Eidelmanis Natans

Es meklēju senci

N. EIDELMANIS

ES MEKLĒJU SENCI

,

,

I daļa PĒDĒJAIS PĒRTIĶIS

Katra patiesība cilvēka prātā iziet (ris stadijas: sākumā — «kādas blēņas!», pēc tam — «tur kaut kas ir», beidzot — «kas gan to nezina!».

Aleksandrs Humbolts

Pat labirintos jau karājas plāksnītes ar uzrakstu: «Maldīties aizliegts.»

Staņislavs eži Lecs

Pirmā nodaļa CILVĒKS CĒLIES NO DARVINA

Čārlzs Darvins ir tik slavens, ka es apsolu nerakstīt (vai gandrīz nerakstīt) par šādiem faktiem. Ka Darvins bijis liels zinātnieks. Ka reiz, ķerot vaboles, viņam vajadzējis vienu iebāzt mutē un tas beidzies ne visai labi ķērājam, bet gluži labi vabolei.

Ka Darvins publicējis «Sugu izcelšanos» 1859. gadā un «Cilvēka izcelšanos» 1871. gadā.

Ka Darvina piekritējs profesors Hekslijs disputā aizbāzis muti kādam bīskapam, kurš nav vēlējies izcelties no pērtiķa.

Ka, par spīti savai ģenialitātei, Darvins kaut ko vēl nav zinājis un kaut ko nav pietiekami novērtējis.

Darvina darbiem bija divas īpašības, kas nepieciešamas, lai gandrīz katrs kaut ko būtu dzirdējis par tiem.

Pirmā īpašība (ne galvenā) — ģenialitāte.

Otrā (galvenā) — rezultātu skandalozums.

Visaugstākā atzinība nedzirdētajai zinātnieka popularitātei bija Zila Renāra uzrakstītais izteiciens: «Cilvēks cēlies no Darvina.»

īsi pirms nāves Darvins ne bez izbrīna konstatēja:

««Sugu izcelšanās» pārtulkota gandrīz visās Eiropas valodās, pat spāniešu, čehu, po]u un krievu valodā. Ebreju valoda publicēts apcerējums, kuram jāpierāda, ka šo mācību var atrast Vecajā derībā! Atsauksmju par manu grāmatu bija |oti daudz: vispirms es sāku vākt kopā visu, kas publicēts presē sakarā ar «Sugu izcelšanos», bet, kad šo-atsauksmju skaits (nerēķinot anotācijas avīzēs) sasniedza 265, es mitējos. Iznākušas daudzas brošūras un grāmatas par šo jautājumu, bet Vācijā izdod «darvinismam» veltītus bibliogrāfiskus katalogus.»

Vārds «darvinisms» zinātniekam šķiet tik dīvains un smieklīgs, ka viņš to liek pēdiņās.

Taču par Čārlzu Darvinu, kura atzinumi tūkstoškārt pārstāstīti vai sagrozīti grāmatās un rakstos, filozofiskās esejās un kinofilmās, nedrīkst, kā esmu pārliecinājies, neuzrakstīt 1001. reizi.

Mana pārliecība dibinās uz personīgo pieredzi: kaut gan skolā man bija neapšaubāms piecnieks darvinismā un esmu sekmīgi aizstāvējis sera Čārlza teorijas universitātes eksāmenos, tomēr tiklab tolaik, kā ari daudz gadu vēlāk man bija diezgan aplams priekšstats par daudziem svarīgiem šīs mācības aspektiem, un man ir lielas aizdomas, ka šādi maldi bijuši ne jau man vienam vien.

Mana darvinisma būtība izteicama šādu divu aksiomu veidā.

1. Sugas mainās, bet cilvēks cēlies no pērtiķa.

2. Tas viss ir pilnīgi skaidrs, un tikai kaut kur aiz trejdeviņām zemēm vēl saglabājušies tādi filozofi un arhibīskapi, kuri Darvinu gan lasījuši, bet nav piekrituši viņam, jo neko nav sapratuši.

Pēc Humbolta klasifikācijas, es stingri stāvēju partijas «Kas gan to nezina!» rindās. Un biju dzirdējis, ka eksistē iznīcībai nolemta frakcija «Kādas blēņas!».

Godīgi runājot, es pat ne visai labi sapratu, par ko Darvinu tik ļoti slavē: nu, protams, viņš pirmais bija pamanījis svarīgas lietas, bet šīs lietas ir pilnīgi acīm redzamas, jo nevar taču nopietni šaubīties par to, ka augu un dzīvnieku sugas mainās un ka cilvēks cēlies no pērtiķa.

Vēlāk, daudz vēlāk, atceros, mani pārsteidza rindas no Darvina «Autobiogrāfijas»:

««Izcelšanās» panākumus dažreiz piedēvēja tam, ka «šīs idejas jau lidinājušās gaisā» un ka «prati bijuši tai sagatavoti». Domāju, ka tas nav gluži pareizi: par to esmu runājis ar daudziem dabas pētniekiem un neesmu

sastapis nevienu, kurš būtu šaubīj'ies par sugu nemainību. Pat Laiels un Hukers, kas ar interesi uzklausīja manas domas, laikam gan nekad nav piekrituši tām. Divreiz mēģināju kompetentiem speciālistiem izskaidrot, ko es saprotu ār dabisko izlasi, tomēr bez panākumiem.»

Te man jāapstājas, lai dažas lappuses tālāk atkal turpinātu dzi|domīgo prātojumu «Kas gan nezina, ka cilvēks cēiies no pērtiķa!…», un tagad jāparunā par Darvina «Autobiogrāfiju», kas ir augstākā mērā ievērojams sacerējums.

Stingri ņemot, «Autobiogrāfijai» nav piemērojami šādam žanram parastie mēri — «objektivitāte, subjektivitāte, kautrība, nekautrība, taisnošanās, atzīšanās, novēlējums pēcnācējiem». Tas ir ļoti interesants zinātnisks eksperiments, eksperiments pašam ar sevi, kas ir ne mazāk svarīgs un varonīgs kā jaunas vakcīnas izmēģināšana pie sevis. Darvins, izcils biologs, gluži vienkārši cenšas aprakstīt tādu interesantu dabas parādību, tādu ievērības cienīgu «īpatni», kāds ir viņš pats. To nedarīt viņam, kas atradās ārkārtīgi labvēlīgos apstākļos attiecībā pret pētījuma objektu, nebija iespējams, tas būtu bijis vienkārši zinātnieka necienīgi.

Uzdevums tiek formulēts šādi.

«Spriežot pēc manu darbu panākumiem Anglijā un ārzemēs, mana popularitāte noturēsies vēl dažus gadus. Tāpēc ir interesanti izanalizēt tās manas gara spējas, no kurām šie panākumi bijuši atkarīgi.»

Pēc tam tiek atrisināts:

«Man nav ne ātras saprašanas spējas, ne asprātības. Tāpēc esmu ļoti vājš kritiķis: par katru izlasītu grāmatu es sākumā sajūsminos, bet pēc ilgām pārdomām redzu tas vājās puses. Manas abstraktās domāšanas spējas ir vajas, tāpēc es nekad nebūtu varējis kļūt par matemātiķi vai metafiziķi. Atmiņa man diezgan laba, bet nepie- tiekami sistemātiska. Man ir zināma atjautība un veselais saprāts, bet ne vairāk kā jebkuram viduvējam juristam vai ārstam.»

Darvins ar to nav aprakstījis visu savu trūkumu kolekciju. Viņa uzmanību saista «mākslinieciskās gaumes atrofija»: «Līdz trīsdesmit gadu vecumam un pat mazliet vēlāk es ļoti mīlēju dzeju — jau skolas gados ar baudu lasīju Šekspīru, sevišķi viņa vēsturiskās drāmas.

Es jau teicu, ka jaunībā mīlēju glezniecību un mūziku. Bet tagad jau vairākus gadus nevaru paciest nevienu dzejas rindu; nesen mēģināju lasīt Šekspīru, bet viņš man šķita garlaicīgs līdz riebumam. Pret glezniecibu un mūziku arī esmu gandrīz pavisam atsalis. Mūzika man nesagādā vis prieku, bet gan liek vēl drudžaināk domāt par to, ar ko es tajā brīdī nodarbojos. Agrāko mīlestību esmu saglabājis tikai pret dabu, bet arī tā vairs nesagādā man tadu baudu kā jaunībā. Turpretim romāni pēdējos gados man ir pali labākā atpūta un liela izklaidēšanās. Es bieži vien esmu pateicīgs itin visiem romānistiem. Man lasīja priekšā milzīgi daudz romānu, un visi tie man patika, ja tikai nebija sarakstīti galīgi slikti un ja tiem bija laimīgas beigas. Es vispār būtu izdevis likumu pret romāniem ar nelaimīgām beigām!»

Tā rakstījuši vai varējuši rakstīt par sevi daudzi cilvēki. Bet vai daudzi būtu varējuši noturēties pret diviem kārdinājumiem?

Pirmais kārdinājums — pārvērst trūkumu par pozitīvu īpašību, lepni izrādīt savu kailumu, izsmejot estētus.

Otrais kārdinājums — nikna un salda paššaustišana, sevis noniecināšana, nožēlošana.

Par Darvinu nevar arī teikt, ka viņš apietu kārdinājuma slazdus. Viņš vienkārši nepamana tos, jo iet pavisam pa citu taku.

«Sis visu augstāko estētisko interešu zudums ir vēl jo dīvaināks tāpēc, ka vēsturiskie darbi, biogrāfijas, ceļojumu apraksti (neatkarīgi no to zinātniskā satura) un visādi raksti joprojām mani interesē. Mans prāts pārvērties par tādu mehānismu, kas faktus samaļ par vispārējiem likumiem, bet, kāpēc šī spēja izraisījusi atrofiju tajā smadzeņu daļā, no kuras atkarīgas augstakās estētiskās intereses, to es nevaru saprast. Cilvēkam ar augstāku prāta organizāciju nekā man droši vien nekas nebūtu noticis, un, ja man vajadzētu otrreiz nodzīvot savu mūžu, es sev uzliktu par pienākumu kaut reizi nedēļā lasīt dzejoļus un klausīties mūziku — tādējādi visas manu smadzeņu šūniņas saglabātu dzīvības spējas. Māksliniecisko interešu atrofija laupa zināmu daļu laimes un varbūt arī kaitē prāta spējām.»

Tomēr tie vēl nav visi zaudējumi un trūkumi (Darvins ir nopietns zinātnieks). Izrādās, ka jaunībā viņš stipri

ienīdis anatomiju un ķirurģiju, sevišķi pec tam, kad uzzinājis, ka tēvs atstās prāvu mantojumu, un «neprašana anatomēt izrādījās nelabojams ļaunums, tāpat kā mana neprašana zīmēt» (zīmētnepratējs XIX gadsimtā bija līdzīgs tādam, kas XX gadsimtā neprot fotografēt). Pastāstījis, ka viņš faktiski neprot svešvalodas, Darvins beidzot atzīstas visšausmīgākajā grēkā: viņš dzīvē zaudējis milzum daudz laika veltīgi.

«No manas atrašanās skolā nebija nekādas jēgas…»

«Kaut gan manā Kembridžas dzīvē bijuši arī gaiši brīži, savas uzturēšanās laiku tur es uzskatu par zaudētu un pat ļaunāk nekā par zaudētu. Kaislība pret šaušanu un jāšanu tuvināja mani sporta cienītāju pulciņam, kurā bija jauni cilvēki ar apšaubāmu morāli. Mēs bieži pusdienojam kopā: kaut gan šajās pusdienās piedalījās arī nopietnāki cilvēki, tomēr bieži vien mēs dzērām bez

mēra, bcl pēc tam nāca jautras dziesmas un kārtis.» Bet Darvins nebūtu Darvins, ja tūlīt pēc šīm rindiņām nepierakstītu: «Man vajadzētu kaunēties par tādā veidā zaudētām dienām un vakariem, bet manu draugu vidū bija tik lieliski jaunieši un visiem mums bija tik jautri, ka arī tagad es ar patiku atceros šo laiku.»

Melnais vājību un trūkumu saraksts noslēdzas ar smalku zinātnisku secinājumu: «Dīvaini, ka ar šādām viduvējam spējām esmu tomēr varējis ievērojami ietekmēt zinātnes darbinieku uzskatus dažos svarīgos jautājumos.»

Dabiski, ka šāds objektīvs pētnieks nevarēja būt vienpusīgs — un tad jau nāk pārdomāts cildinošu argumentu saraksts.

Protams, Darvins neaizmirst, ka viņam bijuši labvēlīgi dzīves apstākļi. Turība nodrošināja «pietiekami daudz brīva laika», bet sliktā veselība «gan atņēma man dažus gadus, toties paglāba no laika zaudēšanas izpriecām un pasaulīgai dzīvei».

Pie vislaimīgākajām nejaušībām Darvins pieskaita arī to, ka viņš kādreiz paņemts līdz piecu gadu ilgā braucienā apkārt pasaulei uz kuģa «Bīgls». Tēvs negribēja viņam atļaut, tomēr, vectēva pierunāts, piekāpās. «Bīgla» kapi,?inim sākumā nepalika jaunā Darvina deguna forma, kas liecināja par «enerģijas un apņēmības trūkumu».

«Ceļojums ar «Bīglu»,» raksta Darvins, «manā dzīvē bija pats svarīgākais notikums, kas noteica visu manu turpmāko darbību, bet tas bija atkarīgs no tik niecīga apstākļa kā mana vectēva aicinājums pavizināties trīsdesmit jūdzes līdz Srusberijai (pie tēva), ko cits vectēvs, protams, nebūtu darījis, un no tāda nieka kā mana deguna forma.»

Tomēr gan dzīvē, gan teorijā Čārlzs Darvins, kas respektēja visādas nejaušības, vēl augstāk vērtēja un meklēja likumības, un tāpēc blakus rindām, kas spēj vienu otru aizkustināt ar savu pārmērīgo kautrību, sastopami fragmenti, kas dažu labu var pārsteigt ar šausmīgo iedomību.

«Es, acīm redzot, pārspēju lielāko daļu cilvēku ar savu prasmi pamanīt tos faktus, kuri daudziem parasti paslīd garām, un ar lielu uzmanību novērot tos. Mana uzcītība faktu vākšanā un novērošanā, šķiet, nevarēja būt liela. Vissvarīgākais ir tas, ka mani pie dabaszinātnes saistīja kaislīga un nekad nerimstoša mīlestība.» Si mīlestība nodarbina zinātnieku Darvinu kā svarīga viņa individualitātei raksturīga īpašība: «Kolekciju vākšanas kaislība, kas cilvēku izveido vai nu par dabas pētnieku sistemātiķi, vai skopuli, manī bija ļoti stipra; tā, acīm redzot, bija iedzimta, nevis ieaudzināta kaislība, jo neparādījās ne māsām, ne brālim.»

«Autobiogrāfijā» minētas divas ievērības cienīgas situācijas, kas radījušas Darvinā izbrīnu un neizpratni.

Pirmā epizode saistīta ar universitātes biedru Grantu: «Viņš bija dažus gadus vecāks par mani, un es vairs neatceros, kā ar viņu iepazinos. Viņš publicēja vairākus lieliskus darbus zooloģijā, bet, dabūjis profesora katedru

Londonas universitātē, mitējās nodarboties ar zinātni, ko es nekad neesmu varējis saprast. Es viņu pazinu ļoti labi: aiz ārēja sausuma un formālisma viņā slēpās paliess entuziasts.»

Tiešām, kā gan patiess entuziasts var dzīvot, nenodarbojoties ar zinātni, ja tas ir tik interesanti?

Otrais atgadījums notika Kembridžā. Reiz jauno Darvinu ar sarunu pagodināja ievērojamais ģeologs profesors Sedžviks: «Saruna ar viņu tovakar atstāja uz mani lielu iespaidu. Kads strādnieks bija atradis netālajā smilšu bedrē lielu sadēdējušu gliemežnīcu, līdzīgu tam tropu gliemežnīcām, ar kurām bieži vien izrotā kamīnus lauku kotedžās. Sis strādnieks neparko nebija ar mieru pārdot man savu atradumu, un tas mani vēl vairāk pārliecināja, ka gliemežnīca tiešām izrakta no smilšu bedres. Par to es pastāstīju Sedžvikam, un viņš man atbildēja, ka kāds droši vien izsviedis šo gliemežnīcu bedrē, kā tas laikam arī bija. «Ja šajā bedrē būtu tiešām atrasta tropu gliemežnīca,» turpināja Sedžviks, «tad tā būtu īsta nelaime ģeoloģijai, jo būtu apgriezusi ar kājām gaisā visu, kas mums līdz šim zināms par vidus grafistu virsējām nogulām.» Sie smilšu slāņi tiešām veidojušies ledus laikmetā, un vēlāk es tajos atradu arktikas gliemežnīcu atlūžņus. Bet toreiz es ļoti brīnījos par Sedž- vika vienaldzību pret tik dīvainu faktu kā tropu gliemežnīcas atrašana pašā Anglijas centrā.»

Darvins jau tolaik droši vien nojauta, ka profesors, kuru neinteresē tropu gliemežnīca Anglijas centrā, neizdarīs apvērsumu zinātnē, pat ja ļoti gribētu (konkrētajai gliemežnīcai nekādas sevišķas nozīmes nebija, bet kā gan var neizrādīt nekādu interesi!).

«No pašas agrās bērnības es centos saprast vai izskaidrot visu, ko novēroju, tas ir, grupēt faktus un pakļaut tos vispārējiem likumiem. šīs prāta īpašības tad arī ļāva man ilgus gadus pacietīgi apdomāt dažu labu neatrisinātu jautājumu.

Cik varu spriest, man vispār nav tieksmes akli pakļauties citu ietekmei. Es vienmēr centos būt pilnīgi objektīvs un pratu atteikties pat no vistīkamākās hipotēzes, tiklīdz fakti runāja tai pretim. Man jau arī nebija citas izejas, jo, izņemot koraļļu rifus, nebija nevienas sākotnējas hipotēzes, kuru man nebūtu vajadzējis vēlāk atmest vai ievērojami grozīt, un tas iedvesa manī neuzticēšanos deduktīvajai domāšanas metodei.»

Varbūt šis panaivais «man jau arī nebija citas izejas…» vislabāk noteic, kas ir īsts zinātnieks. Viņam vienkārši «nav citas izejas» kā tikai patiesība, bet visi brīnās, kā gan viņš ne reizi nav samelojies.

Un tomēr vienu no vissvarīgākajām savām labajām īpašībām Darvins nav minējis. Varbūt viņš nedarīja to tāpēc, ka tā viegli izsecināma no visa iepriekš teiktā. Sī īpašība bija tāda, ka Čārlzs Darvins bija ļoti labs cilvēks.

Jautājums par ģēnija un tikumības apvienošanu nav skaidrāks par problēmu «ģēnijs — ļaundarība». Tomēr, lai kādi arī būtu jautājumi un problēmas, jāatkārto: Darvins bija ļoti labs cilvēks, un tas viņam palīdzēja zinātniskajā darbā (varbūt darbs viņam bija tāds?).

Aizrautība, interese par darbu — bez tām viņš neko nebūtu meklējis.

Objektivitāte, ne mazākās iedomības — bez tām viņš neko nebūtu atradis.

Grāmatā «Cilvēka izcelšanās» ir šādas rindas: «Tikai aizspriedumi un augstprātība, kas pamudināja mūsu senčus pasludināt, ka viņi cēlušies no pusdieviem, liek mums nedrošībā apstāties šā secinājuma priekša» (par cilvēka dzīvnieciskajiem senčiem).

Esmu pārliecināts, ka vajadzēja būt lielai imunitātei pret augstprātību un aizspriedumiem, lai pārvarētu vispārpieņemto neapņēmību. Bet ar to vēl par maz.

Labsirdība, līdzcietība pret cilvēkiem — Darvins reiz, starp citu, ieminējās, ka viņu neapmierina pasaulē pastāvošās nežēlības un ciešanu reliģiskais izskaidrojums — boja ejas, miljoniem būtņu savstarpējas aprī- šanas nolemtība. Viņš nevarēja ticēt, ka tas viss ir sods, dieva atmaksa. Ja radītājs eksistētu, viņš nevarētu rīkoties tik nesaudzīgi — apmēram tāda ir labā Darvina domu gaita. Viņa dabiskās izlases teorija gan nepadara dabu labāku, bet izskaidro tās nežēlību kā dabisku kārtību, nejaucot tai klāt «augsto morāli», dieva sodu, tas ir, neattaisnojot. «Pasaule tā iekārtota,» konstatē Darvins.

Varbūt ļaunam cilvēkam būtu grūtāk atteikties no dievības? Varbūt starp daudzajiem Darvina teorijas rašanās cēloņiem zināma loma bijusi ari tādai nezinātniskai kategorijai kā paša teorētiķa labsirdība?

Tatad aizrautība plus objektivitāte plus labsirdība — vai tad kopā neuznāk labs cilvēks?

«Es biju diezgan labs bērns,» raksta Darvins, «bet par to man jāpateicas vienīgi māsu pamācībām un priekšzīmei, jo šaubos, ka šīs īpašības varētu būt iedzimtas.»

Bet tagad atgriezīsimies pie pērtiķiem, kurus pametām dažas lappuses iepriekš, un pie svarīgajām Darvina rindām: «Esmu runājis ar daudziem dabas pētniekiem un neesmu sastapis nevienu, kurš būtu šaubījies par sugu nemainību.»

Pašlaik es uzrunāju lasītāju, kuram arī kādreiz ir bijis piecnieks (vai mazāka atzīme) darvinismā un kurš pieder pie partijas «Kurš gan to nezina!». Man, lasītāj, iepazīstoties ar Darvina dzīvi un darbiem, radusies dīvaina vēlēšanās: atspēkot jūsu apgalvojumu «cilvēks cēlies no pērtiķa», sniegt pierādījumus, ka cilvēks nav cēlies no pērtiķa… un tikai tad, kad jūs sāksiet strīdēties, pratīsiet aizstāvēties, pierādīt, es būšu ar mieru piekrist, ka cilvēks cēlies no pērtiķa, tomēr katrā ziņā pieprasīšu, lai jūs atzītu, ka te vēl ir daudz kas nezināms un nesaprotams.

Esmu gatavs saderēt ar katru (izņemot tādu, kas šo jautājumu speciāli studējis), ka gadījumā, ja viņam gadītos pastrīdēties pat ar tādiem veciem «pērtiķa pretiniekiem» kā, teiksim, Kārlis Linnejs, žoržs Kivjē vai pat ar kādu mazāk slavenu, piemēram, Agasisu vai zinātnieku hercogu Argailu, tad šie mācītie vīri manu cienījamo laikabiedru galīgi sakautu.

So disputu es iedomājos apmēram tā. Jūs stingri zināt darvinisma secinājumus, jums ir tiesība izmantot jebkurus argumentus, izņemot tos, par kuriem XVIII un XIX gadsimtā vienkārši nevarēja zināt. Par to, ka cilvēkam dažreiz sastopama rudimentāra aste un ka tas kaut ko nozīmē, jūs runāt varat, jo astes bijušas visos laikos. Bet par sinantropu vai Hcidelbergas cilvēka žokli — ne vārda, jo tie izrakti tikai XX gadsimtā. Bez tam jums nav tiesību lietot tādus vārdus kā «kibernētika», «radiooglekļa metode», «fašisms»…

Un tad strīds norisināsies apmēram šādi.

Jūs: Cilvēks cēlies no pērtiķa!

(Ja disputs ir publisks, tad auditorijas vairākums šajā bridi iesvilst dusmās, tomēr darvinista drošību garantē spēles noteikumi.)

Viņš (zinātnieks): Vai jūs, cienītais kungs, varētu pieradīt tik atbildīgu teorēmu?

Jūs: Tas taču ir skaidrs! Cilvēks un pērtiķis it tik līdzigi!

Viņš: Nu un tad? Delfīns un zivs arī ir ļoti lidzīgi, tomēr delfīns ir zīdītājs, tas ir, dzīvnieks, var teikt, no dzīvnieku pasaules «cita pola».

Jūs: Es runāju nevis par ārējo līdzību, bet gan par daudzām būtiskām pazīmēm, kas mūs tuvina šimpanzēm, gorillam, orangutanam un citiem pērtiķiem.

Tad jūs piepūlat atmiņu un runājat par līdzību zobu, pēdas, asins, embriju uzbūvē. Jūs katrā ziņā atcerēsieties, ka pērtiķi prot smieties, apskaust, kaunēties, žūpot un redzēt sapņus, bet jums nav tiesību runāt par ļoti interesantajiem eksperimentiem ar pērtiķiem (ko izdarījuši Kellers, Pavlovs, Ladigina-Kotsa, Jerkss un citi XX gadsimta zinātnieki), jo pēc noteikumiem XX gadsimta vēl nav.

Viņš: Pateicos jums par pērtiķa un cilvēka kopējo pazīmju saturīgo uzskaitījumu. Tikai iedrošinos piebilst, ka jūs velti pūlējāties, jo es jau sen zinu par divkājaino un četrkājaino lielo līdzību… Ceru, mans oponents nav tik pašpārliecināts, lai iedomātos, it kā daudzie novērotāji un domātāji mūsu laikā un senatnē nebūtu pamanījuši, ka nav cita radījuma, kurš būtu tik līdzīgs cilvēkam kā pērtiķis.

Jūs: Nu redzat, jūs pats piekrītat.

Viņš: Kam piekrītu?

Jūs: Tā kā cilvēks un pērtiķis ir tik līdzīgi viens otram, tad tie ir tuvu radniecīgi un radušies no kopējiem ciltstēviem, par kādiem, acīm redzot, varēja būt tikai senie cilvēkveidīgie pērtiķi.

Un te nu viņš jums sados. Uz jums birs labi izstrādātu sitienu krusa.

Pirmkārt, viņš atvainosies auditorijai par lo, ka strīdā ar jums neizmantos tādus argumentus kā dieva eksistence, svēto rakstu patiesīgums, tādas domas pretīgums, ka saprātīgais cilvēks cēlies no smirdīgiem, viltīgiem, nicināmiem ākstiem un tamlīdzīgi. Par to visu viņš nerunās (un te nu jūs sākat ausīties, jo jums būtu bijis vienkāršāk, ja viņš par to runātu).

Otrkārt, viņš sniegs vairākus, pēc viņa domām, ne mazāk pārliecinošus cilvēka un pērtiķa līdzības izskaidrojumus. Lūdzu, te tie ir.

1. Kad tika radītas sugas (un cilvēks), tad varēja rasties analoģisks plāns (dievam, dabai — kā jums tīk), kas vienā labvēlīgā variantā dod cilvēku, otrā — pērtiķi, turklāt abas būtnes ir pilnīgi neatkarīgas viena no otras tāpat kā divi pēc izskata līdzīgi kalni, no kuriem viens, teiksim, atrodas Himalajos, otrs — Andos.

2.  Cilvēks un pērtiķis vispār ir viens un tas pats, un jautājumam, kurš no kura cēlies, nav nekādas jēgas. Tā uzskatīja, piemēram, slavenais Didro, kurš, kā jums zināms, neticēja ne dievam, ne radīšanai: vienkārši reiz izveidojusies dzīva būtne, kuras viena cilts dzīvojusi kokos (pērtiķi), otra — džungļos (mežoņi). Lielais Linnejs ieskaitīja mūs visus sugā «Homo sapiens» — «sapratīgais cilvēks» un noteica arī otru cilvēku sugu «Homo troglodvtes» — «mežonīgais (alu) cilvēks». Starp citu, jau seno laiku vēsturnieks Diodors Sicīlietis stāstīja par tautu, kura lieliski kāpelējot pa kokiem, lecot no zara uz zaru un nesadauzoties, kad krītot. Orangulani lielo nūjas un būvē ligzdas kokos.

3.  Ja jau jums ir nepieciešams, lai vienas sugas būtu cēlušās no citām sugām, tad kāpēc gan lai cilvēks būtu cēlies no pērtiķa. Tikpat sekmīgi varēja arī pērtiķis izcelties no cilvēka: iedomājieties, ka kāds cilvēku ciltskoka zars nokļuvis nelabvēlīgos apstakļos, degradējies garīgi, bet attīstījies fiziski. Jūs taču neapstrīdēsiet, ka daudzējādā ziņā pērtiķis ir pilnīgāks par cilvēku — stiprāks, veiklāks, to silda paša vilna. Vai esat dzirdējis, ka dzīvnieku pasaulē spēcīga un veikla būtne būtu pārvērtusies par vājāku un neveiklāku?

Jūs: Cilvēks visu veic nevis ar spēku, bet gan ar prātu, viņa galvenais spēks ir kolektīvs, sabiedrība.

Pēc tam jūs skaidrojat, ka cilvēks iekarojis pasauli ne tik daudz ar zobiem un nagiem, cik ar darba rīkiem. Jūs pat varat citēt Darvinu: «Mēs nezinām, vai cilvēks cēlies no kādas nelielu pērtiķu sugas, kā šimpanze, vai no tik varena kā gorilla; tāpēc mēs arī nevaram pateikt, vai cilvēks kļuvis lielāks un stiprāks vai otrādi — mazāks un vājāks par saviem senčiem… Dzīvnieks,kuram ir liels augums, spēks un niknums un kurš, līdzīgi gorillam, spēj aizstāvēties pret visiem ienaidniekiem, droši vien nebūtu kļuvis sabiedrisks… Tāpēc cilvēkam būtu bijis bezgalīgi izdevīgāk izcelties no kadas samērā vājas būtnes.»

Aizrāvies jūs vispār sāksiet noliegt cilvēka fiziskās

uzbūves pārāk lielo lomu viņa panākumos. «Daudzus gadu kikstošus, kuru gaitā akmens civilizācija kļuvusi par mašīnu, tvaika un metalurģisko civilizāciju, mēs gandrīz nemaz neesam mainījušies fiziski.»

Un te nu piesienas pie jūsu vārdiem.

Viņš: Tā, tā, cienītais, — tātad jūs apgalvojat, ka ir tāds brīdis, kad parastie likumi, kas valda dzīvnieku pasaulē, mūsu sencim atkāpjas pēdējā vietā, bet pirmajā izvirzās jauni likumi, kuri attīstītā formā zvēriem nepastāvēja . .. Un tad rodas pretruna: to, kā un no kā cilvēks cēlies, jūs noteicat, izmantojot bioloģijas, anatomijas datus, bet reizē atzīstat, ka šiem datiem kopš neatminamiem laikiem cilvēka attīstībā nav bijis izšķirošas nozīmes!

Jus protestējat pret šādu dialektiku, bet jums jautā:

— Vai pastāv radikāla atšķirība starp cilvēka un augstāko zīdītāju, to skaitā pērtiķu, prāta spējām? Kurus šķir lielāks bezdibenis —

tārpu un pērtiķi vai

pērtiķi un cilvēku?

Jūs, protams, sakāt, ka dažā ziņā lielāka ir pirmā atšķirība, bet citādā ziņā — otrā atšķirība, tomēr būsiet spiests atzīt, ka cilvēks izdarījis milzīgu intelektuālu lēcienu: aiz viņa palicis dziļš bezdibenis, un visi dzīvnieki atrodas otrajā pusē. Šimpanze gan skumīgi sēž pašā kraujas malā, bet tārpi priecīgi ņudz kaut kur tālumā.

Jautājumi tiešām ir grūti! Tādi lieli dabas pētnieki kā, piemēram, Bifons (1707—1788) pārvērtēja šī bezdibeņa platumu un, pamatojoties uz to, kategoriski noliedza, ka cilvēka senči varētu būt pērtiķi. Bet Darvins drīzāk gan bija noskaņots sašaurināt šo bezdibeni par viegli pārlecamu plaisu. «Mans mērķis,» viņš raksta, «ir parādīt, ka prāta spējās starp cilvēku un augstākajiem zīdītājiem nav radikālas atšķirības.» Darvins cenšas atrast dzīvnieka paradumos pec iespējas vairāk gudra, saprātīga, viņš stingri pārliecināts, ka «mūsu lielās spējas attīstījušās pakāpeniski. Tomēr var skaidri pierādīt, ka radikālas atšķirības šajā ziņā (starp cilvēku un dzīvniekiem) nav. Mums jāpie-

krit arī tam, ka atšķirība prāta spējās starp vienu no zemākajām zivīm, piemēram, nēģi vai lancet- nieku, un vienu no augstākajiem pērtiķiem ir daudz ievērojamāka nekā starp pērtiķi un cilvēku. So milzīgo atšķirību izlīdzina neskaitāmās pārejas pakāpes.»

Darvins, protams, saprot, cik daudz viņš te nezina: nezina, piemēram, to, «kādā veidā pirmo reizi attīstījās prāta spējas zemākajiem organismiem», pēc kādiem likumiem tiek mantotas īpašības…

Un mums simt gadus vēlāk nemaz nav vieglāk kā Darvinam, kaut gan zinām un protam vairāk. Darvinam bija tieksme nepietiekami novērtēt «bezdibeni», turpretim mēs pēdējā laikā esam tā aizrāvušies ar «kvalitatīvu lēcienu», atšķirību starp mums un senčiem, vārdu sakot, kļuvuši tik uzpūtīgi, ka esam izrakuši veselu «aizu».

Tieši šajā brīdī tiek izteikts galvenais arguments pret (vai papildinot) darvinismu. So argumentu arī tagad daudz lieto.

Viņš: Pat pieņemot shēmu «no pērtiķa uz cilvēku», paliek noslēpums, liels noslēpums: kādā veidā senais pērtiķis (lai arī gudrs, viltīgs, bet tomēr pērtiķis — dzīvnieks bez valodas un darba rīkiem) pārlēcis pāri bezdibenim, tumšajam, dziļajam bezdibenim, par kuru jūs nupat runājāt.

Kādi nezināmi spēki šajā lēcienā viņu sagrābuši un pārnesuši bezdibeņa otrajā — cilvēciskajā pusē?

Kāpēc šie spēki nedarbojas tagad un nepalīdz šimpanzēm un gorillam kļūt par cilvēkiem?

Ja senais pērtiķis būtu «bijis cilvēks», viņš viegli būtu izdomājis, kā izdarīt šādu kosmisku lēcienu. Bet viņš taču nebija cilvēks un tomēr, pēc jūsu domām, ir pārlēcis!

Starp mums, cienītais, ir tāda atšķirība, ka es redzu brīnumu un runāju par to, bet jūs, lai gan arī to redzat, tomēr cenšaties nepamanīt…

Tas viss nav tik vienkārši. Darvins netic mistiskam brīnumam, kas radījis cilvēku, tomēr kādā vēstulē atzīstas:

«Nekādi nevaru nolūkoties uz šo brīnišķīgo Visumu, sevišķi uz cilvēka dabu, un apmierināties ar

secinājumu, ka tas viss ir nesaprātīga spēka rezultāts.»

Tomēr, kad Alfrēds Volless, kurš vienlaikus ar Darvinu bija publicējis līdzīgu evolūcijas teoriju, neizturēja un piekāpās «noslēpumam», Darvins viņam rakstīja: «Kā jau gaidījāt, es Jums nepavisam nepiekrītu. Es nesaskatu nekādu nepieciešamību piesaukt tiešu papildu cēloni, kas attiecas uz cilvēku.»

Jautājums par «noslēpumu» pastāv arī tagad. Ir aizdomas, ka tas pastāvēs arī pēc 50 gadiem. Ļoti izplatīts mūsdienu rietumu antropologa lips ir zinātnieks, kurš atzīst gan pērtiķi, gan pērliķ- cilvēkus, bet prasa atzīt «noslēpumu» kaut ka «augstāka» veidā.

Jūs esat ar mieru atzīt «noslēpumu» (lajā nozīmē, ka vēl viss nav atklāts). Jūs sakāt, ka jaunie fosilo cilvēku un cilvēkpērtiķu — pitekantropa, sinantropa, australo- piteka, zindžantropa, čadantropa atradumi…

Bet tad noskaidrojas, ka jūsu sarunu biedrs un auditorija ir nesaprašanā un domā, ka tiek izteikti kaut kādi burvju vārdi: jūs taču esat pārkāpis spēles noteikumus — nekādi fosilie «antropi» un «piteki» viņiem nav zināmi.

Viņš: Jums, protams, būtu ļoti svarīgi atrast pērtiķ- cilvēkus — pārejas formas starp aizdomīgo senci un dižo pēcteci. Bet vai mūsu cienītajam pērtiķu dinastijas piekritējam, kurš, protams, iedomājas, ka ir progresīvs un izglītots, nešķiet, ka viņš mēģina atgriezties pie naivajām pasakām par cilvēkiem-dzīvniekiem, satīriem, kentauriem un tiem līdzīgiem, kuriem mūsu apgaismotais gadsimts nenoticēs! (Smiekli, aplausi.)

Jūs aptverat (agrāk tas jums kaut kā neienāca prātā), ka Darvins ar savu cilvēka izcelšanās teoriju nācis klajā vairākus gadu desmitus pirms tam, kad Āzija, Āfrikā un Eiropā tika izdarīti pirmie lielie fosilo cilvēkpērtiķu atklājumi…

«Jā, bet Darvina laikā kaut kas šajā sakarībā jau bija zināms! Kungi, jūs velti smejaties un aplaudējat manam pretiniekam: jums taču jāzina par fosilo cilvēkveidīgo pērtiķi — driopiteku.»

Viņš: Nu un tad Senatnē bija cilvēkveidīgie pērtiķi,

kas izmiruši, bet bija arī pērtiķi, kas nav izmiruši. Tas ir viss.

Jūs: XIX gadsimta vidū izdarīti vairāki tā saucamā Neandertāles cilvēka fosilo kaulu atklājumi, un neandertālietis atšķiras no mums.

Viņš: Atšķirības pārāk mazas, lai runātu par kāda cita — primitīvāka cilvēka tipa pastāvēšanu. Galu galā atšķirību var izskaidrot ar senā cilvēka slimību, ar viņa kaulu deformāciju no zemes slāņu spiediena. Es neapstrīdu, ka šie fosilie cilvēki ir svarīgs atradums, bet

tiem nav tieša sakara ar pērtiķa jautājumu. Kauli, tāpat kā daudzās alas ar pirmatnējo ugunskuru un akmens riku atliekām, pierāda tikai to, ka cilvēks dzīvojis arī sirmā senatnē. Bet kāda daļa te pērtiķim? Es pat atrodu te argumentu pret pērtiķi, un šis arguments jums ir zināms: ja cilvēcei ir tik cienījams vecums un pa šo laiku

tā fiziski nav pārmainījusies (vai gandriz nav pārmainījusies), kamēr tās civilizācija krietni attīstījusies, tad varbūt cilvēks fiziski vispār nekad nav mainījies, nemainās un nemainīsies! Turklāt vēl jāpierāda, ka Zeme pastāv pietiekami ilgi, lai cilvēkam būtu bijis laiks pārveidoties. Protams, mēs, izglītotie cilvēki, ne- piekritīsim īru bīskapam Ušeram, kas aprēķinājis, ka dievs radijis Zemi 4004. gada 4. oktobrī pirms Kristus dzimšanas. Bet mēs veltīsim pienācīgu uzmanību Bifona eksperimentam, kurā viņš līdz sarkankvēlei nokaitējis lielu bumbu, lai novērotu, cik ilga laikā tā atdzisīs, un aprēķinātu, cik ilgā laikā atdzisīs lielāka bumba — Zeme. Atcerieties, Bifonam Zemes vecums iznāca tikai apmēram 75 000 gadu… Jā, zinu, jūs tūdaļ runāsiet par ģeologu pēdējiem darbiem, kuros viņi aprēķinājuši, ka planēta ir miljoniem, pat desmitiem miljonu gadu veca, bet nav zināms, vai pat šāds laiks ir pietiekams, lai viena suga pārvērstos citā sugā.

Jūsu stāvoklis ir šausmīgs. Jūs zināt par XX gadsimta aprēķiniem, kas pierāda, ka Zeme radusies pirms vairākiem miljardiem gadu. Zināt, bet jums jāklusē…

Ar to diskusija beidzas. Klausītāji izklīst, un, izņemot dažus dumpiniekus un prātā jukušos, visi uzjautrinās par to, kā profesora kungs licis svīst «pērtiķnieka» kungam, kurš vienīgi solījis, ka nākotnē zinātne atradīšot argumentus viņa labā.

— Bet kas mums nākotne? Mēs prasām pierādījumus šodien.

Mēs neesam pārliecināti, un tas nozīmē, ka mūs slikti pārliecināja…

Visu šo disputu autors izdomāja tādēļ, lai pierādītu divas patiesības, kurām, protams, nepieciešams rūpīgs pamatojums.

1. Viss ir ļoti sarežģīti.

2.  Darvins ir liels cilvēks. Starp citu, tāpēc liels, ka nekad neaizmirsa, cik viss ir sarežģīti.

Tiešām, visu mūžu zinātnieks centās neatstāt bez ievērības nevienu iebildumu. Lasot viņa grāmatas, rodas iespaids, ka viņš jūt prieku par visniknākajiem un pat idiotiskiem argumentiem pret Darvinu, jo tie viņam palīdz atrast jaunus argumentus šā paša Darvina aizstāvēšanai. Viņam ļoti raksturīga ir, piemēram, šada epizode. Grāmatā «Ciivēka izcelšanās» atstāstīts Brēma novērojums par pērtiķieni, kura labprāt barojusi kaķēnus: «Viens no kaķēniem — mīlas pārpilnās pērti- ķienes audžubērniem — reiz viņu saskrāpēja. Viņa, acīm redzot, bija ļoti attapīga, jo ļoti izbrīnījusies tūdaļ apskatīja kaķēna ķepas un, ilgi nedomādama, nokoda tam nagus.» Sajā teksta vietā Darvins izdara viņam raksturīgu piezīmi: «Kāds kritiķis bez jebkāda pamata, lai diskreditētu manu darbu, apstrīd Brēma aprakstītā notikuma iespēju. Tāpēc es izdarīju eksperimentu un pārliecinājos, ka tiešām varu satvert ar zobiem maza piecas nedēļas veca kaķēna asos nadziņus.»

Ar tādu pašu uzmanību un interesi Darvins izturējās arī pret mallusiānismu un reliģiska rakstura iebildumiem.

Daudz rakstīts par zinātnieka piesardzību, jo viņam bijis jāuzmanās no reliģiskiem fanātiķiem. Protams, šīm bažām bija pamats, tomēr tās vien neizskaidro lielas būtību. Darvina attieksme pret reliģiju ir lielisks piemērs tam, kā zinātnieks centās nonākt pie patiesības: nevis izvairoties, bet gan ejot pretim jebkuram iebildumam, atsevišķos gadījumos pieņemot pretinieka viedokli, lai pielāgotu sev viņa ieročus.

Lūk, piemēram, kā iesākas nodaļa par ticību dievam un reliģiju grāmatā «Cilvēka izcelšanās»: «Nav pierādījumu tam, ka cilvēks no sākta gala būtu bijis apveltīts ar cēlu ticību visvarenā dieva eksistencei. Gluži otrādi, ir pilnīgi pierādījumi, kas aizgūti nevis no paviršiem ceļotājiem novērotājiem, bet gan no cilvēkiem, kuri ilgu laiku dzīvojuši starp mežoņiem, un kas liecina, ka daudzām no pastāvējušām un līdz šim laikam pastāvošām rasēm nav jēdziena par vienu dievu vai par vairākiem dieviem un to valodā nav pat vārdu, lai izteiktu šādu jēdzienu. Sim jautājumam, protams, nav nekā kopēja ar lielo jautājumu, vai vispār eksistē Visuma radītājs un valdnieks, — jautājumu, uz kuru apstiprinoši atbildējuši vairāki no visu laikmetu dižākajiem prātiem.»

Kā redzam, tūlīt pēc neapstrīdami ķecerīgā apsvēruma pret «iedzimto ticību» nāk it kā mīkstinoša atruna: Darvins neņemas vis izšķirt jautājumu par dieva eksistenci vispār.

Tomēr bez «mīkstinājuma» te ir vēl arī Darvinam raksturīgā tieksme pēc objektivitātes: savu uzdevumu veikšanai viņam, Darvinam, dievs nebija vajadzīgs, bet zinātnieks neņemas uz šī pamata izspriest visus tāda veida jautājumus.

Darvins gan neslēpj, kas noticis ar viņa paša ticību. Sākumā tā bija: «Atceros, kā skolas gaitu pašā sākumā man vajadzēja steigties, lai nenosebotu, un, tā kā es lieliski skrēju, tad parasti paspēju laikā. Bet, kad man šķita, ka tomēr nokavēšu, es cītīgi lūdzu dievu palīdzēt, un atceros, ka panākumus piedēvēju nevis mana skrējiena ātrumam, bet gan lūgšanai, un vienmēr mani pārsteidza 110 augšas sniegtā palīdzība.»

Pēc tam Kembridža. «Tēvs ieteica man gatavoties par mācītāju. Viņš pilnīgi pamatoti sašuta, jau domājot vien, ka es kļūšu par dīkdieni sportistu, bet tolaik tas šķita pilnīgi iespējams. Es lūdzu dot man laiku pārdomām, jo svārstījos, vai visus anglikāņu baznīcas dog- matus atzīt par neapšaubāmu patiesību, bet vispār man nebija nekas pretim kļūt par lauku mācītāju. Es sāku lasīt teoloģiskas grāmatas un, tā kā tolaik man nebija šaubu, ka katrs bībeles vārds saprotams burtiski, tad drīz vien pārliecināju sevi, ka mūsu konfesija jāpieņem pilnā mērā.

Kad padomāju, cik nikni man uzbruka baznīcas piekritēji, vienkārši smieklīgi atcerēties, kā es pats kādreiz gatavojos kļūt par mācītāju. Patiesībā es nemaz neat- sacījos no šīs domas, tā pati nomira dabiskā nāvē, kad pēc aiziešanas no Kembridžas es devos ceļojumā uz «Bīgla» par dabas pētnieku. Ja var ticēt frenologiem, tad esmu pilnīgi piemērots mācītāja lomai. Pirms dažiem gadiem kādas vācu psihologu biedrības sekretāri lūdza aizsūtīt viņiem manu fotoattēlu. Pēc kāda laika saņēmu sēdes protokolu, kurā publiski apspriesta manas galvas forma, un kāds no oratoriem teicis,ka godbijības puns man esot tik attīstīts, ka ar to būtu pieticis vismaz desmit mācītājiem.»

Darvinu kārdināja reliģija, un tāpēc viņš pārdomāja daudzus jautājumus, kurus tā izvirzīja, bet neatrisināja; viņš apsvēra «par» un «pret», bija objektīvs un objektīvi nonāca pie secinājuma «pret».

Tieši par šo apstākli viņš, acīm redzot, domāja, kad 1873. gadā atbildēja uz kādu anketu.

Jautājums: Vai jaunībā ieaudzinātiem reliģiskiem ticējumiem bija kaut kāda kavējoša ietekme uz jūsu pētījumu brīvību?

Atbilde: Nē.

Kad Darvins min pierādījumu pēc pierādījuma, veselas pierādījumu grupas un pierādījumu sistēmas par labu cilvēka dzīvniecisko senču eksistēšanai, jūtams, ka

viņš iekšēji polemizē ar cilvēkiem, kuri tagad domā tāpat, kā viņš pats bija domājis agrāk.

Tomēr jebkurā polemikā zinātnieks ir tik godīgs, ka viņam nav patīkami, ja vairs nevar neko'sev pārmest.

Gatavajā «Autobiogrāfijas» rokrakstā Darvins īsi pirms nāves ierakstīja: «Kas attiecas uz mani pašu, tad es domāju, ka esmu rīkojies pareizi, neatlaidīgi nodarbodamies ar zinātni un veltīdams tai visu dzīvi. Es neesmu izdarījis nekādu lielāku grēku, un tāpēc man nav nekādu sirdsapziņas pārmetumu, bet es ļoti, ļoti bieži nožēloju, ka neesmu devis vairāk tiešā labuma saviem tuviniekiem.» Sajās rindiņās, kā allaž, Darvins neno- robežo morāli no zinātnes. Zinātnieks pamatoja cilvēka izcelšanos no pērtiķa ar savu teoriju, bet jau ar to faktu vien, ka eksistējusi tāda personiba kā Darvins, varētu pierādīt, ka cilvēce tomēr tālu aizgājusi no pērtiķa. «Cilvēks cēlies no Darvina …»

Līdzīgi labam burvim, vecais angļu zinātnieks stāvēja pie milzīgas, noslēpumainās valsts — cilvēces vissenākās, sākotnējās vēstures vārtiem. Agrāk vārti bija neredzami un valsts nepazīstama. Arī tagad pat burvim ieeja tur aizliegta. Viņš tur iekšā nav bijis, ne ar vienu iedzīvotāju nav ticies, tomēr daudz, ļoti daudz ko noprata (kā nekā burvis) un pamazām iedvesa drosminiekiem nevaldāmu vēlēšanos iekļūt aiz žoga, uzzināt, kas tur ir.

Prātnieks arī pats sapņoja, kaut gan ne visai stipri cerēja palūkoties uz «pēdējo pērtiķi un pirmo cilvēku». Bet burvju vārti pavērās tikai 10 gadus pēc viņa.

Otrā nodaļa pitekantrops  lielais

Kā zināms, Heinrihs Slīmanis Troju atklāja vienkārši: paņēma «Iliādu» vienā rokā, ceļa somu ar naudu otrā un, precīzi ievērodams Homēra norādījumus, mazliet parakņājās un atrada.

Zinātnieku pasauli šajā gadījumā bija aizvainojusi taisnīguma principa pārkāpšana, jo lielus atklājumus tā nemēdz izdarīt. Atklājumi drīkst doties roka tādiem, kas to visvairāk pelnījuši pēc ilgu gadu neveiksmēm, šaubām, cerībām, atkāpšanās, ofensīvām un apskaidrības brīžiem.

«Ģēnijs ir talants plus pacietība.»

«Tikai ar ilgu darbu, mani bērni, es guvu…»

«Steidzies lēnām…»

«Es esmu darījis visu, ko spējis, lai citi izdara vairāk …»

«Zinātne necieš nekaunību …»

«Lai visskaistākās meitenes tiek viscēlākajiem jaunekļiem …»

Un pēkšņi izrādījās, ka zinātne ir untumaina un aušīga un ka visskaistākajām meitenēm dažreiz ir tieksme neizdevīgi apprecēties.

Sī situācija arī noteica jaunā holandieša Eižena Di- buā dzīves ceļu (dzimis 1858. gadā, sāka mācīties staigāt, kad iznāca «Sugu izcelšanās», pabeidza skolu un sāka interesēties par medicīnu, kad atraka Troju).

Eižens Dibuā sprieda apmēram tā.

1.   Darvins apgalvo: cilvēks cēlies no pērtiķa un tātad kādreiz bijušas starpbūtnes — pērtiķeilvēki. Bet Darvina pretinieki pieprasa, lai šos pērtiķeilvēkus uzrāda.

2.  Ja pērtiķeilvēki bijuši, viņi jāatrod.

3.   Jāmeklē Dienvidaustrumu Āzija vai Āfrikā, jo šajās vietās dzīvo cilvēkveidīgie pērtiķi un kādreiz pastāvējušas vissenākās cilvēku civilizācijas.

4.  Viņš, Eižens Dibuā, ir labs ārsts.

5.   Tāpēc viņam, Eiženam Dibuā, jādodas uz Dienvidaustrumu Āziju vai Āfriku un jāatrod tur pērtiķeilvēks. Jau 1866. gadā Ernsts Hekelis uzrunāja meklējamo senci vārdā «Pithecanthropus alalus» («pērtiķeilvēks, kas neprot runāt»). Pēc tik laipnas uzrunas meklējamai personai, protams, vajadzētu atsaukties.

Šlīmaņa un Dibuā līdzība ir acīm redzama: divi savādnieki un divi objekti, kurus šie savādnieki dodas meklēt, kamēr visiem zināms, ka atklājumus nekad tā neizdara. Tiesa gan, Slīmani no viņa Trojas šķīra tikai kādi 30—40 gadsimti, bet Dibuā pat iedomāties nevarēja, cik daudz gadu tūkstošu vai miljonu ir līdz viņa «trojietim». (Jāpiebilst, ka pēdējais apstāklis pat

atviegloja meklēšanu. Ja būtu zinājis, varētu nobīties un aizmirst, cik viegli tiek izdarīti lieli atklājumi.)

Tālāk viss ir pavisam vienkārši. Trīsdesmit gadus vecais ārsts ar labu atestātu bez pūlēm atrod vietu Holandes Indijā (tas ir, Indonēzijā). Pusotra mēneša ilgs brauciens ar kuģi līdz Batāvijai (nākošajai Dža- kartai), un jau sasniegts ekvators un koku saknes, kas dzer juras ūdeni, un orangutani, un saindētas bultas, ko izpūš 110 tievām caurulītēm, un milzīgi tauriņi, un no akmeņiem it kā nopīti tempļi.

Darba lielākā daļa paveikta; atlicis tīrais nieks — izdarīt lielo atklājumu un uzmeklēt pitekantropusu jeb, familiāri izsakoties, pitekantropu, kuru zinātne tik ļoti nogaidījušies.

Kā to noorganizēt? Lūk, kā: jāsameklē viņa atrašanās vieta, bet tas nemaz nav sarežģīti. Tūkstošiem gadu ilgā laikā pitekantropu, protams, apbērusi zeme, un rakt uz labu laimi ir bezcerīgs pasākums. Nebija vērts meklēt tropisko senci (atšķirībā no polārā) arī alās, kur čūskas un citi nešķīsteņi kopš seniem laikiem alrod vēsumu un vientulību. Toties upes krasta kraujā, kur visi slāņi atsegti, tur viņš arī guļ.

Sākumā Dibuā nolēma, ka mazapdzīvotajā, džungļiem apaugušajā Sumatrā vairāk izredžu atrast pitekantropu. Tiklīdz pārplūdušās duļķainās upes bija atgriezušās savos krastos, viņš uzmeklēja piemērotu krauju un tūdaļ izraka divus diezgan senus (spriežot pēc atrašanās dziļuma) galvaskausus. Tomēr tie noteikti bija cilvēku galvaskausi, bet ārsts meklēja pērtiķeilvēku galvaskausus.

Atgriezies Batāvijā, Dibuā, acīm redzot, saprata, ka, dodams priekšroku noslēpumainajai Sumalrai pret biezi apdzīvoto un iekultivēto Javu, viņš pārkāpis lielo atradumu viegluma principu: tos taču vajag izdarīt ar minimālām pūlēm.

Tiklīdz bija pārgājis jaunais lietus periods, doktors sāka braukāt un klejot pa Javu un pie Kedungbrubusas upes parakņājies ieguva apakšžokļa fragmentu: pirmkārt, no ļoti dziļa slāņa un, otrkārt, līdzīgu cilvēka apakšžoklim, bet ar dažām dīvainām atšķirībām (bedre tā saucamajam divvēderiņmuskulim bija 2—3 reizes lielākā nekā cilvēkiem un pērtiķiem).

Pierakstījis, uzzīmējis un rūpīgi iesaiņojis žokli, Dibuā atgriezās pie saviem pacientiem, bet nākamajā sezonā 40 kilometrus uz rietumiem no atrastā žokļa sāka rakties zem Solo upītes krasta Trinilas ciema (vietējā valodā — kampongas) tuvumā.

Viņš ātri uzmeklēja upes kraujā to pašu seno slāni, kurā pērn bija atradis žokli, un, mazliet paurbinājis… izņēma galvaskausa vāku.

Vēsturiskas zinas par Eižena Dibuā izsaucienu šajā brīdī nav saglabājušās. Bet varbūt izsauciena arī nebija, jo prātigais holandietis zināja, ka atklājums ir nenovēršams.

Galvaskauss pēc vāka tika aptuveni restaurēts: tas bija mazs cilvēka galvaskauss — 900 kubikcentimetru (mums ir 1300—1400). Un reizē tas bija milzīgs pērtiķa galvaskauss (gorillam 500 kubikcentimetru). Pērtiķa iezīmes bija stipras: virs acīm valnītis, kura mums praktiski nav, galvas apakšdaļa platāka par augšdaļu, bet mums ir otrādi. Tomēr galva un smadzenes gandrīz divreiz lielākas nekā pašiem gudrākajiem pērtiķiem! Kas zina, kādas dabas kaprīzes rezultātā mirušā galvaskauss ticis saskaldīts un izsvaidīts tā, ka citas tā daļas tuvumā neatradās, bet uz vietas bija palikuši lieli zobi, kas pirms simtiem tūkstošiem gadu bija kāri cir- tušies augu stiebros un to radījumu gaļā, kuru kauli atradās visapkārt (radījumi, kā pēc tam noskaidrojās, bija ļoti seni — stegodoni, leptobosi un citi — pavisam 27 zīdītāji, un nevienas sugas, kura būtu saglabājusies līdz mūsu dienām).

Dibuā 1891. gada sausās sezonas beigās izrakņāja daudz seno vulkānisko smilšu, upju dūņu un jūras nogulu. (Varbūt vulkāna dārdoņa vai ūdens rēkoņa ari bija pēdējais drausmīgais iespaids tām smadzenēm, kas reiz bija darbojušās zem atrastā galvaskausa vāka.)

Pēc tam Dibuā iesaiņoja galvaskausu, atgriezās Ba- tāvija, ar īstu ziemeļnieka aukstasinību pārlaida jaunās tropiskās lietus gāzes, atkal aizbrauca uz to pašu vietu un, arvien saglabādams to pašu mieru, 15 metru no pērnā atraduma izcēla pusmetra garu ciskas kaulu, kas bija ne mazāk ievērojams kā galvaskauss. Doktors bija gatavs galvot, ka šī ciska kustējusies, paklausot tā paša pērn atrastā galvaskausa pavēlēm. Dibuā precīzi nenoteica, kādi spēki aizsvieduši cisku 15 metrus no galvas, toties nolēma, ka to izkropļojusi slimība, kuras dēļ tās īpašnieks, bez šaubām, kādreiz rūcis, rēcis vai lamājies no sāpēm.

Pēc tam Dibuā aizbrauca uz Eiropu, atstājis savus palīgus rakt Solo krastos, un vairākas ziemas Leidenē pienāca kastes, pilnas ar iežiem, sīku un lielu dzīvnieku kauliem, seno augu atliekām utt. Tomēr nekā līdzīga pirmajiem atradumiem nebija.

Sākumā ātrs liels atklājums.

Pēc tam gadiem ilga vajadzigi, bet mazražīgi meklējumi.

Pa to laiku laimīgais likteņa un zinātnes luteklis brau- kāja pa Eiropu, un viņa bagāžas galvenā daļa bija čemodāns ar Javā atrasto galvaskausu, ciskas kaulu un zobiem. Paražas šajā idilliskajā laikā bija vienkāršas, un tikai daudz vēlāk visus šos priekšmetus kā ārkārtīgus dārgumus paslēpa seifā ar divkāršām sienām.

Reiz Eižens Dibuā kopā ar draugu sēdēja Parīzes restorānā.

— Es dēvēju to par Pithecanthropus erectus, tas ir, par stāvus staigājošo pērtiķeilvēku.

Mikla: «Stāvus staigājošais.» Pat pārmērīgi stāvus staigājošs. Mums mācīja, ka sākumā pērtiķis staigājis uz četrām kājām, pēc tam «uz pussaliek- tām» un, jo tuvāk murns, jo vairāk un vairāk iztaisnojies. Bet šis te pitekantrops staigāja varbūt stāvāk nekā daži pilnīgāki, lielgalvaini, mums tuvi pērtiķeilvēki.

Pārāk cilvēcisks ciskas kauls tik mazai galvai!

Pēc tam Dibuā un viņa sarunu biedrs, vakariņu uzmundrināti, pastaigajas pa Parīzes ielām starp dažādos virzienos klīstošiem, audumos un ādās tērptiem cilvēkiem ar 1300—1400 kubikcentimetru galvaskausu un pilnīgākām ciskām nekā pašam pitekantropain.

Bet kur tad viņš ir? Dibuā pēkšņi sasit rokas un metas atpaka| uz restorānu: par laimi, ne policija, ne apmeklētāji nebija interesējušies par aizmirstā čemodāna saturu.

Tā tika atklāts un gandrīz vai pazaudēts viens no visievērojamākajiem cilvēkiem.

Bet vai drīkst piešķirt cilvēka nosaukumu tikai par to, ka reflektantam pusotras reizes lielākas smadzenes nekā šimpanzēm un ka viņš diezgan stāvus staigā?

Kas vispār ir cilvēks?

Ja 1891. gadu uzskatām par pitekantropa otrās dzīves sākumu, tad var teikt, ka šī būtne pārdzīvojusi grūtu, romantisku jaunību un pamazām «apaugusi ar raksturu» pasaules karu un lielo revolūciju laikā.

Protams, pitekantropam nav viegli mēroties spēkiem ar visslavenākajiem cilvēkiem, kādi (saskaņā ar 1900. gada statistiskajiem datiem) bijuši Napoleons un Jēzus Kristus. Tomēr XIX gadsimta beigās viņš bija ļoti nācis modē. Leidenes, Kembridžas un Berlīnes kongresi apsprieda viņu. Bez tam ar viņu tika iepazīstinātas Lježas, Parīzes, Londonas, Dublinas, Edinburgas un Jēnas zinātnieku sanāksmes. Avīzēs viņam veltīja laikam gan ne mazāk vietas kā tādiem viņa dzimšanas laika notikumiem, kādi bija pēdējais Gladstona kabinets Anglijā, Nikolaja II uzkāpšana tronī Krievijā, kino izgudrošana Francijā un tamlīdzīgi.

Saskaņā ar XIX gadsimta demokrātisko garu par pi- tekantropa likteni lēma ar balsošanu.

Otrajam dzeroklim speciālisti izteica neuzticību: neviens nenodeva balsi par tā piederību cilvēkam, divi izteicās par pērtiķi, pieci apgalvoja, ka tas esot «starp- būtnes» (pērtiķeilvēka) zobs.

Toties trešais dzeroklis izraisīja sīvu cīņu starp partijām.

Cilvēks — 4 balsis.

Pērtiķis — 6 balsis.

Starpbūtne — 8 balsis.

Vēl labāka bija balsošana par galvaskausa vāku: 6 — par cilvēku, 6 — par pērtiķi un 8 — par starpbūtni..,

Ciskas kauls guva gandrīz pilnīgu atzinību. Zinātnieku kārtas 13 deputāti atzina to par cilvēka kaulu, 6 izteicās par starpbūtni, un tikai viens uzlika veto: pērtiķis!

Sis viens bija ļoti slavenais un ietekmīgais mediķis Rūdolfs Virhovs — liels zinātnieks, viens no modernās medicīnas dibinātājiem. Jau sen pirms Dibuā atradumiem viņš, starp citu, aicināja meklēt fosilos senčus tropiskajās zemēs. Virhovs pat rakstīja, ka «viens atklājums var pilnīgi pārmainīt problēmas aspektu» (cilvēka izcelšanās problēmas), tomēr viņš cilvēka pērtiķiskajiem senčiem neticēja un daudz darīja, lai nepieļautu to zinātnisku atzīšanu. Gadus divdesmit pirms tam Virhovs centās pieradīt, ka Neandertāles cilvēks esot nevis mūsu sencis, bet gan mūsdienu «patoloģiskais tips». Tagad viņš piekrita, ka Java atrasti tiešām seni, bet nebūt ne cilvēka kauli.

«Tas ir milzīgs gibons.»

Stāvā gaita neko nepierāda, apgalvoja Virhovs: vienkārši gibons staigaja pa zemi, sniedzās pēc zariem un iemācījās staigat uz divām kājām. Divas kājas — tas vēl nav viss (arī putniem ir divas kājas!). Turklāt ne

viens dzīvnieks nespētu kustēties un eksistēt ar kaulu, kuru tik ļoti saēdusi slimība, kā Dibuā atrastais ciskas kauls. Bet Virhovam stāstīja un rakstīja par galvaskausu, gudro pitekanlropa galvaskausu.

Virhovs atbildēja, ka, nogulējis simtiem gadsimtu zem liela augšējo slāņu spiediena, gibona galvaskauss varējis pārmainīties uz «labāko pusi».

Piedevām Virhovs mulsināja savus pretiniekus ar regulāru atgādinājumu, ka ne šaujamo stopu, ne cirvi, pat ne visprimitīvāko akmens riku Dibuā kopā ar pitekantropu nav atradis, turpretim pat visatpalikušākās Su- matras, Borneo un Austrālijas ciltis lieto koka un akmens darba rīkus.

— Kaut vai vienu dūres cirvi, darvinistu kungi, vienu darba riku, par kuru tik daudz raksta arheologi!

Darba rīku nebija.

Pa cik sarežģītiem ceļiem gan zinātne virzās uz patiesību! Visās mācību grāmatās lasāms, ka Virhovs galu gala ticis atspēkots un pitekantrops svinējis uzvaru: slimīgus izaugumus uz ciskas kaula atrada arī lāčiem — izrādās, ka ar tādiem kauliem var gan dzīvot, gan medīt.

Un tomēr Virhova prātojumiem ir sava jēga. Tie pat pavedina uz interesantām idejām, kuras gan ir gluži citādas nekā Virhovam pašam. Bet par to vēlāk.

Pitekantropa otro jaunību pavadija visādi jautājumi un atbildes.

Jautājums: Kur darba rīki?

Atbilde: Nav atrasti, bet tas nenozīmē, ka nav bijuši. Ja pērtiķeilvēks lietojis nūjas, tad tās taču sen satrūdējušas.

Jautājums: Kas pierādīs, ka esam cēlušies tieši no šī džentlmeņa? (Starp citu, varbūt no lēdijas: būtnes dzimums nav skaidrs.)

Atbilde: Pierādījumi taču ir redzami: vairs nav pērtiķis, bet vēl nav cilvēks.

Tika uzdoti arī daudzi citi, mazāk gudri jautājumi. Daži angļu zinātnieki, piemēram, lietoja pret pitekantropu to pašu ieroci, ar kuru Virhovs bija cīnījies pret neandertālieti.

«Lai profesora kungs (Dibuā sakarā ar viņa atklājumiem iecēla par Amsterdamas universitātes mineraloģijas profesoru) pierāda, ka senais pērtiķcilvēks nav viens no mūsdienu kretīna paveidiem.»

Tas viss bojāja Dibuā nervus, viņš kļtiva noslēgts un aizdomu pilns. Šķita, ka pienākusi atmaksa par pārāk viegli gūtajiem panākumiem. Viņš noslēpās no pasaules dzimtajā pilsētiņā Mārlemā, ieslēdza pitekantropu vietēja muzeja mantu glabātavā un itin visus atsacījās pieņemt. Stāstīja, ka viņš naktīs bieži izejot no mājām, lai uzglūnētu tiem, kuri mēģinātu nozagt vērtīgos kaulus.

Par lielu nepatiku saviem kolēģiem, Dibuā nepublicēja nekādas ziņas, aprakstus, zimējumus, pēc kuriem varētu pētīt «apcietināto» pitekantropu.

Tad Vācijas zinātņu akadēmija un Minhenes pilsētas varas orgāni sarīkoja lielu ekspedīciju otra pitekanlropa meklēšanai ar Emīlu Zclenku priekšgalā. (Pēc Zelenka pēkšņās nāves ekspedīciju vadīja viņa atraitne Margarita Zelenka.) Ieradušies Javā, vācieši enerģiski ķērās pie darba. Vēl šodien Solo upes krastos izkaisīts daudz

sasistu alus pudeļu, kas iezīmē izrakumu rajona kontūras.

Dibuā, stipri satraukts, ka jaunie atradumi tiks publicēti pēc visiem noteikumiem un atzīti, nolēma publicēt diezgan lakonisku rakstu par vienā slānī ar viņa pitekantropu atrasto fosilo faunu.

Pa to laiku vācu ekspedīcija divās sezonās ieguva daudz fosilo dzīvnieku (to skaitā vienu zinātnei nepazīstamu senu antilopi, kuru stūrgalvīgajam holandietim par godu nosauca par Dibuāziju). Reiz atrada daudzsološu zobu (kurš pēc rūpīgas apskates izrādījās pilnīgi mūslaicigs cilvēka zobs), bet pitekantropu II tā ari nesastapa.

Kaut gan zinātnes labā vispār paveikts bija daudz, tomēr publikas acīs atgriešanas bez galvenās trofejas bija neveiksme.

Zinātne un fortūna vēl joprojām bija aušīgas un neprātīgas.

Starp citu, viens no berliniešu un minheniešu ekspedīcijas svarīgākajiem rezultātiem bija tas, ka Trinilas un citu Solo piekrastes kampongu iedzīvotāji uzzināja, kas eiropiešiem vajadzīgs, un kopš tā laika sākās ieguve peļņas nolūkā — vēl jo vairāk tāpēc, ka no augstā upes krasta pēc katras lietus gāzes izlien fosili galvaskausi,

20 gadus šis peļņas darbs nedeva pircējiem neko sensacionālu, līdz 1926. gada decembri holandiešu antropologam doktoram Ileberlinam šķita, ka viņš ieguvis jauna pitekantropa galvu. Doktoram par nelaimi, ziņojums par viņa atklājumu nokļuva avīzēs agrāk, nekā viņš pats pārliecinājās, cik maldinošs dažreiz izskatās atlūzis ziloņa galvaskausa gabals.

Gandrīz visus šos divdesmit gadus Eižens Dibuā palika noslēdzies vientulībā un tikai pārveda pitekantropu no Hārlemas uz drošāku seifu Leidenes muzejā.

Pa to laiku Oto Setenzaks — Heidelbergas zinātnieks, kurš šaurās aprindās bija slavens ar savu apšaubāmo teoriju par cilvēka izcelšanos Austrālijā, — guva plašu slavu ar atklājumu, kas neradija nekādas šaubas, — tas bija labi saglabājies Heidelbergas pērtiķcil- vēka žoklis.

Žoklis daudz ko izskaidroja.

Tajā pašā laikā Anglijā notika sensācija — tika atrasts Piltdaunas cilvēks jeb eoantrops (rītausmas cilvēks), kuram bija tik augsti attīstīts, būtībā mūslaicīgs galvaskauss un tik neattīstīts, būtībā pērtiķa žoklis, ka ar šo atradumu viss tika sajaukts.

Atklājumi izraisīja diskusijas, kurās ne Dibuā, ne viņa pitekantrops personīgi nepiedalijas.

Trešā nodaļa ZOBI, ALAS, ZINĀTNIEKI

Neizdibināmi ir zinātnes celi, un dažiem tiem bija lemts sākties ķīniešu aptiekas. Pekinā un Honkongā, Manilā un Singapūrā, Javā un Sanfrancisko — visur, kur pastāvēja tādas iestādes kā ķīniešu aptiekas, — no laika gala bijusi bagātīga dažādu dzīvnieku zobu izvēle. Dažreiz zobus pārdeva vairumā un kopā ar žokļiem. Laipnie aptiekāri parasti neatbildēja uz jautājumiem, kur izraktas šis vai citas «zāles», bet, kad baltais

apmeklētājs naivi jautāja: «Kāds brīnumdarītājs spēks ir fosilajiem zobiem?» — viņš saņēma precīzu atbildi: «Sie zobi nekad nenodara ļaunumu.» (Slavenais antropologs Brums šajā sakarībā piebilda, ka neviens britu aptiekārs nevarētu to pašu teikt par savām zālēm.)

Viss iesākās ar ķīniešu aptiekām, kurās vācu dabas pētnieks doktors Hāberers iepirka milzum daudz dažādu zobu, lai nosūtītu tos uz dzimto Minheni. 1903. gadā slavenais Minhenes profesors Makss Slosers izpētīja atsūtītos zobus un aprakstīja daudzas senās antilopes, hiēnas, tīģerus, ziloņus, nīlzirgus, kuriem šie zobi kādreiz arī noderējuši. Pats interesantākais bija kāds ļoti nodilis augšējais dzeroklis. Cilvēka zobu no pērtiķa zoba speciālisti atšķir bez pūlēm: pērtiķa zobi ir lielāki, un tiem ir sarežģītāka struktūra, bet mūsu zobi ir mazāki un vienkāršāki. Dzeroklim no Hāberera kolekcijas bija gan cilvēka, gan pērtiķa zobu īpatnības, tātad tas varēja būt kādas starpbūtnes zobs. Hāberers paziņoja, ka zobu iegādājies kādā Pekinas aptiekā, un pamatoti piezīmēja, ka diez vai aptiekārs būšot saņēmis «zāles», kas atradušās zemē pārāk tālu no pilsētas.

Jaunie antropologi romantiķi šajos gados bieži atcerējās Pekinas zobu un sapņoja par ceļojumiem pēc pārējām nezināmās būtnes daļām.

Zobs galu galā izrādījās noslēpumaināks, nekā sākumā domāja: vēlāk, kad Ķīnā izdarīja slavenos izrakumus, tad atklāja visu ko, tikai ne būtni ar tādiem zobiem kā šis … Drīz pēc pasaules kara romantiskais zobs diemžēl kaut kur pazuda, bet savu darbu tas bija izdarījis — licis pamatu slavenajiem izrakumiem.

Zviedrs Gunnars Andersons, Pekinas valdības padomnieks kalnrūpniecības jautājumos, nodarbojās ari ar arheoloģiju un vēlāk kļuva par Tālo Austrumu kolekcijas direktoru Stokholmā. 1918. gada pavasarī Andersons ieinteresējās par Minhenes zobu un atrada Cžoukoudja- ņas alā Pekinas tuvumā daudzus fosilo dzīvnieku kaulus. Bez tam atrada kvarca atskaldījumus, kaut gan kvarca atradņu apkaimē nebija. Andersons domāja, ka kaut kur tuvumā dzīvojis fosilais cilvēks: kauli — viņa uztura atliekas, kvarcs — viņa darba rīku atlūžņi.

Zviedrija, bez šaubām, jāuzskata par vienu no pirmā

pasaules kara uzvarētājām, jo tā piederēja pie nedaudzajām valstīm, kuras karā nepiedalījās, tāpēc Eiropas inflāciju, devalvāciju un depresiju laikā, kad nebija ko domāt par izrakumiem, Zviedrija tiem bija labvēlīgi noskaņota. Tajos gados slavenais sērkociņu karalis Ivars Krēgers ļoti gribēja, starp citu, iegādāties sev un Zviedrijai kaut ko neiespējamu. Neiespējami bija nopirkt fosilo cilvēku, un tāpēc Krēgers finansēja ekspedīciju, kuru vadīja lielais speciālists doktors Zdanskis. Ekspedīcijai bija jāatved uz Zviedriju fosilo cilvēku jebkurā veidā un daudzumā.

Zdanskis ieradās Ķīnā, parakāja mazliet Cžoukoudja- ņas alā, atrada vēl daudzus dzīvnieku kaulus, kā ari lielisku zobu, tadu zobu, par kuru varēja tikai sapņot antropologi romantiķi. Bet zviedru profesors bija stingrs, nepadevās kaislībām un pāri piecām jūrām kopā ar bagāžu aizbrauca atpakaļ uz dzimto Upsalu, lai mierīgi aplūkotu atradumus. Pārlūkojot kastes, Zdanskis atrada vēl vienu zobu — acīm redzot, cilvēka zobu, kas reizē bija pārāk liels un sarežģīts, lai tas būtu piederējis cilvēkam.

Domāju, ka Zdanskis gribēja atklāt jaunu pērtiķeil- vēku ne mazāk kā viņa kolēģis, kurš ziloni bija noturējis par pitekantropu, un, ja patiesība atrodas starp šiem divu tipu pētniekiem, tad tomēr tuvāk Zdanskim (bet varbūt arī ne).

Zdanskis ļoti gribēja izlikt bez spekulācijām, bija tik apzinigs, tik piesardzīgs, ka noteikti atsacījās izdarīt lielo atklājumu, kurš pals devās viņam rokās. Varbūt viņu biedēja Eižena Dibuā liktenis, bet Ivara Krēgera zelts radīja antipātiju?

Vai nu bija tā vai citādi, bet doktors Zdanskis publicēja abu zobu fotoattēlu un aprakstu līdz ar šādu piezīmi, kas būtu viduslaiku gavētaja un pašmocītāja cienīga: «Mans atklājums ir interesants, bet tam nav epohalas nozīmes…»

Kamēr Zdanskis pētīja zobus Zviedrijā, Pekinā ieradās enerģisks kanādietis Dēvidsons Bleks, kas bija pieņēmis Pekinas Medicīnas koledžas anatomijas profesora anialu galvenokārt izrakumu kaislības dēļ. Par kauliem viņam bija jēga, jo agrāk kopā ar slaveno antropologu Eliotu Smitu viņš bija pētījis tā saucamo Piltdaunas cilvēku, par kuru vēl būs runa.

Apskatījis Zdanska publicētos zobus, Bleks kļuva nemierīgs un tūdaļ sāka darboties. Viņš parādīja Zdanska fotoattēlus Rokfellera fonda pārstāvjiem, saņēma līdzekļus ekspedīcijai un 1927. gada 16. aprīlī stājās pie izrakumiem.

Fosilā cilvēka meklēšanas pirmā kampaņa ilga pusgadu, no aprīļa līdz oktobrim. Tas izskatījās tā: pie ieejas Cžoukoudjaņas ala strādāja ķīniešu zemes racēji. Strādāja pa pāriem — viens raka un otrs sijāja iezi caur sietu. Tiklīdz sieta dibenā parādījās kauls vai zobs, ieradās speciālisti — jaunais ķiniešu antropologs Pei Veņ-čžuns, zviedrs Bolens, franču abats un antropologs Teijārs de Šardēns un citi. Pierakstītos, nofotografētos, uzzīmētos un kastēs iesaiņotos kaulus nosūtīja uz Pekinu, kur atradās izrakumu galvenais štābs un virspavēlnieks Dēvidsons Bleks. Pusgadā izraka un izsijāja vairāk nekā 3000 kubikmetru zemes un, burtiski, piebāza pilnu Pekinas Mineraloģijas institūtu ar simtiem fosiliju kastu.

Tomēr galveno atradumu arvien vēl nebija. Šķita, ka fosilais cilvēks (kā tas jau bija Zelenka izrakumos) vispār nevēlas parādīties pārāk labi apgādātai ekspedīcijai.

Meklējumu pirmās sezonas beigas bija noliktas 18. oktobrī, bet 2 dienas pirms termiņa, 16. oktobrī, Bolens ielika kāda kastē labi saglabājušos dzerokli, kurā Bleks uzreiz ieraudzīja to, ko bija gaidījis, — lielu zobu, kas bija cilvēka un reizē arī tik lielā mērā pērtiķa zobs, tā ka to varēja pasludināt par ievērojamu atklājumu.

Dēvidsons Bleks atklātajai būtnei deva garu un cildenu nosaukumu, neaizmirsdams ne atraduma vietu, ne savu priekšgājēju: «Pekinas Bleķa un Zdanska sinan- trops», tas ir, «Ķīnas, Pekinas Bleķa un Zdanska senais cilvēks».

Jaunajam cilvēkam vajadzēja diplomātisku atzīšanu, un Bleks, izmantodams ziemas partraukumu izrakumu vietā, pasūtīja speciālu vara šķirstiņu — medaljonu, piesēja to pie sava pulksteņa ķēdītes, lai izvairītos no visādam nejaušībām, ielika medaljonā vērtīgo zobu un apbraukāja lielos Eiropas un Amerikas speciālistus. Kad Bleks noknikšķināja medaljona vāku un parādīja atradumu, speciālisti jutās satraukti, bet vēl neticēja. Turpretim Bleks nešaubījās, ka tik bagātā «atradnē» kā Cžoukoudjaņas ala nebūs tikai sīkumi vien — būs vēl tīrradņi.

Turpmākajās sezonās fosilos zobus atrada arvien vairāk, pēc tam parādījās ciskas kaulu gabali un, beidzot, galvaskausu fragmenti.

Galvaskausiem vajadzēja izdarīt milzīgi daudz mērījumu un salīdzinājumu, bet kauli nāca vēl un vēl. 1929. gada sezonas beigas Blekam apkārt bija sakrautas 1465 kastes ar fosilijam un kvarca atšķaidījumiem, kuriem bija kāds sakars ar sinantropa darba rīkiem. Piedevām parādījās apogļoti kauli un biezs pelnu slānis, kas liecināja par vissenāko no visiem pasaulē zināmajiem ugunskuriem.

Bleks nespēja tikt galā… Pēc pusdienām viņš parasti Ieslēdzās institūtā un strādaja līdz nākamās dienas rītam. Veselība neļāva ieturēt tādu režīmu, Pekinas klimats bija viņam kontrindicēts, bet par visu to ne tikai runāt, pat domāt nebija laika.

1934. gada 15. marta rītā sekretārs, iegājis Bleķa kabinetā, atrada viņu nokritušu ar pieri uz galda. No nedzīvās rokas uzmanīgi izņēma sinantropa galvaskausu.

Tad izrakumu vadibu pārņēma vācu antropologs Francs Veidenreihs, kurš tikko bija atstājis hitlerisko Vāciju.

Viņš strādāja Cžoukoudjaņā līdz pat otrajam pasaules karam. Pamazām — ar gadiem — atklājās milzīga aiza (pirms kara izrakumu dziļums sasniedza 50 metrus). Apakšzemes ala sastāvēja it kā no vairākām zālēm, kuras aizsargāja sinantropu no ienaidniekiem un aukstuma. (Aukstums tolaik bija stiprāks par tagadējo. Jau pēc kara tika izanalizēti ziedputekšņi no «sinantropa slāņa». Egles ziedputekšņu bija 4 procenti no kopējā daudzuma, priedes ziedputekšņu — 33, bērza — 28 procenti; dominēja koki, ar kuriem tagad pilni daudz tālāk ziemeļos esošie meži.)

Veidenreihs un viņa kolēģi, protams, juta kara tuvošanos. Kopš 1937. gada viņiem vajadzēja strādāt terito rijā, ko jau bija okupējuši japāņi, bet okupanti pagaidām netraucēja izrakumus. Pei Veņ-čžuns un citi ķīniešu zinātnieki te atklāja un izpētīja daudz mūsu dienās nezināmu dzīvnieku sugu. Veidenreihs nenodarbojās ne ar ko citu kā tikai ar cilvēku.

Zinātniskajos un žurnālu pārskatos atrodam faktus un tēlus, kas ātri mainās kā kaleidoskopā: Veidenreihs un viņa asistenti salīdzina atrastos kaulus. Viņu ieguvums — divi vai trīs galvaskausi, vairāk nekā 150 zobu. Atrastas jau 45 sinantropu atliekas, kaut gan no dažiem saglabājušies vienīgi zobi.

No alas dziļuma izcēla izteiksmīgus sinantropu laikmeta materiālās un garīgās kultūras pieminekļus: galvaskausus ar caurumiem, kas izdauzīti ar akmens ieročiem, lai izņemtu ienaidnieka smadzenes un droši vien papildinātu ar viņa zināšanām savu erudīciju.

Tc dzīvojuši tūkstošiem, varbūt desmitiem tūkstošu gadu. Visa mūslaiku civilizācijas vēsture, no piramīdām līdz atomreaktoram, pareizināta ar 5, 10, 20, — tāds ir aptuvens sinantropu ēras ilgums. Un visā šajā laikā alās nenotika gandrīz nekādas pārmaiņas, izņemot simtiem paaudžu bezgalīgo, vienmuļo maiņu. Nezinām tikai to, no kurienes atnākuši un kurp no šīs patvēruma vielas aizgājuši senie pērtiķeilvēki…

Uguns, pie kuras sildījušies lielie pirmatnējie mednieki (par viņu prasmi liecina tūkstošiem hiēnu — varenu un spēcīgu plēsoņu kauli) …

Uguns, šķiet, radās no ugunsgrēka vai zibens kā Zorža Ronī grāmatā «Cīņa par uguni». Liesmu apsargāja un uzturēja sargi, un tā dega bez pārtraukuma mēnešiem, gadiem, varbūt simtiem un pat tūkstošiem gadu. Kāds fantasts gan izdomās ugunskuru, kurš ne- dziest, teiksim, kopš Babilonijas ķēniņa Hamurapi laikiem līdz mūsu dienām …

Veidenreihs ir apmulsis. Viņš apspriežas ar asistentiem, salīdzina pēc fiziskās struktūras krasi atšķirīgas alu iedzīvotāju grupas. Vienai grupai vidējais augums — 156, otrai — 144 centimetri.

Divas ciltis, divas sugas?

Izrādījās, ka divi dzimumi. Starp vīriešiem un sievietēm tajos laikos bija lielāka atšķirība nekā tagad. (Vēl lielāks tā saucamais dzimumu dimorfisms ir lielajiem cilvēkveidīgajiem pērtiķiem.)

Iespējams, ka civilizācija «nivelē» abus cilvēku dzimumus …

Amerikāņu māksliniece Lisila Svena pēc fragmentiem restaurē sinantropu dāmu, kuru godbijīgi dēvē par mis Nelliju.

Beidzot izdodas pilnīgi sakomplektēt vairākus galvaskausus. Smadzeņu tilpums no 915 līdz 1250 kubikcentimetriem, vidēji mazliet lielāks nekā pitekantropiem. Sinantropa un pitekantropa līdzība ir neapšaubāma. Sinan- tropam «labāka» ir galva, toties pitekantrops staigāja ne mazāk stāvus.

Te nu vel jāatceras Virhovs un zinātnes līkumainie ceļi. Virhovam nebija taisnība, kad viņš noliedza pērtiķ-

cilvēku, un bija taisnība, kad viņš uzsvēra, ka stāvā gaita vien vēl neko daudz nepierāda …

Izdarot nelielus izrakumus tā saucamajā Cžoukoudja- nas augšējā grotā, antropologi reiz atrada senu apbedījumu, kurā atdusējās vīrieša un divu sieviešu skeleti. Vīrietis ir mūsdienu fiziskā tipa cilvēks ar dažām primitīvām iezīmēm; no sievietēm viena ir «papuasu tipa», otra — «eskimosu tipa» sieviete.

Kāds dīvains «romantisks» notikums, kas atgadījies apmēram pirms 10—20 tūkstošiem gadu. Ar sinantropu tam nekāda sakara, protams, nav. Sinantropi ir daudz senāki.

Sinantrops dzīvoja sen, vēsais klimats vēl nedod precīzu atbildi, cik sen: ledājs taču vairākas reizes atkāpās un atkal izplatījās. Tāpēc izmanto statistiku un skaita dzīvnieku sugas, kas pastāvējušas vienā laikā ar sinantropu.

50 procenti sugu dzīvo arī pašlaik, 50 procenti — izmiruši. No tā secina, ka sinantrops dzīvojis otrā apledojuma (tā saucamā Mindelas apledojuma) periodā, jo pirmā — Gincaš apledojuma slāņos atrod tikai 20 procentus tagad dzīvojošo būtņu, toties pēdējā (Risas) ledāja slāņos — 75 procentus.

Ja tā, tad Nellija un tās laikabiedri savus īsos mūžus dzīvojuši pirms apmēram 400 000 gadiem.

Daži zinātnieki tomēr «pieved» sinantropu — «uguns pielūdzēju ar diezgan lielu galvu» tuvāk mums, pēdējā (Risas) apledojuma laikmetā (pirms apmēram 200 000 gadiem).

Vēl un vēl fakti. ..

Veidenreihs ārkārtīgi rūpīgi mēra un apraksta kaulus, nežēlodams līdzekļus daudzu milzīgu, ļoti labu fotoattēlu izgatavošanai. Viņš it kā nojauš, it kā zina, ka tikai uz dažiem gadiem kā mirāža zinātniekiem parādījies šis milzīgais kaulu daudzums, lai pēc tam izzustu nebūtībā. Vienlaikus ar izrakumiem Veidenreihs sagatavo un publicē lieliskus zinātniskos atradumu aprakstus, pēc tam turpina šo darbu kara laikā un dāvā zinātnei lielisku sēriju — veselu sinantropiānu.

Jo vairāk rakstīja un runāja par Pekinas cilvēku, jo biežāk pieminēja arī Javas cilvēku. Sinantrops sniedza brālīgu palīdzību savam «asinsradiniekam» — pitekan- tropam, kura otrā dzīve tik ilgi bija noritējusi gandrīz pilnīgā vientulībā.

Jaunās dzīves 43. gadā pitekantropa biogrāfijā sākās dīvaini notikumi.

1932. gada pavasarī 74 gadus vecais Eižens Dibuā savā Leidenes laboratorijā pārlūkoja kastes, kuras glabājās kādreiz no Javas atvestie pitekantropa četrkājaino laikabiedru kaulu gabali. Un pēkšņi kādā kastē atradās … četri pērtiķeilvēka ciskas kaula fragmenti!

Izrādījās, ka kaste atsūtīta jau 1900. gadā, un Dibuā asistenti tolaik precīzi fiksējuši, kur un kas ticis izrakts.

Arvien tā pati upes krauja Java!

Vairāk nekā trīsdesmit gadu bija ilguši strīdi par galvaskausu, dzerokļiem, cisku. Katrs pitekantropa gabaliņš bija lielākais dārgums, bet par kastē pamestajiem kaulu gabaliem nebija ne jausmas. (1935. gadā tādā pašā veidā atrada vēl vienu fragmentu.)

Neparastie atklājuma papildinājumi bija radniecīgi pašam fantastiski vieglajam un vienkāršajam atradumam un pilnīgi saskanēja ar pirmatklājēja dīvainībām. Šis gadījums laikam gan atgādina ievērojamos atklājumus, kas nesen izdarīti Kairas muzeja pagrabā starp tur novietotajām kolekcijām. (Muzeja atklaja zādzību, noorganizēja vispārējo revīziju, un tieši tad iesākās atradumi!)

Liekas, ka lidz ar to poētiskā atmosfēra ap pitekantropu varētu izzust. Arvien vairak speciālistu atzina, ka Leidenes mediķitn taisnība un pierādījumi par pitekantropa eksistenci nav atspēkojami: Javā un Ķīnā dzīvojušas starpbutnes — pērtiķeilvēki.

Un, kad nu Eiženu Dibuā sāka atzīt un viņš kļuva slavens, 75 gadus vecais zinātnieks pēkšņi atsacījās.

1935. gadā viņš negaidot publicē rakstu, kurā atsakās no domas, ka atradis pērliķcilvēku: tieši ciskas kauls, skeleta viscilvēciskākā daļa, rūpīgi izpētot šķiedras un kaulus — osteonus, izrādījās tāds pats kā gibonam un pavisam ne tāds kā cilvēkam. Pārsteigts Dibuā nosprieda, ka nelaiķim Virhovam bijusi taisnība — Javā tiešām izrakts milzu gibons, un ciskas kaula ārējais izskats ir maldinošs, bet ta iekšējā uzbūve parāda patiesību.

Sakarā ar tik neparastu rīcību prātā nāk dažādas domas. Vēsturē nebūs daudz tādu gadījumu, kad veci zinātnieki atsakās no sava galvenā atraduma, atsakās vislielākās atzinības brīdī, atsakās publiski — presē, pēc savas iniciatīvas.

Protams, tiem, kas nebija ar mieru atzīt, ka viņi cēlušies no pērtiķiem, prieks bija liels: «Vai esat dzirdējuši? Pats Dibuā atsacījies… Mēs jau arī nekad neesam ticējuši, ka no šā netīrā, riebīgā Javas radījuma cēlušies Homērs, Rafaels, Bēthovens, Tolstojs!…» Un tā talak, un tamlīdzīgi.

Man nav precīzu ziņu, kāds bijis šādas rīcības psiholoģiskais cēlonis. Tomēr uzskats, ka Dibuā būtu piekāpies baznīcai, reliģijai, man šķiet nepamatots. Nav nekādu ziņu par viņa svārstlšanos starp darvinismu un bībeli. Tāpat kā Zdanskim pārspīlēta piesardzība, godīgums, kas no likuma pārvērties par trūkumu?

Iespējams, ka bija arī tas. Tomēr izskaidrojumam ar to vien nepietiek.

Sacēlies pret savu bērnu, Dibuā netaupīja arī citus. Nekādu radniecību starp pitekantropu un sinantropu sirmgalvis neatzina, kaut gan tā bija acīm redzama. Dibuā atkārtoja, ka pitekantrops esot nevis cilvēks, bet gan gibons; turpretim sinantrops esot cilvēks pat vairāk, nekā liekoties Blekam, Veidenreiham un citiem: gluži vienkārši tas esot patoloģisks neandertālietis, tātad atklājumi Cžoukoudjaņā apgaismojot laiku nevis simtiem, bet tikai desmitiem tūkstošu gadu pirms mums.

Var likties, ka uz Dibuā pārceļojis Virhova gars: sākumā gibons, pēc tam «patoloģisks tips» (kā domāja Virhovs).

Tomēr pret Dibuā nostājās viņa vakardienas sabiedrotie. Viņi uzstāja, minēja argumentus.

Padomju antropologs N. Siņeļņikovs sīki analizē visus vecā Dibuā argumentus pret jauno Dibuā … Siņeļņikovs patstāvīgi salīdzina pitekantropa un cilvēka kaulus, Salīdzina un pierāda, ka krasās atšķirības ciskas kaula iekšējā uzbūvē, kuras tik ļoti bija nobiedējušas holandieti, ir šķietamas, jo pēc mikrostruktūras pitekantropa kauli ir tuvāki tieši mūsu kauliem, nevis pērtiķa kauliem.

Dibuā lasa Siņeļņikova darbu un citus atspēkojumus. Viņš it kā piekrīt. Katrā ziņā kādā rakstā, kas publicēts pirms Dibuā astoņdesmitās dzimšanas dienas, viņš atkal tiecas atsaukt gibonu un atzīt savu protežējamo par pērtiķeilvēku. Bet 19-10. gadā parādas viņa pēdējais raksts, un atkal pitekantrops tiek izslēgts no cilvēka ģenealoģijas… Sī svārstīšanās, man šķiet, ir atsacīšanās būtība. Dibuā tomēr nebija antropologs ar plašām zināšanām. Viņš kaut kā neuzticējās savai paša zinātnei. Lai cik tas ari paradoksāli, varbūt neuzticējās tieši tāpēc, ka viņa atradumi un atklājumi bija viegli nākuši, un par šo vieglumu viņš cieta visu mūžu.

Tomēr iedzīt pitekantropu nebūtībā sirmgalvim nebija pa spēkam. Sencis ar zemo pieri guva virsroku un īsi pirms sava «patrona» nāves, it kā par izsmieklu, pēkšņi atkal parādījās Javā.

Celurtā nodaļa PITEKANTROPS II SENGAIDĪTAIS P1TEKANTROPS III JAUNAIS PITEKANTROPS IV VARENAIS

Einšteins, iepazinies ar jautājumiem un testiem, ar kuriem Edisons bija izraudzījies līdzstrādniekus, atzinās, ka gandrīz ne uz vienu jautājumu viņš nevarot atbildēt, bet zinot, kādās rokasgrāmatās var atrast visu nepieciešamo.

Einšteins atbildēja kā ļoti attīstītas zinātnes pārstāvis, kā tadas zinātnes darbinieks, kur faktu daudzums, kas jāzina zinātniekam, ir samērā neliels: ir precīzas formulas, pēc kurām aprēķina un izskaidro daudzus faktus, un ir daudz labu rokasgrāmatu. Attīstītā zinātne jau stipri specializējusies, ar «visu» nodarboties nevar un ari nav vajadzīgs.

Toties zinātnes, kurām vēl nav visaptverošu formulu, daudz vairāk apgrūtina fakti, un erudītiem, kuri visu zina, tajās ir ļoti svarīga loma. Ja varētu statistiski izanalizēt lielu vēstures, okeanoloģijas, antropoloģijas lietpratēju un pēc tam ne mazāk kvalificētu fizikas un matemātikas speciālistu zināšanas, tad izrādītos, ka fakti, kas obligāti iegaumējami, pirmajai speciālistu grupai aizņem daudz lielāku vietu nekā otrajai.

Vairāk kvalificēts fiziķis atšķiras no mazāk kvalificēta vispirms ar to, ka «labāk domā».. . Antropoloģijas profesors no sava jaunā asistenta atšķiras vispirms ar to, ka viņam zināms daudz lielāks faktu daudzums.

Protams, šo rindiņu autors nav jāsaprot pārāk burtiski: arī fizikas profesori zina tādus faktus, kuri nav zināmi aspirantiem, un labi antropologi ne tikai vairāk zina, bet arī vairāk prot. Runa ir par galvenajām īpatnībām un atšķirībām.

Mūsdienu fiziķis ir drīzāk šaura nekā plaša profila speciālists. Antropologa rīcībā nav tik lieliski zinātnes ieroci kā minētajam viņa kolēģim, toties (te domāti labākie šīs profesijas pārstāvji) ari šodien viņš ir «renesanses cilvēks», «lielo ģeogrāfisko atklājumu laikmeta cilvēks». Viņš visu zina, viņam vienkārši ir pienākums nodarboties gan ar Heidelbergas cilvēka žokli, gan ar sinantropu, gan ar neandertālieti, gan ar šimpanzi uzreiz — citādi viņš neko nepaveiks. Viņš ir erudīts, ceļotājs, fantazētājs, romantiķis. Viņa zinātnes zemo attīstības pakāpi, formulu trūkumu daļēji kompensē zinātnieka personības viengabalainība un tas, ka nav pārāk šaura specializācija.

Tādā garā varētu vēl ilgi filozofēt, un viss tādēļ, lai uzsvērtu: antropoloģija ir viena no vislaimīgākajām zinātnēm.

Pirmkārt, šī zinātne ir tikko sākusies, un tāpēc lai piemīt jaunības burvīgums un dedzība.

Otrkārt, šīs zinātnes priekšmets — cilvēka un cilvēces attīstības likumi — ir vienmēr aktuāls.

Treškārt, pēc Darvina — «antropoloģijas Ņūtona» — taču jārodas antropoloģijas Einšteiniem, Plankiem, Boriem.

Pēc šāda ievada, kuru varētu ievietot arī jebkurā citā nodaļā, jāatgriežas pie stāstījuma.

Reiz, tas notika 1936. gadā, jaunais holandiešu ģeologs Ralfs Kēnigsvalds lūdza audienci pie Eižena Dibuā. Sākumā vecais vīrs pateica, ka neesot vesels un nevēloties, lai viņu traucē, bet Kēnigsvalds neatlaidās un vilinājuma dēļ paziņoja, ka nesen ieradies no Javas, kur vairākus gadus ceļojis pa visnomaļākajiem salas stūrīšiem un sastādījis tās ģeoloģisko karti. Viņš bijis arī Trinilā un varot sīki pastāstīt Dibuā par ļoti interesantu atklājumu, kurā piedalījies: Ngandongas ciema tuvumā, tās pašas neparastās Solo upītes krastā, īsā laikā izrakti vairāk nekā 25 000 fosilo dzīvnieku kauli un II cilvēku galvaskausi.

Nebija skaidrs, vai profesors Dibuā ieinteresēsies par Ngandongas cilvēku, jo ar pitekantropu tam tieša sakara nebija un tas piederēja pie vēlākas cilvēku stadijas — neandertāliešiem. Toties tam visam bija sakars ar Javu, ar Dibuā romantisko jaunību.

Dibuā piekrita tikties.

«Viņš mūs pieņēma savā salonā,» atceras Kēnigsvalds, «liels, plecīgs, impozants, ar stereotipu smaidu.» Drīz vien iestājas visdramatiskākais tikšanās moments: cik vien iespējams delikāti jaunais ģeologs lūdz atļauju paskatīties uz pitekantropu. Dibuā rauc pieri un ieiet blakus istabā, lai piezvanītu uz Leidenes muzeju. Durvis paliek vaļā, un Kēnigsvalds labi dzird, ka profesors apjautājas, vai viņa viesis nav patstāvīgi mēģinājis iekļūt «svētajā altārī», kur glabājas pitekantropa mirstīgās atliekas. No muzeja atbild, ka Kēnigsvalds šādu noziedzīgu mēģinājumu nav izdarījis, un tikai tad Dibuā nomierinājies dod atļauju.

Leidene Kēnigsvaldam atvēra seifu ar divkāršām sienām, kur atdusējās viņa majestāte Pitekantrops I. Ievingrinājies speciālista skatiens uzreiz pamanīja tumš

brūnas stipri mineralizējušās galvaskausa vāka malas. Kaulus bija pamatīgi sabojājuši sārmainie ūdeņi, kas simtiem tūkstošu gadu bija skalojuši los. Starp citu, nekādi nelīdzenumi uz galvaskausa vairs nebija redzami, jo atlējumu izgatavošanai Dibuā kaulus bija gremdējis īpašā sastāvā. Toties galvaskausa vāka iekšpusē bija skaidri saskatāmi smadzeņu kroku nospiedumi.

Kēnigsvaldu pārņēma satraukums, viņam radās jautājumi. Protams, galvaskausa vāks cilvēkam par mazu, bet blakus gu| pilnīgais pitekantropa ciskas kauls. Un ja nu tas ir citas būtnes ciskas kauls? Vai divas būtnes var nejauši vienā vietā nomirt un saglabāties?…

īstas zinātnes attīstības nosacījums ir eksperimentu atkārtojamība, iespēja daudzkārt pārbaudīt. Lai arī cik lielisks bija pirmā pitekantropa atklājums, tas daudz zaudēja tāpēc, ka nebija otrā, trešā un turpmākā atkla- juma.

«Rīts Leidenē,» atceras Kēnigsvalds, «bija man izšķirošais.» Ģeologa amatu, kuru viņš Javā bija ieņēmis vairākus gadus, likvidēja, laiki bija grūti (stagnācija ekonomikā, otrā pasaules kara tuvums). Tomēr, likdams atpakaļ seifā unikālos kaulus, Kēnigsvalds stingri nolēma: «Uz Javu!»

Tajā pašā 1936. gadā zinātnieks sāka jaunus ilggadējus klejojumus pa Javas džungļiem, gar upītēm, pa vulkānu krāteru malām un jūras piekrasti, dažreiz pildīdams valdības un privāto firmu uzdevumus, bet biežāk pats uz savu galvu. Sajā laikā viņam, tāpat kā citiem speciālistiem, bija uzkrājusies liela pieredze. Tagad vairs nevienam neienāktu prātā tā fantāzija, kas attēlota slavenā darvinista Tomasa Hekslija zīmējumā: fosilais zirgs — cohippus — un jāšus uz tā fosilais cilvēks — eohomo. Tagad jebkuram speciālistam zināms, ka pirm- zirgs par apmēram 50 miljoniem gadu vecāks nekā pirm- cilvēks.

Senajā Zundu salu virknē kopš neatminamiem laikiem vulkāni nesuši dzīvību (auglīgos pelnus) un nāvi (lavas straumes un vulkānisko putekļu mākoņus). Talu uz ziemeļrietumiem, uz Malaju un Ķīnu aizstiepjas simtiem mazu saliņu, kuras it ka norāda uz arhipelāga seno pa- gātni, uz seniem kontinentālajiem tiltiem, kas savienojuši to ar Āziju, tiltiem, pa kuriem šurp devušies simtiem tūkstošu dzīvnieku — un varbūt ne tikai dzīvnieki… Kontinentālos tiltus sagrāvuši viens, desmit, varbūt desmitiem tūkstošu drausmīgu izvirdumu. Ari mēs tos ļoti labi atcerētos, ja būtu mantojuši briesmīgās stihijas satriekto tālo senču atmiņu.

Javā tika atklāti divi seni slāņi, divu lielu laikmetu pieminekļi. Viens slānis ir samērā tuvs, no kura laikiem saglabajušās un tagad dzīvo trīs ceturtdaļas dzīvnieku sugu, bet izmirusi tikai ceturtdaļa; tas ir bifeļu, degunradžu, fosilo orangutanu un Ngandongas neandertalieša laiks — apmēram pirms 30—100 tūkstošiem gadu. Zem šī slāna bija tie paši kauli, kurus Dibuā un Zelenku laulātais pāris atrada Trinilas nogāzēs: šis bija pitekantropa laiks.

Senais Ngandongas slānis un vēl senākais Trinilas slānis bija galvenie ceļveži pa Javas gadu tūkstošiem.

Ģeologa ceļi drīz vien aizveda Kēnigsvaldu uz naftas pauguru zemi starp Surabaju un Modžokerto, salas austrumu daļā. Tur no zemes ļoti bieži izcēla kaulus, kas nebija lidzīgi tiem, kurus atrada abos pazīstamajos slāņos. Šejienes fosilie nīlzirgi un brieži bija paspējuši izmirt jau līdz pitekantropa 1 laikam. Atrada arī ļoti primitīva vērša-antilopes — tipiska vissenākā ledus laikmeta dzīvnieka atliekas. Tātad bija atklājies vēl senāks slānis nekā divi jau zināmie. Pēc Modžokerto tuvumā esošā ciema nosaukuma senāko slāni nosauca par «Džetisas slāni». Kēnigsvalds pārliecinājās, ka kādreiz šajā novadā bijusi milzīga izzudušas upes delta un tajā ir daudz fosilo kaulu. Ģeologam nebija līdzekļu Džetisas slāņa izrakumu noorganizēšanai, bet, pārliecināts, ka meklēt vajag, viņš atstāja šeit savu mantri.

Mantri ir neaizvietojami palīgi eiropiešu antropologiem un ģeologiem. Tie ir vietējie iedzīvotāji, kuri piedalās izrakumu darbos un zina, kas vajadzīgs un kas svarīgs, labi prot atšķirt cilvēka galvaskausu no ziloņa galvaskausa un saprot, ka interesantus atradumus nedrīkst aiznest, pirms nav precīzi atzīmēta to atrašanas vieta. Mantri Andžoijo drīz vien atraka interesantu mazu galvaskausu, ļoti uzmanīgi izcēla to un tūdaļ paziņoja Kēnigsvaldam, ka atradis sena orangutana galvu.

Kēnigsvalds acumirklī ieradās un ar vienu skatienu noteica, ka atklāts nevis orangutans, bet cilvēks. Nelielais galvaskausa garums (14 centimetri) izskaidrojams ar to, ka tas piederējis apmēram divus gadus vecam bērnam. Diemžēl ne zobi, ne sejas kauli nav saglabājušies.

Mazuli nosauca par Modžokerto pitekantropu. Viņš pārsteidza zinātniekus ar savu senumu (daudz senāks par pitekantropu 1) un radīja šaubas.

Galvenais skeptiķis nebija neviens cits kā profesors Dibuā. Vispirms viņš protestēja pret nosaukumu: atrasts taču cilvēka galvaskauss, bet pitekantrops esot tikai milzīgs gibons un tam neesot nekāda sakara ar cilvēku. Kēnigsvalda atradums esot pieskaitāms pie pigmejiem vai citiem tā tipa cilvēkiem, kuri tuvi mūsdienu cilvēkam.

Tā slāņa senums, kurā atrada bērnu, nemulsināja Dibuā: vai maz kas varējis notikt pagātnē? Bērnu, piemēram, varēja apbedīt, tāpēc tas arī atradies pārāk dzijā slānī.

Kēnigsvalds bija pārliecināts par savu taisnību, bet saprata, ka citi var šaubīties un tāpēc vēl jāmeklē.

1937. gada rudenī ģeologs atkal dodas uz salas austrumiem: sākumā ar vilcienu, pēc tam ar divričiem, beidzot kājām gar risa laukiem. Šoreiz viņš steidzas uz Sangiranu, kas atrodas duļķainās Kalitžemoro upītes (tās pašas neizsīkstošās Solo pietekas) krastos klusējošā un drūmā vulkāna Lavu pavēnī, kurš ari tagad paceļas pār apkārtni kā pirms vairākiem desmitiem gadu, kad šajos novados klaiņoja jaunais Dibuā, un kā pirms simtiem tūkstošu gadu, kad šeit medīja pitekantrops.

Pat nepieliekdamics Kēnigsvalds šur un tur skaidri redz seno dzīvnieku fosilos kaulus. Liekas, ka vētru, tropisko lietus gāžu un drausmīgu izvirdumu novadā to nevarētu saglabāties pārāk daudz. Tomēr tajā pašā laikā tieši šeit trakojošā stihija savanda, noskalo slāņus un regulāri izsviež virspusē to, kas slēpjas dziļumos.

Brauciens šoreiz notiek tāpēc, ka Kēnigsvaldam atsūtītajā kastē kopā ar citiem izrakumiem atradies fosils cilvēkveidīgs žoklis. To ieraudzījis, zinātnieks noprata, ka Atma nav velti zaudējis laiku. Atma nebija vienkārši mantri, bet, var teikt, Kēnigsvalda «dubultnieks». Agrāk viņš bija strādājis par dārznieku pie kāda no zinātnieka draugiem. Nejauši uzzinājis, par ko interesējas eiropietis, Atma reiz atnesa viņam teicamu akmens cirvi, un no tā laika viņi abi strādāja kopā: kad bija nauda, divatā devās uz izrakumiem, kad naudas nepietika, Atma parzināja Kēnigsvalda mājsaimniecību.

Ceļā uz Sangiranu antropologs sapņoja, lai pērtiķ- cilvēka problēma tiktu galīgi atrisināta un gadītos tāds izrakums, kuru nevarētu pieņemt ne par ko citu kā tikai par pitekantropu II. Kēnigsvalds atcerējās, ka jau pirms dažiem gadiem rakstījis: «Ja kādreiz atklās jaunu pitek- antropu, tad tas notiks Sangiranā.» Un, lūk, tagad viņš cerēja, ka atrastais žoklis dos iespēju sameklēt kāroto galvaskausu.

Ieradies Sangiranā, Kēnigsvalds sapulcināja iedzīvotājus un, parādījis Atmas atradumu, paziņoja: 10 centus par katru jaunu fragmentu! (Augsta cena: agrāk maksāja, piemēram, par fosilo zobu no puscenta līdz vienam centam!)

Turpmākie notikumi norisinājās strauji.

Iedzīvotāji atnesa daudz kaulu gabalu, kuriem nebija nekāda sakara ar meklēto. Kēnigsvalds, pateicoties Atmani, labi pazina vietējās paražas un saprata, ka cilvēki viņu nekrāpj; savos atradumos viņi tiešām saskatījuši līdzību ar galvaskausa gabaliem, un, ja veltes nepieņems, viņi apvainosies un vairs nemeklēs. Zinātnieks slepeni ar Atmas palīdzību kaulus izšķiroja un pēc tam aizsūtīja viņu vairākas jūdzes tālu ar slepenu uzdevumu tos ierakt. Uz vietas atstāt kaulu gabalus nedrīkstēja, jo iedzīvotāji tos no jauna atrastu un no jauna pretendētu uz likumīgo maksu.

Tomēr pienāca diena, kad Kēnigsvalds piedzīvoja vienlaicīgi lielu prieku un šausmas. Iedzīvotāji sāka nest sengaidītā galvaskausa fragmentus, bet katrs atnesa pa niecīgam gabaliņam! Baltais zinātnieks taču pats bija teicis, ka maksās par katru kaula gabaliņu: nu ko, jo gabaliņu vairāk, jo labāk!

Tajā pašā dienā arī pats Kēnigsvalds atklāja daju pieres kaula, bet līdz vakaram viņa rokās jau bija apmēram četrdesmit ļoti vērtīgā galvaskausa fragmentu.

Tad zinātnieks sarīkoja ciema iedzīvotājiem mielastu — rīsus un sāli. Ieradās iezemiešu orķestris, dejotājas, un visu nakti tālu skanēja himnas, kas sveica jauna pitekantropa atgriešanos no elles.

Bandungā preparators Bērmanis, rūpīgi izanalizējis visus,četrdesmit gabaliņus, sakomplektēja no tiem gandrīz veselu galvaskausu. Tikko parādījies, galvaskauss uzreiz pierādīja divas svarīgas patiesības: pirmkārt, ka tas pieder tās pašas sugas būtnei, kuru šajās vietās pirms 40 gadiem bija atklājis Eižens Dibuā; otrkārt, tagad varēja nešaubīties, ka tas ir nevis gibons, bet gan primitīvs cilvēks.

Kad galvaskauss bija restaurēts, Kēnigsvalds aizsūtīja lielu tā fotoattēlu Dibuā uz Holandi. Bija sagaidāms, ka vecais virs priecāsies, jo tagad bija izdevies galīgi pierādīt to pašu ideju, kuru viņš tik dedzīgi aizstāvēja jaunībā un kuru izteica pašā nosaukumā: pitekantrops — pērtiķeilvēks.

Tomēr Dibuā nekļuva priecīgs. Viņš ilgi kombinēja un pārvietoja fotoattēla atsevišķās daļas un pēkšņi izdarīja sensacionālu secinājumu: pirms galvaskausa gabaliņu savienošanas vienkopus tie tikuši samazināti par desmit līdz astoņpadsmit milimetriem, bet bez samazināšanas Sangiranas galvaskauss būtu izskatījies ka parasts neandertālieša vai musdienu cilvēka galvaskauss!.

Vēl arvien tā pati shēma: pitekantrops 1 ir gibons, visi citi atradumi Javā nav pitekantropi, bet cilvēki, kas pēc tipa ir tuvi mūsdienu cilvēkiem.

Kēnigsvalds protestēja pret Dibuā mājieniem. Profesors dzēlīgi atvainojās. Viņš nedomājot, ka Kēnigsvalds

būtu tīšām novīlējis kaulus, bet gabaliņu esot tik daudz, ka pat viņš, Dibuā, ar visu 50 gadu praksi nebūtu varējis pareizi noteikt tāda galvaskausa precīzās kontūras.

īstenībā galvaskauss bija salikts pareizi. Vēlāk ar jaunām tehniskām metodēm skaidri konstatēja, ka šuves uz galvaskausa nekur nepārtrūkst un precīzi sakrīt. Smadzeņu kroku pēdas uz dažādiem fragmentiem arī saskanēja.

Bez tam atklājās, ka tā saucamais Broka lauks (smadzeņu apvidus, kas pārvalda runu) pitekantropam II nav slikti attīstīts. Tātad viņš runāja vai vismaz sāka <o darīt.

Otrā pitekantropa galva bija mazāka nekā pirmajam pitekantropam (tikai 775 kubikcentimetri), tomēr citādi bija tai ļoti līdzīga. Varbūt pitekantrops I bijis vīrietis, bet pitekantrops II — dāma …

Drīz vien Kēnigsvalds ar savām trofejām devās uz Pekinu viesos pie sinantropa. Uz milzīga galda Veiden- reiha laboratorijā tika sarīkota neatkārtojama izstāde: vienā malā nolika sinantropa, otrā — pitekantropa II galvaskausu. Antropologi ilgi staigāja tiem apkārt, aplūkoja tos, klusēja, strīdējās un vienojās.

Sinantropa piere bija ieapaļāka, «saprātīgāka», viņa kauli mazāk fosili (viņš taču par paris simtiem gadu tūkstošu jaunāks, turklāt dzīvojis alā). Tomēr pat nespeciālistam bija acīm redzama abu pērtiķeilvēku līdzība, radnieciskums, kaut gan viņu dzīves vietas šķīrušas piecdesmit paralēles gandrīz uz viena un tā paša meridiāna.

Java un Ķīna tajos gados zinātniekiem bija lielās Eldorado. Kēnigsvalds atgriezās un turpināja rakt, sacenzdamies ar sinantropa medniekiem. 1938. gada nevilcinādamies parādījās kautrīgais jaunietis pitekantrops 111 (ne viss jaunietis, tikai viņa galvaskausa fragments), bet pēc kāda laika no Džetisas slāņa pacēlās varenais pitekantrops IV — lielāks par visiem iepriekšējiem. Viņa pakausī bija saglabājušās briesmīga sitiena pēdas: kritis vai nu kaujā, vai bēgdams no sev līdzīga. Viņam bija gan spilgti izteiktas cilvēka, gan noteiktas pērtiķa iezīmes (nevienam no pērtiķeilvēkiem līdz tam laikam nebija atrasta, piemēram, ta saucamā diastēma — sprauga starp augšējiem zobiem, starp kuriem varētu ieiet apakšējie lielie ilkņi kā orangutana mutē). Tā kā daudzējādā ziņā pēdējais pitekantrops nebija līdzīgs pārējiem, viņu izdalīja īpašā sugā — «pithecanthropus robustus» («varenais pitekantrops»).

Ta izveidojās vesela pitekantropu ģimene — trīs pieaugušie, jaunietis un bērns, kaut arī Modžokerto bērns un pitekantrops IV bija kādus 10—20 gadu tūkstošus vecāki par jebkuru citu šīs «ģimenes» locekli. Kēnigsvalds atklāja ari akmens darba rīkus. Tos gan neatrada tieši pie pitekantropiem, un iespējams, ka tie bija mazr liet vēlāka laika, tomēr ļoti, ļoti seni darba rīki. Pēc tam vairākus darba rikus atrada Trinilas slānī, un, kaut gan blakus nebija kaulu, Kēnigsvalds bija pārliecināts ka tie ir «viņa» darba rīki.

Varbūt pitekantrops svieda vai kā citādi izmantoja arī apaļos un spīdīgos noslēpumainos tektītus (billito- nītus). Šie stiklveidigie akmeņi sastopami gandrīz visur Austrumu un Dienvidaustrumu Āzijā, bet galvenokārt Trinilas slāņos. «Ja nemaldos,» raksta Kēnigsvalds, «tad drausmīgais billitonītu lietus (varbūt vairākiem lāgiem kritis uz zemi vidējā pleistocēna beigās (apmēram pitek antropu I un II laiks) Austrālijā un Dienvidaustrumu Āzijā.»

Pirms vairākiem simtiem tūkstošiem gadu pitekan- tropi klejoja pa Javas upju krastiem, un, kas zina, var būt tagad pa zemi staigā viņu mazmazmaz (25000 reižu) … mazbērni. Un iespējams, ka starp šo — zinātnieku atklāto pērtiķeilvēku tiešajiem pēctečiem ir arī tie, kuri nepavisam netic šādiem senčiem.

Viņš tolaik bija pati gudrākā būtne uz Zemes.

Tagad, mūsu dienās, zemes virsū nav neviena dzīv nieka, kurš prāta ziņā varētu nostāties līdzās gudrajam pitekantropam.

Četri pitekantropi liecināja pret Eiženu Dibuā.

1910. gadā, kad Kēnigsvalds pabeidz savas ekspedīcijas pēc pitekantropiem, fašisti ielaužas Holandē. 82 gadus vecais Dibuā nomirst, tā arī nepiekritis atdot cilvēcei simtiem gadu tūkstošus tās vēstures un saniknots par šīs pašas cilvēces stūrgalvīgo nevēlēšanos šķirties no dāvātā senča.

Bet otrā zemes malā, Javas upes Solo krastā, palicis piemineklis šā cilvēka apbrīnojamajai dzīvei un maldiem— vienkāršs -akmens stabs, kurā iegravēts — «P. E. 175 m. ONO. 1891—93», kas nozīmē: Pithecanthropus erectus (stāvus staigājošais pērtiķeilvēks). Atklāts 175 metrus uz austrumziemeļaustrumiem no šās vietas no 1891. gada līdz 1893. gadam.»

Piektā nodaļa CILVĒKS PIE MILŽIEM

Kad Kēnigsvalds 1964. gadā ieradās Maskavā uz antropologu kongresu, kolēģi uz viņu skatījās kā uz flibustieri vai senu pasaules braucēju.

Kēnigsvalds atzīstas, ka jaunībā viņš pat sapņot nav uzdrīkstējies par to, ko vēlāk ieraudzījis, «Javu esmu

62 izstaigājis krustām šķērsām, nokāpis sinantropa alās, rakņājies ķīniešu aptieku noliktavās, apmeklējis ievērojamo atklājumu vietas Dienvidāfrikā, bijis slavenajā Olduvejas aizā Austrumāfrikas stepēs.»

Ķīniešu aptiekas iekļuva sarakstā kopā ar Javu, sinantropu un Olduveju (par to vēl runa būs vēlāk). Tiešām, ķīniešu aptiekas, kas atklāja ceļu uz sinantropu, ar Kēnigsvalda palīdzību izdarīja antropologiem vēl vienu lielu pakalpojumu.

Sākumā ķīniešu aptiekāri, kas pieklājīgi klanījās, nesaprata zinātnieku: viņš lūdza no tiem visu dzīvnieku zobus, kādi aptiekā ir, un uz letes uzradās viss kas — tīģeru žokļi, briežu priekšzobi, tikai ne fosilie pērtiķu un cilvēku zobi. Tad Kēnigsvalds paņēma līdz labi ilustrētu grāmatu par senajiem dzīvniekiem un aptiekāram Bandungā parādīja zīmējumu ar senajiem amonītiem, kas dzīvojuši jūrā zvīņnešu ērā. Aptiekas īpašnieks sāka smaidīt un atnesa attēliem līdzīgas gliemežnīcas. Pēc jūru vissenāko iemītnieku trilobītu attēla parādīšanas uz letes uzradās ļoti līdzīgi radījumi — žāvētas mitre- nes. Šī īpatnējā maiņa (zīmējums — liela) norisinājās ilgi, un Kēnigsvalds saņēma vairākas ļoti interesantas fosilijas. Beidzot sākās runa par zobiem. Ķīnietis māja ar galvu un atnesa lielu degunradža zobu. Kad Kēnigsvalds nosauca dzīvnieku, aptiekārs pieklājīgi izlaboja: «Tas ir nevis zvēra, bet gan pūķa zobs.» Kēnigsvalds to iegaumēja un turpmāk visās aptiekās prasīja pūķa zobus. Šī recepte deva viņam iespēju iegādāties daudzas lieliskas «zāles».

Pirms kara, ekonomiskās krīzes gados, aptiekāri, lai neizputētu, piedāvāja apmeklētājiem pūķa zobus baga- tīgā izvēlē. Filipīnu salu galvaspilsētā Manilā Kēnigsvalds ieguva «otrās šķiras pūķa zobus», kuri, kā izrādījās, bija ārkārtīgi interesanti fosila orangutana zobi. Holandietim tas iepatikās, un visur, kur bija ķīniešu aptiekas — Siāmā, Indoķīnā, Malajā, Honkonga —, visur viņš pirka. Viņš prata iegādāties fosilo dzīvnieku zobus pat Sanfrancisko ķiniešu kvartālā un Motstrītā Ņujorkā!

«Nekas dzīvē mani nav sajūsminājis stiprāk,» atceras zinātnieks, «kā seno fosiliju meklēšana ķīniešu aptiekās.»

Galu galā atradumu bija tik daudz, ka radās amizants zinātnisks termins — «aptieku fauna», «aptieku sugas».

1939. gadā, savu Javas atklājumu kulminācijas laikā, Kēnigsvalds nokļuva Honkongā, pēc paraduma apstaigāja aptiekas un, starp citu, nopirka vairākus milzīgus zobus, kas piederējuši cilvēkveidīgam pērtiķim. Tie bija lielāki nekā vislielākā orangutana vai gorillas ilkņi. Nepazīstamo milzi Kēnigsvalds nosauca par «Bleķa un Kēnigsvalda gigantopiteku» (aiz cieņas pret sinantropa pirmatklājēju).

Pēc kara Ķīnā vēl atrada vairāk nekā pussimtu milzīgu zobu.

Speciālisti aprēķināja, cik liels bijis senais giganlo- piteks, ja viņa augums bijis proporcionāls zobu lielumam. Izrēķināja, ka, pamatojoties uz cilvēka organisma likumsakarību, milža augums sasniedzis trīsarpus un pat četrus metrus, bet, aprēķinot pēc «pērtiķu formulām», būtne izskatījusies mazāk iespaidiga, tomēr pārspējusi visgarāko basketbolistu un sasniegusi apmēram 240—250 centimetru garumu.

Senais pērtiķis parsteidza iztēli. Tas ierosināja zīmēt fantastiskas pirmatnējā meža ainas ar neuzvaramiem milžiem, kuri tur staigā neslēpdamies, jo praktiski viņiem ienaidnieku nav. Doma, ka gigantopiteks bijis labsirdīgs zālēdājs, nesen kļuvusi apšaubama. Ķīnā, Lenczajas grotā (stāva, 90 metru augsta klints) Pei Veņ-čžuns atrada milzīga pērtiķa žokli un kopā ar to lielu zālēdāju kaulus. Acīm redzot, milži bez pūlēm uzvilkusi augšā pa stāvo klinti smagus dzīvniekus. Nekādus darba rikus alā neatrada: gigantopiteks bijis milzīgs pērtiķis, kaut arī ļoti cilvēkveidīgs, un dzīvojis apmēram vienā laikmetā ar pitekantropiem un sinan- tropiem.

Kamēr tika izdarīti šie apbrīnojamie atradumi, pa planētu izplātījās otrais pasaules karš. Kēnigsvalda dzimtene Holande bija okupēta, fašisti jau ielauzušies Padomju Savienībā, uzbrukumam gatavojās Japana.

1941. gada vasarā Kēnigsvalds dzivoja Bandunga, Javas salā, un pat nesapņoja par fosilijām. Bet laikam gan šim cilvēkam bija kaut kādas spējas pievilkt sev atradumus ari tad, kad viņš par tiem gandrīz nemaz

nedomāja. Tieši šajā vasarā kāds no Kēnigsvalda vecajiem mantri atsūtīja uz Bandungu žokļa fragmentu.

Fragments bija.atrasts netālu no tās vietas, kur at- klaja pitekantropu IV, un apmēram tajā pašā slānī — senajā Džetisas slānī. Žoklis pārsteidza pat daudz pieredzējušo Kēnigsvaldu; bez šaubām, tas bija cilvēka žoklis (zobi samērā nelieli), bet tik liels, ka būtu bijis pašā laikā lielajam mūsdienu orangutanarn.

Jo lielāks žoklis cilvēkiem un cilvēkveidīgajiem pērtiķiem, jo lielāks tiem arī augums, tāpēc iznāca, ka atklāts milzīgs cilvēks, kura augums divarpus metra. Protams, nevar gluži galvot, ka viņa augums bijis tieši tāds, — šim nolūkam vajadzēja sameklēt vēl kādus skeleta fragmentus, — un tomēr droši vien bija atklāts tieši milzis.

Apmēram nedēļu Kēnigsvalds nēsāja žokli kabatā, lai jebkurā dienas laikā varētu to paņemt, apskatīt un pārliecināties, vai tikai viņš nesapņo. Tādējādi, aplūkodams savu trofeju, Kēnigsvalds, starp citu, atrada uz žokļa lielisku kaula izcilni (spina mentalis) — zoda smaili, pie kuras piestiprināti mēles muskuļi, tā ka mēs ar mēli varam izdarīt dažādas manipulācijas, tas ir, gluži vienkārši — sarunāties. Sāda izciļņa pērtiķiem nav nemaz, bet sinantropam un Heidelbergas cilvēka žoklim ir, pitekantropam, pēc Kēnigsvalda uzskata, arī jābūt (kaut gan līdz šim laikam nav atrasta neviena attiecīga galvaskausa daļa). Un, lūk, izrādās, ka spina mentalis bijusi ari milzim: viņš runājis, viņš bijis cilvēks. Tatad vīnam nedrīkst dot zinātnisku nosaukumu, kas beidzas ar «piteks» — pērtiķis. Viņš pelna, ka to pieskaita pie «antropieni» — cilvēkiem. Un Kēnigsvalds nosauc viņu par «paleojavas megantropu». «Megan- trops» nozīmē «milzīgs cilvēks».

Vai seno tautu leģendas par milžiem un titāniem nav sacerētas par milzīgiem cilvēkiem un milzīgiem pērtiķiem? Protams, Kēnigsvalda atrastie milži dzīvojuši pirms simtiem tūkstošu gadu, bet kas zina, kad pienākusi viņu pēdēja stunda. Tā ir tāda pati mikla kā, starp citu, arī milžu izcelšanās un ģenealoģija.

Juzdams kara tuvošanos, Kēnigsvalds nosūtīja Vei- denreiliam uz Ņujorku vērtīgā žokļa atlējumu. Tas tika izdarīts, burtiski, liktenīgo notikumu priekšvakarā.

1941. gada 7. decembri japāņu armija, aviācija un flote uzbruka Pirlharborai, Honkon ga i, Si n ga p ū ra i, Filipīnām un Indonēzijai. Sakās karš Kjusaja okeānā… Par tā upuriem kļuva simtiem tūkstošu cii vēku, daudz pilsētu, ciemu, kultūras pieminekļ u. Uzbrukums bija versts ne tikai pret divdesmito gadsimtu, bet arī pret visiem pārējiem gadsimtiem. Fašisma dēmons it ka bija nolēmis atņemt cilvēkiem ne tikai tagadni un nākotni, bet strauji aprija arī pagatni. Apcietinādami Amerikas Savienoto Valstu, Anglijas un citu ienaidnieku valstu pilsoņus un sagrābdami to īpašumus Ķina, japāņi nesaudzēja ari sinantropu kolekciju. Pēc kara mēģināja atrast kaut vai Bleķa, Veidenreiha, Pei Veņ-čžuna un citu zinātnieku milzigo un nenovērtējamo kolekciju atliekas, tomēr nesekmīgi. Viens galvaskauss it kā atrasts Sanhajā, bet tas izrādījās prasmīgi izgatavots sinantropa galvas atlējums.

Veidenreihs, par laimi, daudz ko saglabājis ar savām lieliskajām publikācijām un fotoattēliem, un tomēr sinantropu zaudējums ir drausmīgs. Jau tas vien ir bēdīgi, ka nekādas jaunas tehniskas metodes tagad nevar pielietot milzīgajai Pekinas cilvēka kaulu kolekcijai.

Pēc kara ķīniešu zinātnieki gan atrada vēl dažus fosila cilvēka zobus, ka arī žokli, darba rīku atliekas.

Laņtjanas apriņķi (900 kilometru uz dienvidaustrumiem no Pekinas) atrada veselu Laņtjanas sinantropa žokli, tomēr galvenās kolekcijas zaudējums vēl nav kompensēts.

Kēnigsvalds bija pratis la- bāk sagatavoties karam: tika izgatavoti visu Javas fosilo atradumu teicami atlējumi. Pēc tam tos tišām notraipīja ar speciāla maisījuma putekļiem, lai okupanti tos noturētu par oriģināliem. Kad japāņu armijas tuvojās Javai, amerikāņi piedāvājās aizvest pitekantropu, megantropa un Ngandongas neandertalieša kaulus uz ASV, tomēr Kēnigsvalds un viņa kolēģis atteicās šķirties no saviem atklājumiem.

Drīz vien japāņi sagrāba Javu. Lielisko pitekantropa augšžokli Kēnigsvalda sieva slēpa visu kara laiku, bet lielāko daļu fosilo atlieku zinātnieks uzticēja šveiciešu ģeologam un zviedru žurnālistam, kuri bija palikuši salā un kuriem kā neitrālu valstu pilsoņiem draudēja mazākas briesmas. Pēc dažiem mēnešiem zviedrs dabūja zināt, ka japāņi gatavojas viņu izkratit. Tad viņš noslēpa vērtīgos pitekantropa zobus un milzu žokli lielās piena pudelēs un ieraka dārzā, kur tās visas laimīgi saglabājās līdz kara beigām. Senajiem kauliem uzturēšanās pazemē nebija nekas neparasts.

Tā pagāja vairāki grūti gadi. Kara Kēnigsvaldu un daudzus viņa draugus sadzina japāņu koncentrācijas nometnē Javā, kur 1945. gada vasarā tos ari atbrīvoja.

Izkļuvis brīvībā, zinātnieks uzzināja, ka viņa ģimene palikusi dzīva, saglabājušies arī gandrīz visi vērtīgie atradumi, izņemot vienu: Ngandongas cilvēka galvaskauss kā dāva na ķeizaram bija aizsūtīts uz Japanu, kur «pārdzīvoja» visas bombardēšanas un saglabājās līdz kara beigām. Par tā pazušanu Kēnigsvalds paziņoja amerikāņu pavēlniecībai, un gadu vēlāk Ņujorkā jauns virsnieks uzmeklēja zinātnieku un pasniedza viņam Javas neandertālieša galvaskausu, kas bija atrasts senajā Japānas ķeizaru galvaspilsētā Kioto.

Atbraucis Ņujorkā, Kēnigsvalds sameklēja tur Vei- denreihu, kurš bija pārliecināts, ka holandietis gājis bojā un viņa atradumi pazuduši. Sinantropu pazušana bija satriekusi Veidenreihu, kaut gan ārēji viņš palika mierīgs un turpināja strādāt. Pusotra gada abi antropologi strādāja kopā, pēc tam Kēnigsvalds atgriezās dzimtajā Holandē, bet Veidenreihs 1919. gadā pēkšņi nomira. «Sinantropu pazušana bija viņu satriekusi stiprāk, nekā mēs domājām,» raksta Kēnigsvalds.

Apstākļi neļāva pitekantropu atklājējam atsākt izrakumus Indonēzijā, bet pēc dažiem gadiem viņš saņēma no turienes patīkamu ziņu. Bandungas universitātes doktors Pītcrs Markss 1952. gadā bija nokļuvis līdz Sangiranai, kur ilgus gadus profesionāli antropologi nebija redzēti. Izrādījās, ka ciema iedzīvotāji sakrājuši vairāk nekā septiņsimt kilogramu fosilo kaulu, gaidīdami, kad pēc tiem atbrauks viņu vecais paziņa Kēnigsvalds, kuram viņi kādreiz bija pārdevuši 40 kaulu gabalus par 10 centiem gabalā un pēc tam dzīrojuši un dejojuši.

Fosiliju kaudzē Piters Markss bija sameklējis jaunu milzu žokli, ne mazāku par pirmā megantropa žokli, un tas apstiprināja, ka milža atrašana 1941. gadā nav bijusi nejauša indivīda, «kropļa» atklāšana. (1965. gadā turpat atrada vēl vienu pitekantropu — galvaskausa fragmentu.)

Otrais pasaules karš noslēdza veselu cilvēces vēstures laikmetu. Apmēram tajā pašā laika tika novilkta ari svarīga robežlīnija zinātnē, kura nodarbojas ar vissenāko cilvēka pagātni.

Kaut kas kļuva skaidrāks.

Kādreiz ceļotāji dāvāja sev, draugiem, savām zemēm, cilvēcei jaunas salas, kontinentus, okeānus. Tagad bija nācis modē dāvāt veselus laikmetus.

Daudzie samērā vēlo fosilo cilvēku atradumi ļāva 20. gadu beigās čehu zinātniekam Alešam Hrdličkam, kas strādāja Amerikas Savienotajās Valstīs, izdarīt svarīgu secinājumu: cilvēku attīstībā pastāvējusi neandertālieša stadija. Hrdlička uzdāvāja cilvēkiem apmēram 600 gadsimtus viņu vēstures (pirms -10—100 tūkstošiem gadu, neandertāliešu laiks).

Sen izzudušais sinantrops ļāva pavirzīties dziļāk pagātnē vēl par 250—300 tūkstošiem gadu, tas ir, vismaz par simt mūsu ēru, laikmetu, periodu.

Eižens Dibuā pats pret savu gribu, bet Kēnigsvalds aiz pārliecības bija noveduši mus līdz pitekantropiem un viņu noslēpumainajiem gigantiskajiem laikabiedriem.

Lai gan ilgu laiku pitekantropu vecums nebija precīzi noskaidrots, tomēr viņa ģīmetne greznoja ikvienas darvinisma vai vissenākās cilvēku vēstures mācību grāmatas pirmo lappusi nodaļā par pirmajiem cilvēkiem.

Vairākus gadu desmitus pitekantrops bija pirmais cilvēks.

Ģeologi pēc acumēra deva viņam miljonu gadu, un tikai 1962. gadā tas pats nenogurstošais, kaut arī nosirmojušais Kēnigsvalds varēja piedāvāt precīzāku rezultātu. Viņš nodeva Heidelbergas fizikas laboratorijā vairākus paraugus tā saucamajai kālija — argona analīzei: vispirms gabaliņu bazalta, kas atbilst Javas otrajam — Trinilas slānim, tam slānim, kurā tika atrasts pitekantrops I, II un III. Pēc tam Kēnigsvalds nosūtīja uz laboratoriju 24 apaļas stiklveida noslēpumainā vulkāniskā tektīta lodītes, kas bija atrastas tajā pašā karjera, kur pitekantropa kauli.

Pienāca atbildes. Bazaltam bija 495 000 gadu (ar precizitāti plus 100000 — mīnus 60000 gadu). Tcktītu vidējais vecums izrādījās 610 000 gadu.

Vispār Kēnigsvalds uzskatīja, ka pitekantropa vidējais vecums 550 000 gadu. Protams, Modžokerto bērnam, pitekantropam IV un megantropam jābūt vecākiem, jo viņi atrasti senākos slāņos.

Daži Kēnigsvalda aprēķini rada šaubas speciālistos, bet visumā diez vai izdosies padarīt stipri apšaubāmu pitekantropu «anketu». Viņu laiks — pirms 500—700 tūkstošiem gadu.

Ap XX gadsimta 40. gadu vidu visa senākās pagātnes aina šķita skaidra, kaut gan tajā bija maz līniju un detaļu. Izsakoties bībeles valodā, ainas saturs bija šāds.

Pērtiķis dzemdēja pitekantropu (un milžus reizē ar viņu), pitekantrops dzemdēja sinantropu, sinantrops dzemdēja neandertālieti, neandertālietis dzemdēja mūs.

Tikai Piltdaunas džentlmenis bojāja ainu un brīžiem' pat draudēja to nodzēst.

»

Sestā nodaļa PILTDAUNAS DŽENTLMENIS

Britu muzeja seifā atdusējās un varbūt pašlaik atdusas Piltdaunas cilvēka — «pirmā angļa» fosilie kauli. Sos kaulus uzskatīja par visizcilāko atradumu Brita nijā.

Ģeologu biedrības galvenās ieejas kāpnēs Londonā

vairāk nekā 40 gadus karājās un varbūt ari pašlaik karājas liela glezna: profesors Arturs Kizss izmēra galvaskausu. Lielie antropologi un paleontologi Pliots Srnits un Smils Vudvards to novēro. Gleznas diben- plānā izvietojušies mazāk izglītoti džentlmeņi, un viņu vidū ir vienkāršais arheologs amatieris Čārlzs Dausons.

1909. gadā Dausons atnesa Britu muzejā sena galvaskausa fragmentu un paziņoja, ka to esot atradis kāds strādnieks Piltdaunas tuvumā (Saseksas grafisle, pusceļā starp Londonu un Anglijas dienvidu piekrasti). Sers Smits Vudvards tūdaļ devās uz Piltdaunu un Dausona norādītajā vietā trīs gadu laikā ieguva vēl astoņas tā paša galvaskausa daļas. Senā cilvēka augstā piere un viņa lielās smadzenes (1350 kubikcentimetru) liecināja, ka piltdaunietis nav bijis dumjāks par mums. Galvaskausa vienīgā mazliet primitīvā iezīme — tā kaulu diezgan lielais biezums (10 milimetru), tomēr šis apstāklis maz ko grozīja, jo arī mūsu dienās dažreiz sastopami pilnīgi sapratīgi cilvēki ar tādiem pašiem kauliem. Piltdaunas galvaskauss pārsteidza pētniekus ar savu senumu: visi deviņi tā fragmenti bija pārklāti ar raksturīgo tumšsarkano «laika apsūbējumu», ko labi pazīst «galvaskausu mednieki». Turklāt blakus lika atrasti ļoti seni akmens darba rīki.

Izrakumus, protams, turpināja, un 1912. gadā tajā pašā bedrē atrada apakšžokli. Tas bija tik primitīvs salīdzinājumā ar mūsu civilizētajiem žokļiem, ka daži speciālisti atzina to par šimpanzes žokli (zobi pēc lieluma un struktūras bija gan tuvāki cilvēka zobiem). Vēlāk Veidenreihs vairak nosvērās par labu apgalvojumam, ka tas ir fosilais orangutans, bet viņa skolnieki bija par to, ka atklats nezināmas sugas — «boreopi- teka» («ziemeļu pērtiķa») žoklis. Antropologu vairākums tomēr palika pie tā, ka galvaskauss un žoklis piederot vienai būtnei; tiešām, kā gan citādi lai izskaidro, ka diezgan tuvas skeleta daļas atrastas vienā vietā? Kāpēc gan senajam pērliķim būtu ievajadzejies nomirt tieši tajā vieta, kur atdusas cilvēks ar augsto pieri?

Strīdi par Piltdaunas kauliem lāgiem sasniedza to korektuma galējo robežu, aiz kuras sakas neierobežots nekorektums. Saja laikā pitekantropa un Heidelbergas žokļa atradumi bija pamatīgi iedragājuši ortodoksu rindas, un ikvienu, kas šaubījās par Piltdaunas pērtiķeilvēki!, varēja turēt aizdomās par izglītības trūkumu un tumsonību (sevišķi Darvina dzimtenē!).

Čārlza Dausona atraduma vērtību galīgi apstiprināja apakšējais ilknis (ar pērtiķa un cilvēka zobu īpatnībām), kuru 1913. gadā taja pašā Piltdaunā atklāja pirmklasīgs antropologs Sardēns. Angļi nosprieda, ka šis ir tās pašas būtnes zobs, un drīz vien šo būtni pasludināja par «eoantropu» — «rīta blāzmas cilvēku».

Ar «rīta blāzmu», protams, lika domāta cilvēces rīta blāzma, kas nomainījusi planētas dzīvniecisko tumsību.

Dausons nomira 1916. gadā, bet Smils Vudvards bija tik pārliecināts par eoantropa svarīgumu, ka aizgāja no dienesta, uzbūvēja pie Piltdaunas mazu namiņu un, kā stāsta, neesot ne par ko citu runājis kā tikai par senā cilvēka galvaskausu, žokli un zobiem.

Un bija par ko runāt: gudrais galvaskauss savienojuma ar primitīvo žokli bija mīkla. Tiklab pitekantropam, ka arī sinantropam un ciliem fosilajiem pērtiķcil- vēkiem galvaskauss un žoklis bija saskanīgi: lielai, mūsdienīgai galvai atbilda pilnīgi mūsdienīgs žoklis; ja turpretim galva mazāka, senāka, tad arī žoklis vairāk pēc pērtiķa žokļa.

Piltdaunas cilvēkam viss bija pretēji noteikumiem.

Tomēr ta vēl nebūtu liela nelaime. Tas, ko zinātnieki nekādi nevarēja paciest, bija eoantropa satriecošais senums. Spriežot pēc atrašanas vietas dziļuma un citām pazīmēm, viņš dzīvojis pirms apmēram miljona gadu, tas ir, bijis pitekantropa un Heidelbergas cilvēka laikabiedrs. No tā izrietēja, ka «normālie pērtiķeilvēki» droši vien nebija piltdaunieša priekšteci. Turklāt nav jāaizmirst, ka piltdaunietim ir krietni lielāka galva.

Iznāca, ka pitekantropi, sinantropi un tiem līdzīgie ir paralēli, atpalikuši cilvēku attīstības zari un ka visi Dibuā, Veidenreiha, Bleķa, Kēnigsvalda un citu atklājumi, kaut ari ir svarīgi, tomēr apraksta tikai cilvēku vēstures nostūrus, tālus deģenerējušos radiniekus, bet mūsu lielais priekštecis ir «rīta blāzmas cilvēks».

Protams, ja piltdaunietis bijis tik attīstīts jau pirms miljona gadu, tad, pitekantropa līmenī viņam vajadzēja atrasties daudz agrāk, jau terciāra periodā.

Nokas sevišķi briesmīgs mums, tālajiem pēctečiem, no tāda secinājuma nedraudēja. Nu, protams, viens otrs rasists mēģināja izmantot eoantropu: «Eiropas cilvēks jau senatnē aizsteidzies priekšā Āzijas un Āfrikas atpalikušajiem pērtiķcilvēkiem, no tā ari sācies baltās rases pārākums!»

Katru atklājumu rasisti taču var izmantot visādi! Un jāšaubās, ka bez eoantropa viņi, nabadziņi, tā ari neko nebūtu izdomājuši. Piltdaunas cilvēks bija fakts, nopietns fakts, kas sagrāva daudzas viengabalainas zinātniskas sistēmas, un ar viņu vajadzēja rēķināties. Galu galā ir pilnīgi normāli, ka sugas attīstībā viens vai vairāki zari parasti attīstās straujak. Ja dabiskā izlase rada, piemēram, attīstītus un atpalikušus briežus vai iīģerus teicamniekus un tīģerus neveiksminiekus, tad likumsakarīga ir ari vairāk un mazāk par cilvēkiem pārveidojušos pērtiķeilvēku līdzāspastāvēšana.

Kamēr nebija atminēta eoantropa mikla, visi antropologi, kuri bija atklājuši jaunus starpsenčus, varēja pieņemt, ka viņu varoņi kādreiz izzuduši, augstākās «Pilt daunas civilizācijas» pieveikti.

Profesors Kennets Oklejs no Britu muzeja pēdējos gadu desmitos kļuvis par vienu no visstingrākajiem eksaminētajiem, no kura jautājumiem baidās pat antropoloģijas spīdekļi. Tiklīdz kaut kur atklāj antropu vai piteku, uz Okleja laboratoriju nosūta atrasto kaulu un iežu paraugus. Starp citu, profesors uzskata par labāku pašam apskatīt izrakumu vietas.

Viens no izcilajiem profesora Okleja atklājumiem bija seno kaulu fluora analīzes metode: saskarē ar pazemes ūdeņiem mirušo kaulos pamazām uzkrājas nelielā daudzuma fluors. Jo vairāk fluora, jo vecāks ir kauls. Protams, bija vajadzīga rūpīga un ļoti smalka analīze, un to Oklejs arī iemācījās izdarīt.

1953. gadā zinātnieks nolēma pārbaudīt pēc fluora satura Piltdaunas galvaskausu. Rezultāts bija negaidīts: fluora «pirmā angļa» galvā izrādījās ārkārtīgi maz. Iznāca, ka viņa vecums ir nevis miljons vai simtiem tūkstošu gadu, bet gan ne vairāk par 50 00 gadiem. Tādējādi Oklejs Piltdaunas cilvēku 10—20 reizes padarīja tuvāku mūsu dienam, atņemot to vienreizīgumu un noslēpumainību, kādu tam bija piešķīris ārkārtīgais senums. Bet tūdaļ radās jaunas neskaidrības: pirms apmēram 50 000 gadiem uz zemes jau eksistēja ļoti daudz piinlgi mūsdienīga tipa cilvēku — ar lielu galvu un visai mūsdienīgu žokli.

Tāds galvaskauss kā eoantropam tajā laikā (tāpat kā tagad) nebulu bijis nekas sevišķs, bet Piltdaunas žoklis kā tolaik, tā arī tagad būtu pilnīgi neticama, neiespējama kroplība.

Tad cits angļu speciālists — Veiners nolēma eoantropu otrreiz eksaminēt ķīmijā. Šoreiz tika mērīts slāpekļa saturs. Kā zināms, mūsdienu cilvēka kaulos ir apmēram četri procenti slāpekļa, bet vairākus tūkstošus gadu vecās kapenēs — ne vairāk par diviem procentiem… Un lad tikai sākās! Neviena galvaskausa daļā nebija vairāk par 1,4 procentiem slāpekļa: pilnīgi normāla paradiba vairāku desmitu tūkstošu gadu vecumam, ko bija noteicis Oklejs. Toties žoklī, slavenajā Piltdaunas žokli, bija 3,6 procenti slāpekļa, tas ir, žoklis piederējis… mūsdienu būtnei!

No visiem mūsu laikabiedriem lads žoklis ir tikai šimpanzēm.

Rezultāts bija pārāk skandalozs, lai to nepārbaudītu. Eoantropa zobus uzmanīgi apskatīja ar lupu. Tie zobi, kas atradās žoklī, izrādījās, vienlaikus bija pērtiķa un cilvēka zobi. To pārvēršana par cilvēka zobiem, acīm redzot, notikusi ar vīli.

Vēl palika Sardēna izraktais ilknis. Tas izskatījās ļoti vecs, nolietots, bet Veiners uzdrošinājās izteikt aizdomas, vai tikai arī šis pēdējais Piltdaunas zobs nav novīlēts.

Ja cilvēkam pārāk stipii nodiluši zobi, tad uz tiem vienmēr izveidojas jauns lā saucamā dentīna slānis. Ilgi meklēja kaut vai šā slāņa pēdas uz eoantropa ilkņa, pat caurskatīja ar rentgena stariem, bet neatrada ne mazāko otra slāņa pazīmju.

Tad par ilkni tika pasludināts šāds spriedums: nekad, nekādos apstākļos tas nevarēja nonākt tādā stāvoklī, atrazdamies mutē, bet viegli un zināmos apstākļos varēja nonākt tādā stāvoklī, atrazdamies saprātīgas būtnes rokās, sevišķi lad, ja šīs rokas turējušas vīli.

Vesels zinātnes cietoksnis sabruka acu priekšā. Palika pēdējais nedrošais bastions: galvaskausa un žokļa teicamā senuma nokrāsa.

Atkal ķīmiskā pārbaude, un atkal pietiekami noteikts secinājums: kauli apstrādāti ar bihromātu, kas piešķir priekšmetiem sarkanīgu nokrāsu. Dausons gan pats bija pastāstījis Smitam Vudvardam, ka ar šo sastāvu pārklājis pirmo galvaskausa fragmentu, lai to nostiprinātu. Bet pēc tam taču pats Vudvards no Saseksas smiltīm bija izvilcis citas galvaskausa daļas: iznāk, ka tās nokrāsotās jau zem zemes.

Kēnigsvalds atceras, ka 1937. gadā viņš aizbraucis uz Piltdaunu un Vudvards aizvilcis viņu uz atradumu vietu, kaut gan lijis spēcīgs lietus. Vudvards nekādi nevarējis saprast, kādēļ pēc Dausona nāves nav izdevies izdarīt nevienu atklājumu šajā smilšu karjerā.

Talad XX gadsimta 50. gadu vidū Piltdaunas personības kults bija beidzies, bet sācies tas bija ļoti vienkārši: sena, bet pilnīgi mūsdienīga galvaskausa deviņus fragmentus nokrāsoja, imitējot senumu, nokrāsoja un

noslīpēja pilnīgi mūsdienīga pērtiķa žokli, iepriekš novīlēja pērtiķa ilkni. Pēc tam visu šo kolekciju izsvaidīja noteiktā distancē un tādā dziļumā, kas atbilst ļoti senam slānim. Plāns bija tāds, lai antropologi neatrastu visu uzreiz un lai atradumi tiktu izdarīti ar viņu rokām. Triks izdevās. Lielāko daļu kaulu atrada nopietni un godīgi zinātnieki — Vudvards, Sardēns, toties visi pierādījumi tagad apsūdz Čārlzu Dausonu, kas nomira, ieguvis lielu slavu, gandrīz četrdesmit gadus pirms atmaskošanas.

Ko no tā varam mācīties?

Neviļus nāk prātā doma: vai, vai, vai, tad nu ir gan zinātnieki, ja viņus tik vienkārši var piekrāpt! No viena

viltojuma, ko izgatavojis arheologs amatieris, radušās tik daudzas teorijas! (Bliots Smits, piemēram, savā laikā izteica hipotēzi, ka sākumā mūsu senču galva un smadzenes bijušas nevis mazas, bet gan ļoti lielas, un atsaucās, protams, uz Piltdaunas galvaskausu.) Vai tikai mēs pasaules mērogā nepiedalāmies tās situācijas atkārtojumā, kas parādīta Dodē novelē «Nemirstīgais»? (Varonis ievēlēts akadēmiķa amatā par tiem darbiem vēsturē, kurus viņš sarakstījis. Tikai nejauši jaunais «nemirstīgais» uzzina, ka visus vēsturiskos dokumentus, kas publicēti viņa darbos, izgatavojis kupris grāmatsējējs: viņam pietrūcis līdzekļu dārgām sievietēm un tāpēc vajadzējis kļūt par Katrīnu II un Rablē.)

Pie šīs morāles vel var piebilst, ka piltdaunieša atmaskošana deva triecienu rasismam un ka tā viņiem, rasistiem, ari vajag.

Visā teiktajā, protams, ir daudz bēdigas patiesības. Speciālisti 1912. gada nepazina ne fluora, ne slāpekļa metodi, bet apskatīt zobu ar lupu, liekas, nebija aizliegts! Tiešām, jaunā zinātnē ne tikai katrs jauns atklājums, bet arī «aizklājums» spēj izdarīt radikālus apvērsumus.

Bet smieties tomēr ir vieglāk nekā saprast.

Lieliskais atklājums bija hipnotizējis speciālistus, jo šķila, ka tas neatpaliek no Dibuā atraduma, un droši vien balstījās uz to dīvaino pārliecību, ka džentlmenis nespēj būt nepatiess, sevišķi tad, ja runa ir par pazīšanos ar pirmo angli.

Tomēr nebūs daudz tādu mācību, kas būtu derīgākas par Piltdaunas mācību.

Tagad katru atradumu pārbauda ne tā kā agrāk.

Pārbaudei vajadzīgas pilnīgākas kontroles metodes, un rezultātā uz priekšu virzās ne tikai antropoloģija, bet ari ķīmija un fizika.

Tagad antropologi var uzelpot brīvāk, jo «Piltdaunas ēna» par viņu atradumiem izzudusi, un pagaidam nevienam neizdodas atspēkot, ka pitekantrops, sinantrops un neandertālietis bijuši sava laika visattīstītākie cilvēki. Turklāt ir patīkami apzināties, ka daba nepieļauj tādu huligānismu kā attīstīta galvaskausa savienošana ar atpalikušu žokli, un, ja tā, tad pastāv nesatricināmi dabas likumi, formulas un tātad iespējami paredzējumi un lieli atklājumi, nesagraujot agrāk izdarītos atklājumus.

Un vispār ir labi bez eoantropa.

Tomēr liem, kas pārlieku notic dabas lojalitātei, draud Piltdauna no otras puses: tā vien skaties, harmonijas un lietderības pielūdzējs sāks pierādīt, ka pērtiķeilvēks ir mūsu patoloģiskais laikabiedrs, bet pitekantrops — nekas vairāk kā gibons.

Septītā nodaļa MISSING LINK, TRŪKSTOŠAIS POSMS

Šie divi vārdi speciālistiem patīk mazāk nekā žurnālistiem, jo speciālistiem to jēga nav visai skaidra, turpretim žurnālisti, ka parasti, visu ļoti labi saprot.

Pēc tam kad Piltdaunas cilvēks, pēc Kēnigsvalda izteiciena, tika diskvalificēts un izstājās no spēles, cilvēka

ģenealoģija izskatījās harmoniska, pat draudīgi harmoniska.

Ja pārāk neraizēsimies par tūkstošiem vai desmitiem tūkstošu gadu un dalīsim cilvēces vēsturi nevis pēc paaudzēm vai civilizācijām, bet gan «lielos vilcienos», tas ir, pēc antropoloģiskiem tipiem, tad ciltskoka virsotnē atrādīsimies mēs. To pateikuši, tūlīt atskaitīsim 30—50 gadu tūkstošus, jo pēdējos 300—500 gadsimtos principiālās parmaiņas cilvēka fiziskajā struktūrā it ka nav nolikušas (sakām «il kā» tāpēc, ka antropologi, tā vien skaties, rīt kaut ko atklās, un viss grozīsies).

Tātad mēs.

Pirms mums neandertālieši. Siem varenajiem puišiem ar baismīgiem muskuļiem un lielu galvu (ne mazāku par mūsējo, bet dažreiz pat lielāku), acīm redzot, piederējusi planēta apmēram 100 000 gadu. Starp neandertālieti un mūsu tipa cilvēku jābūt trūkstošajam posmam, kas savieno visus vienā ķēdē. Citādi mēs neko nesapra- tisim, un tas mums nepatīk.

Tā kā šajā nodaļā būs runa par cilu, daudz agrāku trūkstošo posmu, tad tam arī pievērsīsimies.

Ja neandertālieši plašā nozīmē ir mūsu tēvi, tad par vectēviem jau sen atzīti sinantropi.

Neandertālieši bija pirms 100 000 gadiem, bet sinantropi — pirms 300—400 tūkstošiem gadu. Viņus šķir tūkstošiem gadsimtu bezdibeņi, milzīgi pārceļošanas, pārvērtību, izzušanas un parādīšanās laikmeti. Mēs nezinām, kā sinantrops kļuvis par neandertālieti, vai pārvērties tieši tas sinantrops, ko atklāja Bleks, vai ari tas izmiris, bet progresēt sākuši viņa laikabiedri; mēs nezinām arī, kad to uzzināsim.

Te jārunā par trūkstošo posmu — trūkst, var teikt, visu posmu, izņemot vienu divus, kas mums nākuši rokās. Ko darīt? Ja varētu redzēt zemei cauri un uzreiz atrast tas dzīlēs kaulus! (Jāpiebilst, ka fiziķi un arheologi par to nopietni domā.)

Sinantrops — vectēvs.

Pitekantropi — vecvectēvi, kuru vecums pusmiljona gadu un vairāk. 1954. gadā franču antropologs Aram- būrs dziļa smilšu karjerā Marokā atklāja Āfrikas pitekantropu — «atlantropu». Nesen ungāru pētnieks Ver- tešs netālu no Balatona ezera ieguva pitekantropa pakauša kaulu… Pitekantropa laikabiedrs, acīm redzot, ija milzu cilvēks, bet uzskatīsim viņu par sānzaru, ne vairāk kā par vecvectēva brālēnu.

Visi zināmie pitekantropi bija laikabiedri tādā nozīmē, kādā Ēģiptes piramīdu būvētāji un pēdējie seno alu iedzīvotāji ir mūsu laikabiedri. Pati senākā, arhaiskākā cilvēciskā būtne, spriežot pēc visa, bijusi Modžokerto bērns. Diezgan ilgi viņu uzskatīja par pirmo cilvēku. Sis mazais galvaskauss bija kaut kas līdzīgs ce|a zīmei, ko atstājusi izlūku nodaļa, kura tālāk par citam ieklī-

dusi tumša, noslēpumaina kontinenta dziļumā. Domāja, ka ap šo laiku, neilgi pirms pitekantropa ari noticis šis brīnums, lēciens, noslēpums, kad pēdējais pērtiķis pēkšņi pasludinājis sevi par pirmo cilvēku. Mūsu gadsimta vidū pētnieki atradās it kā jau pavisam tuvu tam Zemes vēsturē ļoti svarīgajam notikumam, kuru dažreiz īsuma dēļ dēvē par trūkstošo posmu.

Jūtu, ka ne visi lasītāji saprot, kāpēc es tik daudz pašlaik spriedelēju: nu kas tur liels, tik un tik gadu tūkstošus pirms pitekantropa attīstīts pērtiķis attapies paņemt rungu vai citu priekšmetu, un viss iesācies. Kas tur sevišķs?

Saprotiet, cik tas viss sarežģīti. Kāpēc lo izdarīja tieši pērtiķis, nevis kāds cits manīgs, saprātīgs radījums (delfīni!)? Kam vajadzēja notikt šaja būtnē, kura pār- lēkusi «pāri bezdibenim»? Kāpēc miljarda gadu ilgā evolūcija tikai šajā brīdī, šajā stadijā savienoja dzivo un nedzīvo dabu, tas ir, lika augsti organizētai būtnei paņemt ķepā (rokā) primitīvu nedzīvu priekšmetu — nūju, akmeni? Kāda ir «formula», kas novedusi līdz šādai savienošanai? Smadzeņu svars? Staigāšana uz divām kājām? Enerģētika? (Jebkurš augstākais zīdītājs uz 1 kilogramu sava svara mūža izlieto aptuveni 125 000 kilokaloriju enerģijas — tāda ir viņa mūža norma. Turpretim cilvēks uz i kilogramu izlieto 6 reizes vairāk — apmēram 750 000 kilokalorijas. Sis milzīgais enerģētiskais lēciens ir tikai viens fragments tajā noslēpumā, kuru redzēja jau Darvins un viņa pretinieki, bet izskaidroja dažādi.)

Ja es vēl arvien neesmu jūs pārliecinājis, ka skaidroju par brīnumainu esamības momentu, pacentīšos šo uzdevumu atrisināt vēlāk, bet pagaidām lūdzu man ticēt, ka lielais notikums mūsu planētas vēsturē, nozīmes ziņā otrais pēc dzīvības rašanās uz Zemes, norisinājies ne vēlāk kā pirms 600 000 gadiem un ne agrāk kā …

Te tad arī sāksies nopietna saruna.

Pitekantrops jau ir «šajā pusē». Viņš drīzāk ir cilvēks. Tā ka nav robežas, kas šķirtu šo pusi no viņas puses, cilvēka pusi no pērtiķa puses, pārsviedīsimies uzreiz uz viņu pusi, kur, bez šaubām, ir pērtiķi. Kā zināms, terciāra periodā pērtiķu bija daudz un viņi apdzīvoja gandrīz visu pasauli, ne ta kā tagad. Bet, ja runājam par

senajiem aniropoidicm, tas ir, cilvēkveidīgajiem pērtiķiem, tad to ir atrasts vairāk nekā divdesmit.

Viņi visi — šie senie cilvēkveidīgie pērtiķi tomēr ir pārāk veci mūsu uzdevumam. Dažiem ir desmitiem miljonu gadu (driopiteks, gorillam līdzīgais fosilais pērtiķis, kas atrasts Francijā).

Prokonsulam ir 20—25 miljoni gadu. Šo interesanto seno pērtiķi, fosilo šimpanzi, atrada Austrumāfrikā pirms nepilniem 40 gadiem viens no labākajiem fosiliju medniekiem doktors Liki, ar kuru vēl tiksimies. (Pro- konsula vārds tika dots par godu vienam no populārākajiem Londonas zooloģiskā dārza pērtiķiem, kuru sauca par Konsulu. Vecuma starpība starp «Romas amatpersonām» bija 25 miljoni gadu, kas nevienu nemulsināja.) Interesantus senos pērtiķus atrada Indijā (ramapiteks, sivapiteks) un Ēģiptē (Fajumas pērtiķis), bet arī viņiem nav mazāk par desmit miljoniem gadu.

Indijas pērtiķus un driopiteku pēc dažām pazīmēm var ([oti nosacīti) uzskatīt par mūsu vecvecvecvec .. . tēviem. Prokonsuls interesants tāpēc, ka, acīm redzot, dzīvojis jau pirms cilvēkveidīgo pērtiķu sadalīšanās divās partijās: «Iesi pa labi — būsi cilvēks, pa kreisi — paliksi pērtiķis.»

Acīm redzot, pirms 10—12 miljoniem gadu siltajos terciāra mežos šī norobežošanās tik tikko sākusies.

Pirms apmēram 10 miljoniem gadu viena cilvēkveidīgo pērtiķu grupa spēja nostāties uz cilvēka attīstības ceļa; vairākus miljonus gadu šīs grupas locekļi palika pērtiķi, nezaudēdami izredzes pārveidoties pārcilvēkiem, pēc tam pasaulē norisinājās lielas parmaiņas un pērtiķi attiecīgi pārveidojās, bet pirms apmēram viena miljona gadu notika lēciens.

Šajā garaja frāzē ir daudz lielu problēmu.

«Pirms 10 miljoniem gadu» — bet varbūt daudz agrāk vai, gluži otrādi, vēlāk, un viss norisinājies straujāk?

«Viena pērtiķu grupa» — bet kāpēc viena? Varbūt uz pārvēršanos par cilvēku virzījās vairākas pērtiķu grupas, un, kā redzēsim tālāk, šādai hipotēzei ir nopietns pamats.

«Spēja nostāties uz cilvēciska attīstības ceļa», «nezaudēdami izredzes», — bet pērtiķis taču nesaprata, kas ar viņu notiek, negribēja pārveidoties par cilvēku apzinīgi.

jo nespēja saprast, ko tas nozīmē. Attīstītajam pērtiķim gribējās ēst, dzert, vairoties, tas ir, eksistēt… Mēs tikai noskārstam, ka.tad, kad cilvēkveidīgie pērtiķi spēja pielāgoties dzīvei — iemācījās labāk lēkāt pa kokiem, kļuva par neuzvaramiem milžiem vai kaut kā citādi iekārtoja savu dzīvi, tiklīdz viņi bija sākuši labi paēst un kļuvuši laimīgi, tūdaļ viņiem ceļš uz cilvēku tika slēgts: specializācija deva panākumus, bet noveda strupceļā.

«Lielas pārmaiņas» — jūs, protams, zināt, par ko ir runa: klimata mainīšanās — sausa, vēsa laika iestāšanas, nepieciešamība nokāpt no kokiem, attīstīt roku un tamlīdzīgi.

Cik briesmīga doma! Ja nu klimats vēl 20—40 miljonus gadu būtu palicis silts un mitrs? Vai tad pērtiķis tā arī dzīvotu kokos un nebūtu pārveidojies par cilvēku? Vai otrādi: varbūt siltie terciāra gadu miljoni bijuši ļoti reakcionāri un, ja būtu kļuvis vēsāks miljonu gadu ātrāk, tad Zemes pavadoņi būtu lidojuši jau pitekantropu laikos?

«Pirms apmēram viena miljona gadu» — jūs nojaušat, kur ņemts skaitlis: tikai tāpēc, ka tas tuvs pitekantropa laikiem. Bet neviens par šo skaitli negalvo.

Tātad trūkstošais posms arī ir 5 tūkstoši «kur»? 7 tūkstoši «kā»? 10 tūkstoši «kāpēc»?

«Kā» un «kāpēc» — par to jau runājām.

Palicis — «kur».

Problēmas sarežģītība labi atspoguļota vecā studentu anekdotē.

Profesors: Jūs neko nezināt. Dodu jums pēdējo iespēju izvēlēties — divus vieglus jautājumus vai vienu grūtu?

Students: Viens jautājums vienmēr labāks nekā divi.

Profesors: Kur radās pirmais cilvēks?

Students: Arbatā.

Profesors: Kā tā?

Students: Tas jau ir olrs jautājums.

Bet vai profesora pirmajā jautājumā nav zināms aizspried ums?

Vai nav domāts, ka pirmais cilvēks radies katrā ziņā vienā noteiktā vietā?

Kas un kad to ir pierādījis?

Turpretim, ja jautajums būtu objektīvāks: «Kur varēja rasties pirmie cilvēki?» — tad vel varētu padomāt.

Par Ameriku un Austrāliju nav jābalso. Cilvēkveidīgo pērtiķu tur nav, saglabājušās tikai pazīmes, kas liecina, ka šie kontinenti sākti apdzīvot vēlu.

Eiropa. Protams, Heidelbergas žoklis ir arguments. Driopiteks ari. Pirms vairākiem gadiem Ungārijā pie Balatona ezera atrastas ļoti sena cilvēka fosilijas, grāmatas sarakstīšanas laika šis atradums vēl nebija publicēts. Un tomēr vecāko pērtiķu un pirmo fosilo cilvēku te atrasts mazāk nekā Āzijā un Āfrikā, bet, ja atceramies, ka Eiropa izpētīta vislabāk, tad mums ir tiesība domāt: sinantropi un pitekantropi nav dzimuši eiropieši. Turklāt grūti iedomāties, ka pirms sinantropa mūsu talais sencis, kurš vēl nebija ieguvis uguni, būtu noskaņots dzīvot ledāju tuvumā.

Tātad Āzija un Āfrika! Bez visa pārējā tie ir kontinenti, kuros arī šodien dzīvo cilvēkveidīgie pērtiķi.

Āzija, Āfrika.

Āzijai ilgi deva priekšroku, un tam bija ļoti pamatots

iemesls: Āzijā bija atrasti fosilie pērtiķeilvēki, bet Āfrikā — ne. Pēc tam sāka nosvērties par labu Āfrikai ne mazāk pārliecinoša iemesla deļ: Āfrikā sāka atrast vairāk, bet Āzijā — mazāk.

Katrā ziņā trūkstošā posma pasaules ieguves centrs pēdējos desmit gados, acīm redzot, pārvietojies uz Melno kontinentu.

Raimonds Darts bija viens no deviņiem Austrālijas fermera bērniem. Tēvs viņu aizsūtīja uz Angliju mācīties medicīnu, un tur jaunajam cilvēkam veicās: viņa profesori bija slavenie anatomi un antropologi — liliots Smits un Artūrs Kizss, bet ne mazāk viņš iemācījās no kāda sava pakļautā. Par asistentu jaunā Darta laboratorijā strādāja krievu emigrants Kuļčickis, kādreizējais Harkovas profesors, viens no lielākajiem nervu sistēmas pētniekiem.

Lai gan Dārtu mulsināja apstāklis, ka viņam jābūt par priekšnieku cilvēkam ar pasaulslavenu vārdu, tomēr daudz ko viņš prata no Kuļčicka iemācīties.

1922. gadā Darts dabūja pasniedzēja vietu Johannes- burgas universitāte. Pirms aizbraukšanas uz Dienvid- āfriku Artūrs Kizss pamanīja, ka savos dokumentos Darts uz jautājumu par konfesiju visur atbild: «Brīvdomātājs.» Kizss nolēma brīdināt jauno zinātnieku: «Dien- vidāfrikā ir stipra kalvinistiska atmosfēra. Ailē «reliģija» es būtu ierakstījis — «protestants». Viņi nesāks izprašņāt, kādas šķiras protestants esat un pret ko jīis protestējat. Viss būs labi.»

Darts tomēr nepiekrita tik īpatnējam «protestanta» iztulkojumam un drīz vien kopā ar sievu devās uz Dien- vidāfriku, cerēdams tur nopietni nodarboties ar nervu sistēmas mikrostruktūru. Tomēr jau uz tvaikoņa zinātnieka liktenis sāka veidoties mazliet citādi.

Reizē ar Dartiem brauca medicīnas māsa, kas atgriezās dzimtenē. Zinātnieks iztaujāja viņu, vai neesot kaut kas dzirdams par fosiliem atradumiem šajā pilnīgi neiz- pētītajā zemē. Lai cik dīvaina butu šāda sagadīšanās, bet tieši ši māsa kaut ko varēja pastāstīt: kāds viņas pacients, kas nodarbojies ar dimantu'ieguvi, reiz parādījis viņai savādu fosilu galvaskausu. Medicīnas māsa atzinusi to par pārāk mazu cilvēkam, bet pārmērīgi lielu babuīnam — tipiskam Dienvidāfrikas pērtiķim. Māņticīgais dimantu meklētājs nolēmis galvaskausu aprakt, lai viņu nepiemeklētu nelaime. Darts mēģināja atrast šo cilvēku, bet velti.

Dienvidāfrika tolaik bija vēl pietiekami tāla un romantiska. Mūsu gadsimta 20. gados rakstnieki un arheologi daudz sprieda par Zimbabves noslēpumainajām pilsētām, par ķēniņa Zalamana raktuvēm Kalahari tuksnesī, par noslēpumaino dimanta krastu… Iespējams, ka šīs nebeidzamās pārrunas tikai pastiprināja vienmuļību un garlaicību, kurā iegrima Raimonds Darts pēc ierašanās Johannesburgā — tolaik miegainā, karstā pilsētā ar vienveidīgām, sarkaniem jumtiem segtām mājam. Vietējā inteliģence, ko veidoja galvenokārt seni ienācēji no Holandes — būri (afrikanderi), pret svešinieku izturējās piesardzīgi. Viņš daudz nodarbojās ar medicīnu un, kad gadījās, ar antropoloģiju.

Tā pagāja apmēram divi gadi.

Svētdienās Darts diezgan bieži izbrauca ārpus pilsētas «pamedīt» fosilijas. Pamazām viņš aizrāva studentus ar saviem prātojumiem par trūkstošo posmu, fosilajiem kauliem un senajiem pērtiķiem. Reiz zinātnieks izsludināja, ka pasniegs 5 sterliņu mārciņas kā balvu tam, kurš atradīs kādu fosiliju.

Un, lūk, pienāca 1924. gada pavasara diena, kad Darta asistente mis Žozefina Salmona nostājās šefa priekšā stipri uztraukta. Viņa bijusi viesos pie kaļķu ieguves kompānijas direktora un pamanījusi uz kamīna kādu dīvainu galvaskausu. Meiča sākusi izjautāt, un viņai paskaidrots, ka tas esot dāvana no tālas kaļķakmens raktuves Taungsas, kas atrodas Bečuanalendā, lielā Kalahari tuksneša malā. Tur starp augstām dolomīta klintīm tek upe, no kuras labi redzamas alas — padziļinājumi krastos. Žozefina apgalvoja profesoram, ka uz kamīna atradies fosila babuīna galvaskauss. Darts to apšaubīja, tomēr uztraucās: katrs jauns fosiliju veids ir vērtīgs, it sevišķi fosilais pērtiķis. Kad jauniete bija atnesusi galvaskausu, tūlīt kļuva skaidrs, ka tas tiešām piederejis senam babuīnam. Darts ievēroja dīvainu caurumu galvaskausa vākā, it ka sitiena pēdas ar trulu ieroci.

Turpmākie notikumi izvērtās šādi. Darts pastāstīja par atradumu savam paziņam ģeologam Jungām, tas sazinājās ar tālas Taungsas raktuves vadību, aizbrauca uz tuksnesi un atgriezies pavēstīja Dartam, ka sastapis vecu kalnraci, vārdā Debruīnu. Šis kalnracis daudzus gadus kā amatieris vācis kaulus, kas bieži pagadijušies darbā, un tieši pagājušajā nedeļā atradis vairākus bluķus, kuros bijušas «iemontētas» kaut kādas senas atliekas. Dartam apsolīja tas atsūtīt.

Bija pagājušas vairākas dienas, Darts sēdēja pie loga, gaidīdams viesus — jaunlaulātos, kas pirmo reizi bija tikušies šajā mājā un tagad vēlējās apciemot tās saimniekus. Tomēr viesu vietā vārtos parādījās divi strādnieki dzelzceļnieku formas tērpos un nesa divas lielas kastes. Misis Darta dusmīgi aizrādīja, ka strādniekus vajadzētu aizsūtīt prom līdz rītam, lai nesabojātu uzvalku un svinības, bet zinātnieks jau bija norāvis «ienīsto apkaklīti» un metās pie kastēm, pat negaidīdams afrikāņu kalpus (kā to prasa Johannesburgas etiķete). Pirmajā kastē bija dažādi nejauši kauli, olas čaumala un citi ne visai interesanti priekšmeti. Bet, tiklīdz bija atvērts otrās kastes vāks, kļuva redzams parakme- ņojies galvaskausa vāks. Pat, ja tas būtu bijis fosilais cilvēkveidīgais pērtiķis, arī tad tas būtu notikums. Tomēr jau ar pirmo skatienu Darts redzēja, ka tas nav parasts galvaskauss: tam bija gan pērtiķa, gan arī cilvēka iezīmes un, kaut gan cilvēkam tas nebija pārāk liels, tomēr trīskārt pārsniedza babuīna galvaskausu. Izrakņājis kasti, Darts atrada vēl daļu galvaskausa un apakšžokļa.

«Viesi!» iesaucās sieva. Darts aizdrāzās pārģērbties, bet vēlāk godīgi atzinās, ka neko lāgā par ģimenes viesībām neatceroties, toties svinīgo pusdienu laikā vairākas reizes skrējis ārā paskatīties uz fosilijām.

Senais cilvēkveidīgais pērtiķis vai pērtiķeilvēks?

Divus mēnešus Darts rūpīgi pētīja un tīrīja savu trofeju. Viņš rakstīja, ka «neviens juvelieris nekad nav apstrādājis nenovērtējamu dārgumu ar lielāku mīlestību un ar tādu uzmanību». Vajadzēja strādāt ar veseri, kaltu un adamo adatu, pastāvīgi baidoties sabojāt galvaskausu. Lai konsultētos, Darts aizbrauca uz Keiptaunu un uzzināja, starp citu, ka jau pirms vairākiem gadiem atrasts fosils babuīns, līdzīgs Žozefinas Salmonas al- ncstajam. Apskatot Keiptaunas babuīnu, Darts pamanīja, ka arī tā galvaskauss ļaunprātīgi pārsists.

Trīsdesmit septītajā darba dienā, 1924. gada 23. decembrī, Taungsas galvaskausu galīgi atbrīvoja no akmens. (Darts, protams, bija rūpīgi saglabājis «akmens putekļus», un pēc 33 gadiem Kennets Oklejs, ķīmiski pārbaudījis šo iezi, uzzināja, ka tas sastāv no sārtām smiltīm, kuras sacementējuši kaļķi. Tas nozīmēja, ka galvaskausa īpašnieks atradies tuksnesī vai pustuk- snesi.)

Tagad Darts varēja saskatīt «seju». Tā bija nevis gorillas vai cita attīstīta pērtiķa «seja», bet drīzāk gan cilvēka bērna «seja» ar daudziem piena zobiem un tikko iznākušiem pastāvīgajiem zobiem. «Es šaubos,» raksta Darts, «vai kāds tēvs ir vairāk lepojies ar savu atvasi nekā es ar savu «taungsbēbiju» 1924. gada ziemsvētkos.»

Vērtēdams sava bēbija smadzenes, Darts noteica to tilpumu (pārspīlēdams, kā vēlāk noskaidrojās) 400—800 kubikcentimetru (gorillam — 600, pitekantropam — 900!).

Taungsas alā atradās vēl piecpadsmit dzīvnieku atliekas (babuīni, antilopes, bruņurupuči, saldūdens krabji). Diemžēl nebija zināms, kurā laikā šie dzīvnieki dzīvojuši Āfrikā. Netika atrastas datēšanai svarīgas sugas — fosilie ziloņi, degunradži, zirgi, mežacūkas.

Tā kā tomēr gandrīz visas alā atrastās sugas līdz mūsu dienām izmirušas, tad nosprieda, ka Taungsas bē- bijs dzīvojis sen, vairak nekā pirms viena miljona gadu. Darts, pareizi pieņemdams, ka arī senatnē šajā novadā bijis tuksnesis, aptuveni attēloja sava bēbija un viņa vecāku dzīves veidu: dzīvojuši pie upes, lietus gandrīz nav bijis. Lielos dzīvniekus, kas atklāti alā, nevarēja noķert viena Taungsas būtne (lai cik liela ta būtu): acīm redzot, pērtiķi rīkojušies kopīgi, baros. Dārtu ārkārtīgi interesēja caurumi un plaisas dzīvnieku galvaskausos. Visi eksperti, kas tos apskatīja, bija vienisprātis, ka sitieni izdarīti ar kaut ko līdzīgu āmuram, pērtiķim vēl dzīvam esot (pareizāk sakot, viņa dzīves pēdējā mirkli). Viens speciālists domāja, ka galvaskauss ieplīsis, babuīnam nokrītot no koka. Atbildei Darts izvirzīja tikai divus iebildumus: pirmkārt, babuīni pa kokiem nekāpele un, otrkārt, šajā novadā koku nav bijis.

Tā iezīmējās-vilinoša aina: ar dažām cilvēka iezīmēm apveltits pērtiķis (tomēr pērtiķis, piteks, nevis antrops), kas dzīvojis ilgi pirms pitekantropa. Sausā klimata dēļ viņam vajadzēja nostāties uz kājām, kļūt gudrākam, varbūt sākt rīkoties ar darba rīkiem. Te ir tas Missing link; varbūt tā tas arī bija!

Ar vienu bēbiju vien veselam posmam, acīm redzot, nepietika. Tāpat kā pitekantropam I trūka pitekantropa 11,111, IV, tā ari jaunajam senču pretendentam bija vajadzīgi biedri.

Darts tomēr ticēja savam atklājumam un, lai gan pēc tradīcijas vajadzēja būt uzmanīgam un bez steigas, 1925. gada sākumā nosūtīja angļu žurnālam «Nature» ziņojumu par Āfrikas australopiteka atklāšanu. «Austra- lopiteks» nozīmēja «dienvidu pērtiķis».

Vairākums zinātnieku tomēr šaubījās. Dienvidāfrikā strādājošais angļu (precīzāk, skotu) zoologs Roberts Brums viens no pirmajiem ieradās Johannesburgā, bet būtnes zobi viņu pārliecināja pilnīgi. Piesardzīgi piekrita ari F.liots Smits. Toties vesels pulks speciālistu kopā ar presi uzsāka rupjus pretuzbrukumus. «Nav tāda zinātnieka, pat objektīva,» rakstīja Brums, «kas nebūtu izteicies pret to, kurš atsakās raudzīties uz lietām ta, kā viņš pats raugās. Bet, pat ievērojot šo parasto likumsakarību, Dartam, es domāju, uzbruka pārāk rupji.» Speciālisti uzjautrinājās par neparasto un, pēc viņu domām, nepieļaujamo latīņu un grieķu valodu savienošanu vārdā «australopiteks». «Australis» — «dienvidu» (latīniski), «pitekos» — «pērtiķis» (grieķiski). Vienlaikus Darts saņēma daudz draudu vēstuļu no visas pasaules. Tieši 1925. gadā Amerikas Savienotajās Valstīs izvērsās bēdīgi slavenā «mērkaķu prāva», Tenesi štata gubernators un kongress aizliedza Darvina mācību.

Avīze «Sunday Times» reiz ievietoja Dartam adresētu vēstuli:

«Cilvēk, apstājies, padomā! Tu ar savām lieliskajām smadzenēm, kuras dievs Tev devis, esi kļuvis par vienu no sātana labākajiem aģentiem … Ko Tev līdzēs evolūcija, kad Tu nomirsi un sapūsi? …»

Paraksts: «Jūs cienoša, atpalikusi, bet ar veselu prātu apveltīta sieviete.»

Varēja gaidīt, ka konservatīvajā, reliģiozajā Dienvid- āfrikā darvinists dabūs vēl vairāk pa ādu, tomēr celi, pa kuriem virzās sabiedriskā doma, ir tikpat neizdibināmi kā zinātnes ceļi… Johannesburgas iedzīvotājus vispirms pārņēma lepnums par to, ka viņu pilsētā viņu profesors izdarījis tik izcilu atklājumu, kuru Londonā un Ņujorkā grib nomelnot. Patriotisms guva virsroku pār kalvinismu. Sis jūtas sevišķi pastiprinājās, kad Velsas princis (nākamais karalis Eduards VIII), ieradies Jo- hannesburgā, vispirms vēlējās iepazīties ar «profesora Darta bēbiju».

Interesanti, kā izskatījās Darta likstas no malas un viņa paša uztverē. Roberts Brums, pārāk aizrāvies, rakstīja, ka «Darts izdarīja atklajumu, kas pēc nozīmes tuvs Darvina atklājumam, bet angļu prese izturējās pret viņu kā pret nogrēkojušos skolnieku… Tā kā trūkstošais posms tolaik bija kļuvis par joku objektu, izrakumi Āfrikā faktiski lika apturēti uz 10 gadiem.»

Pēc daudziem gadiem pats Darts tomēr atzinās, ka ne jau zobgalību dēļ desmit gadus nav tikuši izdarīti izrakumi, bet gan tādēļ, ka viņš devis priekšroku nevis trūkstošajam posmam, bet gan nervu sistēmas mikro- struktūras pētīšanai kabinetā. Bez tam Darts neslēpa, ka viņam prāts nenesies uz pērtiķiem laulības šķiršanas prāvas dēļ (no tās pašas sievas, kura bija ieteikusi sūtīt atpakaļ kasti ar «bēbiju»).

30. gadu sākumā Dienvidafrikas kaļķakmens lauztuvēs darbojās izcils meklētājs, cilvēks, kurš bija kā radīts šim darbam, lasītājam jau pazīstamais Roberts Brums. Viens no meklējumu iedvesmotajiem bija Dienvidāfrikas Savienības premjerministrs ģenerālis (vēlāk feldmaršals) Smetss.

Kā zināms, šis cilvēks bija viens no tiem, kas radījuši Dienvidāfrikā mūsdienu rasistisko valsts sistēmu, kuru tikai pilnveidojuši un pastiprinājuši Malans un Fervurds. Rasisms, dažādu rasu sensena nevienlīdzība bija daudzu Dienvidāfrikas inteliģentu stingra pārliecība. Tomēr interesanti, ka Smetss un viņa domu biedri agrāk par citiem bija aptvēruši, ka nemaz nav obligāti jāpretojas izrakumiem un jārīko «mērkaķu prāvas»; gluži otrādi,

jāpalīdz zinātniekiem, kuri nodarbojas ar vissenāko cilvēces pagātni, bet pēc tam pienācīgi jāizmanto viņu darbu rezultāti, kas ari tika darīts, turklāt prasmīgi.

Dabūjis vietu Transvālas muzejā, enerģiskais Brums tūdaļ ķērās pie tā darba, kuru atšķirībā no Darta uzskatīja sev par galveno. 1936. gada sākumā divi Darta skolnieki paziņoja Brumam par interesantām kaļķakmens alām pie Sterkfonteinas fermas. Milzīgās bedres ar dzīvnieku kauliem te bija zināmas jau kopš XIX gadsimta beigām, turklāt -10 gadu laikā, acīm redzot, daudz

fosiliju, ko ieguvuši kalnrači, bija sadedzināts kaļķu cepļos.

Savā grāmatā stāstījumu par turpmākajiem notikumiem Brums sāk ar temperamentīgu pārspīlējumu: «Es aizgāju un atradu trūkstošo posmu …»

Kopā ar studentiem Sepersu un Lcrišu Brums ieradās akmeņlauztuvēs svētdienā un nokāpa skaistos pazemes gaiteņos ar

nokareniem stalaktītiem. Strad nieku nebija, bet Bru- mani izdevās aprunāties ar misteru Barlovu, kas uzraudzīja ieguves vietu. Barlovs pastāstīja zinātniekiem, ka agrāk strādājis Taungsā. Brums jautāja, vai Barlovs te, Šterkfonteinā, neesot redzējis galvaskausus, līdzīgus tiem, kas atrasti Taungsā. Barlovs domāja, ka kaut ko līdzīgu redzējis, jo pastāvīgi vācot kaulus un pārdodot tos nejaušiem apmeklētājiem. Pēc dažām dienām Barlovs piedāvāja Brumam kaut ko līdzīgu fosilai tīģera ķepai (priekšmets bija pārāk saķepis ar kaļķiem, lai varētu noteikt precīzāk). Brums nesteidzās kaulu iegādāties, bet līdz nākamajai reizei tas jau bija pazudis. Barlovs lika manīt, ka jāņem tad, kad dod, bet pēc tam kļuva pielaidīgāks un apsolījās turpmāk novērot un savākt.

Piektdien, 1936. gada 17. augustā, Brums atkal iera dās, un Barlovs tūdaļ pasniedza viņam «skaistu galvaskausa vāku».

«Vai šis ir tas, kas jums vajadzīgs?» viņš vaicāja.

Brums uzreiz nojauta, ka viņam rāda augsti attīstīta pērtiķa vai pat pērtiķeilvēka atliekas. Vairākas stundas viņš nesekmīgi mēģināja atrast akmeņlauztuvē citas galvaskausa daļas, bet, kad devās uz mājām, pēkšņi sāņus 110 ceļa uzdūrās vēl vienam senā galvaskausa fragmentam. Nākamajā dienā meklēšana turpinājās: Brums ar vairākiem palīgiem — studentiem un trim iezemiešu zēniem atrada vēl vienu galvaskausa fragmentu, bet dienu vēlāk — nepilnu žokli un zobus (to skaitā vienu gudrības zobu!).

Atklātā būtne bija līdzīga lam australopitekam, kuru bija publicējis Darts, bet tajā pašā laikā tam bija tik prāvas atšķirības, ka vajadzēja dot citu nosaukumu — Transvālas pleziantrops.

Aiz priekiem Brums vienu tajā pašā reizē atrastu zobenzobu tīģera varietāti nosauca par fosilo Barlova tīģeri. Pēc tam viņš iesaiņoja pleziaritropu un devās ar to braucienā pa visu pasauli.

Tas bija tieši tad, kad Kēnigsvalds ieguva jaunus pi- tekantropus, bet Veidenreihs — sinantropus.

Visas galvenās darbojošās personas satikās 1937. gada antropologu kongresā Filadelfijā. Radās iespaids, ka antropologi kā divas zemes racēju grupas rokas uz cilvēces

pagātni no dažādām pusēm — no cilvēka puses (pitekantrops, sinantrops) un no pērtiķa puses (australopi- teks, pleziantrops). Abu dažādo grupu «satikšanās» principā nozīmētu trūkstošā posma pārvēršanu par netrūkstošo, iegūto posmu.

Atgriezies Dienvidāfrikā, Brums gandrīz nemaz vairs neiznāca no alām un akmeņlauztuvēm, bet vēlāk atzinās, ka pirmais — 1936. gada 17. augustā atrastais galvaskauss bijis daudz labāks neka visi daudzie 1937. gada un 1938. gada sākuma atradumi.

Darta australopiteks, Bruma pleziantrops un citi Dienvidāfrikas atradumi pamazām papildināja australopi- teku dzimtu. -

1938. gada 8. jūnijā Barlovs, saticis Brumu, teica: «Man ir kaut kas jums patīkams.» Pēc tam viņš izņēma augšžokļa daļu ar pirmo dzerokli. Brums izsaucās, ka tas tiešām ir kaut kas lielisks, un apbalvoja labo vēstnesi ar divām sterliņu mārciņām. Barlovs bija sajūsmināts, bet nezin kādēļ pēc jautajuma, kur atradums izdarīts, novirzīja sarunu uz citu tematu.

Brums, kas jau bija pilnīgi apguvis vietējo diplomātiju, izlikās apmierināts un vairāk neizjautāja. Mājās, apskatījis žokli, viņš saprata, ka tas piederējis būtnei, kura tuva zināmajiem australopitekiem, bet krietni lielāka par Taungsas un Sterkfonteinas pērtiķiem.

Izvēlējies dienu, kad Barlova nebija akmeņlauztuvē, Brums pēkšņi ieradās tur, nevērīgi izņēma žokli no kabatas un jautāja iezemiešu zēniem, vai viņiem neesot pagadījies kaut kas līdzīgs. Zēni neko nezināja, un no tā Brums vēlreiz secināja, ka žoklis atrasts cita vietā. Tikai pēc tam zinātnieks sāka tincināt misteru Barlovu un turpināja tik ilgi, līdz Barlovs atzinās, ka žokli dabūjis no kāda skolnieka, varda Gerts Terblanšs.

Sākās zinātnieka interesantā pakaļdzīšanās skolniekam.

Kad Brums ieradās Terblanšu mājā, zēns bija skolā, bet. māte un māsa paskaidroja, ka «vieta» atrodoties pus- jūdzi no majas un ka Gerts paķēris līdz uz skolu «četrus lieliskus vietā» izraktus zobus. Brums iesēdināja meiteni mašīnā, aizjoņoja uz «vietu» un tur dažu minūšu laikā sameklēja vairakus galvaskausa fragmentus un divus zobus. Pēc tam mašīna drāzās uz skolu, pa ceļam sabojājās, un antropologs, atlikušo ceļu nogājis kājām, par laimi, ieradās skola lielā starpbrīža laika.

Gerts Terblanšs, ātri sapratis, ko no viņa vēlas Brums, «izņēma četrus vislieliskākos zobus, kādi jebkad redzēti pasaules vēsturē». Zinātnieks tos iegādājās, pielaikoja no Barlova saņemtajam žoklim un kļuva ļoti priecīgs, jo viss sakrita.

Brumam ļoti vajadzēja no zēna dabūt sīkākas ziņas, bet nodarbības beidzās tikai pēc 2 stundām. Par lielu prieku četriem skolotājiem un simt divdesmit skolēniem antropologs atlikušo stundu vietā nolasīja improvizētu referātu par alām, akmeņlauztuvēm, slēptuvēm, fosilajiem kauliem un tamlīdzīgām lietām, kas ir lieliskas pat tad, ja neievēro, ka to dēļ nav jāatbild divos priekšmetos uzdotais. Kad zinātnieks beidza, nodarbību laiks bija pagājis, un Gerts aizveda veselu armiju uz to vietu, kuru Brums jau bija paguvis apmeklēt, atvēra savu slēptuvi un izvilka vēl vienu «skaistu apakšžokli ar diviem zobiem».

Dažās dienās uz šā paugura pie Kronidrā fermas Brums «samontēja» gandrīz veselu, ļoti lielu australo- piteku, līdzīgu abiem iepriekšējiem un vienlaikus arī stipri atšķirīgu' 110 tiem. Viņam piešķīra nosaukumu «Paranthrop robustus» («varenais»). Varda beigas «an- tlirop» liecināja, ka Brums uzskatījis būtni drīzāk par cilvēku nekā par pērtiķi. Starp citu, savā grāmatā zinātnieks atvainojas un paziņo, ka viņam neesot nekāda sakara ar virsrakstu, kāds dots ziņojumam par atradumu «Ilustrētajos Londonas Jaunumos». Virsraksts bijis šads: «Trūkstošais posms vairs nav trūkstošais!»

Pēc tain atklājumi sekoja cits pēc cita. Tie jau zaudēja jaunuma burvību, tomēr katrs deva milzīgu materiālu pārdomām par cilvēku dzimuma likteņiem.

Brums un viņa palīgs Robinsons, un pēc tam no jauna Darts, kas nebija varējis nosēdēt kabineta, katru gadu ieguva ar baltu sūbējumu pārklātus fosilos kaulus, kuri bija nekustīgi nogulējuši tūkstošiem gadsimtu, tomēr nenovēršami būtu nokļuvuši kaļķu ceplī, ja nebūtu Missing link.

Folknera ģeniālās triloģijas («Ciemats», «Pilsēta», «Savrupmāja») darbība norisinās kādā dienvidu štatā, izdomātā Joknapatofas apgabalā. Grūti izrunājamais nosaukums palicis no indiāņiem, kuriem kādreiz piederējušas šīs zemes. Joknapatofa skan kā indiāņu sauciens, kā «tomahauks». Šajā vārdā ir mežonīgums, senums, atmiņa par citu civilizāciju. Kombinācijā ar Jok- napatofu dīvaini skan vārdi «gubernators», «banka», «šerifs». Tā, protams, nav nejaušība, ka Folkners savienojis tik dažādus jēdzienus. Tā ir savdabīga simbolika — viss savijies, nekas nav mainījies: mūsu dienas, kad skalpa noņemšana notiek bez laso un tomahaukiem, bet ar tādiem daudz varenākiem ieroču veidiem kā vekselis, hipotēka, tiesas izmeklēšana, konstitūcija.

Ar mūsdienu zinātniskajām problēmām dīvaini savi- jušies arī Dienvidāfrikas labskanīgie vairākvalodu nosaukumi.

Iemaldījies britu — Taungsa.

Smagnējie vecholandiešu — Slerklonteina, Svort- kransa.

Dīvainie nēģeru — Kromdrā, Makapansgata …

Trīs valodu slāņi — piemiņa par diviem iekarojumiem, par to asiņaino traģēdiju, kura DienvidāFrikā ilgst jau vairāk nekā gadsimtu, it kā prasoties pēc bēdīga epiloga tai pasaules drāmai, kura neatminamos laikos iesākusies tieši šeit.

Kad Darts bija nokāpis drūmajos, līkumainajos Ma- kapansgatas alas gaiteņos, viņš atrada senas uguns pēdas un nosprieda, ka atklājis tos, kuri izpildījuši Prometeja lomu — atnesuši cilvēcei uguni. Vēlāk atrastie jaunā australopiteka kauli deva iemeslu nosaukumam «australopiteks Prometejs».

Bet tajā pašā alā Darts atrada arī samērā jaunus kaulus, kas liek atcerēties sacēlušos iezemiešu izmisīgo, bezcerīgo 25 dienas ilgo pretošanos Transvālas armijai XIX gadsimtā.

Dzīvnieciskā un civilizētā, modernās zinātnes un vecu aizspriedumu sajaukums, Joknapatofa juku jukām ar ledusskapjiem un ložmetējiem — tas viss redzams, iepazīstoties ar lielajiem antropoloģiskajiem atklājumiem Dienvidāfrikā.

Šādas pretrunas bija dīvaini savienojušās, piemēram, tagad mirušajā Robertā Brumā. Hs nevaru pietiekami pilnīgi spriest par šā cilvēka uzskatiem, tomēr manā rīcība ir viņa paša darbi un laikabiedru atmiņas.

Varbūt arī šīs grāmatas lasītāju vidū atradīsies tādi. kas domā, ka zinātnieki iedalāmi stingros darvinistos un asinskāros rasistos. Cik gan viss butu vienkārši un saprotami, ja zinātnieku pasaule sastāvētu tikai no šīm divām ciltīm!

Bet pasaule diemžēl vai gluži otrādi, par laimi, iekārtota ārkārtīgi sarežģīti. Bez diviem poliem — «visu brālība neatkarīgi no ādas krāsas» un «sit, kauj, nepieļauj citu krāsu!» — ir arī šādi ģeogrāfiskie platuma grādi:

—   Ak, es saprotu, vajadzīga vienlīdzība, tomēr es nemīlu šos melnīgsnējos!

—  Nu labi, bet vai tu savu meitu izdotu par sievu nēģerim?

—  Jūs zināt, galu galā šie krāsainie paši ir daudz kur vainīgi…

Doktors Roberts Brums, acīm redzot, bija daudz smalkāks, gudrāks un varbūt labāks par visiem minētajiem.

«Ģeniāls Dienvidāfrikas zinātnieks, oriģināls prāts, vienmēr gatavs polemikai,» — tā par Brumu atsaucas cits izcils zinātnieks Ralfs Kēnigsvalds.

Pats Roberts Brums ar smaidu pastāsta, piemēram, šādu epizodi: 1947. gada maijā jau zināmajā Sterkfon- teinas «atradnē» viņš izdarīja lielisku un efektīgu atklājumu — veselu australopiteka galvaskausu, pāršķeltu uz pusēm, tā ka katra puse bija ielāsmota kaļķakmens sienā un, neaiztiekot atradumu, varēja ielūkoties smadzeņu dobumā, kuru ietvēra mazi kaļķu kristāli. «Sava garajā mūžā esmu redzējis daudz interesanta,» raksta Brums, «bet tas bija mans vispārsteidzošākais novērojums.»

Atklājumu aprakstīja avīzes, un pēc dažām dienām akmeņlauztuvēs ieradās mācītājs, kas sāka sarunāties ar Brtima palīgu iezemieti Dānieļu. Mācītājs jautājis, vai taisnība, ka atrasts vesels galvaskauss. Daniels atbildējis: «Ja gan, es varu parādīt fotoattēlus.» Mācītājs apskatījis attēlus un teicis, ka tik un tā neticot fosilajam pērtiķim, kas tuvs cilvēkam. «Baidos,» raksta Brums. «ka Daniels nebija pārāk augstās domās par šo mācītāju.» Zinātnieks pie tam paskaidro, ka Daniels apmēram divdesmit gadus strādājis Transvālas muzejā, izdarījis ļoti daudz atradumu alas un kā fosiliju mednieks «vērtēts zelta svarā».

Visi šie zinātnieka saprātīgie izteikumi un pozitīvās iezīmes tomēr mierīgi sadzīvoja ar citādām īpašībām.

Šķiet savādi, ka tāds liels speciālists ar simpātijām var citēt Vollesa spriedelējumus (I8G9. gadā) par cilvēka izcelšanās rnīklainību, ko apstiprinot tas, ka, piemēram, andamanieši un austrālieši saprašanas ziņā nestāvot daudz augstāk par pērtiķiem, bet pēc fiziskās struktūras un smadzeņu tilpuma maz atšķiroties no civilizētiem cilvēkiem.

Esmu pārliecināts, ka Brumam būtu bijis tīrais nieks minēt tūkstošiem faktu, kas pierāda visatpalikušāko cilšu ārkārtīgi sarežģīto, ļoti attīstīto, 110 pērtiķiem bezgalīgi tālu stāvošo domāšanu un izturēšanos. Viņu valoda, mednieku iemaņas, īpatnējā māksla — vai tad ar to vien jau nepietiek? Bet, ja Brums gribējis teikt, ka cilvēkiem ar dažādām prata spējām tomēr ir vienādi sarežģīta ķermeņa un smadzeņu uzbūve, tad kādēļ gan salīdzināt baltos ar andamaniešiem, vai nav labāk salīdzināt dumju balto ar gudru balto, ģeniālu nēģeri ar stulbu nēģeri, talantīgu australieti ar neapdāvinātu austrālieti?…

Tas, kas atļauts mietpilsonim, nav atļauts speciālistam. Mietpilsonis nezina un negrib zināt. Speciālists zina un grib vai negrib atcerēties. Dziļi dvēselē apslēptais «rasisma audzējs» iznāk ārpusē, laiž metastāzes.

Tagad laiks atgriezties pie Dienvidāfrikas kaļķakmens alām.

Pirms 10—20 gadiem australopitekiem bija, var teikt, ziedu laiks. Brums, Darts, pēc tam viņu jaunie sekotāji — Robinsons, Tobaijass — katru gadu uzmeklēja arvien jaunus un jaunus šīs ļoti interesantās grupas pārstāvjus. Drīz vien to skaits pārsniedza 100, un tos iedalīja piecās, varbūt sešās sugās (no mazajiem «Taungsas bēbijiem» līdz varenajiem parantropiem).

Pēc sinantropa vienā ģeogrāfiskā rajonā nekad nav atklāts uzreiz tik daudz «senču». Viņu kā Missing link pārstāvju akcijas kotējās augstu: pec pašu pirmatklājēju aprēķiniem, viņu australopiteki dzīvojuši pirms viena miljona gadu, pat agrāk, tas ir, ilgi pirms pitekantropiem. Aprēķināja, ka pirmo dienvidafrikāņu smadzeņu tilpums 600—800 kubikcentimetru — vairāk nekā pērtiķiem un diezgan tuvu pitekantropiem. Pēc tam Darts sniedza ziņojumu par pelniem, australopiteka Prometeja seno ugunskuru.

Beidzot, zinātniskajā presē tika publicēti lieliski fotoattēli: jau novecojušais, bet nemierīgais Raimonds Darts Makapansgatā izdarīja veselu sēriju atradumu. Galvenā sensācija bija paviānu galvaskausi, kas ielauzti ar spēcīgu triecienu kreisajos deniņos. Nevajadzēja nekādu kriminālista dāvanu, lai saprastu, ka pērtiķi sastapuši nāvi, mezdamies virsū vajātājam, un saņēmuši nāvējošu ienaidnieka triecienu no kreisās puses, acīm redzot, ar uzbrucēja labo roku. Roka, kas izdarījusi triecienu, pierādīja, ka vajātājs skrējis uz divām kājām; ciskas un citi kauli arī vairākkārt apstiprināja, ka australopiteki staigājuši uz divām kājām.

Kas gan bija sitēja Prometeja labajā rokā?

Darts savāca, saskaitīja un izmērīja simtiem kaulu, kas atradās alā, un izdarīja drosmīgu secinājumu: vai-

raku vērša kaulu gali saplacināti. Turklāt lūzums paviāna deniņos apbrīnojami precīzi sakrita ar blakus guļošā kaula «trieciena laukumu».

Te viegli varēja uztraukties: australopiteku civilizāciju Darts nosauca par kaula, zoba un raga kultūru.

Iznāca, ka tālā senatnē te, Dienvidāfrikas tuksnešos un pustuksnešos, gudri cilvēkveidīgi pērtiķi, ciezdami trūkumu un badu, zaudējuši kokus, kur varēja rast glābiņu, būdami bez pietiekami spēcīgiem ilkņiem un nagiem, šausmās pacēlās uz pakaļējām ķepām, priekšējas

satvēra «pirmos pagadījušos priekšmetus», par kādiem dabiski varēja kļūt apēsto dzīvnieku kauli, un «sāka iet ļaudīs».

Tā kā antilopi, vērsi, hiēnu var noķert un pievārēt tikai australopiteku grupa, esam pārliecināti, ka viņiem bijuši bari, kopas — cilvēku sabiedribas dīglis. Un var jau iztēloties, kā viņi ar gariem kauliem rokās skrien pa bēdīgajiem Āfrikas līdzenumiem, lencot paviānus.

Bet nepagāja ilgs laiks, un Darta lieliskā teorija mazliet sašķobījās un sāka plaisāt intensīvās kritikas un šaubu ugunīs.

Pret ieročiem un uguni sākumā radas abstrakta neuzticība: šie australopiteki bija par daudz pērtiķi, lai varētu būt cilvēki, australoantropi. Brums uzskatīja, ka pelni alā esot stepes ugunsgrēka pēdas, citi speciālisti izteicās, ka antilopu un citu lielu dzīvnieku kauli diez vai varējuši būt australopiteku maltītes atliekas un drīzāk atgādinot hiēnu vai citu plēsoņu dzīru atliekas.

Varbūt paradijies izsalcis gudrs pērtiķis, lai apēstu to, kas palicis pāri plēsoņām; te jāpiebilst — pētot australopiteku zobus, arvien vairāk noskaidrojas, ka viņi cienījuši augu barību.

«Dienvidu pērtiķu» autoritāti grāva no dažādām pusēm. Pēc daudziem galvaskausiem izdarīti precīzi aprēķini lika atmest hipotēzi par lielām smadzenēm. 520 kubikcentimetru — tāds ir to vidējais tilpums (no 335 līdz 600). Tas nav vairāk kā gorillam, kaut gan jāņem vērā, ka australopiteki ir daudz sīkāki un tatad samērā ar ķermeņa svaru viņiem bijušas lielākās smadzenes nekā mūsdienu cilvēkveidīgajiem pērtiķiem.

1919. gadā Bruina palīgs Robinsons izdarīja sekmīgus izrakumus jau pazīstamajā Svortkransas alā, kur ieguva lielu parantropu galvaskausus un žokļus. Pēkšņi kādā «ligzdā» pamanīja žokli, kas bija nesalīdzināmi cilvēciskāks neka visi līdz šim atrastie. Pēc visām pazīmēm tas bija jau primitīvs cilvēks, kas pēc zobiem un smadzeņu lieluma atbilda pitekantropam.

«Bruma un Robinsona Kapzemes telantrops» — tā nosauca šo jauno godājamās agrīno cilvēku ģimenes locekli. Ar savu parādīšanos viņš tūdaļ izraisīja jaunas domas: pēc visa spriežot, viņš dzīvojis vienā laikā ar australopitekiem, un australopiteku kaulu bagātība taja pašā alā, iespējams, bijusi Āfrikas pitekantropa brokastu, pusdienu, launagu un vakariņu rezultāts.

Sajā laikā australopiteku senums, kas sākumā šķita |oti liels, bija" stipri samazinājies. Pēc savvaļas dzīvnieku kauliem, kas atrasti vienuviet ar australopitekiem, speciālisti bija aprēķinājuši, ka vissenākajiem Sterkfon- teinas divkājainajiem pērtiķiem nav vairāk par vienu miljonu gadu, bet visjaunākajiem (Kromdrā) ne mazāk par piecsimt tūkstošiem. No piecsimt tūkstošiem līdz miljonam gadu ir australopiteku laiks. Bet tas ir arī viņu civilizētā laikabiedra telantropa laiks. Un tas ir arī Javas pitekantropu laiks!

Un tagad saka veidoties cita cilvēku vēstures panorāma.

Ja australopiteki un pitekantropi dzīvojuši vienā un tajā pašā laikā, tad skaidrs, ka pitekantropi nevarēja izcelties no australopitekiem. Gudrais pitekantrops bija briesmīgs un neuzvarams australopitekam, pat divkājainajam un ar rokās paņemtu kaulu. «Australopileks ir slikts skolnieks. Viņš palicis sēdēt uz lā paša dzīves skolas sola,» raksta Kēnigsvalds.

Tomēr australopitekiem neapšaubāmi bija dziņa kļūt par cilvēkiem, kaut arī nepiepildījusies. Ja viņus nebīitu traucējuši, tad tagad, mūsu dienās, tie, iespējams, butu sasnieguši neandertāliešu līmeni. Bet varēja arī nesasniegt. Australopiteka specializētie zobi — vai tikai tajos nav slēpusies viņa bojā eja? Specializācija spēj radīt ērtību un atnest nāvi.

Sā vai tā, bet uz jautājumu par trūkstošo posmu, kā redzams, pat simt australopiteku kopā nevarēja atbildēt.

Trūkstošais posms nav Dienvidāfrikas australopiteki. Tas bijis pirms viņiem, agrāk; kads noslēpumains «iks- piteks» kaut kur un kaut kad pārvērties par «igrek- antropu».

Australopiteki, jādomā, atraduši savu galu Dienvid- āfrikā, jo tā ir strupceļš un tālāk nav kur dēties, izņemot divus okeānus. Kēnigsvalds par pēdējiem australopitekiem raksta tā: «Viņiem, emigrantiem ar zemu pieri un lieliem zobiem, vajadzēja noturēt pitekantropu par ģēniju un sinantropu par pārcilvēku.»

Nokļūt Dienvidāfrikas strupceļā viņi bija varējuši tikai no Centrālāfrikas un Austrumāfrikas. Tātad galvenie notikumi, kas norisinājušies agrāk nekā pirms viena miljona gadu, visas mūsu vēstures — trūkstoša posma vēstures prologs meklējams nevis dienvidu akmeņlauztuvēs un alās, bet gan centrā, Melnā kontinenta ekvatoriālajā joslā.

Virzoties augšup pret australopiteku traģēdijas straumi, zinātne tuvojas virsrakstam un pirmajām ainām tajā gigantiskajā dramatiskajā ciklā, ko vienkāršā valodā dēvē par cilvēku vēsturi.

Astotā nodaļa CILVĒKI VAI DZĪVNIEKI?

Franču rakstnieka Verkora romāns ar šādu nosaukumu sākas ar epigrāfu: «Visas likstas uz zemes notiek tāpēc, ka cilvēki līdz šim nav izpratuši, kas ir cilvēks, un nav vienojušies, kādu viņi to gribētu redzēt» Verkoru, protams, interesēja nevis zinātniska, bet gan

morālā, sociāli politiskā problēma. Un tiešām, tiklīdz jums jautā: «Kas ir cilvēks?» — pamēģiniet palikt stingri zinātnes ietvaros.

«Sniega cilvēka» meklēšanas laikā radās nopietns jautājums, vai viņš ir cilvēks (ja eksistē!). Vai viņu drīkst nogalināt, vai ari par to draud zvērināto tiesa? Vai uz viņu attiecas Apvienoto Nāciju Organizācijas suverenitāte un tamlīdzīgi?

Daudz tika spriests par šis definīcijas svarīgumu, sa duroties ar kosmiskām civilizācijām.

Svarīgi definēt cilvēku, lai noskaidrotu kibernētikas filozofiskās problēmas («cilvēks un domājoša mašīna»).

Tiem, kas šaubās par kazuistiski precīzas cilvēka definīcijas aktualitāti, var ieteikt, piemēram, šādu dokumentu.

Avīze «Manchoster Guardian» 1931. gada 9. septem brī:

«Profesoram Tomsonam vajadzēja atbildēt uz dažiem neparastiem jautājumiem mūsdienu baznicas kalpu konference Oksfordā. Kāds misters Vorrens jautāja: «Vai man jāmīl jebkurš tuvākais, pat mežonis? Un, ja ari mežonis, tad kāpēc ne gorilla? Un, ja arī gorilla, kāpēc ne aita vai garnele? Bet es ēdu aitu un garneles! Kāda stadijā mans tuvākais kļūs par tik augstu būtni, ka es nedrīkstēšu viņu nogalināt un ēst?»

Uz to profesors, atskanot vispārējiem smiekliem, at bildēja, ka misteram Vorrenam ēšana jāpārtrauc, ja galdā celtais objekts izrāda pretošanos.»

Definīcija «kas ir cilvēks?» paradīs, cik daudz mēs, paklausīdami seno laiku filozofu aicinajumam, esam izzinājuši par sevi. (Stasta gan, ka pastāvot formāli juridisks iebildums pret jebkuru cilvēka definīciju, jo to izdarot cilvēks pats, tātad neobjektīvi.)

Verkora romānā zvērināto liesai jāizspriež, vai «tropi» — pērtiķeilvēka — nogalināšana ir cilvēka noslepkavošana vai dzīvnieka nogalināšana.

«Izrādījās, ka katram komisijas loceklim šajā jautājumā bija savs vairāk vai mazak stingrs viedoklis, ko viņi arī aizstāvēja ar putām uz lūpām. Vecākais, kuru lūdza izteikties pirmajam, teica, ka, pēc viņa domām, labāko no iespējamām definīcijām jau devis Veslijs. īstā atšķirība, pēc Veslija vārdiem, esot tada, ka cilvēki ra- dili, lai izzinātu dievu, bet dzīvnieki nespējot viņu izzināt.

Pēc tam vārdu lūdza maza sirma kvēkere ar bērna acīm, kas bikli raudzījās caur biezajiem briļļu stikliem; klusā, drebošā balsī viņa nošļupstēja, ka viņai nemaz neesot saprotams, kā varot uzzināt, kas notiek suņa vai šimpanzes sirdī, un kā varot tik droši apgalvot, ka viņi sava veidā nepazīstot dievu.

«Bet apžēlojieties!» sāka protestēt vecākais. «Tur nav nekādu šaubu! Tas taču ir pilnīgi acīm redzami!»

Tomēr mazā kvēkere iebilda, ka apgalvot vēl nenozīmējot pierādīt.

Cits komisijas loceklis, pēc izskata kautrīgs vīrietis, paklusu piebilda, ka būtu neuzmanīgi, ja noliegtu Prātu mežoņiem elku pielūdzējiem: viņi ar to tikai slikti rīkojoties; viņus varot salīdzināt ar baņķieri, kurš nonāk līdz bankrotam, jo slikti rīkojas ar savu kapitālu. Un tomēr šis baņķieris esot finansists un daudz labāks finansists nekā jebkurš mirstīgais. «Man šķiet,» nobeiguma viņš teica, «ka, gluži otrādi, jābalstās tieši uz šādu atzinumu: «Cilvēks ir dzīvnieks, kurš apveltīts ar Prātu.»»

«Bet kur tad, pēc jūsu domām, sākas Prāts?» ironiski pajautāja elegants džentlmenis ar nevainojami sastivi- nātu apkaklīti un manšetēm.

«Tieši tas mums arī jānosaka,» atbildēja kautrīgais kungs.

Tad vecākais paziņoja — ja komisija taisīšoties dot tādu Cilvēka definīciju, kurā trūkst dieva idejas, viņš savas reliģiskās pārliecības dēļ nevarēšot tālāk piedalīties tās darbā.

Garš, drukns vīrietis ar krāšņām baltām ūsām, atvaļināts pulkvedis, kas kādreiz dienējis koloniālajā karaspēka Indija un kļuvis slavens ar savām daudzajām mīlas dēkām, teica, ka viņa doma pirmajā mirkli klātesošajiem varot likties mazliet paradoksāla, tomēr, ilgus gadus novērojot cilvēkus un dzīvniekus, viņš nācis pie secinājuma, ka ir kaut kas tads, kas raksturīgs vienīgi cilvēkam: perversitāte.

Bet vienam no klātesošajiem džentlmeņiem, fermerim 110 Hempširas, diemžēl esot jāpavēsta cienījamam pulkvedim Strengam, ka viendzimuma mīlestība nereti esot sastopama ari starp pīlēm, tiklab starp tēviņiem, kā mātītēm.

Mazā dāma: Cilvēks ir pasaulē vienīgais dzīvnieks, kas spējīgs rīkoties nesavtīgi. Citiem vārdiem sakot, labsirdība un žēlsirdība piemīt tikai Cilvēkam, tikai viņam vienam.

Vecākais ne bez sarkasma apjautājās, uz ko dibinās viņas apgalvojums par dzīvnieka nespēju rīkoties nesavtīgi: vai tad viņa pati nupat neesot mēģinājusi pierādīt, ka, iespējams, arī dzīvnieki pazīstot dievu. Džentlmenis fermeris piebilda, ka viņa paša suns gājis boja ugunsgrēka laikā, kad meties ugunī glābt bērnu.

Ņēmis vārdu, džentlmenis sastīvinātajās manšetēs teica, ka viņu personīgi ļoti maz uztraucot tas, tiks vai netiks sniegta Cilvēka definīcija. Jau piecsimttūkstoš gadu, viņš teica, cilvēki lieliski iztiek bez tādām definīcijām, vai, pareizāk sakot, viņi ne vienu reizi vien jau radījuši koncepcijas par Cilvēka būtību, koncepcijas, kurām nav bijis ilgs mūžs, bet kuras bijušas ļoti derīgas attiecīgam laikmetam un attiecīgajai civilizācijai. Lai viņi tāpat rīkojas arī turpmāk. Tikai vienam ir nozīme, viņš nobeidza, izzudušu civilizāciju pēdām, citiem vārdiem, Mākslai. Lūk, kas nosaka cilvēku no kromaņonieša līdz mūsu dienām.

Džentlmenis fermeris jautāja savam kolēģim, vai viņš varot sniegt precīzu Mākslas definīciju. Tā kā, pēc viņa domām, Māksla noteic Cilvēku, tad vispirms jādefinē, kas ir Māksla.

Džentlmenis manšetēs atbildēja, ka Mākslai nevajagot nekādas definīcijas, jo tā esot savā ziņā vienīgā izpausme, kuru katrs pazīstot no pirmā acu uzmetiena.

Džentlmenis fermeris iebilda, ka tādā gadījumā ari Cilvēkam neesot vajadzīga īpaša definīcija, jo arī viņš piederot pie savā ziņā vienīgās bioloģiskās sugas, kuru katrs pazīstot no pirmā acu uzmetiena.

Džentlmenis sastīvinātajās manšetēs atbildēja, ka tieši par to viņš arī esot runājis.

Te sers Kennets Sammers klātesošajiem atgādināja, ka komisija sanākusi nevis tādēļ, lai konstatētu, ka Cilvēkam nav vajadzīga īpaša definīcija, bet gan tādēļ, lai pamēģinātu atrast šo definīciju.

Viņš atzīmēja, ka pirmajā sēdē, iespējams, nav arī

gūti jūtami rezultāti, tomēr tā devusi iespēju salidzinat visai interesantus viedokļus.

Ar to sēde tika slēgta.»

Grāmata «Cilvēki vai dzīvnieki?» te citēta tik bagātīgi tāpēc, ka izsmiedams Verkors tomēr balstās uz to, ka «cilvēks par cilvēku» tiešām ir debatējuši un debatē.

Kā zināms, viss beidzās ar neparasti lokanu definīciju: «Cilvēku no dzīvnieka atšķir reliģiozs gars…»

Verkors, protams, zināja par svarīgajām definīcijām, kas izteiktas XVIII un XIX gadsimtā, bet tās būtu izjaukušas viņa ieceri. Minēsim šādu definīciju.

«Cilvēks ir dzīvnieks, kas rada darba rīkus» (Benjamiņš Franklins). Sī formula ir laba, tomēr tā nepretendē uz pārāk lielu stingrību: darba rīki un līdzekļi ir ari dzīvniekiem. Tāds ir aizsprosts bebriem, zars, kuru par vēdekli izmanto zilonis; samērā viegli manipulēt ar priekšmetiem iemācās arī pērtiķi, piemēram, ar nūju dabūt ārā apelsīna daivu, kas paslēpta tievā metāla caurulē.

Pērtiķis, kuram iedod resnu nūju un tievu dzelzs cauruli ar apelsīnu iekšā, diezgan ātri attopas, ka nūja jāpadara tievāka, un izgatavo darba rīku.

Tad definēsim: «Cilvēks ir dzīvnieks, kurš vienmēr izgatavo vienu darba rīku ar citiem darba rīkiem.»

Maskavas zinātnieka G. Hrustova eksperimentos šimpanze nespēja noskārst, ka cietu koka disku var sadauzīt ar viņam iedotu asu akmeni, dūres cirvi. Tomēr sacirst disku viņam ļoti gribējās: tad ar vienu no skaidām varētu izvilkt no caurules apelsīna daivu. Pērtiķis neat- . tapās, kaut gan atdarinot spēj veikt brinumus (stāsta, ka Austrālijas fermeris esot iemācījis pērtiķi vadīt traktoru).

Tomēr pēdējais cilvēka definējums jau izraisa domu: «Vai nav pārāk šaurs?»

Kopš vissenākajiem laikiem mēs zinām: vienus akmens darba rīkus izgatavoja ar citiem akmens darba rīkiem. Līdz sinantropiem, pat lidz pitekantropiem ar tādu definīciju varam «izvilkt».

Bet vēl agrāk?

Ja mums ir pērtiķis, kas vienmēr izgatavo darba rikus, teiksim, no kaula (australopiteks, pēc Darta

atzinuma) vai izmanto dabisku zaru, akmeni, bet necenšas to pilnveidot, — kas tad viņš ir?

Atkal trūkstošā posma problēma: «pirms pitekantropa un pēc pērtiķa».

Protams, tagad pienācis laiks pasmaidīt par cenšanos definēt cilvēku pārāk precīzi un katrā ziņā pēc vienas pazīmes. «Galu galā, ja viņš ir pērtiķis,» izsaucās kāds «cilvēku zinātnieks», «tad no visiem pērtiķiem vienīgais, kas apspriež, kāds tieši pērtiķis viņš ir.» Angļu filozofs Barnets rakstīja, ka grieķiem cilvēks ir domājoša būtne,

no kristīgajiem — būtne ar nemirstīgu dvēseli, mūsdienu zinātniekiem — dzīvnieks, kas izgatavo darba rīkus, psihologam — dzīvnieks, kas lieto valodu un kam ir raksturīga «augstākās atbildības sajūta», bet evolūcijai cilvēks ir zīdītājs ar milzīgām smadzenēm …

Bet, izmantodami vienu pazīmi vai simt pazīmju, mēs tomēr nekādi netiksim vaļā no uzdevuma. Šodien mēs varam precīzi noteikt: šimpanze, orangutans, gorilla, driopiteks, Prokonsuls — lūk, pērtiķi… Sapratīgais cilvēks, tas ir, mes, neandertālieši, sinantropi, pitekantropi — lūk, cilvēki (starp viņiem, kā redzams, arī pērtiķeilvēki; šad tad atskan balsis, ka viņi tā kā nebūtu cilvēki).

Bet jau ar australopitekiem ir grūti. Ar trūkstošo posmu vēl grūtāk.

Pirms dažiem gadiem par cilvēku ierosināja uzskatīt cilvēkveidīgu būtni, kuras smadzeņu tilpums nav mazāks par 800 kubikcentimetriem. «800» pasludināja par sava veida «smadzeņu Rubikonu», par kuru zemāk stāv pērtiķis, augstāk — cilvēks. Rubikona noteikta patvaļīgi, vienkārši tāpēc, ka visiem zināmajiem pieaugušajiem antropiem smadzeņu tilpums bija lielāks par šo skaitli, bet visiem zināmajiem pitekiem — zemāks. Kas gan varēja paredzēt rītdienas pārsteigumus?

Olduvejas aiza Tanganjikā šodien nav mazāks senlietu avots kā Javas upes Solo krasti vai Cžoukoudjaņas ala. Ceļš uz šo aizu iet pa Austrumāfrikas stepes Seren- geti garo ekvatoriālo zāli, un katru, kas dosies ceļā, pavadīs tūkstošiem antilopu, žirafu, zebru un lauvu. (Šajā novadā plešas lielais Austrumāfrikas rezervāts un medīt ir aizliegts.) Sausajos mēnešos dzīvnieki dodas uz divdesmit kilometrus plato Ngorongoro krāteri, kas paceļas virs stepes un ir lielakais uz Zemes. Tajā atrodas nekad neizsīkstošs ezers.

Krāteris ir mīklains. Tā apmēri liek domāt par milzīgu kosmisku ķermeni, kas varbūt kādreiz ietriecies mūsu planētā. Noslēpumā tīta liekas ari Olduvejas upe, kas miljoniem gadu laikā izrakuši sev dziļu, zemu gultni, tā ka, ejot pa straumi, ceļinieks pēkšņi iekļūst šaurā, stāvā aizā, kuras simt metru augstās kraujas ieslēdz viņu, bet lauvas un žirafes viņu ziņkārīgi aplūko.

Vācu vulkanologs Reks jau pirms pirmā pasaules kara šīs upes kraujas novērtēja kā bagātāko fosiliju depozītu un izraka no turienes sākumā fosilos degunradžus, pēc tam izmirušas milzu žirafes un pašās beigās ļoti senā slānī atrada cilvēka skeletu, pie tam, kā par brīnumu, tas bija pilnīgi mūsdienu tipa cilvēks (vēlāk noskaidrojās, ka cilvēks apbedīts gandrīz pašā augšā pirms 8—10 tūkstošiem gadu, bet pamazām viņš noslīdējis kopā ar slāni).

Kopš 1931. gada par Olduvejas ielejas pastāvīgu apmeklētāju kļuva Kenijā dzimušais anglis Luijs Liki. Viņš vadīja muzeju Nairobi un sāka meklēt Austrumāfrikas fosilos cilvēkus, pērtiķus un zvērus. Un tūdaļ nāca atradumi: fosilais cilvēks Kanamā, divi tā saucamie Kanjeras galvaskausi, slavenais senais cilvēkveidīgais pērtiķis Prokonsuls …

Zinātnieku pasaule vairākos gadu desmitos pierada pie tā, ka nenogurdināmais Luijs Liki kopīgi ar sievu un kolēģi Mēriju Liki bija kļuvis par svarīgu fosiliju regulāru piegādātāju. Roberts Brums, labākais australopiteku mednieks, rakstīja par pārsteidzošo Liki intuīciju, atklājot fosilos zīdītājus un cilvēkus. Stāsta, ka reiz Liki uzaicinājis savā ekspedīcijā Olduvejas senlietu pirmatklājēju doktoru Reku un saderējis ar viņu: mazāk nekā 24 stundu laikā pēc ierašanās izrakumu vietā tiks atrasts sens akmens darba rīks. Tieši 6 stundas pēc meklējumu sākšanas viņš pasniedza Rekam primitīvu dūres cirvi.

Jo vairāk Luijs Liki braukāja pa Austrumāfrikas lielo stepi, gar krāteriem un ezeriem, jo vairāk viņš pārliecinājās par cilvēka milzīgo senumu: agrāk Liki bija domājis, ka pirmie cilvēki dzīvojuši ne agrāk kā pirms 100 000 gadiem, bet vēlāk pilnīgi mainīja savas domas un sāka nosvērties par labu vairākiem simttūkslošiern un pat miljoniem gadu. Pētnieks, protams, neierobežojās ar vienu izrakumu vietu vien, tomēr no Olduvejas gaidīja visvairāk.

Jau četrus gadu desmitus ar nesatricināmu pastāvību viņš te turpina aplenkumu.

Daudzi lieli speciālisti šajos gados apmeklējuši drūmo

ieleju, tomēr, šķiet, neviens nav šaubījies, ka te ar laiku tiks izdarīti ārkārtīgi atradumi: visur rēgojas fosilie kauli, parādoties pēc katra lietus, no zemes, burtiski, lien ārā rupji' akmens darba rīki, un, ja arī vēl nebija gadījušies vērtīgie fosilie galvaskausi, tad tomēr bija skaidrs — tie kuru katru brīdi parādīsies.

Tomēr tie stūrgalvīgi nerādījās. Ritēja gadi, gadu desmiti, bija atrastas vairāk nekā 75 izmirušas sugas, tomēr nebija vēl neviena atraduma, kas būtu tikpat nozīmīgi kā lielie Āzijas un Dienvidāfrikas atklājumi. Grandiozās kraujas it kā pārbaudīja, cik pacietīga ir sīkā būtne, kas vēsturiski īsā mirklī mēģina atklāt to noslēpumu.

Liki labi zināja, kas ir mūsu laikmets no šo krauju «viedokļa», jo pilnīgi un uzmanīgi bija izlasījis to vēsturi.

Sajā vēsturē bija piecas lielas nodaļas.

Pašā augšā, kas no aizas dibena slikti saskatama, zem XX gadsimta vējos viļņojošas zāles atrodas piektais — pēdējais slānis; tajā ir visa Āfrikas jaunāko un jauno laiku, viduslaiku un seno laiku (vairāku gadu tūkstošu ietvaros) vēsture: kādreiz mazliet zemāk klejojušu mūsdienu dzīvnieku kauli, vienas kārtas plānas pārejas otrā kārtā, kas stāsta par maigāka un bargāka klimata mainīšanos, par gadsimtiem ilgām, lēnām esamības kustībām …

Zemāk — četrdesmit metrus biezs ceturtais slānis, senākā Āfrika. Tajā sapresēti simtiem gadsimtu, kad dzīvojuši agrīnie mūsu tipa cilvēki. Kā nebeidzamās eksistences cīņas pieminekļi palikušas kaulu kaudzes, kuras pagadās jau izmirušas sugas, turpat arī daudz nažvei- dīgu akmens darba rīku, ar kuriem senie afrikāņi dūruši un apstrādājuši dzīvniekus.

Vēl tuvāk aizas dibenam — trešais slānis. Uz tā akmeņiem pēdas atstājuši senie vēji, kas trakojuši šajos platuma grādos. Klimats šajā laikā mainījies, šī novada dzīvnieki arī, bet viņu kauli vēl ir līdzīgi mūslaiku dzīvnieku kauliem, kaut arī tos šķir simtiem tūkstošu gadu.

Virzoties no Olduvejas grāmatas epiloga uz tas sakumu, lasītājs nokļūst garajā otrajā nodaļā (otrajā slānī). Tā biezums no 15 līdz 27 metriem. Liki no ta izraka daudz fosilo ziloņu kaulu un ne mazāk cilvēku darba riku — jebkuram arheologam pazīstamos primitīvos dūres cirvjus. Pirmo reizi šādus darba rīkus atrada Francijā un ilgi uzskatīja par vissenāko cilvēku kultūras pieminekļiem. Pēc atradumu vietu nosaukumiem šī ir Sellas kultūra un vēlākā Ašelas kultūra. Francijā kopā ar šādiem dūres cirvjiem neatrada cilvēka kaulus, bet visvairāk domājams, ka šos cirvjus izgatavoja pitekantropi, viņiem tuvie Heidelbergas cilvēki un pirmie neandertālieši.

Otrais slānis — pitekantropu laiks.

Atsevišķas šīs nodaļas lappuses tēlaini vēsta, ka klimats kļuvis gan sausāks, gan mitrāks. Mazliet augstāk citi ieži — upe un ezers izžuvuši.

Un tad jau nāk pakāje, apakšējais slānis, Olduvejas krauju pirmā nodaļa. Pie paša ielejas dibena («grāmatas iesējums») biezs bazalta paliktnis, atmiņa par briesmīgajiem izvirdumiem un kataklizmām, ko radījuši tagad snaudošie vulkāni. Lai apskatītu pirmo slāni, šur tur pat nav jārok — slānis pats iznāk kraujas malā un to var ar roku aizsniegt. Tā biezums no 5,5 līdz 30 metriem. Lielā platība redzamas senas nogulas, kas liecina, ka te kādreiz skalojies ezers. Tajā vietā, kur ļoti senās ezera nogulas atrodas blakus «fosilajam krastam», ir sevišķi daudz kaulu. Ezers pievilka dzīvniekus, jo apkārt bija tikpat karsts un sauss kā tagad. Pie ūdens daudzi gaja bojā — plēsoņu saplosīti, no stihijas, no vecuma: sen izmirušu primitīvu cūku, degunradžu, ziloņu kauli… Nezin kāpēc pagadījās daudz ļoti lielu, dažreiz milzīgu dzīvnieku. Liki atklātais fosilais paviāns, piemēram, bija divreiz lielāks nekā mūslaiku paviāns.

No pirmā slāņa Liki izraka kvarcīta un bazalta šķembas, uz kurām redzamas vīlēšanas pēdas, tātad šķembas lietotas. Ļoti interesants atradums pirmajā slānī ir oļi — lieli ezera oļi ar griezējšķautni. Nebija šaubu, ka tos turējusi roka, kuru vairs nav vadījušas pērtiķa smadzenes. Tomēr tik primitīva cilvēku civilizācija nekur vēl nebija redzēta (Liki to nosauca par «Oldovanas civilizāciju»), Pitekantropi un sinantropi ar saviem dūres cirvjiem salīdzinājumā ar oldovaniešiem bija tikpat kā elektrības un tvaika laikmeta cilvēki pretstatā viduslaiku amatniekiem.

Pirmais slānis, bez šaubām, bija pats svarīgākais, pats mīklainākais. Aiz tā slēpās laiks, kas bijis simtiem tūkstošu gadu pirms pitekantropa. Tie varēja būt trūkstošā posma laiki. Bet tā roka, kura turējusi ezera oļus, uri tas galvaskauss, kurš vadījis šo roku, arvien vēl slēpās aiz stāvajām nogāzēm.

Tāda ir Olduvejas aiza. Dažreiz no stāvās kraujas nolūkojas lejup ziņkārīgās žirafes un lauvas. Kā viņas var zināt, ka pēc simtiem tūkstošu gadu viņu pārakmeņojušos kaulus lietus izskalos no kraujas, kas būs kļuvusi mazliet lielāka, un citi zvēri ziņkārīgi ielūkosies aizā, kas būs mazliet dziļāka nekā tagad.

Tātad izrakumi pirmajā slāni ir zinātnieka ceļošana pa senu, nepazīstamu planētu, vissenāko iedzīvotāju galvaskausu medīšana.

1959. gada 17. jūnija divdesmit devītajā ceļojumu gadā Mērija Liki varēja pasniegt vīram vislabāko dāvanu, kādu vien var iedomāties — daļu pārakmeņojušās sejas un zobus no pirmā slāņa! Tikai uzmetot acis vien, bija skaidrs, ka galvaskauss piederējis australopitekam, ļoti primitīvam, tomēr ar dažām cilvēka iezīmēm. Tas gulēja «fosilā ezera» krastā, netālu no Olduvejas aizas bazalta dibena: kaut kas bija atvedis šo būtni pie ūdens viņas dzīves pēdējā brīdī.

Riekstu košanai piemēroto zobu dēļ un sakarā ar čaumalu atliekām (tās atrada blakus) šo būtni mīlīgi un jautri nosauca par riekstkodi. Riekstkodis tūdaļ iemantoja milzīgu Liki cieņu ne tikai tāpēc, ka viņš tik sens un ka agrāk australopitekus atrada tikai pašos Āfrikas dienvidos, bet tagad atklāja pie ekvatora. Pats lieliskākais: blakus kauliem, to neapšaubāmā, tiešā tuvumā, gulēja tic paši primitīvie akmens darba rīki, oļi ar apdauzītiem galiem, kurus arī agrak atrada papilnam, bet nezināja saimnieku.

Riekstkoža primitīvais gorillvcidigais, mazlietiņ cilvēciskais galvaskauss ar nelielu, pertiķim raksturīgu tilpumu (apmēram 500 kubikcentimetru) un turklāt akmens darba rīki — cilvēka pirmā pazīme!

«Zindž» — senu arābu nosaukumu Austrumāfrikai Liki savienoja riekstkodim ar goda pilno nosaukumu grieķu valodā — «antrop».

Mērijas un Luija Liki zindžantrops, arhiprimitīvais cilvēks!

«Ja nebūtu darba rīku, pērtiķis kas pērtiķis!» nopūtās labākie speciālisti. Būt vēl primitīvākam cilvēkam nav iespējams. Ja tas nav Missing link, kas gan tad ir Mis- sing link?

•Drīz vien Kalifornijas universitātes laboratorija saņēma no Liki septiņus iežu paraugus no pirmā slāņa apakšējās daļas, tas ir, 110 zindžantropa rajona. Pēc analīzes ar kālija — argona metodi rezultāti izrādījās ne mazāk pārsteidzoši kā agrāk vēl neredzētais pērtiķa galvaskausa savienojums ar cilvēka darba rīkiem: no 1 610 000 gadu līdz 1890 000 gadu. Vidējais skaitlis, kas jāuzskata par zindžantropa aptuveno vecumu, — 1 750 000 gadu; trīsreiz senāks par pitekantropu, 30—40 reizes senāks par pirmajiem mūsdienu tipa cilvēkiem.

1750000… Agrāk jebkurš antropologs bija gatavs galvot, ka «posms pietrūcis» pirms apmēram miljona gadu. Tagad cilvēku vēstures ilgums mūsu acu priekšā divkāršojās.

Zindžantrops devās goda ekskursijā pa galvenajiem zinātnes centriem līdzīgi Darta un Bruma australopitekiem un Dibuā un Kēnigsvalda pitekantropiem.

Pagāja vairāki mēneši, un 1960. gadā Liki laulātie draugi, viņu palīgs — jau agrak minētais Darta skolnieks Filips Tobaijass un vēl daži cilvēki atkal iztraucēja neskaitāmos Serengeti stepju iedzīvotājus, lielo Ngoron- goro krāteri un drūmo Olduvejas kanjonu. Atkal no kāju apakšas un lāpstām bira gadu tūkstoši, mitri un sausi, fosilo ziloņu, zobenzobu tīģeru, milzīgu paviānu, kā arī apdauzītu oļu gadsimti (apdauzītie oļi pazuda, ja mazliet pakāpās pa krauju uz augšu, jo bija notikusi liela tehnikas revolūcija — radīts universāls akmens trijstūris — dūres cirvis!).

Pēkšņi otrajā slānī parādījās paziņa. «Nabaga Jo- rik!» — varētu izsaukties anglis pēc Hamleta parauga. Tas neapšaubāmi bija pazīstams tēls, ar kuru tikties nebija iespējams bez emocijām un atmiņām, — pitekantrops, kam blakus atradās akmens dūres cirvji un fosilie dzīvnieki.

Laiki bija mainījušies: pitekantrops ar savām smadzenēm, gaitu un dūres cirvi salīdzinājumā ar arhaisko zindžantropu izskatījās iespaidīgi un kulturāli. Viss bija pēc noteikumiem: pirmais slānis — zindžantrops, rnet- rus trīsdesmit augstāk — pitekantrops, kas par kādu miljonu gadu jaunāks. Bet tad zemē tika atrakts vēl kaut kas, un atkal, jau kuro reizi, romantiskā zinātne antropoloģija izrādījās atkarīga no laimīga gadījuma, kas regulāri piegādā vai ātriem tai lieliskas hipotēzes, minējumus un pat teorijas.

No tās pašas vietas (tikai par 60 centimetriem zemāk), kur iepriekšējā gadā bija parādījies zindžantrops, iznāca ārā lielisks cilvēks. Viņa galvaskausa atlūznis, apakšžokļa gabals un rokas plauksta liecināja par vairākām izcilām šās personas īpašībām. Persona bija samērā jauna, tomēr viņai bija stingri pirksti, kas spēj veikt cilvēka darbu. Bet galvaskauss bija tik ievērības cienīgs, ka zinātnieku pasaule būtu saniknojusies, ja Liki drīz nebūtu atradis vēl vienu lādu pašu būtni, kuru pārstāvēja atslēgas 1111 pēdas — divkājaina staigātāja labas kvalitātes pēdas — kauli.

Pēc tam parādījās vēl un vēl tādas pašas fosilas būtnes — «1960. gada parauga» cilvēki. No piecām personām vienu (pirmo) atrada, kā jau teikts, blakus zindž- antropam. Divas citas atradās zemāk, tas ir, bija senākas; vēl divas — augstāk, tā ka viena bija uzraususies gandrīz līdz otrajam slānim, līdz pitekantropam.

Visas piecas būtnes, kas dzīvojušas aptuveni vienā laikā un vietā ar zindžantropu, nepavisam nav bijušas zindžantropi.

Smadzenes daudz lielākas: 685 kubikcentimetri. Līdz pitekantropam šai galvai gan vēl daudz jāaug, tomēr vairs nav vis 500 (kā zindžantropam). Lielam gorillu tēviņam smadzeņu tilpums dažreiz sasniedz 700 (un reiz pat 752) kubikcentimetru, toties tadas pēdas un tādu pirkstu pērtiķim nevar būt. Liki šo cilvēku nosauca par «prezindžanlropu», bet pēc tam izraudzījās pagodi- nošāko «Homo habilis», «prasmīgais cilvēks» (protams, domāti vispirms prasmīgie pirksti!).

Homo habilis — lūk, kas par darba rīku lietojis oļus ar apdauzītām malām! Zindžantropam ar tiem nav vairāk sakara kā, piemēram, mērkaķim ar revolveri, kas nejauši atrasts kopā ar viņu.

Mazā ezermalas laukumiņā, mazliet lielākā par vienu kvadrātmetru, Liki atrada deviņus «prasmīgā cilvēka» darba rīkus. Pēc visa spriežot, laukumiņš bijis diviem vai trīs cilvēkiem ēšanas vieta. Šķita, ka darba rīki pamesti pēc īslaicīgas lietošanas (pitekantrops tā vairs nedarīja un savu dūres cirvi glabāja). Ar piekrastes oli bruņojies habilis sēdēja krastā un uzšķērda jaunu zindž- antropu, nemaz neuztraukdamies par to, ka arī tas ir cilvēkveidīgs un progresīvs. Viens ēda, otru apēda — abi pēc nāves atradās blakus, abus atrada, tomēr papriekš apēsto, un nosprieda, ka galvenais ir viņš. Zindžantrops gadu bija aizvadījis augstā amatā, bet pec tam tika rangā stipri pazemināts.

Homo habilis pēc visiem punktiem ir cilvēks, tomēr agrāk vēl nezināma tipa cilvēks, primitīvāks par visiem zināmajiem.

Zindžantrops, pēc visa spriežot, ir australopiteks, pērtiķis.

Bet, ja jau viņi ir laikabiedri, tad ari prasmīgajam cilvēkam ir 1 750 000 gadu vai pat vairāk!

Tieši tam nekādi negribējās ticēt.

Pitekantrops no otra slāņa izrādījās 360 000 gadu vecs — daudzmaz normāli, kaut gan tomēr gandrīz divreiz jaunāks nekā Javas pitekantropi. Ko tad bija darījis habilis veselus 1 400 000 gadus ilgi?

Pārvērsties 14 tūkstošu gadsimtu laikā tikai par pitekantropu — protams, labs, tomēr pārak lēns darbs.

Viens no skeptiķiem bija Ralfs Kēnigsvalds. Pie profesora Okleja glabājās bazalta paraugs, kuru viņš bija paņēmis Olduvejas aizā jau 1947. gadā. Kēnigsvalds aizņēmās šo gabaliņu un 1961. gadā palūdza izmērīt tā vecumu Kodolfizikas institūta Heidelbergas laboratorijā.

Rezultāts bija rie visai patīkams Liki: 1300000 gadu (±100000 gadu). Iznāca, ka bazalts, kas gulējis pie kraujas pakājes, ir daudz jaunāks par augstāko pirmo slāni. Līdz ar to tika apšaubīta Liki secinājumu precizitāte un pareizība. Toties 1000000 līdz 1300000 gadu šķita ne tik fantastisks laiks kā agrāk aprēķinātais vecums. Heidelbergas rezultāti it kā saskanēja arī ar to dzīvnieku kaulu vecuma aprēķiniem, kuri dzīvojuši vienā laikā ar habilis. 30—40 procentu ta laika sugu nodzīvojušas līdz mūsu dienām, lai gan «vajadzētu» nodzīvot tikai 10 procentiem (ja tiešām darbība notikusi pirms 1 750 000 gadiem).

Tomēr Liki negribēja tik viegli atdot pusmiljonu gadu. Viņš atkal nosūtīja paraugus uz Kalifornijas laboratoriju, šoreiz divus bazalta gabalus no kraujas pakājes. Analizē pielietoja jaunākās, vispilnīgākās metodes.

Pirmais bazalta paraugs apstiprināja prezindžan- tropa «fantastisko» vecumu: bazalts bija 1700 000 (±200 000) gadus vecs. Otrs gabals sākuma visus pārsteidza, deklarēdams 4 miljonu gadu vecumu, bet pec tam rezultātu pārbaudīja un konstatēja patiesību: I 800 000 gadu.

Uzmanīgi izpētot to gabaliņu, kurš bija pārbaudīts Heidelbergā, atrada stipras sadēdēšanas pēdas: tas ilgāk par citiem bija atradies virspusē. Jādomā, ka Oklejs paņēmis paraugu, kurš nepieder pie aizas dibena ieža (tāpēc arī iznācis mazāks vecums).

Rūpīgāk izpētot pārakmeņojušos dzīvnieku kaulus no pirmā slāņa, radās iespēja tos pārcelt par vairākiem simttūkstošiem gadu tālāk pagatnē.

Tā Homo habilis tika attaisnots. Jāpiebilst, ka Olduvejas pitekantropa vecuma jauna pārbaude arī viņam deva «pieklājīgāku» gadu skaitu — 490 000 gadu, kas jau pilnīgi atbilda «Javas kalendāram» (550 000— G00 000 gadu).

Arī agrāk atgadījās, ka vēsturnieks, arheologs atklāja veselu civilizāciju: līdz XIX gadsimta 80. gadiem neviens pat nebija nojautis, piemēram, par ilgus gadsimtus pastāvējušo lietu valsti Mazāzijā; Mohendžodaro un Harapi seno kultūru atklāšana gandrīz divkāršoja zināmo Indijas vēsturi.

Tomēr tas viss ir tikai atrasti gadsimti, visaugstākais — gadu tūkstoši atsevišķu planētas daļu vēsturē.

Turpretim Liki visai cilvēcei devīgi dāvā veselu miljonu. Diemžēl jau pagājušu, iztērētu miljonu.

Pati dziļākā ieplaka cilvēku vēstures okeānā pagaidām atklāta Austrumāfrikā.

Grūti rakstīt un spriest par atklājumu, kurš turpinās un tiks turpināts un vēl nav pilnībā publicēts. Antropologu kongresā Maskavā 1964. gadā piedalījās Liki līdzstrādnieks Tobaijass, kurš ziņoja, ka Olduvejā jau izrakti 16 fosilie hominīdi (tas ir, cilvēki un augsti attīstīti pērtiķi).

Un tomēr prasmīgā cilvēka atklāšana, tikko notikusi, kā pēkšņs spilgts uzliesmojums gan apgaismoja, gan apžilbināja … Tā atspīdumā tagad aplūko arī dažus citus izcilus atklājumus.

Cadas republika. 1961. gada 3. jūnijā francūzis Ivs Kopēns ziņoja, ka 200 jūdzes uz ziemeļaustrumiem no Cadas ezera atrasts galvaskausa fragments, kas neapšaubāmi piederējis australopitekam. Spriežot pēc tā, ka čadantropam blakus atradās izmiruša primitīvā ziloņa atliekas, čadantrops ir ne tikai vistālāk ziemeļos dzīvojušais, bet arī viens no vissenākajiem australopitekiem. Šķiet, viņš nav tik specializēts kā viņa vēlākie Dienvidāfrikas radinieki un vēl var izvēlēties pērtiķa vai cilvēka attīstības ceļus …

Izraēla. 1963. gadā Tibcrijas ezera dienvidu krastā atrod divus ļoti primitīva galvaskausa fragmentus, zobu, kā arī darba rīkus, kas tuvi Olduvejas darba rīkiem. Blakus daudz apgrauztu kaulu (bruņurupuča, dzeloņcūkas, nīlzirga, degunradža, ziloņa kauli). Kauli pāršķelti un, spriežot pēc skrambām, gaļa no tiem noplēsta, iespējams, ar citiem kauliem …

Vēstures grāmatās lieli mērogi mainās ar maziem mērogiem: vienas dienas vēsture (piemēram, «1941. gada 22. jūnijs»), viena gada vēsture («1812. gads»), vēstījums par vairākiem gadu tūkstošiem («Senās Ēģiptes vēsture»). Bet tikai kopš 1959. gada pastāv oriģināls uzdevums: gadu miljona vēsture, kaut vai no Homo habilis līdz pitekantropam.

Vēsturisko personāžu šajā darbā būs mazāk nekā visšaurākās un speciālākās vēstures grāmatas personu rādītājā: miljona gadu laikā tikai daži «prasmīgie», saujiņa milžu, australopiteku raibā (varbūt tiklab pārnestā, kā arī burtiskā nozīmē) grupa un nedaudz pitekantropu epilogā.

Tātad —

Cilvēces vēsture (pirmais gadu miljons).

Ievads. Svarīgi notikumi norisinājušies agrāk nekā pirms diviem miljoniem gadu: ja prasmīgais cilvēks un australopiteki bijuši pirms 1 750 000 gadiem, tad viņiem aiz muguras ir diezgan ilga pagatne.

Tātad daudz agrāk nekā pirms diviem miljoniem gadu viena (vai arī ne viena vien?) grupa cilvēkveidīgo pēr-

tiķu, uz visiem laikiem nošķirdamas no citas grupas (īio kuras cēlušies gorillas, šimpanzes, orangutani), sāka staigāt stāvus, atbrīvoja rokas, attīstīja smadzenes un šajos pasākumos guva panākumus. Droši vien tas notika Āzijas vai Āfrikas ekvatoriālajos platuma grādos, bet attīstīto pērtiķu apkaimē nedrīkstēja augt pārāk daudz koku, citādi grūti būtu izskaidrot tieksmi dzīvot uz zemes.

«Pēdējiem pērtiķiem» neklājās viegli, jo, kam viegli, tas pielāgojies un no spēles izstājies, pārvērsdamies par orangutāniem, gorillām un tamlīdzīgām būtnēm. (Atgādināsim, ka aprakstām visai aptuvenu ainu, neiedziļinādamies šim gadījumam atbilstošos vēsturiskos un ģenētiskos prātojumos.)

Pērtiķi uz smago dzīvi reaģēja dažādi. Mums redzami vismaz divi reakcijas veidi, un abi radušies ilgi pirms Olduvejas pirmā slāņa laikmeta. Viens veids — izaugt, pieņemties svara, neko nebaidīties. Tāda ir milžu dinastija. Gigantopiteki, kolosālie Ķīnas cilvēkveidīgie pērtiķi, sāka dzīvot vieglu un neviena neapdraudētu dzīvi, ļaudami citiem saviem brāļiem rūpēties par cilvēciskākiem attīstības ceļiem. Bet pienāks diena, gadsimts, gadu tūkstotis, radīsies žiglāki zvēriņi, kurus giganti nespēs panākt, vai izzudīs augi, no kuriem viņi pārtikuši, un, rēkdami no nevajadzīgās varenības un bada, viņi izmirs, nespēdami pārmainīties un samaksādami par desmitiem tukstošu gadu ilgiem labklājības laikiem

Toties citi — augstāki pērtiķi, noraidījuši gigantismu, pārvēršas par australopitekiem. Varbūt viņi pārvietojas no Āzijas uz Āfriku vai otrādi (laika viņiem ceļojumiem diezgan: simtiem tūkstošu, pat miljonu gadu!).

Sa vai tā, bet te «ievadam» jābeidzas. Vēstures pulkstenis rāda 2 miljonus gadu pirms mūsu ēras.

Apmēram pirms 2 miljoniem gadu pa Āfriku klīst australopiteki — pērtiķi, tomēr ļoti neparasti. Viņi ii samērā mazi un vāji, bet šo trūkumu mēģina kompensēt, staigājot uz divām kājām, lai atbrīvotu rokas. Rokas ņem kaulu, nūju, akmeni. Sākumā varbūt nejauši, empīriski, pēc tam arvien biežāk. Australopiteki nav līdzīgi cits citam: daži sīkāki, citi lielāki. Daži vairāk specializējušies, pielāgojušies augu barībai, citi vēl nav paguvuši izvēlēties, nogaida, dzīvo «ceļu sazarojumā». Bet jau sen, jau «ievada» beigās, vairāk nekā pirms 2 miljoniem gadu, viena (bet varbūt ne viena vien?) australopiteku grupa nezin kāpēc un kādos sevišķos apstākļos (labvēlīgos? nelabvēlīgos? vēsturiskos? ģenētiskos? kur? kad? — Nezinām, nezinām!) guva lielākus panākumus par citām grupām; epizodiskais darbs pamazam kļūst pastāvīgs, roka arvien vairāk prot, smadzenes arvien vairāk domā un aug.

Sādu būtņu grupa, bars vairo un paātrina individuālos sasniegumus, padara tos par sabiedriskiem sasniegumiem.

Nezinādami, cik liels bijis pulks (vai pulki), kas izrāvies uz priekšu, rnēs tomēr redzam drausmīgu un reizē perspektīvu situāciju: jau pirms «otrā miljona» bija izveidojies savā ziņā fons, plaša fronte tapšanai par cilvēku. Ja nebūtu daudz visādu cilvēkveidīgo australopiteku,nebūtu bijusi arī nelielā priekšējā grupa, kas stipri pavirzījusies tālāk.

Mēs esam neparasti tuvu, var teikt, atrodamies cieši blakus trūkstošajam posmam ķēdē «pērtiķis — cilvēks». Zinātnieku kongresos mūsu dienās jau strīdas par sižetiem, kuru pirms dažiem gadiem gandrīz nemaz nebija. Stridas, piemēram, par to, kā bez kļūdīšanās atšķirt «pēdējo pērtiķi» no «pirmā cilvēka». Pēc izskata viņu abu galvaskausi var būt pilnīgi vienādi. Gorillam galva nav mazāka par «habilisa» galvu. Protams, bija laiks un droši vien ilgs laiks, kad pērtiķiem, kas bija pienākuši «pie robežas», pārmaiņas kļuva ne tik daudz arējas, cik iekšējas: pēc izskata tas pats senais australo- piteks līdzīgs zindžantropam, bet smadzenēs notiek ļoti svarīgas pārmaiņas, sākumā mikroskopiskas un tikai pēc daudziem gadsimtiem manāmākas.

Vēl mazlietiņ, un, šķiet, mēs visi uzzināsim par «lēcienu». Protams, arī agrāk bija ilūzijas, bet viss taču tiešām šķiet skaidrs: bija vissenākie Centrālāfrikas iedzīvotāji, «gandrīz vai cilvēki», bet «prasmīgais» — «tik tikko cilvēks». Tiesa gan, starp šiem «gandrīz vai» un «tikko», iespējams, ir savs miljons gadu, tomēr mazāk nekā agrāk starp pitekantropu un «pēdējo pērtiķi»… Par daudziem apstākļiem un procesiem, ar kuriem saistīts «lēciens», mums gan nav ne jausmas, tomēr mēs zinām mazliet vairāk nekā agrāk…

Tagad salīdzināsim «starptautisko stāvokli» 1 750 000 un 500 000 gadus pirms mūsu ēras.

/ 750 000.

Prasmīgais cilvēks jau tālu aizgājis priekšā brāļiem australopitekiem, tomēr viņam ar australopitekiem ir vienāds dzīves veids un vienādas dzīves vietas. Un tā ir australopiteku nelaime, jo tiem lemta bojā eja progresīvā radinieka zobos un bada nāvē, atkāpjoties no vis- bagātākajiem novadiem.

Tomēr, kā redzams, ilgu laiku barības pietika visiem, un australopiteki joprojām vairojās Āfrikas centrā un varbūt arī Āzijā. Habilis, protams, arī vairojās un ceļoja. Galu galā viņš, jādomā, bija apguvis milzīgas platības Āfrikā un Āzijā. Olduvejas oļi, kas atrasti Pa- Iestīnā, pie zemes šauruma starp diviem kontinentiem, varbūt ir atmiņa par lielajiem pārceļojumiem.

Bet šajā laikā kaut kur Āzijā savu mūžu nodzīvo vai jau nodzīvojuši milzu pērtiķi.

Pirms 500000 gadiem.

Pitekantrops, sinantrops, megantrops Āzijā, pitekantropi Āfrikā (atlantrops — ziemeļos, telantrops — dienvidos, Olduvejas pitekantrops — austrumos).

Āfrikas dienvidos — šķiet, vairāk nekur citur — mīl pēdējie australopiteki, nākošais Darta un Bruma ieguvums.

Kas noticis, kas savieno abas panorāmas?

Vispirms australopiteku traģēdija. Galu galā katra sugas izmiršana ir traģiska, bet nekad vēl nebija izmirusi tik pilnīga suga, kura, iespējams, citos apstākļos bez steigas būtu kļuvusi par saprātīgo cilvēku.

Bez australopitekiem nebūtu bijis cilvēka, bet cilvēks uzkāpa tronī bez viņiem.

Pamazām atstumti Āfrikas pustuksnešos, australopiteki arvien vairāk specializējās, mēģināja rast izeju, izaugot par gigantiem, varbūt ņēma rokā kaulu vai akmeni, tomēr viņi bija neglābjami novēlojuši. Kā mēs varam zināt, cik daudz šausmu un nāves slēpjas aiz tāda vienkārša fakta kā telantropa — Dienvidāfrikas pitekantropa atrašana tajā pašā Svortkransas akmeņlauztuvē, kur atdusējās australopiteki?

Neuzvarami saprātīgo pitekantropu bari, kas lieliski rīkojās ar akmeņiem un dūres cirvjiem, uzbruka no ziemeļiem.

Mums tagad ir tiesība pieņemt, ka pitekantrops ir «prasmīgā» pēcnācējs. Ir ārkārtīgi interesanti apsvērumi par dažām iezīmēm, kas parāda līdzību starp Olduvejas cilvēku un vissenākajiem Javas pitekantropiem (no Džetisas slāņa).

Vairāk nekā miljons gadu bija vajadzīgs, lai no 685 kubikcentimetru lielām smadzenēm iznāktu 800— 900… Lai no Olduvejas oļa pārietu uz šellas dūres cirvi.

Vairāk nekā miljons gadu, vairāk nekā desmit tūkstoši gadsimtu sākotnējās vēstures būtībā vēl nav uzrakstīti. Cik daudz šajā laikā bijis neticamu, neiedomājamu, nebeidzamu notikumu, veiksmju, kritienu, atklājumu. Cik daudz sasniegumu, kas pēc tam aizmirsti tūkstoš gadsimtus ilgi, gūti no jauna, palikuši zināmi tikai ģēnijiem vai pārgājuši bara rīcībā.

Tagad parunāsim par ģēnijiem. Mēs mazliet kautrējamies no šī sižeta un varbūt velti. Japāņu zinātnieks Kavaji nesen publicēja savus novērojumus par savvaļas makakiem mazā saliņā. Pērtiķiem deva kviešu graudus, kurus izbēra piekrastes smiltīs. Sākumā viņi izlasīja graudiņus katru atsevišķi no smiltīm, bet pēc tam viens izgudroja lielisko skalošanas paņēmienu: līdzīgi zelta meklētājam piegrāba pilnu riekšavu smilšu ar graudiem, piegāja pie jūras un izskaloja smiltis ar ūdeni. Ģeniālo atklājumu pārņēma biedri. Ļoti svarīgi, ka šādas procedūras veikšanai vajadzēja staigāt uz divām kājām — «kā cilvēkam».

Te noticis parasts gadījums: ģeniāls pērtiķēns un vesels kolektīvs, kas ātri apgūst ģenialitāti. Bet vienmēr taču ir bijuši un būs izcili īpatņi — talantīgi, ģeniāli sienāži, ērgļi, vilki, tomēr atsevišķu izcilu eksemplāru darbība parasti bijusi veltīga sugai visumā. Kukaiņi, putni, augstākie zīdītāji slikti apguvuši ģēniju mācības un galvenokārt paļāvušies uz nemaldīgo instinktu.

Toties pērtiķi vairāk nekā citi tiecas atdarināt, tātad daba apveltījusi viņus ar īpašību vieglāk apgūt to, ko jau apguvis atsevišķs liels talants.

Izcilu personību loma senajā kolektīvā neapšaubāmi pieauga, un ļoti iespējams, ka atsevišķus nejaušus atradumus, apskaidrības mirkļu idejas, izgudrojumus pārņēma un nostiprināja bars, grupa (protams, ja ģēnijs pārāk neaizsteidzās priekšā savam laikmetam!).

Atsevišķas personības vērtība visai sugai kopš šā laika pieauga arvien vairāk un vairāk, un tā bija viena no cilvēka tapšanas pazīmēm.

īsa vēsture 500 000. gadam pirms mūsu ēras gandrīz uzrakstīta. Tajā mazliet neiederas jaunie milži, nevis milzu pērtiķi, bet gan milzu cilvēki, megantropi. Iespējams, ka tā ir viena nodalījusies australopiteku grupa: pēdējos gados atrod daudz līdzības starp lielajiem australopitekiem un Āzijas milžiem. Kārdinošais «ārējā dižuma» ceļš, acīm redzot, joprojām vilinājis veselas augsti attīstītu pērtiķu armijas. Šajā ceļā viņi varēja sasniegt augstu pārcilvēciskošanās pakāpi (Kēnigsvalds, kā jau stāstījām, cenšas pierādīt, ka megantropi runājuši).

Tomēr galu galā kaut kad un nezin kāpēc milži izzuduši …

No pitekantropiem, zarodamies sānejās un strupceļos, sākās garais, nelīdzenais un bīstamais cilvēka ceļš, bet mēs tagad zinām, ka pēc pitekantropa noiets tomēr daudz mazāk nekā pirms viņa.

P. S. Uzrakstījis šo daļu, es pastāstīju Maskavas antropologam M. Urisonam, kā man patīk jaunā vissenāko laiku vēstures shēma: «No pirmajiem australopitekiem līdz prasmīgajam cilvēkam un 110 viņa līdz pitekantropam.»

Zinātnieks mani pieklājīgi uzklausīja un pēc tam pasniedza žurnāla «Nature» novilkumu. Luijs Liki ziņoja par jauno teoriju:

Australopiteki, pitekantropi un Homo habilis ir cits no cita neatkarīgi zari, kas pastāvējuši vienā laikā (ne velti vienu «habilisu» atrada gandrīz vai pitekantropu slāni!).

Australopiteki 1111 pitekantropi ir divi evolūcijas strup ceļi, no tiem nav nekāda ceļa uz saprātīgo cilvēku.

Toties «prasmīgais cilvēks» ir pavisam kas cits. No viņa, apejot pitekantropus, vēstures taka ved uz neandertāliešiem un mūsdienu cilvēkiem.

«Es zinu, ka nezinu neko,» lepni paziņoja seno laiku gudrais. «13et es pat to nezinu,» izsmēja viņu gudrākā is …

P.P.S. 1969. gada beigās Austrumāfrikā atklaja vairākus ļoti pilnīgus australopitekus, kas dzīvojuši pirms apmēram divarpus miljoniem gadu. Iespējams, ka cilvēku vēstures sākums tiks atbīdīts pagātnē vēl par septiņsimt vai astoņsimt tūkstošiem gadu…

II daļa PIRMAIS CILVĒKS

ANDREJS S. (3. klases skolnieks):

—       Mūsdienu cilvēks, lāds kā mēs, eksistē tieši 40002 gadus.

AUTORS:

—   Kur tu to ņēmi?

ANDREJS:

—        Pirms diviem gadiem, kad es biju 1. klasē, jūs reiz atnācāt pie mums un teicāt: «Iedomājieties tikai, ka pēdējos 40000 gados cilvēki nemaz nav mainījušies!»

(Patiess notikums)

Un pienāks laiks, kad mazbērni

No dzīves izstums arī mūs …

A. P u š k i n s

Pirmā nodaļa NEANDERTĀLIEŠU PLANĒTA

1956. gada augusta pēdējās dienās pagāja simt gadu kopš neandertāliešu otrās dzīves sākuma, un, kaut gan no jubilāru viedokļa simt gadu bija īss esamības mirklis, kas nepelna uzmanību, tomēr svinības notika pēc visiem noteikumiem: Diseldorfā ieradās 130 zinātnieku no 14 zemēm, kongresu atklāja virsbirģcrmeistars, speciāli autobusi aizveda visus uz Neandcrtāli, kur uz Johana Kārļa Fulrota kapa tika uzlikti ziedi un nelaiķi pieminēja ar labu vārdu. Tieši šeit, Diselas upes gleznainajā ielejā, strādnieki, kas tīrīja Feldhoferas alu, 1856. gada augusta beigās atklāja nepilnu fosilā cilvēka skeletu, kas drīz vien nokļuva pie skolotāja Johana Fulrota. (Jāpiebilst, ka savu nosaukumu Neandertāle dabūjusi no mācītāja Joahima Neandera, kas bija Diseldorfas latīņu skolas rektors un iemantojis slavu ar baznīcas himnu sacerēšanu.)

Diseldorfas kongresā atcerējās, protams, pirmatklājēja likstas, sevišķi to, ka viņš neko nebija varējis pieradīt, jo kopā ar cilvēka kauliem nebija atrasti ne akmens darba rīki, ne seni dzīvnieki. (30 soļus no Feldhoferas bija gan cita ala, tā saucamais Velna kambaris, pilns ar ledus laikmeta dzīvnieku kauliem, bet liecībām, kas atradās 30 soļu attālumā, neticēja.)

Atcerēj as, protams, ari to, ka izcilas autoritātes bija ironizējušas par vienkāršo dabas pētnieku Fulrotu, dodamas dažādus prozaiskus izskaidrojumus viņa atradumam (ta kā skeletam ir likās «kavalērista» kājas, tad kauli, ko Fulrots atradis, piederējuši krievu kazakam, kas nolicis galvu karagājienā pret Napoleonu!).

Pirmais neandertālietis raudzījās uz kongresa dalībniekiem no muzeja vitrīnas, un noskaidrojas, ka simt gados viņš nav izstāstījis visu. Tibingas profesors Gi'ze- iers ziņoja kongresam par rezultātiem, ko viņš guvis, novērojot tieši šo slaveno skeletu: galvaskauss un citi kauli izrādījās pāršķelti, iegriezti, pie tam ari daudziem citiem neandertāliešiem bija redzami tieši tādi paši bojājumi. Profesors domāja, ka pirmo neandertālieti, tāpat kā daudzus citus, nogalinājuši un apēduši un pie tam izdarīta kāda rituāla ceremonija… Iespējams, ka nogalinājuši un apēduši nevis aiz naidīgām, bet gan draudzīgam jūtam. Ja ēd ienaidnieku, uzskatot viņu tikai par barību, sitienus un iegriezumus izdara, kā pagadās, bet, ja tie izdarīti apmēram vienādi, vienās un tajas pašās vietās, tad tas nav tāpat vien, tā ir kāda rituāla ceremonija, kulta kanibalisms.

Daudzām pirmatnējām ciltīm bija, piemēram, šāda paraža: bada vai epidēmijas gadījumā piegaja pie vir

saiša un teica: «Tūdaļ nositīsim tevi, lai tu aizietu uz debesīm (pie dieva vai gara) un ziņotu par mūsu likstām.» Virsaitim., protams, vajadzēja priecīgi pateikties par sabiedrības uzticību, jo kuru gan citu gars paklausīs, ja ne viņu.

Neandertālieši gan ir daudz senāki un primitīvāki par šādām ciltīm, un vēl jāpierāda, ka viņiem bijuši tikpat izstrādāti reliģiskie uzskati un ceremonijas…

Kongresā, ja atļauts izteikties mazliet metaforiski, sapulcējušos speciālistu priekšā nodefilēja gandrīz vesela rota (vairāk par simtu) neandertāliešu. Viens vai divi neandertālieši gadā — tāds bija vidējais mobilizācijas ātrums pēdējā gadsimtā.

Rota nebija parak viengabalaina, un vadība skaļi strīdējās, ķildojās un derēja mieru, salīdzinādama atsevišķas rindas un izteikdama vislabākos priekšlikumus par sadalījumu vados… Ja nu paliekam pie drošās militārās terminoloģijas, tad jāpiebilst, ka Diseldorfas šlaba runāja arī par to, no kāda karapulka šī vienība izdalījusies, kur ieplūdīs un par ko kļūs…

Tikai viens notikums traucēja stingro parādes kārtību. Ieradās nezināms kareivis un mēģināja piebiedroties; Marburgas profesors Jakobshāgens ziņoja, ka īsi pirms kongresa stipru plūdu laikā pie Rindas ciema zemes virspusē uzpeldējis sens galvaskauss, kas piederējis 35—40 gadu vecai neandertāliešu sievietei. Tomēr galvaskauss radīja stipras šaubas. Tas bija daudz līdzīgāks Homo sapiens mirstīgajām atliekām. Profesors Hofers pēc labās vecās tradīcijas domāja, ka atrastas «mūsdienu mikrocefāla» atliekas.

«Un vai tad vispār maz kaulu palicis Vācijā pēc pagājuša kara!»

Galu galā nolēma «piebiedrojušos» nodot izpētīšanai profesoram Kennetam Oklejam.

Visumā neandertāliešu skate noritēja iabi, un pat novērotāji no ārzemēm bija apmierināti.

Aiz simtiem gadu tūkstošiem, aiz ledājiem, siltākiem periodiem un vēlreiz ledājiem palikuši plēsīgie «prasmīgie», miermīlīgie australopiteki, straujie pitekantropi, bailes iedvesošie giganti, alu sinantropi… Viņus visus dažreiz dēvē par arhantropiem — vissenākajiem atvels iem.

Bija atkāpušies vieni ledāji, atnākuši citi, aizritējušas apmēram deviņas desmitdaļas no mūsu pagātnes, līdz planētas dažādās vietās radās paleoantropi, senie (bet ne vairs vissenākie) cilvēki — neandertālieši.

Vienīgais, par ko esmu stingri pārliecināts, ka nekad neviens no šiem varenajiem cilvēkiem tādu vārdu kā «neandertālietis» nebūtu varējis izrunāt (no zinātniskajiem terminiem viņš, jādomā, būtu pievarējis tikai pavisam vienkāršo «homo»).

Neandertālietis dzīvoja pirms apmēram simt tūkstoš gadiem.

Sastādot atradumu hronoloģiju par neandertāliešiem, var iepazīties arī ar neandertāliešu ģeogrāfiju.

1848. gads. Angļu dabas pētnieks ar draudīgo uzvārdu Flints akmeņlauztuvēs Gibraltāra klints ziemeļu nogāzē atklāj labi saglabājušos galvaskausu, kas nekam nebija līdzīgs. Atklājums paliek nepamanīts.

1856. gads. Fulrota atradums. Faktiski arī nepamanīts. Pat Darvins savā darbā ieminas par to tā starp citu.

1864. gads. Angļu anatoms Kings ieteic terminu «Neandertāles cilvēks».

1872. gads. Rūdolfs Virhovs izsakās, ka atrastais subjekts esot mūsu laikabiedrs ar bērnu rahīta un vecuma deformācijas pēdām; Virhovs domā, ka pirmatnējo mežoņu vidū persona ar tādiem defektiem vispār nebūtu nodzīvojusi līdz vecumam un ka neandertālietis, acīm redzot, esot piederējis pie turīgas buržuāziskas vai muižnieku ģimenes.

Pēc tam daudzi atradumi visā Eiropā pierāda, ka lielais zinātnieks maldījies, bet amatieriem taisnība…

1886. gads. Beļģija. Spi alā divi skeleti, kas līdzīgi Diseldorfas skeletam.

No 1899. līdz 1905. gadam. Pie Krapinas klints (tagadējās Dienvidslāvijas teritorijā) apmēram 500 cilvēku kaulu, vairāk nekā 20 neandertāliešu mirstīgās atliekas.

1901. gads. Fulrota atklājums reabilitēts (24 gadus pēc atklājēja nāves).

Vesela sērija franču atradumu.

1908. gads. Ļoti sens jauns cilvēks Lemustjē alā. Turpat daudz akmens darba rīku, pilnīgāku nekā Sellas un Ašclas dūres cirvji: tā saucamā Mustjē kultūra.

No 1909. līdz 1921. gadam. Vīrietis, sieviete un četri bērni Laferasī ala.

No 1910. līdz 1927. gadam. 20 pieaugušo un bērnu Lakinā alā.

1947. gads. Slavenie Fonteševadas galvaskausi.

Vācija atpalika no Francijas neandertāliešu ieguvē, tomēr uz vietas nestāvēja.

No 1914. līdz 1925. gadam. Eringsdorfa (Veimāras tuvumā). 12—17 metru dziļumā — divi pieaugušie un bērns.

1933. gads. Dienvidrietumos dīvainais Steinheimas galvaskauss.

Anglijā paleoantropus pārstāvēja Svanskombas galvaskauss (1937. gads). Vēl vienu atrod Gibraltārā (1926. gads), vairāki neandertālieši parādās Romas tuvumā, Ungārijā, Cehoslovakijā, 1960. gadā — Petralo- nas alā (Grieķijā).

1924. gadā G. Bončs-Osmolovskis Kiikkobas alā Krimā (25 kilometrus no Simferopoles) atrod 77 pieauguša neandertālieša kaulus un bērna skeletu. Kiikkobietis ilgi palika vistālāk austrumos atrastais Eiropas neandertālietis. Toties pēc pirmā pasaules kara paleoantropus atrada ari citos kontinentos.

1921. gads. Ziemeļrodēzija (tagad Zambijas valsts). Divus neandertāliešus («Rodēzijas cilvēki») atrod Bro- kenhillas svina raktuvē. Nakarnajos gadu desmitos neandertāliešu kaulus atrod Etiopijas teritorijā, izžuvušā Ejasi ezera dibenā Tanganjikā, Marokā izrok četrus, vienu — Lībijā, Vidusjūras tuvumā (1952. gads), bet nākamajā gadā neandertālieti atrod Āfrikas pretējā galā, Saldanjas līča tuvumā (netālu no Keiptaunas).

Āzijas neandertālieši ari nemēģināja slēpties.

Kopš 1925. gada daudz ļoti svarīgu atradumu Palestī- nas alās.

Virzoties uz austrumiem, notiek tikšanās ar sešiem pieaugušiem neandertāliešiem un vienu deviņus mēnešus vecu neandertālieti Sanidaras alā Irakas ziemeļaustrumos (R. Solecka vadītās amerikāņu ekspedīcijas atklājums no 1951. lidz 1960. gadam).

Vel tūkstoš kilometrus tālāk uz austrumiem Tešikta- šas grotā (Dienviduzbekija) deviņus gadus vecs bērns, kuru 1938. gadā alklajis A. Okladņikovs.

1958. gads. Galvaskauss ar neandertālieša iezīmēm Ķīnas provincē Guandunā.

Galējos dienvidaustrumos, pie slavenās Solo upes Javā — lasītājam jau zināmais Ngandongas neandertālietis (1931. un 1932. gads).

Mazliet vairāk nekā simt gados vairāk nekā simt neandertāliešu atzīmēts uz Vecās (pareizāk sakot, ļoti vecās) pasaules kartes. Neandertāles pasaules robežas: no Anglijas līdz Ķīnai un Javai, no Vācijas līdz Āfrikas dienvidu galam; biezi apdzīvota Rietumeiropa, labi apgūta Āfrika, Centrālā Āzija un Dienvidaustrumu Āzija. Tomēr joprojām neapdzīvota Amerika, Austrālija, droši vien Āzijas «augšējā» puse, kā arī prāva Austrumeiropas daļa, kuru no pārējās pasaules nogriezusi tolaik vēl pastāvošā milzīgā Melnā un Kaspijas jūra, nepārejams ledājs, purvi, meži.

Neandertāliešu planēta.

Viņu nekādā ziņā nebija mazāk par dažiem miljoniem, un pēc šo miljonu klusējošiem pārstāvjiem — mazliet vairāk par simtu — jārestaurē viss, kas iespējams, un jāatrod ceļi uz neiespējamo.

Vēsturnieks ir mūžīgi neapmierināts: trūkst avotu. Esmu dzirdējis, kā sūdzējās kāds puškinists par to, ka neesot palikuši nekādi materiāli par Puškina dzīves 20 dienām… Senāka perioda vēsturnieks ir mazāk kaprīzs. Gadās, ka vesels vēstures periods — gadu 150—• 200 — viņam jārestaurē pēc viena vienīga avota, pēc dažām kapu plāksnēm.

Viens no pirmajiem vergu dumpjiem pasaulē noticis, kā raksta visās mācību grāmatās, apmēram 1750. gadā pirms mūsu ēras Senajā Ēģipte. Tomēr nesen radās aizdomas, ka sacelšanās notikusi… 700 gadus agrāk, apmēram 2400. gadā pirms mūsu ēras.

Tas ir tas pats kā pateikt: «1848. gada revolūcija varbūt notikusi 1148. gada.»

Jo tālāk pagātnē, jo lielākas laika vienības tiek aptvertas:

«XIX gadsimta pirmais gadu desmits …»

«Mūsu ēras pirmajos gadsimtos…»

«Tas bija IV gadu tūkstoša beigās uti III gadu tūkstoša sākumā pirms mūsu ēras …»

Neandertāliešu periodā laika vienības skaita desmitos gadu tūkstošu (bet pitekantropu laikā — simtos gadu tūkstošu un pat miljonos gadu).

Var, protams, .noteikt dažus «mākslīgus» gadu skaitļus. Var, piemēram, aprēķināt, ka 62 815. gada 10. jūlijā pirms mūsu ēras virs Eiropas bijis pilns Saules aptumsums, un, saprotams, mums ir tiesība pieņemt, ka tas krietni nobiedējis daudzus neandertāliešus. Var pat sameklēt tada cilvēka skeletu, kurš dzīvojis ši notikuma laikā (ar iespējamo kļūdu 5—10 tūkstoši gadu uz vienu vai otru pusi).

Starp citu, neandertāliešu laikmets jau ir tik tuvu mums, ka gadu noteikšanai var izmantot lielisko radio- oglekļa metodi: vajadzīgi tikai senā ugunskura pelni vai kāds koka izstrādājums, un atbilde tiks dota ar precizitāti līdz dažiem gadsimtiem.

Gadu tūkstoši un gadsimti, ieviesdamies Neandertāles hronoloģijā, dod iespēju zinātnieku pavēlniecībai arvien drošāk nostādīt rotu pēc pašas svarigākās pazīmes — «pēc vecuma».

Par klasisku Eiropas neandertālieti pieņemts uzskatīt padzīvojušu, gadus piecdesmit vecu vīrieti, kas atrasts 1908. gadā uz Lašapelosenas alas akmens klona. Viņš bijis neliela auguma, 154 —155 centimetrus garš, bet spēcīgs, platiem pleciem, ar lieliem, masīviem kauliem. Blakus viņam gulēja tipiski Mustjē laikmeta darba rīki, kā arī vilnainā degunradža, ziemeļbrieža, bizona, alu hiēnas kauli. Sapelietirn bijušas milzīgas smadzenes, lielākas par mūsējām, apmēram 1600 kubikcentimetru, piere ne tik šaura kā sinantropam, galvaskausa augšējā daļa attiecībā pret apakšējo daļu paplašināta vairak nekā mums, rokas īsas un iešanā, acīm redzot, nav piedalījušās: pleca kaula garums bija 70,3 procenti no ciskas kaula garuma (orangutanam — 139, šimpanzēm — 102, gorillam — 116,5, bet mūsdienu eiropiešiem — 72.5 procenti).

Tomēr reizē ar to neandertālieša piere, tāpat kā senajiem pērtiķeilvēkiem, ļoti slīpa (slīpuma leņķis — 63 grādi, bet mums — apmēram 90 grādi). Galvaskausa augstums bija tikai 38,5 procenti no tā garuma, turpretim mūsu «velvētajā» galvaskausā šī attiecība ir apmēram 60 procenti. Neandertālietim bija vēl ari virs- acu valnīši (ne mazāki kā sinantropam), pakauša caurums, kas «novietots pat sliktāk» nekā sinantropam, ne gluži slāva gaita, spriežot pēc kauliem, un uz priekšu izvirzīta galva kā piemiņa par seno «četrrokainlbu» (īss kakls, horizontāli, nevis vertikāli kakla skriemeļu izaugumi kā mums).

Sis cilvēks un viņa radinieki daudzajās Beļģijas, Francijas un Vācijas alās dzīvoja pirms apmēram 50 000 gadiem.

Pirms 50 000 gadiem bija pēdējā (Virmas) apledojuma pats bargakais laiks. Vairākus desmitus gadu tūkstošus ledus tuksnesis stindzināja milzīgas platības Āzijā, Eiropā un Amerikā. Ziemeļbriedis, vilnainais degunradzis un mamuts tolaik pastaigājās pa Central- eiropu. Francijā nebija siltāks kā tagad pie polārā loka.

Tikai milzīgais spēks, veiklība un attapība deva šape- lietim iespēju palikt dzīvam, un viņš droši vien uzskatīja, ka dzīve nemaz nav tik slikta: ugunskura tikko apgaismotās un vāji apsildītās alas, lieiu zvēru medības, kurās ciltsbrāļi zaudēja dzīvību un veiksmes gadījumā ieguva gaļas kalnus.

Cilvēkam ar milzīgajām smadzenēm, slīpo pieri, virs- acu valnīšiem un resnajiem kauliem piederēja Eiropa pirms 50 000 gadiem. Kad šim gadu skaitlim un šim cilvēkam «nostāda blakus» citus neandertāliešus, iznāk savāda un noslēpumaina aina. Mēs no tās nevaram izvairīties kaut vai tāpēc, ka kādā tās daļā atrodamies «mēs visi».

Visvecākie galvaskausi Eiropā bija Svanskombas (Anglijā), Šteinheimas (Vācijā) un nesen atklātais Monmorēnas galvaskauss (Francijā). (Runa ir par Neandertāles stadiju. Bet paši pirmie eiropieši pagaidām ir divi pitekantropi — Heidelbergas žokļa īpašnieks un «Balatona pakauša» īpašnieks — ungāru zinātnieku pēdējais atradums.) Kopā ar viņiem gulēja tādu senu dzīvnieku kauli, kurus pat šapelietis nekad nebija redzējis. Ari viņa darba rīki bija primitīvāki. Var teikt, ka svanskombietis un viņa laikabiedri dzīvojuši par vienu vai pusotra apledojuma agrāk nekā klasiskais neandertālietis — priekšpēdējā (Risas) apledojuma laikā un pat tā sākuma periodā (tā saucamais Mindelas-Risas periods).

Tas bija pirms apmēram 200 000 gadiem, tas ir, no šapelieša līdz mūsu dienām aizritējis trīsreiz mazak laika nekā no viņa līdz svanskombietim un tam līdzīgiem «novadniekiem»…

Tomēr grūti pierast pie šīs vieglās žonglēšanas ar gadu tūkstošiem, kas sastopama katrā darbā par senajiem cilvēkiem. Tāpat kā garuma mērvienība — metrs — ērti izraudzīta, jo labi samērojama ar cilvēka ķermeņa lielumu (mazliet mazāka!), tā arī gadsimts ēris samērošanai ar cilvēka mūžu (mazliet lielāks!). Lai saprastu, kas ir gadu tūkstotis, cilvēkam jaiztēlojas savs mūžs jau piec- padsmitkārtējā palielinājumā, bet tam vajadzīga zināma izdoma. Es pazīstu daudzus cilvēkus (sevišķi sievietes), kuriem tik grūti iedomāties tūkstoti gadu, piecus tūkstošus gadu, ka šie skaitļi viņus nekādi nesatrauc. Bet pat personām ar lielākām «laika iztēles» spējām tā kāda brīdī atsakās klausīt, un tad ir vienalga, vai pagājuši piecpadsmit tūkstoši, piecdesmit tūkstoši vai simt piecdesmit tūkstoši gadu.

Tik sen, ka viss jau ir vienalga un «apmēram vienādi»….

Tagad sākas pats interesantākais.

Cilvēkiem, kuri trīsreiz senāki nekā šapelietis, vajadzētu būt vairāk līdzīgiem sinantropam nekā mums — «sapratīgajiem cilvēkiem». Tiešam, kaut kādas primitīvas iezīmes (valnītis virs acīm, plati deguna caurumi) Steinheimas cilvēkam un viņa laikabiedriem ir, bet ar veselu pazīmju grupu viņi daudz tuvāki mums, «cilvēciskāki» nekā vēlākais — klasiskais neandertālietis.

Kad 1937. gadā tika atrasts Svanskoinbas galvaskauss, tas šķita sensācija, ne sliktāka par Piltdaunas sensāciju: galvaskauss ļoti sens (vēlāk Oklejs apstiprināja šo senumu ar fluora analīzi) un reizē mūsdienīgāks lieluma ziņā (apmēram 1200 kubikcentimetru) nekā šapelieša galva. Steinhcimieša galva tuvojās mūsējam galvām ar savu velvējumu, taisno pieri, apaļo pakausi.

Sacēlās troksnis. Iznāca, ka simttūkstoš gadus pirms neandertālieša dzīvojuši cilvēki ar ļoti mūsdienīgām iezīmēm: «Lūk, viņi tad ari ir mūsu senči, kas varbūt izcēlušies no «rītausmas cilvēka» (viņš tolaik vēl nebija atmaskots), bet klasiskajam neandertālietim ar viņu nav nekāda sakara!»

Drīz pēc vissenākajiem un noslēpumainākajiem ciro- piešiem parādās Eringsdorfas un Krapinas neandertālieši. Viņu darba rīki bija pilnīgāki, bet viņi dzīvojuši siltajā laikā starp abiem pēdējiem apledojumiem. Sos cilvēkus no mums šķir 75—100 tūkstoši gadu.

Zem Krapinas klints mētājās staltbrieža, izmirušās mežacūkas, kā ari briesmīgāku zvēru — alu lāča, meža vērša kauli. Līdzas mednieku drosmes apliecinājumiem atradās simtiem apdedzinātu un sašķeltu cilvēku kaulu — jautru kanibālistisku dzīru atliekas. Arī šajos medniekos un cilvēkēdājos dīvaini bija savienotas primitīvas, rupjas puspērtiķu iezīmes ar pilnīgi mūsdienīgām pazīmēm. Eringsdorfieša galva, piemēram, bija par 200—250 kubikcentimetriem mazāka, bet piere par 10 procentiem taisnāka nekā Sapelas neandertālietim.

Tādi mežonības un progresa apvienojumi mulsināja zinātniekus. Pie Krapinas pagadījās tipiski neandertāliešu kauli un vienlaikus tievi, «gluži cilvēciski» kauli. Te jau fantāzija sāka pārspēt zinātni.

Reiz kādā siltā 75 500. (vai varbūt 92 621.? 100 003.?) gada dienā pie neandertāliešu apmetnes pielavījās gudri, lieli mednieki, «rītausmas cilvēka» un svanskombieša pēcteči, mūsdienu tipa cilvēki. Kauja bija nikna, tajā krita daudz karavīru. Virsroku, protams, guva gudrākie, un viņi, ieturējuši uzvarēto vīriešu gaļas pusdienas, sadalīja sagūstītās sievietes (no tā varbūt arī cēlušies pēcnācēji ar jauktām iezīmēm?).

Tomēr «kauja pie Krapinas» pagaidām paliek tikai zinātniska izdoma, bet dažādie kauli, iespējams, piederējuši spēcīgiem vīriešiem un miniatūrām sievietēm.

Starp citu, par sievietēm. 1947. gada 16. augustā jauna sieviete — franču arheoloģe Alartēna Fonteševa- das alā pie Angulēmas atrada divu galvaskausu daļas. Dambrieža kauls, hiēnas zobs, krama darba rīki, un, beidzot, fluora analīze apliecināja lielu vecumu (arvien tas pats siltais starpledus laikmets!).

Fonteševadas cilvēkam bija sevišķi maz līdzības ar Sapelas cilvēku. Mazāk slīpā piere un raksturīgo virs- acu valnīšu trūkums padarīja viņu ļoti līdzīgu mums — saprātīgajiem cilvēkiem. Vēlāk gan noskaidrojās, ka galvaskauss apdedzis ugunī (atkal kanibāli!) un tā forma mainījusies, tomēr pat apdedzinātā, deformētā veidā problēma palika.

Paleoantropi

Svanskombas

Steinheimas

Monmorēnas

Fonteševadas

Eringsdorfas

Krapinas

Sapelas

Aptuvenais vecums 200 000 gadu 200 000 gadu 200 000 gadu vairāk nekā 100 000 gadu apmēram 80 000 gadu apmēram 80 000 gadu 50 000 gadu

Klasiskie neandertālieši šajā rindā ir paši pēdējie, tas ir, mums paši tuvākie. Un tajā pašā laikā viņi atšķiras no mums stiprāk par citiem.

Jo senāki paleoantropi, jo vairāk viņi lidzīgi mums! Tas ir dīvains paradokss, par kuru līdz šim laikam vēl nav tikuši skaidrībā.

Ja mācītājs un latīnists Joahims Neanders tikai butu zinājis, kādus brīnumus apvienos viņa vārds.

Otrā nodaļa KROMAŅONIEŠU PLANĒTA

Pirms apmēram 40—30 tūkstošiem gadu mūsu planētas dzīvē norisinājās trešais lielais notikums. Pirmais — pirms vairākiem miljardiem gadu — bija dzīvības rašanās. Otrais — cilvēka tapšanas sākums, pāreja no pērtiķa uz pērtiķeilvēku — apmēram pirms 2 miljoniem gadu.

Trešais notikums bija mūsdienu lipa cilvēka, Homo sapieris — saprātīgā cilvēka, izcelšanās.

Pirms 40—30 tūkstošiem gadu viņš parādās un diezgan ātri (atri pēc mūsu laika rēķina, kad gadu tūkstotis ir nieks) ieņem neandertāliešu vietu.

Tiklīdz franču arheologs Lartē Kromaņonas grotā zem bieza daudzus gadsimtus veidojušos nogulu slāņa atrada piecus skeletus, viņš tūdaļ nojauta, ka sastapies ar «paziņām». īsi pirms tam zinātnieks bija uzzinājis, ka pec Augšgaronas departamenta varas orgānu pavēles draudzes kapsētā apbedīti 17 skeleti, kas nejauši atrasti Oriņakas alā Pirenejos. Lartē bez pūlēm pierādīja, ka attiecībā pret šiern cilvēkiem var atsacīties no stingrajiem kristīgās apbedīšanas noteikumiem, un ne tikai atkal izraka viņus, bet arī konstatēja (pēc akmens darba rīkiem un dzīvnieku kauliem Oriņakas ala), ka tie ir no tā paša apledojuma perioda, kurā dzīvojuši klasiskie neandertālieši. Oriņakas cilvēka darba rīki atrodas mazliet augstākā, tas ir, vēlāka slānī nekā šape- 1 iešu darba rīki.

Divas alas, kurās atrasti vissenākie mūsdienu tipa cilvēki, devušas viņiem savus vārdus: pirmo cilvēku sāka dēvēt par kromaņonieti, bet pirmo lielo periodu viņa vēsturē — par Oriņakas periodu (kultūru).

Drīz vien pēc tam tika atklāti desmitiem kromaņo- niešu skeletu un viņu apmetņu visā Rietumeiropā un Ziemeļāfrikā, un senais «saprātīgais cilvēks» parādījās visā spožumā un krāšņumā.

Kromaņonieši savos atklajējos izraisīja ar skaudību sajauktu sajūsmu: pirmie cilvēki — un uzreiz kādi!

Tie bija eiropeīdi, milzīga auguma (vidēji 187 centimetri), ar ideālu stāvu gaitu uz divām kājām un joti lielu galvu (no 1600 līdz 1900 kubikcentimetriem). Pārāk lielo galvaskausu vēl varēja uzskatīt par «neandertālisma palieku», bet šai galvai jau bija taisna piere, augsta galvaskausa velve, krasi izvirzīts zods.

Kromaņonas cilvēks nezināja, kas ir metāls, viņam nebija ne jausmas par zemkopību un lopkopību, bet, ja mēs varētu viņu pārvietot pāri 40 gadu tūkstošiem uz tagadni, viņš, acīm redzot, visu viegli aptvertu un prastu sastādīt vienādojumu, sarakstīt poēmu, pastrā- dāt uz darbgalda un piedalīties šaha turnirā.

Kromaņonietis arheologiem un antropologiem parādās kaut kā uzreiz: nupat vēl te, Francijas un Itālijas alās, mita druknais, spēcīgais, neuzveicamais neandertālietis, un pēkšņi ātri, strauji viņš izzūd, un viņa novados jau medī mūsdienu tipa cilvēki. Ieceļotāji nāk ar milzīgu tehnisko revolūciju: neandertālieša 3—4 primitīvu akmens darba rīku vietā Oriņakas periodā tiek lietoti apmēram 20 akmens un kaula «aparāti» — īleni, adatas, uzgaļi un tā tālāk. Uzreiz it ka no nekā rodas apbrīnojama alu māksla.

Varenais antropoloģiskais, tehniskais un kultūras apvērsums kopš šā laika noteic visu cilvēku vēsturi. Miljardiem gadu dzīvnieki eksistēja tikai pēc bioloģiskiem likumiem, pilnveidodamies, paplašinādami pielāgošanās aparātu, tomēr palikdami bioloģijas ietvaros. Bet tad norisinājās svarīgais notikums: dzīvnieku grupas attīstība bija sasniegusi tādu stadiju, ka viņi savas pielāgošanās mehānismā bez pašu zobiem un ķepām ietvēra vēl arī nedzīvu, pie organisma nepiederošu priekšmetu — nūju, akmeni. Kopš šī laika tāda būtne vairs nepieder pilnīgi bioloģijai, «bioloģiskajā žogā» ir robs. Olduvejas olis, dūres cirvis, akmens cirvis, tvaika lokomotīve, elektronu skaitļošanas iekārta — tās jau ir viena rakstura parādības: dzīva būtne izmanto un kombinē nedzīvus priekšmetus. Dzīvais pakļauj sev nedzīvo. Sīs pārmaiņas, kas notiek sabiedriskajā dzīvniekā, pieaug, pastiprinās barā, rada šajā barā jaunas attiecības. Tomēr bioloģiskais faktors, tas ir, būtnes fiziskā uzbūve, ne uzreiz sarod, saskaņojas ar jaunajiem «orgāniem» — darba rīkiem: apmēram 2 miljonus gadu pirmie pērtiķeilvēki maina ne tikai savu inventāru, bet arī savu fizisko struktūru. Roka, kas sažņaudz apdauzītu oli, liek smadzenēm pastiprināti domāt un palielināties, bet smadzenes, nepalikdamas parādā, sūta savus signālus: ari rokai nakas pilnveidoties.

Tūkstošiem gadsimtos darba rīki noiet ceļu no rupja akmens, nūjas vai kaula līdz neandertālieša dūres cirvim, akmens kasīklim un smailim.

Smadzenes šajā laikā palielinās no 600—700 kubikcentimetriem līdz 1500 kubikcentimetriem.

Gaita — no puspērtiķa lidz pilnīgi stāvai.

Roka — no stingras ķepas līdz ļoti pilnīgam instrumentam.

Kolektīvs — no dzīvnieku bara līdz pirmajām cilvēku sabiedrības formām.

Kads evolūcijas likums, ko mēs vēl līdz galam neesam atšifrējuši, lika pertiķeilvēka ķermenim mainīties līdz ar viņa darba rīkiem. Lūk, ko raksta G. Bončs- Osmolovskis par īsi pirms kromaņonieša dzīvojušā Krimas neandertālieša plaukstu:

«Tā bija samēra liela, ļoti spēcīga, rupja un neveikla, ar platiem, it ka apcirstiem pirkstiem, kas beidzās ar briesmīgiem nagiem. Plauksta pie pamata resna, bet ķīļveidīgi sašaurinājās uz samērā plakano pirkstgalu pusi. Varenā muskulatūra deva lai milzīgu tvēriena un sitiena spēku. Tvēriens jau bija, bet to izdarīja ne tā, kā

darām mēs… Kiikkobietis neņēma, bet «sakampa» priekšmetu ar visu plaukstu un turēja to dūre. Šim žņaudzienam bija knaibļu spēks.»

Beidzot iestājās brīdis, kad bioloģija un darba rīki it kā «saaug», sasniedz pilnīgu saskaņu, un smadzenes un roka jau var veikt jebkuru darbu. Tās pašas smadzenes un tā pati roka, kas piederēja kromaņonietim, pēc 20 000 gadiem rīkosies ar šaujamo stopu, pēc 25 000 gadiem ar arklu un vēl pēc vairākiem gadu tūkstošiem vadīs lokomotīvi, automobili, lidmašīnu, raķeti.

Lai no primitīvā dūres cirvja pārietu uz pilnīgāku cirvi, no pitekantropa vajadzēja kļūt par neandertālieti. Bet, lai no nenoslīpētiem akmens uzgaļiem pārietu uz atoma skaldīšanu, nevajadzēja «neko», tas ir, šķiet, ka nekas principā nav mainījies cilvēka ķermenī.

Eksistences cīņā cilvēks nemainījās fiziski, bet izvēlējās citu ceļu. Kopš šā laika viņš pilnveidoja «nedzīvos priekšmetus» un mainīja savas sabiedrības struktūru. Fiziskā mainīšanās tika aizvietota ar tehnisko un sabiedrisko mainīšanos, kas ir ātrāka un nesāpīgāka.

Bet kā tad mēs īsti zinām, ka cilvēka bioloģiskā attīstība apstājusies?

Par šo tematu diskutē jau ļoti sen. Ir novērots, ka pa simtiem un tūkstošiem gadu notiek cilvēka fiziskās struktūras svārstības: kromaņonielis bija garāka auguma nekā mēs; pašlaik, kā zināms, cilvēce atkal diezgan ātri pieņemas augumā. Pirms dažiem tūkstošiem gadu cilvēka kauli bija mast- vāki, pēc tam kļuva smalkāki, rīt varbūt atkal kļūs masīvāki 1111 lielāki. Neapšaubāmi norisinās brahi- cefalizācija, palielinās īsgalvaino cilvēku skaits salīdzinājumā ar gargalvainajiem.

Par šo pārmaiņu cēloņiem var tikai izteikt minējumus: barība, jauns dzīves veids? Arī to var tikai zīlēt, cik nopietnas šīs pārmaiņas: vai tās ir pagaidu parādības, vai arī rīt to vietā stāsies cita pārmaiņa, vai tomēr pēc dažiem desmitiem vai simtiem gadu tūkstošu cilvēks izskatīsies pavisam citāds nekā tagad?

Lūk, viena no hipotēzēm (ko izteicis angļu zinātnieks D. Holdens) par to, kāds būs Homo sapien- tissimus — vissaprātīgakais cilvēks.

«Viņam būs liela galva un mazāk zobu nekā mums; viņa kustības būs veiklas, bet ne spēcīgas. Viņš attīstīsies lēnāk, turpinādams mācīties līdz brieduma gadiem, kas iestāsies tikai 40 gadu vecumā; viņš dzīvos vairākus simtus gadu, būs saprātīgāks un mazāk pakļauts instinktiem un seksuālām emocijām nekā mēs…»

Padomju zinātnieks A. Bistrovs, rezumēdams un tīšām novadīdams līdz loģiskām beigām anatomu prātojumus par dažādu mūsu ķermeņa daļu attīstības tendencēm, aprakstījis šādu mūsu tālā pēcnācēja tēlu.

Galvaskausa smadzeņu daļa kļūs daudz lielāka. Uz priekšu izvirzīta deguna īstenībā nebūs (deguna, asaru un starpžokļa kauliem, iespējams, ir tendence izzust).

Žokļi būs bez zobiem, «kā krupja žokļi».

Visi anatomi norāda, ka galvaskausam tieksme pārvietoties uz leju, bet iegurnim — «pavirzīties pretim galvaskausam».

Iespējams, ka ar laiku «cilvēkam paliks viens kakla skriemelis, viens krūšu, viens jostas skriemelis un divi trīs krustu skriemeļi».

Iegurnis un galvaskauss būs blakus, cilvēka augums samazināsies.

Atslēgas kauls izzudīs, tāpat kā tas izzudis daudziem zīdītājiem. Rokām paliks tikai trīs div- falangu pirksti, pēdai — četri pirksti (mazais pirkstiņš izzudīs).

Pabeidzis savu fantastiski satīrisko rekonstrukciju, A. Bistrovs raksta: «Ja šī fiziski vājā un bezzobainā būtne ar īsu rumpi un milzīgu galvu tiešām kādreiz dzīvos mūsu vieta uz mūsu planētas, tad viņa pilnīgi būs pelnījusi nosaukumu 1 lomo sapientissimus.»

Zīlējot nākotni, mums tomēr ir tiesība sacīt: pēdējos 30—40 tūkstošos gadu notikušas milzīgas pārmaiņas tehnikā, bet šajā laikā nav notikušas nekādas principiālas ķermeņa parmaiņas.

Acīm redzot, «tūkstoškārtējie vecvectēvi» likuši labu pamatu!

Noskaidrojuši mums līdzīgu būtņu parādīšanos uz Zemes, mēs bieži vien tā aizraujamies ar rezultātu, ka aizmirstam cēloņus. Bet cēloņi ir visai mīklaini: kro- rnaņonietis nomainīja klasisko neandertālieti dažu tūkstošu gadu laikā. Tik īsā laikā šapelietis nevarēja iztaisnot pieri, kaulus padarīt tievākus, likvidēt prāvos valnīšus virs acīm, ievērojami mainīt smadzeņu lielumu. Tātad 110 klasiskajiem Rietumeiropas neandertāliešiem mēs nevarējām izcelties, viņi nav mūsu tiešie senči. Un vēl jānoskaidro, kur palikuši Eiropas neandertālieši, kas bija spēcīgi, saprātīgi un, kā varētu likties, neuzvarami.

Pēdējais jautājums gan šķiet pats skaidrākais. Tāpat kā simtiem tūkstošu gadu agrāk attīstītākie pērtiķeilvēki izstūma atpalikušākos, ta arī tagad progresīvākais kromaņonietis uzvarēja atpalikušako neandertālieti. Var iedomāties, kā vairākus gadu tūkstošus norisinājās nikna, briesmīga cīņa, klusa vai arī uzvarētāja kareivīga, zvēriska sauciena un uzvarētā pirmsnāves gārdzo- ņas pavadīta.

Jo primitīvāks cilvēks, jo lielāka platība viņam vajadzīga dzīvības uzturēšanai. Vairāki desmiti kvadrātkilometru mūžameža tikko varēja uzturēt nelielu grupu neandertāliešu. Paies gadu tūkstoši, un no tādas pašas platības pārtiks desmitiem un simtiem reižu lielāks skaits cilvēku, kuri zina, kas ir intensīvā saimniecība, meliorācija un tamlīdzīgi.

Kromaņonietis ielauzās Eiropas neandertālieša medību iecirkņos, uzvarēja un daļēji iznīcināja agrākos īpašniekus (droši vien ar kādu daļu saradojās, asimilēja lo). Pārējie tika nolemti bada nāvei. Tomēr aizritēja daudz gadsimtu, varbūt pat gadu tūkstošu, iekams kādā nomaļā, nepieejamā alā izmira pēdējie neandertālieši.

Varbūt neizmira? Mūsu dienas ilgojas atrast «sniega cilvēku» — neandertālieša pēdējo zaru, kas paslēpies Ilimalajos un lielajās kalnu grēdās tiem blakus.

Liekas, ir vairāki simti nopietnu pierādījumu, ka viņš eksistē, un mazāk, tomēr arī diezgan daudz atspēkojumu. Daži meklētāji nokļuva neveiklā stāvoklī (noturēja par «sniega cilvēku» Himalaju lāča mirstīgās atliekas, iztraucēja parastas, pirms gadiem simt Gruzijā nomirušas sievietes kaulus).

«Nu, redziet!» ļauni priecājas neticigie.

«Nekas, nekas!» optimistiski izsaucas adepti.

Varbūt tāpēc nekādi neizdodas notvert «sniega cilvēku», ka viņš, kā tiek definēts, ir pati gudrākā mežonīgā būtne uz zemes (tak cilvēks tomēr!).

Kaut gan «sniega cilvēka» problēma zinātnei ir maznozīmīga un tās atrisināšana nekādu revolūciju zinātnē neizdarīs, tomēr būtu labi, ja viņu izdotos notvvt un ja notvertais tiešām būtu neandertālietis.

Savu zinātnisko vērtību «sniega cilvēks» tomēr nesaprot!

Kā lad kromaņonietis pieveica neandertālieti?

Kromaņonietis ir garš, toties neandertālietis drukns un ne mazāk spēcīgs. Kromaņonietim ir pilnīgas, attīstītas smadzenes, taču neandertālieša galvas lielums pārsniedz vidējos mūsdienu rādītājus (parasti šajos gadījumos atceras, ka Anatolam Fransam smadzenes svērušas gandrīz pusotras reizes mazāk nekā klasiskajam neandertālietim, tas ir, bijušas «sinantropa līmenī!»).

Kromaņonietis, protams, bija tomēr gudrāks par priekšteci. Bet kā tas reāli varēja izpausties, kad ar milnām vai akmeņiem apbruņojušās būtnes sastapās ledus līdzenumos?

Ilgus gadus salīdzināja mūsdienu cilvēku smadzenes ar neandertāliešu endokrānu. (Endokrāns ir precīzs galvaskausa smadzeņu dobuma atveidojums, kas dod iespēju skaidri redzēt smadzeņu seno kroku pēdas un noteikt, kādas smadzeņu daļas bijušas šajā galvaskausā attīstītas un kādas ne.)

Neandertālieša smadzenes ir lielas. Pēc izskata tās ir kaut kā «neregulāras», ar atsevišķo daļu nevienmērīgas attīstības pēdām. Pērtiķa smadzenēm un mūsdienu cilvēka smadzenēm, kaut gan tās stipri atšķiras, ir slaidākas, apaļīgākas kontūras, un pēc izskata tas ir pabeig- tāki dabas produkti. Patiesībā tā arī ir: gan pērtiķis, gan Homo sapiens ir savā ziņā izveidotākas, pabeig- tākas būtnes nekā Neandertāles cilvēki.

Dažādu endokrānu rūpīga salīdzinašana, izmērīšana, aprēķināšana ir ļoti pedantiski veicams darbs. Lai gan mūsu zināšanas par smadzeņu iekšējo struktūru ātri pieaug, tomēr tās šodien vēl nav daudz lielākas kā, teiksim, neandertāliešu zināšanas par akmens īpašībām un struktūru.

Tomēr jau pirms vairākiem desmitiem gadu, kad zinātne par smadzenēm bija daudz vājāka, pievērsa uzmanību mūsu smadzeņu krasai atšķirībai no neandertāliešu (kā arī citu seno cilvēku) smadzenēm pieres daivu, tā saucamā prefrontalā smadzeņu apvidus, attīstības pakāpē. Šimpanzēm šis apvidus aizņem apmēram 14 procentus no smadzeņu apjoma, neandertālietim — apmēram 18, bet kromaņonietim un mums visiem — vairāk nekā 24 procentus.

Ilgi nebija skaidrs, ko tad mums dod palielinātas pieres daivas. Visi kaut cik izpētītie centri, kas pārvalda mūsu sajūtas, runu, kustības, atrodas citos smadzeņu apvidos. Pēc tam iestājās laiks, kad pieredzējuši ķirurgi, apkarodami dažas smagas smadzeņu slimības, iemācījās operēt pieres daivas, saglabājot pacientam dzīvibu. Pēc šādas operācijas cilvēks bija daudz tuvāks neandertālietim nekā agrāk (saprotams, gan ar daudzām ierunām, jo pārējās viņa smadzeņu daļas taču bija palikušas pilnīgi mūsdienīgas). Cilvēki bez pieres daivām vairs gandrīz nemaz nespēja apvaldīt savas emocijas: izsalkumā sadauzīja veikala skatlogu un grāba ēdamo; ja dusmojās, nevarēja apspiest zvērisku niknumu.

Jauni pētījumi apstiprināja pieres daivu īpašo lomu viskomplicētākajās cilvēka izturēšanās formās. Tieši tur, «aiz pieres», ka izrādījās, mūsdienu cilvēkam ir ieguldītas kolektīvisma, sabiedriskās dzīves spējas.

Neandertālietis nedzīvoja vienatnē, bet medija lielās vai mazās grupās, tomēr sarežģītiem pastāvīgiem sakariem lielā kolektīvā, acīm redzot, nederēja: viņš vēl bija par daudz zvērs.

Prefrontālajam smadzeņu apvidum, ko samazināja neandertālieša slīpā piere, acīm redzot, nebija pietiekama bremzēšanas, apzinātas ierobežošanas «lādiņa». Lāgiem stihiski radās lielas neandertāliešu grupas, bari, bet niknuma, neapvaldītu vēlēšanos vai citu savstarpēja antagonisma formu eksplozijas grāva, vājināja pirmatnējo kolektīvu. Droši vien tas ļoti bieži sašķēlās pavisam nelielās grupās — ar dažiem cilvēkiem katrā.

Bet tad nāk uzbrukumā kromaņonietis: viņa pieres daivas spēj savaldīt kaislības, saliedēt šos cilvēkus lielās grupās ar vairākiem desmitiem un pat simtiem indivīdu katrā… Starp viņiem rodas pastāvīgas ģimenes saites, un pamazām veidojas pirmā pastavīgā tipa cilvēku sabiedrība — ģints.

Apzināta pakļaušanās, pašierobežošanās (lai cik didaktiski un pamācoši tas skanētu) — lūk, ar ko sākas Homo sapiens. Kā gan neorganizētais, anarhiskais neandertālietis būtu varējis noturēties pret disciplinēto ienaidnieku!

Iespējams, ka kromaņoniešu senči daudz nodarbojušies ar tādām medībām (dzinējmedibas), kuras vajadzīga sevišķi saskaņota kolektīva rīcība, un pamazām sasniedza augstāko «sabiedriskuma» stadiju.

Principiāli jaunais liela cilvēku skaita savstarpējo sakaru līmenis uzreiz deva iespaidīgus rezultātus (saskaņā ar pazīstamo Napoleona principu: «Divi mameluki bija neapšaubāmi pārāki par trim francūžiem. 100 mameluki bija līdzvērtīgi 100 francūžiem. 300 francūžu lielākoties guva virsroku pār 300 mamelukiem, bet 1C00 francūži jau vienmēr sakāva 1500 mamelukus.»).

Ciešāki sakari — tātad attīstītāka valoda.

Valodas bagātība — domu bagātība un otrādi.

Straujš asociāciju, tas ir, attapības, izdomas, zināšanu, pieaugums.

Ražošanas process — medības arvien sarežģītākas, bet rezultāti arvien labāki.

Cilvēka personība arvien vērtīgāka: katrs ir daļa no veselā, un veselais katru aizsargā. Kromaņonieša bērnība kļūst ilgaka. Viņam nevajag pieaugt tik agri kā neandertālietim.

Rokas un smadzenes «izaugušas» līdz stingram kolektīvam. Kopš ša laika smadzenēm un rokām nevajag mainīties.

Ja vajadzīgas pārmaiņas, mainīsies sabiedrība.

Trešā nodaļa PĒDĒJAIS NEANDERTĀLIETIS

Neandertālieši izzuda īsā laikā (kas varbūt nebija ilgāks par periodu no Heopsa piramīdas lidz debesskrāpjiem). Francijas alu pētījumi rada, ka zināmu laiku (acīm redzot, dažus gadu tūkstošus) neandertālieši un

kromaņonieši pastāvējuši līdzās, bet pēc tam Homo sapieris jau valda nedalīti.

Var droši teikt, ka starp pirmajiem kromaņoniešiem ir daudz šās grāmatas lasītāju tiešo senču, bet nav zināms, vai uz visas planētas palicis kaut viens Eiropas alu agrāko iedzīvotāju tiešais pēctecis.

So pretrunu var izskaidrot divējādi.

Pirmais izskaidrojums: savā attīstībā kromaņonietis «izlaidis» neandertālieša stadiju, viņam ir pavisam cita ģenealoģija, protams, kamēr kotējas Piltdaunas cilvēks, pieņēma, ka mēs visi esam cēlušies no viņa. Kad tika atklātas senās un reizē progresīvās formas (svanskom- bietis, fonteševadietis un citi), tajās reizēm saskatīja tā paša vienīgā zara pārstāvjus, kas uz «īsto cilvēku» ved cauri Neandertāles biezokņiem.

Otrā izeja: kromaņonietis tomēr cēlies no neandertālieša, taču nevis no klasiskā — Eiropas neandertālieša, bet gan no kāda cita zara.

Ilgu laiku abus izskaidrojumus uzskatīja par nesavienojamiem, savstarpēji naidīgiem. Pirmā izskaidrojuma piekritēji mūsdienu cilvēku labprāt pretstatīja neandertāliešiem. Spēcīgs arguments otrajai partijai bija tas, ka saprātīgajiem cilvēkiem neapšaubāmi ir dažas neandertāliešu pazīmes. Angļu avīze publicēja pēc galvaskausiem restaurētu neandertāliešu seju fotoattēlus, kuros senajiem cilvēkiem bija uzliktas mūslaiku cepures un kaklasaites, un lūdza lasītājus izteikties par attēlos redzamajiem džentlmeņiem. Džentlmeņi dažam labam šķita ļoti pazīstami, citi atzīmēja, ka tādi tipi ik dienas sastopami uz ielas, sevišķi pie dzertuvēm …

Sim jokam ir sava jēga: uz daudziem mūsdienu un seno cilvēku galvaskausiem vērojami lielāki vai mazāki «neandertalieša valnīši» virs acīm, slīpas pieres un tamlīdzīgi.

Tomēr neandertālieša pretiniekus ar šādām liecībām nevarēja samulsināt: kromaņonieši taču varēja sagūstīt neandertāliešu sievietes un laist pasaulē pēcnācējus ar jauktām iezīmēm. Tomēr savā laikā šī «partija» cieta lielu sakāvi: Piltdaunas leģenda izgaisa, padomju antropologa J. Roginska rūpīgie pētījumi parādīja, ka senais Svanskombas (tāpat kā Fonteševadas) galvaskauss ir tuvāks neandertāliešiem nekā mūsdienu cilvēkam.

Varbūt galvenais cilvēka tapšanas ce|š arī kādreiz gājis cauri tāda tipa cilvēku stadijai, kāda bija svanskombieša stadija, tomēr tas nebūt nenozīmē, ka neandertālieša stadija palikusi sāņus no mūsu ceļa.

Kad es par to visu pastāstīju dažiem saviem .draugiem, viņi bija vīlušies.

Bet kur tad «cilvēki no Atlantidas»?

Un kur «viesi no kosmosa»?

Tiešām, kā gan es biju aizmirsis viņus visus? Ir taču grāmatas, kur izklāstītas apmēram šādas teorijas.

1.  Kromaņonietis izveidojies kaut kur sāņus no neandertāliešu Eiropas un Ziemeļāfrikas, tomēr ne pārāk tālu no šīm pasaules daļām. Droši vien novadā, kur nebija tik briesmīga aukstuma un kur labvēlīgāki apstākļi deva iespēju apsteigt nosalušos paleoantropus.

Labāku vietu par Atlantidas kontinentu neatrast, jo tas reiz bijis savienots ar Dienvidrietumu Eiropu un Ziemeļrietumu Āfriku … Bet pēc tam, kad kro- maņoniešu civilizācija Francijā un Spānijā bija pagrimusi (droši vien cīņā ar citiem ienācējiem), atlanti atgriezās pirmdzimtenē. Pa Atlantīdu stiepās taisnāks progresa ceļš, un 10—20 tūkstošus gadu agrāk nekā citās planētas daļās atlanti kromaņonieši radīja augstu kultūru, tehniku, rakstību un tamlīdzīgi, bet gāja bojā zemestrīcēs un jūras- trīcēs pirms 12 000 gadiem.

2.  Lēciens starp neandertālieti un kromaņonieti ir tik liels, ka te vajadzīgi ne mazāk spēcīgi izskaidrojumi: marsieši (venerieši) atlidoja, atstāja uz Zemes grupu kolonistu (variants: «grupu savu mežoņu»). Atnācēju bija maz, viņiem nebija pa spēkam saglabāt augsto tehniku, viņi pargaja uz akmens tehniku, pilnveidoja to un paātrināja progresu uz svešas planētas.

Es personīgi esmu liels šo teoriju cienītājs un nemaz nevaru saprast, kā biju varējis par tām aizmirst. Tomēr, mazliet sarūgtināts par autoru fantāzijas trūkumu, atļaušos ieteikt vēl vismaz tris hipotēzes.

3.  Atnācēju izdarītie atonisprādzieni mainīja klimatu (ledājs!) un radīja tādas mutācijas, ka no neandertālieša drīz iznāca kromaņonietis.

4.  Mūsu planētai tika speciāli piegādātas spēcīgas kibernētiskās sistēmas (to atliekas — tektīti, milzīgas bumbas Dienvidamerikā u. tml.), lai no neandertālieša izaudzētu labāku cilvēka šķirni, kas arī tika paveikts samērā īsā laikā.

5.  Uz Zemes ledus laikmetā pēdējās dienas dzīvo senā pirmseilvēku saprātīgā civilizācija (tās deģenerējušies epigoņi — delfīni). Viena paleoantropu grupa (zvejnieki!) atrod ar viņiem kopīgu valodu un pārņem vēstures stafeti.

Te autors atvainojas, ka noklusē vēl 43 ne mazāk brīnišķīgus nostāstus …

Galu galā izrādījās, ka pretstats starp abām zinātnieku grupām nav nemaz tik liels. Vairākums atzīst, ka kromaņonietis nevarēja izcelties no klasiskā neandertālieša. Gandrīz visi ir vienisprātis, ka kromaņoniešu senči varēja būt kāda klasisko neandertāliešu laikabiedru grupa, un uzdevums ir tikai šo grupu atrast.

Ja pirms 30—40 tūkstošiem gadu kromaņonieši jau bija Eiropa izplatījušies, tad notikumi, kas mūs interesē, trūkstošā posma laiki bijuši apmēram pirms 40—60 tūkstošiem gadu.

Vajadzēja rūpīgi izpētīt apstākļus uz zemeslodes, Vecajā pasaulē, pirms 500 gadsimtiem.

Eiropa kā kromaņoniešu pirmdzimtene gandrīz atkrīt. Ja darbība būtu notikusi vēl 300—400 gadsimtu agrāk, kad te dzīvoja mazāk specializētie — «cilvēciskākie» neandertālieši (Krapina, Eringsdorfa), tad mēs vēl varētu nesteigties ar ceļojumu uz eksotiskām zemēm, bet tieši šajā periodā, kas mūs interesē, Eiropa it kā piederēja tikai šapeliešiem, kuri laika trūkuma dēļ ne pārāk daudz nodarbojās ar prātošanu par savu progresivitāti vai re- akcionārisrnu.

Āfrika. Galvenais neandertāliešu cilts pārstāvis te bija Rodēzijas cilvēks. Vistālāk dienvidos atrastais neandertālietis no Saldanjas līča rodēzietim ir ļoti tuvs, bet viņi abi tik stipri atšķiras no Eiropas neandertāliešiem, ka var runāt nevis par dažādām rasēm, bet gan par dažādām Neandertāles cilvēka sugām (par to gan strīdas).

Rodēzietis izskatījās visumā primitīvāks nekā eiropietis: tik lielus virsacu valnīšus, tik slīpu pieri un tik plakanu galvaskausu agrāk neredzēja nevienam neandertālietim. Pēc dažām iezīmēm Rodēzijas cilvēks bija vairāk līdzīgs pitekantropam, kaut gan smadzeņu apjoms (1325 kubikcentimetri) un kaulu resnums viņa izskatu padarīja pat «labaku» par Eiropas neandertāliešiem.

Viņa spilgti izteiktās «superneandertāliskās» iezīmes savienojuma ar dažām progresīvām īpatnībām liecināja par sarežģītiem, daudzējādā ziņā mums vēl neizprotamiem evolūcijas ceļiem. Nav gandrīz nekādu šaubu par to, ka rodēzietis ir specializēts sānzars, strupceļš, no kura nebija iespējams atgriezties uz «kromaņonieša ceļu». Pelnus no Āfrikas neandertālieša senā ugunskura analizēja pēc radiooglekļa metodes; noskaidrojas, ka Rodēzijas cilvēka laiks — apmēram pirms 30 000 gadiem, tas ir, viņš dzīvojis aptuveni 10 000 gadu pēc kro- maņoniešu parādīšanas Eiropā.

Šis gan ir pats vēlākais neandertālietis, kas atrasts uz planētas. Mazliet augstākos — vēlākos slāņos arheologi tropiskajā Āfrikā atrod jau gluži mūsdienīga tipa cilvēku. Acīm redzot, viņš ieradies no ziemeļiem.

Centrālā Āfrika un Dienvidāfrika paliek viens no galvenajiem apgabaliem, kur meklēt pirmo trūkstošo posmu (starp pērtiķi un pērtiķeilvēku), bet posmam «neandertālietis — kromaņonietis» šī Āfrikas daļa nekādi nav piemērota.

Ngandongas (Javas) neandertālietis ir ļoti līdzīgs ro- dēzietim un vienlaikus arī Javas pitekantropiem. Savā laikā Erancs Veidenreihs izteica žilbinošu hipotēzi: no pitekantropa cēlies Javas neandertālietis, bet no tā pēc vairākām pārejas formām — tagadējie austrālieši. Tomēr jau 1949. gada J. Roginskis izvirzīja ļoti nopietnus iebildumus pret teoriju par mūsdienu cilvēku rasu tik agru rašanos. Arī Javas neandertālieša pārmērīgā specializācija izslēdz viņu no iespējamo prekromaņoniešu skaita.

Meklējumu loks sašaurinās. Uzdevums kļūst arvien vienkāršāks un grūtāks: atrast tādus neandertāliešus, kuri, spriežot pēc viņu fiziskās uzbūves, būtu varējuši pārvērsties par kromaņoniešiern.

Vissvarīgāk būtu atrast tos senos cilvēkus, kuri «vairs nav paleoantropi un vēl nav mūsdienu cilvēki».

Visi pēdējā trūkstošā posma meklēšanas ceļi veda uz Vidusjūras rajonu.

1929. gadā Palestīnā, tolaik Anglijas mandātteritorijā, ieradās apvienota angļu — amerikāņu ekspedīcija arheo- loģcs Dorotejas Garodas un antropologa Teodora Ma- kouna vadībā. Zinātniekus vilināja neskaitāmās ne visai augstajos Palestīnas kalnos iedobtās alas. Varēja sagaidīt, ka alās atradīsies visnegaidītākie bībeles zemes pagātnes pieminekļi. 18 gadus vēlāk te, Kuinranas alās, sākas un arī tagad turpinās lielākie mūsdienu arheoloģiskie atklājumi, kas ārkārtīgi bagātinājuši mūsu zināšanas par senebreju vēsturi un kultūru, kā arī par kristiānisma izcelšanos un citiem divtūkstoš gadu veciem notikumiem. Radās vesela jauna zinātne — Kumranas mācība.

Garodu un Makounu tomēr interesēja Palestīnas vēsture, kas desmitkārt vecāka nekā Vecās derības laiki. Sešus gadus agrāk angļu arheologs Turvils Laupītāju alā pie Ģenecaretes ezera (Galilejas provincē) atklāja cilvēka galvaskausa fragmentu, akmens darba rīkus un dzīvnieku atliekas. Galilejas galvaskauss bija pilnīgi neandertālisks, bet ar vairāk velvētu, «kromaņonisku» izskatu. Kā vienmēr, šajos gadījumos otrais atradums ir svarīgāks par pirmo, jo tas liecina gan pats par sevi, gan par priekšgājēju. Garoda un Makouns tieši cerēja izdarīt šo atradumu.

Pēc vairākiem interesantiem atklājumiem kalnos starp Jafu un Jeruzalemi pētnieki uzkāpa Karmela kalnā, kas slavens pēc bībeles, un iekļuva grūti pieejamās alas — Shulas (Kazu) un Tabunas (Krāsns) alā. Šaurās aizbērtās ieejas pakāpeniski attīrīja, un kļuva skaidrs, ka šīs patvēruma vietas bijušas apdzīvotas tūkstošiem gadu ilgi. Tabunas alā kultūras nogulu biezums bija milzīgs — 15,5 metri (pavardi, akmens darba rīki, dažādi kauli), bet Shulas alā tikai 2,5 metri, un tur nebija arī nodzisušu pavardu.

Gan Tabunā, gan Shulā saglabājies daudz cilvēku kaulu: Tabunas alā kopā ar 30 gadus vecas sievietes skeletu (zinātnē tā iegājusi ar nosaukumu Tabuna 1) atradās pieauguša vīrieša žoklis (Tabuns II).

Slmlas alā atrada vairāk iedzīvotāju: 5 nepilnīgus un 5 pilnīgus skeletus, kas gulēja dažādā dziļumā. Zinātniekiem grūti saprast, kāpēc Shulā, kur nebija pavardu un kur, iespējams, nedzīvoja, saglabājies tik daudz seno iedzīvotāju. Makouns ievēroja, ka 9 skeleti guļ sarāvušies čokurā, bet par Shulu V nosauktā cilvēka rokā atrodas mežacūkas apakšžoklis. Nosprieda, ka ala izmantota par kapliču, kur atstāja mirušos, dodot tiem ceļā līdz ieročus un pārtiku. Tomēr vācu antropologs Gīze- lers (tas pats, kurš pētīja «pirmo neandertālieti») domāja, ka te laikam nevis apglabāja, bet gan apēda, jo daudzu kaulu trūkst (tomēr iespējams, ka tuvinieka apbedīšana nebija pretrunā ar viņa apēšanu: senās masagetu cilts jauniešiem, piemēram, bija paradums apēst vecākus. Uzskatīja, ka vislabākā apbedīšana ir bērnu vēderā).

Kamieļa kalnā izdarīto atklājumu galvenā zinātniskā vērtība bija nevis atrasto cilvēku skaits, bet gan to neparastās īpašības.

Tabunas alā it kā nebija nekā pārsteidzoša. Sieviete Tabuna I (protams, dzīvē viņai bija vārds, kuru mes nekad neuzzināsim) — tipiska neandertāliete (maza auguma, tikai 151 centimetrs). Tomēr viņas laikabiedrs, varbūt radinieks, ko reprezentē liels neandertālieša žoklis, saistīja uzmanību ar skaidri saskatāmu zoda izcilni, tas ir, ar tādu īpatnību, kuras parasti nav neandertāliešiem, bet ir mums. Zoda izcilnis vedināja uz pārdomām, kuras, tāpat kā lielāko daļu antropologu sapņu, būtu izgaisinājis materiālu trūkums, ja 200 metru no Tabunas alas neatrastos Kazu ala, Shula.

Lai ari kas ta būtu bijusi senajiem cilvēkiem — kapliča vai dzīru zāle, — mūsdienu zinātnei tā ir liela dārgumu glabātava.

Shulas cilvēku zinātniskie vārdi: Shuls I, Shuls II, Shuls III un tā tālāk — līdz Shulam X. Trīs cilvēki — Shuls I, VIII un X — nomiruši bērna gados, no 4 līdz 10 gadu vecumam, papildinādami prāvo grupu fosilo bērnu skeletu: bēdīga liecība par neticami grūto eksistences cīņu un zaudējumiem šajā cīņā. (Spriežot pēc zobu nākšanas, iespējams, ka neandertāliešu bērni nobrieduši agrak par tagadējiem bērniem. īsa bērnība palīdzēja drīzāk piemēroties grūtajai dzīvei.)

Četri cilvēki (Shuls II, V, VI, VII) nodzīvojuši 30—40 gadus, Shuls IV — ilgāk par četrdesmit, un tikai viens vīrietis, Shuls IX, nomiris 50 gadu vecumā.

Deviņu Shulas cilvēku vidējais vecums (Shula III inūža garumu neizdevās noskaidrot) tādējādi nepārsniedza 30 gadus. īstenībā seno cilvēku vidējais vecums vel mazāks, jo bērnu mirstība bija milzīga. Mūža ilgumu bez citiem apstākļiem samazināja arī tas, ka pārtika bija grūti iegūstama un bieži vajadzēja ciest badu. Vēl nesen dažas ciltis nevarīgos sirmgalvjus vienkārši pameta (atcerēsimies Džeka Londona stāstu «Ugunskurs») vai nogalināja viņus (Ugunszemē, pēc Darvina liecības).

Ja tā bijis pirms dažiem desmitiem gadu, tad kas gan notika senajā akmens laikmetā!

Pēdējos gadsimtos vērojamā cilvēka vidējā mūža ilguma pieaugšana ir viena no visneapšaubāmākajām progresa pazīmēm. Pat XX gadsimta milzīgie pasaules slaktiņi, kas laupījuši dzīvību desmitiem miljonu cilvēku, nav spējuši gūt virsroku pār medicīnas panākumiem un dzīves apstākļu uzlabošanās rezultātiem, kuri nosargājuši miljardiem cilvēkgadu. Akmens laikmetā cilvēka mūžs vidēji bija par 30—40 gadiem īsāks nekā tagad. Var teikt, ka senais cilvēks nodzīvoja tikai pusi mūža. Katrā paaudzē bija miljoniem nenodzīvotu, «nogalinātu» mūžu.

10 Shulas cilvēki dzīvojuši dažādos laikos. Labi saglabājušies skeleti Shuls VII un Shuls IX guļ daudz dziļāk nekā Shuls IV un Shuls V: viņus droši vien šķir vairāki gadsimti. Bet katrā no šiem desmit skeletiem savienotas daudzas neapšaubāmi neandertāliskas pazīmes ar daudzām mūsdienu cilvēka iezīmēm, turklāt tieši ar Kromaņonas cilvēka iezīmēm. Visiem ir virsacu valnītis, un visiem samērā taisna piere un ieapaļš pakausis. Augums gandrīz tāds pats ka kromaņonietim (vidēji 175 centimetri).

Vecajam vīram Shulam IX, kas gulēja dziļāk, nean- dertalieša pazīmju vairāk, toties Shulam IV un Shulam V pārsvarā kromaņonieša īpatnības.

Sastaditas lielas salīdzinošas tabulas, kur uzskaitītas pazīmes, pēc kādām senos Karmela kalna iedzīvotājus var uzskatīt par mūsdienu cilvēkiem un pēc kādām — par neandertāliešiem. Atklājumu satricināti un iepriecināti, Makouns un Artūrs Kizss, kurš piedalījās skeletu zinātniskajā aprakstīšanā, sākumā krasi nodalīja abu alu iedzīvotājus: Tabunā — neandertālieši, Shulā —• pārejas formas, trūkstošais posms. Tomēr vajadzēja rēķināties arī ar to, ka Mustjē laikmeta akmens darba rīki abās alās ir apmēram vienādi. Bez tam vīrietim Tabu- nam 11 bija «progresīvs zods». Galu galā speciālisti nosprieda, ka abās alās dzīvojusi viena grupa, varbūt viena sabiedrība, kur neandertālieša un kromaņohieša iezīmes dīvaini sajaukušās.

Tomēr no šā sprieduma vajadzēja atteikties un atgriezties vecajās pozīcijās. Noskaidrojās, ka Shulas cilvēkiem medījums galvenokārt ir bijuši lielie vērši, bet Tabunas cilvēkiem — sīkās gazeles, kas ir senākas. Arheologi un zoologi uzskatīja, ka Tabunas cilvēki dzīvojuši agrāk; pēc dažiem aprēķiniem, apmēram 10 000 gadus, pēc citiem — 2500 gadus pirms Shulas cilvēkiem…

10 000 gadu ir pārāk maz antropologiem, un līdz šim laikam nav gluži skaidrs, vai kaimiņi Karmela kalna dzīvojuši vienā laikā vai tos šķir simt gadsimtu.

Jau ceturto gadu desmitu risinās karsta diskusija par atradumiem Palestīnā, un nerimstošo strīdu ugunīs rodas un izgaist dīvainas hipotēzes. Strīdu mērķis — noskaidrot, kas īsti noticis Karmela kalna alās pirms vairākiem simtiem gadsimtu.

Viena no visviengabalainākajām teorijām-hipotēzēm ir šāda.

Tabunas alas iedzīvotāji ir neandertālieši, tomēr nevis «klasiskie», strupceļā nonākušie, bet gan elastīgākie, nespecializētie neandertālieši. Sievietei Tabunai I atrasta līdzība ar senajiem Vācijas (Eringsdorfas) un Dienvidslāvijas (Krapinas) neandertāliešiem, par kuriem jau runājām. Eringsdorfas un Krapinas cilvēki gan dzīvojuši pirms 80—100 tūkstošiem gadu, viņi ir daudz senāki par Tabunas cilvēkiem, tomēr šis apstāklis tikai pastiprina hipotēzi: desiņitiem gadu tūkstošu laikā «Vācijas» un «Dienvidslāvijas» neandertālieši paguva stipri pārmainīties un krietni paceļot. Varbūt, bēgdamas no ledāja vai zaudēdamas kauju pret Sapelas atlētiem, šīs grupas

pārklejoja pāri Balkāniem uz austrumiem, uz Āziju, un, starp citu, apmetās ari Tabunas alā Palestīnā.

Paiet vēl vairāki tūkstoši gadu. Tabunas cilvēki un viņiem līdzīgie kļūst arvien līdzīgāki kromaņoniešiem, pirmkārt, tāpēc, ka, sajaukdamies ar citam progresīvām grupām, viņi apvienoja visu labāko, sapratīgo, otrkārt, roku un smadzeņu darba rezultātā, kas ir šo cilvēku pašu nopelns.

Nepaiet ne simt gadsimtu, un neandertālieša iezīmes atkāpjas kromaņonieša pazīmju priekšā. Sliulas cilvēki tomēr pat nenojauš, cik interesantas un pasaules mērogā svarigas pārmaiņas viņos notiek… Vel mazliet, un te, Priekšāzijā, tiks sasniegts tas bioloģiskais līmenis, par kuru tālāk iet nav vajadzīgs, un neuzvaramie kromaņo- nieši sāks pamazām izstumt neandertāliskos radiniekus.

Ļoti iespējams, ka īstenibā viss apmēram tā arī bijis. Tomēr pastāv ari citas domas, kuras savstarpēji daudzējādā ziņā ir līdzīgas un kuras izteicamas (protams, mazliet vienkāršotā veidā) apmēram tā: atradumi Karmela kalnā ir ļoti vērtīgi, bet ar tiem tikai sakas, nevis beidzas kromaņoniešu problēma. Varbūt te dzīvojuši neandertālieši, un no kaut kurienes, drīzāk gan no austrumiem, ieradušies jau izveidojušies kromaņonieši. Turpmākais saprotams: «kauja pie Karmela», neandertāliešu vīriešu iznīcināšana, sieviešu sagūstīšana, hibrīdu piedzimšana.

Nav viegli pierādīt, ka Shulas alā ir nevis hibrīdi, bet gan pārejas formas starp neandertāliešiem un kromaņo- niešiem; šajā nolūkā nepieciešams augstāks zinātnes (par iedzimtību) līmenis nekā pašreiz pastāvošais. Viens no Shulas pirmatklājējiem — Teodors Makouns kopa ar Arturu Kizsu izteica hipotēzi, kuru shēmā var attēlot apmēram tā: ___________

Mūsdienu cilvēki

Klasiskie neanderta- lieši

Karmela kalna cilvēki (Tabuns, Shuls)

Kromaņonieši

Vēl nezināma progresīvu paleoanlropu grupa

Neandertālieši, šapelieši un Karmela kalna cilvēki laikam gan ir tikai sanzari, radinieki, kas cēlušies no tās pašas grupas, no kuras radušies kromaņonieši… Pro- tanīs, šis teorijas piekritējiem ir spēcīgi argumenti. Noteikt Sliulas cilvēku vecumu ar radiooglekļa metodi nav iespējams, jo alā nebija pavarda. Toties Tabunas alas seno pelnu analīze rādīja, ka to vecums 41000 gadu. No tā izriet, ka jaunākā — Shulas ala ir tikai mazliet vecāka par 30 000 gadiem.

Pamaz.

Pirms apmēram 40 000 gadiem kromaņonieši, kā zināms, jau «okupēja» Franciju. Tātad pārejas formu vecumam vajag būt ne mazākam par 50—70 tūkstošiem gadu.

Tomēr, lai kā mēs novērtētu Tabunas un Sliulas alu iemītnieku vietu cilvēku vēsturē, viņu eksistence pierāda, ka kaut kur alu tuvumā, tieši Priekšāzijā, veidojies mūsdienu tipa cilvēks — Homo sapiens. Vai nu Karrnela kalna iedzīvotāji būtu atradušies šī procesa centrā vai nomalē, viņu piedalīšanās tajā ir neapšaubāma.

Jāatzīst, ka tie, kuri ir pret teoriju, kas uzskata kar- meliešus par trūkstošo posmu, pagaidām nevar uzrādīt nekādus pārliecinošākus atradumus citā rajonā. Tomēr visi liek cerības uz turpmākajiem izrakumiem Vidusjūras apgabalā.

Pagājušajos gadu desmitos meklēts ir daudz. Protams, vēl meklēja Palestīnā. Kafzeha kalnā pie Nacaretes trīsdesmitajos gados atrada sešu neandertāliešu mirstīgās atliekas ar tādām kromaņoniešu īpatnībām kā, piemēram, augsta galvaskausa velve, pakausis. Nesen profesors Oklejs noteicis kafzehiešu vecumu uz 70 000 gadiem. Sis gadu skaits ir ļoti labs: ar to pilnīgi pietiek, lai no šiem cilvēkiem pēc 30 000 gadiem varētu izaugt kromaņonietis!

Japāņu ekspedīcija, kas strādāja Izraēlas teritorijā, 1963. gadā atrada veselu neandertālieti. Gazeles kauli, kas atradās turpat, norādīja uz to laikmetu, kurā dzīvojuši Tabunas cilvēki, bet atrastā neandertalieša kroma- ņoniskais augums (170 centimetru) vēlreiz apstiprinaja, ka kaut kur te «viss norisinājies».

Viena no fantastiskajām Priekšāzijas mīklām, kas pēdējos gados apjausta (bet nav atšifrēta!), ir akmens darba riku secība dažās pirmatnējās alās. Pie senajiem Tabunas, Shulas un citu vietu cilvēkiem atrasti Mustjē laikmeta, pat agrā Mustjē laikmeta dūres cirvji, kasīkļi,

ii* ir>3 smaiļi. Tas bija normāli: Alustjē darba rīkus parasti atrod pie neandertālieša. Ja rok dziļāk, zem Mustjē var sagaidīt vēl primitīvāku akmens rūpniecību — Ašelas un Šcllas darba rīkus. Turpretim kromaņoniešu Oriņakas kultūrai pēc visiem noteikumiem jaatrodas vēlākos, augstākos slāņos nekā Mustjē …

Bet tad tiek atklāti biezi Mustjē slāņi Jabrudas alā Sīrijā. Senā cilvēka kaulus gan tur neatklāja, tomēr viņa klātbūtne alā bija acīm redzama.

Zinātnieki rakās cauri 14 Mustjē slāņiem, tas ir, desmitiem neandertālieša gadu tūkstošu. Bet zem četrpadsmit slāņiem atradās … Oriņaka. Akmens kalti un citi pilnigi darba rīki, kurus atrod blakus pirmajiem Homo sapiens.

Ja šis «arheoloģijas noteikumu pārkāpums» būtu vērojams tikai Jabrudā, varētu atturēties 110 vispārinājumiem. Bet tā pati neparastā Oriņaka atrasta arī Tabunas alas dziļumā un citās vietās: tā nekādā ziņā nav jaunāka par 60 000 gadiem.

Pagaidām nezinām, vai te ieradušies neandertāliešu iekarotāji, gājuši bojā lielas civilizācijas dīgļi, vai ari noticis kaut kas cits.

Jaunie atradumi netālu no Karmela alām problēmu papildina un reizē ari, kā tas vienmēr mēdz būt, to sarežģī, padara neskaidru.

Ziemeļaustrumu Lībija, Hauafteahas ala pie Vidusjūras. 1947. un 1952. gadā te atklāj akmens darba rīkus un neandertāliešu kaulus, kas ļoti līdzīgi atradumiem Tabunas alā.

A-taroka. 1962. un 1963. gads. Neparasti galvaskausi Džebelirhudas rūdas raktuvē. Pēc daudzām iezīmēm šie cilvēki līdzīgi klasiskajiem neandertāliešiem, bet smadzeņu tilpums tiem kā Eringsdorfas un Shulas «progre- sistiein», pieres slīpums kā Tabunai I.

Sanidaras alā (Irakas ziemeļaustrumos) cilvēki dzīvoja pirms 50—64 tūkstošiem gadu, tas ir, 10—20 tūkstošus gadu pirms pirmajiem Tabunas alas iedzīvotājiem. Visi septiņi šanidarieši ir tipiski neandertālieši, bet ar samērā taisnu pieri un nelieliem virsacu valnīšiem.

Tešiktaša. Neandertāliešu zēnu Pamira rietumu atzarojumā, Uzbekijas un Afganistānas robežas tuvumā, atklāja 1938. gadā, tomēr tikai pirms dažiem gadiem ievērojami padomju un rietumu antropologi nonāca pie galīgā secinājuma, kas tas nav klasiskais neandertālietis (kā domāja-agrāk), bet progresīva tipa cilvēks, kas spējīgs attīstīties tālāk, tāds ka Karmela kalna cilvēki.

Starosejje. Krimas alā ar šādu nosaukumu (Bahčisa- rajas tuvumā) A. Formozovs 1953. gadā atklāja Mustjē darba rīkus, kā arī pusotra gada veca bērna galvaskausa un skeleta fragmentus: tas bija ļoti sens Homo sapiens ar dažām neandertālieša iezīmēm.

Pa Vidusjūras krastu Ziemeļāfrikā, cauri Palestīnai, Irakai, līdz Pamira atzarojumiem un Krimai iet līnija, gar kuru pašlaik tiek izsekoti vēlie, progresīvie neandertālieši, mūsu varbūtējie tiešie senči.

Kaut kur te — starp 25. un 40. ziemeļu platuma grādu, Vidusjūras apgabalā, Priekšāzijā un blakus esošajos rajonos. Vairāk pateikt nav iespējams. Atradumu nepietiek.

No pirmā angļa, Svanskombas cilvēka — cauri Vācijas un Dienvidslāvijas «neklasiskajiem» neandertāliešiem— līdz Priekšāzijas formām (Tabuns, Shuls un citi) un tālāk līdz mūsdienu cilvēkam. Sīs vēl visai hipotētiskās, tomēr pilnīgi iespējamās virknes abi gali iesniedzas visnoslēpumainākajos vēstures džungļos. Senais gals izzūd pitekantropa, sinantropa un viņiem līdzīgu būtņu laikmetos.

No kurienes radusies dīvainā seno cilvēku grupa, kura jau pirms priekšpēdējā apledojuma savienoja ļoti primitīvas pērtiķa iezīmes ar kromaņonietim raksturīgām īpatnībām? Kādā kontinentā, kurā senajā gadu tūkstotī pirmo reizi izpaudušās šīs īpatnības un sākusies saprātīgā cilvēka veidošanās šaurā taciņa, kas pletās arvien platāka?

Nezinām, nezinām, nezinām …

Bet virknes tuvais gals noved mūs pie vairāk nekā neskaidrā jautājuma par cilvēku rasu izcelšanos.

Shulas ala saglabājusi daudz dīvainību, bet viena no vislielākajām mīklām ir tās iedzīvotāju izskats. Kaut gan katram Shulas cilvēkam ir kromaņonieša un neandertālieša iezīmes, viņi tomēr pārsteidzoši atšķiras cits no cita. Divi cilvēki — Sliuls IV un Shuls V — atrasti vienā slānī un droši vien dzīvojuši vienā laikā, vienā vieta. Tomēr tā saucamais sejas leņķis Shula IV galvaskausam ir 97 grādi, bet viņa partnerim — 73,5 grādi!

Šīs milzīgās rasu atšķirības nav nejaušība: ari citas pazīmes it kā izmeklētas, lai demonstrētu, cik stipri var atšķirties cilvēki viena neandertāliski kromaņoniskā tipa ietvaros. Seju leņķi, galvu lielumi, degunu formas visiem desmit ir visdīvainākajās kombinācijās. Starp buš- meni un skandināvu, japāni un arābu ir krietni mazāk atšķirību nekā starp Shulas alas cilvēkiem. Dažas viņu pazīmes it kā liecas uz balto rasi, bet turpat blakus — negroīdas, mongoloīdas un pavisam nepazīstamas iezīmes.

Kāds dīvains «Bābeles sajukums» te noticis! (Turklāt netālu no Bābeles, bet 25 000 gadus pirms šās pilsētas dibināšanas.)

Acīm redzot, daba, kas «modelēja» jauno cilvēku, tolaik vēl skaidri neiedalīja viņu dažādās rasēs, un Shulas alā mums palaimējās noskatīties modeļus, ko tā veidoja, tās mēģinājumus.

Viss sajaukts, nekas nav skaidri izveidojies, bet viss jau iesākts — lūk, kas notika ar Shulas cilvēkiem. Varbūt ar to pašu «māla mīkstumu», tēla nepabeigtību izskaidrojamas arī dīvainās iezīmju kombinācijas Marokā atklātajos Džebelirhudas neandertāliešos.

Sie piemēri var noderēt par vēl vienu pierādījumu tam, ka visi mūsdienu tipa cilvēki ir viena bioloģiska suga un ka rasu atšķirības skaidri izveidojušās un norobežojušās tikai vēlāk, bet sākumā pat tik atšķirīgas būtnes kā Shuls IV un Shuls V bija sastopamas vienā alā.

Te rodas aktuālā rasu problēma.

Mēs ļoti slikti zinām, kāpēc nēģeri ir melni un kāpēc inongoloīdiem šķības acis. Visumā skaidrs, ka šis īpatnības ir pielāgošanās videi (melna āda tropiskajai saulei vairāk piemērota; ja baltā galvaskausu un nēģera galvaskausu silda vienādi, tie sakarst dažādi: nēģera galvaskauss paliek krietni vēsāks).

Tomēr šīs iezīmes izveidojušās tūkstošiem gadu ilga laikā, tās ir ļoti stabilas un gandrīz nemaz nemainās tik īsos periodos, kādi ir paaudze, gadsimts. (Tomēr, krasi mainoties apstākļiem, fiksētas nelielas pārmaiņas arī īsā laikā: nēģeri, kuri pārceļojuši uz Ziemeļameriku, 100 gadu laikā kļuvuši mazliet gaišāki.)

Vienkāršāk runājot, mums ir ļoti vājš priekšstats par rasu izveidošanās «mehānismu», laiku, vietu un apstākļiem. Katrā zir,iā tajos gadu tūkstošos, kad kromaņonieši apguva Eiropu un Ziemeļāfriku, rases jau pastāvēja. Apmēram pirms 40 000 gadiem Grimaldi grotās (Itālijā) dzīvoja tipiski kromaņonieši — eiropeidi, bet vienā grotā atrasti divi nēģeru skeleti. Apmēram pirms 30 000 gadiem nēģeri, acīm redzot, dzīvojuši arī tagadējās Voroņežas tuvuma (kopā ar otru rasu grupu, kas, jādomā, bijusi ar baltu ādas krāsu, bet atšķīrusies no kro- maņoniešiem).

Nēģeri ledāja robežapgabalos — Voroņežas tuvumā un Itālijā — tas ir negaidīti no mūsdienu priekšstatu viedokļa, bet mūsu zināšanas taču ir dibinātas uz pieredzi, kas gūta tikai dažu gadu tūkstošu laikā, turpretim te jau ir desmitkārt ilgāks laiks.

Antropologu atrastie vissenākie mūsdienu tipa cilvēki diemžēl nebūt nepieder pie saprātīgā cilvēka pirmajām paaudzēm. Oriņakas un Grimaldi alu un seno Voroņežas apkaimes apmetņu iedzīvotājiem bija ilga pagatne — 10—20 un varbūt arī vairāk gadu tūkstošu, turklāt tieši šajos gadu tūkstošos rases veidojās. Viss, ko mēs šodien zinām par šiem procesiem, ir rezultāts, kad rases jau izveidojušas, un pats sākums, kad rases vēl nav izveidojušās (Shuia).

Jau pirms vairākiem gadsimtiem sākās lielais strīds starp poligēnistiem un monogēnistiem. Monogēnisti saskaņā ar svētajiem rakstiem centās pierādīt, ka cilvēks radies vienā vietā. Turpretī poligēnisti izsmēja «vienīgo radīšanas aktu» un bija pārliecināti, ka daba radījusi cilvēku dažādā laikā un dažādās vietās. Poligēnistu vidū bija Džordano Bruno, Voltērs, franču enciklopēdisti un daudzi citi izcili zinātnieki un publicisti.

Ja tomēr cilvēks radies nevis vienā, bet gan dažādos centros, tad dažādās rases varēja rasties neatkarīgi cita no citas, un nav nekā dīvaina, ka vienas rases ir pārākas par citām: vienkārši vienā centrā cilvēks radies agrāk, bet citā aizkavējies un atpalicis; vienā vietā viņš ieguvis noteiktas īpašības, citā vietā nav ieguvis.

Iznāk tā — ja apgalvojat, ka cilvēks izveidojies vienā

vietā, jūs riskējat izrunāt pa pratarn baznīcai. Turpretim, ja aizstāvat viedokli, ka cilvēks radies dažādās vietās neatkarīgi, jūs, varbūt pats to nevēlēdamies, noslie- caties uz rasismu.

Vēsturē palikuši vairāku tādu XIX gadsimta antropologu vārdi (Mortons, Glidons, Nots un citi), kuri apgā- daja Amerikas un citu zemju politiķus un diplomātus ar argumentiem pret verdzības atcelšanu. Neatkarīgi un tāpēc nevienlīdzīgi cilvēku dzimuma zari loti patika fašistu filozofiem, kas par šo tematu daudz rakstīja.

īstam godīgam pētniekam — nevis viltotajam un cil- vēknīdējam — dažreiz klājas ļoti grūti. Viņš nedrīkst balstīties uz principu «tas ir derīgi un tāpēc pareizi». Viņam jārunā ar Heines vārdiem: «Es neesmu mierā ar svētlaimības kalniem, ja par tiem jāsamaksā kaut vai ar kripatiņu melu.» Bet kā izturēties godīgam antropologam, ja viņš pēkšņi atradis argumentus, kurus var izmantot rasisti? Kā viņam rīkoties? Noklusēt šos faktus? Bet zinātnieka ētika… Sevišķi grūti klājas tāpēc, ka zinātne par rasēm vēl maz izstrādāta, tāpēc, ka mēs te vēl daudz ko nezinām. Ir zināms, ka daži izcili rietumu antropologi apzinati atsacījušies izstrādāt rasu problēmu: nevēlas, kaut vai nejauši, izdarīt ko tādu, kas būtu izdevīgi rasistiem, baidās savu pētījumu gaitā atrast tādus argumentus, kurus tagadējā zinātnes stāvoklī grūti iztulkot viennozīmīgi, bet kukluksklanieši, Fervurda un Jana Smita cienītāji izmantos …

Tiešām, daži zinātnieki, kas droši pēta rasu problēmas, ar savu darbību ne pārāk iedvesmo. Lielais amerikāņu ģenētiķis R. Geitss un daži citi speciālisti nodarbojas, piemēram, ar dažādu rasu pārstāvju prāta spēju salīdzināšanu. Šajā nolūkā balto, nēģeru, eskimosu un citiem bērniem uzdod noteiktu skaitu jautājumu, dod rūpīgi izstrādātus testus, kas sastādīti objektīvi, bez kāda rasistiska nolūka. Aptauju rezultāti tiek publicēti.

Baltie bērni lielākoties testus izpilda labāk nekā melnie. No tā dažreiz izdara apmēram šādu secinājumu: «Augstāka civilizācija, bagātīgākas iemaņas, zināšanas, situācijas, ar kurām ilgus gadsimtus sastapies baltais cilvēks, galu galā padarījušas viņu spējīgāku. Zināšanas un prasme pamazām iedzimušas.»

Dzīvo būtņu grupas, kas gūst bagātīgāku informāciju un pieredzi, domājams, var papildus iemantot kaut kādas iedzimtas īpašības. Bet galvenais jautājums ir, cik laika tam vajadzīgs. Vai pietiek ar 10—20 gadsimtiem 40—80 paaudzēm), kuru laikā Eiropas civilizācija apsteigusi Āfrikas civilizāciju, lai eiropietis, «statistiski vidējais eiropietis», no dzimšanas kļūtu spējīgāks par «statistiski vidējo nēģeri»? Tūkstotis vai divi tūkstoši gadu

taču nav vairāk par 2—5 procentiem no mūsdienu tipa cilvēka vēstures. Ko mēs zinām par dažādu cilšu un rasu dzīvi iepriekšējo 95—98 procentu laikā? Vai, teiksim, baltās rases panākumi pārspēj seno laiku un viduslaiku «krāsaino civilizāciju» dižos sasniegumus? Un otrādi. (Neaizmirsīsim, ka rasisti sastopami jebkurā rasē.) Varbūt kādas Āzijas vai Austrālijas pirmatnējās cilts panākumi — teiksim, pirms 7—10 tūkstošiem gadu — vairāk iegūlušies šīs cilts pēcteču apziņā un spējās nekā Eiropas kultūras gadsimti tās pārstāvjos? Turklāt mūsdienu ģenētika vispār šaubās par nupat attēloto shēmu.

Skaidrs ir viens: «smadzenēs un asinīs» iegūlušās iemaņas ir tik grūti uztveramas, tā nonivelētas dažādu civilizāciju sajaukumā, ka par to pat nav ko runāt.

Uzdevums ir vairāk neka nenoteikts un nav atrisināms.

Un kā ar testiem? Pat labākie testi, pēc pašu amerikāņu speciālistu novērojumiem, ir ārkārtīgi nedrošs pasākums. Nēģeru bērni Ņujorkā uzrādīja krietni labākus rezultātus nekā nomaļos Tenesi štata stūrīšos. Secinājums: cēlonis ir sociālie apstākļi, nevis rasu atšķirības. Kas noteiks, kā nabadzība, šaurs dzīvoklis, ģimene ietekmē kāda bērna sliktāku atbildi salīdzinājumā ar cita bērna atbildi. Par testiem, kas lietoti aleutu un eskimosu pārbaudei, tika ziņots, ka tos vispār nevar ņemt vērā: nav iespējams, piemēram, izvērtēt, kā aptaujājamo ietekmē tas vienkāršais fakts, ka viņu novieto nepierastos apstākļos, nosēdina baltā cilvēka priekšā, liek nezin kāpēc atbildēt uz dīvainiem jautājumiem un atbildes nezin kādēļ pieraksta.

Nemaz nav nepieciešams (kaut arī nav izslēgts), lai to zinātnieku vidū, kuri nodarbojas ar šādiem testiem, būtu rasisti. Bet daži nopietni pētnieki domā: mēs gan nebūtu sākuši nodarboties ar to un publicēt tādus secinājumus. No tiem pagaidām grūti gūt kādu ievērojamu labumu, toties daudz vieglāk iemantot labu tiesu ļaunuma.

Protams, nevar apsveikt klusēšanu izvairīšanos no temata par rasēm, baidīšanos no «nelabiem» rezultātiem. Tā ir atsacīšanās no cīņas par patiesību. Tomēr pret vienu šādas atsacīšanās aspektu jāizturas ar cieņu: zinātnieki sākuši domāt. Domā par savu darbu rezultātiem un nozīmi. Sākt domāt — tas droši vien ir maksimums, ko no mūsdienu zinātnieka var prasīt. Starp speciālistiem, kuri radīja pirmo atombumbu, bija tadi, kurus satrauca «nolādētais jautājums», vai šāda briesmīga ieroča izgudrošana cilvēcei nenodarīs ļaunumu. Bija arī tādi cilvēki, kas domāja, ka šāda prātošana tikai traucē darbā.

Viņiem bija sava taisnība, un tā izpaudās atzinumā, ka šādu bumbu izgatavot vajag: notika karš pret fašismu, un nebija skaidrs, vai šādu ieroci nelaidīs darbā Ādolfs Hitlers. Un tomēr augstākā taisnība bija tiem, kuri juta nemieru un pārdzīvoja. Tikai «nemierīgi cilvēki» iemanto vērtīgo īpašību — atrast maksimumu pareizu atbilžu.

Ļoti viegli slēpties aiz formulas «zinātnieks nevar atbildēt par savu atklājumu rezultātiem». Ja tūdaļ pēc šīs formulas izbeidzas prātošana, var teikt, ka tieši tā uzplaukst zinātnieka pašapmierinātība.

Tiešām, mierīgu ķīmisko reakciju var izmantot drausmīgu indīgo gāzu izgatavošanai, bet draudīgā kodolenerģija var sekmēt ražošanu mierlaika vajadzībām.

Tāds liels izgudrojums kā iespiedmašīna reizē ar milzīgu labumu devis cilvēkiem arī tik masveidīgu melu produkciju, ka zaudējums, iespējams, nav mazāks par atombumbas postījumiem.

Tiešām, no paša zinātnieka maz kas atkarīgs.

Bet tieši tāpēc viņam vairāk jāsāk domāt. Domāt, lai paliktu Hoino sapiens, cilvēks; lai arī tas mazumiņš, kas no viņa atkarīgs, tiktu izmantots pilnīgi; lai viņš nekļūtu par mēmu mehānismu, kas ražo atklājumus.

Tas, kurš domā, kaut arī dara to pašu, ko cits dara nedomādams, tomēr pilnīgi atšķiras no šā «cita». Domājošais ir sagatavojies pārsteigumiem. Viņš nevar izdarīt visu, tomēr izdarīs vairāk, nekā šķiet vieglu domu un smagu darbu piekritējiem …

Atkal atgriežamies pie rasu problēmām.

Pret rasismu ir pārāk daudz argumentu, lai būtu jābaidās no negaidītiem zinātnes secinājumiem.

Rasisms nav vairs tāds kā agrāk — atklātais, rupjais rasisms, tāds kā hitleriešiem, gandrīz pavisam izzudis no grāmatām un teorijām (Janu Smitu un gubernatoru Vollesu nav ko rēķināt, turklāt viņi ir praktiķi, un ar teorijām aizrauties viņiem nav laika). Ir zināms tūkstošiem piemēru, kas liecina par dažādu rasu cilvēku spīdošiem panākumiem. Ne mazāk populāri ir arī piemēri, kas rāda, kā agrāk atpalikušas tautas izdarījušas vēsturiskus izrāvienus: atpalikusī Grieķija, kas pārspēja attīstīto Ēģipti, vai beduīnu Arābija, kas radīja ļoti augstu kultūru.

Tomēr galvenais zinātniskais arguments pret rasismu ir tas, ka visa mūsdienu cilvēce, bez šaubām, ir viena suga. Acīm redzot, tā pati suga, kas izveidojusies Vidusjūras apgabalā un Priekšāzijā pirms vairākiem desmit tūkstošiem gadu.

Savā laikā izcilais antropologs Francs Veidenreihs pieņēma, ka rases radušās jau pērtiķcilvēka stadijā: no sinantropiem — mongoloīdi, no pitekantropa un Javas neandertālieša — austrālieši, no Shulas un Tabunas cilvēkiem — baltie.

Sī teorija neapstiprinās.

Tiesa gan, mēs gandrīz nevaram atbildēt uz jautājumu, vai vismaz dažas mūsdienu cilvēka rasu pazīmes nav radušās jau neandertālieša stadijā.

Tādējādi vecais strīds starp monogēnistiem un poli- gēnistiem šodien tiek izšķirts drīzāk par labu vienam centram, no kura attīstījies mūsdienu tipa cilvēks. Ar vienu centru, protams, domāts nevis punkts vai aplis uz kartes, bet gan vairāku miljonu kvadrātkilometru liels rajons.

Taisnības labā jāsaka, ka poligēnisti nav nolikuši ieročus, viņu uzskatus nevar atzīt par galīgi noraidītiem. Viņi meklē un visu laiku atrod argumentus par labu savai teorijai.

Vēl pirms dažiem gadu desmitiem nebija skaidrs jautājums par to, vai baltie, nēģeri, hotentoti un citas rases ir viena bioloģiska suga. Tagad atrasti daudzi pierādījumi, kas to apstiprina. Bez liecības, ko sniedz Palestīnas alas, jāatceras arī, cik stabili, «perspektīvi» pēcnācēji rodas, sajaucoties cilvēku rasēm (turpretim dažādām dzīvnieku sugām pēcnācēji ir gan iespējami, bet parasti viņi ir nestabili un bez perspektīvas).

Viens no pašiem spīdošākajiem un pārliecinošākajiem pierādījumiem bija jau 1927. gadā publicētais franču anatoma un antropologa Anri Valuā darbs. (Kaut gan, aizstāvot cilvēku sugas vienību, Valuā pilnīgi pieļāva, ka dažādās rases izveidojušās dažādās vietās un ka, piemēram, austrālieši varējuši izcelties no saviem pitekantropiem, bet baltie savukārt no saviem.) Zinātnieks sadalīja cilvēka pazīmes divās grupās: pirmo grupu, piemēram, ādas krāsu, acu formu, var izskaidrot ar liela skaita cilvēku pielāgošanos noteiktai videi, turpretim otrās pazīmes grūti vai neiespējami izskaidrot ar pielāgošanos.

Izrādījās, ka tieši pēc otrās grupas pazīmēm visas rases ir vienādas: visām, piemēram, ir viens un tas pats skaits krūšu, jostas un krustu skriemeļu. Teorijas «dažādas rases — dažādas sugas» piekritējiem grūti izskaidrot, kāpēc visiem cilvēkiem vienāda smadzeņu rievu uzbūve, vienāds skaits plaušu un aknu daivu. Toties, pieņemot, ka visas rases ir viena suga, mēs varēsim visu viegli saprast. Turklāt dažādo cilvēka rasu īpatnību cilvēkveidīgajiem pērtiķiem nav, tas ir, no kopīgiem senčiem tās nav mantotas.

Pat maksimāli cits no cita atšķirīgi mūsdienu cilvēki tomēr ir daudz līdzīgāki nekā dažādas pērtiķu sugas, nekā dažādie neandertāliešu zari un pat, kā jau atzīmējam, dažādie Sliulas alas iedzīvotāji.

Argumenti, pierādījumi, zinātne… Bet rasu aizspriedumi ir dzīvi un sīksti.

Un pats izplatītākais to veids ir apslēpts, maigs, kaunīgs.

Šādi vai tādi rasu aizspriedumi ir daudziem jaukiem, godīgiem, tikumīgiem jebkuras rases cilvēkiem, pat tiem, kas domā, ka rasisms viņiem svešs. Deklarācijā par rasēm un rasu aizspriedumiem, ko vienprātīgi pieņēmusi UNESCO 1963. gadā, teikts: «Rasisms traucē attīstīties tiem, kas no tā cieš, samaitā tos, kas pie tā turas … Daudzas problēmas, ko mūsdienu pasaulē rada rasisms, izriet ne tikai no atklātām tā izpausmēm, bet arī no to cilvēku darbības, kuri praktizē diskrimināciju uz rasu pamata, bet negrib šādā rīcībā atzīties.»

Cik daudz labu cilvēku satrūktos un nobītos, izdzirdot vienu 110 šādiem sešiem jautājumiem, uz kuriem viņiem vajadzētu atbildēt.

1. Vai jums ir zināmi pierādījumi tam, ka visu rasu cilvēki — baltie, nēģeri, mongoloīdi un citi — pieder pie vienas bioloģiskas sugas, cēlušies no vieniem senčiem un neatšķiras cits no cita vairāk kā (atvainojamies par salīdzinājumu) rudie, melnie, pelēkie Sibīrijas kaķi? Ja jūs to nezināt, ja šaubāties par to, tad kāpēc jūs ne- cenšaties uzzināt, saprast? Vai jūs saprotat, ka par rasu vienlīdzību runā nevis tāpēc, ka tas ir labi, bet gan tāpēc, ka tās tiešām ir vienlīdzīgas?

2.  Vai jūs saprotat, ka jūsu dzīslās, ļoti iespējams, rit vairaku rasu asinis, jo cilšu pārceļošana un sajaukšanās kopš vissenākajiem laikiem bijusi sarežģīta un dīvaina, turklāt arī vispār senči visiem ir kopīgi? Ja tas ir tā, vai tad jums neliekas, ka rasisms ir necienība pret saviem senčiem un tātad pašam pret sevi?

3.  Vai jums pietiek (iekšēji, pašam savā priekšā) tās citas ādas krāsas cilvēku absolūtas vienlīdzības un cienīšanas sajūtas, kura, kā stāsta, devusi Einšteinam iespēju pienācīgi pārmācīt kādu amerikāņu dāmu?

—   Einšteina kungs, kā jūs reaģētu uz jūsu meitas vēlēšanos apprecēt nēģeri?

—   Es teiktu — atved šurp vīru, lai mēs iepazīstamies. Bet es nekad neatļautu savam dēlam precēt jūs.

4.   Vai jūs saprotat, ka atšķirības starp rasēm nenozīmē neko vairāk kā atšķirības starp nācijām, starp atsevišķiem cilvēkiem: dažādība, nevis pārākums, tas tipiskais gadījums, kad absolūti nav iespējams sacīt — «Sis ir labāks, bet tas — sliktāks»?

Rases atšķiras ar dažām mazsvarīgām pazīmēm, un tas ir viss.

5.  Vai jūs saprotat, ka atšķirība paražās, ceremonijās, dažu cilšu un tautu lielā atpalicība ir pārejošā vēsturiska parādība un ka tikai pirms dažiem simtiem, vislielākais — tūkstošiem gadu visa cilvēce bijusi apmēram vienādā līmenī?

6.  Ja jūs visu jau esat sapratis, bet izjutāt zināmu sasprindzinājumu, pats kautrējaties no neveiklības, kas stihiski rodas saskarē ar citas ādas krāsas cilvēkiem (labāk to tieši pateikt, nevis noslēpt), tad vai jums nav zināms, ka tā ir neparastuma sajūtas raksturīga izpausme, kas principā neatšķiras no tā, kas ar jums notiek svešā mājā vai sveša pilsēta (ceru, jūs nesāksiet apgalvot, ka tāpēc sveša māja vai sveša pilsēta vispār ir slikta)? Vai jūs nezināt, ka šo sajūtu dabiski nomaina pieraduma sajūta, kā tas notiek ar visiem saprātīgiem cilvēkiem, kuri ilgi dzīvo svešinieku vidū? Ja cita cilvēku grupa rada jūsos kādas negatīvas emocijas, vai tad jums nav zināms arī, ka visdrausmīgākais ir izdarīt no tā lielus secinājumus un sākt kultivēt savas sajūtas?

Rasu aizspriedumi ir ļoti izturīga, lipīga, tomēr ārstējama slimība.

Stingri ņemot, grāmata ir pabeigta, bet autors domā, ka nevar iztikt bez pielikuma. Pirmkārt, lasītājs, iespējams, nav gluži pārliecināts, cik noslēpumaini ir pat samērā tuvi gadu tūkstoši… Otrkārt, ne tikai no ugunskuru vietām, akmeņiem un kauliem vien veidojas pirmatnējā vēsture: kā lai neparunā par garīgo dzīvi, par mākslu? Beidzot, ļoti gribas vēl paceļot pa pagātni un pafantazēt par nākotni…

Pielikums nebeidzama etīde

—    Vecomāt, — saka astoņus gadus vecā Vera, — ieraksti burtnīcā vārsmas:

Tu mierpilnā, debesim līdzīgā jūra!

—    Bet tās taču nav tavas vārsmas, tās sarakstījis Zukovskis.

—    Jā … tikai tās ir manas ari… Lai tās būtu gan viņa vārsmas, gan manas — kopīgi!…

Kornejs Cukovskis

1895. gadā — ļoti svarīgs gadaskaitlis — cilvēce kļuva bagātāka uzreiz ar divām mākslām — kinematogrāfiju (izgudroja francūzis Limjērs) un alu glezniecību, kuru nebut neizgudroja spānietis Sautuola. Alu glezniecībai divdesmit gadus neviens neticēja, un patiesībā palika neskaidrs tikai viens: vai tiešām krāpšanai un mistifikācijai nevarēja izdomāt kaut ko asprātīgāku nekā izgleznot ar simtiem daudzkrāsainu briežu un bizonu attēlu

sienas un griestus tumšajā, milzīgajā, nepieejamajā Al- tamiras alā Spānijā? 1895. gadā francūzis Rivjērs atklāj otru alu ar zīmējumiem (Lamutu) un tā liek noticēt arī pirmajai alai. Bet vajadzēja tikai noticēt, un ledus sakustējās: jaunā gadsimta sākumā noticēja kinematogrāfam, noticēja alām. Tajos pašos gados, kad uzņēma pirmās filmas, radās arī pirmie alu muzeji. Līdz 1914. gadam tika atklātas 20 lielas alas Spānijā un tikpat daudz — Francijā. Senas alas, kuru sienas klāja brīnišķīgas freskas. Jauno zīmējumu skaits nemaz nebija mazāks par jauno filmu skaitu.

Jaunās mākslas uzplauka, vecuma ziņa vienai no tām bija tikpat daudz mēnešu, cik otrai gadsimtu.

Radās arī īsti viltojumi — kaula griezumi, kurus slepus bija veikli nolicis kāds strādnieks Kesellohas alā Vācijā (šajā alā bija arī īsti seno meistaru darbi).

Viltoti tiek tikai slavenību darbi.

Vissenākā māksla parādījas aiz priekškara, kas jau gandrīz bija aizvērts XIX gadsimta priekšā. Vecuma vārguma pārņemtajam gadsimtam tas ne visai patika, un viņu var pilnīgi saprast: vecais vīrs dievināja saprātu, sistēmu un ticēja progresam. Viņš ļoti lepojas ar savu zinātni (tvaiku, telegrāfu, elektrību) un labi zināja, ka franču glezniecība un vācu mūzika ir diži cilvēka gara sasniegumi.

Čārlza Darvina atklājumi galu galā arī pierādīja, ka ar progresu viss ir kārtībā: «Ja cilvēks ir no dieva, tad cik gan zemu viņš kritis, bet, ja no pērtiķa, tad cik gan augstu viņš pacēlies.»

Tomēr XX gadsimts sāka parādīt vecajam vīram savu pārākumu, vēl šūpulī gulēdams.

Jaunais Cīrihes institūta students Alberts Einšteins, apsveikdams tuviniekus «jaunajā gadsimtā», pat nenojauta, ka pēc pieciem gadiem ne tikai apgriezīs otrādi veco zinātni, bet arī liks cilvēcei vispār padomāt par daudzu pilnīgi noteiktu un absolūtu lietu relativitāti.

Arī vecā māksla pēkšņi piedzīvoja uzbrukumus no vairākām pusēm: to apdraudēja impresionisms, futūrisms un pat alu māksla ar pašu savas pastāvēšanas faktu.

No 1850. gada viedokļa pirmatnējam mežonim, protams, nevarēja būt māksla, kura nebūtu sliktāka par viņa izglītoto pēcteču mākslu.

Ja mežonis redz naktī un miglā, noskrien bez atelpas 25 jūdzes vai piecu kilometru attālumā sajūt tīģeri, ja viņš ir pirmatnēji mežonīgs, bet cildens, tad tas ir normāli: jau kopš Ruso laika stāstīja leģendas par civilizācijas nesamaitātu zemes paradīzi kaut kur Ekvatoriālajā Āfrikā vai Marķīza salās. Visu to kultūras cilvēki atzina, kaut gan mazliet augstprātīgi.

Bet māksla?

Tikai grieķiem, dižajiem grieķiem, un renesanses meistariem bija atjauts radīt ne sliktāk un pat labāk nekā

XIX gadsimtā. Bet šedevri, ko radījuši mežoņi, kuri dzīvojuši tumšās, dziļās alās pie senā ledāja malas, mežoņi, kuri nav pazinuši ne māju, ne mājas augus un dzīvniekus, ne rakstību, cilvēki, kuri pasaulē bijuši nevis pirms 20 gadsimtiem (Grieķija) vai 50 gadsimtiem (Ēģipte), bet gan pirms 400 gadsimtiem?

«Ja nav dieva, tad kāds gan es esmu kapteinis!» izsaucās kāds Dostojevska varonis.

Ja mežonis zīmē ne sliktāk par Delakruā, tad kāds gan ir progress?

Un tiešām, ja pirms 40 000 gadiem cilvēka gara radītais mākslas darbs nav bijis sliktāks par mūsu dienās radīto, tad tas liecina par kaut ko ļoti svarīgu, tikai nav uzreiz saprotams — par ko.

Vecie gadsimti ir teicama tribīne mūsu modernas civilizācijas aplūkošanai. Pelot vēsturi, mēs it kā atbrīvojam sev vietas šajas tribīnēs. Vietas mūsu ēras XX gadsimta novērošanai.

Vietas ir dažādas.

No tuvākajām rindām (XIX un XVIII gadsimts) redzamība laba, tomēr nav plaša. No tālākām rindām panorāma plaša, kaut gan detaļas sīkākas, daži sīkumi nav vairs saskatāmi.

Bet labākās vietas ir kaut kur tur, līdzās «tukstoškār- tējiem vecvectēviem un vecvecmāmiņām». No turienes paveras interesantas ainavas 300—400—420 gadsimtu garumā. Tās pieblīvētas ar priekšmetu blāķiem — akmens uzgaļiem, bronzas cirvjiem, dzelzs arkliem, lokomotīvēm, televizoriem, sinhrofazotroniem, mākslīgajiem pavadoņiem: jo tālāk, jo priekšmeti labāki.

Un, lūk, cita četrsimt gadsimtu rinda.

Alu sienu glezniecība Altamirā, Lasko, Fondegomā.

Vidusjūras apgabala un Āfrikas klinšu glezniecība.

Ēģiptes valdnieces Nofretetes galva.

Fidija skulptūras.

Romiešu skulpturālie portreti.

Teofana Grieķa freskas Novgoroda.

Siksta madonna.

Monē «Londonas migla».

Nikolaja Reriha Hirnalaju ainava.

Kas labāks? Nekas nav labāks. Viss |oli labi, un viens ir pilnīgi otra cienīgs.

400 gadsimtu — vai var iedomāties, kas tas ir?

Pirms 400 gadsimtiem iesākās lielā alu glezniecība.

Bet 400 gadsimtus vēlāk?

Mūsu ēras 420. gadsimts.

Mēs redzam .. .

Goda vārds, neko neredzam.

Mūsu nabadzīgā iztēle rada tikai fantastiskus (no mūsu viedokļa) kosmiskus lidojumus, desantus uz zvaigznēm, visādas pogas («nospieda pogu un…»). Laikam gan tehniskās fantāzijas robeža šodien ir pilnīgi veselīga doma, ka viņus, mūsu «tūkstoškārtējos mazmazdē- lus», saprast nevaram.

Pārāk jauni.

Bet ar mākslu ir gluži citādi.

Cik daudz gan ģeniālu šedevru radīs mūsu ērā no 20. līdz 420. gadsimtam (un radīs, ai, cik daudz radīs!), cik daudz jaunu mākslu radīsies (un taču rodas!) un kā uzplauks vecās (uzplauks!), tomēr tas viss nebūs labāks (kaut gan, protams, nebūs arī sliktāks) par Altamiras alu, Siksta madonnu un Rēriha «Hirnalajiem».

Patīkami, ka «tūkstoškārtējie mazmazdēli» kaut kādā ziņā nekad nebūs pārāki par mūsu laiku.

Nākotnes tehniskajā muzejā mūs gaida atzīšana un iecietība. Protams, bez riteņa, arkla, atomreaktora nebūtu 41970. gada tehnikas. Bet vai tad vecas grabažas jālieto tikai aiz pateicības?

Toties vecās mākslas fenomenu priekšā gadu tūkstoši ir pilnīgi vienlīdzīgi.

Māksla viegli un vienkārši ļauj cilvēkam «nobaudīt mūžību», kuru viņš tikai vēlas — labo vai kreiso (pēc koordinātu ass), tas ir, pagajušo vai nākamo mūžību.

Ta kā vairāk nekā 80 procentu no visiem iespaidiem dod redze un tikai apmēram 20 procentu — pārējās sajūtas, tad saprotams, kāpēc labāk ir vienreiz ieraudzīt nekā simtreiz izdzirdēt, paostīt vai pataustīt. Tieši tāpēc, kā ari aiz katram mirstīgajam dabiskas vēlēšanās «nobaudīt mūžību» es reiz iekāpu lidmašīnā, kas lidoja uz Vidusāziju.

Tur man jāpiebiedrojas arheologu grupai, kas dodas pētīt vissenāko glezniecību. Vecākās Ēģiptes piramīdas celtas apmēram to gadu tūkstošu vidusdaļā, kuri šķir mūs no šīs glezniecības.

1L-18, pacelies Vnukovā un apmetis milzīgu loku, pieskārās zemei Taškentā.

Piecās lidojuma stundās visredzamākais «priekšmets» tur, lejā, bija Arāla jūra. Viss pārējais bija sīks un epizodisks. Mani, tāpat kā daudzus citus pasažierus, protams, sākumā nodarbināja triviālas domas.

Lidojam virs senā skitu, polovciešu, tatāru ceļa… Rēcošie motori rij benzīnu un laiku: mūsu lidojuma piecas stundās sakoncentrēti mēneši un gadi, ilgi seno jāt-

nieku ceļojumi, nakts ugunskuri, uzbrukumi, gari stieptas dziesmas, cilvēku mūži, veselu cilšu vēstures, kurām pietrūka gadsimtu, lai šis ciitis sasniegtu bezgalīgās stepes galu.

Piecas lidojuma stundas.

Ir arī, protams, aprēķini: 20 kilometri — apmēram tik daudz varēja, var un varēs noskriet labi trenēts cilvēks vienā stundā. Tikpat liels (varbūt mazliet lielāks) ir jātnieka maksimālais ātrums.

Izrādās, ka arī antīko kuģu ātrums nav bijis lielāks par 20 kilometriem stundā.

20 kilometri stundā — pirmatnējā, seno laiku un viduslaiku cilvēka maksimālā norma.

Vilciens ir 4—5 reizes ātrāks. Ar gandarījumu apsvēris, ka šķeļu gaisu gandrīz 40 reižu (bet kosmiskais kuģis 14 000 reižu!) ātrāk nekā senie cilvēki, jūtu, ka mani pārņem visai raksturīgs (droši vien visiem laikmetiem raksturīgs) apsteidzēja lepnums.

īsie reisi parasti neļauj cilvēkam pārslēgties uz jaunām pārdomām, un viņš izkāpj no mašīnas, arvien vēl tā paša lepnuma pārpilns.

Bet mūsu distance bija garāka, un mēs tomēr paguvām vēl kaut ko apsvērt!

Ceļš uz Zemes vienmēr ir viens un tas pats.

Kilometrs, tūkstotis, desmit tūkstoši kilometru vienlīdzīgi cits citam visādās ērās.

S,ceļš vienlīdzīgs ātrumam, reizinātam ar laiku.

Kādēļ mēs steidzamies? Kāpēc tik liels ātrums?

Tāpēc, ka nepietiek laika!

Tiem pašiem alu gleznotājiem vai nomadiem ātrumi bija mazi. Toties laika, cik uziet.

No pitekantropa līdz sinantropam aizritējis tikpat daudz laika, cik no sinantropa līdz mums.

99,5 procenti cilvēku vēstures pagājuši nebeidzamos pirmatnējā cilvēka klejojumos pa planētu.

Protams, viņi nesteidzās.

Pat tad, ja pieņemam, ka viņi gājuši fantastiski lēni — kilometru gadā, kaut vai kilometru desmit gados, Zemei, kuras apkārtmērs ir 40 000 kilometru, nemaz nesteidzoties, teorētiski var apiet apkārt 40 000, 100 000, nu 400 000 gados. Bet no pirmajiem pērtiķciivēkiem taču pagājis vairāk nekā miljons gadu.

Nesteidzība, reizināta ar gadiem, deva labus rezultātus.

Zeme tika apgūta un izstaigāta.

Nonākuši pie secinājuma, ka par pirmatnējā cilvēka pārvietošanos nevajag domāt pārāk vienpusīgi, mēs izkāpjam Taškentas lidlaukā, kuru ielenc mirdzoši, karsti kalni.

Bet drīz vien jauna lidmašīna ved mūs uz dienvidiem, viegli šūpodamās un slīdēdama par ielejām, kas šķir vienu kalnu grēdu no otras.

Zem mums Vecās pasaules centrs — Āzijas centrs, viskontinentālākā vieta uz Zemes. (Sī novada loģiskais antipods atrodas Klusā okeāna dienvidu daļā, kur nav salu un kur ūdens klajums plešas tūkstošiem jūdžu tālu no cietzemes.)

Te ir vissenākās zemkopības dzimtene (savvaļas kvieši vēl līdz šim laikam sastopami Afganistānas kalnos — mazliet uz dienvidiem no lidojuma kursa).

Kalnu grēdas stiepjas uz austrumiem, kļūst augstākas, it kā izklīst un savienojas Pamirā un Hindukušā, Tjan- šana un Himalajos. Lidmašīna gandrīz skar pēdējās asās un sniegotās virsotnes un strauji slīd uz leju.

Lidlauks. Netālu dzelzceļš, svītrains stabs: Termezas stacija. Līdz Maskavai 4686 kilometri.

Kad bija nomiris kāds svētais, tad plosts, uz kura noguldīja viņa līķi, protams, sāka peldēt pa Amudarju uz augšu, pret straumi. Bet reiz plosts apstājās un mironis pateica, ka tālāk plostot nedrīkstot, jo šajā vietā dzīvojot svētais, kurš esot svētāks par viņu. Runa ir par prātnieku Alihakimu, kurš, kā redzams, mīlējis parunāt arī pēc nāves, — kad sākusies raudu dziesma pie viņa līķa, viņš pacēlis galvu un sacījis: «Trik bizi» («Mēs dzīvi!») No «Trik biz» ar laiku izveidojusies «Termeza». Ir arī citas teikas par šo nosaukumu, un katrā ir šā novada dīvainā vēsture.

Vispār šo pilsētu dibinājis Maķedonijas Aleksandrs un, būdams atklāts un vaļsirdīgs cilvēks, nosaucis to par Aleksandriju, tāpat kā desmitiem citu pilsētu. Pēc tam par godu Grieķu Baktrijas ķēniņam Demetrijam

Aleksandrija kļuva par Darmamitru, no Dannamitras pēc tam izveidojās Darenta un mazliet vēlāk Termeza.

Tomēr leģenda, kas radusies Kušanu valstī (Indijā, mūsu ēras sākumā), izskaidro, ka šī pilsēta dabūjusi vardu «Ta-la-mi», kas nozīmē «otrpus upei» (acīm redzot, pilsēta ilgi nav padevusies iekarotājiem), bet no «Ta-la-mi» līdz «Termezai» nemaz nav tālu.

Vienā nosaukumā sajaukušās vietējās, grieķu, kušanu, indiešu leģendas, un, ja vēl pievieno arābus, persiešus, Čingishanu, Timuru,tad gūstam zināmu priekšstatu par raibo, daudzslāņaino ta novada vēsturi, «kas septiņu dienu attālumā pa karavānu ceļu no Buhāras uz dienvidiem un austrumiem …».

Ja iedomājamies laiku par kaut ko materializētu, tad Toharistānas kalni un ielejas — pie Surlianas un Amu- darjas augšteces — burtiski, plīst no laika pārbagātības.

Pavisam nesen pēc lietus mašīna sāka buksēt un ar riteni izgrieza no zemes lielisku antīkās kolonnas pamatni.

Šejienes subtropu galvaspilsētas Denavas tuvumā bija pārpurvojusies vieta. Pēkšņi purvs pats no sevis izzuda un atklājās kušanu pilsētas atliekas. Tai gandrīz 2000 gadu. Pašlaik sākušies izrakumi.

Vecas mājas pamatos atrada «uz laimi» iemūrētu Būdas tēlu.

Pēc zemnieka kelmena trieciena no zemes izlēca sens šaha speles komplekts.

Gadsimti sajaucas, stili savijas. Ja paņem līdz vieglu dēli — pārnēsājamu tiltu pār neskaitāmajiem arikiein, var pieiet pavisam klāt pelēki brūnam V gadsimta tornim. Muzejā ir statuetes, tēli, kuros apvienojas indiešu mākslas vijīgums ar antīko harmoniskumu. Tikai dažu stundu brauciena attālumā, pie Šahrisjabzas — Timura dzimtenes, paceļas nepabeigtas pils milzu piloni. Ar šo pili niknais valdnieks bija gribējis pārsteigt pasauli; Bet blakus ciemos arī tagad sastopamas personas, kas nav «šejienes» cilvēki, — to meistaru tiešie pēcteči, kurus Timurs ar varu bija atvedis no Indijas. Brīnišķīgajās kušanu freskās, kuras pirms dažiem gadiem atklāja arheologs L. Albaums, attēloti mierīgi, laiski cilvēki; rokās kausi, vēdekļi, sejās svētlaime; viegla vēsmiņa droši vien atnes maigu arika guldzoņu.

Bet kas gan ir grieķi, kušani un Timurs salīdzinājumā ar pirmatnējiem gadu tūkstošiem?

Tur kalnos, pavisam tuvu, ir pasaulslavenā Tešiktašas ala — vissenāko cilvēku apmetne. Blakus jau pirms kara atklātā Mačajas ala ar daudziem akmens darba rīkiem (lielākā daļa alas aizsprostota ar milzīgu akmens bluķi, aiz kura, bez šaubām, slēpjas vēl neatrasti dārgumi).

Bērni ar skolotājiem iet kalnos, meklē, vāc nostāstus un leģendas par alām-pilīm, alām ar marmora sienām, par alām, kur var saiet simtiem aitu, par noslēpumaino «kamieļu alu».

A^ēs sapņojām ieraudzīt šī novada vissenāko glezniecību. Tā tika atklāta jau pirms kara, pateicoties muzeja agrākā direktora, tagadējā pensionāra Gavrilas Parfjo- nova pūlēm. Par šo atradumu pirms vairāk nekā 15 gadiem māksliniece A. Roginska sarakstīja labu grāmatu «Zarautsaja». Viņa kopēja senos zīmējumus. Tomēr pēc kara gandrīz neviens pētnieks nepievērsās interesantajiem zīmējumiem, un daudzējādā ziņā tie palika neizskaidroti, neatšifrēti.

Speciālisti gribēja paskatīties un padomāt. Sajā nolūkā arī mēs devāmies kalnos. (Mēs — arheologi Aleksandrs Formozovs, Tamara Saļihova, Guļams Da- dabaševs un ar viņiem kopā šās grāmatas autors.)

Seno meistaru darbos, vai nu tā būtu Ali Hakima brīnišķīgā sagana (kapenes), vai arī sarežģītais ornaments, kas klāj sienu, plāksni, māla trauku, labi ieskatoties, ir kaut kas nepabeigts: te trūkst izlocījuma, tur 110 999 atkārtotiem rakstiem viens it kā līdz galam nav uzzīmēts.

Vecie meistari to darīja tīšām: šajā pasaulē nav pabeigta darba, un tas, kurš līdz galam uzzīmējis visus rakstus, vairs nemeklē darba turpinājumu un pieteic nāvei, ka viņam uz zemes nav vairs ko darīt.

Meistari mānās un aiziet no pasaules, nepabeiguši darbu, bet skatītājiem saka: «Mēs vēl neesam pabeiguši savus darbus. Mēs dzīvi. Trik biz!»

Kas tikai pirmatnējam cilvēkam negadījās!

Pitekantropa kaulus Eižens Dibuā atrada vulkāniskajos pelnos un pumekā. Pēdējais, ko šis pitekantrops redzēja savā dzīvē, kura aprāvās pirms simtiem tūkstošu gadu, droši vien bija vulkāna izvirduma drausmīgā aina.

Neandertālieša acu priekšā pacēlās Kaukāzs, un reiz viņš ieraudzīja, kā jūra ar drausmīgu dārdoņu un troksni atšķēla no Eiropas milzīgu gabalu sauszemes — Angliju.

Pasaules krāsas mainījas acu priekša: ledaja krasas, terciāra tropu sulīgās krāsas. Uz visas planētas vēl turpinājās miljonu gadsimtu klusums.

Vai pasaule bijusi skaista pirms miljona, simttūkstoš, piecdesrnittūkstoš gadiem, tajos laikos, kad netika radītas poēmas, skulptūras un simfonijas? Dīvains jautājums.

Kam skaista? Mums, kas tikko spējam to iztēloties? Vai senčiem? Bet ko viņš, pirmatnējais cilvēks, varēja saprast… Viņš sāka zīmēt, izgriezt, veidot pirms apmēram 40 000 gadiem. Bet miljons agrāko gadu?

Uzskatīja, ka nekāda mākslīgā skaistuma tolaik nav bijis. Tiesa gan, neandertāliešu alās Francijā atrasti uz sienām uztriepti krāsu traipi un kaut kadā sistēmā simetriski saliktu akmeņu kaudzītes.' Tas nez kāpēc alu iedzīvotājiem sagādāja neskaidru patiku — krāsu traipi, akmeņu grupējums.

«Neskaidra patika» — šajos vārdos ir gan atbilde, gan uzdevums.

Vai šī neskaidrā patika bija jau agrāk — pirmajiem pērtiķeilvēkiem un dzīvniekiem? Dažreiz mēs ļoti baidā- mies salīdzināt sarežģītos cilvēka garīgos procesus ar dzīvnieku garīgajiem procesiem, bet, ja arī salīdzinām, tad pārlieku atvainojamies.

Kopš tā laika, kad tika deklarēts, ka cilvēks cēlies «ne no dieva», zinātne pastiprināti uzsvēra atšķirību starp «dabas valdnieku» un nerunājošiem radījumiem, atšķirību starp ķepu un roku, dzīvnieka apziņu un cilvēka domāšanu.

Atšķirība ir milzīga, kvalitatīva — par visu to tūkstoškārt runāts, tas viss ir pareizi, bet nemitīgajā akcentēšanā, «cik augstu esam pacēlušies», ir kaut kādas bailes no dzīvnieciskā senča, kuras tik labi pazīstamas pēc «mērkaķu prāvām» (vai tad tomēr esam cēlušies no pērtiķiem?!).

Cilvēka māksla un dzīvnieku «māksla».

Darvins pētīja putnu dziedāšanu (ir zināms, ka ķivuju draugi Vācijā pazīst deviņpadsmit šo putnu «koloratū- ras» nianses, kuras mainās gadu no gada), novēroja, kā dzīvnieki (putni un žurkas) izgrezno ligzdas, alas, velk spīdīgus priekšmetus, kukaiņu spārnus, spilgtas lapas. Ir zināma dzīvnieku interese par dažādām krā-

1 Nesen Mustjē slāņos atrastas spilgtākas liecības par neandertāliešu mākslu — noasināti stieņi krāsai — «pirmie zīmuļi».

sām. Tas viss ir ārēji līdzīgs kaut kādiem mākslas iedīgļiem.

Darvins neizšķir jautājumus, tikai jautā sev un citiem: vai ir kāda pēctecība starp šo zvēru greznošanos un cilvēku mākslu?

Mēs saprotam, ka mākslas izcelšanās galvenie cēloņi nav dzīvnieciski, bet gan cilvēciski, sabiedriski. Tomēr Darvina uzdoto jautājumu nevar neņemt vērā.

Kāds ir mākslas fizioloģiskais pamats? Kādi procesi notiek cilvēka smadzenēs un organismā, kad tas bauda mākslu vai ir pilnīgi vienaldzīgs pret to, kad izpilda cita mākslas darbus vai rada pats savus? Nav šaubu, ka šie procesi, pirmkārt, ir neparasti sarežģīti un, otrkārt, gandrīz nemaz nav izpētīti. Mēs zinām tikai to, ka «notirpst sirds», kad klausāmies brīnišķīgu mūziku. Zinām arī, ka mūzika dīvaini ietekmē daudzus dzīvniekus (kobras!) un, kā nesen noskaidrojies, pat augi aug labāk vai sliktāk noteiktu melodiju ietekmē. Bez skanu fizioloģijas, acīm redzot, pastāv vēl arī krāsu un smaržu fizioloģija.

Pērtiķcilvēki, protams, bija daudz sarežģītāki un gudrāki nekā jebkuri pērtiķi. Taču pat pērtiķi aktīvi uztver noteiktas krāsas un skaņas.

Bet cik maz tas viss izpētīts, cik maz eksperimentu, maz novērojumu!

Varbūt to ir maz tās pašas nicinošās attieksmes dēļ: «Nu kāds gan tam sakars ar lielo cilvēka mākslu?»

Rit laiks. Cilvēks, patmīlīgi aizstāvēdams savas tiesības uz pirmo vietu dzīvnieku pasaulē, tagad, XX gadsimta vidū, vairāk interesējas nevis par savu atšķirību no dzīvniekiem, bet gan par līdzību ar tiem. Pat tas, ar ko mēs esarri līdzīgi suņiem, žurkām, odiem, izrādās ārkārtīgi sarežģīts un daudzējādā ziņā vēl nesaprotams.

Protams, tiklab dabas valdnieka un vienkāršo pavalstnieku līdzība, kā arī viņu atšķirība visumā ir viena problēma, bet tieši tagad, kad šis uzdevums atrodas ultramoderno zinātņu (kibernētikas, bionikas, biofizikas) apšaudes laukā, mēs sākam ar lielāku cieņu izturēties pret pērtiķi un odu.

Tagad atzīstamies, ka ļoti maz zinām par čūsku, kas izslējusies šūpojas melodijas taktī, par bulli, kas uzbrūk sarkanam priekšmetam, par žagatu, kas zog spīdīgas metāla skaidas, lai izgreznotu ligzdu.

Viegli būt pravietim, pareģojot lielus un pat diženus atklājumus šajā jomā.

Pērtiķeilvēki, kas vēl nezīmēja un neveidoja, acīm redzot, nebija vienaldzīgi pret noteiktām parādībām, krāsām un skaņām. Etnogrāfi savākuši daudz faktu par pirmatnējo tautu mākslu. Protams, neviena visatpaliku- šākā cilts uz zemes tagad nedzīvo pirmo mākslinieku un vēl jo vairāk viņu «nemāksliniecisko» senču līmenī. Tomēr novērojumi Austrālijā, Okeānijā, Ugunszemē, bušmeņu un eskimosu vidū parādījuši, ka šo tautu mākslā milzīga loma ir ritmam, simetrijai: simetrija zīmējumos, ritms gan mūzikā, gan dejā, gan kaklarotā, kur regulāri mijas lieli un mazi zvēra zobi. Droši vien pirms simtiem tūkstošu gadu pērtiķcilvēkiem jau bijusi (no dzīvnieciskās pagātnes mantota) tieksme uz ritmu, simetriju. Pēc tam viņi jau prata pāriet no pasīvas «patīkamu ritmu» baudīšanas uz aktīvu baudīšanu, tas ir, uz jaunradi. Sākumā pērtiķeilvēki ņēma visu no pasaules tā, kā ir: nūjas, zāles, skaņas, krāsas. Un, lūk, lielais notikums: noasināja nūju, apdauzīja oli, radīja pirmo darba rīku, pēc tam sarežģītāku — akmens dūres cirvi, no kura negribēja šķirties simtiem tūkstošu gadu ilgi.

Arheologi jau sen ievērojuši, ka dūres cirvjiem, akmens trijstūriem, kurus kādreiz spiedusi pitekantropa un neandertālieša roka, ir diezgan regulāra, simetriska forma. Pierādīts, ka šo simetriju nebūt nav diktējušas «ražošanas vajadzības». Viņam, mūsu spalvainajam vecvectētiņam, vienkārši bija vajadzība apslīpēt savu darba rīku simetriski. Te ražošanas vajadzības saplūst ar kādām citām vajadzībām: visa tehnika, zinātne, māksla tolaik apvienojās vienā akmens dūres cirvī. Fiziķu un liriķu konflikts laikam gan nebija iespējams: visa fizika un visa lirika atkal bija viens dūres cirvis.

Mustjē laikmetā, kad dzīvoja neandertālieši, sākās lēna tehnikas un mākslas dalīšana, līdz pirms apmēram 40 000 gadiem notiek lielā eksplozija, apvērsums: rodas brīnišķīgā alu glezniecība un kaula gravīra — parādības, kuras, protams, nav mazāk sarežģītas par seno ēģiptiešu, Andreja Rubļova, Rafaela un Sezana glezniecību.

Par to visu — par pirmatnējās pasaules skaistumu, par skaņām, krāsām un zemes smaržām pirms simt tūkstošiem, viena miljona gadu, par daiļrades neparasto noslēpumu — mēs runājām un prātojām ilgajos klejojumos pa kalnu ceļiem.

Esam pie mērķa. Dažus kilometrus ejam pa zaļu zāli, kuru šķērso tūkstošiem sarkanu tulpju joslas. Tālo kalnu grēdu virsotnes jau sārtojas, zem sārtās joslas — brūna, vēl zemāk — tumša josla; debess ir bāla, gandrīz tāda pati kā Maskavas apkaimē (tikai dienā tā kļūst pilnīgi zila). Apmēram pēc stundas ieejam šaurā aizā, kur pār akmeņiem, mutuļus mezdama, strauji plūst lejup Zarautsaja. Tā ir vienu soli plata. Pa labi un pa kreisi paceļas aizas stāvās sienas. Salīdzinājumā ar tām strauts liekas pavisam niecīgs.

Bet visu milzīgo aizu taču izracis šis mazais strautiņš, un tāds pats tas bijis arī pirms simt miljoniem gadu. Izskatās, ka tas steidzas, skrien, bet klintis un kalni ir nesatricināmi. Patiesībā strauts nekur nesteidzas, bet kalni nevar tam pretoties. Savu ceļu viņš sācis daudz agrāk, nekā parādījās pirmais cilvēks. Kādreiz, pirms miljoniem gadu, strautiņš tecējis kaut kur virsotņu līmenī, pēc tam visu nolīdzinājis, padziļinājis, izskalojis aizu, apgājis apkārt cietām vietām, iegrauzies mīkstās vietās, un, lūk, šodien to ielenc augstas klintis, kas izbrīnā noraugās pundurī, kurš tās radījis. Vēl pec 10, 20, 40 miljoniem gadu ieleja droši vien būs dziļāka un kalni būs kļuvuši daudz augstāki, stāvāki.

Nokrist no 5000 vai 200 metru augstuma un nosisties ir pat kaut ka cildeni, traģiski — tomēr bijušas briesmas, bijis augstums… Bet grota — 10—12 metrus virs aizas dibena. Nosisties, krītot no 10 metru augstuma, ir kaut ka nejēdzīgi, gandrīz smieklīgi, tomēr nosisties var ļoti viegli: sienas gludas, lejā upe un asi akmeņi.

Mūsu ceļvedis gans Norbeks traucas augšup ātri un viegli kā kalnu kaza. Viņš pat nesaprot, kā var kalnos leni iet. Turpretim mēs rāpjamies uzmanīgi un neveikli. Mūsu kājas nonāk acīm redzamā pretrunā ar rokām: rokas — augšup, bet kājas — lejup; beidzot ar Norbeka palīdzību pēdējo reizi piespiežamies un ielienam alā, atmezdami nodevīgo domu: «Kā norāpsimies leja?»

Mēs redzam dzeltenīgi brūnu sienu un griestu izliekumus: pirmatnējais akmens, pirmo gleznotāju pirmais audekls. Uz sienām un griestiem visur sarkanas figūras, it kā, mums tuvojoties, uzreiz būtu saradušās.

Lielāka daļa zīmējumu, to skaitā paši interesantākie, atrodas rīta pakrēslī un viegli pārklāti ar siltu, mīkstu putekļu segu.

Pēc tam mēs raugāmies lejup. Zarautsajas šalkšana lielo klusumu nevis mazina, bet gan vēl palielina to. Visa daba izskatās kā sena etīde, kuru meistars tīšām nav pabeidzis, lai darbs nekad nebeigtos. Meistars rūc un klusu pārcilā akmeņus.

Zemes alas un klintis klāj simtiem tūkstošu zīmējumu. Tagad mēs tikai sākam redzēt pirmatnējo planētu, kuru ar zīmējumiem izrotājuši vissenākie mākslinieki: vairāki desmiti slavenu alu ar zīmējumiem Francijā un Spānijā. Simtiem ar zīmējumiem rotātu klinšu Skandināvijā, Ka- relija. Nesen atklātas klintis ar krāsainiem attēliem Pamira augstkalnē. Simtiem tūkstošu attēlu Aizkaukāza

kalnos. Tūkstošiem zīmējumu uz stāvajām klintīm Ļe- nas, Jeņisejas, Angāras un Amūras krastos.

Āfrikas gaiss, acīm redzot, ir labvēlīgs visādiem dzīvniekiem, to skaitā arī zīmētiem… Nedzīvajā Sahārā ir Tasili freskas, Ahagarras klintis.

Tūkstošiem alu zīmējumu Etiopijā.

Melnā kontinenta dienvidrietumos — vienā no vistuksnesīgākajām vietām uz zemes, Brandberga kalnā — ir slavenais un noslēpumainais «baltas dāmas» attēls ar drūmu melnu skeletu aiz tās. Viens no labākajiem pirmatnējās glezniecības pazinējiem A. Breils šīs dāmas rašanos izskaidroja ar senās Krētas kultūras ietekmi.

Visa Zeme kopumā izrādās milzīga, lieliska gleznu galerija… Bet pats smieklīgākais ir tas, ka daudzi ļoti mācīti vīri vēl nezina "vai negrib zināt par galerijas atklāšanu— arvien vēl tā pati vecā ideja: «Kur nu viņiem, senajiem cilvēkiem, mežoņiem, tikt mums līdz!»

Un gadās gan bēdīgas, gan jautras epizodes.

Jautra epizode: grupa studentu devās uz Jeņiseju, kur atrada un uzskicēja vairākus jaunus klinšu attēlus.

Attēli interesanti, kaut gan līdzīgi simtiem citu tā saucamo Sibīrijas akmens rakstu. Tomēr daži solīdi mākslas zinātnieki ar augstiem zinātniskiem grādiem apsveica studentus kā «lielos pirmatklājējus», kas spēruši «otro soli» pēc alu glezniecības atklāšanas Francijā un Spānijā. Nudien, šiem profesoriem mākslas zinātniekiem nebija ne jausmas, cik daudz zīmējumu atstājuši senie cilvēki.

Bet gadās arī sliktāk — ir zināmā sekmīgi aizstāvēta doktora disertācija, kuras kodols ir zīmējumu atspēkošana: «nav bijis seno cilvēku zīmējumu, un viss».

Tik lieliskas glezniecības kā Francijas un Spānijas alās visā pasaulē ir maz. Kāpēc tad pārējā planētas teritorijā šādu šedevru nav vai gandrīz nav?

Protams, Francijā un Spānijā dzīvojušas mākslinieciski apdāvinātas ciltis. Bet vai daudz mēs zinām par savām alām?

Pirms vairākiem gadiem biologs Rjumins Kapa alā atrada milzīgus zirgu un degunradžu attēlus, kas stila ziņā tuvi Francijas un Spānijas pirmatnējai glezniecībai. Urālos neviens kaut ko tādu nebija gaidījis. Tiesa gan, Rjumins aizrāvās: pat Kapa alas lāseņos viņam rādījās milzīgi zīmējumi, bet Urālu klinšu izciļņos — kolosāli kamieļu un citu dzīvnieku attēli. Diemžēl viņš pasteidzās izsūtīt rakstus, kur ziņoja par gandrīz vai 100 000 gadu vecām freskām, par kultūru, kura esot radījusi gandrīz vai visas kultūras, ari Francijas un Spānijas gleznotājus …

Tas, protams, ir pārspīlējums, tomēr istie Rjumina atradumi ir ļoti interesanti.

Uznesām augša, grotā, spaini ūdens, apmazgājam zīmējumus un kā senie šamaņi gaidām sauli, lai līdz ar tās pirmajiem stariem skaitītu savus burvju vārdus.

Saule kāpj augstāk un pēkšņi apgaismo sarkanās vēršu un mednieku figūriņas. Tas ilgst tikai dažas minūtes katru dienu, bet visā zīmējumu vēsturē 110 šiem brītiņiem var saskaitīt simt gadu.

Saulainajos mirkļos arheologi ātri uzņem krāsainas filmas kadrus.

Pēc tam mēs atkal apsēžamies un skatamies. Skatāmies 1111 klusējam. Vērši, meistarīgi uzzīmēti ar okeru, kas gadu tūkstošos izbalējis; trauksmainas mednieku figūriņas ar stopu un suņiem, kaut kādas noslēpumainas figūras zvanveidīgos tērpos. Vēl figūras un kaut kādas zīmes: viena lidziga atslēgai,otra — vabolei (tās ir gaišākas, droši vien par vairākiem tūkstošiem gadu jaunākas). Un, beidzot, uzraksts no korāna — pavisam gaišs, tam nav pat tūkstoš gadu.

Grota atrodas pie pašas ieejas aizā. To, kas sēž grotā, no apakšas nevar redzēt. Laikam gan tā ir labākā vieta slēpnim pie ceļa, pa kuru aizā staigā vērši. Varbūt dzīvniekus dzina šurp saule, un viņi gribēja slēpties vēsajās, šaurajās aizās.

«Tās alas, kurās karsta dienā slepties steidzas biklie brieži . . .»

Daži mednieki droši vien sēdēja grotā ar zīmējumiem, citi pielavījās klāt no aizmugures, un simtiem vēršu gāzās gar zemi, slacīdami ar asinīm Zarautsajas akmeņus, atdodami gaļu un kaulus saviem uzvarētājiem. Uzvārētāji gribēja zīmēt. Varbūt viņi to darīja, gaidīdami medījumu vai vaļas brīžos, mierīgi, apzināti «atraujoties no aktuāliem jautājumiem»?

Virsmas, kuras izmantoja senajiem attēliem, parasti bija piemērotas zīmējumiem un māksliniekiem: mamuta ilknis, ērgļa lāpstiņa, ziemeļbrieža rags, alu un klinšu sienas un griesti.

Diemžēl Zarautsajas gultnē maz cerību atrast kaulus vai pirmatnējos darba rīkus. Katru gadu upi piepildīja kūstošs sniegs un tūkstošiem gadu laikā aiznesa visu… Bet varbūt tepat blakus, neatklātās alās, ir darba rīki, mielastu un ugunskuru atliekas un, beidzot, to mednieku kauli, kuri te sēdēja un, klausīdamies Zarautsajas čalošanā, gaidīja dzīvniekus un zīmēja.

Pats interesantākais freskās ir vērši. Tie ir savvaļas jaki vai tauri, kuru sen vairs nav šajā novadā.

Vērši uzzīmēti meistarīgi, un turklāt tiem ir slaveni radi. Vērši soļo pa vairāku desmitu slavenu Francijas un Spānijas ledāja robežapgabalu alu sienām, un līdzās viņiem brieži, bizoni, āži, mamuti… Milzīgā «vēršu zale» Lasko alā, tumsā, virs pazemes strauta, fantastiskā sienu izliekumā. Tumšie vērši it kā lidinās virs savvaļas zirdziņu bara, un starp lielajiem dzīvniekiem ir daži mazi dzeltenīgi sarkani brieži.

Drūmais, cienīgais āzis Kastiļo alā parādīts kustībā, ritmā. Detaļu zīmējums nepabeigts, it kā pieredzējušais mākslinieks būtu zinājis, ka būs sliktāk, grūtāk, ja pabeigs zīmējumu.

Maigais, aizkustinošais dambriedis Altamirā. Mamuts Fondegomā… Pēc zīmējuma zinātnieki restaurēja nezināmās snuķa uzbūves detaļas (vēlāk ziemeļos atrada veselu saglabājušos dzīvnieka ķermeni: restaurētās detaļas apstiprinājās).

Visu šo uzzīmēto dzīvnieku atbilstība īstajiem dzīvniekiem pierādīta ar vairākiem paņēmieniem.

Dažās alās pelni, kauli, akmens darba rīki (tas, ko mēs dēvējam par kultūras slāni) pilnīgi vai daļēji aizsedza vairākus sienu zīmējumus: tātad šo alu pēdējie iedzīvotāji jau dzīrojuši pie ugunskuriem, kas apgaismoja agrāk uzzīmētās milzīgās freskas.

So alu kultūras slāņa vecums tagad noteikts diezgan precīzi: no 15 līdz 20 tūkstošiem gadu — kromaņoniešu laikmets.

Citās alās ģeologi precīzi noteic aizgruvuma laiku, kad vienīgā ieeja uz desmitiem tūkstošu gadu kļuvusi nepieejama. Slavenajam franču zinātniekam Norbēram Kasterē, kas sarakstījis grāmatu «Trīsdesmit gadi pazemē», vajadzēja ienirt neredzamā pazemes ezerā, lai pēc izniršanas atklātu Montespanas alu ar tās lieliskajām skulptūrām.

Cits slavens pētnieks, Beguēns, līda desmitiem metru kopā ar dēlu pa neparasti šauru tuneli. Tajā pašā laikā divi jaunie Beguēni rāpās pa diviem blakus esošiem tuneļiem, un galu galā visi sastapās milzīgā pazemes pilī, kuru greznoja daudzi pirmatnējie zīmējumi. Pils dabūja nosaukumu «Trīs brāļu ala». Kādā alas kakta Beguēns uzgāja piestu krāsu bēršanai un citas senā gleznotāja mantas, kas aizmirstas pirms daudziem tūkstošiem gadu.

Citā alā atrada nepabeigtu etīdi — uz ērgļa lāpstiņas, kas mētājās alas dibenā, bija uzzīmēts brieža attēls, un absolūti tas pats, bet jau pabeigts zīmējums bija blakus, uz alas kaļķakmens sienas. Maza epizode no mākslinieka dzīves simt piecdesmitajos gadsimtos pirms mūsu ēras.

Un vēl viens «neviltotības» pierādījums: vieni zīmējumi nesaudzīgi uzzīmēti uz citiem — izkrāsoti lauvas

virzās šķērsām briežu kontūrām ganībās; bizoni, brieži, mamuti sajaucas, it kā ieiet cits cita. Vieni vecāki par citiem. Varbūt par gadu vai gadsimtu, vai vairākiem gadu tūkstošiem'. Pie tam senči un pēcteči stihiski radījuši negaidītas, skaistas, drosmīgas kompozīcijas, kaut gan katrs no viņiem zīmējis tikai savu dzīvnieku. (Speciālisti domā, ka pirms kārtējā seansa mākslinieks iz- triepis krāsu pa sienu — vecās figūriņas pazudušas, un pa krāsu izzīmēta jauna kontūra; tomēr pēc gadu tūkstošiem krāsa pilnīgi vai daļēji nogājusi, un mēs redzam vairākus «dzīvnieku slāņus» vienlaikus.)

Zarautsajā pēc dažādu figūru tumšas vai gaišākas krāsas skaidri redzams, ka alas sienas izmantotas glezniecībai ne vienu reizi vien …

Ar vistumšāko, tas ir, senāko, krāsu uzzīmēti vērši, kas nav tik meistarīgi kā viņu radinieki ledāja robežapgabalos, tomēr pietiekami labi, lai tos atcerētos.

Mēs nokāpām lejā, iztukšojām pataupīto konservu kārbu, padzēram tīru, vēsu ūdeni, paklausījāmies klusumu.

Sarunai par vissenākās mākslas noslēpumu bija jāsākas, tāpēc tā ari iesākās.

Es neuzmanīgi izteicos, ka kromaņonieši attīstījuši smadzenes un uzreiz radījuši pāris desmit darba rīku un simtiem lielisku zīmējumu: apvērsums tehnikā radījis revolūciju mākslā. Arheologi vīpsnāja.

—  Tev viss ir vienkārši: tehniku kaut cik attīstīja, un māksla uzplauka.

—   Nē, to es nesaku, es zinu, ka labākās Bizantijas freskas un svētbildes radītas impērijas norieta laikā un ka vāciešiem un itāliešiem labākie komponisti bijuši pirms Vācijas vai Itālijas apvienošanās un pastiprināšanās. Bet tas ir mūsu sarežģītā laikā.

—   Nu, un par pirmajiem cilvēkiem arī ne velna nevar saprast. Atnāca kromaņonieši, apmetās uz dzīvi, medīja pie ledāja, pilnveidoja savus kramus, sāka zīmēt: Oriņakas periods, kas ilga vairākus tūkstošus gadu. Ar laiku zīmēja arvien labāk — sākumā tikai apveidus, kontūras, pēc tam sāka darināt gravīras, svītru zīmējumus; figūras vēl vienkrāsainas, bet meistarība jau augsta. Pēkšņi iestājās tā saucamais Solitrē laikmets (visi nosaukumi par godu alām un atradumiem). Solitrē — vēl daži tūkstoši gadu. Vieglāk izrunāt nekā iedomāties. Viss mūsu civilizācijas ilgums — senie laiki, viduslaiki un jaunie laiki kopā — bus gan īsāks nekā šis Solitrē laikmets.

Solitrē laikmetā izdarīti lieli tehniski atklājumi. Tiek izgudrots tāds pilnīgs akmens uzgalis šķēpiem un metamajiem šķēpiem (šaujamo stopu vēl nav),kāds parasti sastopams daudz vēlāk — pēc 10—15 tūkstošiem gadu — neolītā, jaunākajā akmens laikmetā.

—   Vai vari iedomāties, ko nozīmē tehnikas jomā aizsteigties priekšā par 10—15 tūkstošiem gadu?

Es izliekos, ka varu.

—   Mums grūti tikt skaidrībā par visiem to laiku notikumiem un negaidītajām pārmaiņām, tomēr nav šaubu, ka tehnikā bijusi priekšlaicīga revolūcija, turpretim māksla Solitrē laikos acīm redzami apdziest. Tagad zi

nātnē ir vairākas hipotēzes par to, kāpēc tas varējis notikt.

—  Visus spēkus cilvēks izlietoja tehnikai, lirikai neatlika laika…

—  Ieradās barga, tehniska, zema auguma rase, kas pak|āva māksliniekus kromaņoniešus.

Tagad tu, protams, jautāsi: «Bet kāpēc īstenībā noticis šis atslābums?» Atbildam skaidri un precīzi: «Kas to zina?»

Pēc tam iestājas tā saucamais Madlēnas laikmets. Pilnīgie uzgaļi pazūd, jo tie pārāk dārgi tādam visumā zemam civilizācijas līmenim; vēlāk, pēc 10 000 gadiem, pie šiem uzgaļiem atgriezīsimies (pareizāk sakot, tos izgudros no jauna), un tie attaisnosies… Madlēnas tehnika visumā maz atšķiras no Oriņakas tehnikas (viegli izgatavojamie kaula uzgaļi). Bet māksla pēkšņi atkal strauji atdzīvojas, pie tam stils, maniere ir tāda, it kā Solitrē nemaz nebūtu bijis, it kā būtu pagājuši tikai daži gadi, nevis tūkstošiem gadu kopš pirmo — Oriņakas mākslinieku laikiem.

Madlēnas laikmetā zīmē turpat un tāpat, tikai vēl labāk. Madlēna ir uzplaukums, apogejs. Šajā laikmetā lieto vairākas krāsas, pazīst perspektīvu, ļoti labi attēlo kustību. Ja lietojam mūsdienu terminus, tad Madlēnas laikmetā uzplaukst vissenākais impresionisms… Sājos laikos arī tiek radīta labākā Altamiras glezniecība, kurai neticēja XIX gadsimta skeptiķi. Tolaik radās arī Lasko vērši (pēc mērījumiem ar visjaunākajiem tehniskajiem paņēmieniem Altamiras iedzīvotāju vecums 15500±700 gadu, Lasko iedzīvotāju vecums 15 516±900 gadu).

Tas bija nepieredzēts «dzīvnieku glezniecības» uzplaukums (cilvēkus gandrīz nemaz nezīmē). Kad raugāmies uz šiem attēliem, liekas, ka pārejam jau uz Ēģiptes, Grieķijas, Romas, renesanses laikiem un ka milzīgais desmittūkstoš gadu starplaika bezdibenis, kas šķir šos vēršus un bizonus no pirmajām piramīdām, neeksistē.

Bet pēc Madlēnas laikmeta lielais ledājs sāk atkāpties uz ziemeļiem, pakļaudamies tiem pašiem noslēpumainajiem likumiem, kuri agrāk dzina to uz dienvidiem. Kļūst siltāks, tehnika visumā progresē, darbs, medības, mājokļi pilnveidojas, bet māksla, kā vienmēr, izturas patvaļīgi.

Lielā Madlēnas glezniecība izzūd.

Māksla izdara dīvainu, negaidītu pagriezienu un it kā ienirst tajā pašā desmittūkstoš gadu bezdibenī, par kuru nupat runājām.

Uz Zarautsajas vēršiem skrien cilvēki un suņi, un tas tūlīt ir vesels laikmets, jo lielajās Francijas un Spānijas alās cilvēki gandrīz nemaz nav attēloti. Dzīvnieki tur organiski «necieš» cilvēku klātbūtni. Toties šie dzīvnieki ir milzīgi, līdz 2—3 metriem, dažreiz dabiskā lielumā, it kā neviens un nekas viņiem netraucētu izvērsties uz seno alu sienām.

Bet te, Zarautsajas grotā, skrien vērši, viņiem uzbrūk suņi, gar plaisu (dabisku līniju, kas šķērso sienu) izstiepušās tikko ieskicētas, stilizētas tievas figūriņas — mednieki, kas uzvelk šaujamos lokus. Un, lūk, jau bultas lido un ieurbjas vēršos.

Pa labi un pa kreisi, it kā sarindodamās gar klints izcilni, uz vēršiem iet kaut kādas dīvainas figūras zvan- vcidīgās kapucēs. Sīm figūrām šaujamo stopu nav, ir tikai kaut kādas klabatas vai cirvīši, tomēr viņas, acīm redzot, piedalās medībās.

Lai atšifrētu, arheologs un etnogrāfs salīdzina. Salīdzināšana ir ļoti spēcīgs ierocis, vēl jo vairāk tāpēc, ka cita apbruņojuma šinī gadījumā gandrīz nav. Līdzīgi attēli ir zināmi: tālu no šejienes, Vecās pasaules otrā malā, Spānijas dienvidaustrumos un Ziemeļāfrikā.

Dienvidaustrumu Spānijas klintis klāj ātri skrejošu briežu figūriņas, straujā kustībā uz priekšu traucas cilvēki, lido bultas. Figūras sīkas, tāpat kā Zarautsajā. Dzīvnieki un cilvēki attēloti kopā, skrien suņi, uzvilkti loki — viss tāpat kā te.

Katru gadu Eiropā, Āfrikā un Āzijā atklāj jaunas klintis un grotas ar mazām, strauji skrejošām figūriņām. Attēlu izpildījums kā labākajā mūsdienu stilā — izteikts vispirms pamatnoskaņojums, kustība, dinamika. Liekās detaļas, kuras var traucēt veselajam, atmestas.

So figūriņu vecums jau atšifrēts. Tas ir mezolīts, vidējais akmens laikmets.

Apmēram desmit tūkstoši gadu pirms mūsu ēras.

Ledājs tolaik atkāpās, līdz ar to aizgāja arī milzīgie

dzīvnieki — ziemeļbriedis, mamuts, bizons. Notiek jauna tehniskā revolūcija: cilvēki iznāk no alām, sāk apmesties «zem klajas debess» (iemācījušies, turklāt kļuvis arī siltāks), apgūst nākamo gadu tūkstošu lielo ieroci — stopu un bultas, pieradina suni.

Tūkstošiem figūru ar bultām un suņiem «noskrien» no Ziemeļāfrikas līdz Vidusāzijai. Tālāk, cik zinām, neiet. Tikai pēc vairākiem tūkstošiem kilometru sākas jaunu klinšu attēlu apgabals — Sibīrija. Bet tur ir citi zīmējumi, cita kultūra.

Te vēl daudz nezināma, nesaprotama.

Pirms tūkstošiem un desmitiem tūkstošu gadu no Spānijas līdz Pamiram stiepās noslēpumaini pavedieni; cilvēkiem, kuri dzīvoja te, Zarautsajas tuvumā, protams, nebija ne jausmas par Spāniju un par Vidusjūru. Viņiem tas bija neiedomājams attālums. Pārvietošanās ātrums1 kā zināms, nepārsniedza 20 kilometrus diennaktī. Ātrums gan bija mazs, toties laika pietika.

Pa Zarautas sienu skrien senie mednieki, solīdi soļo cilvēki «zvanos»… G. Parfjonovs domāja, ka tie ir mednieki, kas maskējušies par lielajām sīgām, tāpat kā bušrneņi, kas, ejot medībās, «pārģērbjas» par strausiem. Tomēr strausu Pamira kalnos nebija, bet lielās sīgas ir par mazām, lai cilvēki varētu izlikties par viņām.

Varbūt atbilde ir vienkāršāka: figūras kapucēs ir sievietes? Šādi zvanveidīgi tērpi sastopami sievietēm dienvidaustrumu Spānijas freskās.

Sākumā sieviete medīja tāpat kā vīrietis, bet, kad sāka dzīvot vienā vietā un attīstījās mājas pavards un mātes ģints, viņa vai nu palīdz dzinējmedībās (ar klaba- tām, trokšņošanu), vai vienkārši sēž mājās, bet atnes vīrietim veiksmi ar buršanu un ar to izpelnās tiesību uz medījumu.

Varbūt noslēpumainās figūras, kuras ir bez stopiem un piedalās medījuma dzīšanā, ir viens no vissenākajiem sievietes likteņa attēlojumiem.

Viegli kritizēt tos, kuri atraduši desmit «liekus» attēlus: mēs paši to izbaudījām, nokļuvuši Zarautsajā. Es izdarīju lielus atklājumus reižu divdesmit: redzēju alu lāci, kas gatavojas lēcienam, milzīgus neskaidrus vai nu tīģera, vai kāda cita zvēra attēlus… Kalni nolieca milzīgās vēršu galvas, pa klintīm strauji skrēja sarkani un

tumši mednieki. Parfjonova ekspedīcijas dalībniekiem pat šķita, ka viņi atklājuši aptuvenu aizas kartes attēlu.

Tomēr tas viss bija gaismas, dabisko krāsu, melno grotu un dzelteno virsotņu rotaļa.

Tūkstošiem dīvainu plaisu un lāseņu var pievilt kuru katru. Tam vēl pievienojas noslēgtās, noslēpumainās aizas īpaša ietekme uz «svaigu cilvēku».

Mēs todien nogājām vairāk nekā 20 kilometru, reizes piecdesmit pārkāpām pāri Zarautsajai, kas tek gan labajā, gan kreisajā pusē, gan zem mums. Laiku pa laikam paslēpāmies no karstajiem stariem zem sausas, smaržīgas arčas vai zem milzīga zaļa karagacas vainaga. Katru reizi apstādamies dzērām kalnu strauta ūdeni — bija ļoti karsti, un ūdens ļoti patīkams.

Un atkal gājām pa aizu, un atkal uz katra soļa mums rādījās alas, attēli, iegriezāmies grotās un padziļinājumos — tur klusums un vēsums, un pēkšņi pagadījās dzeloņcūkas adatas, ko tā nesen atstājusi, berzējoties gar klints izcilni.

Mēs uzkāpām diezgan augstu, bet virs mums, vēl augstāk, Gisara sniegotās virsotnes, kuras aizstiepās uz austrumiem, uz Pamiru.,.

Tālākā saruna notika vakarā pa ce|am no Zaraulsa- jas uz mūsu jurtu. Pēc tam kravas mašīnā, kas veda mūs atpaka|. Un beidzot ēnainajā Termezas muzeja dārzā, kad pie kājām guldz mazais ariks.ēnā četrdesmit grādu, bet, cik saulē, to neviens nezina.

Lielāko prieku vienkāršam mirstīgajam sarunā ar speciālistu sagādā jautājumu sērija, kuras beigās speciālists pasaka: «nezinu», «nezinām», «zinātne nezina» vai «skat, ko sagribējis!».

Tieši uz šo mērķi es arī virzījos, uzbrukdams saviem arheologiem, kuru spēkus bija novājinājis karstums un problēmas viltīgums.

—   Jūs, dārgie biedri, visu it kā varat izskaidrot. Gan noteicat, cik gadu zīmējumiem, gan Spāniju ar Pamiru savienojat: «Cilvēki, šaujamie stopi,suņi — mezolīts…»

Bet interesanti zināt, kāpēc agrāk, paleolītā, zīmēja citādi: tikai dzīvniekus vien, ar krāsām un lielā mērogā — gandrīz vai dabiskā lielumā?

—   Atbildēsim: kromaņoniešiem viņu «labāko alu» periodā galvenais dzīvē ir dzīvnieki, medības. Par dzīvniekiem ir milzīga interese. Ievēro, zīmē galvenokārt medījamos dzīvniekus, nevis «briesmīgos» zvērus: lāču, lauvu, tīģeru ir pavisam maz. Pēc tam ledājs atkāpjas, lielie dzīvnieki izzūd; sākas cita dzīve — joprojām medī, bet vairs ne tā kā agrāk. Mezolītā sāk pieradināt dzīvniekus, «uzņem kursu» uz lopkopību un zemkopību. Tāpēc savvaļas dzīvniekus zīmē mazākus, necenšoties reālistiski parādīt visas detaļas.

—   Bet kāpēc pirms mezolīta nezīmēja cilvēkus? Varbūt viņu arī pirms mezolīta nebija un alu freskas izpildījušas mašīnas?

—   Sis jautājums ir sarežģīts — vispirms precīzi jānoskaidro, kādēļ viņi, senie cilvēki, zīmējuši.

Mēs smejamies: izrādās, ka daudzu dienu saruna bijusi bez sākuma.

—   Bet tiešām, kādēļ zīmējuši?…

Vēlāk Maskavā es uzdevu šo jautājumu vairākiem paziņām — visdažādāko profesiju cilvēkiem (kas agrāk speciāli nav nodarbojušies ar mākslas izcelšanās

jautājumiem vai nav interesējušies par tiem): «Senči nezīmēja nemaz, bet pēc tam sāka zīmēt dzīvniekus, skaistus dzīvniekus. Kā jūs domājat, kādēļ?»

Atbildes bija dažādas, bet būtībā tās sagrupējamas trīs galvenajos variantos.

Pirmais variants: «Kas to lai zina, kādēļ viņiem, senčiem, tas bija vajadzīgs, mēs viņus nevaram saprast.»

Otrais variants: «Te iejaukta reliģija, maģija: zīmēja, lai pirms medībām noskaitītu lūgšanu šim pašam uzzīmētajam dzīvniekam.»

Trešais variants: «Viņiem iegribējās pazīmēt, nu, un viss: izklaidējās …»

Vēlāk uzzināju, ka visi strīdi par mākslas noslēpumu, kuri jau sen notiek «profesionāļu» un «amatieru» starpā, visumā tāpat apvienojami šajos trijos variantos.

Kurš variants patīk man pašam?

Es sāku salīdzināt dažādos viedokļus, un mani pārņēma šausmas. Katrs man likās kaut kādā ziņā pareizs. Tādu, kas būtu pilnīgi nepieņemami, nemaz nebija.

Leonardo da Vinči: «Māksla ir dabas bērns, pareizāk sakot, mazbērns (jo bērni esam mēs). Māksla radusies, cilvēkam atdarinot dabu.»

Protams, atdarināšana bija: klintis, plaisas, lāseņi, kas līdzīgi zvēru galvām un ķepām, satrauca senos cilvēkus ne mazāk kā mūs. Atdarināšana bija, bet kāpēc kādreiz pēkšņi sāka tik aktīvi atdarinat, radīt? … Ar «atdarināšanu» vien ir par maz.

F. Sillers: «Maksla ir neieinteresēta bauda», kas nav saistīta ar rupjām materiālām interesēm. Tātad tā radusies no «nesavtīga prieka» visprimitīvākās, vissenākās formas — rotaļas.

Rotaļas bija gan dzīvniekiem, gan pērtiķcilvēkiem. Bet nav skaidrs, kāpēc un sakarā ar ko dzīvnieku rotaļas varēja pārvērsties par augstu cilvēka mākslu. Tas, kurš zīmēja bizonus Altamira vai vēršus Zarautsajā, protams, izjuta mākslinieka «tīro prieku», bet vai tikai to? Kā to saprast, ka labākie kromaņoniešu šedevri, kas atradušies tumšās, dažreiz neapdzīvotās alās, reizēm caururbti ar šķēpiem un bultām (uzzīmētām vai pat īstam) ?

Hauzenšteins (vācu mākslas zinātnieks): «So formu lieliskajai, pārdrošajai paviršībai piemīt… kaut kas sportiski elegants, džentlmenisks.» Zīmēja, «kad laika apstākļi traucēja medīt», aiz tiri estētiskiem apsvērumiem.

Liekas, ka Hauzenšteins runā blēņas, tomēr mākslas izteiksmīgums, svaigums uztverts pareizi. Tatad blēņas nav simtprocentīgas.

Beguēns (ievērojams alu pētnieks): «Ja mākslas zinātnieki būtu simtiem un tūkstošiem metru kopā ar mani ložņājuši pa grūti pieejamiem alu kaktiem, viņi ātri grozītu savu viedokli, ka akmens laikmeta māksla būtība ir «māksla mākslai».»

Protams, Beguēnam taisnība!

5. Reinaks (cits franču pētnieks): vissenākās mākslas saturs ir maģija, seno mednieku burvestība.

So uzskatu atbalstīja lielākā daļa franču pētnieku, kas bija līduši pa alām.

Protams, viņi zina, ko runā!

G. Ķ'ins (liels speciālists pirmatnējās mākslas jautājumos): pirmatnējo cilšu maģija, reliģiskie riti parasti rada abstraktu, nereālistisku, stilizētu mākslu. Turpretim seno alu zīmējums ir pārāk svaigs un dzīvespriecīgs — kāda gan te maģija, reliģija?

Pirmo mākslinieku darbos tiešām nav jūtams reliģijas un ritu smagais grūtsirdības zīmogs. Laikam gan neviena no ta saucamajām pirmatnējām tautām XIX un XX gadsimtā nav zīmējusi tik labi un dzīvi kā kromaņonieši vai mezolīta cilvēki (izņēmums — bušmeņi).

A. Guščins (padomju pētnieks, kas rakstīja 20. 1111 30. gados): mākslu radījusi pirmatnējā maģija un kolektīvā darba procesa attīstība.

Tā ir pareiza, materiālistiska pieeja. Tā ir taisnība. Bet vai visa taisnība?

Vai visi mākslas izcelšanās cēloņi, saknes ietilpst šaja formulā?

Iznāk, ka «par gaumi nestrīdas», bet strīdas (un kā vēl!) par gaumes izcelšanos!… Sakiet jel, arheologi: kādēļ un kāpēc viņi zīmēja?

Bet arheologi toreiz un arī vēlāk man atbildēja tā:

—   Bija medību maģija, bet ne pārāk attīstīta, ne pārāk tumša un mistiska, lai pavājinātu novērojumu, zīmējumu, krāsu svaigumu.

Un, protams, senajiem alu iedzīvotājiem bija arī iekšēja prasība — radīt, atveidot apkārtējo pasauli…

—   Un tomēr jūs neatbildējāt, kāpēc kromaņonieši nezīmēja paši sevi, bet sarautsajieši zīmēja.

— Atbildēsim. Pigmeji, austrālieši un citas tautas pazīst medību ritu: uzzīmēt tā dzīvnieka apveidu, kurš jānogalina. Pēc tam saka burvja vārdus vai dejo. Noteiktā brīdī (pigmejiem — kad saules stars skar attēla malu) mākslinieks vai kāds viņa ciltsbrālis met uz zīmējumu šķēpu vai bultu. Rits pabeigts… Kas te notiek? Austrāliešiem un pigmejiem cilvēks nav jāzīmē. Mākslinieks pats ir daļa gleznas.

Droši vien arī kromaņoniešiem autors un uzzīmētais dzīvnieks bija it kā viena sistēma «cilvēks — glezna».

—   Sistēma, kuru cilvēce sen zaudējusi!

—  Jā, jau senās Zarautsajas, kā arī citu mezolīta pasaules daļu iedzīvotāji zīmē cilvēkus, tas ir, acīm redzot, sevi par gleznas daļu nepieņem.

Nu ko, iznāk, ka viņi kļuvuši gudrāki, iemācījušies labāk saprast, vispārināt, abstrahēt nekā viņu senči ledus laikmetā.

—  Saprast un abstrahēt sākuši labāk, bet zīmēt sliktāk?

—   Jā, no mūsdienu viedokļa… Tomēr ar šiem «labāk» un «sliktāk» gadās sarežģījumi: XIX gadsimta mākslas zinātnieki nozākāja bušmeņu slaveno fresku (ātri skrejošu karavīru figūriņas), bet šodien speciālisti jūsmo par to un atrod tajā stila ziņā pilnīgi mūsdienīga mākslas darba iezīmes.

—   Nu, neprātosim — «labāk» vai «sliktāk», kaut gan alu veči gandrīz visiem patīk labāk nekā mezolita jaunieši. Bet paskaidrojiet man, kāpēc tomēr cilvēku un dzīvnieku figūras kļuva vispārinātākas, stilizētākas.

—   Šķiet, «satrūka laiku ķēde», zuda cilvēka svaigā vienība ar dabu. Lopkopība un zemkopība cilvēku padarīja stiprāku, bet reizē arī šķīra viņu no dabas; viņš aizmirsa daudzas tās balsis, kuras bija dzirdējis agrāk, iedams medībās. Turklāt ar gadiem pastiprinājās maģija, mistika, reliģija… Tiešām bušmeņiem un eskimosiem medniekiem reālismā zīmējumos un gravīrās daudz vairāk un arī tieksme uz glezniecību lielāka salīdzinājuma «ar kulturālajiem kaimiņiem». Toties «pirmatnējās tautas», kas mazāk nodarbojas ar medībām, zīmē mazāk un sliktāk. Ja nezina viņu noslēpumus, nav saprotams, kāpēc krustotās līnijas ir ķengurs, bet likās, viļņotās — bifeļu bars.

—   Tie taču ir rakstības iedīgļi.

—  Jā, rakstība. Viduslaiku Japānā labākos kaligrā- fus turēja tādā pašā cieņā kā izcilus māksliniekus!

Vēl dažas dienas mēs apbraukājam drūmās ielejas, uzkāpjam kalnu pārejās, aplūkojam dzeltenās klintis.

Arheologi iztaujā vecos cilvēkus par alām un kramiem, par alām ar zīmējumiem.

«Ir vēl alas,» māj ar galvu sirmgalvji un ilgi stāsta ceļu; arheologi pieraksta un jau redz jaunu Tešiktašu un jaunu Zarautsaju.

Bet vispār ir vai nav jāmeklē — zemē, kalnos, ielejās?

Zaimojošs, idiotisks jautājums. PSRS teritorijā atrasts ne vairāk par tūkstoti paleolīta apmetņu, to skaitā vissenāko — neandertāliešu — apmēram 200. Tas ir ļoti maz. Katrs vissenāko cilvēka pēdu atradums ir notikums zinātnē.

Un kas gan cits arheologam jādara, ja ne jāmeklē?

Ir triju veidu arheologa (un vispār vēsturnieka) atklājumi.

Pirmais veids — jauni fakti.

Vel viena atsauksme par Puškinu.

Vēl viens senās Romas kareivja vārds.

Vēl viena lauska, kurgāns.

Vēl viens dūres cirvis.

Otrais veids — jaunas zinātniskās metodes.

Statistika, ko izmanto tam, kas «nav skaitāms».

Koka vai pelnu vecuma aprēķins pēc C-14 (radioaktīva oglekļa).

Citas fizikāli ķīmiskās gadu skaita noteikšanas metodes.

Arheoloģiskā izlūkošana, izmantojot aerofotografē- šanu.

Trešais veids — vispārēju vēsturisku likumību konstatēšana.

Kurš no šiem trim veidiem svarīgāks?

Visi svarīgi: bez faktiem — bads, bez jaunām metodēm, vispārējām likumībām — aklums.

Vēsturnieks, kas maksimāli godīgi apraksta jaunus faktus, dara, protams, milzīgu darbu, tomēr…

Tomēr es pazīstu vēsturniekus, kuru vājība ir tā, ka viņi… pārāk daudz zina …

Gandrīz ikvienu savu secinājumu, kas pamatots ar milzīgu daudzumu faktu, viņi var atspēkot ar citiem faktiem. Viņi paši sev neuzticas, fakti tos paralizējuši.

Tātad vivat ignorance?

Ai nē, lai dzīvo teorijai

Dažās vēstures nodaļās fakti burtiski «saskābst», «sa- smok» (vismazāk tas gan attiecas uz antropoloģiju, kur faktu,atradumu jo sevišķi nepietiek). Faktu vairāk nekā pietiekami ir drosmīgām teorijām vai vismaz hipotēzēm, bet, tiklīdz teorija (hipotēze) «izšķiļas», tā pati noved pie tūkstošiem jaunu faktu.

Meklēt šos «tūkstošus faktu» taustoties ir tas pats, kas klabināt skaitīkļus līdzās elektronu skaitļošanas mašīnai.

Un te tad arī rodas doma, kas pārmērīgi skaļi izpausta nodaļas sākumā.

Vajag meklēt un domāt, dažreiz vairāk domāt nekā meklēt un, kad izdomāts, meklēt no jauna.

Eksaktajām zinātnēm tas viss sen zināms. Diezgan plaši pazīstamas dažu izcilu fiziķu piezīmes: «Jaunā hipotēze ir pārāk saprātīgajai būtu pareiza»; «Lieliska, tomēr diemžēl ne pārāk idiotiska ideja.»

«Idiotisms» eksaktajās zinātnēs un dabas zinātnēs pašlaik ir ļoti modē. «Idiotisms» ar lielo burtu, tas ir, «saprātīgo jēdzienu» sabrukums, relativitāte.

Bet vēsturniekiem, arheologiem līdz šim laikam cildenā «Idiotisma» gan pietrūkst.

Tomēr tas jau rodas!

Tura Ileijerdāla plosts vispirms ir jauna metode: nemaz nav svarīgi, vai «Kon-Tiki» komanda pierādījusi vai ne, ka Dienvidamerikas indiāņi pārcēlušies uz Kluso okeānu (Heijerdāls pats uzskata, ka viņš pierādījis tikai vienu — balsa plosta navigācijas spējas). Svarīga ir metode — notikumu modelēšana. Pirms daudziem gadsimtiem cilvēki, iespējams, braukuši ar plostiem pa to pašu ceļu. Heijerdāls reproducē apstākļus, veido sena notikuma modeli.

Izcilais arheologs V. Gorodcovs iemācījās izgatavot vissenākos darba rīkus un strādāt ar tiem. S. Semjonovs mērīja (eksperimentos) senā cilvēka darba ražīgumu. Tomēr žēl, ka šie vissenākā laikmeta modeļi vēl ir pārāk nelieli; plašāku akmens laikmeta «repelīciju» vēl neviens neuzņemas.

Visi lielākie speciālisti uzskatīja, ka Krētas rakstus (tā saucamos V rakstus) nevar atšifrēt: zīmes nepazīstam, valodu neprotam, un viens vienādojums ar diviem nezināmajiem nav atrisināms. Nespeciālists Ventriss pieņēma, ka šīs rakstības valoda ir tuva grieķu valodai (no speciālistu viedokļa — tīrais idiotisms!). Izrādījās, ka Ventrisam taisnība; rezultātā — Krētas rakstu atšifrēšana, pats lielākais pēckara sasniegums zinātnē par seno pasauli.

Mēs slīkstam mīklainās senajās valodās un rakstos, bet vai nevar iepazīties ar pitekantropa, sinantropa, neandertālieša valodu?

Idiotisms?

Ievērojamais padomju antropologs V. Bunaks ķeras pie darba. īsi, shematiski viņa darbu var izklāstīt šādi.

1.  Pērtiķu valoda, skaņas ir labi zināmas (un daudzkārt pierakstītas). Pērtiķu runas orgāni ari labi izpētīti.

2.  Izpētītas arī mūsdienu cilvēku valodas un cilvēka runas orgānu uzbūve.

3.  Diezgan precīzi var reproducēt pērtiķcilvēku balsenes, lūpu un mēles uzbūvi.

4.  Ja izmantojam visu, ko zinām par viņu darba ri- kiem, dzīves veidu, sabiedrisko iekārtu, un salīdzinām ar runas orgāniem, tad varam pamēģināt atveidot un izdzirdēt viņu valodas.

Protams, profesors Bunaks vēl nav sastādījis nean- dertālicšu-grieķu vārdnīcu un nebūt neuzskata savus darbus par pabeigtiem, tomēr — kas par ideju!

V. Bunaks un citi pētnieki pievērsa uzmanību tam, kā mainās mazu bērnu valoda. Kā cilvēka auglis atdarina dzīvniecisko senču tēlus, atkārtojot miljoniem gadu dažos mēnešos, tāpat arī mazi bērni kaut kādā ziņā ātri iziet savu cilvēcisko senču valodas stadijas: apmēram gada vecumā skaņas un jēdzieni dažā ziņā līdzīgi pitek- antropu valodai un domam.

Mazliet vecāki tie ir kā sinantropi.

Apmēram divi gadi — pilnīgi «neandertāliešu vecums».

Pētnieki ievēroja arī, ka mazu bērnu tēlu un krāsu uztverei, pirmajiem bērnu zīmējumiem ir kaut kas kopējs ar to, kā norisinās vissenāko cilvēku iesaistīšanās vissenākās mākslas radīšanā.

Kāds plašums «idiotiskiem eksperimentiem»!

Jāpiebilst, pavisam nesen konstatēts, ka jaunpiedzi- mušie uztver «spektra kreiso pusi» — sarkano, oranžo,

dzelteno krāsu, bet neatšķir zaļo, zilo un violeto krāsu. Senajos attēlos arī nav zaļo, zilo un violeto toņu.

Nebija krāsu vai bija bērna redze?

Starp citu, senie grieķi un dažas citas antīkā laikmeta tautas it kā neatšķīra zilo krāsu no zaļās krāsas (spriežot pēc viņu literatūras un valodas).

Tomēr tajos pašos gadsimtos (un agrākos) ēģiptieši un babilonieši zilo un zaļo krāsu labi atšķīra, prata nosaukt šo krāsu nianses.

Visi šie piemēri ir nejauši, izkliedēti. Tomēr mūsu doma ir it kā skaidra un nebūtu varējusi pretendēt uz oriģinalitāti jau Heopsa un Hamurapi laikos.

Zinātne sastāv no faktiem un domām …

Atceļā Buhāra. Senas, bet, pēc Zarautsajas mērogiem, vēlās, jaunākas mākslas pieminekļi. Šī māksla ģeniāli savieno vienkāršo un sarežģīto. Formu vienkāršība — kubs, velve, tornis, un šis vienkāršības ietvaros vīti, sarežģīti raksti, podiņu glazūras smalkās nianses.

Sarežģītais vienkāršajā — lūk, galvenā arhitektūras mākslinieciskā ideja 1100 gadus vecajā Ismaila Samani mauzolejā, kur no ķieģeļiem celtās, it kā pītas sienas uztver ne tikai gaismas un ēnas maiņu, bet arī apkārtējo koku čukstus.

Un nez kāpēc vēl un vēl atmiņā nāk vissenākā alu un klinšu māksla, kura nepazina gleznu rāmjus, postamentus, kanonus un kura klints izcilnis varēja kļūt par milzīga zvēra ķepu, bet uz nelīdzenās kraujas blakus dabas rakstiem radās cilvēka krāsainie zīmējumi.

Buhārā strādāja lieli profesionālie mākslinieki.

Bet pirms 10—20—40 tūkstošiem gadu?

Grūti atteikties no domas, ka Altamiras dambriedi vai Fondegomas mamutu nevarēja uzzīmēt kurš katrs. Tomēr etnogrāfiem ir zināms, ka bušmeņu un dažu citu cilšu vidū gandrīz visi zīmēja diezgan labi. Sī parādība varbūt ir mazāk dīvaina nekā cita — senās manieres nekustīgums: simtiem un pat tūkstošiem gadu laika visi zīmē vienu un to pašu un vienādi.

Savus darba rīkus, pasakas, dziesmas un attēlus cilvēki parasti nevarēja un gandrīz nekad negribēja mainīt. Austrālijā stāstītājam uzmanīgi seko, lai viņš (tāpat kā droši vien arī pie zarautsajiešiem) neatkāptos no tradicionālās formas.

Iespējams, ka kromaņoniešu vidū bija daudz zīmētāju, kas zīmēja labi, vienā manierē tūkstošiem gadu ilgi.

Protams, arī uz šī vispārējā fona bija izcili talanti: ir labāki un sliktāki zīmējumi. Austrāliešiem vēl gluži nesen katram bija sava dziesma vai sava pasaka (varbūt kromaņoniešiem «savs zīmējums»?).Tomēr atsevišķi sacerējumi tā pārsniedza mežoņu iztēli, ka izplatījās pa visu kontinentu, un tos no galvas iemācījās pat tālas ciltis, kuras nesaprata pasaku valodu, bet zināja, ka tas ir ievērojams mākslas darbs un tātad jāiegaumē pat tā skaņa vien nn ritms. Profesionālā māksla ir ne visai sens izgudrojums; tai nav vairāk par pieciem tūkstošiem gadu …

Buhāra — Samarkanda, tad ātra pārsēšanās Taškentā, IL-18, strauji slīdēdams pa milzigu loku, vakarā nolaižas pie Maskavas.

* * *

Autors no XX gadsimta aizmaldījās atpakaļ par 100, 400 un pat 10 000 gadsimtiem un zvērēja, ka no augstajām kromaņoniešu vai zarautsajiešu «tribīnēm» varot saskatīt kaut ko jaunu mūsu gadsimtā un pat tālāk.

Tiešām, viņam šķita, ka tālu, tālu, cauri gadu tūkstošu miglai, dažreiz pavīdēja neskaidras nākošās mākslas iezīmes. Tomēr acis var pievilt un aparāti nekādi nav izgudroti, tā ka grūti galvot par pareizību, un nedrīkst aizmirst, cik bieži gribas dabisku plaisu, lāseni vai akmeni pieņemt par uzzīmētu bizonu, mamutu un tīģeri.

Bet, ka pavīdēja, to neslēpšu.

«Gleznu pabeidz skatītājs» — tas zināms. Tāpēc pasaulē būtībā nav divu tādu cilvēku, kas vienādi izlasījuši vienu un to pašu gramatu vai priecājušies par vienu un to pašu gleznu.

Bija, ir un būs Tolstoja «Karš un miers» plus pirmais, otrais, miljonais, simtmiljonais lasītājs.

Bija Siksta madonna plus simtiem tūkstošu dažādu tās izraisītu noskaņu un sajūtu.

Turklāt katrs cilvēks, kas atkārtoti lasa grāmatu vai klausas mūziku, kopā ar autoru jau rada citādu darbu nekā pirmaja reizē.

Personīgais iespaids, meistara un skatītāja noskaņojums — par to pašlaik daudz strīdas un pārspriež.

Gan mākslinieks, gan skatītājs arvien biežāk izsaucas: «Es tā sajūtu, tas ir mans iespaids!» XX gadsimtā gan autors, gan jo sevišķi skatītājs vietniekvārdu «es» izrunā skaļāk nekā agrāk.

Neko nedod tukšais strīds, vai labāki vecie vai jaunie meistari. Tomēr, skatoties Renuāra, Rokvela Kenta, Pikaso, Sarjana un Rēriha gleznas, mūsdienu skatītājam vairāk jāpapūlas, lai pabeigtu gleznu, nekā tiekoties ar lielāko daļu XIX gadsimta meistaru.

Bet kas būs turpmāk?

Paleolītā, kā redzējām, cilvēka attēls kādu laiku neparādījās: mākslinieks un viņa ciltsbrāļi uzskatīja sevi par gleznas daļu, viņi bija «uzzīmēti», jo eksistēja; glezna iesākās ar skatītāju (un, protams, ar viņu arī beidzās).

Līdz tādai aktivitātei mūsu gadsimta drosmīgie skatītāji nenonāk. Varbūt tikai «mežoņi», kas pirmo reizi redz kino un tic, ka viss notiek īstenībā. Vai arī itāliešu tautas komēdijas skatītāji, kas ātri iesaistās izrādē, raidot aktieriem replikas.

Tomēr mākslu it kā sagaida tāda pati skatītāja aktivitāte kā pirms 40 000 gadiem (nu, protams, ne gluži «tāda pati» — 400 gadsimti nav pagājuši velti!).

Nākotnē droši vien attīstīsies mākslas, kuras sāksies no skatītāja. Skatītājam šķitīs dīvaini un garlaicīgi vienkārši skatīties, lasīt un klausīties.

Tā būs tehnika, sarežģīta tehnika, kas daudz sarežģītāka par kino un kas uztvers vissmalkākos impulsus, kuri nāk no cilvēka smadzenēm. Pēc skatītāja — nebūt ne katrā ziņā ļoti apdāvināta — gribas tiks radīti sarežģīti mākslas darbi (līdzīgi palielinātam un komplicētam kaleidoskopam — rotaļlietai, kuru griežot jebkurš cilvēks rada sarežģītus rakstus).

Būs mašinizētas cilvēka rotaļas: ar gribasspēku es, skatītājs, ne tikai izsaukšu uz ekrāna man vajadzīgo tēlu, bet arī sākšu izrādi, kurā ar vienādām tiesībām piedalīšos es un mani tēli. Rezultātā kromaņoniešu atklājums atdzims paaudžu otrajā tūkstotī… Skatītājs, kas sāk gleznu, būs tikai viena no nākotnes vispārējās daiļrades formām: ari tagad gandrīz katrs zīme, veido, dungo melodijas. Tomēr atšķirība starp profesionāļiem un amatieriem ir ļoti liela!

Pirmatnējo cilvēku daudzpusīgā apdāvinātība vedina uz pārdomām: kā to atkal atdot cilvēkiem?

Pareizāk sakot, kā krasi pacelt «parastā cilvēka» zināšanu, jūtu, radošās apdāvinātības līmeni?

Acīm redzot, tas ir iespējams.

Pārmaiņas mūsdienu sabiedrības dzīvē vēl nav kaut cik ievērojami samazinājušas distanci starp talantiem un pielūdzējiem. Tomēr tehnika, kas iespiežas māksla, vieš cerības.

Tehnika pēc savas dabas ir ļoti demokrātiska. Piespiežot pogu, rodas viens un tas pats rezultāts neatkarigi no tā, vai nu spiedējs būtu ģēnijs, vai nejēga. Fotoaparāts un kinoaparāts dos, protams, visai atšķirīgus rezultātus atkarībā nd> tā, kurš «griezis» vai «knipsēs», tomēr barjera, kas šķir profesionāļus no amatieriem, te it kā vairs nav tik nepārkāpjami augsta kā glezniecībā vai mūzikā.

Filmēšanu un fotografēšanu iemācīties vieglāk nekā zīmēšanu vai kontrapunktu.

Tehnika aizstāj trūkstošo apdāvinātību.

Tomēr tehnika un māksla nav tuvu radniecīgas. Neatkārtojamus mākslas darbus, katru savā veidā un ne sliktāk par citiem, radījusi akmens darba rīku cilvēce un dzelzs arkla cilvēce, tvaika spēka cilvēce un pusvadītaju un atomenerģijas cilvēce.

Tehnikai te bija sava loma.

Jauni celtniecības paņēmieni ietekmēja arhitektūru.

Jauni mūzikas instrumenti — mūziku.

Eļļas krāsu izgudrošana faktiski radīja jaunu glezniecības veidu.

Tomēr tehnika nenoteica gleznotāju, mūziķi, dzejnieku. Tehnika apkalpoja, bet tās progress norisinājās pavisam pēc citiem likumiem nekā mākslā.

Tās ir dažādas lielvalstis, kuru robežas kaut kur saiet kopā, bet biežāk tās turas tālāk viena no otras, ļoti patstāvīgi.

Kas būs?

Vispirms atcerēsimies, kas bija ilgi pirms «kromaņo- niešu revolūcijas»;viss «Zemes gudrības galīgais rezultāts», visa zinātne, tehnika, māksla bija ietverta dūres cirvī (un vēl pāris akmens darba rīkos).

Vēlāk tehnika un māksla sāka iet katra savu ceļu.

Tomēr šķiet, ka attīstība virzās uz jaunu sintēzi (nezin vai vajag atvainoties, ka nevis uz dūres cirvi, bet gan gluži citādi!).

Tehnika radījusi milzīgu mākslas nozari —kino (kura vecums ir tāds pats kā vienā laikā ar kinematogrāfa izgudrošanu atklātajai alu glezniecībai). Tā ir acīm redzama tehnikas lielvalsts agresija.

Tiesa gan, zinātnei, kas izdomāja kino, drīz vien norādīja tās vietu. Kino vēlas pakļauties tikai mākslas kodeksam.

Tomēr tehnika nerimstas: krāsainais kino, stereokino un tamlīdzīgi sagatavo amatierim spēcīgu ieroci, lai nākotnē viņš varētu iegūt vienādas tiesibas ar profesionāli. Nākotnē katra skatītāja līdzdalība daiļrades procesā biis tik liela, ka tagad to grūti pat iedomāties.

Varbūt mēs atrodamies tehnikas un mākslas nepieredzētas organiskas saplūšanas priekšvakarā (gadu desmitus nav ko rēķināt)! Varbūt tad mākslā iesaistīsies visas piecas cilvēka sajūtas, jo «dižciltīgās» sajūtas — redze un dzirde — pārmērīgi nicīgi izturas pret «zemajām» sajūtām — ožu, garšu, tausti.

Tomēr par galveno mākslu reiz kļūs kino, televīzijas un fotoaparāta mazmazmazbērns — cilvēks—tehnika — māksla — nākotnes māksla.

Māksla iesākās ar tehniku un pie tās atgriezīsies.

«Galvenā māksla». Bet, apžēlojieties, vai tad tāda ir?

Ir. Senatnē un viduslaikos — arhitektūra. Visas pārējās mākslas «pakļāvās»: grāmatas, freskas, mozaīku, ornamentu, mūziku — visu ievietoja templī vai pilī, visu vairāk vai mazāk pielāgoja arhitektūrai. Tā bija Senās IZģiptes piramīdu un tempļu, romānu un gotisko katedrāļu, mauru mošeju laikos.

Renesanses laikmetā pirmajā vietā bija glezniecība un tēlniecība (kaut gan arhitektūra neatkāpās). Lielie renesanses meistari — vispirms gleznotāji un tēlnieki — ietekmēja citu mākslu stāvokli un garu.

XIX   gadsimta Krievijā pirmajā vietā bija literatūra. Literatūra noteica prātu ievirzi: peredvižņiki, «Varenā kopa» — Puškina, Hercena, Gogoļa, Cerniševska garīgie bērni.

XX   gadsimts. Literatūrai joprojām ir vara, tomēr strauji izvirzās kino, ņem daudz no literatūras un pats ielaužas stilos, žanros, strāvās.

Kino vislabāk un visvieglāk uztver gadsimta tempu un noskaņojumu. Kinematogrāfijā ir tā sintēze ar tehniku, no kuras mēs gaidām daudz.

Bet kāda māksla bija galvenā vissenākajiem māksliniekiem, kas izgleznoja Lasko, Kapa alu un Zarautsaju?

Grūti pateikt: viņu glezniecība, gravīra, tēlniecība bija pielāgotas alam, klintīm, grotāin (izciļņus un plaisas dažreiz izmantoja par attēla daļu). Ja klintis un alas varētu nosaukt par arhitektūru, tad vissenākajiem māksliniekiem, tāpat kā seno laiku māksliniekiem, visu būtu noteikusi arhitektūra.

Ja es teiktu, ka galvenā māksla pirms 40—10 tūkstošiem gadu bijusi daba, jūs taču smaidītu!

Tāpēc iztiksim bez formulējumiem «galvenais — mazsvarīgais», bet piebildīsim: saites ar dabu pirmajiem māksliniekiem bija neparasti stipras, ne velti viņu zīmējumus tik viegli sajauk-t ar dabas rotaļu, paši tie ir it kā dabas parādība.

Nesen izcilais franču petnieks Norbērs Kasterē no dziļas apakšzemes alas pārraidīja pa televīziju krāsainus kromaņoniešu vēršus un briežus un pa radio — pilienu atbalsi un skaņu.

Ta bija skaista ideja — izmantot jauno tehniku, lai miljoniem cilvēku parādītu tukstoškārtējo vecvectēvu tumšo, tālo dzīvokļu krāsas un skaņas.

Pilieni un atbalss šajā raidījumā bija mākslas darbs. Tāpat kā dabiskie klinšu izliekumi un melnais pazemes ezers. Jau ļoti sen zināms par mākslas saitēm ar dabu, par dabas ainavas izmantošanu. Kolomenskas Debess- braukšanas baznīca, kas it kā izaug no pakalna; Samar- kandas zilās debesis, kas atspoguļojas gludajos podiņos; Poseidona templis, kas sastindzis virs jūras krasta kraujas; brīnumpilsēta Brazīlia, kas iegleznota Brazīlijas zemē, debesīs un gaisā.

Nākotnē šīs mākslas un dabas saites kļūs ļoti ciešas un negaidītas: dabas un mākslas duetā iekļausies milzīgas ēkas, kosmosa ainavas, mākslīgie pavadoņi, zemūdens pilsētas. Kādreiz radīsies mākslas darbi, kuru dabiskais fons būs planēta Zeme visuma. («Ai, cik labi šis zilais disks harmonē ar ziemeļu puslodes zaļgano spožumu!»)

Vispār būs grandiozs sakausējums: cilvēks — māksla — tehnika — daba. Cilvēks un daba ir jaunās mākslas «elementi», tehnika — elementu saite.

Tomēr mākslas un dabas ciešās saites vēl ir sarautas. Mūsu laikmeta domātāji ne vienu reizi vien atcerējušies seno grieķu vienību ar dabu, vienību, kuru turpmākajos

15* 219 gadu tūkstošos daudzējādā ziņā iznicinājušas sociālās pretrunas, grandiozie kari, milzīgās alkatīgas pilsētas, egoisma un vienaldzības pasaule.

Tomēr Senās Grieķijas paraugs vieš cerību …

Jau vairākus desinittūkstošus gadu pirms Senās Grieķijas bija cilvēku mākslas un dabas pirmā lielā saplūšana: reālistiskajā, patiesajā Oriņakas un Madlēnas alu glezniecībā, kurā nebija pārgudras pratošanas.

Sī vieniba, saplūšana deva vissenākās mākslas titānus, bet mēs nezinām ne viņu vārdus, ne viņu cilšu nosaukumus.

Vēlāk — pēc Madlēnas, pēc ledāja — notiek cilvēka un dabas pirmā nošķiršanās: alu glezniecību nomainījuši mazāk reālistiski, vairāk shematiski, abstrakti tēli. Pagājību nevar atgriezt, kaut kas neredzami pārmainījies, jaunā pasaule kļūst vecāka un gudrāka.

Tomēr pēc daudziem gadu tūkstošiem bērnība atgriežas: kas nav dots atsevišķiem cilvēkiem, ir dots tautām un cilvēcei.

Senie grieķi — jauna cilvēces bērnība, cilvēka un dabas jauna apvienība.

Pēc tam helēnisms, Roma; atkal nesaderība; atkal agrākās laimes, bērnības un bezrūpības zaudēšana.

Un no jauna māksla, varbūt gudrāka, uzmanīgāka pret detaļām, vērīgāka nekā agrāk, tomēr jau bez svaigās, stihiskās «dievišķās» gudrības.

Viduslaiki — kristiānisms, musulmanisms — gotiskās katedrāles, Teofans Grieķis un Andrejs Rubļovs, Ismaila mauzolejs. Bet tas ir cits skaistums un gudrība nekā grieķiem un kromaņoniešiem.

Renesanse — cilvēka un dabas jauna spēja savienošanās: jauns laikmets, kad titāni izstaipa muskuļus. Pēc tam «mūsu gadsimti». Jauna sašķelšanās divās daļās, nošķiršanās. Tomēr ilgas, tieksmes pēc senās harmonijas ir jau apzinātas, pieteiktas; antīkā rakstura mākslinieki — Puškins un Mocarts var rasties arī šajā laikmetā.

Bet kā atgūt mierīgo bērna bezrūpību un prieku, nezaudējot «sašķeltā laika» šaubas un meklējumus? Vecās domas un strīdus par mākslu esam saņēmuši mantojumā, un tie kļuvuši jauni.

Tuvojas laiks (pēc gadu desmitiem, gadsimtiem) jaunai savienībai ar dabu, jauna Partenona un Altamiras, jaunu titānu — reizē gudru sirmgalvju un naivu bērnu — laiks.

Tomēr nekad ne cilvēku meistari, ne daba nepabeigs pēdējo rakstu, neuzzīmēs līdz galam pēdējo zīmējumu.

Katrā ziņā atstās sev darbu rītdienai.

PIRMAIS NOBEIGUMS

Galvenais notikums šās grāmatas vēsturē bija autora iepazīšanās ar V. Bunaka, M. Gremjacka, G. Dcbeca, M. Ņesturha, J. Roginska, V. Jakimova un citu mūsu zemes labāko antropologu darbiem.

Zinātnieku atradumi un pārdomas par vēl neatrasto, iekarotā izprašana un vienlaikus neapšaubāma prasība pēc jauniem iekarojumiem — to visu autors mēģinājis saglabāt tulkojumā no zinātnes valodas populārā valodā.

Tomēr divu iemeslu dēļ grāmatā nekas vai gandrīz nekas nav pastāstīts par dažiem svarīgiem zinātnes virzieniem un metodēm.

Eksperimenti ar augstākajiem un zemākajiem pērtiķiem.

Kibernētikas un citu eksakto zinātņu izmantošana.

Etnogrāfu novērojumi par visatpalikušāko tautu dzīvi.

Lingvistu pārdomas par senajām valodām.

Mūsdienu ģenētikas panākumi.

Noklusējumu pirmais, bet ne galvenais iemesls ir autora pilnīga pievienošanās Kozmas Prutkova teorijai par iespējām aptvert neaptveramo.

Otrais — galvenais iemesls ir mazliet sarežģītāks.

Autors ir pārliecināts, ka izcilie eksperimenti ar pērtiķiem, kibernētiķu, lingvistu un ģenētiku novērojumi un pārdomas, neraugoties uz to neapstrīdamo svarīgumu, pagaidām vēl diemžēl ir tikai palīgnozares tai zinātnei, kura pēta cilvēku vēstures pirmās nodaļas.

Galvenais ir atradumi: fosilo kaulu, vissenāko darba

riku, mājokļu atklājumi. Atklājumu ir pārak maz, un katrs no tiem var pēkšņi atspēkot pāris desmit teoriju.

Zinātne vēl ir tajā stadijā, ka atsevišķas veselīgas domas var ienākt prātā amatieriem un citu nozaru speciālistiem.

Dažreiz tas rada šajos cilvēkos acīm redzami pārspīlētas domas par savām spējām un nepārvaramu tieksmi neapņēmīgos profesionāļus pamācīt, kā ātrāk noorganizēt «revolūciju primatoloģijā». Neko darīt, mūsu trūkumi ir mūsu labo īpašību turpinājums, un formula «pat es to varētu izdarīt» tiek, acīm redzot, uzskatīta par visbriesmīgāko apvainojumu autoritatēm. Loģiski iznāk, ka nenobriedušu kritiku radījusi nenobrieduši zinātne …

Pirms dažiem gadiem starptautiskā zinātnieku sanāksmē Ļeņingradā izcilais franču antropologs Arirī Valuā salīdzināja savu zinātni ar milzigu pilsētu, kas nezināmos laikos nogrimusi ūdenī: tā visa ir zem ūdens, virspusē tikai dažas katedrāļu un torņu smailes, bet pēc šīm smailēm, un tikai pēc tām, jārestaurē pilsētas plāns, vēsture un arhitektūra. (Domāts, protams, ka neviens neprot nolaisties ūdenī. Tiešām, kurš gan, ienirdams «aizvēstures dzelmēs», kādreiz būtu sasniedzis dibenu?)

Galvenais ir atradumi un, protams, to izskaidrošana. Izskaidrot palīdz (un ar katru dienu vairāk) gan kiber- nētiķi, gan lingvisti. Nevienam zinātniekam nepatīk atkarība no vairāk vai mazāk nejaušiem atklājumiem. Viņš sapņo ieviest savā zinātnē jaunas, precīzas metodes.

«Rīt», «parīt» antropoloģija kļūs par eksaktu zinātni; tad matemātika, ģenētika, kibernētika ieņems tajā vēl augstākas goda vietas.

Bet par šo zinātni tiks sarakstītas citas grāmatas.

OTRAIS NOBEIGUMS

Verkora dotajam cilvēka definīciju sarakstam varu pievienot vēl vienu definīciju — tikpat precīzu, cik pārliecinošu: «Cilvēks ir vienīgais dzīvnieks, kurš zina savu vecmāmiņu un vectētiņu.» Tēvu un māti zina daudzi zvēri, bet «tēvatēvu» un «mātesmāti» viņi vairs neatšķir 110 sev lidzīgo masas.

Cilvēka senā interese par senčiem ir neapšaubāma. Mirušie bija (un daudzām ciltīm un tautām paliek) dzīvo kolektīvu goda locekļi. Mūsu laikos maz būs tādu cilvēku, kam nebūtu kaut vai reizi radies dīvainais it kā nepraktiskais jautājums: «Kur dzīvoja un kas bija mans tiešais ciltstēvs pirms 500, 2000, 25 000 gadiem?»

Anglijas lordu palatā sēž cilvēki, kuri zina savus pirms 500—700 gadiem dzīvojušos senčus, tomēr viņus pārspēj Polinēzijas zvejnieki, kuri var uzskaitīt savus senčus līdz piecdesmitajai vai sešdesmitajai paaudzei, pievienojot dažādas sīkas biogrāfiskas ziņas. Ļoti garas ģimenes hronikas, protams, ir valdošo dinastiju locekļiem. Ja tiešām dzīvojis pusleģendārais kņazs Rjuriks, tad viņš bijis Rjuriku dinastijas pēdējā cara, nelaimīgā Fjodora Joanoviča vecvecvecvecvecvecvecvecvecvecvec- vecvecvecvecvecvecvecvectēvs. Etiopijas ķeizari, kas uzskata, ka cēlušies no ķēniņa Zālamana un Sabas ķēniņienes, tomēr var uzrādīt trīsreiz vairāk valdnieka senču. Bet rekords pieder, protams, tiem virsaišiem, šeihiem un maharadžām, kuri nav aizmirsuši savu dievišķo izcelšanos.

Cilvēku vēsturē vispirms ir skaitļi: no «prasmīgā cilvēka» līdz mums apmēram 2 miljoni gadu, tas ir, 20 000 gadsimtu, un aptuveni 80—100 tūkstoši paaudžu. No pirmajiem kromaņoniešiern, kā jau teikts, nodzīvojušas apmēram pusotra tūkstoša paaudžu.

Kā redzams, pat Etiopijas ķeizars zina mazāk nekā desmitdaļu savu senču, ja runājam par mūsdienu tipa cilvēkiem, un aptuveni 0,15 procentus no savas ģenealoģijas, ja skaitām no pirmā divkājainā «prasmīgā».

Ja pieņemam (ļoti mazticams pieņēmums), ka vienam no pirmajiem rakstu pratējiem — ēģiptiešu rakstvedim (apmēram 3000. gadā pirms mūsu ēras) ir pēcteči, kas pašlaik dzīvo uz Zemes, un ka turklāt visi ģimenes locekļi vienmēr bijuši rakstu pratēji, tad pat šajā gadījumā mūsu planētas viskulturālākās dinastijas loceklis varētu lielīties, ka tikai 12—15 procenti no viņa «saprātīgajiem» senčiem pazinuši rakstus, bet 85—88 procenti — nav pazinuši. Turpretim lielākajā daļā Eiropas zemju, kur rakstītā vēsture nepārsniedz 10—15 gadsimtus, «kultūras slāni» veido ne vairāk kā 40—60 paaudzes.

Statistiskie aprēķini uzvedina uz citām pārdomām.

Pirmo mūsdienu tipa cilvēku riczin vai bija vairāk par dažiem miljoniem. Tā kā prava to daļa gājusi bojā, neatstādama pēcnācējus, tad, iespējams, no kāda miljona «neandertāliešu kara» uzvarētāju izcēlusies visa mūsdienu cilvēce — vairāk nekā trīs miljardi cilvēku. Tātad vidēji apmēram katriem 3—4 tūkstošiem tagadējo Zemes iedzīvotāju (kuru vidū var būt dažādas ādas krāsas cilvēki, kas dzīvo dažādos kontinentos, pieder pie dažādām šķirām un runā dažādās valodās) ir viens kopējs sencis. Spēcīgs papildu arguments, lai pierādītu teorēmu «Visi cilvēki ir brāļi!». Katrā ziņā viņi ir brāļi lielākā mērā, nekā viņiem tas liekas.

Un pēdējais statistiskais vingrinājums.

Cik daudz visā cilvēces vēsturē uz Zemes bijis cilvēku, neviens, protams, nezina, bet no grāmatas uz grāmatu (un pat pa kalendāriem) «klejo» skaitlis 300—400 miljardi.

Grūti pateikt, kas un kad izdarījis šo lielo skaitīšanu, bet rezultātu var nosacīti pieņemt. Pieņemt kaut vai tāpēc, ka 10—20 miljardi mums liktos par maz, bet 1000 miljardi būtu tā kā par daudz.

Tātad pašlaik uz Zemes dzīvo 1 procents no visiem cilvēkiem, kas uz tās kādreiz dzīvojuši. 99 procenti radījuši, postījuši, dzīvojuši, sapņojuši un aizgājuši, atstādami mūs par saviem mantiniekiem uz planētas.

«Katrs cilvēks balstās uz milzīga ciltskoka, kura saknes sniedzas gandrīz vai līdz Ādama paradīzei; mūsos kā piekrastes vilnī jūtams pasaules vēstures okeāna spiediens: visu laikmetu doma ir šajā brīdī mūsu smadzenēs.» (A. Hercens, Pagājība un apcere.)

No statistikas novada mēs apņēmīgi pārejam uz morāles, vēstures mācību novadu.

TREŠAIS NOBEIGUMS

«Milzīgais ciltskoks» — ko nozīmē katram cilvēkam tā eksistēšanas fakts vien?

Tevi saprast gribu es, Meklēju pēc izpratnes,.,*

Divas prātojumu sistēmas šajā sakarībā visiem ir labi zināmas.

Pirmā sistēma: «Cik daudz gan cilvēki sasnieguši, kads milzīgi garš ceļš noiets, kāds progress» un tamlīdzīgi.

Slavēts kosrna iekarotājs. Cilvēks — ceļu cirtējs drošs. Uzticīgais, nclokarnais. Slavēts viņa talants spožs! [1]

Tas ir viena procenta pamatots lepnums par visu simt procentu panākumiem.

«Kareivji, četrdesmit gadsimtu raugās uz jums no šo piramīdu virsotnēm!» izsaucās Napoleons pirms kaujas pie Kairas.

Četrdesmit gadsimtu — nieks.

—       Cilvēki! Tūkstošiem gadsimtu no visām pusēm vēro jūs …

Bet pastāv arī cita, ne mazāk sena sistēma prātojumos par laiku un cilvēkiem.

—   Kas ir gadsimti, gadu tūkstoši, civilizācija?

Tikai niecīgas saliņas vēstures okeānā.

Jo ilgāka vēsture un vairāk cilvēku, jo mazāka daļa 110 vēstures procesa iznāk katram cilvēkam, atsevišķai personai.

Pasaule neticami pārmainījusies četrdesmit tūkstošos gadu. Tomēr šajā pasaulē gara auguma fašists ar taisnu pieri un attīstītu smadzeņu prefrontālo novadu vēl nogalina ar savām rokām — lielisko pilnīgo mehānismu, ar kura veidošanu daba nopūlējusies miljoniem gadsimtu… Sajā pasaulē — briesmīgi kari, kas dažos gados iznīcinājuši daudz vairāk cilvēku, nekā bijis uz Zemes kromaņoniešu…

Vēstures pretrunīgums, gaismas un tumsas cīņa — tas viss sen labi zināms.

Te nav ko pielikt, nav ko atņemt — Tas viss uz Zemes bijis reiz.*

Tikai par vienu gribas zināt mazliet sīkāk — par atsevišķo cilvēku, par vienu trīs miljarddaļu no visa cilvēku dzimuma viena procenta.

Zeines dzīves pagātne liek secināt: jo primitīvākā, senāka ir bioloģiskā suga, jo mazāka vērtība ir atsevišķam īpatnim, vienai «personai» šīs sugas vēsturē un jo lielāka ir «apstāk|u liktenīgā vara».

Zivīm un kukaiņiem pielāgošanās mehānisms prasa lielu mirstību. Odu ir triljoniem; neskaitāmos daudzumos tie iet bojā pirms laika, bet iznākumā sugas eksistēšanai vajadzīgais skaits izdzīvo.

Iet bojā miljardiem ikru graudiņu, lai miljoni paliktu dzīvi.

Uznāk aukstums, iestājas silts laiks, kļūst sauss vai mitrs — sugas pielāgojas, galvenokārt maksādamas ar milzīgiem upuriem (kas dažreiz pārsniedz zināmu robežu, un tad seko izmiršana). Atsevišķs īpatnis, viena būtne nav nekas …

Skudras un bites glābjas sabiedrībās, kurās «individualitāte» zūd tiktāl, ka speciālisti nopietni sāk uzskatīt visus stropa vai skudru pūžņa iemītniekus par vienu veselu, kurā daļas tikai mazliet vairāk autonomas nekā mūsu atsevišķās šūnas un orgāni.

Zīdītāji ir augstāka ranga būtnes: «persona» ir vērtīgāka. Skaitā viņu ir daudz mazāk; izturēšanās daudzveidīgāka. Diapazons starp dzīvību un nāvi plašāks. Kad pārmainās apstākļi, augstākie dzīvnieki sākumā maina paradumus, mācās un tikai pēc tam, kad visas «rezerves» izsmeltas, var arī iet bojā.

Senie cilvēki. Cīņa ar nāvi pastiprinās: kad pēkšņi uznāk aukstums, viņi ne tikai pielāgo iemaņas, emocijas, bet vēl arī ietērpjas zvēru ādās, meklē patvērumu alās, kurina uguni.

Pirmatnējais kolektīvs pasargā, aizstāv, padara stiprāku atsevišķo personu.

Kamēr vissenākajos cilvēkos norisinājās lielas bioloģiskas pārmaiņas, vecais dzīvnieku «mirstības likums» vēl darbojās pilnā sparā (australopiteku, neandertāliešu bojā eja).

Bet pienāk brīdis, kad atsevišķais cilvēks it kā pārstāj mainīties. Progress, kas apveltījis viņu ar universālu organismu, vairs nevar prasīt specializējušos, deģenerējušos sānzaru bojā eju, jo tādu nav. Persona sasniedz milzīgu (kaut arī, protams, nepilnīgu) neatkarību no vecajiem bioloģiskajiem likumiem. Kopš šī laika viņa pakļaujas galvenokārt sabiedriskajiem likumiem.

«Skola» pabeigta, sākas «augstākā izglītība».

Jauno cilvēku likumu darbības pastiprināšanās var pat šķietami samazināt, ierobežot agrāko anarhisko brīvību. Bet tie būs ierobežojumi augstākā posmā, studenta ierobežojumi, kas nomainījuši skolnieka bezrūpību.

Personas brīvībai kopš šā laika ir divas robežas.

Viena robeža — pārmērīga neatkarība no kolektīva; cilvēks, kas atstāts savā ziņā (kaut kādā mērā tāda brīvība bija neandertāliešiem). Personas brīvības pārpilnība izvēršas pretstatā — cilvēks kļūst par dabas, apstākļu vergu.

Otra, pretēja galējība: pārmērīga atkarība no sabiedrības; kolektīvs, kas pilnīgi nomāc personu. Kromaņo- niešiem tā varēja būt pilnīga atsevišķas personas asimilācija savā ģintī. Pēc tam, «civilizācijas ērā», kad sāka skaidrāk Izdalīties, iezīmēties atsevišķas individualitātes, rodas tirānijas dēmoni, kas dažādos veidos pratuši pārdzīvot gadu tūkstošus.

Starp šiem abiem verdzības poliem arī noritējusi cilvēku vēsture — cīņa, nospiešana verdzībā, atbrīvošanās.

«Augstākā tikumība,» rakstīja Mihails Prišvins, «ir savas personības upurēšana kolektīva labā.

Augstākā netikumība — kad kolektīvs upurē personību pats savā labā.»

Gadu tūkstoši liek secināt, ka absolūtas brīvības nav, bet ir brīvība nepieciešamās un nepietiekamās devās. Pārmērīgu devu nav — tas ir tas pats, kas otrādi apgriezta verdzība.

Katra cilvēka brīvību drīkst ierobežot tikai viens, pasludināja «Cilvēka un pilsoņa tiesību deklarācija» (1789. gadā), — visu citu cilvēku tāda pati tiesība uz brīvību …

Pēc vēstures loģikas miljoniem gadu ilgi vēsturēs process virzās uz to, lai cilvēka persona kļūtu arvien brīvāka un cilvēku sabiedrība — arvien spēcīgāks mehānisms vēl lielākas personas brīvības iegūšanai. Sī loģika paver mums nākotnes sabiedrības perspektīvas: maksimāla brīvība, nekādas ekspluatācijas, pārpilnība.

Akli, stihiski, taustīdamies, reizēm tālu atkāpdamies un līčločus mezdami, cilvēki vienmēr virzījušies pretim brīvībai saskaņā ar vēstures likumu, kas viņus «skubina». Bet, ja cilvēks uzminējis, sapratis, kurp pūš esamības vēji, viņš var uzvilkt buru … «Cilvēks,» rakstīja lielais franču antropologs Teijārs de Sardēns, «nav nekas cits kā evolūcija, kas izpratusi pati sevi. Kamēr mūsu modernajos prātos (tieši tāpēc, ka tie ir moderni) nebūs nostiprinājusies šī perspektīva, tie, man šķiet, nekad neatradīs mieru …»

Cilvēki «ar burām» ir bijuši un būs visos vēstures posmos. Viens cilvēks ir visu cilvēku viena procenta viena trīsmiljardā daļa. Bet cilvēku masu virzīšanās uz jaunām brīvības robežlīnijām vienmēr — gan neandertāliešu laikā, gan Senajā Romā, gan šodien — iesākas ar to, ka virzīšanos vēlas viena, vairākas, pec tam arvien vairāk atsevišķo personu.

«Cilvēces cilvēciskošanās» process turpinās. Vispārējās cilvēciskošanās svarīgākais nosacījums ir atsevišķā cilvēka brīvība un neatkarība, un tas, kurš «katru dienu iet kaujā par to», var teikt, ka dara visu, kas no viņa atkarīgs, lai izpildītu senseno vēstures likumu. Turpretim tas, kurš apgalvo, ka viņš ir tikai viena trīssimtmil- jardā daļa, neizpilda «brīvības likumu», tas ir, viņš izdara apzinātu vēsturisku nelikumību. Viņš mēģina paslēpties milzīgajā pūlī. Bet vai gan pats no sevis var noslēpties?

Iekams sāk runāt par miljardiem, miljoniem, tūkstošiem cilvēku, viņš katrā ziņā patērzēs (kaut arī klusēdams) pats ar sevi.

Atbrīvojies, maksimāli pārcilvēciskojies viens cilvēks jau ar pašu savas eksistences faktu vien izpilda miljoniem gadu novēlējumus un dara neparasti daudz, krietni vairāk, nekā pat viņam šķiet, lai atbrīvotu visu cilvēci.

«Nekādu ierobežojumu nav,» raksta Hercens, «bet katrs var kļūt par neaizstājamu īstenību, katram atvērtas durvis…

Vai tagad jūs saprotat, no kā īsti atkarīga cilvēku, tautu nākotne?

—   No kā?

—   Kā, no ka? Taču, piemēram, no mums abiem. Kā gan, zinot, to, mēs varam nekā nedarīt?»

SATURS

I daļa. Pēdējais pērtiķis

Pirmā nodaļa. Cilvēks cēlies no Darvina . 5

Otrā nodaļa. Pitekantrops I Lielais . , - . 28

Trešā nodaļa. Zobi, alas, zinātnieki . . 39

Ceturtā nodaļa. Pitekantrops I! Sengaidītais. Pitekantrops III Jaunais. Pitekantrops IV

Varenais……………………………………………………………. 50

Piektā nodaļa. Cilvēks pie milžiem………………………….. 02

Sestā nodaļa. Piltdaunas džentlmenis . . 71

Septitā nodaļa. Missing link, trūkstošais posms 80

Astotā nodaļa. Cilvēki vai dzīvnieki? …. 105

II daļa. Pirmais cilvēks

Pirmā nodaļa. Neandertāliešu planēta . . 129

Otrā nodaļa. Kromaņoniešu planēta … 141

Trešā nodaļa. Pēdējais neandertālietis , . 152

Pielikums

Nebeidzamā etīde …… 177

Pirmais nobeigums…… … 222

Otrais nobeigums………………………………………………….. 223

Trešais nobeigums. , . ……………………………………………………………………….. i25

N a t a n s E l d e 1 m a n I s ES MEKLĒJU SENCI

Redaktore J. Roze. Māksi. redaktors A. Oa- levluss. Telin. redaktore D. Pastare, Korektore I, Gintere.

Nodota satikšanai 1972. g, 1. augusts. Parakstīta Iespiešanai 1973. g. 24. Janvāri, Tipogrāfijas papīrs Nr. 2, formāts 84X1087», 7,25 flz. iespiedi.; 12,18 uzsk. iespiedi.) 12,13 Izdevn. I. Metiens 30 000 eks. Maks» 48 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr, 25509-J24S2. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas grāmatu tipogrāfijā Rigā, Ļeņina ielā 137/139. Pašūt. Nr. 427,

[1] atdzejojis imants Lasmanis.

Content

Eidelmanis Natans Es meklēju senci

I daļa PĒDĒJAIS PĒRTIĶIS

Pirmā nodaļa CILVĒKS CĒLIES NO DARVINA

Otrā nodaļa pitekantrops  lielais

Trešā nodaļa ZOBI, ALAS, ZINĀTNIEKI

Celurtā nodaļa PITEKANTROPS II SENGAIDĪTAIS P1TEKANTROPS III JAUNAIS PITEKANTROPS IV VARENAIS

Piektā nodaļa CILVĒKS PIE MILŽIEM

Sestā nodaļa PILTDAUNAS DŽENTLMENIS

Septītā nodaļa MISSING LINK, TRŪKSTOŠAIS POSMS

Astotā nodaļa CILVĒKI VAI DZĪVNIEKI?

II daļa PIRMAIS CILVĒKS

Pirmā nodaļa NEANDERTĀLIEŠU PLANĒTA

Otrā nodaļa KROMAŅONIEŠU PLANĒTA

Trešā nodaļa PĒDĒJAIS NEANDERTĀLIETIS

Pielikums nebeidzama etīde

OTRAIS NOBEIGUMS

TREŠAIS NOBEIGUMS

SATURS