīgi, tie palīdzēja man taurēt skaļi un droši kā īstam pavēlniekam. Paskatījies uz saviem ciltsbrāļiem, redzēju, ka esmu taurējis labi. Viņi — gan vecie, gan jaunie — sastājās rindā un sekoja man kā upes straume, kas no augstienes plūst lejup laukos. Man atlika tikai vadīt viņus. Un visi man sekoja cits aiz cita.

Ir daudz iemeslu, kāpēc vienmēr ejam tādā kārtībā. Es minēšu tikai divus. Zilonim jāieslīd smaragdzaļajos džungļos tikpat viegli kā diegam krellītē. Mēs esam lieli — vislielākie dzīvnieki zemes virsū, un mums jāatrod vislielākā slēptuve. Vabole var paslēpties visur, bet zilonis var paslēpties tikai biezā mežā. Iedami blakus cits citam, mēs nolauztu daudz zaru, atvašu un krūmu. Kur tad mēs paslēptos? Pieredzes gadi mūs mācījuši, ka mums džungļos jāizveido taisna taka, kādu atstāj arkls, šķeldams zemi. Mēs dzenam dziļu vagu, kurai abās pusēs slejas koku zari un zāle, un, šādi aizsargāti, ieejam džungļos un arī izejam no tiem.

Otrais iemesls, kāpēc ejam tādā rindā, ir mazliet sarežģītāks. Jūs zināt, ka zilonis nespēj kustināt galvu tik brīvi kā ēzelis. Mūsu kakli ir nekustīgi. Mēs nevaram atskatīties pār plecu. Un mums ir vēl viena nepilnība: lielas ausis un mazas acis. Pat ja mēs varētu pagrozīt kaklu, acis neko nesaredzētu, jo tās aizsedz mūsu milzīgās ausis.

Tāpēc mūsu aizmugure ir neaizsargāta. To var aizsargāt tikai mūsu snuķis. Sis jutīgais orgāns veidots no muskuļiem, tam nav kaulu, un to klāj sakrokota, nejūtīga āda. Snuķi varam vicināt uz visām pusēm, arī uz aizmuguri, un uztvert jebkura ienaidnieka smaku, kurš mums tuvojas no mugurpuses. Tāpēc mūsu snuķi vienmēr kustas. To prasa mūsu lielais augums un neaizsargātā aizmugure.

Lai nosargātu aizmuguri, mēs nevaram soļot cits citam blakus. Tad paliek atsegtas pārāk daudzu ziloņu mugurpuses un briesmas būtu lielākas. Tāpēc mēs ejam kolonnā pa vienam, un no sākuma līdz galam to sargā mūsu snuķi. Ja kāds no mums saož bīstamu ienaidnieku, tas tūlīt ziņo to zilonim, kas iet aiz viņa, tas savukārt nākošajam, un dažos mirkļos visa cilts ir brīdināta un gatava atvairīt briesmas. Citāda kārtība neļautu mums tik ātri sazināties. Tagad jūs saprotat, kāpēc ejam šādā rindā. Dažreiz šai rindai ir pusloka veids, bet to var pieļaut tikai tādos apvidos, kur nedraud briesmas. Pateicamies mūsu cilts dieviem, ka vēl ir vietas pasaulē, kur cilvēki un citi slepkavas nav parādījušies.

Ziloņa vienīgais ienaidnieks ir cilvēks. Tīģeri mūs parasti netraucē. Kad šie zvēri mūs ierauga, viņi aiziet. Tikai dažreiz, ja traucējam viņus medību brīdī, viņi mums uzbrūk. Bet tie ir ārkārtēji gadījumi. Tāpat leopardi, panteras un citas pat izsalkušas nekad neuzbrūk ziloņiem.

No zālēdājiem dzīvniekiem mēs esam vienīgie, kurus džungļos nekas neapdraud. Esam dzirdējuši stāstus par nepatikšanām ar degunradzi, bet tās ir vecu ziloņu pļāpas. Kāds simt desmit gadu vecs zilonis man stāstīja, ka degunradzis reiz gribējis viņu nokutināt līdz nāvei, ar savu ragu berzdams viņa pavēderi. Bet, kad aptaustīju šā ziloņa pavēderi ar savu snuķi, neatradu un nesaodu nevienu rētu. Domāju, ka šis stāsts bija sagudrots. Ziloņi vecumā bieži stāsta visādus niekus.

Bifeļi, brieži, čūskas un meža kuiļi mūs neaizskar. Ja peldam ūdenī ar izslietiem snuķiem, nebaidāmies ne no krokodiliem, ne no haizivīm. Tā jūs redzat — ziloņiem nav ienaidnieku džungļos. Bet tas ir mazs mierinājums, jo pilsētā dzīvo pērtiķis bez astes — cilvēks, kas ir ziloņu ienaidnieks. Citi zvēri ir nekaitīgi, bet ar šauteni apbruņots cilvēks ir nāvīgs ienaidnieks. Cilvēks ir zvērs ar šauteni. Kādas šausmas! Un lai gan viņš apdraud visus putnus un zvērus, tomēr viņš lišķīgi saka: «Es esmu nevarīgs, neapbruņots cilvēciņš.»

Bet atgriezīsimies pie mana ziloņu bara. Kad kļuvu par tā vadoni, man jau nākošajā dienā bija jāsacenšas atjautībā ar cilvēku. Tas notika mijkrēslī pie lotosu ezera.

Jūs atceraties cilvēkus, kas gribēja mūs noķert slazdā. Daži ar saviem ieročiem bija aizskrējuši tālu uz priekšu un paslēpušies. Kad bijām nogājuši apmēram četras jūdzes un pie lotosu ezera iestājās mijkrēslis, šie cilvēki raidīja pret mums sarkanās, dzēlīgās lodes. Laimīgā kārtā džungļi bija tik biezi, ka šāvēji trāpīja koku stumbriem, kas tiem tumsā šķita mūsu stāvi. Iespējams, ka viņi negribēja tieši trāpīt, bet aizdzīt mūs atpakaļ slazdā. Ko es varēju darīt? Nepieredzējis, trīsdesmit gadu vecs zilonis? Mani biedri aizvien vairāk satraucās, kad dzēlīgās lodes lidoja viņu tuvumā. Viena lode skāra manu muguru. Ko es varēju darīt? Sai brīdī atcerējos mātes padomu: «Nebaidies, un tu būsi glābts, bailēs tu esi jau miris.»

Sakopojis visus savus spēkus, es rīkojos tā kā mans patēvs, kad mūs reiz ielenca cilvēki:

«Skrejiet uz ezeru un dariet to pašu, ko es!» iečukstēju astoņdesmit gadus vecajam zilonim aiz sevis. Viņš pačukstēja pavēli tēviņam, kas sekoja aizmugurē. Pēc dažiem mirkļiem ikviens zināja, kas jādara.

Mēs izlauzāmies cauri ložu joslai kā vējš caur zvejnieku tiklu. Izdarījām to tik klusi, ka pat pieminēt to šķiet pārāk trokšņaini. Mēs izzagāmies cauri cilvēku ielenkumam. Vicinādams snuķi, es varēju sajust, ka cilvēki ir tālu aiz mums. Tad ieraudzījām lotosa ezera atsegto klaidu, kas vēl bija pārāk gaišs, lai noslēptu lielus dzīvniekus. Bet es rīkojos kā jaunībā: ieslīdēju ūdenī tik klusi, ka pat burbulītis neplīsa. Tad, peldēdams tālāk, iegremdēju visu savu ķermeni, atskaitot snuķa galiņu. Un pat to es noslēpu. Nepacēlu to gaisā, bet pabāzu zem lotosa lapas, tikko virs līmeņa. Viens pēc otra mani draugi darīja tāpat, iekams cilvēki ievēroja, kur esam nozuduši. Tagad mūs bija grūti atrast. Lai gan viņi drīz atnāca pie ezera — varēju to noprast pēc cilvēku smakas, — tomēr nespēja mūs atrast. Pat vismazākie ziloņi bija paslēpušies zem ūdens un ar sava snuķa periskopu varēja noteikt, kurp virzījās zvēri ar šauteni. Aizritēja daudzas mokpilnas stundas. Grūtībās stundas rit lēni, bet priekos ātri.

Iestājās tumsa. Svinīgais klusuma bridis, kas atdala dienu no nakts, trīsoja uz ezera gludā līmeņa, un tad iedziedājās nakts klusums. Tālumā norēcās tīģeri, ūjināja pūces, un virs mūsu galvām, kad peldējām tumsas aizsegā pāri ezeram, plivinājās sikspārņi. Tā es pirmo reizi biju rīkojies kā vadonis. Vai es ar to lepojos? Biju pārāk noguris, lai par to domātu, kad veselu stundu bijām peldējuši. Tiklīdz izkāpām ezera krastā, es atlaidu baru savvaļā ar pieciem vārdiem: «Ejiet un ēdiet, cik gribas!»»

VI nodaļa

vel par vadoni

Sirdars turpināja: «Iekams turpinu, man jums jāstāsta par ziloņu ticību. Jūs zināt, ka ikviena dzīva būtne mazgājas. Tāpat ikviena dzīva būtne pielūdz dievu.

Piemēram, katrreiz pirms ausmas un rieta klusuma brīdī visi dzīvnieki apstājas. Tā uz gaismas un tumsas robežas godbijības pilni viņi sagaida vai aizvada savu draugu — saules dievu Suriju. Ērglis debess augstumos, vanagi zemāk mākoņos, trusītis, paslēpies zāles ceros, tīģeris, nogūlies pie sava midzeņa, pērtiķi koku galotnēs, bifelis ezera krastā — visi vēro gaismas lotosa — Surijas parādīšanos vai aiziešanu.

Nav neviena dzīvnieka, kas nepielūgtu Sauli un tās līgavaini Mēnesi. Ja neticat, atdariet savas acis, vērojiet putnus un zvērus mijkrēslī. Sai mirklī apklust visi strīdi un izsalkums neiedrošinās slepkavot. Godbijīgi mēs pielūdzam savu dievu. Tāpat kā ķermenim vajadzīga pelde, tā dvēselei pielūgsme. Kas nepielūdz Suriju, ir tikai pa pusei dzīvs. Ziloņiem, tāpat kā citiem dzīvniekiem, ir sava reliģija.

Kā vadonim man bija divreiz dienā jāpielūdz dievi. To prasīja mana dvēsele. Citādi es nespētu vadīt savus draugus.

Tagad pastāstīšu jums, kas vēl jāievēro vadonim. Ļoti grūti ir sameklēt ko ēst un dzert. Kad ziloņi iet barā, katrs noēd dienā ap trīsdesmit līdz piecdesmit mārciņu zaru un zāles, un vadonim jāizvēlas labākie ceļi.

Nogaršojot, vai koka zariņš ir sulīgs, vadonis var noteikt, vai ce|ā gadīsies pietiekami daudz labas barības. Ja visi koki garšo sausi, tas liecina, ka šajā džungļu daļā nav barības. Tad jāmaina taka un jāizvēlas cits ceļš.

Pēc nedaudz stundām ziloņbars sajūt slāpes. Dodoties ceļā, vadonim jāpadomā, kur atrast ūdeni. Vecie vadoņi parasti zina, kur atrodas ūdenskrātuves. Bet tik jaunam zilonim, kāds biju es, bez pieredzes, bija jāvaicā citiem padoms. Dažreiz šie izpalīgi veda ziloņu baru pie ezeriem un upēm, kurus nebiju ievērojis savos agrākajos pārgājienos. Dzeramais ūdens un peldēšanās vietas bija ziloņiem pēc barības vissvarīgākais. Vadonis, kas to neievēro, nenoturēsies savā vietā ilgāk par divām dienām. Mans padoms visiem vadoņiem, jauniem vai veciem, ir, lai tie šaubu brīžos paprasītu padomus pārējiem, jo katrs nepareizs solis var apdraudēt visiem dzīvību.

Es jau teicu, ka, nogaršojot džungļos zarus un lapas, var noteikt, vai tālākajā ceļā būs pietiekami barības. Arī mūsu oža ir nozīmīga. Varam saost ūdeni vairākus simtus jardu attālumā. Bet, tā kā vissvarīgākais mūsu ierocis ir snuķis, tad par to runāšu mazliet vēlāk.

Ļaujiet pastāstīt, cik labas ir mūsu ausis. Manuprāt, tās ir vērtīgākas nekā mūsu acis, kas ir mazas un atrodas noteiktā vietā. Ja gribam paskatīties sāņus, jāpagriežas ar visu ķermeni, lai acis varētu saredzēt. Mūsu nepilnīgās redzes dēļ ziloņu dievi mums piešķīruši kustīgas ausis. Tās varam kustināt, gluži kā briedis groza galvu. Mūsu ausis ir patiesi varenas. Tās" ir lielākas nekā lotosa platās lapas, un tāpēc mēs spējam uztvert vairāk skaņu nekā citi dzīvnieki. Mēs sadzirdam visniecīgāko troksnīti. Dzirdam pat viena oda lidojumu. Skaņas, ko briedis vai pantera nesadzird, mūsu ausis uztver — gluži kā zirnekļa tīkls notver mušu.

Tas vēl nav viss. Mēs spējam atšķirt skaņu no atbalss. Kreisā auss var modri klausīties troksnīti, staipekņa stīgai pārtrūkstot upes krastā, bet. tikmēr labā auss pagriežas tā, ka skaidri sadzird šīs skaņas atbalsi uz ūdeņiem. Ja mēs nespētu atšķirt skaņu no atbalss, mums dzīvē klātos daudz grūtāk.

Piemēram, reiz es viens aizgāju padzerties pie plaša dīķa. Dienas vidū gaiss tur bija kluss. Nekas šo klu

sumu netraucēja. Iemērcu snuķi ūdenī tik viegli, kā čūska ielien savā alā. Tieši tad sadzirdēju, ka man pār galvu nočab dažas lapas. Bet mans deguns bija pilns ar ūdeni un es nespēju to pacelt, lai saostu, kāds dzīvnieks atrodas zarā virs manis. Strauji pievērsu vienu ausi ūdens līmenim, un vieglās skaņas atbalss ūdenī pateica, kas kustas virs manis. Tas bija pitons, kurš laiski staipījās. Lapu pretīgā trīsujošana bija nepārprotama. To es nopratu no drebošās atbalss, kas saviļņoja kluso ūdeni.

Mierīgi padzēros, tad gāju sameklēt savus biedrus. Patiesību sakot, man šis piedzīvojums derdzās. Visādu sugu un lielumu čūskas man ir nepatīkamas.

Mūsu dzirde sniedzas gandrīz tikpat tālu kā mūsu oža. Tagad es gribu dziedāt slavu mūsu degunam. Sis mūsu orgāns ir nenovērtējams. Tam ir trejāda nozīme. Tas ir deguns, dzeramā š|ūtene un roka. īstenībā mūsu nosaukums hati atvasināts no hat — roka. Hati tātad nozīmē: tas, kuram roka ir priekšā galvai.

Kā redzat, šis orgāns apvieno sevi trīs instrumentus un ir ļoti vērtīgs. Bet snuķis ir arī mūsu stiprais ierocis. Ar vienu snuķa triecienu varam nogāzt koku. Ne vienu vien reizi esmu biezā mežā izlauzis taku, nogāžot ar snuķi kokus. Reiz es ar snuķi salauzu tīģerim mugurkaulu. Tas notika šādi. Kādā vēlas vasaras dienā līdzenumos bija ļoti karsts. Visapkārt nekur nebija redzams neviens koks. Kā to ziloņi mēdz darīt, izplūcu zāles vīkšķus ar visiem dubļiem, kas bija pielipuši pie saknēm, un kaisīju tos sev uz muguras. Tas atvēsināja ādu. Jutos tik labi, ka apmierināts soļoju pa līdzenumu uz džungļiem. Gāju lēni un bez trokšņa. Ja būtu iepriekš zinājis, kas notiks, tad ejot saceltu troksni, lai brīdinātu visus zvērus par savu tuvošanos. Bet liktenis bija lēmis, ka es gandrīz uzkāpu tīģerim, kas bija iemidzis zālē. Mana parādīšanās viņu tā pārsteidza, ka viņš gandrīz vai zaudēja prātu. Parasti ziloņi un tīģeri vairās satikties un, viens otru ieraudzījuši, iet tūlīt projām, bet viņš salēcās un grasījās iecirst zobus manā maigajā, mīkstajā apakšlūpā. Ko es varēju darīt? Nespēju aizkavēt viņa lēcienu, ne arī aizbēgt. Bija jāizšķiras un jārīkojas ātri. Tā kā viņš varēja pārkost man rīkli un apakšlūpu un šie kodieni būtu liktenīgi, es izmēģināju kaut ko citu. Nolaidu savu dārgo snuķi, lai aizsegtos ar to, bet tas trāpīja tīģerim pa ausi un notrieca viņu gar zemi. Ātrāk, nekā spēj iedzelt kobra, zvērs pieplaka uz visām četrām un lēca vēlreiz, taču, kad viņš atrāvās no zemes, es iesitu viņam ar snuķi.

«Han, haūm, hūm!» viņš ierēcās.

Un, lūk, tīģeris jau bija tuvu nāvei ar salauztu mugurkaulu. Ar kaunu jāatzīstas, ka sadursmes laikā es zaudēju pašsavaldīšanos un sāku tīģeri mīdīt. Iedomājieties, kādas šausmas mani sagrāba, kad ieraudzīju, ka no viņa nekas nebija palicis pāri. Pretīguma sajūta mani dzēla spēcīgāk nekā desmitžuburains ankuss, un es aizskrēju no šīs vietas, meklēdams upi, kurā varētu nomazgāties. Ziloņiem nepatīk nogalināt, un, ja tas mums atgadās, tūlīt nomazgājam no sevis nāves smaku.

Bet es stāstīju par vadoņa pienākumiem. Tie prasa, lai vadonis katru brīdi būtu modrs un domātu par visa ziloņu bara vajadzībām. Taču vislielākā vajadzība nav ne barība, ne ūdens, bet pavisam kas cits. Kas tad? Pašsavaldība, bez kuras ziloņi nespētu pastāvēt.

Ļaujiet paskaidrot šo domu. Jau ceturtajā dienā, kopš biju kļuvis par vadoni, sapratu, ka ziloņu bara spēks ir atkarīgs no visvājākā ziloņa. Mums bija daži jauni ziloņi, kas jaudāja iet tikai no saules lēkta līdz saules rietam. Viņi nespēja arī pārbrist upes, dziļākas par septiņām pēdām.

Reiz, kad visu dienu bijām soļojuši bez barības, nonācām nevis tādā vietā, kur varētu paēst un pārlaist nakti, bet apstājāmies pie dziļas aizas, kurā, nikni trakodama, kā lauva rēca Brahmaputra. Aiz mums bija palicis ļoti nabadzīgs novads, bet priekšā upe, kuru neviens nespēja pārbrist. Ziloņu bars bija izsalcis un noguris. Visos iecirtās nepatika — asa kā tīģera nagi. Mazie ziloņi žēlojās un vaimanāja tik skaļi, ka vai ausis aizkrita: «Estl Est! Est!»

Varbūt labāk iet atpakaļ? Nē! Varbūt iet mazliet tālāk uz upes lejasteci? Nē! Viņi bija pārāk noguruši, lai pakustētos. Kājas viņiem sāpēja un vēderos bija neizturams tukšums. Ko darīt? Neatlika nekas cits kā mazliet padzerties un atpūsties. Tā es arī pavēlēju. Visi paklausīja. Barā var būt daudz spēcīgu ziloņu, taču, ja tas zaudē stingro pašsavaldibu, tas izturas kā kazu bars.

Dzerdami mēs ieraudzījām, ka krasts biezi apaudzis ar papardēm un zāli. Mēs, vecie ziloņi, rāvām šos augus veseliem klēpjiem un devām jaunajiem, kas bija priecīgi, ka var kaut ko gremot. Uz katriem trim barības klēpjiem, ko devām bērniem, vienu devām viņu jaunajām mātēm. Tas ilga ap pusstundu. Redzot, ka visi jaunie un visas ziloņu mātes daļēji apmierinājuši savu izsalkumu, sastādījām mātes lokā ap dēliem un meitām, kas tūlīt iemiga. Parūpējušies par mazuļiem, mēs, ziloņu tēviņi, devāmies naktī meklēt barību un ceļu uz tuvāko ganību vietu. Sākumā neko lielu neatradām, bet tik dedzīgi meklējām, ka beidzot uzgājām lielisku solās koku mežu, kas krāšņi zaļoja vēlīna pavasara plaukumā. Bija jau pusnakts. Negaidīju, līdz savāksim lapas un sulīgos zarus maltītei, bet izlēmu, ka puse no mums ies atpakaļ, lai atvestu šurp pārējos ziloņus, bet otro pusi atstāju Kumara uzraudzībā mežā. Kaut gan bijām bezgala izsalkuši un noguruši, gājām ātri. Pēc trim stundām bijām jau pie ziloņu mātēm un mazuļiem, kuri visi gulēja. Mēs viņus pamodinājām. Iekams līdz ar saules lēktu viņus atkal sāks mocīt izsalkums, pavēlēju visiem doties, cik vien ātri iespējams, uz mežu. Kaut gan visus ziloņu tēviņus mocīja izsalkums un nogurums dzēla muskuļus-kā čūska, viņi gāja neapstādamies. Nolēmām aizsniegt pusnaktī atklāto mežu, iekams bērni sāks gausties un prasīt ēst. Lai pateicība ziloņu dieviem, mēs tur nonācām īstajā laikā! Atstājuši mātes, lai tās paēdina mazuļus, visi ziloņu tēviņi, kas naktī bija nostaigājušies līdz ar mani, metās uz koku zariem kā siseņi uz druvu. Mēs ēdām kā negauši. Pusstundā kokiem gandrīz vairs nepalika zaru.»

VII nodaļa ziloņu bars briesmas

Pēc riesta laika ziloņu bars pārstaigāja dažādas vietas. Jūnijā ziloņi noēda lapas Brahmaputras plakankalnēs un jūlijā zāli Tistas ielejā. Augustā viņi lēni tuvojās Gangas ielejai dienvidos. Ja ziloņi būtu pārvietojušies ātrāk, viņiem nebūtu gadījušās nekādas kļūmes. Bet tāpēc, ka tie virzījās ļoti lēni, septembris viņus panāca gandrīz uz Himalaju sliekšņa, kur Kučas radža rīkoja khedu. Valstī bija izdots likums: tā kā radžas atlases ziloņi vairs nebija labā formā, dzinējiem uzdeva sagūstīt apmēram divdesmit jaunus ziloņus, lai papildinātu valdnieka ziloņ- baru. Tuvu un tālu izsūtītie mednieki meklēja ziloņu baru, no kura varētu atlasīt vislabākos dzīvniekus. Bija pavēlēts, ka, ieraugot šādu baru, tas jāielenc un jāiedzen slazdos. Dzinēji uzcēla parasto baļķu iežogojumu, kurā iedzīt ziloņus. Gūstītāji sagatavoja no biezām siksnām cilpas un izklāja tās turpat tuvumā uz zemes. Sos slazdus apklāja ar sulīgiem zariem, un neviens zilonis nebūtu tos pamanījis — tik labi, gandrīz kā ar burvestību tie bija apslēpti viņu redzei un ožai. Tomēr nav jāaizmirst, ka ziloņu smalkā oža parasti sajūt zem zariem ādas smaku.

Ieraudzījuši Sirdara baru, mednieki nosprieda, ka tajā apvienoti labākie ziloņi, kādus vien var iedomāties. Viņi to secināja no dažādām pazīmēm. Sevišķi viņus pārsteidza ziloņu āda. Tā spīdēja kā pulēts melnkoks smaragdzaļajā lapotnē; brīžiem saules strēles krita uz ziloņu mugurām, un tad āda iezalgojās kā ārdēts metāls. To redzot, medniekiem aizrāvās elpa. Viņi čukstēja cits citam:

— Taidžab — kāds brīnums! Viņi staigā kā burvju parādības uz savām četrām kājām. Ķejabatl

Pēdējais vārds nozimē: «Kā to izteikt?» Patiesi, tur pietrūka vārdu!

Sai brīdī Sirdars aizvien vairāk pārliecinājās, ka šo vietu cilvēks bija aptraipījis ar savu klātieni. Viņš uzticēja savas aizdomas Kumaram, kuru jūs jau pazīstat, un ļoti vecajiem ziloņiem. Viņi nosprieda, ka kaut kas nav kārtībā, bet, nezinādami, kas tur īsti bija, nolēma labāk neizpaust savas aizdomas pārējiem bara locekļiem. Un ziloņi devās uz priekšu.

Sai vietā viņiem viss garšoja.' Pat dažos strautos ūdens bija daudz labāks nekā iepriekš dzertais. Ku- mars aizrādīja Sirdaram: «Tu pārāk nopietni izturies pret vadoņa pienākumiem. Tu pārāk bieži saskati visur briesmas. Vai kādam ziloņbaram ir bijis tik aizdomīgs vadonis kā tu? Tu drīz līdzināsies vecai ziloņmātei!»

Sirdars iesprauslājās. Viņš pazina Kumara raksturu. Laimīgs, bezrūpīgs, nelabojams vecpuisis. Kumaram nerūpēja, vai ziloņu bars nokļūs grūtībās vai izvairīsies no tām. Tāpēc, kad Kumars beidza pļāpāt, Sirdars neko neatbildēja.

Pēkšņi Sirdaram ienāca prātā doma, ka, izklīdinot baru pa daudzām takām, nevis ejot cits aiz cita, varētu uzzināt, vai cilvēki ir tuvumā vai nav. Sī doma viņam šķita tik lieliska, ka viņš tūlīt deva pavēli. Ziloņi ātri paklausa sava vadoņa pavēlei. Redzot viņus smagus un lielus zvēru dārzā, varam apšaubīt viņu izveicību. Bet ikviens, kas novērojis, kā ziloņu bars maina taktiku džungļos, apliecinās, ka šie lielie dzīvnieki kustas klusi un strauji — kā ķirzakas uz klints.

Paklausīdami vadoņa pavēlei, ziloņi vairs neturpināja iet virknē, bet izkārtojās cits citam līdzās. Bet arī tad viņi kustējās, neskardami kokus un zarus. Apmēram sešdesmit ziloņu virzījās puslokā bez trokšņa, nenodarot postu mežam. Sis pusloks bija izstiepies vairāk nekā jūdzi plats.

Pusloka vidū gāja Sirdars. Viņš kustināja snuķi šurp un turp, augšup un lejup, lai uztvertu kādu aizdomīgu smaku. Pusloka galos gāja divi veci ziloņu tēviņi, kas bija daudz pieredzējuši džungļos. Arī viņi šūpoja snuķus, pētīdami, vai tuvumā ir cilvēks. Kumars soļoja bara aizmugurē, sargādams to no uabrukuma. Viņš šūpoja snuķi atpakaļvirzienā, uzmanīdams, vai kāds netuvojas.

Visu, ko ikviens zilonis ievēroja, viņš paziņoja citiem, viegli iesprauslādamies — ne skaļāk par cilvēka čukstu. Iedomājieties, ka vairāk nekā sešdesmit ziloņu, kurus citu no cita atdalīja koku biezokņi, noraidīja savā starpā telegrammas. Sī skaņa bija tik klusa, ka cilvēks to nesadzirdētu pat pāris soļu attālumā. Sis tā dēvētais «brīdinājuma sauciens» īstenībā bija tik kluss kā bērna žāvas atmostoties.

Sādā veidā ziloņi nostaigāja trīsdesmit minūtes, un pēkšņi Sirdara deguns saoda paslēpto ādas cilpu. Viņš grasījās pacelt no zemes zariņu, kad pēkšņi sajuta ādas smaku. Viņš uzpūta zariņam dvašu, tad vēlreiz tam pieskārās. Atkal nāsīs iesitās atbaidošā smaka. Aizdomas apstiprinājās. Nepārbaudīdams slazdu ar snuķi, viņš pacēla labo priekškāju un ar nagu izsvaidīja zarus, kas aizsedza cilpu. Tur tā bija!

Kā cilvēks, kas ieraudzījis kobru sev pie kājām, Sirdars nodrebēja no sava atklājuma.

«Slazds! Vai taurēt brīdinājumu?»

Tā bija viņa pirmā doma. Bet tad viņš pacēla kāju un viegli pakustināja cilpu. Tā sāka samazināties. Cilpa lēnām savilkās tik maza, ka varēja apņemt cilvēka delnas pamatu. Visu izpētījis, Sirdars telegrafēja baram:

«Drr, drr, drr!» Tas nozīmēja: «Esiet uzmanīgi! Soļojiet uz vietas!»

Tad pagriezies viņš piegāja pie Kumara un divreiz tam pieskārās. Tas nozīmēja: «Nāc man līdz, viss jāpārbauda!»

Kā mākoņi debesīs abi milzīgie stāvi pazuda tai virzienā, no kura bija atnākuši. Pēc desmit minūšu skrējiena viņi atrada, ko meklēja. Visur bija tikai cilvēka smaka.

Viņi pavicināja snuķus pa labi. No turienes nāca cilvēka smaka. Pa kreisi. Atkal tā pati smaka. Viss gaiss ap viņiem bija cilvēku smakas piesātināts.

Tiklīdz zilonis sajūt cilvēku, viņa pirmais impulss ir — bēgt. Bet Sirdars un Kumars bija tā pārsteigti, ka nespēja vairs ne pakustēties.

Nekad savā mūžā viņi nebija kaut ko tādu piedzīvojuši. Pat gaiss šķita pieblīvēts "ar cilvēku smaku. Ko darīt? Sirdars zināja, ka aizmugurē ir cilpas. Bet priekšā bija cilvēks — neredzams, tāpēc sevišķi baismīgs. Kā glābt savējos? Viņš bija kļūdījies, atvedis tos līdz šai briesmīgajai vietai. Kā izglābt ziloņus no tās?

Tad Sirdars kaut ko sadzirdēja. Viņš ieklausījās. Tālumā atskanēja atkal šis troksnis. Klau! Atkal! Tur runāja cilvēki. Abus ziloņus sagrāba nožēlojamas, neatvairāmas bailes ..,

Sirdars neskrēja. Viņam bija jāatrod izeja no šā stāvokļa. Un bēgšana nepalīdzētu.

«Khan, khun, khan,» aizmugurē taurēja ziloņu bars, vaicādams padomu. Ar to pietika. Bija jāatgriežas pie izbiedētajiem ciltsbrāļiem.

Un viņi skrēja kā divi trusīši, kas bēg no suņiem — klusi, bet ļoti ātri. Viņiem bija jānoskrej lielāks attālums, nekā šurp nākot, jo bars bija pagājis tālāk. Tas bija slikti, bet vēl ļaunāk, ka atkal skanēja bara taurējošie saucieni. Sis troksnis izbiedēja pērtiķus, kas šāvās no koka uz koku. Papagaiļu bari ķērca un plivinājās augšup kā saplosīti, smaragdzaļi karodziņi. Meža kuiļi ierukšķējās un aizauļoja gandrīz starp ziloņu kājām, tīģeri, pēkšņi miegā iztraucēti, dusmīgi rēca uz visiem, saukdami: «Apklustict!»

Kad abi ziloņi beidzot nokļuva līdz baram, viņi redzēja, ka četri ziloņi notverti cilpās. Trīs tēviņi un viena ziloņmāte izmisuši taurēja, saukdami glābējus.

Bet tas vēl bija nieks, salīdzinot ar to, ko ieraudzīja Sirdars: liels baļķu aploks — īsts slazds — simt jardu attālumā slējās kā draudīgas ziloņu kapenes.

Sirdars zināja: ja tagad pateiktu pārējiem, ko viņš un Kumars atklājuši, tūlīt sāktos briesmīga bēgšana un visi iekļūtu baigajā sprostā. Tiklīdz pieminētu vārdu «cilvēks», ziloņi izturētos kā ārprātīgie. «Cilvēks» zilonim nozīmē nāvi.

Ko darīt? Ko darīt? Bet tad notika visjaunākais. Vējš mainīja virzienu. Viegla cilvēku dvaka tagad vēdīja tieši uz ziloņiem. Katrs zilonis nodrebēja, ieelpojis šo dvesmu. Ko darīt? Ko darīt?

«Ko lai es daru?» Sirdars neatlaidīgi jautāja sev.

«Jābēg, jābēg!» murdēja ziloņu bars.

«Jābēg!» iečukstēja Sirdaram ausī Kumars.

Sirdars bija tik satraukts, ka metās bēgt, taču nevis aplokā, bet skrēja tieši pretējā virzienā — un tas izglāba ziloņus. Aizskriedams viņš pavēlēja Kumaram dzīt nopaka| atpalikušos ziloņus.

Kurp bēg vadonis, turp bēg arī bars — tāda ir paraža.

Lai gan Sirdara uzņemtais virziens ziloņiem šķita nepareizs, tomēr viss izrādījās pavisam citādi. Viņš izdarīja to, ko parasts vadonis nekad nebūtu darījis. Viņš bēga un pavēlēja ziloņiem, lai tie viņam seko. Viņi — viens, divi, trīs, četri… sekoja viņam. Varenā rindā viņi skrēja cits aiz cita lielā ātrumā — ap piecpadsmit līdz divdesmit jūdžu stundā.

Cilvēku smaka priekšā kļuva stiprāka, bet viņi neapstājās. Sur tur kāds zilonis žēli iespiedzās. Sirdars, skriedams priekšgalā, viņam uzmundrinoši attaurēja.

«Paklausību, paklausību!» — tā bija viņa vienīgā doma.

Viņa saucieni ziloņus savaldīja. Tagad cilvēku smaka kļuva ne vien stiprāka, bet sāka rībēt arī šāvieni. Mednieki cits pēc cita atklāja uguni. Vadonis apstājās un nolieca galvu, gaidīdams lodes. Bet kas tas? Viņš nejuta dzēlīgas sāpes pēc rībiena. Cik savādi! Viņš atkal auļoja uz priekšu. Atkal — blic, blāc! — norībēja šautenes. Atkal viņš apstājās un nolieca galvu, bet neviena lode viņam netrāpīja. Tas bija ļoti savādi. Līdz šim pēc līdzīga trokšņa daži ziloņi pakrita beigti. Bet šoreiz lodes nevienam netrāpīja.

«Jo labāk — mums jāskrej uz priekšu!» pats sev sacīja Sirdars. Un tā viņš arī darīja. Viņš brāzās uz priekšu. Un skat — divi viri aizskrēja meklēt patvērumu kokā.

Tas Sirdaru saniknoja, un viņš tiem uzbruka. Par laimi, tie abi laikus paguva uzrāpties kokā, citādi viņš būtu viņus iemīdījis dubļos. So viru bēgšana lika vadonim noprast, ka viņš ir uzvarējis. Divkājainie bēga no viņa, nevis viņš no tiem. Tas pierādīja, ka Sirdars skrien pareizajā virzienā, un tāpēc viņš skrējienu turpināja. Viņš skrēja un skrēja, un ziloņu bars sekoja Sirdaram, līdz viņi izkļuva no cilvēku smakas pārņemtā apvidus un vairs divkājainos neredzēja. Cik veiksmīga bēgšana!

Bet tad viņš viens griezās atpakaļ, lai uzmeklētu, kur palicis Kumars. Kā cilvēks, kas ieiet smacējošās gāzes kamerā, tā Sirdars atgriezās cilvēku apsēstajos džungļos. Atkal sprakstēja šāvieni un kliedza cilvēki. Drebēdams aiz bailēm, viņš tomēr neatkāpās. Mednieki bļāva, atkal skanēja šāvieni, bet neviena lode viņam netrāpīja. Vēlreiz viņš dzirdēja apdullinošos kliedzienus sev priekšā. Atkal sprakstēja šautenes. Sirdars stāvēja nekustīgi, it kā būtu izkalts no akmens.

Viņš bija pārsteigts, ka lodes viņam netrāpīja. Sirdars stāvēja un domāja: ko gan tas viss nozīmē? Tad viņš ieraudzīja Kumaru, kas nāca, vezdams aiz sevis divus ziloņus. Tie abi bija pārrāvuši siksnu cilpas un, vecpuiša vadīti, atgriezās brīvībā.

Nabaga Kumars! Viņš gāja bezgala noguris, jo bija palīdzējis ar snuķi pārplēst cilpas. Tagad viņa snuķis sāpēja tik ļoti, ka sāpes atbalsojās visā viņa lielajā ķermenī.

Kāpēc viņš neizglaba pārējos divus ziloņus, saraudams vēl divas cilpas? Viņš bija to mēģinājis darīt, bet siksnas bija pārāk stipras. Tāpēc viņam bija jābēg ar abiem atbrīvotajiem ziloņiem, iekams cilvēki pagūtu viņu nošaut. Lodes nebija ievainojušas nevienu ziloni, un tie nolēma, ka dievi viņus sargājuši.

Nabaga ziloņi! Viņi nezināja, ka šīs zemes likumi atļāva šaut tikai ar tukšām patronām. Iemeslu paskaidrošu nākamajā nodaļā. Bet, nezinādami šo jauno likumu, ziloņi izskaidroja savu izglābšanos ar brīnumu. Cik ļoti dzīvnieki līdzinās cilvēkiem: arī tie daudzus labus notikumus savā dzīvē piedēvē brīnumiem. Vienīgais brīnums šādās reizēs ir tas, ka cilvēki pietiekami dziļi nepapētī notikumus, lai atklātu to cēloņus.

VIII nodala ziema

Izbēdzis no briesmām, ziloņu bars apgāja Gangas deltu un devās uz dienvidiem. Viņi izgāja cauri San- derbandsai, kur Glionds, slavenākais tolaiku mednieks, bija mežsargs. Viņš vispār mīlēja dzīvniekus, sevišķi ziloņus. Bet pat Ghonds bija pārsteigts par Sir- dara ziloņu veselīgumu un biedriskumu. Viņš bija tā sajūsmināts, ka divas vai trīs dienas sekoja ziloņu baram, lai pamielotu acis ar viņu skaistumu.

Ejot uz dienvidiem, Sirdars ar Kumaru ļoti sadraudzējās. Viņi bija bijuši vienmēr laipni viens pret otru, bet kopš sava pēdējā piedzīvojuma kļuva nešķirami draugi.

Pašlaik bija medību sezona un no Anglijas un Amerikas daudzi bija iebraukuši Indijā uz ziemas medībām; ziloņi kļuva piesardzīgi savos pārgājienos. Viņus joprojām neatstāja bailes. Viņi baidījās no cilvēkiem, jo šie «zvēri ar šauteni» nogalina visus dzīvniekus.

Lasītājs vēlēsies uzzināt iemeslus, kāpēc izdeva likumus, kas aizliedz šaut ziloņus. Indija ir vienīgā zeme, kur ziloņi kalpojuši par nastu nesējiem gadsimtiem ilgi. Ļoti reti viņus medija sporta dēļ. Kad ieradās eiropieši, apbruņoti ar spēcīgām šautenēm, sākās ziloņu iznīdēšana. Neviens nedomāja par sekām. Ziemu pēc ziemas bagāti indiešu prinči un neskaitāmi viesi no Eiropas medīja džungļos. Viņi nesaprata paši, ko darīja.

Pēkšņi deviņpadsmitā gadsimta beigās džungļu sargi ievēroja, ka ziloņu sugai draud drīza iznīcība, ja to neaizsargās ar likumu. Radās liels satraukums tautas masās, un valdība pasludināja, ka ziloņu medības ir noziegums, kas sodāms ar likumu.

Kāpēc ziloņu suga bija jāaizsargā? Pirmkārt, tāpēc, ka pieradinātie ziloņi ir labs darbaspēks. Otrkārt, ziloņi reti vairojas nebrīvē, tāpēc tie jāatstāj dabiskos apstāk|os, lai viņi tur vairotos. Kad ziloņi savairojušies lielā skaitā, džungļu pārraugi ziņo saviem pavēlniekiem, un tie jau laikus paziņo gadu un datumu, kad notiks kheda jeb ziloņu gūstīšana slazdos.

Savvaļas ziloņu aizsardzība ir ļoti svarīga šai dzīvnieku sugai un vajadzīga, lai varētu audzināt un pieradināt ziloņus. Bet Sirdars un viņa draugi nespēja to izlasīt avīzēs. Viņiem cilvēka tuvums nozīmēja nāvi. Tāpēc viņi visu ziemu pārvietojās ļoti piesardzīgi. Katru reizi, kad cilvēki šāva uz viņiem ar tukšām patronām, ziloņu bars domāja, ka lodes viņiem nav trāpījušas. Tas bija viss.

Kādā janvāra dienā Kumaram un viņa vadonim gadījās piedzīvojums. Abi, atstājuši pārējos ziloņus drošā vietā, bija aizgājuši divdesmit jūdzes uz austrumiem un nokļuvuši pie pilsētas Cakradharpuras jeb Cakrad- haras. Apstājušies džungļu malā starp kokiem, viņi ieraudzīja pieradinātu ziloņu māti, kas nesa baļķus, paklausīdama dzinēja pavēlei, kurš sēdēja uz viņas kakla. Sis skats satrieca savvaļas ziloņus. Dusmas un nevarības sajūta pildīja viņu sirdis. Lai gan aina bija atbaidoša, viņi stāvēja kā pieauguši zemei un vēroja, kā strādāja jaunā ziloņmāte.

Samanījusi viņu klātieni, arī viņa satraucās. Viņas muskuļi drebēja. Viņa centās neizrādīt dzinējam, ka tuvumā ir savvaļas ziloņi, un viņai tas izdevās. Divkājainais uz viņas muguras nenojauta briesmas. Viņš dauzīja ar kāju viņai zem auss, lai vadītu vajadzīgajā virzienā. Viņa centīgi paklausīja. Tagad paskaidrošu, kāpēc pieradinātā ziloņmāte drebēja. Ieraugot Kumaru un Sirdaru, viņa sajuta reizē prieku un bailes. Ja viņas vietā būtu bijis ziloņu tēviņš, to sagrābtu drausmīgas bailes, jo savvaļas ziloņi ļoti ienīst pieradinātos tēviņus un bez žēlastības uzbrūk tiem.

Iemesls tam ir visai saprotams. Kā brīvs cilvēks ienīst gļēvu vergu sabiedrību, tāpat brīvajiem ziloņiem nav žēlastības pret pieradinātajiem ziloņiem, sevišķi tāpēc, ka pieradinātie ziloņi uz savām mugurām atnes džungļos vīrus ar šautenēm, lai tie nogalinātu nevainīgos meža iemītniekus. To pašu sajūt visi savvaļas dzīvnieki pret pieradinātajiem ziloņiem. Bet, kad savvaļas ziloņi ierauga sagūstītu mātīti, viņus sagrābj nevis dusmas, bet līdzjūtība. Arī šajā brīdī ziloņmāte Radlia izraisīja Kumarā un Sirdarā visdraudzīgākās jūtas. Viņi vēroja viņas darbu visu pēcpusdienu.

Beidzot, saulei norietot, viņa aizgāja ar dzinēju uz muguras, atstādama divas augstas baļķu kaudzes kā savas verdzības pieminekļus. Drīz viņa, nesdama savu dzinēju, iesoļoja Cakradharas pilsētā.

Nezināmu iemeslu dēļ Kumars un Sirdars, šie divi džung|u iemītnieki, neatgriezās pie sava ziloņu bara, bet palika mazās pilsētiņas tuvumā un iztālēm novēroja tās dzīvi.

īsais ziemas mijkrēslis apklāja laukus ar dzintar- krāsas plīvuriem. No māju dūmeņiem kā lūgšanas debesīs kāpa dūmi — tumšzilas safīra kolonnas. Lopu ganāmpulki atgriezās mājās no tālām ganībām viņpus pilsētas. Nakts nolaidās pār ceriņkrāsas apvārsni. Iestājās tumsa, un klusuma rasa nolija, izdzēsdama visus dienas trokšņus.

Kumars klausījās rieta klusumā, kamW Sirdars iz- slēja snuķi, it kā pielūgdams saules pēdējo bālo mirdzumu. Vēl viņa lūgšana nebija beigusies, kad pilsētiņas tempļu sudraba gongi atskanēja klusajā gaisā, it kā apliecinādami, ka arī cilvēki pielūdz Visaugstāko. Kāda atšķirība ir starp cilvēka un dzīvnieka ticību? Dzīvnieki pielūdz redzamo dievu — Sauli, bet cilvēki neredzamo dievu, kas slēpjas aiz visa redzamā. Kā vienam, tā otram tas dod apmierinājumu.

Tumsai iestājoties, abi ziloņu tēviņi kļuva visai pārdroši. Viņi aizsoļoja pa plašajām pļavām un pienāca pie pilsētas nomales. Viņu nāsīs iesitās cilvēku smaka — jaukta ar pieradināto dzīvnieku smaku. Savvaļas dzīvniekiem ir vājāka smaka nekā viņu pieradinātajiem radiniekiem, un tas ir dabiski, jo pieradinātie dzīvnieki ir neveseli.

Dzīvodami pie cilvēka, briesmu neapdraudēti, dzīvnieki kalpojot kļūst laiski un maz kustas. Tāpēc viņu āda izskatās tik blāva salīdzinājumā ar savvaļas ziloņu ādu. Arī viņu smārdi ir neveselīgi, Kumaram un Sirdaram tie šķita līdzīgi cilvēka smakai. Viņi sajuta neizprotamu cilvēka-dzīvnieka smaku.

Klaiņodami ap Cakradharpuru, viņi izbiedēja suņus, kas ieskrēja mājās un no drošām vietām neganti rēja. Viņu saimnieki domāja, ka pilsētā ieklīduši vilki, un neiedrošinājās iziet uz ielām, atļaudami abiem ziloņiem brīvi klaiņot pa pilsētu. Ziloņi ieskatījās svešos logos, pāri ķieģeļu žogiem snaikstīja snuķus augļu dārzos un, atspiedušies ar priekškājām pret cementa celtnēm, mēģināja pacelties uz pakaļkājām un iemest kādu skatienu uz cilvēkiem pa augstajiem logiem ar dzelzs režģiem. Kāda veca dāma, ieraudzījusi Sirdara galvu, kuru skaidri apspīdēja uzlēkušais mēness, šausmās iekliedzās. Ziloņi aizbēga, it kā būtu ieraudzījuši mednieku. Vecā dāma bija viņus izbiedējusi, un patiesi — vecām dāmām nav jākliedz, kad tās ierauga savvaļas ziloņus.

Aiziedami no pilsētiņas, viņi pēkšņi atkal saoda smaku, kas sadzēla nāsis. Apstājušies viņi vēlreiz ostīja gaisu. Atkal tā pati smaka: cilvēks-zilonis. Sirdars ierūcās, teikdams draugam, ka šeit ir sagūstitā ziloņmāte, ko viņi redzēja pēcpusdienā. Izjuzdami pret viņu nepārvaramu līdzjūtību, abi devās uz to pusi, no kurienes vēdīja smaka. Izstaigājuši dažas ielas un izbiedējuši vēl vienu vecu dāmu, viņi nonāca pie augstas nojumes, kur stāvēja Radha, ar dzelzs važām piesieta pie trim resniem koku stumbeņiem. Viņa iebubinājās gandrīz kā zirgs, sajuzdama abus savvaļas ziloņus tuvumā. Baidīdamies ieiet zem nojumes, tomēr nevēlēdamies aiziet projām, Kumars un Sirdars kavējās pie kādas mājas ar salmu jumtu. Lēni un kautri Radha izstiepa snuķi un pieskārās Sirdara snuķim. Kā elektriskā dzirksts izskrēja caur viņa ķermeni. Dažas minūtes vilcinājies, viņš izstiepa snuķi un aptaustīja vienu viņas priekškāju pie pēdas, ap kuru dzelzs važas aukstie locekļi gulēja kā saritinājusies čūska. To sajutis, viņš atcerējās savas bērnības gadus un piedzīvojumus, kad viņš un māte vergoja cilvēkam.

Atkal cilvēka papēži dauzīja viņa ausis, miesā ieurbās asais ankuss, un vēl citas smagas atmiņas apstāja Sirdaru. Smadzenēs iedzēla neizturama sāpe. Izmisumā viņš mēģināja salauzt Radhas važas. Diemžēl veltigi! Dzelzs važa bija jauna, un locekļi stipri salodēti. Kumars, kas tik veikli prata saraut cilpas un salauzt slazdus, mēģināja pārraut važu, kas saistīja Radhas pakaļ- kaju. Bet visa viņa viltība un spēks nespēja izkustināt pat ne sīkāko važas loccklīti. Tad viņam ienāca prātā, ka viņš varētu salauzt tos trīs baļķēnus, pie kuriem važas bija piesietas. Ja tie būtu augstāki par piecām pēdām, viņš varētu uzgrflzties tiem, iedams atmuguriski. Bet stumbeņi bija tikai trīs pēdas augsti un divi pēdas diametrā, tie tikai iegriezās viņa ceļgalos, kad Kumars mēģināja tos apgāzt.

Redzēdami, ka viņu pūles veltīgas, abi ziloņi apstājās, lai apspriestos. Tieši tobrīd iedziedājās pilsētas gaiļi, vēstīdami ausmu. Bet pilsētā zeme sāka viegli līgoties. Tagad viss bija skaidrs. Sirdars, aicinot līdzi Kumaru, aizskrēja no nojumes, cik ātri vien spēdams. Viņi skrēja ar ātrumu, kas pārsniedza divdesmit jūdzes stundā. Pēc dažiem simt jardiem Sirdars ieraudzīja visu savu ziloņu baru, kas tuvojās pilsētai kā briesmoņu pulks. Viņi nāca, lai glābtu savu vadoni, jo viņiem šķila, ka to sagūstījuši pilsētas iedzīvotāji. Kad Sirdars un Kumars viņiem pievienojās, sākās neiedomājami prieka spiedzieni un taurēšana.

Visi pilsētnieki uztrūkās no miega. Vīrieši un sievietes skrēja uz jumtiem, lai noskaidrotu, no kurienes nāk šis negantais troksnis. Viņi negribēja ticēt savām acīm. Patiešām, kad nākošajā dienā ļaudis stāstīja, ko redzējuši, tie, kas visu nakti bija gulējuši, viņus nosauca par meļiem.

—    Ko jūs stāstāt! Seit skraidījuši simt ziloņu? Pēdējo reizi savvaļas ziloņi šeit redzēti, pirms būvēja dzelzceļu 1850. gadā. Nieki, nekādus ziloņus jūs neredzējāt, tie jums rādijās sapņos.

Vēlāk šie neticīgie nokaunējās, redzēdami neskaitāmas ziloņu pēdas laukos un pļavās.

—   Neticami! — viņi vienā balsī iesaucās.

Bet sekoja-A'ēl neticamaki notikumi. Pēcpusdienā, kad dzinējs bija pabeidzis darbu, viņš vēl nedevās mājup, bet nokāpa no Radhas muguras, lai tuvumā pārbaudītu divas jaunas baļķu kaudzes, ko tā bija sakrāvusi. Indijā baļķus sagatavo šādi: kad izraudzītie koki ir nocirsti, mežu cirtēji atstāj tos, lai dzinējs ar savu ziloni aizvelk kokus līdz džungļu malai. Pēc tam vēršu pajūgi aizved baļķus līdz tuvējām pilsētām. Bet dzinēja pienākums ir raudzīties, vai viņa zilonis ir simetriski sakārtojis visus baļķus. Šajā pēcpusdienā, lai pilnīgi pārliecinātos, ka Radha savu darbu paveikusi labi, dzinējs pārbaudīja viņas pūļu iznākumu. Viņš apstaigaja abas baļķu kaudzes un apmierināts svilpoja.

Tā svilpodams, viņš pēkšņi sajuta, ka viens norauj viņam no galvas čalmu. Dzinējs pagriezās, lai redzētu, kas iedrošinājies viņu tā apvainot. Ja Indijā svešinieks norauj kādam čalmu, šāds apvainojums ir līdzvērtīgs pliķim sejā. Bezgala saniknotais dzinējs atskatījās, meklēdams acīm savu ienaidnieku. Bet paskatījies viņš kļuva zaļš aiz bailēm. Viens savvaļas zilonis plucināja viņa čalmu, bet otrs līdz ar Radhu devās uz džungļiem. Starp viņiem abiem un dzinēju stāvēja Kumars, joprojām plucinādams čalmu. Dzinējs metās pa labi, lai izvairītos no Kumara snuķa. Ja viņš būtu stāvējis ilgāk, Kumars viņu nogalinātu. Tagad, redzēdams, ka cilvēks aizskrej, zilonis saprata, ka čalma nav cilvēks. Tas Kumaru neganti saniknoja, un viņš metās pakaļ bēglim. Par laimi, dzinējs bija pieredzējis ziloņu mednieks. Viņš skrēja apkārt baļķu kaudzēm, un zilonis viņam sekoja līčloču skrējienā. Ziloņa mazās acis neredzēja, ka cilvēks nozuda aiz baļķu kaudzes. Un tieši tad, kad Kumars pagriezās uz otru pusi, dzinējs skrēja uz džungļiem. Lai gan viņš skrēja basām kājām pa zāli un viņa soļu troksnis nebija skaļāks par peles čabinā- šanos uz cementa grīdas, viņa ienaidnieka ausis to uztvēra, jo zilonis dzird visu. Kumars kā neprātīgs sāka vajāt dzinēju. Ja dzinējs nebūtu paslēpies aiz platānas, pēc tam aizlēcis aiz otras platānas, kamēr zilonis apošņāja pirmo, nabaga vīrs būtu ticis samīdīts. Tagad viņš līčločiem skrēja pa koku skupsnu, līdz beidzot iedrošinājās uzrāpties lielā solās kokā, kura galotnē paslēpās dažas minūtes ātrāk, iekams pieskrēja Kumars. Zilonis nevarēja viņu saskatīt virs savas galvas un nezināja, ko darīt. Tobrīd pienāca kāds cits zilonis un pieskārās Kumaram 110 mugurpuses. Tas nozīmēja: «Sirdars ar Radhu jau ienākuši ziloņu barā un gaida, lai tu pievienotos mums. Vadonis pavēl tev nākt.»

Kumars tūdaj paklausīja, nemeklēja vairs dzinēju un līdz ar draugu pazuda mežā.

Pēc pusstundas, kad džungļos bija jau dzija tumsa, dzinējs nokāpa zemē un pāri laukiem aizskrēja uz savu māju pilsētiņā. Kad viņš tonakt pastāstīja par notikušo cilvēkiem, kas bija sapulcējušies templī, līdzjūtības vietā viņš dzirdēja tikai lamas. Kāds no pilsētiņas vecākajiem iesaucās:

—        Ak tu, mūja pusbrāli bez smadzenēm, vai tu nezini, cik dārgi maksā zilonis?

Kāds cits piebilda:

—   Ak tu, tārpa dēls bez bārdas, tu simt pērtiķu tēvs!

Šādas lamas viņam bija jāklausās veselu stundu.

Tāda ir dzinēja dzīve. Ja viņš saglabā ziloni, Jaudis viņu apbrīno, ja pazaudē ziloni, viņu nolād. Cik grūta dzīvei

IX nodaļa

ziloņu bars pieņem atnācēju

Izglābt jauno ziloņmāti no gūsta bija krietns veikums, bet vēl vajadzēja pierunāt ziloņu baru viņu pieņemt. Atskaitot Kumaru un Sirdaru, nevienam viņa nepatika. Visiem bija pretīga viņas slimīgā, cilvēkam līdzīgā smaka.

Viņa gan bija vesela, bet, dzīvojot daudzus gadus cilvēka pakļautībā, viņas muskuļi, nepilnīgi nodarbināti, bija atslābuši. Vājās asinsrites dēļ arī viņas āda bija ļengana un tai nebija tāda spožuma kā savvaļas ziloņu ādai. Ziloņi atpūšas reti ilgāk par divām stundām. Viņi vienmēr pārvietojas. Bet Radha nebija radusi kustēties naktīs, un tas bija iedragājis viņas veselību. Bez cilvēku smakas viņai piemita vēl citas cilvēku civilizācijas pazīmes. Likās, it kā cilvēki būtu viņu apzīmogojuši, un katrs savvaļas dzīvnieks to varēja saskatīt.

Par laimi, Kumars un Sirdars, viņas aizbildņi, bija ziloņu barā ievērojami locekļi, un, kad viņi lūdza, lai Radhu uzņem brīvo ziloņu saimē, viņu lūgumu uzreiz nenoraidīja, bet tika noslēgta pagaidu vienošanās. Viņai bija atļauts iet līdzi ziloņu baram, bet viņa nebija bara pilntiesīgs loceklis. Viņai bija jāiet baram nopakaļ vai sānos, cenšoties neatpalikt. Viņai nebija ne tiesību, ne pienākumu. Lai gan ziloņu attieksme šķita bezsir- dīga, tomēr tā bija labāka nekā verdzība pie dzinēja — viņas saimnieka. Arī cilvēku dzimums neizturas cilde- nāk pret iebraucējiem imigrantiem. Piemēram, Amerikā imigrantiem jāiziet medicīniskā un dažādas citas pārbaudes, iekams viņiem atļauj palikt Amerikā, un arī pēc šīs atļaujas paiet ilgs laiks, iekams viņi var nodibināt draudzīgas attieksmes ar dzimtajiem amerikāņiem.

Radlia bija aizbēgusi no cilvēku verdzības džungļu brīvajā dzīvē. Ka viņu tur vispār pieņēma, tā bija jau lielas labvēlības zīme. Bet, laikam ritot, viņa aizvien vairāk zaudēja verdzības kauna zīmes un iedzīvojās ziloņu barā. Jūlijā viņai piešķīra barā vietu. Tagad viņai bija savas tiesības un pienākumi. Viņai bija jāraida un jāuztver signāli. Grūtību brīžos viņa izrādīja drosmi, un, kad reiz lika uz spēles dzīvību, lai glābtu pārējos, viņa bija izturējusi pēdējo pārbaudi.

Tas notika septembrī, ražas mēnesi. Trīsdesmit dienās jāievāc visa zemkopju raža. Pari visai Gangas ielejai tad plīvo zeltainais ražas ievākšanas karogs. Smagi nobarotas govis ar spīdīgiem sāniem brien pa laukiem. Visā dabā valda pārpilnība. Arī Ganga, uzplūduši pāri abiem krastiem, strauji auļo kā tūkstoš lauvu ar plīvojošām krēpēm.

Šai laikā pat vispaklausīgākie ziloņi, par spīti visiem brīdinājumiem, nepaklausa vecākajiem ziloņiem, izbradā druvas un apēd ražu. Tā notika arī ar Sirdara ziloņiem. Viņš un Kumars bija tos atstājuši paretā me- žiņā blakus ielejai, kurā saules riets izklāja savus liesmojošos zelta plīvurus.

Sajā pļaujas mēneša naktī Sirdars un Kumars aizgāja dziļi džungļos, lai pavadītu laiku rotaļādamies un peldēdamies ezera ūdeņos. Pārējie ziloņi gribēja atpūsties mežiņā un izbaudīt vakara skaistumu. Drīz uzlēca mēness un austrumu pusē debess iekrāsojās medaini dzeltena. Mēness svieda uz ziloņu galvām un mugurām sudrabspožus gaismas šķēpus. Viņi izslēja snuķus, it kā gribēdami ievilkt nāsīs mēness vēso spožumu kā ūdeni.

Kads pērtiķis nolēma, ka patlaban nav īstais brīdis gulēšanai, un skatījās lejup no augsta zara. Pēkšņi viņš satraukti salēcās. Nakts burvības pārņemts, viņš aizmirsa piesardzību. Klusi tas aizložņāja no zara uz zaru, līdz nolaidās pieliekami zemu, lai visu labi saskatītu. Ziloņi dejoja. Nevis viens vai divi, bet viss bars gorījās un līgojās apļa dejā. Kas par skatu! Parasti

pērtiķi ir lieli p|āpas. Bet ziloņu deja bija tik brīnišķīga, ka pērtiķis zaudēja valodu. Viņš drebēja aiz prieka, redzot, kā lielie ziloņi saskaras ar snuķiem un viens dejotāju aplis iet garām otram, — tie riņķoja un saplūda viņa acu priekšā. Tas patiešām bija īsts brīnums — neaizmirstama nakts pērtiķa dzīvē. Tāpēc viņš stāvēja mēms.

Pēkšņi viņš virs sevis saoda panteru. Palūkojies augšup, viņš ieraudzīja divas zaļas, zvērojošas acis. To skatiens bija kā nāves bulta. Pantera varēja izstiept ķetnu un sadragāt viņa galvaskausu. Ko darīt? Zem viņa neskaitāmi ziloņi stampāja zemi, pārvēršot to dubļainā augu putrā. Ja viņš nolēks, arī viņu vienā mirklī iestampās dubļos. Bet pāri viņam kvēloja divas zaļas acis un dvašoja melnā kaķa karstā elpa.

«Rrrr …» ienaidnieks ierūcās.

Sī skaņa pilnīgi apmulsināja pērtiķa muļķīgo prātu. Vairs neprātodams, pērtiķis nolēca uz zemes. Arī pantera lēca. Bet pērtiķis uzkrita kādam zilonim uz kakla un izmisis to apskāva. Zilonis atsēdās uz pakaļkājām un taurēja. Sajā jūklī pantera, kas bija izlaidusi no acīm ir pērtiķi, ir ziloni, pazuda starp dejotāju kājām. Dažos mirkļos viņa pārvērtās par bezveida masu.

Bet šis atgadījums iztraucēja ziloņu līksmes burvību. Viņi attālinājās no vietas, kur slepkava bija sabradāts. Pērtiķis, juzdamies drošībā, nolēca no ziloņa kakla un uzskrēja kokā. Viņa dzīvību bija izglābusi Radha.

Bet šai naktī tas nebija viņas vienīgais cēlais darbs. Apmēram pēc stundas, nespēdami iemigt mēness burvības varā, ziloņi nolēma pamieloties druvās. Pretēji noteikumiem, kas aizliedz šādu rīcību, viņi piesardzīgi izgāja atklātajā līdzenumā. Ap pusnakti viņi nonāca pie siena zārdiem, kas bija sakrauti pļavā. Nespēdami pretoties kārdinājumam, ziloņi kāri ēda sienu. Bet Radha, kas labāk pazina cilvēkus, atturējās. Viņa piegāja siena zārdiem no otrās puses un apskatījās. Tur viņa ieraudzīja zemē izsvaidītus nobriedušus banānus. Tas bija kaut kas neparasts. Viņa noēda dažus un atkal apskatījās, brīnīdamās, kā banāni var augt zālē. Pēkšņi, nezinādama, kāpēc, viņa pameta skatienu pāri ziloņu galvām. Un, lūk, tālumā aiz viņiem pazibējaugunis. Tātad dzinēji! Viņa tos pazina, tie ielenca visu baru. Šaubu nebija — viņiem draudēja kheda.

Jebkurš nepiedzīvojis savvaļas zilonis viņas vietā būtu līdz nāvei izbijies. Lāpu liesmas, kas atgādina degošu mežu, izraisa mazdūšību un bailes visos jaunajos savvaļas dzīvniekos. Bet Radha, ilgi dzīvojot pie cilvēkiem, bija pieradusi pie visvisādām ugunīm. Tāpēc viņa stāvēja un vēroja, cenzdamās aptvert, cik lielas ir briesmas. Bet stāvokli viscaur viņa nesaprata. Sie cilvēki bija sekojuši ziloņu baram vairākas dienas un šonakt ievērojuši Kumara un Sirdara prombūtni. Tagad, kad bars bija bez vadoņiem, dzinēji nolēma to ielenkt.

Ieraudzījuši ziloņus pļavā pie druvas, viņi aizdedzināja lāpas, lai izbiedēto baru dzītu turp, kur bija izraktas khedas bedres. Visas šīs bedres bija pārklātas zariem, lapām un augļiem. Zilonis varēja pastiept snuķi, satvert un apēst augļus. Bet, ja viņš pienāktu tuvāk, tūlīt uzkāptu plānajam lapu un zaru slānim un iegāztos bedrē, kas bija vairāku pēdu dziļa. Seit viņam būtu jāgaida, līdz cilvēki viņu izvilktu. Ziloņi spēj daudz, bet viņi nespēj izlēkt no bedres. Tiklīdz bars būs izbiedēts, ziloņi sāks skriet un iekritīs bedrēs. Radha instinktīvi nojauta šīs briesmas.

Kāds pusducis ziloņu arī sāka manīt kaut ko nelabu. Vējš atnesa līdz viņiem degošo lāpu smārdu. Katru mirkli pastiprinājās degošas eļļas un gruzdošu skrandu smaka. Pirmos sešus ziloņus sagrāba stindzinošas bailes. Tad tās pārsviedās arī uz pārējiem ziloņiem. Tas bija briesmīgi. Iedomājieties sešdesmit ziloņu drebam bailēs. Baismā nenoteiktībā viņi riņķoja apkārt un apkārt siena zārdiem, it kā būtu kļuvuši neredzīgi. Vismazāk baidījās Radha. Viņa nebija ierauta kustīgajā baiļu aplī un saglabāja skaidru galvu. Bet skats, ko viņa redzēja, bija tik satricinošs, ka, nespēdama to ilgāk izturēt, viņa milzu soļiem sāka skriet līdztekus lāpām un bedrēm, spalgi taurēdama: «Sekojiet, sekojiet man! Es jūs glābšu!»

Viņa skrēja uz to pusi, kur lāpu nesēju loks vēl nebija noslēdzies, tur vēl bija izeja. Ziloņi saprata Radhas nodomu. Viņiem vairs nebija laika izdomāt pašiem savu rīcības plānu, tāpēc viņi tai sekoja. Cits pēc cita ziloņi taurēja un skrēja viņai pa pēdām. Lāpneši, redzēdami, ka ziloņi aizbēg, sāka šaut tukšām patronām un spridzināt dinamīta petardes. Gaisā rībēja briesmīgi sprādzieni. Tomēr šis troksnis neiedzina ziloņus slazdu bedrēs, viņi turpināja savu skrējienu. Pēc desmit minūtēm trokšņi norima un debess klusumā mēness ar sudraba rokām bārstīja savu burvību.

Apskrējuši vairāku jūdžu loku, ziloņi pa sānceļiem atgriezās džungļos. Viņi jutās tik pazemoti paši savas muļķības dēļ, ka atlikušo nakts cēlienu pavadīja klusi kā nopērtu suņu bars.

Drīz atgriezās Kumars un Sirdars. Viņi priecājās, uzzinot par Radhas varoņdarbu, bet norāja baru par patvaļīgo rīcibu. Tagad Radhas stāvoklis ziloņu barā bija nostiprināts. Visi viņu ne tikai pieņēma, bet arī cienīja. Cilvēks, vērojot tagad ziloņus, domātu, ka nekas jauns viņu barā nav noticis. Cilvēki negrib ticēt, ka arī dzīvnieki ciena savus varoņus. Taču, kur vien dzīvnieki pulcējas baros, viņi izvēl vadoņus un paklausa tiem, un, kaut arī viņi neplaukšķina rokas un nesūta apsveikuma telegrammas, tomēr visi pauž pateicību un apbrīnu katrs savā īpatnā veidā. To pašu darīja arī ziloņu bars, kad aptvēra, ka Radha bija visus izglābusi no lielām briesmām.

X nodaļa

mīla un precības

Bija viens zilonis, kuram Radha patika vairāk nekā visiem pārējiem, — tas bija Sirdars. Pēc tam kad viņa tik meistarīgi bija izvedusi ziloņus no ielenkuma briesmām, Sirdars izrādīja viņai aizvien lielāku uzmanību. Protams, viņiem abiem bija kaut kas kopīgs — viņi bija dzīvojuši pie cilvēkiem un pazina tos. Sī saite viņus vienoja. Tagad Kumars un Sirdars, dodamies savās pastaigās, vienmēr ņēma līdzi Radhu.

Tā pagāja vēl viena ziema, un viņi bija nogājuši tik tālu uz dienvidiem, ka sasniedza Austrumu Ghota pakalnus pie Madrasas. Bet pirmajā martā kļuva tik karsts, ka ziloņu bars devās ceļa uz Himalaju vēsajiem novadiem.

Ziemeļos jau sāka vērties šišima smaragdzaļie pumpuri, dhaka ziedi izslēja ziedlapas kā liesmu pirkstus, un sandani vizmoja kā ceriņi starp raupjo, brūngano mizu un smalkajām, maigajām lapiņām. Vēl tālāk ziemeļos liegā krāšņumā ziedēja ķiršu koki un mandcļkoku ziedi apvija baltos pakalnus kā smalki izveidota dārgakmeņu rota. Bezdelīgas mēnesnīcā lidoja no Ceilonas uz Himalajiem, diendienā svīres plīvoja tirkīza debesīs un meža baloži atgriezās vīt ligzdas uz Hudro kraujām, pie Indijas Niagāras. Beidzot putni atlidoja Kašmirā, it kā oficiāli vēstīdami, ka sācies pavasaris.

Bet, pirms dodamies uz šo paradīzi — Kašmiras ielejām, mums ar Sirdaru un viņa draugu pulku jāpakavējas Hordā, kur Subarnarekha kā zelta pavediens ievijas nemitīgajā topāza straumē, kas gāžas dzi|os bezdibeņos starp klintīm, uz kurām aug zajmelni koki. Tur ūdenskritumā atspulgojas saules spīvais purpurs, kad tā ausmā izlec pār austrumu kalniem kā ugunīgs ērzelis.

Ziloņi visu marta mēnesi gāja uz Hudro. Viņi stāvēja ūdenskrituma pakājē un skatījās, kā ūdens ar pērkona grāvieniem gāžas no četrsimt trīsdesmit pēdu augstuma. Bet šis skats ziloņus neizbrīnīja tik daudz kā zilie meža baloži, kas no savām klinšu ligzdām šurpu turpu laidelējās cauri žilbinošajām topāza straumēm. Kā viņi to spēja un tomēr nenoslīka?

Apgājuši Hudro, ziloņi devās tālāk uz ziemeļiem. Pēc vēl viena mēneša gājuma viņi ieradās Kašmiras mežos, kur bija jānotiek sāncenšu cīņām. Sajā riesta laikā ziloņi mazliet strīdējās cits ar citu, vai vadonis pietiekami gudri izvēlējies sev sievu. Vadonis var pavēlēt saviem padotajiem paklausīt viņam vienmēr un visur, bet nevar izvēlēties viens pats sev iemīļoto. Ziloņu mātīte, kuru viņš mīl, jāpieņem visam baram, — tikai tad viņa pati un viņas bērni var kļūt šīs saimes locekļi. Ka Sirdars izvēlēsies Radliu par savu dzīves biedri, tas bija redzams, un ar laiku visa ziloņu bara pateicības jūtas pret abiem noklusināja visus iebildumus. Tomēr palika vēl viens šķērslis, kas bija ļoti nopietns.

Kādu dienu, kad Kumars un Sirdars divatā klaiņoja gar ezeru Daļas virzienā, Sirdara draugs viņam rupji pateica, ka arī viņš mīlot Radhu. Vadonis samulsa. Viņa labākais draugs mīl Radhu. Kāds stāvoklis! Ko nu darīt?

Ziloņu goda noteikumi paredz, ka vadonis, kas visu upurē savam baram, nedrīkst nevienam atdot savu izvēlēto bez cīņas. Ziloņu vēsturē neviens ziloņu tēviņš nav atteicies no savas iemīļotās kā vien tad, ja pieveikts kaujā. Arī Sirdars nevarēja rīkoties citādi. Bet Radha, paredzēdama visu, kam jānotiek, smalkjūtīgi aizgāja zem kokiem un plūkāja tur zarus un atvases.

Kamēr viņa ēda lapas kā saldus gardumus, abi ziloņi viens otru skaļi izaicināja, tad sāka cīnīties. Kašmiras mežos atbalsojās viņu taurējieni, un nezin no kurienes atskrēja bars pērtiķu, kam ļoti patīk cīņas; viņi ieradās, lai noskatītos mīlētāju divkauju. Pērtiķi sēdēja mēmi un klusi kā pelītes, kad zem ziloņu kājām drebēja zeme un debess līgojās no viņu rēcieniem.

Sākumā Sirdaram klājās Jauni. Kumars, kas bija cīnījies vairāk nekā vadonis, prata dot smagus triecienus. Ar aso ilkni spēcīgi durdams, viņš pārplēsa Sirdara sānus. Par laimi, brūce nebija dziļa, tikai diezgan gara. Bet tā saniknoja Sirdaru. Plūstošās asinis un skaudrās sāpes lika viņam arī piemirst, kas ir Kumars. Tagad viņš cīnījās kā ar nezināmu pretinieku. Sirdars tūlīt pielieca galvu un tēmēja uz Kumara krūtīm. Bet arī vecpuisis bija veikls. Viņš atrāvās sānis un pagriezies grasījās Sirdaram uzbrukt no muguras. Sirdars izturēja pirmo triecienu un pagriezās, tāpēc Kumara otrais spēcīgais sitiens atkal skāra nevis Sirdara muguras pusi, bet jau ievainoto sānu. Sis trieciens sāpīgi dragāja nervus un apdullināja Sirdaru. Pat pērtiķi kokos ievaidējās, redzēdami viņa ciešanas. Tagad vadoni sagrāba patiess niknums. Viņa prāts kļuva vēss, bet muskuļi savilkās kā pitonam pirms trieciena. Iekams Kumars izvilka ilkņus no viņa sāniem, Sirdars apsvieda savu snuķi viņam ap kaklu un rīkli un sāka viņu žņaugt. Kad Kumars raustīja ilkņus, lai tos izvilktu no' sava upura miesas, viens ilknis nolūza tik viegli kā niedres stabule, ko salauž gans. Kumara sirds nodrebēja bailes. Tagad viņš juta, ka Sirdars ar visu savu smagumu spiež viņa kaklu un žņaudz rīkli. Lēnām, bet neatvairāmi Kumars noslīga zemē, cenzdamies ar snuķi sagrābt pretinieka rīkli. Bet Sirdara galva bija zem Kumara zoda, un pakritušā ziloņa snuķis apvijās ap viņa apakšlūpu un ilkņiem. Pēc dažiem mirkļiem Kumars sāka smakt. Tad viņš ar visu savu smagumu piespieda Sirdara galvu un panāca savu: snuķis vairs nespieda viņa kaklu.

Bet tad Kumars izdarīja muļķību. Viņš centās atbrīvot savu snuķi, lai to apvītu ap pretinieka rīkli, bet vadonis tūlīt izslēja ilkņus un ietrieca tos dziļi Kumara krūtīs. Kumars pacēlās uz pakaļkājām, lai atbrīvotos no ilkņiem, bet bija par vēlu. Arī Sirdars bija izslējies uz pakaļkājām un dūra ilkņus aizvien dziļāk, tie jau tuvojās nabaga ziloņa sirdij. Tagad Kumaram atlika tikai mirt cīņā.

Stāvēdams uz pakaļkājām, viņš ar snuķi pātagoja sāncenša acis. Viens, divi, trīs — sitieni cirtās pret acīm un ausīm. Sirdars, kas bija ievilcis snuķi mutē, nespeja laikā to izvilkt un atvairīt apdullinošos triecienus. Sie sitieni viņu apmulsināja. Viena Kumara vietā viņš redzēja desmit ziloņus, kas cīnījās ar viņu. Beidzot viņa pretestība sabruka. Atkāpdamies viņš izrāva ilkņus no Kumara krūtīm. Tam no mutes un krūtīm ar šalti gāzās asiņu straume. Izbijies un satriekts, Kumars aizskrēja un pazuda no redzes loka. Lai gan uzvarējis, vadonis jutās gurds līdz nāvei. Viņš nokrita uzceļiem un atbalstīja ilkņus pret zemi. Šķita, ka viņš tūlīt nomirs. Drīz norietēja saule, pērtiķi aizlavījās no koku galotnēm un sāka spēlēt dzēlīgi sanošais kukaiņu orķestris. Lēnām Radha iznāca no kokiem un noglaudīja ar snuķi Sirdara muguru. Tad viņa pabāza snuķi zem viņa ilkņiem un palidzēja viņam piecelties kājās. Lēnām abi atgriezās pie ziloņu bara, lai paziņotu, ka viņi precēsies.

Tikai pēc mēneša Sirdars atguva agrāko veselību. Sai laikā līdz jūlijam viņš un Radha klaiņoja savrup. Tas bija laimīgākais laiks viņu mūžā. Pēc pirmajiem lietiem viņi pievienojās baram Džamnas austrumu ielejā — trīssimt jūdžu uz dienvidaustrumiem no Allaha- badas.

Kas notika ar Kumaru? Viņš kjuva klaidonis, vientuļš apkārtklīstošs vecpuisis. Viņš nekad neapprecējās. Ir daudz tādu blandoņu džungļos. Tie ir nikni tēviņi, kas dzīvo vieni un apdraud cilvēkus un dzīvniekus daudzu jūdžu apkaimē no savas džungļu apmetnes.

Kumars rīkojās kā visi blandoņi. Nesen viņš bija redzēts Gharvalas džungļos, joprojām vientuļš un patvarīgs. Lai gan viņam ir vairāk nekā septiņdesmit deviņi gadi, viņš nekad vairs nav paskatījies uz kādu ziloņu mātīti. Reiz viņš pamanīja ziloņu baru, ko vadīja Sirdars, un ieraudzīja Radhu. Bet, neapsveikdams vecos draugus, klaidonis ar salauzto sirdi noslēpās dziļā gravā, kamēr ziloņi aizgāja garām un nebija vairs ne saskatāmi, ne sadzirdami, ne saožami.

XI noda|a

bahadurs - sirdara dēls

Pēc diviem gadiem piedzima Sirdara dēls — Baha- durs Drosmīgais. Piedzimstot viņš svēra simt astoņas mārciņas un bija trīs pēdas augsts. Sākumā viņš izskatījās pelēks, bet drīz kļuva tumšāks. Savas dzīves pirmo dienu Baliadurs pavadīja sēdus. Bet otrās dienas lielāko daļu viņš jau stāvēja kājās. Iekams beidzās ceturtā diena, viņš jau spēja labi staigāt. Sai ziņā viņš ļoti atšķīrās no cilvēku bērniem līdzīgā vecumā. Arī citi dzīvnieki pēc piedzimšanas nav tik stipri kā ziloņi. Jaunpiedzimusi stirna vai stirnas buks nespēj pirmajā nedēļā nostāvēt septiņas vai deviņas stundas dienā, kā to spēj zilonis. Viņam ir viena priekšrocība pār visiem sauszemes jaunpiedzimu- šajiem dzīvniekiem. Paiet vairāk nekā gads, līdz viņš piedzimst. Tīģera bērni piedzimst pēc dažiem mēnešiem. Bifeļu telēni tāpat. Bet zilonis piedzimdams ir jau divdesmit vienu mēnesi vecs. Viņš ir labāk attīstījies nekā citi dzīvnieki, visādā ziņā spēcīgāks par viņiem, tāpēc tik ātri pēc piedzimšanas var stundām ilgi stāvēt. Lai dabūtu pienu, viņam jāaizsniedz mātes tesmenis, un to viņš var izdarīt tikai stāvus. Ziloņa bērns grib dzīvot, tāpēc tam jāuzņem barība, turklāt liela daudzumā, un ilgi jāstāv kājās, dzerot mātes pienu.

Nav jāaizmirst, ka savvaļas ziloņi parasti atpūšas un guļ stāvus. Tikai nedaudz ziloņus var redzēt sēžam. Neviens zilonis Sirdara barā, sasniedzis trīs gadu vecumu, nekad nenomētās uz ceļiem un nenogūlās uz zemes, lai atpūstos. Pieaugušie ziloņi nometas uz ceļiem tikai, lai no zemes kaut ko izraktu ar ilkņiem, un tad ari visai īsu laiku. Atskaitot ļoti jauniņos ziloņus, visi ziloņi dienu un nakti pavada, stāvot kājās.

Kad Bahadurs bija nomodā, viņš stāvēja kājās. Tikai trīs stundas dienas vidū un astoņas stundas nakts miegā viņš nolikās starp mātes vai tēva kājām, kuri pa to laiku stāvēja. Kaut gan abi snauda, tomēr tikai reti iemiga ciešāk, kamēr viņu dēls mierīgi gulēja. Tas pierāda, ka arī dzīvnieki spēj uzupurēties savu bērnu labā, kā to dara vīrieši un sievietes.

Iedomāsimies, ka esam ziloņi un varam dzirdēt no paša Sirdara stāstu par to, kā viņš audzināja Balia- duru. Viņam būs prieks runāt par savu apdāvināto dēlu, jo ziloņu tēvi labprāt lepojas ar saviem pēcnācējiem. Patiesību sakot, viņi ar aizrautību runā par mazajiem zilonīšiem. Sai ziņā daži vīrieši varētu kaut ko mācīties no dzīvniekiem.

«Suminājis ziloņu dievus un pateicies viņiem par to, ka tie man dāvājuši tik cildenu dēlu, pastāstīšu jums, kā uzaudzināju savu vecāko dēlu Bahaduru. Ceru, ka jūs visnotaļ sapratīsiet manu ziloņa valodu.

Pašā sākumā gribu jums teikt, ka Radha un es bezgala rūpējāmies par viņa labklājību. Ikreiz, kad viņš nošķaudījās, mēs abi izbailēs salēcāmies. Baidījāmies, ka viņam varētu būt piemeties garais klepus vai plaušu karsonis. Mazam zilonītim ir ļoti grūti klepot visu nakti.

Tomēr mūsu bažas izrādījās nepamatotas, jo Bahadurs izauga spēcīgs un gudrs. Bet, tā kā pirmajos dzīves gados iegūtās ieražas ietekmē visu raksturu, mēs šajā ziņā ļoti uzmanījām Bahaduru. Katru pēcpusdienu viņš atpūtās un naktīs gulēja astoņas stundas. Tas viņam darīja daudz laba, jo zilonis, kas pienācīgi atpūšas un izguļas, izaug stiprāks un drosmīgāks nekā tie jaunie ziloņi, kas šai ziņā ir nevērīgi.

Mēs Bahaduru arī apmācījām. Tāpēc, kad viņš bija vienu mēnesi vecs, mēs lēnām tuvojāmies mūsu lielajai saimei. Ziloņu dzīvē kopības instinkts attīstās agri, un mazā zilonīša apmācība noris galvenokārt ziloņbarā. Tā kā apvienotie ziloņi glābj katru atsevišķu ziloni no briesmām, zilonltim jau ļoti drīz jāpiedalās bara dzīvē. Viņam nav jākļūst akli paklausīgam, bet jāaug par saprātīgu saimes locekli. Jo ātrāk viņš sāks dzīvot un mācīties kopienā, jo vairāk viņš iecienīs tās labās īpašības un jo vairāk nīdīs tās vājības.

Jaunos ziloņus māca mīlēt spēku un skaistumu — ši mīla iesakņojas viņu raksturā. Visdrošāk to var panākt, ieaudzinot viņiem drosmi, ieradumu laikā atpūsties un attapību. Tā kā raksturu veido ieradumi, tad katrā jaunā zilonī tiek veicināti derīgi ieradumi.

Kad atgriezāmies pie bara, mūs silti apsveica. Atskanēja maigi un patīkami saucieni. Snuķi saskārās draudzīgā spiedienā. Radha un es bijām laimīgi par šiem laipnajiem apsveikumiem. Tikko tie beidzās, mūsu dēls jau bija pazudis citu ziloņbērnu barā, kuru vecāki arī bija nesen atgriezušies ziloņu saimē. īsi sakot, bija ieradies kāds pusducis jaunu ziloņu Bahadura vecumā. Tuvojās pavasaris, un mēs gājām uz ziemeļiem Everesta kalna virzienā. Pēkšņi man sirdī iedzēla atmiņas par manu veco draugu Kumaru. Kopā ar viņu es pirmo reizi redzēju Everesta sniegotās virsotnes atveramies kā ziedu, kad rīta zvaigzne ienirst kalna sirdi, kas vizmo kā opāls.

Sīs skumjās domas par Kumaru izkliedēja Adžits, deviņdesmt deviņus gadus vecais vadoņa vietnieks. Viņš manā prombūtnē bija vadījis ziloņus un tagad gaidija manas pavēles. Varēja redzēt, cik atzinīgi staro viņa acis, kad viņš raudzījās uz manu dēlu Bahaduru. Mēs nospriedām, ka Adžits sargās bara aizmuguri, viņam pa priekšu ies Radha, bet viņai pa priekšu soļos Bahadurs, lai jauno ziloni no mugurpuses sargātu viņa māte un mūsu visgudrākais zilonis. Tas tāpēc, lai vadoņa tuvumā neatrastos ne viņa sieva, ne dēls, jo, rūpēdamies par tiem, viņš varētu aizmirst pārējos ziloņus. Pēc desmit mēnešu prombūtnes es atkal stāvēju ziloņu bara priekšgalā un vadīju savus draugus un savu ģimeni.»

XII nodaļa sirdars turpina savu stāstu

Pirmo nakti pavadījām Gangas deltā pie Sandar- bansas, kur džungļi pilni ar tīģeriem un leopardiem un upēs mudž krokodili. Ūdens tur bija sāļš un dzeršanai nederīgs. Dažās vietās mums vajadzēja zemi uzrakņāt ar kājām un padzerties no avotiem, kas strāvoja pāris sprīžu dziļumā.

Bet šai naktī Bahaduram gulēšanas kārtība bija pavisam citāda nekā agrāk. Viņam bija jāguļ kopā ar pārējiem mazajiem ziloņiem. Apkārt viņiem aplī sastājās jaunie ziloņi, kam vēl nebija desmit gadu. Aiz tiem stāvēja ziloņu mātes, kuras savukārt lokā ieslēdza un sargāja ziloņi, jaunāki par trīsdesmit gadiem, bet pēdējā aplī stāvēja pieaugušie lielie ziloņi — cieši cits pie cita. Visus izkārtojis un nostājies savā vietā lielo ziloņu tēviņu aplī, pavēlēju visiem aizmigt. Neviens mūs netraucēja, un tikai ap saullēktu divi izsalkuši tīģeri sāka klaiņot ap mums, pētīdami mūsu apmetni. Bet drīz tas viņiem apnika un viņi aizgāja meklēt sev laupījumu citur.

Dienas laikā mēs savā atpūtas stundā novietojāmies savādāk: vecāki — tēvs un māte — paši uzraudzīja savus bērnus. Dažreiz divas vai trīs ģimenes novietojās kopā, patālāk no pārējiem. Parasti visi bērni gulēja vienā bariņā, bet vecāki stāvēja ap viņiem kā tumša siena. Ziloņi izturas ļoti klusi ne vien bērnu atpūtas stundā, bet gandrīz vienmēr. To mēs darām sava lielā auguma dēļ. Mēs nevaram paslēpties briesmu brīdī, tāpēc, lai aizsargātos un būtu drošībā, mums jāklausās, jāskatās un jāošņā piesardzīgi un dzijā klusumā. Lai kur mēs būtu, parasti ap mums ir klusums. Mums nepatīk trokšņaina apkārtne.

Kad bērni atpūtušies, tie rota]ājas ar saviem vecākiem. Sāds noteikums valda divpadsmit mēnešus. Mazie zilonīši nespēj soļot visu rītu un visu pēcpusdienu, dažas stundas mierīgi neparotaļājušies. Parasti Bahadurs rotaļājās ar mums. Bet kādā pēcpusdienā vecāki nolēma mācīt mazos ziloņus peldēt. Bahadurs toreiz bija trīs mēnešus vecs. Katrs zilonītis stāvēja starp tēvu un māti, un visi gaidīja upes krastā manu signālu. Taču es nevarēju pavēlēt viņiem iet ūdenī, iekams nebiju pārliecinājies, vai no aizmugures, no džungļiem, mums nedraud briesmas un vai ūdenī nav krokodilu un haizivju. Iemērcu snuķi un ievilku tajā ūdeni, lai mazliet to nogaršotu. Ūdens nebija sāļš, tātad tajā nevarēja būt haizivis. Tad, lai pilnīgi pārliecinātos, ka zem ūdens līmeņa neuzglūn krokodili, iemērcu savu snuķi līdz pusei ūdenī un gaidīju. Neviens nepieskārās manam snu- ķim, ko turēju ūdenī pēc iespējas ilgāk, tāpēc nolēmu, ka mūs nekas neapdraud. Bet mātes pat tagad neļāva bērniem iebrist ūdeni. Tad mēs, ziloņu tēviņi, aizpeldējām puslokā līdz upes vidum. Ziloņi parasti tā attīra ūdeni no visiem dzīvniekiem. Kad ūdens iemītnieki redz, ka viņu valstībā ielaužas tādi milzeņi ar daudzām kājām, viņi atstāj tiem brīvu vietu un klusi aizbēg. Pēc šīs pēdējās pārbaudes aicinājām sievas un bērnus mums pievienoties. Bērni nepakustējās, viņiem labāk patika palikt krastā, nevis peldēties.

Tagad katrs tēvs izkāpa krastā un mēģināja pierunāt savu bērnu iebrist upē. Mūsu dēls atsacījās pat kāju iemērkt ūdenī. Ko darīt? Beidzot pateicu viņam, ka bridīsim pāri upei. Viņš izbijās vēl vairāk. Rādīju viņam māti, kas peldējās ūdenī, un paskaidroju, ka visi ziloņi peldas. Tie nekad nenoslīkst. Ziloņi ir pārāk resni, lai nogrimtu. Bet Bahadurs bija iespītējies. Tad viņa māte iznāca krastā un apskāva viņu ar snuķi. Visi pārējie vecāki jau bija pierunājuši savus bērnus atstāt krastu un peldēties. Redzēdams, ka visi peldas un Radha velk Bahaduru, pagrūdu viņu no mugurpuses. Acumirklī viņš bija ūdenī. Es ielēcu viņam pakaļ. Viņš mēģināja noturēt līdzsvaru, kustinādams kājas, bet apgāzās. Es ar snuķi satvēru viņa snuķi un pieturēju, lai tas neatrastos ūdenī. Tagad viņš peldēja jau gluži labi, un es pēc dažiem mirk|iem palaidu vaļā viņa snuķi, taču viņš to neizslēja gaisā, bet iegremdēja ūdenī. Zibens ātrumā Radha iemērca ari savu snuķi un izvilka ārā Bahadura snuķi. Iznirdams viņš izšļāca veselu strūklaku un skaļi taurēja.

Pēc brītiņa māte atlaida viņa snuķi, un viņš vēlreiz ļāva tam iekrist ūdenī. Es atkal strauji iegremdeju savējo un izslēju to kopā ar Bahadura snuķi. Šoreiz mēs abi izšļācām daudz ūdens. Man sāpēja galva, un es biju gluži apdullis. Jāsaka tomēr, ka Bahadurs nebija pilnīgs stulbenis, jo, kad trešo reizi atlaida viņa snuķi, viņš to izslēja pāri ūdenim, un tad mēs viņu apmācījām peldēt. Nākošajā dienā viņš iemācījās pareizi darboties ar kājām un pēc nepilnas nedeļas viegli varēja pārbrist un pārpeldēt upes.

Pieveicis ūdeni, zilonis mācās apgūt gaisu. Tas nozīmē, ka nepilnu gadu vecam viņam jau pēc smakas gaisā jāprot noteikt, kāds dzīvnieks tuvojas vai iet garām. Sākumā mācījām dēlam atšķirt divējādas smakas — pazīt zālēdājus un plēsīgos zvērus. Tālāk iemācījām atšķirt divējāda veida plēsoņas — suņu un kaķu sugas. Viņš iemācījās atšķirt vilkus no savvaļas suņiem un leopardus no tīģeriem. Tas viss prasīja daudz laika. Taču nepilnus divus gadus vecs Bahadurs jau zināja visu, kas jāzina par zvēru smakām.

Vislielākajās briesmās viņš iekļuva, kad mācījām viņu saost vilkus, leopardus un kobras. Kādā dienā viņu gandrīz saplosīja vilki. Tas notika lietus periodā, kuru viņš piedzīvoja otru reizi savā mūžā.

Lai gan bija laiks sākties lielajiem lietiem, tomēr līdz jūlijam vēl valdīja sausums. Visa daba cieta. Strauti izžuva tik ātri, kā ūdens pilieni pazūd smilšu kāpās. Upes saruka tievas kā ziloņu astes, tad vispār pārstāja tecēt. Koki, kam nebija dziļu sakņu, ātri nonīka. Zāle un niedrāji karstumā čaukstēja kā salmi. Slāpju un bada dzīti, devāmies uz Gangas grīvu, kur vismaz bija jūra.

Bet džungļos valda tāds likums, ka sausuma laikā plēsoņas un zālēdāji pārtrauc medības un uzbrukumus.

Kopīgu briesmu brīžos — plūdos vai sausumam uzbrūkot — dzīvnieki necīnās cits ar citu. Viņi sadarbojas — kā ienaidnieki, tā draugi palīdz cits citam aizbēgt no posta vietas.

Mēs uzzinājām no putniem, ka draud briesmīgs sausums. Viņi, pārlidojot lielus attālumus, var pateikt, cik plaša ir sausuma josla. Kad putni atnesuši ļauno vēsti, ziloņi, kas, soļodami dienu un nakti, ari ir lieli ceļotāji, vēsti nes tālāk. Džungļos vēl ir pērtiķi, kas šo vēsti uzzina gan apakšā uz zemes, gan augstu koku galotnēs. Pērtiķiem ļoti patīk izplatīt jaunas ziņas. Tagad viņi visi, uzpūtušies lielā pašapziņā, skraidīja no koka uz koku, pļāpādami un spiegdami: «Celieties, mostieties, skrejiet, citādi nomirsiet no slāpēm!»

Bet šie muļķi nepasacīja, kurp jāskrej. Tad sākās vispārējs sajukums. Likās, it kā visi džungļi skrietu visos virzienos. Pārbiedēto dzīvnieku brēcieni kļuva aizvien baismīgāki. Viss šis troksnis apdullināja. Pēkšņi atsevišķs rēciens satricināja gaisu, nomāca un apklusināja citas skaņas.

«Bonka, bonok, bon,» māva meža bifeļi. Viņi vienīgie spēja saost ūdeni un aicināja mūs sekot viņiem jūras virzienā. Kāpēc gan bifeļi atrod ūdeni ātrāk nekā citi dzīvnieki? Putni ir vislabākie ceļa rādītāji uz tālām vietām, bet tie nespēj pēc zemes smārda atrast vietas, kurās ir pazemes ūdens. Turpretī bifeļi un ziloņi to spēj. Putniem ir redze, mums — oža. Putni savā valodā stāsta par visu, ko redzējuši, bet mēs dažreiz viņus nesaprotam.

Tāpēc sekojām bifeļiem — viņi mūs vadīja, un mēs sapratāmies, jo viņi paļāvās uz ožu tāpat kā mēs. Cieši aiz bifeļiem gāja tīģeri un leopardi. Pēc tam ziloņi. Tas bija piesardzības dēļ, — ja bifeļi kļūdītos, tad mūsu snuķi uzostu ūdeni. Mums sekoja antilopes, brieži, lāči, savvaļas suņi un daudz citu dzīvnieku. Tā mēs lielā draudzībā soļojām. Virs mūsu galvām lidoja putni, lēkāja pērtiķi. Arī viņi virzījās kopā ar visiem, bet, kā jau to varēja paredzēt, pēc dažām dienām daudzi pērtiķi pazuda. Stāstīja, ka viņi nomiruši aiz slāpēm. Siem dzīvniekiem trūkst izturības, tādēļ tiem daudz jācieš.

Pēc nedēļas gājuma nonācām pie upes, kurā vel bija atlikusi laba tiesa ūdens. Visi dzīvnieki dzēra — ūdens

bija skaidrs kā putna acs. Ai, kāda veldze! Visi bijām priecīgi. Padzērušies dzīvnieki sāka peldēties. Cits pēc cita tic ielēca un vārtījās platajā, seklajā upē. Neviens nejuta bailes. Sīs nedaudzās dienas, kad draudzīgi gājām, bija izdzēsušas bailes un naidu no mūsu atmiņas un sirds.

Diemžēl cēlas jūtas ātri izgaist. Saulei norietot, vilku bars atkal izraisīja slepkavīgās dziņas. Kamēr Radha, Bahadurs un es plūcām un ēdām zariņus no tuvākajiem kokiem, pēkšņi dzirdējām, ka žēlabaini iekliedzās lielais briedis Sambars. Veltīgi viņu meklējām, nevarējām neko ne sadzirdēt, ne saost. Mans deguns kādu mirkli nejuta neko, arī Radha neko nespēja pateikt. Bet Bahadura jaunās un spēcīgās nāsis viņam vēstīja, ka tuvojas daži meža suņi. Viņš no suņiem nebijās un gāja tiem pretī. Mēs pa gabaliņu sekojām.

Nebijām nogājuši ņe desmit so|us, kad Sambars, asiņains un putojošos sviedros, aizauļoja mums garām. Bahadurs ietaurējās, ka viņš saožot meža suņus. Bet, tā kā suņi viņam nelikās bīstami, mēs lēni gājām viņiem pretim, pa ceļam noraudami un apēzdami kādu zariņu. Pēkšņi atskanēja baigs sauciens pēc palīdzības. Sauca mūsu dēls. Skrējām, cik ātri vien varējām, bet, kur viņa mazais augums bija viegli izgājis cauri brikšņiem, mums bija jāizlauž koki. Tas prasīja laiku. Mūsu dēla balsi nomāca drausmīgi vilku kaucieni. Radha, mātes mīlestības dzīta, uz priekšu traukdamās, nogāza ar galvu pusduci koku. Es ātri viņai sekoju. Likās, ka pagāja gadi, līdz ieraudzījām gaudojošos vilkus. Un tad … man asinis sastinga dzīslas. Mūsu dēlu no visām pusēm ielenca plēsīgi, gaudojoši zvēri.

«Vēl vienu acumirkli — un viņi tam uzbruks!» es domāju. Radha ar izslietu snuķi, spalgi kliegdama, uzbruka plēsoņām. Viņas kliedzieni vilkus neizbiedēja, bet mazais sadzirdēja viņas balsi. Tā viņu uzmundrināja. Viņš vairs neskraidīja kā apmāts, bet apstājās un taurēja kaujas saucienu. Viņa skaļais sauciens uzbrucējus uz dažām sekundēm apturēja.

Tad, viņam atbildot, ietaurējos es. Tas bija mans valdonīgais meistarsauciens, kuru uzklausīja visi džungļi. Vilki pagrieza galvas un sabijās, jo šo pašu brīdi viņiem uzbruka Radha. Viņas kajas izsvaidīja vilkus kā oļus. Ar nedaudz spērieniem viņa izlauza sev ceļu un nostājās blakus dēlam. Tagad vilki metās uz viņu atņirgtiem zobiem. Viens plēsoņa iekodās viņai snuķī. To redzot, es skrēju kā viesu|a nests. Vilki bija pārāk aizņemti ar Radhu un neredzēja mani tuvojamies. Kā sniegs, kas krīt klusāk par nopūtu, un spēji kā zibens es viņiem uzbruku. Iedrāžos viņu vidū ar visu spēku. Ar savu četru tonnu svaru sabradāju desmitiem vilku, tomēr viņu vēl bija ļoti daudz. Viņi uzbruka mums no visām pusēm. Tad es liku lietā savu snuķi: ikreiz, kad vilks palēcās gaisā, ar vienu sitienu sadragāju tam mugurkaulu. Rīkojos ar snuķi kā ar veseri. Galvaskausi sašķīda, ribas lūza, un zem mūsu kājām kauli sabirza kā upes niedras. Bet vilki vēl joprojām uzbruka. Elsdams, rūkdams un sperdams es pieskrēju Bahaduram pie brīvajiem sāniem. Redzēdams, ka abi sāni nosargāti, viņš mitējās taurēt. Tagad ari viņš cīnījās. Ar savām mazajām kājām Bahadurs samīdīja tos vilkus, kas gan bija ievainoti, bet negribēja skriet projām. Tā mēs cīnījāmies trīs pret simtu, līdz beidzot piespiedām vilkus begt. Pēc cīņas un vilku slaktiņa, kas, šķiet, ilga simt gadus, vairāki desmiti vilku aizbēga, glābdami savu ādu.

Arī mēs tagad varējām aiziet no šīs vietas. Nav patīkami nonāvēt un ieelpot asins smaku. No tās kļūst nelabi. Neviens zilonis nemīl slepkavot. Pretēji cilvēkiem mēs neciešam karus. Tāpēc aizskrējām pie upes, lai noskalotu pēdējo asins traipu no ķermeņa. Mazgādamies vēsajā straumē, Bahadurs nosolījās nekad vairs nesajaukt vilka smaku ar vienkārša suņa smaku, jo par šādām kļūdām dārgi jāmaksā.

Ha! Es dzirdu, ko jūs domās man jautājat. Es uz jautājumu atbildēšu. Es protu lasīt domas. Jūs jautājat: «Bet kā viņš atšķir smakas?»

Katrai smakai ir savas īpatnības. Piemēram, zālēdāju smaku ziloņi saož vāji. Bifeļiem, briežiem un aitām ir vienāda smaka, tikai aitu smaka ir smagāka. Starp citu, zālēdajus var ļoti viegli atšķirt no plēsoņām. Visiem gaļasēdājiem dzīvniekiem ir maitu smaka. Ta ir nevien smaga, bet arī riebīga. Mums, zitoņiem, gaļasēdāji zvēri šķiet neglābjami slimi.

Gaļasēdāju kaķu suga atšķiras no suņiem. Kaķi pa

rasti ēd to, ko paši nogalina, bet suņi ēd dzīvniekus, kas ir jau beigti vai kurus nogalinājis cits. Tāpēc vilku smaka ir nepatīkamāka nekā tīģera un leoparda smakn. Ļoti viegli pēc smakas var pazīt hiēnu, jo tā ēd tikai maitas. Suņi un vilki ēd maitas retāk nekā hiēna, bel suņi tomēr maitas ēd vairāk nekā vilki. Man šķiet, ka suņa smaka līdzīga žurkas smakai, bet vilkam ir gandrīz vai zebiekstes smaka. Ļoti līdzīgas smakas ir tīģeriem un leopardiem. Tās grūti atšķirt. Jaunus tīģerus var viegli saost, jo tie nekad neēd maitas. Leopardi lo dara šad tad un tāpat arī vecie tīģeri, kuriem pietrūkst spēka nomedīt sev ēsmu. Viņi klaiņo apkārt un aplaupa nelielus vilku barus, citas un jaunas panteras, atņemdami tām laupījumu. Ja pantera noslēpj savu medījumu kaut kur uz zemes, vecie tīģeri to nozog un apēd. Tāpēc ir ļoti grūti atšķirt vienu kaķi no otra. Ja kāds jauns zilonis lielās, ka viņš pēc smakas var atšķirt leopardu no tīģera, tad ziniet, ka viņš melo. Neticiet viņam. Bet jūs varat ticēt ikvienam mūsu sugas pārstāvim, ja tas lepojas ar to, ka var atšķirt suņus no kaķiem. To mēs, ziloņi, spējam lieliski. Lai gan kaķi ēd maitas, tie sevi aplaiza un dažreiz izpeldas upē, lai nomazgātos. Viņu smaka ir svaigāka nekā suņiem, jo pēdējie ir netīrāki, ēd maitas, arī gluži sapuvušas, un paši smird. Viņu smaku var tūlīt sajust.

Nobeigumā jāsaka: šī kauja ar vilkiem pēc tam, kad izbēgām no sausuma joslas, mācīja mūsu dēlam Baha- duram pārāk nepaļauties uz savu ožu, satiekoties ar dažādiem suņiem. Viņš guva arī otru mācību: nekad nevajag nostāties starp ļoti izsalkušu zvēru un viņa laupījumu, ja neesi pietiekami stiprs pieveikt uzbrucēju. Visbeidzot viņš redzēja, kā un kad visi dzīvnieki sadarbojas, glābdamies no kopējām briesmām, un, kaut gan šādā grūtā brīdī plēsoņas saprotas ar miermīlīgajiem dzīvniekiem, taču, tiklīdz briesmas garām, viss turpinās pa vecam. Sai ziņā cilvēki ir pārāki par dzīvniekiem. Viņi spētu palīdzēt cits citam tā, lai nekad neatkārtotos cīņas, slaktiņi un kari. Cilvēks spēj sasniegt to, ko nespēj dzīvnieks.»

XIII nodala

BAIĻU MAĢISKAIS SPĒKS

Visstiprāko smaku dzīvniekiem izraisa pārdzīvojumi un jūtas, visas pārējās smakas nav tik izteiktas. Visspēcīgāko smaku izraisa bailes. Tās iedarbojas divējādi: stipri pārbiedēts dzīvnieks vai nu skrien apli apkārt, vai sastingst uz vietas.

«Bahadur, mans dēls, iegaumē to labi. Katru reizi, kad tu divi lāgiem skrej pa apli, zini, ka esi baiļu varā. Vienīgais veids, kā atbrīvoties no baiļu žņauga, ir apstāties un domāt par to, ka jānomierinās. Tas palīdz: tūlīt jutīsi, ka satrūkst valgi, kas tevi saistījuši.»

Tā es runāju ar savu dēlu tai pavasara dienā, kad vairāk nekā simt gadu vecais zilonis Adžits un es izgājām pastaigā, līdzi ņemot Bahaduru, kas bija nepilnus četrus gadus vecs.

Tas bija ļoti neparasts pavasaris — atnāca agri un kavējās ilgi. Himalaju piekalnes bija nosētas ziediem, smaržām un skaņām tā, kā mēdz būt reizi pa tūkstoš gadiem. Smarža saplūda ar smaržu, putna balss ar putna balsi, krāsa ar krāsu — un viss šis dāsnais krāšņums pieauga ar katru stundu. Tikai pēc saulrieta mūsu jutekļi varēja mazliet atpūsties no miriādēm kairinājumu. Dienas skaņas noklusināja ūdenskritumi, dziedādami mēnesim. Ceriņi bārstīja savas smaržas pār mūsu ilkņiem un deguniem. Mcnesnica iemidzināja krāsas. Mākoņi staigāja uz kristāla pirkstgaliem pa kalnu galotnēm, bet ielejas un klintis piepildījās atbalsīm kā putnu dūdojieniem.

Tagad, kad Bahadurs bija vecāks un stiprāks, vajadzēja viņu iepazīstināt ar dzīves dziļākajām jomām. Nolēmu stāstīt viņam ne tik daudz notikumus, kā attēlot jūtas, kas tās izraisa. Dabiski, ka stāstīju viņam par bailēm, jo tās ir džungļos parasta parādība. Tajā pavasara rītā mēs trīs — Adžits, Bahadurs un es — izgājām meklēt dēkas. Pērtiķi šūpoja koku zarus un noplēsa tiem pumpurus, kurus neēda, bet lielo vairumu nosvieda zemē. Lejā pa divi, pa trīs ganījās brieži, apēzdami hanumanu nosviestos gardumus. Pērtiķi no augšas ar kliedzieniem savus viesus brīdināja no briesmām. Taču, kad mēs tuvojāmies, mūs ieraudzīja nevis pērtiķi kokos, bet četrkājainie. Mūsu negaidītā ierašanās briežus iztrūcināja, tāpēc viņi sāka riet: «Khakkar, khakkar!» — un, dzirdot šos griezīgos rējienus, pērtiķi nokāpa zemākajos zaros. Karādamies ar rokām pie zariem, tieši pāri mums, viņi ziņkārē vēroja mūsu trejas muguras. Es iesprauslājos, lai pērtiķi saprastu, ka nav ko baidīties. Acumirklī viņi atkal uzlēca augstajos zaros, visādi norādami briežus. Arī tie nomierinājās un turpināja ganīties. Džungļos uz brīdi iestājās klusums, tikai dzeņi kala kokos.

Sie putni pavasaros trokšņo pavisam īpatnēji. Parasti viņi iecērt kokā knābi, lai atrastu kukaini. Bet ir viens gadalaiks, kad viņi to nedara. Riesta laikā viņi nekaļ kokus, lai sameklētu sev ēsmu. Viņi ir tik ļoti iemīlējušies, ka aizmirst par ēšanu, un pavasarī kaļ vairāk nekā citos gadalaikos. Nabaga dzeņiem nav balss mīlas dziesmām, tāpēc, lai pievilinātu savas draudzenes, viņi kaļ viscietākos kokus un dažreiz arī akmeņus. Stāsta, ka pat naktī, kad spoži spīd mēness, viņi, aizmiguši savās ligzdās, cērt knābjus pa koku. Lai nu būtu kā būdams, — vai tā nav īpatna mīlas izpausme? To es paskaidroju Bahaduram, kas jau sāka visu ievērot.

Atstājuši dzeņus, nokļuvām pie ezera, kas bija apklāts ar plaukstošiem lotosiem. Tad sadzirdējām skaņu, kas atšķīrās no citām. Tā nebija bišu dūkoņa. Sai gadalaikā nav ezeru, kuros neziedētu lotosi, un nav tādu lotosu, kas nepiepildītu gaisu ar savu reibīgo smaržu. Jebkura smarža pievilina bites, un katra bite dūc. Tomēr, klausoties skaņā, kuru dzirdējām pāri sev gaisā, likās, ka zāle berzētos pret tīģera ādu. Tā bija ļoti nejauka skaņa. Lēni tā noslīdēja zemāk un bija dzirdama zem mūsu kājām uz ūdens. Un kas radīja šo skaņu? Slokas tēviņš spēlēja savai draudzenei. Vējš, trīdamies gar viņa astes spalvām, radīja šo dīvo skaņu. Bahaduru tas uzjautrināja.

Apmierinājis savu ziņkāri, viņš sāka ievērot parastās pavasara skaņas. Dzirdējām dzeguzes balsi, kas dziedot zīlēja, kurā putna ligzdā iedēt šā pavasara olas. Dziedāja arī lakstīgala, ja vien cītīgi nerija kukaiņus.

Sai mirklī kāds briedis skaļi ierējās: «Khakkar, khakkar, khakkar!»

Sis rējiens tā satrauca Bahaduru, ka Adžits nolēma palūkoties, kas noticis nabaga briedim. Sākumā mēs nesteidzāmies, jo dažreiz šie brieži rej bez iemesla, bet pēc dažām sekundēm mūsu nāsis uztvēra spēcīgu baiļu smaku, un mēs gājām ašāk. Kas bija noticis? Soļojām ātri, bet klusi. Pat zāle zem mūsu kājām pēc mirkļa atkal izslējās — tik viegla bija mūsu gaita. Tagad brieža kliedziens skanēja jau sirdi plosoši. Par laimi, mums vairs nebija jāiet tālu. Tur atklātā meža pļavā stāvēja brūns briedis, skatīdamies kā piekalts uz kādu punktu zālē, viņa mugura bija aiz bailēm saliekusies, un no mutes tam lauzās baismi kaucieni. Ziloņu redze nav asa. Tāpēc mēs, neskatīdamies zālē, tuvojāmies briedim. Par spīti asajai baiļu smakai, šķita, ka briedim nekādas briesmas nedraud. Tad kā melns zibens kaut kas nostiepās gar mūsu kājām. Mēs visi trīs apstājāmies un nodrebējām, jo ieraudzījām milzīgu čūsku, kas raudzījās uz mums ar ledainām acīm. Pēc mirkļa viņa šāvās uz priekšu — strauja kā nāve. Laimīgā kārtā — par vēlu! Pitons neapvijās ap savu upuri, bet nokrita pie brieža kājām. Viņš bija pārrēķinājies. Pitona pavasara āda laistījās kā tērauds un ugunīgi dzirkstīja, kad tas saules gaismā slīdēja un aizlocījās, lai vēl otru reizi uzbruktu briedim. Bet to vairs nevarēja nonāvēt pat desmit čūskas, jo viņš bija atraisījies no baiļu maģiskā spēka. Pēc mirkļa viņš jau bija aizlēkšojis, un ienaidnieks vairs nespēja viņu aizsniegt.

Arī mēs sekojām viņa piemēram, jo brieža elpas un sviedru atstātā baiļu smaka mūs gandrīz vai nosmacēja. Turklāt mums nepatika skatīties uz saniknoto čūsku.

Kad nok|uvām drošā vietā, es izskaidroju Baliadu- ram, kāpēc rāpulis nebija notvēris savu upuri. Mēs ieradāmies pēkšņi, un Bahadurs, neko nenojauzdams, bija iesojojis starp čūsku un briedi. Lai aizsargātu Ba- haduru, Adžits un es piesteidzāmies nosegt manu dēlu no kreisajiem un labajiem sāniem. Čūska pievērsa skatienu mums, un tai mirklī brieža acis ajtbrīvojās no hipnotiskās varas, kas bija viņu sastindzinājusi. Tā noliek, ja uzbrucējs kaut uz mirkli novērš acis no sava upura. Lēni un smagi briedis pacēla galvu un paskatījās uz mums. Līdz ar to it kā pārtrūka važa, kura bija piesaistījusi viņu uz vietas, un viņš paspēra soli pa labi. Pitons, sajuzdams, ka viņa upuris atkal atgūst gribas spēku, metās uz priekšu, bet… netrāpīja. Cik laimīgi, ka mēs pienācām īstajā laikā, lai salauztu čūskas acu burvību, kas bija sastindzinājusi brieža ķermeni.

Rodas jautājums, vai mums ir tiesības atņemt kādam dzīvniekam viņa likumīgās pusdienas. Paskaidroju Ba- haduram: ja viņš nebūtu gājis ar mums, mēs nebūtu novirzījušies no sava ceļa. Visi vecie ziloņi tā pieraduši pie džung|u trokšņiem, ka nejūt ziņkāri noskaidrot to cēloņus. Turklāt mēs labi sapratām, ka čūskai pēc ziemas miega jāremdina izsalkums. Tas ir džungļu dievu, nevis ziloņu uzdevums mācīt čūskas kļūt par veģetārie- tēm. Ja rāpuļi nav vēl sasnieguši tik augstu attīstības pakāpi kā ziloņi, kas pārtiek no zaļbarības, tad varam palīdzēt tikai tādiem čūskas upuriem, kas nejauši gadās mums ceļā. Tas ir viss, ko varam darīt.

Sai dienā mums negadījās citi piedzīvojumi. Bet mums pietika jau ar šo vienu, un tāpēc nolēmām mazliet paganīties ezera krastā, iekams atgriežamies pie bara. Lai Bahaduram šīs dienas mācība neaizmirstos, es vairākkārt viņam atkārtoju: «Bailes nogalina dzīvnieku, jau pirms ienaidnieks metas uz viņu. Nekad ne no ka nebaidies, mans dēls! Parasti briežiem ir ļoti vāja smaka. Bet, kad viņu sagrābj bailes, viņš izgaro briesmīgu smirdoņu. To var sajust lielā attālumā.»»

XIV nodala

BAHADURA STĀSTS

ai, mans tēvs, ja tu pavēli, es pastāstīšu, kas notika ar mums — māti, Adžitu un mani. Tas bija kaut kas negaidīts un briesmīgs.

Tu atceries — mūsu bars gāja pretim gaudojošam vējam un mēs trīs so|ojām paši pēdējie. Mēs gandrīz nesadzirdējām priekšējo ziloņu balsis, un arī tad, kad paši taurējām cik spēka, vētras trokšņi bija stiprāki un sešu pēdu atstatumā citi ziloņi mūs nedzirdēja. Kad vējš bija sasniedzis savu lielāko jaudu, nevarējām vairs neko saost, nedzirdējām arī citas skaņas kā vētras pieaugošos dobjos aurus. Zari lūza un krita tik ātri, ka aizsedza pārējos ziloņus, un mēs tos vairs neredzējām. Ar savām īsajām kājām es varēju spert tikai īsus un lēnus so|us, un mātei un Adžitam bija jāpalēnina gaita, lai mani aizsargātu, tāpēc mēs atpalikām daudzus jardus no pārējiem. Nesaprotu, kāpēc ziloņi, kas gāja pēdējie, nemaz neatskatījās. Ai, mans tēvs! Tu laikam, tik spēcīgi cīnīdamies ar vēju, nepamanīji, ka mēs palikām tālu aizmugurē.

Par nelaimi, kāda milzīga platāna, kurā sēdēja daudz pērtiķu, nogāzās mūsu priekšā. Krītošie pērtiķi, lūstošais koks mūs aizkavēja vairākas minūtes. Es biju galīgi satriekts. Tu vari iedomāties — koks, tik resns kā vecs zilonis, tik garš, ka sniedzās līdz zvaigznēm, pilns izbiedētiem, brēcošiem pērtiķiem, nogāžas pie mūsu kājām, mums taču bija jānovirzās no takas. Mēs bijām ne vien satriekti, bet arī nomaldījušies no ceļa.

Kad bijām nedaudz atguvušies un saņēmušies, mežā izcēlās ugunsgrēks. Kā tas varēja gadīties? Manuprāt, krītošās platānas zars tik ilgi bija berzies pret bambusa stumbru, ka no berzes radās uguns, kas izplatījās mežā. Pat ja mēs nezinām iemeslu, neapšaubāmi pirmais pēc koka krišanas aizdegās bambuss. Mēs bēgām no uguns, un bailes mūs aizdzina vēl tālāk no bara. Bijām tādu šausmu apmāti, ka, skriedami, ko kājas nes, pēc kāda laika atgriezāmies atkal ugunsgrēka vietā.

Bet māte grib izlabot manu stāstījumu. Tev taisnība, māt, vējš izplatīja liesmu kūļus ļoti plašā apgabalā. Kad bijām lielāko šausmu varā, tieši tad mums pievienojās citi zvēri. Tīģeri, brieži, leopardi, lielie bifeļi un vilki pulcējās ap mums, cerēdami, ka izvedīsim viņus drošā vietā. Taču diemžēl mēs paši riņķojām kā apmāti apkārt vien, apkārt vien.

Tā tas bija! Un tai mirkli, kad to izpratu, man šķita, ka baiļu aplī izlūst robs. Kad apstājos, baiļu aizsegs nokrita no manām acīm, gluži kā tumsa pazūd, ja dienas gaismā atveram plakstus. Es skaidri sapratu, kas ar mums notiek. Tad es sāku taurēt, saukdams tevi, tēvs! Es saucu mūsu bara vadoni, jo viņš vienīgais varēja mūs glābt. Kā es kliedzu! Mana balss skanēja aizvien spalgāk un augstāk, līdz aizsniedza vajadzīgo pakāpi, — tā mēs saucam briesmās pēc palīga. Tas ir sauciens vadonim.

Beidzot mana balss aizlūza. Es vairs nespēju taurēt. Bet kliedzot biju pilnīgi izrāvies no baiļu maģiskās varas. Tagad visi stāvējām klusēdami. Mēs gaidījām, līdz izdzirdām tavu pērkonīgo saucienu, tēvs, kas vēstīja, ka nāksi mums palīgā. Lai gan bijām uguns ieslēgti,_ lai gan tava balss atlidoja līdz mums caur biezu dūmu aizsegu, mēs tomēr atguvāmies no bailēm, lai lauztos šim aizsegam cauri. Dūmos aizrijāmies un kļuvām gandrīz akli, bet uzticējāmies savām ausīm, kas bija sadzirdējušas tavu saucienu. Uguns un dūmi mūs vairs nebiedēja.

Brieži, tīģeri un citi zvēri sekoja mums. Ari viņi izlauzās caur dūmu aizsegu. Tagad visi esam drošībā — viņi un mēs.»

XV nodala BAIĻU APLIS

Baiļu aplis ir bīstams ziloņiem un visiem citiem dzīvniekiem. Tajā ietvertais dzīvnieks reti izglābjas. Lai gan neredzams, šis aplis ir bīstamāks nekā redzamais. Lai gan netverams, tas nodara vairāk ļaunuma nekā khedas slazds, zemē izrakta bedre un stipro siksnu cilpa. Vēl vairāk: nevienu ziloni nevar notvert ar šiem paņēmieniem, ja to vispirms nenotver baiļu aplī.

Drīz pēc mūsu sastapšanās ar pitonu un briedi man bija jāiemāca Bahaduram viss, ko zināju par šo apli. Kādā maija pēcpusdienā, kad zeme bija saplaisājusi no karstuma, ieraudzījām dīvainu skatu mežmalā, kur tuvumā tecēja upe. Mēs bijām apklājuši savas muguras ar kokiem norautajām lapam un zāļu kušķiem. Ar tādu saulessargu mēs bez briesmām varējām staigāt saulē. Kad ejot dažas lapas nokrita no muguras, uzlikām to vietā jaunas.

Sādi aizsargāti, nogājām vismaz trīs jūdzes līdz upei, kur priecīgi nomazgājāmies un izpeldējāmies. Pirms saulrieta iznācārn no ūdens un sākām gaidīt mijkrēsli. Visi dzīvnieki klusēja, kad Saules dievs iegrima nakli. Klusums melnā tērpā ienāca džungļos. Kad bijām beiguši lūgsnu, tālumā iemāvās džungļu priesteris — bi felis. Iekliedzās pūces, gaisā nošvīkstēja sikspārņu vēdas, panteras ieņaudējās, nolēkdamas no kokiem. Drīz pievienojās arī citu dzīvnieku balsis.

Nekustēdamies mēs gaidījām, līdz uzlēks mēness.

Ilgi nebija jāgaida. Drīz upes straumē iešāvās sudraba bultas un ūdeņi sāka liesmot. Kad nakts dievs uzkāpa augstāk debesīs, pārdesmit trusīšu, viņu godinot, iznāca no savām alām un mēnesnīcā dejoja uz mauriņa. Daži piesita kājas pret zemi it kā bungodami. Priecādamies par spožo starojumu no debesim, trusīši aizlēkāja pa pļaviņu, kur bija gaišāks. Bahadurs ar apbrīnu vēroja trusīšu deju, viņš pirmo reizi redzēja tos mēnesnīcas apburtus. Aiz prieka viņš pat mazliet iespiedzās. Bet drīz viņš pārsteigts ierūcās, jo mazajiem dejotājiem draudēja briesmas no kādas ļaunas varas. Viņi to nemanīja tāpat kā mēs, līdz bieds kļuva sajūtamāks. Beidzot… briesmas jau bija klāt! Es varēju pēc smakas noteikt, ka tuvumā bija lapsas kūmiņš ar savu sievu. Viņi stāvēja pret vēju, un viņu smaka aizplūda uz trusīšu pusi. Tas viņiem nāca negaidīti. Mazie dejotāji sāka mulsi skraidīt. Bet lapsas neskrēja tiem pakaļ, tikai paspēra dažus soļus uz priekšu.

Tas Bahaduru ļoti pārsteidza. Viņš nekad nebija redzējis šādu plēsoņu taktiku. Abas lapsas vienkārši gaidīja, gatavodamās liktenīgajam lēcienam. Bahadurs uzjautrinājās par šādu muļķību. Viņš domāja, ka mīlīgie trusīši izglābsies un slepkavas, kas pieplakuši gaidīja, ir piemuļķoti. Bet tad viņš dzirdēja troksni. Brīnums! Mazie dzīvnieciņi skrēja atpakaļ!

«Viņi notverti baiļu aplī,» es iečukstēju dēlam. Viņš sākumā mani nesaprata. Es paskaidroju: «Trusīši ir tā izbijušies, ka pazaudējuši galvu, un tagad skrej atpakaļ pie tiem, no kuriem bēga. Viņi notverti baiļu aplī.»

Tikko biju to paskaidrojis, kad jau abas lapsas lēca. Ar šo straujo lēcienu tās nogalināja divus trusīšus, iekams paspējām iejaukties. Mazie dzīvnieciņi vēl vairāk izbijās, ieraudzīdami, ka divi viņu draugi ir pagalam, un atkal aizskrēja, kamēr abas lapsas turpināja gaidīt — gatavas uzbrukumam. Bet — ak! — pēc dažām minūtēm izbiedētie trusīši vēlreiz atgriezās šajā vietā. Lapsas gatavojās nāves lēcienam. Bet pēkšņi apdullinošs troksnis lika tām sastingt uz vietas. Bahadurs, dusmās rēkdams, uzbruka plēsoņām kā neatvairāms viesulis.

Viņa saceltais troksnis bija tik liels, ka salauza baiļu apli ap trusīšiem, un tie aizšāvās uz visām pusēm. Redzēdamas savus upurus aizbēgam, lapsas nikni ieņurdējās. Bet tad bija pienācis brīdis viņām izbīties. Iz- dzirdis ņurdienu, Bahadurs brāzās virsū kā lavīna. Ja viņas nebūtu veikli izlocījušās zem ziloņa kājām, tās tiklu iemīdītas zemē. Bet tās pēdējā mirklī tikai ar mokām izglābās no Bahadura.

Šai vakarā mans dēls nespēja aizmigt un mēs vēl ilgi runājām par baiļu apli. Tiklīdz kāda dzīva būtne izbīstas, tā tiecas skriet aplī — vienalga, vai tas ir cilvēks, apmaldījies sniegos, vai zilonis, kas pazaudējis galvu.

Taču sarunas par bailēm dažkārt uzdzen bailes, tādēļ pēc brīža, lai mainītu sarunas tematu, es uzaicināju Bahaduru izpeldēties upē. Manuprāt, tā bija pirmā pusnakts pelde viņa mūžā. Tā viņam ļoti patika, un es dzirdēju, ka viņš nākošajā rītā ar to lielījās, bet es priecājos, ka viņš nepieminēja savu labo darbu — ka izglābis trusīšus no divām lapsām. Ziloņu barā ir tāds likums, ka ikviens labs darbs, ja to piemin darba darītājs, vairs neskaitās labs.

Pēc mēneša atkal viens notikums pārliecināja Bahaduru, ka baiļu aplis ir durvis uz nāvi un ka nekad nav jāļauj sevi notvert šai sprostā.

Es jau stāstīju, ka maija mēnesis bija ļoti karsts, turklāt nemaz nelija lietus. Sākās neliels sausums. Kad izkalta džungļu krūmāji, sākām baidīties, ka tuvojas lielais sausums un mežu degšana. Lai cik tālu gājām uz dienvidiem un uz austrumiem, debesis nesūtīja nevienu lietus pilienu, un upju dziļums bija izmērāms ar zāles stiebra platumu.

Ir divējādas pazīmes, ka sāksies mežu degšana. Ja zāle džungļu biezokņos kļūst brūna, tad iestājies pilnīgs sausums, jo šajos biezokņos saule parasti neiespīd. Lapotne starp sauli un zemi ir ne vien bieza, bet arī necaurlaidīga. Un, ja gaismas valdniece arī šeit izkarsējusi visu līdz pilnīgam sausumam, tad tā ir liecība, ka iestājies lielais sausums.

Bet tikai tad, kad bambusa koki izžūst, iespējams mežu ugunsgrēks. Bambusu saknes, kā jūs to zināt, iesniedzas dziļi zemē, un vējā bambusi berzējas cits gar citu. Kad tie izkaltuši, bieži gadās, ka šī berzēšanās rada uguni. Kā lāpu ārprātīgā rokā — tā vējš aiznes dzirksteles no viena degošā bambusa uz otru un aizdedzina arī sauso zāli, kas aug apakšā.

Tāpēc Bahaduram, tāpat kā mums visiem, vajadzēja šai vasarā būt piesardzīgam. Dienas laikā, kadbars nepārvietojās, viņš, Adžits, Radha un es ganījāmies kopīgi. Adžits Bahaduram mācīja izprast daudzus džungļu noslēpumus, kurus es vēl nebiju novērojis un izpratis.

Dažas nedēļas pēc viņa ceturtās dzimšanas dienas mēs klaiņojām milzīgā mežā, kur auga Indijas koki — solās, talas, tamalas un bambusi. Pēdējie bija tik izkaltuši, ka izskatījās kā lāpas, kuras tūlīt aizdedzinās. Vējš tos nežēlīgi locīja. Katrs bambusa koks cieši berzējās gar savu kaimiņu, lai gan tie auga dažas collas cits no cita. Tas neko labu nesolīja. Adžits uzstāja, lai mēs aizejam no šī meža. Vējš ar katru sekundi kļuva stiprāks. Drīz solās zari krita mums uz muguras un ar saknēm izrauti koki gāzās mums tieši uz galvas. Mēs no tā neizbijāmies, bet, lai lūstošie koki neievainotu un neapraktu jaunos ziloņus, nolēmām uzmeklēt klajāku vietu. Gājām vienā rindā cits aiz cita.

Pēc stundas gājiena saņēmu ziņu no aizmugures, ka Adžitu, manu sievu un Bahaduru no mums atšķīruši krītoši koki un jāpagaida, līdz viņi mūs panāks. Apstājāmies un gaidījām. Bet ap mums tuvu un tālu redzējām iznirstam un lūstam kokus, dzirdējām bambusus beržoties citu pret citu. Likās, it kā milži tumsā grieztu un šņakstinātu zobus. Mēs kļuvām nemierīgi šai troksnī, nervi bija sasprindzināti līdz pēdējam, taču no manas ģimenes un vecā Adžita vēl nebija ne vēsts. Es centos neuztraukties, jo vecā Adžita gudrība varēja izglābt manu dēlu no jebkuras nelaimes. Lai gan ziloņu barā daži iespiedzās un pieprasīja pavēli iet tālāk, es stāvēju uz vietas.

Tālu aizmugurē izdzirdām kādu taurējam — tik vāji kā niedras stabulīti orkanā. Skaņa apklusa. Mēs gaidījām ar plati atplestām ausīm. Pat mazākā skaņa nevarēja mums tagad aiziet secen. Pēc mirkļa atkal iznira šī skaņa — kā ērkšķa dūriens orkāna ādā.

«Khan-na-fong!» es iesaucos. «Iesim palīgā — viņiem palīgā. Fong-na-khan!» Un mēs traucāmies pa vējam ātrāk, nekā pitons uzbrūk savam upurim. Es priecājos par skrējiena ātrumu, sevišķi tad, kad dzirdēju pāri mūsu galvām klaigājam un ķērcam putnu barus un pērtiķus un kad taurējieni tālumā kļuva aizvien skaļāki.

Pērtiķi kliedza: «Uguns, uguns!»

To pašu vēstīja putni. Bet mēs skrējām pa vējam, tāpēc ne saodām, ne redzējām uguni. Tomēr mēs steidzāmies tālāk, jo zinājām, ka pērtiķi un putni nemaldās. Arī mūsu vidū ieviesās bailes, jo nevienam dzīvniekam nepatīk tuvoties degošam mežam. Es neļāvu saviem ziloņiem aizbēgt. Nepaskatīdamies atpakaļ, vai viņi man seko, es drāzos uz priekšu strauji kā leopards.

Jā, nevarēja būt šaubu — es saodu uguni! Un tad ieraudzīju kaut ko, kas mani gandrīz iesvieda baiļu apli. Lai ziloņu dievi turpmāk vairs nedod pieredzēt tādu ainu! Ieraudzīju savu sievu, dēlu un Adžitu izvedam bifeļus caur dūmu aizsegu.

Bahadurs nāca pirmais, viņam sekoja Radha, pēdējais nāca Adžits. Viņi tuvojās — visi trīs apklāti ar sāpīgām deguma brūcēm. Viņi kustējās lēnām. Viņiem sekoja virkne bifeļu, aiz tiem trīs panteras. Tām nopakaļ drūzmējās kaķu sugas dzīvnieki un daždažādi brieži. Bet es negaidīju, līdz visi iznāks no dūmu apņemtajiem džungļiem, piesteidzos un aptvēru Bahaduru ar snuķi, lai viņu atbalstītu, jo viņš aiz noguruma gandrīz vai saļima. Tā ar manu palīdzību viņš vadīja zvērus, līdz visi nokļuvām pie mūsu bara, kas priecājās, mūs ieraugot dzīvus. Divi ziloņi apvija snuķus ap abiem Adžita ilkņiem, lai viņu atbalstītu, bet divi citi ziloņi apvija ar snuķiem Bahaduru, tā atbrīvodami mani. Es piegāju pie savas sievas, bet viņa, man par pārsteigumu, bija vismazāk apdegusi. Viņa pastāstīja, ka Adžits un Bahadurs ar saviem ķermeņiem sargājuši viņu no uguns.

Bet, iekāms viņa man paspēja izstāstīt visu negadījumu, džungļos atskanēja pērtiķu brēcieni kokos un zvēru soļu dimdoņa.

«Ved, ved mūs!» — tā viņi visi brēca. Tad es izslēju snuķi un paostīju gaisu. Jā, nebija šaubu. Uguns tuvojās.

«Ghom, gon, gon,» es taurēju.

«Briesmas, kļūsiet!» atkārtoja viss ziloņu bars.

«Ghom, gon, gon!» atskanēja kā pērkona grāviens un apklusināja pļāpīgos pērtiķus un pārējos zvērus.

Kad iestājās klusums, es ar snuķa galu pārbaudīju gaisu. Austrumi, rietumi, ziemeļi — paostīju visos virzienos. Beidzot mana oža kā kompass norādīja tiešo uguns virzienu. Tikko biju pārliecinājies, pavēlēju doties ceļā. Lēni, bet bezbailīgi devāmies tālāk. Tā pilnā mierā mēs izgājām no baiļu apļa.»

XVI nodala

BAHADURA IESVĒTE

Drīz Bahadura apmācība bija pabeigta. Kad pagāja viņa septītā dzimšanas diena, piedzima viņa mazā māsa. Augumā un svarā viņa līdzinājās Bahaduram, kad tas nāca pasaulē. Pēc meitas piedzimšanas vecāki neveltīja vairs visu savu uzmanību Bahaduram. Tagad, kad viņš bija izaudzis, Adžits un pārējie ziloņi paskaidroja Radhai un Sirdaram, ka viņiem tagad jāizturas pret Bahaduru nevis kā pret savu dēlu, bet kā pret jebkuru citu bara locekli. Abi vecāki tam piekrita, un Adžits apņēmās paskaidrot zēnam viņa jauno stāvokli.

Arī dzīvniekiem ir sava pilngadība — tāpat kā cilvēku zēniem un meitenēm. Dēla pilngadība sagādāja Sirdaram grūtības. Nav viegli izturēties pret savu dēlu kā pret jebkuru citu ziloni. Ja Bahadurs kaut kur kļū- dītos, viņš bija jāsoda bez žēlastības. Ja viņš izdarītu kaut ko ļaunu, viņa tēvs nedrīkstēja viņu žēlot vai būt labāks pret viņu kā pret jebkuru citu sava bara ziloni.

Iekams Bahadurs devās dažu nedēļu ilgā ceļojumā ar Adžitu, lai apgūtu no viņa pilngadībai vajadzīgās gudrības, viņš vēl varēja kādu laiku uzturēties ziloņu bara. Par to viņam bija jāizpilda vairāki smagi uzdevumi. Daži no tiem bija sarežģīti un prasīja lielu centību. Saviem vecākiem par prieku Bahadurs visus uzdevumus paveica labi. Taču Radha un Sirdars atklāti neizrādīja savu prieku.

Dažreiz Bahaduram uzdeva vadīt ziloņus, kas bija ar

viņu vienā vecumā. Viņam tie bija jāvada rotaļas un darbā. Ja viņiem nepietika barības, tad viņa pienākums bija ēst mazāk un atdot pārpalikumu pārejiem. Ja viņi nokļuva grūtībās, viņa pienākums bija tās izprast un pārvarēt.

Tā pagāja divi mēneši. Beidzot uz rudens pusi tika izlemts, ka Adžits kopa ar Bahaduru dosies dažu nedēļu gājienā baram pa priekšu, lai mācītu jaunajam zilonim vispēdējās ziloņu gudrības. Neizrādīdams nekādas skumjas par šķiršanos no savas ģimenes, Bahadurs aizsoļoja līdzi cienījamajam simtgadniekam.

Tas bija 19… gada novembrī, tajā gadā, kas palicis visiem atmiņā ar daļējo sausumu dienvidos un ar briesmīgiem plūdiem ziemeļos.

Visu jūlija mēnesi bija valdījis spēcīgs, sauss karstums, tāpēc dienvidu meži daudzu jūdžu platībā vairākas nedēļas pirms rudens atnākšanas bija kļuvuši rūsgani un dzelteni. Tā kā tajās vietās bija maz ūdens, visi dzīvnieki devās uz ziemeļiem, jo uzzināja no gāju putniem, pērtiķiem un citiem zvēriņiem, ka tur koki un zāle vēl zaļojot un augļiem, lapām un saknēm garša esot labāka nekā jebkur citur.

Klausīdami labajām vēstīm, Adžits un Bahadurs devās uz Garvalas pļavam. No šī augstā kalnu plato varēja saskatīt Himalaju brīnišķīgās skarbās virsotnes. Pāri zaļojošām piekalnēm baltās virsotnes saules rietā neliesmoja sarkanas, bet ietērpās violetā, sudrabainā, purpura un karmīna zaigā. Saulei lecot, kalnu grēdas gulēja pie debess sliekšņa kā ametista lauvas.

Bija kaut kas draudīgs pakalnos zem sniega linijas. Vecajam Adžitam klusums likās aizdomīgs. Šķita, it kā dievi būtu bezspēcīgi novērst stindzinošās briesmas, kas vēlās lejup no debesīs ieslietajām augstienēm.

161

Viens bija katram skaidrs: sniegi kusa ātri, pārāk ātri. Tāpēc bija tik daudz ūdens piekalnēs, tāpēc viss krāšņi zaļoja. Taču dzīvnieku ierobežotais saprāts neļāva viņiem saskatīt kādu pazīmi, kas bija zem viņu kājām: proti, zeme bija mitra, kāda tā nekad nemēdza but Garvalas augstienēs. Kaut kur augstāk sniegs, strauji kusdams, pārplūdināja upes un ezerus un izlau- zas caur klinšu plaisām. Ar mīkstu, vijīgu čūskas kustību tas aizskaloja veselu kalna nogāzi un plūda lejup

U - 393

ielejā. To džungļu iemītnieki nespēja novērot un saprast, kad viņi nonāca Garvalas apakšējā joslā. Tur virmoja dzīvība. Koki zemu nolika zem pērtiķu un papagaiļu smaguma. Upes bija izrotājušās ar zivju dzeņu virknēm. Maurojoši bifeļi, dobjbalsīgi brieži, taurējoši ziloņi pārpildīja šo apvidu. Šogad katrs zars, katrs krūms bija daudz sulīgāks nekā citus gadus. Upes bija tā uzmilzušas, ka draudēja pārplūdināt krastus. Ja briedis vai bifelis, gribēdams labi padzerties, iekāpa ūdeni, viņš no tā vairs neiznāca — straume viņu aizrāva kā lapu vai sīku zaru. Kaut kas drūmi draudošs piemita šai vietai, tomēr visi dzīvnieki nāca šurp, bada un slāpju dzīti.

Atcerēdamies sava mūža simt vasaras, Adžits teica Bahaduram, ka šī dabas pārpilnība vēstot kādu nelaimi. Viņiem drīzāk jāejot prom no Garvalas. Vēl tikai jā- nogaidot, līdz atnāks viņu bars, kas atpaliek vienas nedēļas gājumu, ja ir gājis tā, kā bija norunāts.

Bet ūdens un barības pārpilnība pulcināja šeit aizvien jaunus, nepazīstamus ziloņu barus, kas te ieradās katru dienu. Lai izvairītos no viņiem, Adžits ar Bahaduru aizgāja uz attālākajām vietām, kur dzīvo zili zaļās antilopes — nilgau — krāsā līdzīgas zaļajiem mežiem. Kad Himalaju piekalnēs ierodas rudens, daudzi dzīvnieki nokāpj zemākās joslās, kur ir siltāk. Uz zemākajām kalnu pļavām nonāk kalnu āzis, un nilgau antilopes ganās zaļajos tropu mežos, kur tām labs aizsargs ir viņu zaļā krāsa. Sai gadā Adžits tās ieraudzīja augstākajās kalnu pļavās, un šķita, ka viņas nemaz netaisās tās atstāt, lai gan bija jau laiks. Vai tad nebija pienācis rudens? Un tomēr tas vēl nebija nevienu koku apsvilinājis sarkanu. Tas bija neparasti. Arī kalnu augstienes bija zaļas un aizsargāja antilopes, tāpat te netrūka ari labas barības. Kāpēc gan iet tālāk uz dienvidiem? Katrs dzīvnieks bija apmierināts ar vietu, kur nupat atradās. Baismais zaļums bija kā slazds.

Adžita gudrība nespēja aptvert, kāpēc daba šogad tik dāsna. Jaunais Bahadurs nelikās zinis par vecā ziloņa jautājumiem un pārdomām. Viņš izbaudīja katru dienu labās pusdienas un savu brīvību un rotaļājās, trenkādams jauno» nilgau bukus.

Kādā pēcpusdienā, stundu rotaļājies, viņš izjuta kaut ko savādu. Apvīdams snuķi ap jaunu nilgau buku, viņš sadzirdēja pakavu dipoņu un briesmīgu blēšanu uz augstas klints. Turēdams snuķi gaisā, viņš ieklausījās:

«Tap-tap-tap, bē-bē-bū!» Skaņas plūda kā ūdenskritums. Sie trokšņi atmodināja visas atbalsis. Ari zilās antilopes ap viņu sāka maut, cik spēka.

Lai uzzinātu no Adžita, ko tas viss nozīmē, Bahadurs skrēja uz to vietu, kur vecais zilonis snauda. Bet, iekams viņš aizsniedza Adžitu, vesela lavīna kalnu āžu iedrāzās kalnu pļavā. Viņi vēlās lejup no Himalajiem kā mākoņu gubas. Redzēdamas šo iebrukumu, nilgau antilopes sāka skriet lejup, cik iespējams ātri atbrīvodamas pļavu. Bet kalnu āži neapstādamies traucās tālāk, un Bahadurs, cenzdamies nokļūt pie Adžita, bija iespiests starp zilajām antilopēm un aitām. Taču viņam nebija jāiet tālu, jo vecais zilonis jau nāca viņu meklēt. Ieraudzījis Bahaduru, vecais signalizēja, ka jāskrien vislielākajā ātrumā, jo no augstajiem pakalniem gāžas lejup plaša ūdens straume.

Tagad viņi steidzās taisnā līnijā tieši uz dienvidiem, lai paziņotu nelaimes vēsti ziloņu bariem. Viņi skrēja pa kādas upes krastu.

Diemžēl bija jau par vēlu! Viņi vēl nebija nogājuši jūdzi, kad upe strauji uzplūda un nogāza viņus gar zemi. Odens šaltis brāzās no visam pusēm. Drīz viņu kājas vairs nesajuta zemi. Griezdamies un grūstīdamies virpuļojoša straumē, viņi peldēja, lai glābtu dzīvību. Apkārt viņiem slīkdami peldēja brieži, nilgau antilopes un kalnu avis. Kāds brīnums izglāba abus ziloņus, to viņi nespēja pateikt, bet, kad viņi bija pusstundu pel- - dēj uši, plūdi atduras virpuļojošā dīķī pret cilvēka celtu dambi.

Abi ziloņi saņēma belzienus un nobrāzumus no ūdenī peldošiem kokiem. Atkal un atkal viņi mēģināja apvīt snuķi ap kādu koku, kas auga krastā, lai varētu apstāties. Bet, par nelaimi, ūdens bija izskalojis koka saknes, un tas nobruka gandrīz uz nabaga ziloņu galvām. Ko viņi varēja darīt? Tiklīdz ūdens pārraus dambi, viņi ies bojā bezdibenī, savu draugu un ģimenes neaprau- dāti.

Tad Bahadurs rīkojās gudri. Viņš atbalstīja savas priekškājas pret Adžita pakaļpusi un, tā izslējies augstāk, apsvieda snuķi ap kāda koka zaru, kura saknēm ūdens bija tikko pieskāries. Straumes uzplūdi un snuķa spiediens pret zaru bija pietiekami liels spēks, kas viņu izsvieda tuvu pie stumbra pamata. Kad Bahadurs palaida vaļā zaru, pie kā bija turējies, koks nogāzās viņu priekšā, uz mirkli apstādinādams ūdens straujo virmo- jumu.

Tad notika brīnums — koks, kura milzīgās saknes vēl turēja nokritušo stumbru un lielos zarus, tikai lēnām padevās ūdens spēkam un izgrūda abus peldošos ziloņus krastā. Jau viņu kājas skāra zemi. Bahadurs, jauns un viegls, bez pūlēm uzkāpa krastā. Taču, būdams sava tēva dēls, viņš neglābās pats, bet izstiepa snuķi un satvēra Adžita snuķi. Divu tonnu smags zilonis vilka čelr- arpustonnu smagu ziloni pa stāvumu augšāl Likdams uz spēles savu dzīvību, Sirdara dēls gribēja glābt veco veterānu no nāves. Lai gan Adžits vairākkārt atšļūca atpaka|, Bahadurs turējās. Lai slavēti par to ziloņu dievi, citādi Adžits būtu bijis pagalam… Bahadura pieturēts, šļūcis atpakaļ jau divdesmito reizi, beidzot vecais zilonis ar kājām stāvēja stingri uz zemes. Viņš bija glābts. Slava Bahaduram! Kā zēns, kas izvelk krastā valzivi, Bahadurs izvilka Adžitu drošībā. Un tas bija pēdējā brīdī, jo plūdu ūdens ar pērkonam līdzīgu troksni pārrāva dambi. Garām viņiem kaukdama aiz- auļoja mežonīgā straume, bet viņi bija glābti.

Adžits un Bahadurs nolēma uzmeklēt savu ziloņu baru un paziņot viņiem par plūdiem. Protams, viņu saimei par plūdu postu bija jau paziņojuši putni un pērtiķi — džungļu ziņneši. Putni lidoja strauji kā zibens, bet pērtiķi auļoja pa mežiem kā zirgi, kas pārrāvuši pavadas, un nesa bēdu vēsti visai Garvalai un Agras un Oudhas apvienotām provincēm.

Sirdara ziloņu bars, nonācis norunātajā vietā, kur bija jāsatiekas ar Adžitu un Bahaduru, gaidīja abus tik ilgi, cik vien spēja. Tad, dzirdēdami netālo plūdu ūdeņu pērkonīgo dunu un šļakstus, ziloņi sastājās virknē aiz sava vadoņa un bēga uz dienvidaustrumiem — strauji kā brieži. Tomēr ūdens viņus panāca. Ja viņi nebūtu gaidījuši Adžitu un Bahaduru, visi būtu izglābušies, bet tagad dārgi samaksāja — starp noslīkušajiem bija

Radha ar savu mazo meitu. Viņa pārāk ilgi kavējās, gaidīdama dēlu, un atpalika dažas simt pēdas no citiem, cerēdama viņu ieraudzīt sveiku un veselu. Sir- dars, kas bija virknes priekšgalā un centās izvest visu baru no apdraudētās joslas, nezināja, ka viņa sieva iet baram nopakaļ. Mirklī, kad Sirdars izpildīja savu vadoņa pienākumu, viņš neveltīja sevišķu uzmanību sievai un meitai. Tāda cēla savaldība piemīt īstam vadonim, un, ja vadonis nebūtu izrādījis tādu pašuzupurēšanos, viss bars nebūtu ticis cauri ar tik nelieliem zaudējumiem — pavisam divpadsmit ziloņu dzīvībām.

Sirdars bija traucies dienvidaustrumu virzienā un īstā laikā aizvirzījies prom no plūdu ceļa. Tikai daži patvaļīgi ziloņi, kas laiski klaiņoja aizmugurē ārpus viņa redzes, dzirdes un ožas loka, noslīka. Radha, kā viņš to vēlāk uzzināja, bija gājusi bojā, glābdama kāda cita ziloņa dzīvību.

Tagad uz aizsargāta kalnu plato, augsta pakalna austrumu pusē, bars apstājās, meklēdams patvērumu. Seit kā zibens no zilām debesīm vēsts par sievas un bērna nāvi satrieca vadoni. Bet trieciens bija vēl smagāks, jo Sirdars domāja, ka arī Bahadurs ir zudis. Rādu brīdi sāpes viņu sagrāba kā trejkārtējas svelošas mokas. Nespēdams ticēt, ka sieva pagalam, viņš kā neprātīgs skraidīja, viņu meklēdams. Viņš ielauzās kazu, zaļo antilopu, ziloņu, bifeļu un citu dzīvnieku baros, meklēdams savu ģimeni. Lai gan daudzi viņam stāstīja, ka redzējuši viņa sievu un meitu nogrimstam plūdu bangās, viņš nespēja tiem ticēt. Bēdas tā bija viņu satriekušas, ka viņš pat netaurēja, lai atvieglotu sirdi vai lai sauktu mīļotās un dārgās būtnes.

Nabaga Sirdars — cik dārgi viņam bija jāsamaksā par vadoņa godu. Viņš nespēja palīdzēt, nē, viņam nebija pat ļauts atskatīties uz savu sievu un bērnu tai bridi, kad viņš tiem bija visvairāk vajadzīgs. Cik briesmīga ir vadoņa dzive! Viņam jādzīvo un jāmirst citu labā, bet ne savu tuvinieku labā.

Ja viņš nebūtu aizmirsis taurēt, viņam būtu dots mierinājums, jo tūkstošu dzīvnieku pūlī bija.Bahadurs, kurš, kaut arī neredzams, sadzirdētu tēva balsi. Kaut taču Sirdars būtu taurējis, kad izmisis skraidīja šurp un turp…

Adžits un Bahadurs, kas stāvēja uz augstā kalnu plato, kur bija patvērušies arī pārējie bara locekļi, uzzināja no citiem dzīvniekiem, kas bija izraisījis briesmīgos plūdus. No vairākiem stāstiem noskaidrojās sekojošais: kāda Himalaju krauja, kuru jau vairākus mēnešus grauza ūdeņi, bija izgruvusi, un milzīgs kalnu ezers iegāzies Garvalā, tā ka pārplūda ne tikai vecās gultnes, bet straume atrada arī jaunus ceļus, aizslau- cīdama ciematus un mežus. Ūdens nogalināja desmit- lūkstoš cilvēku, neskaitāmu daudzumu briežu, tīģeru, ziloņu, leopardu, bifeļu, pērtiķu, čūsku un citu dzīvnieku.

Savā ceļā uz kalnu plato Adžits un Bahadurs bija sastapuši visādu sugu dzīvniekus, kas skraidīja baiļu apli. Tas bija savāds jukums: pērtiķi auļoja mežā kopā ar leopardiem, šur tur līdz nāvei izbiedēti brieži un tīģeri skrēja kopā kā zālēdāji, un pitoni gulēja saritinājušies pie rejošu briežu kājām.

Salīdzinājumā ar šiem izbiedētajiem radījumiem abi ziloņi bija drosmes paraugi. Lai nepakļautos citu bailēm, vecais zilonis un Bahadurs nolēma izvest šausmu pārņemtos dzīvniekus no viņu posta vietas. Adžits bija līdz nāvei noguris, tāpēc šo uzdevumu uzņēmās Bahadurs. Viņa īsie, spalgie saucieni skanēja kā vesera sitieni baiļu apmāto dzīvnieku apziņā. Sie saucieni viņus atbrīvoja. Visi mitējās skriet kā ārprātīgi. Bailes izgaisa, bet viņi bija pārāk apjukuši, lai kaut ko paši pasāktu. Lai viņi atkal neieslīgtu atpakaļ bailēs, arī Adžits taurēja cik spēdams. Tad viņš ar ilkņiem piebikstīja Bahaduram no mugurpuses, kas nozīmēja: «Vadi!» Jaunais zilonis tūlīt uzņēmās vadību. Pārējie viņam paklausīgi sekoja, priecādamies, ka izkļūs no šīs šausmu un nāves vietas. Tā, ziloņbērna vadīti, viņi aizsniedza drošo augstieni, kur jaunā vadoņa tēvs bija atvedis savus ziloņus un veltīgi meklēja savus divus bērnus un Radhu.

XVII nodala BAHADURA PILNGADĪBA

Nebija viegli vadit vairāk nekā simts gadu vecu nogurušu ziloni un daždažādus meža zvērus, kurus bija apstulbinājušas bailes. Taču Bahadurs to veica labi. Viņš vadija zvērus, nedomādams par barību, ūdeni un miegu.

Varēja diezgan viegli aizvadīt šo pūli uz aizsargāto kalnu plato, kamēr vēl bija diena. Bet, kad iestājās nakts, radās jaunas grūtības. Viena no šīm grūtībām bija tik smaga, ka draudēja iznīcināt visas cerības uz glābiņu. Ap pulksten desmitiem vakarā Bahadurs redzēja, ka zvēri, traukdamies šurp no visām pusēm, bija jau pārāk sadrūzmējušies uz kalnu plato. Bija jāiet tālāk, ja gribēja visiem atrast ganības un medību vietas. Bet diemžēl vairs nebija kurp iet. Austrumos izslējās kalni, smaili kā naži, uz kuriem varēja uzrāpties tikai dažas kalnu kazas. Dienvidos pusjūdzes attālumā pletās applūdusi ieleja. Neviens nezināja, vai ūdens ir dziļš vai sekls. Tūkstošiem dzīvnieku tikai dzirdēja, kā plūst strauja straume, un šis troksnis viņus biedēja, tāpēc viņi stāvēja uz vietas. Neviens neiedrošinājās iebrist ūdenī un izmērīt tā dziļumu. Bailes un apmulsums valdīja viņu sirdīs, un nevienam no šiem neskaitāmajiem zvēriem vairs nebija ne kripatiņas drosmes. Kā sakauta armija viņi gaidīja, līdz ienaidnieks tos iznīcinās.

Ar katru stundu bailes kļuva lielākas un pielipa arī tiem dzīvniekiem, kas vēl nāca klāt. Redzēdams, ka baiļu sērga izplatās, Bahadurs un Adžits nolēma pār- brist applūdušo ieleju.

«Labāk iet bojā, cīnoties ar straumi, to pārbrienot, nekā nomirt no bailēm,» — tāds bija viņu vadmotīvs.

Vienpadsmit pēdu augstais Adžits iebrida straumē. Tā sniedzās tikai pāri viņa ceļgaliem. Priecīgi pārsteigts un pacilāts, viņš taurēja šo labo vēsti. Bahadurs, viņam sekodams, sauca:

«Khonta, ta, ta, ta! Khonta, ta, ta, tai Nāciet, pat es varu pārbrist.» Viņš šo saucienu atkārtoja vairākas reizes.

Tikai ziloņi viņu saprata, bet pēc piecām minūtēm kāds liels zilonis pienāca pie viņa un sacīja:

«Tonha, tono. Vadi, dēls, es tev sekošu.»

Tas bija Sirdars.

Tēvs un dēls apskāvās ar snuķiem. Sirdara sirds aiz laimes gandrīz lūza, jo viņš bija atradis savu dēlu dzīvu.

Bet viņa prieks šajā mirkli nespēja pilnīgi izpausties, jo Adžits taurēja: «Ghūm, grant, ghūm! Nav laika priecāties, sekojiet man cieši!»

«Bonk!» atbildēja Sirdars, ar to izteikdams, ka paklausa pavēlei.

Seit jāpiezīmē, ka īsts vadonis prot paklausīt vecākam zilonim, ja vajadzība prasa. Adžita pieredzes gadi bija neapšaubāmi devuši viņam lielāku gudrību šādā kritiskā brīdī. Kad viņš pavēlēja, tad ne vien Bahadurs, bet arī Sirdars tūlīt paklausīja. Iedami tālāk, viņi pārbaudīja, ka ūdens visur bija sekls. Tikai retās vielās tas sniedzās līdz Bahadura krūtīm, tāpēc viņi vairs ne- gaja tik piesardzīgi kā sākumā.

Ziloņiem šķita, ka pretējo krastu viņi sasniegs tikai pēc vairākām stundām: ūdens bija apklājis neticami plašu, zemu līdzenumu. Tā bija laimīga pazīme: ja vieta nebūtu bijusi tik līdzena un straume tik plaši izpletusies, ziloņiem būtu jāpārbrien daudz dziļāks ūdens un jāiet cauri nevaldāmām straumēm.

Redzēdami, ka Sirdara vadītie ziloņi iet uz priekšu, arī citi ziloņi viņiem sekoja. Tiem piebiedrojās svešie dzīvnieku pulki.

Nogājuši divi trešdaļas ceļa, viņi sasniedza dziļu bedri, kurā ūdens draudīgi mutuļoja. Kādu brīdi pa- vilcinājies, Adžits devās uz priekšu. Odens bija dziļš un sniedzās viņam līdz pavēderei. Bet, redzēdams, ka vecais vadonis izkāpj no bedres un iet tālāk, arī Bahadurs spēra soli uz priekšu kā karavirs pretim savai nāvei.

Sai mirklī ar strauju lēcienu — kā lauva Sirdars bija līdzās savam dēlam. Viņš piesteidzās tieši tad, kad ūdens bija pacēlies Bahaduram līdz kaklam un straume draudēja viņu aizraut līdzi. Kā liels kara kuģis blakus mazai laiviņai — Sirdars stāvēja sardzē par savu dēlu, kas tagad bija viņa ģimenes vienīgais loceklis. Straume spēcīgi uzbruka Bahaduram, svaidīja viņu, tomēr nespēja notriekt no kājām, jo tēvs stāvēja līdzās savam dēlam stingri kā kalns.

Atskatījies Adžits ieraudzīja Bahadura kļūmīgo stāvokli, ātri aizsoļoja atpakaļ un nostājās blakus jaunajam zilonim. Viņa ķermenis bija kā dambis, kas aizturēja straumes spiedienu. Bet Bahadurs pēc mirkļa jau juta zem kājām zemi un izrāpās no ļaunās bedres. Abi lielie ziloņi negāja vairs viņam pa priekšu un nopakaļ, bet soļoja Bahaduram blakus, lai aizsargātu jauno ziloni no sāniem. Un viņiem laimējās, jo visā gājienā pa uzplūdušo ieleju vairs nebija bīstamu dziļumu.

Taču nejaukā bedre bija izbiedējusi ziloņus, kuri viņiem sekoja. Viņi bija satricināti, redzot slīkstošo Bahaduru, un atteicās sekot vadonim pa plašo ūdens klaidu. Ziloņiem pietrūka arī drosmes apiet bīstamo vietu, un tā viņi vairākas stundas nostāvēja kā pār- akmeņojušies. Bija jau pāri pusnaktij, kad trīs drosmīgie ziloņi iznāca sausumā, priekšā bija stingra zeme un bezgalīgi džungļi.

Kāds brīnišķīgs mirklis! Viņi norunāja, ka vienam no viņiem jāatgriežas pie izbiedētajiem dzīvniekiem, kas stāvēja pie lielās bedres. Sirdars pieteicās iet atpakaļ.

Bet viņš nogāja tikai kādus desmit soļus, kad pēkšņi Adžits ievaidēdamies saknupa uz visiem četriem ceļgaliem un iegrūda ilkņus dziļi zemē. Sirdars pagriezās un steidzās atpakaļ pie sava drauga. Bahadurs stāvēja pakritušajam blakus. Tagad tēvs un dēls ar snuķiem piecēla smago Adžitu kājās. To izdarīt nebija viegli, jo vecajam zilonim bija uznākusi smaga sirdslēkme. Vadonis un viņa dēls kādu laiku viņu atbalstīja ari pēc tam, kad lēkme bija pāri. Pat pēc pusstundas Adžits vēl bija vājš un nespēja turēties uz kājām. Sirdars vēlreiz ar savu snuķi satvēra viņa ilkņus, palīdzēdams viņam noturēties līdzsvarā.

Redzēdams šo grūto, gandrīz vai bezizejas stāvokli, Bahadurs nolēma vēlreiz pārbrist applūdušo līdzenumu, kur ziloņi stāvēja lielās bedres malā. Viņš gribēja tiem parādīt, ka pārbrist nav grūti. Tas bija viņa pienākums. Viņa tēvam bija jāpiekrīt vai arī jāpamet slimais Adžits un pašam jāpārbrien applūdinātā ieleja. Bahaduram nebija spēka noturēt Adžitu uz kājām, tādēļ viņam bija jāiet un šeit jāatstāj Sirdars.

Viņi to izlēma vienā mirklī, bez garām runām. Ja jaunais zilonis atgrieztos, tas pārliecinātu izbiedētos ziloņu barus, ka nav iemesla baidīties. Kaut gan tēva dvēselē iezagās ļaunas un sāpīgas priekšnojautas, tomēr, lai aizvestu drošībā savus ziloņus un pārējos zvērus, viņam bija jāļauj dēlam iet.

Atceļš nebija viegls. Ūdeni nav pēdu nospiedumu, nav arī tā dzīvnieka smakas, kurš nupat te gājis. Zeme un džungļu koki saglabā smakas un pēdu nospiedumus, bet ūdenī nepaliek nekādu pazīmju par tiem, kuri to nupat pārbriduši.

Bahaduram, kas bija uzaudzis džungļos, šis vientu- ļais~atce]š pāri straujiem ūdeņiem šķita ļoti grūts, jo ne smakas, ne citādas zīmes šeit nebija. Plūdi bija "jau sen aizskalojuši viņa paša, Sirdara un Adžita pēdas. Tagad viņam vajadzēja radīt jaunu taku neskartā un naidigā mutuļojošu straumju plašumā.

Iedams viņš visu vēroja un vairākkārt pagaršoja ūdeni, iekams soļoja tālāk. Viņš sakopoja savu prātu un gribu, apņēmies atnest labas vēstis saviem izbiedētajiem draugiem otrajā krastā. Uzmanīgi likdams soli pēc soļa, Bahadurs gāja uz priekšu.

Par laimi, viņam nebija jāiet pārāk tālu. Apmēram trijos naktī, kad dziļā bedre vēl bija tālu, viņš dzirdēja, ka nošļakst ūdens. Bahadurs satraukts apstājās. Atkal viņš dzirdēja šļakstus. Viņš jautāja pats sev: «Kas tas var būt? Vai ūdens atkal ceļas, dusmās krākdams? Ko lai es daru?»

Viņš aizvēra acis un vērīgi klausījās. Soļu troksnis, lauzdamies cauri ūdens šļakstiem, atskanēja tik tuvu, ka viņš izbijās un atvēra acis. Liels zilonis, kam bija tikai viens ilknis, veda uz viņa pusi neskaitāmu dzīvnieku baru. Bahadurs jutās priecīgi pacilāts un taurēja visiem ziloņiem — gan tiem, kas bija viņa saimē, gan svešajiem. Kā pantera, kas uzbrūk briedim, lielais zilonis viņam strauji tuvojās. Tas bija Kumars, viņa tēva vecais sāncensis un draugs. Viņam sekoja neskaitāms ziloņu bars. Kumars uzsauca Bahaduram: «Vadi!» Bahadurs paklausīja pavēlei. Kumars sojoja cieši aiz viņa, un abiem sekoja ziloņi un bifeļi taurēdami un maudami.

Visiem trokšņiem atsaucās plašuma atbalsis kā ārprātīga pērkona dārdi. Bifeļi un brieži gāja līdzās ziloņiem un, šo milzeņu aizsargāti, arī pārbrida applūdināto ieleju. Veselas dzīvnieku karaļvalsts gājiens, kuru vadīja jaunais Bahadurs, aizsniedza otro krastu tieši ausmā. Saule uzlecot ieraudzīja neparastu ainu: divas zvēru rindas, ievērodamas stingru kārtību, brida pa bangojošo straumi. Uz dažu ziloņu mugurām sēdēja pērtiķu mātes ar saviem bērniem. Saules dievam patika ši savstarpējā palīdzība.

Bahadurs, iznācis atkal uz stingras zemes, līksmi ietaurējās. «Zeme, cieta zeme!» viņam atbildēja visi sekotāji.

Iznākuši no ūdens, visi dzīvnieki meklēja savas sugas pārstāvjus un pulcējās baros, vēl citi gaidīja savējos, staigādami gar upes malu. Sirdars dzirdēja savu dēlu taurējam un pagriezās pret upi, lai sveicinātu viņu un pārējos bara locekļus.

Sākumā viņš redzēja tikai Bahaduru, kurš, izkāpis krastā, aizsedza vadoņa skatienam nākošo ziloni. Sirdars bija priecīgs, ka dēls atgriezies neskarts, un aizmirsa visus pārējos, viņa laimīgās acis redzēja tikai varonīgo jauno ziloni.

Bet pēkšņi viņš sajuta it kā pazīstamu smaku. Paskatījies uz to pusi, viņš ieraudzīja nepazīstamu ziloni. Kas tas tāds? Dažu soļu atstatumā stāvēja Kumars. Sirdars nodrebēja. Ziloņiem ir ļoti laba atmiņa. Gan vecpuisis, gan vadonis ne vien pazina viens otru, bet pēkšņā sastapšanās viņus satrieca. Sirdars nezināja, ko darīt. Arī Kumars šaubījās. Vai iet uz priekšu vai apgriezties un soļot uz džungļu pusi?

«Jā, es labāk iešu projām,» nolēma Kumars.

Bet, kad viņš pagriezās, lai aizietu, atskanēja vecā ziloņa sāpju sauciens. Balss Kumaram šķita pazīstama, un viņš tuvojās vecajam zilonim, kuru tūlīt arī ieraudzīja. Vecajam Adžitam atkal bija uznākusi sirdslēkme. Kumars piegāja viņam ātrāk no kreisās puses nekā Sirdars no labās. Tagad abi balstīja Adžitu, lai viņš nepakristu.

Ieraudzījis, ka Adžitam palīdz tēvs un nepazīstams zilonis, Bahadurs sapulcināja visus bara ziloņus vienkop. Tieši tad viņš uzzināja, ka nekad vairs neredzēs māti ziloņu barā. Cik drūmā pasaulē viņam būs jādzīvo!

«Dhon, dhon, dhon!» taurēja viņa tēvs. Tas nozīmēja: «Vadi baru uz džungļiem, zēn, tur ganīties. Mēs ar Adžitu sekosim.»

Bahaduram tagad bija tik daudz pienākumu, ka viņam neatlika laika domāt par savām bēdām. Tāda ir īsta vadoņa dzīve. Viņš nedrīkst ne pārāk nodoties skumjām, ne arī pārāk līksmoties. Uzticīgs vadoņu sensenajiem paradumiem, jaunais zilonis apspieda savas jūtas un tēva vietā vadīja ziloņu baru. Tam nopakaļ Kumars un Sirdars draudzīgi palīdzēja slimajam Adžitam sekot pārējiem. Ja nebūtu vecā ziloņa dīvainās slimības, abi draugi nekad nespēļu izlīgt.

XVIII nodala MAHAPRASTHANA

Meža biezokni Sirdars pārskaitīja savus bara locekļus. Trūka vienpadsmit ziloņu, ieskaitot viņa sievu un meitu. Bet, tā kā savvaļas dzīvniekiem nav atjauts izrādit sēras, sērotāji savas jūtas slēpa no pārējiem. Vēl vairāk — viņi kopā ar tiem apliecināja prieku par to, ka laimīgi izglābušies no nāves.

Tā kā ziloņi veltīja Bahaduram lielu uzmanību, tas viņu un Sirdaru mazliet mierināja. Tēvs un dēls uzzināja no saimes locek|iem, ka Radha mirusi, cenzdamās glābt savu mazo meitu, kas bija iekritusi plūdu straumē. Nepatiesas bija tenkas, ka Radha palikusi pārāk tālu iepakaļ, gaidīdama Bahaduru, un apstiprinājās patiesība, ka dzīvniekiem mātes mīla ir tikpat stipra un pašaizliedzīga kā cilvēku mātēm.

Bahadurs bija norūpējies par savu veco skolotāju Adžitu. Tas jau savu goda vietu bija atdevis Kumaram — svešiniekam ar vienu ilkni. Vecais zilonis centās būt jauno ziloņu tuvumā un, lēni iedams pārējiem līdzi, stāstīja visu, ko zināja par dzīvi un dabu. Viņš bija dīvaini sērs un svinīgs. Jaunie pateicīgie ziloņi nojauta, ka kaut kas tuvojas. Savādi, ka tieši jaunie nojauta nāvi. Jau veselu nedēju pirms Adžita nāves jaunie ziloņi un arī Bahadurs zināja, kas notiks.

Tēvs un dēls saprata, ka vecais milzenis mirst aiz lielās pārpūles plūdu laikā. Viņš bija saaukstējies, un kopš tā laika viņa sirds vairs neklausīja. Viņa spēks

izdzisa tikpat ātri kā zvaigznes, saulei uzlecot. Viņš domāja, cik labi būs beidzot atbrīvoties no slimības un nāves gaidām. Ir zināms, ka visi savvaļas dzīvnieki sagaida nāvi kā draugu. Viņos nav īgnuma un baiļu, kad tā tuvojas. Ikvienam, kas piedzimis, jāmirst. Bet dzīvas radības dvēsele nekad nemirst, jo tā nepiedzimst. Dvēseli nekad nesatrauc tā ķermeņa dzimšana un nāve, kurā tā iemiesojusies.

Kādu dienu Adžits teica vadonim, ka tuvojas Maha- prasthana — lielā pārbaude. Bija pienācis laiks viņam skatīt nemirstības sauli. Katra zemes pēda, katrs zāles stiebrs viņam čukstēja: «Mahaprasthana — lielais ceļojums.»

«Tās ir beigas,» viņš sevī teica, «es ieiešu mājoklī, no kura esmu atnācis.»

Pēc pusdienām, kad ziloņu bars atdusējās, Adžits klusi lūdza Sirdaru un Bahaduru viņu pavadīt.

Drīz viņi nokļuva vientuļā vietā. Zem koku krāšņām lapotnēm valdīja pustumsa. Pat plēsīgo putnu asie skatieni te nevarēja iespiesties. Te neiespīdēja ne saule, ne zvaigžņu stari. Tobija ziloņu nāves vieta. Tikai tas, kam. jāmirst dabiska nāvē, var šeit ienākt. Neatvadījies un neatskatījies neuzvaramais Adžits iegāja Klusuma mājokļos…

Atceļā Sirdars pastāstīja dēlam, ka ziloņi, ja vien tiem neiedzeļ čūska vai ari neuzbrūk kāds negadījums, labprāt aiziet nomirt kādā noslēptākā meža vietā, kur nekad neieskatās saule un neieurbjas mēness sudraba šķēpi.

Šajā cildenajā un neskartajā meža valstībā zilonis apskauj savu māsu — nāvi un iegūst pilnīgo mieru.

«Ai, mans dēls!» — tā, šķiet, izsaucās Sirdars. «Kādreiz tu būsi bara vadonis, neskumsti par mirušajiem. Priecājies, domājot, ka viņš nomira tik sirmā vecumā, paveicis visu, kas tam bija jāpaveic: Tagad, kad viņš ir laimīgs dievu saimē, priecājies ari tu uz zemes.»

XIX nodala KA KUMARS SASTAPĀS AR ZILOŅU BARU

Kad iesvēte bija beigusies un atkal atnāca pavasaris, Bahadurs līdz ar ziloņu baru iegāja Gangas ielejā. Kā jau teicām, pēc Adžita izteiktās vēlmes Kumaram tika piešķirta mirušā ziloņa vieta. Viņš ]oti mīlēja ziloņu jauniešus, sevišķi Bahaduru.

Bet, iekams turpinu stāstu, gribu paskaidrot, kā Kumars nokļuva plūdu apvidū un kāpēc viņš pārbrida straumi, vezdams sev līdzi pārējos ziloņus.

Sis klaidonis ari bija dzirdējis par brīnišķīgajām ganībām Garvalas pakalnu piekājē. Vientuļais klaiņotājs devās turp, lai ganītos kopā ar citiem.

Kad ezers izlauzās caur augsto krauju un noplūda ielejā, viņš glābās skriešus. Iedams viens, viņš patvērās uz augstā kalnu plato. Bet tur sanāca tāda drūzma zvēru, ka viņa vecpuiša prāts, pieradis pie vientulības, visnota] satraucās.

Un tad viņš ieraudzīja trīs ziloņus, kas šķērsoja straumi. Tas viņu iejūsmināja. Un, kad vēl citi ziloņi sekoja trim gājējiem, arī viņš iebrida ūdenī un pēc daudzām stundām — tā viņam šķita, — kad priekšējie ziloņi apstājās, viņš aizgāja no savas vietas un, tuvodamies priekšējiem, nokļuva tur, kur viņi bija pēkšņi apstājušies. Viņš uzzināja, ka priekšā esot dziļš atvars, kurā tie visi varētu noslīkt. Ziloņi bija iepriekšējo nelaimju tā satricināti, ka kuru katru brīdi gaidīja nāvi. Bet Kumars, kas nebija tā iebiedēts kā citi, iebrida

atvarā un bez grūtībām atkal izkāpa laukā. Ziloņi atguva drosmi. Viņi visi sekoja Kumaram, un ap sirnt jardu no krasta viņš sastapa Bahaduru, kas visus izveda uz cieta krasta. Tā kā jau ir zināms, kas pēc tam notika ar Kumaru, pastāstīsim, ko piedzīvoja ziloņu bars Bahadura astotajā pavasarī.

XX nodaļa PĒDĒJĀ PĀRBAUDE

Kumars, daudzus gadus dzīvodams kā vientuļš klaidonis, bija piesavinājies dažus kaitīgus paradumus, un par vienu no tiem ziloņu bara vadonis gandrīz samaksāja ar savu dzīvību. Tas viņam bija vissmagākais pārbaudījums.

Ir zināms, ka Indijas likumi gan aizsargā miermīlīgo ziloņu barus no medniekiem, bet nežēlo ļaunprātīgos vientuļos ziloņus klaiņotājus.

Ja zilonis aizskāris kādu zemnieku vai viņa īpašumu, tad to izsludina ārpus likuma. Šādus klaidoņus drīkst nošaut viņu ilkņu dēļ, tāpēc visādi alkatīgi mednieki uzbrūk viņiem — kā plēsīgi putni kara laukā kritušajiem. Bet, tā kā maldīties ir cilvēcīgi, tad likums nesoda nevienu mednieku, ja, medīdams vientuļo klaidoni, viņš nošauj arī kādu pāri miermīlīgo ziloņu. Diemžēl cilvēks ir likumdevējs un viņa likumi aizstāv cilvēkus. Bieži esam redzējuši, ka nošauj labu ziloni, kas nejauši nostājies starp klaiņotāju ziloni un mednieka bisi.

Jāpateicas dabas gudrībai, ka par klaidoņiem kļūst tikai nedaudzi, citādi, par spīti cilvēku likumiem, svešzemnieki, kas viesojas Indijā, un mednieki būtu apšāvuši visus Indijas ziloņus, aizbildinādamies, ka šāvuši tikai ārpus likuma izsludinātos ziloņus. Patiesi, ziloņiem jāpateicas dieviem, ka tik maz klaidoņu dzīvo džungļos!

Sirdars un viņa bars nokļuva nepatikšanās Kumara dēļ, un tam par iemeslu bija cēloņsakarīgu nolikumu virkne. Izstāstīšu visu pēc kārtas.

Pēc rudens plūdiem un Adžita nāves ziloņu bars devās uz dienvidiem. Bet Kumars saskaņā ar savām klaidoņa dzīvē iegūtajām paražām meklēja sev barību zemnieku laukos. Togad plūdos visvairāk bija cietuši kviešu lauki un kviešiem bija zelta vērtība. Katrs kviešu lauks šķita ļaudīm svēts un neaizskarams, visas zādzības tika stingri sodītas.

Taču Kumars, kas bija radis vakariņās mieloties ar kviešiem, izlavījās nakti no džungļiem un postīja kuplās kviešu druvas. Tā viņš darīja katru nakti, kamēr bars devās uz dienvidiem. To redzot, arī citi ziloņi sāka sekot viņa paraugam. Divu nedēļu laikā Sirdars ievēroja, ka Kumars bija stipri vien iedragājis viņa ziloņu disciplīnu.

Sad tad kāds aizzagās un aplaupīja kviešu druvas. Taču pārējie ziloņi nepazina cilvēkus tik labi kā Kumars, kas zināja, kuru kviešu lauku vāji apsargā. Turp viņš devās, saēdās pēc sirds patikas un aizbēga, iekams atgriezās sardze. īsi sakot, Kumars bija profesionāls zaglis, bet viņa sekotāji — iesācēji. Drīz viņi nonāca līdz labi apsargātiem laukiem. Un jau pēc dažām dienām viss novads zināja, ka vesels ziloņu bars ir ārpus likuma. Ļaudis lūdza valdību izsūtīt medniekus ar atļaujām apšaut šos ziloņus. Bet valdība uzdeva slavenajam medniekam Ghondam novērot ziloņu baru un noteikt viņu raksturu.

Ghonds mīlēja dzīvniekus. Ja viņš kļūdījās, tad ne jau cilvēkiem par labu. Kad, atstājis dzelzceļa staciju, Ghonds iegāja Gangapuras džungļos, viņš no zemniekiem, kuru laukus nesen bija apciemojuši daži Sirdara ziloņi, uzzināja, ka visus šos laupītājus ziloņus vadījis zilonis ar vienu ilkni. To viņi bija iesaukuši par Eka Danta — Vienzobi.

Sai naktī, kad uzlēca mēness, mednieks Ghonds sēdēja kokā lauka malā un vēroja, kā zvēri atnāk un aiziet. Vispirms nāca leopardi un pazuda starp augstajām vārpām. Tiem sekoja tīģeriene ar diviem mazuļiem. Arī viņi izgaisa mēness nakts sudraba miglājā, kas kviešu druvai piešķīra gluži citādu izskatu.

Apritēja vēl viena stunda, džungļu un pļavu skaņas savijās kā dzijas teiksmainā rakstā. Ikviens, kas sēdētu Ghonda kokā, nemēģinātu vai nespētu kaut ko vērot, bet saldi aizmigtu un izsapņotos tropiskajā nakti Taču Ghonds bija neparasts cilvēks. Nepaļaudamies skaņu un ainavas burvībai, viņš sēdēja ka pantera, gaidīdams laupījumu.

Pēkšņi viņš izdzirda, ka nočaukst sausas lapas, it kā putns būtu iečirkstējies. Viņš skatījās vērīgi, bet nevarēja neko ieraudzīt. Atkal iečaukstējās un nočirkstēja lapas. Šoreiz daudz tuvāk. Bet, iekams viņš paspēja pagriezt galvu, koks, kurā viņš sēdēja, nodrebeja, it kā pret to būtu atspiedies milzīgs smagums. Džungļu cilvēkam Ghondam viss bija skaidrs: kāds savvaļas zilonis, pienācis tieši pie viņa koka un tagad pret to berzēja sānus. Enu svītras plīvoja pār ziloņa sāniem, un viņa ādas krokās zibeņoja mēness stari.

Jau ar pirmo skatienu Ghonds ievēroja, ka dzīvniekam ir tikai viens ilknis,

«Ha! Vienzobis!» viņš sevī iesaucās.

Gandrīz šķita, ka viņš šos vārdus būtu izrunājis skaļi, jo zilonis izslēja un plati atpleta ausis, lai labāk sadzirdētu. Tā viņš ausījās, līdz pienāca klāt citi ziloņi. Tad viņš tos aizvadīja līdz kviešu druvai. Ghonds skaitīja — vienpadsmit jauni ziloņu tēviņi. Redzēdams, kā viņi ar snuķiem izrauj vāliem kviešu vārpas, Ghonds izpildīja savu pienākumu. Viņš izšāva ar tukšu patronu. Tas izbiedēja ziloņbaru. Visi aizskrēja, atskaitot vienu. Eka Danta palika. Viņš kādu brīdi stāvēja, bet, nedzirdēdams vairs troksni, atkal sāka ēst kviešus. Lai aizkavētu kviešu postītāju, Ghonds nokāpa no koka un apstājās zem tā. Vējš pūta no ziloņa puses, un Ghonda smaku tas aiznesa džungļos. To viņš uzreiz manīja, jo pēc dažām minūtēm desmit aizbēgušie ziloņi skaļi taurēja briesmu signālu — «Ganga!», kas nozīmē — «Cilvēks». Kumars jeb Eka Danta pārtrauca mielošanos un aizdrāzās uz mežu. Viņš paskrēja garām divpadsmit pēdu atstatumā no Ghonda.

Ja tagad Ghonds domāja, ka varēs viegli uzelpot, viņš bija maldījies. Piespiedis ausi pie zemes, viņš dzirdēja, ka ziloņi aiziet, tomēr gaisā bija jūtams kaut kas draudīgs.

Iekams viņš bija atrāvis galvu no zemes un piecēlies, viņa nāsis saoda kaķus. Viņš pavērsa bisi virzienā, no kurienes nāca smaka. Tagad viņš saredzēja, kas bija ieradies. Ap divdesmit so]u atstatumā zvēroja trīs smaragdzaļu acu pāri, kas kļuva lielāki un virzījās tuvāk. Tā kā Ghonds negribēja nevienu nonāvēt, bet tikai izsekot lauku postītājus, viņš apspieda sevī tieksmi nomedīt plēsīgos kaķus.

Tīģeriene un viņas mazuļi stāvēja pārāk tuvu, lai Ghonds pagutu uzrāpties kokā, tāpēc viņš atslēja muguru pret koku un gaidīja. Smaragdi vairs nekļuva lielāki un nekustējās. Šķita, ka viņam būs jāpavada visa nakts šadā stāvoklī: viens cilvēks pret trim tīģeriem.

Bet džungļu dievi bija lēmuši citādi. Ghondam pa kreisi iznira milzīga ēna. Uzmetis tai īsu skatienu, viņš īsti nespēja pateikt, kas tur nāca -5 ~ bifelis vai zilonis. Viņa acis atkal pievērsās tīģeriem. Bet viņu vairs nebija, vismaz viņu acis bija izgaisušas. Neapšaubāmi, tās bija ieraudzījušas milzeni, kas tuvojās. Lielais mednieks paskatījās vēlreiz. Viņa sirds salēcās priekā un pārsteigumā. Tur stāvēja dižens zilonis, abi viņa ilkņi spīdēja kā izslieti austrumnieku līkie zobeni, valdonīgā galva varavlkšņaini zaigoja, viņa snuķis bija kā sudraba strauts un ausis pa pusei atvērtas kā milzu vēdekļi. Kāds skats! Sā milzeņa miers bija tik liels, ka tīģeri sajutās kā trīs izbrīnījušies bērni, un ari mednieks jutās kā godbijīgs zēns. Ghonds sevī nodomāja:

«Tas ir bara vadonis, kas atnācis pārbaudīt savu ziloņu nerātnības.»

Patiesi, tas bija Sirdars. Viņš bija atnācis uzzināt, kādā ķibelē iekļuvis Kumars un tā atvestie jaunie ziloņi. Ieraudzījis Ghondu ar ieroci, vadonis tūlīt visu saprata.

Sirdars bija ieradies īstajā brīdī, jo viņš novirzīja tīģeru uzmanību no Ghonda un piespieda zvērus aizbēgt. Bet pats viņš netuvojās Ghondam un kā parādība pazuda mežā. Tai pašā brīdī mednieks uzmeta bisi plecā un veikli uzrāpās kokā.

Nākošajā dienā viņš zemniekiem pastāstīja, ka viss ziloņu bars nav vainojams, noziedznieks ir Eka Danta, kas jāsoda. Protams, zemnieki viņam nepiekrita. Viņi uzstāja, ka jāiznīcina viss bars.

— Vai tu, ūpja brālēn, neredzēji, ka mūsu laukiem uzbruka vienpadsmit ziloņi?

Lai kā viņi lamājās, vecais mednieks negribēja atzīt, ka jānošauj vienpadsmit ziloņi. Viņš piesardzīgi neminēja, ka bija redzējis divpadsmito ziloni — visdiženāko Indijā. Viņš baidījās, ka tieksme iegūt ziloņkaulu pamudinātu šos Jaudis izsludināt arī šo ziloni ārpus likuma. Pēc ilgām pārrunām un strīdiem zemnieki un Ghonds vienojās nosūtīt valdībai Kalkutā šādu telegrammu:

«Vienzobis klaidonis jāizsludina ārpus likuma pnkt jānošauj vēl seši ziloņi kā līdzvainīgie.»

Ghondam bija izdevies pasargāt gandrīz pusi no palaidnīgajiem ziloņiem no zemnieku atriebes.

Tagad sākās viņa darba briesmīgākais posms. Valdība pavēlēja viņam aizvest septiņpadsmit angļu medniekus, lielāko daļu tūristus, Gangapuras džungļos, lai beidzot iznīcinātu Kumaru.

Kad telegramma bija aizsūtīta, ziloņu bars devās uz dienvidaustrumiem. Ziloņi gāja līdztekus Subarna- rekhas upei un pārbrida to pie Mahapalas. Ghonds viņiem sekoja līdz ar septiņpadsmit angļiem uz pieradināto ziloņu mugurām. Angļu mednieki bija Ledlijs Kar- penters, Biltons un Elliss. Elliss bija angļu armijas kapteinis, bet pārējie bija privātpersonas vai ICD (Indijas Civilā Dienesta) locekļi. Izsekot ziloņu baru nebija grūti, jo tie bija izpostījuši druvas visur, kur tās atradās džungļu malā, un kā bezrūpīgi zagļi atstājuši tur savas pēdas. Ghonds, kas labi pazina šo novadu, aizveda medniekus pa taisnāku ceļu uz Mahapalu un ieradās tur vairākas dienas agrāk nekā Sirdara ziloņi.

Sai laikā disciplīna barā bija noslīdējusi tik zemu, ka patiesībā tagad bija izveidojušies divi ziloņu bari: viens, kas darīja visu, ko ieteica Kumars, un otrs, kas bez ierunām paklausīja Sirdaram. Par laimi, Kumars un viņa draugi tik ļoti alka nobaudīt kviešus no katras druvas, kas gadījās ceļā, ka atpalika, un vadonis ar saviem uzticamajiem ziloņiem pirmais ieradās Maha- palā.

Gudrais Sirdars uzreiz sajuta, ka Mahapalas džungļos dūc nāves sirseņi. Jo lodes taču bija sirseņi, kas ar saviem dzēlieniem nonāvēja ziloņus. Katrā kilometrā bija jūtama cilvēka smaka. Pie tam cilvēki bija tik labi paslēpušies, ka ziloņi tos nekur nevarēja ieraudzīt. Briesmu nojauta biedē vairāk nekā pašas briesmas. Cilvēku pastāvīgā klātiene džungļos satrauca ziloņus. Viņi negāja uz priekšu, bet vilcinājās, mīņājās uz vienas vietas. Sāņus nogriezties nekur nevarēja — pa labi uu pa kreisi stāvēja Ghonda mednieki. Kad ziloņi bija novilcinājušies divas dienas, viņus panāca bezbēdīgā Kumara jautrie pavadoņi. Tie nenoskaidroja, kāpēc pirmais ziloņu bars te apstājies, bet visi pulkā iegāja tieši slazdos, kurus Ghonds un viņa mednieki te bija sagatavojuši.

Kad pārgalvnieki beidzot sajuta cilvēku klātieni, aizmuguri jau noslēdza mednieku ķēde un pieradināts zilonis, kam uz muguras sēdēja dzinējs, kapteinis Elliss un Ghonds. Ghonds bija nodomājis dzīt sirotājus trīs kilometrus tālāk līdz kādam mežam, kura malā bija liela pļava, un tur gaidīja Karpenters, Ledlijs un trīspadsmit mednieki uz ziloņiem. Protams, visi angļi bija nolēmuši nogalināt tikai Kumaru un tos ziloņus, kas bija izsludināti ārpus likuma, taču cilvēks domā, bet, kā mēs lo redzēsim, dzīvē viss var notikt citādi.

Cilvēku vajāti, Kumars ar saviem draugiem drāzās uz priekšu, lai no tiem izbēgtu, taču tas nebija gudri, jo tagad viņi nokļuva klajumā, kur stāvēja rinda pieradināto ziloņu.

Gudrais mednieks Ghonds, kas juta apbrīnu pret Sirdara vadītajiem ziloņiem, nebija devis pavēli aizkavēt miermīlīgos ziloņus vai neļaut tiem brīvi pārvietoties. Tāpēc, kad cilvēku smaka attālinājās, vadonis veda savus padotos garā virknē pa vienam, bet Bahaduram pavēlēja iet viņam blakus. Tas bija neparasti, bet bars paklausīja savam pavēlniekam, jo tam bezgala uzticējās. Soli pa solim, ļoti piesardzīgi ziloņi gāja nopakaļ cilvēku virknei, kuras vidū bija pieradinātais zilonis.

Džungļi nojauta briesmas, visur skanēja brīdinājuma signāli. Pērtiķi spiedza un brēca uz papagaiļiem, papagaili ķērca, cik vien jaudāja, leopardi un panteras, nevaredarni troksnī aizmigt, rūca dusmas, brieži aiz- auļoja dažādos virzienos, un bifeļi sadusmoti bauroja. Mednieki šausmās steidzās uzrāpties kokos, kur sabiedētie pērtiķi izspļāva pussagrauztus riekstus uz viņu galvām. Tas bija nepatīkami, tomēr drošāk nekā stāvēt uz zemes — tā domāja šie baiļu sagrābtie ļaudis.

Tieši tad netālu atskanēja šāvieni. Sekoja baigs klusums. Tad, it kā simtiem ūdenskritumu gāztos no kalniem, Kumara ziloņi izmisīgi sāka taurēt: «Konk, konk, konk. Atpakaļ, atpakaļ, atpakaļ!» Atkal norībēja šāvieni: «Blīc, blīc, blīc!» Bet tiem pāri skanēja Kumara un viņa draugu saucieni: «Dūm konka, dūm konka. Palīgā, vadoni, palīgā, palīgā, palīgā!» Kumara sauciens atbalsojās vadoņa ausīs tā, it kā viņa paša dēls būtu lodes ievainots un nāves mokās sauktu palīgus. «Honk!» Sirdars norūca saviem biedriem, tas nozīmēja: «Sekojiet piesardzīgi!» Tad kopā ar Bahaduru viņš skrēja glābt draugus.

Pēc dažām minūtēm Sirdars tuvojās pieradinātajam zilonim, kam uz muguras sēdēja Ghonds. Iekams viņš paspēja uzbrukt tam no mugurpuses, mednieks bija brīdinājis kapteini Ellisu, kas pacēla .bisi un izšāva. Vadonis nolieca galvu, un lode trāpīja viņu plecā. Par spīti asajām sāpēm, viņš ar divkārtēju spēku uzbruka pieradinātajam zilonim, un tas lielās izbailēs joza uz pļavu trīssimt pēdu attālumā. Ja Elliss, Ghonds un dzinējs nebūtu pieliekušies līdz viņa mugurai, koku zari tos bulu notriekuši zemē.

Aizbēgdams zilonis pavēra brīvu ceļu Kumaram un viņa draugiem, tie iedrāzās atpakaļ džungļos — projām no bīstamās pļavas, kur zibēja lodes un kur septiņpadsmit mednieki uz ziloņiem tuvojās, nepārtraukti šaudami.

Džungļu pustumsā Kumars un viņa draugi ieraudzīja bēdigu ainu. Vadonis gulēja pie zemes asins peļķē un kunkstēja, bet viņa dēls Bahadurs izmisīgi pulējās ar savu mazo snuķi pacelt tēvu.

Kumara sirdi sažņaudza nožēlas. Viņš piegāja klāt

Sirdaram un pabāza savu vienīgo ilkni un snuķi zem viņa abiem ilkņiem. Tā ar Kumara un Bahadura palīdzību Sirdars piecēlās kājās. Tagad, kad šāvienu un uzbrukuma satraukums bija mitējies, Sirdars sajuta, ka nav nopietni ievainots. Vismaz viņš varēja nostāvēt kājās un dot rīkojumus, kā glābt draugus no briesmām.

Tad caur biezajiem kokiem viņš saskatīja, ka daudzi pieradinātie ziloņi, kam uz mugurām sēdēja cilvēki, atkal nāca jaunā uzbrukumā. «Gre gromm. Uzbrukumā, uzbrukumā!» viņš pērkonīgi taurēja.

Tad sākās kaut kas nepieredzēts. Savvaļas ziloņi iz- slēja ilkņus un sastājās ciešā falangā — gatavi uzvarēt vai mirt. Vadonis vēlreiz sauca pērkonīgā balsī: «Uzbrukt, uzbrukt, neatkāpties, neatkāpties, uzbrukt!»

Likās, tieši tas, ka viņš nespēja tos pats vadit, piešķīra vēl lielāku spēku viņa pavēlēm, jo ziloņu bars devās uzbrukumā. Pieliekuši galvas, snuķus ielikuši mutē, pacēluši ausis kā buras vējā un izslējuši ilkņus, kas spētu caurdurt ozolkoku un tēraudu, viņi skrēja uz priekšu.

«Hum burra, hum burra,» ziloņi taurēja, nogāzdami kokus, samīdīdami ceļā panteras un vilkus, un negantās dusmās uzbruka ziloņiem, kam uz mugurām sēdēja cilvēki.

Lai gan dažs labs no savvaļas ziloņiem pakrita beigts, viņi traucās uz priekšu. Pieradinātie ziloņi, par spīti dzinēju saucieniem un ankusiem, kas dūrās tiem dziļi kaklā, bēga kā suņi no tīģera. Visasākie ankusi pasaulē nespēja viņus piespiest tuvoties mežonīgo ziloņu ilkņiem. Rāmie ziloņi neiedrošinājās pagriezties un stāties pretim savu brīvo brāļu uzbrukumam.

Nespēdams kustēties, Sirdars, stāvēdams uz vietas, ar pavēlēm vadīja savus ziloņus. Viņa stratēģija bija nevainojama. Viņš taurēja, rūca un atkal taurēja, dodams dažādas pavēles. Ziloņu bars, atguvis disciplīnu, paklausīja viņam uz vārda. Tā viņi pieveica cilvēkus un viņu ziloņus. Neviena cilvēka, neviena pieradinātā ziloņa vairs nebija šaipus pļavas. Džungļi bija atbrīvoti. Sirdara nevaldāmie kārotāji izspārdīja zemi pļavā. Redzēdams, ka mežā daudzi koki nogāzti un ka jebkura mednieka acs tagad varētu saskatīt viņa ziloņus, Sir- dars pavēlēja atkāpties, iekams pieradinātie ziloņi spētu doties pretuzbrukumā.

Kā bultas traukdamies uz vienu mērķi, ziloņi paklausīgi atgriezās pie Sirdara. Atspiedies uz Kumaru un jauno "Bahaduru, vadonis lēnām aizveda savu baru no Mahapalas džungļiem, kur cīņā bija krituši seši ziloņi.

Lai gan Sirdaram bija grūti soļot, viņš nolēma līdz galam ieturēt atkāpšanās plānu. Ziloņi gāja visu dienu un pusi nakts, iekams Sirdars atvēlēja viņiem un pašam sev apstāties. Lai gan katrs solis sagādāja vadonim lielas ciešanas, viņš turpināja soļot. Tā viņš aizveda savus ziloņus Belasoras biezajos mežos, kur cilvēks vēl nekad nebija spēris kāju.

Sai naktī Sirdaram bija jānoliekas gulēt uz zemes — to viņš nebija darījis kopš bērnibas. Visus šos gadus viņš bija pavadījis, stāvēdams kājās miegā un nomodā. Tagad viņš bija pārāk vājš, tāpēc šai naktī, sāpju mocīts, gulēja uz zemes, sava dēla un draugu apsargāts.

Tikai septītajā diena pēc liktenīgās kaujas vadonis atkal spēja piecelties. Bahadura un Kumara atbalstīts, viņš aizgāja pie tuvējās upes, lai pirmo reizi padzertos. Pēc tam viņš paēdās dūņu kumšķus, kurus Kumars izrāva no krasta. Visi trīs ieēda arī sāli, lai pasargātos no tūskas, kura varēja uzbrukt Belasoras klimatā.

Pēc divām nedēļām vadonis bija tiktāl atspirdzis, ka varēja dienā nostaigāt vairākas jūdzes, par ko viss bars no sirds priecājas. Tad ziloņi turpināja savu gājienu uz ziemas novadiem, tālāk uz dienvidiem, paklausīdami sava vadoņa stingrajām pavēlēm. Visi, ieskaitot Kumaru, klausīja viņam bez iebildumiem. Viņi apzinājās, ka bez Sirdara iejaukšanās īstajā brīdī daudzi no viņiem būtu tagad jau pagalam. Ziloņiem ir laba atmiņa, un tie labi izprot cēloņsakarības. Tāpat viņi saprata savas kļūdas un pāikāpumus. Kopš šī laika Sirdara ziloņu barā vairs nebija nekādu disciplīnas pārkāpumu.

Tā beidzās stāsts par ziloņu baru.

Sirdars un viņa draugi lai paliek atmiņā tiem, kas mīl ziloņus — gan mazus, gan jaunus, gan vadoņus, gan vīrus un tēvus — un visvairāk kā nesavtīgas būtnes, kas spēj ziedoties citu labā. Stāsts par vadoni —• vai tas ir par cilvēku vai dzīvnieku — ir stāsts par atsacīšanos.

Pašaizliedzība ir klints, uz kuras dibinās vadoņa dzīve. Savtīgums, tukša godkāre un bailes ir tikpat svešas vadoņa dabai, kā dzīvība ir sveša nāvei.

[1] tā tas bija ang]u kundzības laikā Indijā.

[2] kheda — ziloņu gūstīšana.

Content

Mukerdži Dhans Džungļos

DŽUNGĻU ZENS HARi

I nodaļa DŽUNGĻU MALA

II nodaļa MĒS KĻŪSTAM MEDNIEKI

III noda|a NAKTS DŽUNGĻOS

IV noda|a MANA APMĀCĪBA

V noda|a MANA APMĀCĪBA TURPINĀS

VI nodaļa MEDĪBAS UN ZVĒRU ĶERŠANA AR SLAZDIEM

VII nodaļa medības un zvēru ķeršana ar slazdiem (turpinājums)

VIII nodaļa kari pilsētā un džungļos

ZILOŅU BARA VADONIS

I nodaļa kā vadoni ievēlēja

II nodaļa sirdara pārdomas

III nodaļa ziloņi un citi džungļu iemītnieki

IV nodaļa pavasara ganībās

V nodaļa kādam jābūt vadonim

VI nodaļa vel par vadoni

VII nodaļa ziloņu bars briesmas

VIII nodala ziema

IX nodaļa ziloņu bars pieņem atnācēju

X nodaļa mīla un precības

XI noda|a bahadurs - sirdara dēls

XII nodaļa sirdars turpina savu stāstu

XIII nodala BAIĻU MAĢISKAIS SPĒKS

XIV nodala BAHADURA STĀSTS

XVI nodala BAHADURA IESVĒTE

XVII nodala BAHADURA PILNGADĪBA

XVIII nodala MAHAPRASTHANA

XIX nodala KA KUMARS SASTAPĀS AR ZILOŅU BARU

XX nodaļa PĒDĒJĀ PĀRBAUDE