Āboltiņš Ojārs

Eniņs Guntis

Gaujas senieleja

Ojārs Āboltiņš, Guntis Eniņs

Gaujas senieleja

PRIEKŠVĀRDS

No agra pavasara līdz vēlam rudenim Gaujas straume nes desmitiem un simtiem visdažādāko piepūšamo laivu un plostu, smailīšu, kanoe un katamarānu, retāk parastās laivas. Gar upi virzās lielas un mazas tūristu grupas. Simtiem motorizēto transporta līdzekļu braukā gar Gauju, atvedot tos, kas ierodas no tālienes.

Visbiežāk visa šī cilvēku gūzma saplūst tajā Gaujas ielejas daļā, kuru jau sen pazīst kā Gaujas senieleju. Visā 460 km garajā Gaujas tecējumā šis posms starp Valmieru un Inčukalnu (Murjāņiem) sastāda tikai nepilnu sestdaļu — apmēram 80 km. Kāpēc tieši uz šejieni tā tiecas tūristi, ekskursanti un visu citu kategoriju apmeklētāji, turklāt ne tikai no Latvijas vien, bet arī no kaimiņu republikām un pat visai attālām vietām? Laikam galvenais cēlonis (atmetot nodevas modei — jo ceļot ir populāri), kas nosaka Gaujas sen- ielejas pievilcību, meklējams lielajā, neatkārtojamajā dabas daudzveidībā. Tā izpaužas it visur, jo nemitīgi mainās pati Gauja.

Katrā no neskaitāmajiem upes līkumiem pavīd balta smilšu sēre, bet tai iepretī zemāka vai augstāka krauja ar čurkstu alu caurumiem. Un tomēr neviens no šiem līkumiem nav pilnīgi līdzīgs iepriekšējam. Vietumis no dziļajām dzelmēm paceļas diženas, šķietami nesatricināmas gan baltas, sarkanīgas, dzeltenīgas, gan arī raibkrāsainas vairākus desmitus metru augstas smilšakmens sienas ar brūno priežu stumbru ierindu augšmalā. Nereti smilšakmeņos melnē alas.

Tālāk no upes ieleja terasveidīgi paplašinās, līdz to norobežo stāva, parasti ar mežu apaugusi nogāze. Visbiežāk to saposmo un sašķeļ gan šauras un dziļas, gan platas un lēzenas sāngravas, kurās caur krūmu un koku lapotni tikko samanāms uz Gauju steidz sīks strautiņš vai tērce.

Uzkāpjot šādas nogāzes pašā augšā, skatienam paveras zilganā dūmakā tīta visa ieleja. Cik tālu vien acis redz — tumši zaļo priežu, egļu un lapu koku meži, bet tuvāk upei kuplo kārklu, alkšņu, ievu, jāņ- ogulāju, upenāju, kazeņu vai apīņu biežņa. Reizēm iemirgojas vecupes ezera sirpis, kurā atspoguļojas nosūnojušas, koku un krūmu apēnotas klintis. Vietām paveras sulīgi zaļas pļavas klājiens ar lieliem, kupliem ozoliem vai baltu bērzu birzīti un jau pavisam reti — pelēcīgie, brūnganie vai zaļgandzeltenie tīrumi.

Tas viss kopā veido Gaujas senieleju. Un reizēm tīri nevilšus rodas doma — kāpēc tā izveidojusies tieši te, tieši šādā veidā, vai tā vienmēr bijis un arī būs?

Par to, lai tā būtu arī turpmāk, jārūpējas mums visiem, kā tas noteikts PSRS Konstitūcijā, valsts Pamatlikumā, runājot par dabas aizsardzību, kā arī 1973. gadā nodibinātā Gaujas nacionālā parka administrācijai. Bet uz jautājumu, kāpēc tas, ko mēs redzam, ir tieši tāds, nevis citāds, tieši tur, nevis citur, kā arī uz daudziem citiem jautājumiem mēģināsim atbildēt šajā grāmatā.

Lasītāji būs ievērojuši, ka jau grāmatas nosaukumā visiem tik ierasto terminu «senleja» aizstāj cits jēdziens «senieleja». Tā nav nejaušība. Gluži vienkārši termins senieleja precīzi atspoguļo ar to apzīmētā dabas veidojuma būtību — pastāvīgo gultnē plūstošo straumju izveidotā reljefa formu, kas zinātniski pareizi saucama par ieleju. Turpretī termins leja attiecināms uz jebkuras izcelsmes iegarenu reljefa pazeminājumu.

Gaujas ieleja no Valmieras līdz Inčukalnam senlejas nosaukumu ieguva tāpēc, ka agrāk par tās rašanās galveno cēloni uzskatīja senās ledāja kušanas ūdeņu straumes. Ģeoloģiskie un ģeomorfoloģiskie pētījumi liecina, ka šīs straumes, kuru darbība izbeidzās pirms 12 000 gadu, nebūt nav vienīgais, pats nozīmīgākais un vecākais ielejas veidošanās iemesls (par tiem runāsim turpmāk). Izrādās, ka visā posmā no Valmieras gandrīz līdz ietekai jūrā zem tagadējās redzamās Gaujas ielejas atrodas cita, daudz senāka (iespējams, pat vairāk nekā miljons gadu veca) dziļi devona iežos iegrauzta ieleja. Tāpēc ari Gaujas ieleja starp Valmieru un Inčukalnu saucama par sen i cl eju.

Daudzie senielejai tik raksturīgie devona iežu atsegumi, kas redzami kā lielāka vai mazāka izmēra vertikālas kraujas ielejas pamatkrastu un terašu nogāzēs, parasti tiek saukti par iežiem un klintīm. Jēdzieni ieži un klintis šajā gadījumā nav stingri zinātniski termini. Tic vēsturiski izveidojušies un ieviesušies tautas valodā. Tādēļ arī šobrīd grūti pateikt, kāpēc, piemēram, viena un tā paša vecuma, sastāva un krāsas smilšakmeņus reizēm dēvē par iezi (Kazu iezis), bet citreiz par klintīm (Ērgļu klintis). Šajā kategorijā visbiežāk ietilpināti vairāk nekā desmit metrus augsti atsegumi, bet nereti tāpat sauc arī pavisam nelielus, tikai pāris metru augstus veidojumus. Līdz ar to pagaidām nav un diezin vai var arī atrast stingru kritēriju, pēc kura vadoties varētu noteikt, cik augsti un cik gari iežu slāņu atsegumi pieskaitāmi ieža vai klints kategorijai.

No šī viedokļa raugoties, var rasties iespaids, ka, pretendējot uz zinātniski precīzu terminu lietošanu, no minētajiem jēdzieniem būtu jāatsakās. Tomēr ir viens apstāklis, kas līdztekus tradīcijām izceļ to vērtību. Tiklab Gaujas senielejā, kā arī citur Latvijā par iežiem un klintīm sauc tikai tās kraujas, kurās atsedzas vairāk vai mazāk cietie pamatieži (smilšakmeņi, alevrolīti, dolomīti, dolomītmerģeļi utt.). Sajā kategorijā nekad nav ietverti pēc izmēriem ne mazāk iespaidīgie kvartāriežu veidojumi. Tādēļ grāmatā arī saglabāti jēdzieni ieži un klintis, taču šos terminus var lietot brīvi.

Gaujas senieleja tagad ir Gaujas nacionālā parka visizcilākā un nozīmīgākā daļa, faktiski tā mugurkauls. Tāpēc, raksturojot gan pašu ieleju kopumā, gan arī daudzos atsevišķos, nereti unikālos dabas pieminekļus tajā, skaidrojot to uzbūvi un veidošanos, gribam panākt, lai lasītājs labāk uztvertu ne tikai dabas veidojumu krāšņumu, bet izprastu arī to vērtību. Tādējādi tiktu sekmēta Gaujas nacionālā parka galvenā funkcija — dabas aizsardzība.

GAUJAS SENIELEJAS TAPŠANA

Ģeoloģiska priekšvēsture

Plašo, dziļo un neatkārtojami savdabīgo Gaujas senieleju mēs esam pieraduši uztvert kā pastāvīgu un neatņemamu Vidzemes dabas ainavas sastāvdaļu. Raugoties no cilvēces vēstures viedokļa, tas tiešām tā arī ir, bet ģeoloģiskajā skatījumā vēl pavisam nesen, tikai pirms kādiem 12 000—13 000 gadu tādas ielejas kā pašreiz vēl nebija. Lai rastos šāds dabas piemineklis, vispirms vajadzēja būt iežiem, kuros tam veidoties. Tāpēc iesākumam nedaudz par to, kā un kad radušies iežu slāņi, kuros tagad tik dziļi iegrauzusies Gauja.

Pirms sāka veidoties Gaujas senieleja, Zemes ģeoloģiskajā pagātnē jau bija aizritējuši ne mazāk kā 3,5 miljardi gadu. Šajā ilgajā laikā Zemes garozas krokojumu, pārrāvumu, citiem vārdiem — tektonisko kustību rezultātā bija izveidojušās un jau paspējušas arī noārdīties lielas kalnu grēdas, bet jūra neskaitāmas reizes gan uzvirzījusies (transgresējusi) sauszemei, gan arī atkāpusies (regresējusi). Apmēram pirms 340 miljoniem gadu, devona perioda otrajā pusē, lielāko daļu Latvijas, arī Gaujas baseina teritoriju klāja samērā sekla jūra. Tālāk ziemeļos, Skandināvijā, toreiz pacēlās seno kaledonīdu kalnu grēdas. No turienes plūda ūdens straumes un nesa līdz šo kalnu noārdīšanās produktus. Atnestās smilšu, grants, oļu un putekļu daļiņas uzkrājās jau seno deltu rajonos, bet vairums no tām, viļņu un jūras straumju nestas, pārvietojās aizvien tālāk uz dienvidiem un tikai pakāpeniski nogulsnējās jūras piekrastes ūdeņos. Visvairāk uzkrājās dažāda lieluma smilšu, galvenokārt kvarca, laukšpata, retāk vizlas graudiņu. Vietvietām mierīgākos apstākļos, kur nebija spēcīgu straumju un viļņu, īpaši seno deltu daudzajās attekās, jūras līčos vai izskalojumos krasta zemūdens nogāzēs, nogulsnējās arī smalkās alevrītu (putekļu) un mālu duļķes, veidojot treknāku vai liesāku mālu un alevrolītu slāņus, kuri kā lēcas vai starpkārtas iegula smilšu slāņkopās (tagadējos smilšakmeņos). Mālu uzkrāšanās sevišķi intensīvi norisinājās tajos laika posmos, kad samazinājās kopējā, no ziemeļiem nestā kalnu- dēdēšanas materiālu plūsma.

Senajos ūdens baseinos un straumēs eksistēja sava, devona laika dzīvo organismu pasaule — tārpi, gliemji, vēžveidīgie un citi bentosa vai planktona organismi. Jūras līčos un deltu daudzajās attekās makšķernieks tolaik būtu varējis vilkt itin brangu lomu, jo zivju (gan bruņu, gan vairodžu, gan arī bārkšspurti sugu) tur netrūka. Ne jau velti devona periods tiek uzskatīts par zivju faunas uzplaukuma laiku. Dzīvoja tādas zivis, kas bija tikpat bīstami plēsoņas kā mūsdienu haizivis un sasniedza vairāku metru garumu, gan arī tādas, kas lēnām pārvietojās tikai gar pašu ūdens baseinu gultni un pārtika no sīkajiem bentosa organismiem tāpat kā tagadējās butes. No plēsoņu asajiem zobiem tās pasargāja stipras kaula vai ragvielas bruņas.

Tā kā makšķernieku toreiz vēl nebija, tad seno zivju gastronomiskās īpašības mums šobrīd paliek nezināmas. Nav arī «makšķernieku stāstu» par loma dižumu un noķerto eksemplāru izmēriem. Tāpēc seno zivju ārējais izskats, izmēri un dzīves veids gribot negribot jānovērtē, izmantojot daudz prozaiskākus izziņas avotus — restaurējot un pētot senos organismus pēc to pārakmeņoto atlieku daļām. Tikai īpašas veiksmes gadījumā, par kādu, piemēram, jāuzskata ģeologa V. Kurša 1970. gadā atklātā bruņu zivju «kapsēta» Lodes drenu cauruļu rūpnīcas mālu karjerā, izdodas izpētīt veselus, labi saglabājušos senās dzīvnieku pasaules eksemplārus.

Aizritēja daudzi miljoni gadu, un agrākās jūras piekrastes joslas kopā ar lielāko daļu tagadējās Latvijas teritorijas sāka lēnām iegrimt, bet no austrumiem notika jauni augšdevona jūras uzplūdi — transgre- sija. Sī baseina ūdeņi atšķirībā no iepriekšējiem bija stipri sāļāki. Sevišķi daudz tajā bija kalcija un magnija karbonātu. Sie sāļi kopā ar mālu duļķēm siltās jūras ūdeņos pamazām nogulsnējās un vēlākā laika posmā pakāpeniski pārveidojās par iežiem — dolomītiem un dolomītmerģeļiem. Jādomā, ka arī šīs jūras transgresijas ūdeņi nebija sevišķi dziļi, jo laiku pa laikam, galvenokārt tektonisko Zemes garozas kustību ietekmē, kā arī toreizējos klimatiskajos apstākļos notiekošās intensīvās iztvaikošanas rezultātā jūru līmenis manāmi svārstījās. Nogulu materiāls diezgan bieži uz neilgu laiku nonāca sauszemē, to virskārta izžuva, sacietēja un saplaisāja gluži kā mālu virsa, izžūstot peļķēm, pēc tam atkal pārklājās ar ūdeņiem un nogulām.

«Sālījumā» (par tādu pamatoti var uzskatīt sāļu piesātināto seklo līču ūdeni) nekāda labā dzīve, jādomā, nebija, tāpēc iepriekšējā dzīvnieku pasaule manāmi pārveidojās. Daudzas dzīvnieku sugas izmira, sevišķi ievērojami samazinājās zivju daudzums, bet izzudušo organismu vietā pakāpeniski ieviesās citi — jaunas molusku (pelicipodu, mazākā mērā vēderkāju un galvkāju) sugas, brahiopodi, kā arī plēsīgās bārkšspuru zivis.

Visā atlikušajā augšdevona, kā arī citu jaunāko ģeoloģisko periodu laikā Latvijas teritoriju vēl daudzkārt skāra jūru transgresijas un regresijas, mainījās nogulumu uzkrāšanās apstākļi, taču Gaujas baseinu, īpaši tā vidusteccs rajonus, šīs pārmaiņas vairs būtiski neietekmēja. Šajā rajonā no devona perioda beigām līdz kvartāra perioda sākumam — apmēram 280 miljonu gadu intervālā intensīva nogulumu uzkrāšanās vairs nenotika. Kas īsti norisinājās šajā ilgajā laika posmā, pilnīgi precīzi konstatēt ir grūti. Jādomā, ka Zemes garozas lēnas celšanās ietekmē lielākajā Centrālās Latvijas un Austrumlatvijas teritorijas daļā dominēja denudācijas (noārdīšanas) procesi. Tektoniskajos procesos dažādā augstumā paceltā agrāk izveidoto iežu virsa, no vienas puses, tika izlīdzināta, bet, no otras, — līdzenajā reljefā seno upju straumes pakāpeniski iegrauza dziļas (daudzu desmitu metru) ielejas un gultnes. Ka tas tā tiešām noticis, liecina pēdējo 30—40 gadu laikā veikto ģeoloģisko pētījumu dati, kuriem pievērsīsimies nedaudz vēlāk.

Ģeoloģiskajā attīstībā radikālas pārmaiņas iezīmējās samērā nesen, apmēram pirms 1 —1,5 miljona gadu, kad tālu ziemeļos Skandināvijas pussalā kvartāra perioda sākumā izveidojās kontinentālā ledāja sega. Tās aktīvie priekšpulki — uz dienvidiem izvirzītās ledāja mēles pa zemākajām vietām Baltijas jūras gultnē pakāpeniski sasniedza Igauniju, pēc tam Latviju un virzījās aizvien tālāk uz dienvidiem. Dažu desmitu tūkstošu gadu laikā visu Latvijas teritoriju pilnīgi pārklāja biezs ledājs. Sākotnēji tas visaktīvāk iedarbojās uz savu gultni — atrāva no tās gan sīkus, gan arī itin prāvus iežu gabalus, ieslēdza ledāja apakšējos slāņos un pārvietoja tālāk. Līdztekus notika arī gultnes iežu virsmas apdarināšana — svītrošana, skrambāšana un vietām arī pulēšana. Savukārt ledāja masas svars un spiediens nereti deformēja iežus ledāja gultnē. Sīs ledāja ārdošās darbības pēdas tagad bieži vien vērojamas ieleju nogāžu atsegumos. Piemēram, Amatas ielejas labā pamatkrasta kraujā kādus 1,5 km lejpus Mclturu (Vidzemes šosejas) tilta redzams 1,2—1,7 m biezu devona dolomītu un dolomītmcrģeļu slāņkopas pārbīdījums pa zemāk ieguļošo mālu slāņa virsu.

Līdztekus ārdošajai darbībai ledājs veica arī pārvietotā materiāla nogulsnēšanu, veidojot jaunus slāņus, kas pārsedza senākos devona iežus. Visagrāk, jau zemledus apstākļos, no pašiem apakšējiem, ar iežu atlūž- ņiem pārsātinātajiem ledāja slāņiem pakāpeniski gul- snējās oļaini, akmeņaini un smilšaini māli, tā sauktā morēna. Vēlāk, ledājam kūstot, tekošo ūdeņu straumes, pārskalojot morēnu saturošo ledu un arī jau noguldītu morēnu, izveidoja fluvioglaciālos smilts, grants un oļu slāņus. Savukārt stāvošajos kušanas ūdeņu baseinos uzkrājās smalkais duļķu materiāls, veidojot limnogla- ciālos nogulumus — mālus, alevrītus un putekļainas smiltis.

Iepriekš teiktais var izraisīt lasītājā zināmas šaubas, jo daudzo miljonu un tūkstošu gadu vecajiem notikumiem «aculiecinieku» taču nevarēja būt. Tik tiešām — pirms 300 miljoniem (un vairāk) gadu cilvēku vēl nebija, tātad nebija fotogrāfiju un kinofilmu, nedz arī rakstisku vai zīmētu materiālu, kurus šobrīd esam pieraduši uzskatīt par dokumentāliem pierādījumiem. Un tomēr tālās ģeoloģiskās pagātnes notikumi ir reģistrēti pietiekami precīzi — tie «lasāmi» iežos, kuri veidojās šajā laikā, un skatāmi tajos sastopamo organismu pārakmeņojumos.

Daudzajās klintīs (iežos), kuras redzamas Gaujas krastos un kurām tik dāsni veltījuši «autogrāfus» dabas vai, pareizāk, savas «nemirstības» cienītāji, īstenībā nežēlīgi dabas postītāji, slēpjas bagātīga ģeoloģiskās attīstības vēstures informācija. Vairums no tiem, kas smilšakmeņos skrāpē savus iniciāļus, uzvārdus un vārdus, dzīves vietas nosaukumus, bieži vien neaizmirstot pievienot arī apmeklējuma datumu, lai visi zinātu, kad viņi ar savu klātbūtni «aplaimojuši» šo vietu, diezin vai būs ievērojuši, ka aprakstāmais objekts nebūt nav tikai viendabīgs, sarkanīgs, dzeltenīgs vai balts smilšakmens. Uzmanīgāk ielūkojoties iezī, tajā vērojams dažāda rakstura iekšējs zīmējums — dažāda graudainuma un nokrāsas horizontālu, viļņotu vai slīpu slānīšu mija. So «zīmējumu» ģeoloģijā sauc par ieža tekstūru, un speciālistam tās īpatnības ļauj spriest par apstākļiem, kādos notikusi ieža veidošanās. Tā, piemēram, izmērot slīpo slānīšu krituma leņķi un krituma azimutu, citiem vārdiem, nosakot daudzu slānīšu slīpuma virzienus, var uzzināt, no kurienes un uz kurieni plūdušas tās senās straumes, kas nogulsnējušās smiltis, no kurām sastāv tagadējie smilšakmeņi. Savukārt iepazīstoties ar ieža mineraloģisko sastāvu, atsevišķo daļiņu izmēriem un noapaļojumu, iespējams precizēt iepriekšējos datus. Ja vēl izdodas atrast seno organismu atliekas, tad tālās ģeoloģiskās pagātnes ainu var restaurēt visā pilnībā.

Ieži, kādi tie ir

Daudzu gadu desmitu laikā veiktie ģeoloģiskie pētījumi ļauj pietiekami precīzi sagrupēt Gaujas un tās pieteku ielejās atsegtos iežus pēc vecuma, noteikt arī, kādos apstākļos tie veidojušies.

Pārskatāmības labad Gaujas ielejā atsegto un tās tiešā tuvumā sastopamo iežu iedalījums pēc vecuma un vienkāršots to raksturojums sniegts tabulas veidā (sk. tabulu 12. lpp.).

Tabula

Piezīme: tabula nav minēti vidusdevona Zivetas stāva Burtnieku svītas ieži, kas nelielos atsegumos pie zema ūdens līmeņa redzami Valmieras apkārtnē un arī dažu lielāko atsegumu pašā apakšējā daļā.

Palūkosimies, kas tad īstenībā ir tabulā minētie Gaujas, Amatas un Pļaviņu svītu ieži. Ar jēdzienu svīta apzīmē iežu slāņkopu, kas līdzīga pēc sastāva un veidošanās apstākļiem un atbilst vietējā devona nogulumu stratigrāfiskā iedalījuma mazākajai vienībai, t. i., vienam no daudzajiem «plauktiem», kuros ieži dabā un īpaši ģeologu zīmētajās tabulās novietojušies atbilstoši to vecumam. Savukārt svītu nosaukumi aizgūti no tām vietām, kurās attiecīgo iežu slāņi atsegti vispilnīgāk. Tas nozīmē, ka, piemēram, Amatas svītas iežu pilns ģeoloģiskais griezums redzams tieši Amatas ielejā, bet Pļaviņu svītas — pie Pļaviņu pilsētas Daugavas krastā, un, ja šīs svītas ieži sastopami Gaujas baseinā, tad tas nebūt nenozīmē, ka uz turieni pārcelta Pļaviņu pilsēta.

Ģeologu N. Delles, P. Liepiņa, Ļ. Ļarskas, V. Kurša u. c. pētījumi liecina, ka Gaujas svītā, kuras pilns griezums atsedzas Gaujas ielejā un apkārtnē, dominē smilšakmeņi. Sevišķi tie raksturīgi svītas apakšējai daļai un redzami arī Raunas, Vaidavas, Amatas, Līgatnes, Braslas u. c. ielejās. Gaujas svītas augšējai daļai turpretī tipiska smilšakmeņu, mālu un alcvro- lītu slāņu mija, kas vērojama galvenokārt ieleju nogāžu atsegumu augšmalās. Sīs svītas apakšējās daļas smilšakmeņi visbiežāk ir vidēji graudaini, retāk smalkgrau-

daini, gaiši pelēkā vai sarkanīgā krāsā, turpretī svītas augšdaļai vairāk raksturīgi tieši smalkgraudaini ieži pelēcīga nokrāsā. Smilšakmeņi parasti ir irdeni (tieši tas atvieglina iežu skrāpētāju pūles, bet «negarantē» uzrakstu ilgstošu saglabāšanos), jo smilšu graudiņus cementē dzelzs hidroksīdi, māli un reizēm arī karbonāti. Vietām smilšakmeņos sastop arī kvarca, kvarcīta, mālu vai merģeļa oļus.

Irdenos smilšakmens slāņus veido galvenokārt cieta minerāla kvarca gaišie graudiņi. Izrādās, ka tieši kvarcs daudzo simtu miljonu gadu laikā bijis visizturīgākais. «Piedzimis», granītiem un gneisiem sairstot seno kaledonīdu kalnos, kvarca atlūznis kopā ar citām tādām pašām daļiņām deldēts gan upju, gan jūru straumēs. To dragājuši viļņu triecieni un vēja brāzmas, tas kveldēts saulē un rūdīts salā. Galu galā nogludināts un sadilis līdz smalka cukura izmēriem, tomēr nav ne izšķīdis, nedz arī pilnīgi saberzts vai saskaldīts putekļos. Un tāpēc šobrīd tieši kvarcs sastāda apmēram 90% no visiem smilšakmens graudiņiem.

Pārējo iežu daļu parasti veido daudz mazāk izturīgie laukšpati un sīkas, saulē spīguļojošas gaišās vizlas (muskovīta) plāksnītes. Pavisam maz (tikai ap 1%), neskaitot atsevišķus plānus smilšakmens starpslāņus, ir tā saucamo smago, galvenokārt tumšas krāsas rūdu minerālu — magnetīta, ilmenīta un limonīta daļiņu. Sastop vēl arī daudzkrāsainos rutīla, cirkona, granāta, apatīta u. c. graudiņus.

Pēc mineraloģiskā sastāva no smilšakmeņiem maz atšķiras arī daudz smalkgraudainākie Gaujas svītas zaļganpelēkie alevrolīti, kuru daļiņu izmērus raksturojot, mēdz teikt, ka tie gan vairs nav smiltis, bet vēl nav arī māli. Sarkanīgie, raibkrāsainie vai pelēcīgie māli, kas pārsvarā sastāv no tā saucamajiem mālu minerāliem (kaolinīta, hidrovizlām u. c., kas saskatāmi tikai mikroskopā), parasti mēdz būt alevrītiski un smilšaini. Kopējais Gaujas svītas nogulumu biezums sasniedz 80—100 m.

Pie Gaujas svītas nogulumiežiem pieder arī izmirušo organismu, galvenokārt vairodžu, bruņu un bārkš- spuru (otiņspuru) zivju, piemēram, Haplacanthus ehrmanensis Gross, Asterolepis ornata Gross, Pan- derichtys rhombolepis (Gross), Laccognathus panderi Gross u. c. atliekas. Mālos atrod arī samērā daudz sporu, kas ļauj kaut mazliet ielūkoties arī senās augu valsts pasaulē.

Daudzās Gaujas un tās pieteku ieleju kraujās Gaujas svītas nogulumus klāj mazliet jaunākie Amatas svītas ieži. Uz ziemeļiem un ziemeļrietumiem no Gaujas ielejas tie gan saglabājušies tikai neliela teritorijā, bet pilns šīs svītas nogulumu ģeoloģiskais griezums atsedzas, piemēram, Amatas un arī Vējstrauta ielejās. Seit dominē gaiši peleki, reizēm iedzelteni un sarkanīgi, galvenokārt smalkgraudaini, bieži alevrītiski smilšakmeņi. Visumā Amatas svītas ieži maz atšķiras no Gaujas svītas nogulumiem, tikai Amatas slāņos reizēm sastopamas necementētu smilšu starpkārtas un nogulumu biezums sasniedz 30—35 m. Pēc ininera- loģiskā sastāva šīs svītas nogulumi visumā līdzīgi Gaujas svītai, tomēr vērojamas arī nelielas atšķirības. Amatas svītas paleontoloģiskajos atradumos dominē seno zivju, piemēram, Psammolepis undulata Ag., Psammolepis meandrinus Ag., Asterolepis radiata Roh., Dothriolepis prima Gross u. c. fosilās atliekas.

Gaujas un it sevišķi Amatas svītas smilšakmeņos dažkārt sastopami ļoti savdabīgi veidojumi, neparastu figūru kopas, kas atgādina gan «miniskulptūriņas», gan kreļļu virtenes, gan arī atsevišķas gandrīz ideāli apaļas lodītes. Sos veidojumus tā arī sauc par lodīšu smilšakmeņiem. Lodīšu izmēri mainās plašā diapazonā — no milimetra daļām līdz vairākiem centimetriem. Smilšu graudiņus tajās cementē minerāls kalcīts. Neparastā dabas darinājumu forma izskaidrojama ar to, ka, koncentrējoties smilšakmenī no ūdeņiem, kalcīts kristalizējas. Atsevišķie kristāliņi no kopējā centra aug radiāli, visos virzienos vienādi, un smilšakmenī rodas sfērisks sacementējums.

Lodītes smilšakmenī sastopamas atsevišķi, bet reizēm tās ir savstarpēji savienotas un veido vienlaidus slāni. Sādi lodīšu smilšakmeņu slāņi īpaši raksturīgi Amatas svītas augšdaļai. Tā kā lodīšu smilšakmens ir cietāks par parasto smilšakmeni un līdz ar to grūtāk izskalojams, uz šādiem slāņiem sīko Gaujas pieteku un strautu ielejās reizēm izveidojušies nelieli ūdenskritumi.

Bez lodīšu smilšakmeņiem Gaujas un Amatas svītas nogulumos reizēm atrodami arī tumši zilganpelēkas krāsas ieapaļas formas ieslēgumi ar raupju («smirģeļa») virsmu. Tie nereti ir ievērojami lielāki par smilšakmens lodītēm. Ieslēgumi, kā liecina ģeologa V. Kurša pētījumi, nav nekas cits kā fosforītu konkrē- cijas un fosforītu mālu oļi. Lai gan fosforīti ir nozīmīgs derīgais izraktenis, šajā gadījumā tiem nav praktiskas nozīmes tā vienkāršā iemesla dēļ, ka to ir maz, toties fosforītu konkrēcijām ir liela paleoģeogrāfiska vērtība, jo tās apliecina, ka Gaujas un Amatas svītu ieži veidojušies galvenokārt augšdevona jūru ūdeņos, nevis sauszemē.

Raksturojot Gaujas un Amatas svītu smilšakmeņus, jau vairākkārt minēta to krāsas daudzveidība. Tik tiešām — kāpēc ieži reizēm ir sarkanīgi, reizēm balti? Kas tad īstenībā nosaka to krāsu? Pētījumi liecina, ka iežu krāsa vispirms atkarīga no iežu veidojošo minerālu krāsas, tātad faktiski no iežu mineraloģiskā sastāva. Tā kā abu šo svītu smilšakmeņu un alevrolītu mineraloģiskais sastāvs visumā ir līdzīgs, acīmredzot krāsu dažādībai vairumā gadījumu nepieciešams vēl cits izskaidrojums. Tas nepieciešams vēl jo vairāk tāpēc, ka krāsa mēdz mainīties dažādos tā paša vecuma smilšakmeņu slāņos, turklāt vienā un tajā pašā atsegumā.

Izskaidrojumi ir vairāki, bet vispirms jāņem vērā dažādo piejaukumu, galvenokārt cementvielas sastāvs. Esošie dati liecina, ka krāsu visvairāk ietekmē sīkdis- perso dzelzs oksīdu un hidroksīdu klātbūtne iežos. Tieši tie nosaka tik bieži vērojamo sarkanīgo un sarkanīgi dzelteno pigmentāciju. Savukārt karbonātu cements piešķir iezim gaišas un pelēcīgas krāsu tonalitātes. Pelēcīgas nokrāsas sekmē arī organisko vielu piejaukums. Alevrolītu slāņu sarkanbrūnie toņi visbiežāk ir atkarīgi no cementējošo mālu daļiņu krāsas.

Tātad, ja redzam sarkanus (īstenībā gan sārtus vai sarkanīgi dzeltenus) smilšakmeņus, «vainīgie» ir zināmi — dzelzs oksīdu un hidroksīdu savienojumi. Turpretī gaišie vai, kā biežāk mēdz teikt, baltie smilšakmeņi izceļas ar to, ka ir tīrāki, bez ievērojama citu vielu piemaisījuma. Tie galvenokārt atspoguļo domi

nējošā minerāla kvarca balto vai pelēcīgo krāsu (daļa kvarca graudiņu ir bezkrāsaini), kuru neietekmē arī dažos gadījumos esošais karbonātu cements.

Jāpiezīmē, ka sākotnējā krāsa, kuru vairums Gaujas un Amatas svītu iežu ieguvuši pirms simtiem miljonu gadu, nebūt nav nemainīga. Krāsas pārveidošanās cēlonis ir pazemes ūdeņu darbība, tiem pārvietojoties pa porām un plaisām iežos, kā arī upes ūdeņu ietekme. Vairākos smilšakmeņu atsegumos, piemēram, Ķūķu klintīs, var novērot, ka Gaujas ūdeņi no sarkanīgo smilšakmeņu virskārtas izskalojuši dzelzs savienojumus. Rezultātā radusies dažus decimetrus bieza pclēk- balta smilšakmens «garoza», zem kuras atkal seko sar- kankrāsains iezis.

Jaunāki par Gaujas un Amatas svītu nogulumiem ir franas stāva Pļaviņu svītas karbonātieži — dolomīti un dolomītmerģeļi ar mālu starpkārtām. Tie izplatīti galvenokārt tikai dienvidos no Gaujas ielejas. Vistuvāk ielejai tie sastopami pie Cēsīm un Siguldas pilsētas teritorijā, bet vislabāk atsegti Atnatas ielejā no Mel- turiern līdz Kārļiem. Uz ziemeļiem no Gaujas ielejas tie saglabājušies vienīgi neliela palikšņa veidā austrumos no Turaidas. Dolomītu slāņi visbiežāk ir plāt- ņaini, gaiši pelēkā, pelēkā vai dzeltenīgi pelēkā krāsā, reizēm arī plaisaini un dobumaini. Dažiem dolomītu starpslāņiem raksturīgs palielināts mālu daļiņu piejaukums. Vietām sastopami sīkplātņaini dolomītu slāņi, kuri mijas ar pelēcīgu vai violeti zilganu dolomītmer- ģeļu kārtām. Tieši uz šo mālaino dolomītu un dolomīt- merģeļu virsmas visbiežāk redzamas senās žūšanas plaisas.

Pļaviņu svītas nogulumos sastopami arī seno organismu pārakmeņojumi, piemēram, brahiopodi — Atrypa tennuisulcata Wen., Camorotoechia ex. gr. livonica (Buch.), Ladogia tneyendorfi (Vem), bet no seno zivju faunas — Plourdosteus sp., Ptijctodus obliquus Pand., Bothriolepis cellulosa Pand. u. c.

Dolomītu slāņu plaisās un tukšumos dažkārt pavīd savdabīgi «akmens ziedi» — pelēcīgu, dzeltenīgu, retāk bezkrāsainu, stiklaini spīdošu prizmatisku minerāla kalcīta kristālu saaugumi, kuros atsevišķi kristāli ir 0,5—2 cm gari. Biežāk gan kalcīts redzams kā plāna satecējuma garoziņa vai čaula uz plaisu sienām.

Retos gadījumos, galvenokārt pie dolomīta alu griestiem, sastopami miniatūri kalcīta stalaktīti, kas atgādina lāstekas. Piemēram, vislielākais Latvijā atrastais stalaktīts alās dienvidos no Līgatnes papīrfabrikas ciemata bija tikai 7 cm garš.

Līdzīgos apstāk|os (dolomītu un dolomītincrģeļu slāņu plaisās un kavernās, retāk uz horizontālām plaisām, kuras atdala noslāņojuma virsmas) sastopami arī zeltaini dzeltenie minerāla pirīta (sērdzelzs) kubi- ciņi.

Vienkāršojot visu iepriekš teikto, iznāk, ka Gaujas senielcjā un apkārtnē sastopamas divas atšķirīgas augšdevona iežu slāņkopas. Pirmo no tām veido irdenie smilšakmeņi, alevrolīti un māli (Gaujas un Amatas svītas), bet otro daudz cietākie karbonātieži — dolomīti un dolomītmerģeļi (Pļaviņu svīta).

Slāņkopu iekšējās atšķirības varētu īpaši neizcelt, ja vien tās neatspoguļotos arī ārēji — apkārtējā reljefā. Izrādās, ka robeža starp šīm slāņkopām, kas ģeoloģiskajā kartē velkama virzienā no Cēsīm uz Līgatni, Siguldu un Allažiem, dabā devona iežu virsā parādās kā vairāk vai mazāk izteiksmīga kāpe, kuras augšmala sastāv no izturīgākajiem dolomīta slāņiem. Tāpēc tajās vietās, kur zem plānās kvartāra nogulumu kārtas izplatīti dolomīti, pamatiežu virsa un līdz ar to arī tagadējais reljefs atrodas augstāk, bet smilšakmeņu rajonos — zemāk. īpaši labi šīs reljefa augstuma starpības vērojamas starp Cēsīm un Raunas ieleju. No kāpes augšmalas (apm. 100—105 metru v. j. 1.) pie Cēsīm paveras plašs skats uz Zieme|latvijas līdzenumiem, kas novietojušies kādus 30—40 m zemāk. Pāri mežiem klātajai Niniera ezera ieplakai, pāri Gaujas senielejai pie apvāršņa līnijas iezīmējas krass izliekums. Tas gandrīz vienmēr tinas zilganā dūmakā un laikam jau tāpēc arī nosaukts par Zilo kalnu.

Devona vecuma pamatiežus, kā tas redzams tabulā, pārsedz daudz jaunākie kvartāra sistēmas nogulumi. Plašie un daudzpusīgie kvartārģeoloģisko pētījumu dati liecina par to, ka Latvijas teritoriju pleistocenā klājuši vismaz četru apledojumu ledāji. Gaujas vidus- tcccs baseinā šobrīd vecāko apledojumu nogulumi ir maz pazīstami. Visticamāk, ka tie noārdīti jaunāko apledojumu laikā, tāpēc kvartāra nogulumu un izteikstilīgāko reljefa formu veidošanās šajā rajonā galvenokārt saistās ar pēdējo apledojumu un pēcleduslaikmetu.

Gaujas vidusteces rajonā devona iežus visbiežāk klāj plāna (2—10 m) sarkanīgi brūnu, rūsganu, retāk pelēcīgi brūnu vai violetu nokrāsu oļaino un akmeņaino morēnas smilšmālu sega. Pavirši aplūkojot, šķiet, ka visi dažādie iežu atlūžņi (oļi, laukakmeņi, grants graudi) morēnā izvietoti haotiski. Iepazīstoties tuvāk, izrādās, ka vairumam oļu un laukakmeņu raksturīga iegarena forma un to garās asis orientētas paralēli ledāja kustības virzienam. Sī orientācija un arī iežu gabalu iegarenā forma saglabājusies no tā laika, kad viss atlūžņu materiāls vēl bija ieslēgts ledājā. Vienkāršības labad var stādīties priekšā, ka oļi un laukakmeņi ledājā kādreiz izvietojušies tāpat kā pludināmie baļķi upē — ar garenisko asi mazākās pretestības virzienā, t. i., paralēli straumes tecējumam. Jāpiezīmē vēl, ka oļu garenisko asu virzieni sakrīt ar skrambu orientācijām, kas vērojamas uz ledāja apdarināto cietāko iežu virsmas.

Kvartāra nogulumu ģeoloģiskajā griezumā virs morēnas diezgan bieži seko fluvioglaciālā un limnogla- ciālā tipa ledāja kušanas ūdeņu veidojumi, kurus mēdz iedalīt iekšledāja un ārpuslcdāja nogulumos. Iekš- ledāja nogulumu izplatība ierobežota ar nelīdzena, pauguraina reljefa formām, jo tās visbiežāk veidojas ledāja plaisās, tuneļos vai caurkusumos. Savukārt ārpusledāja nogulumu grupa sastopama līdzenumos, kur tie ledāja kušanas ūdeņu attransportēti un noguldīti ārpus ledāja malas.

Limnoglaciālie ārpusledāja nogulumi (galvenokārt alevrīti un māli) izplatīti gar Gaujas ielejas kreiso krastu starp Braslas ieteku un Nurmižiem, šaurā joslā gar labo pamatkrastu lejpus Braslas ietekas līdz Turaidai, kā arī pie Amatas ielejas Kārļu apkārtnē un ziemeļos no Ieriķiem, kur tie veido limnoglaciālus līdzenumus. Limnoglaciālas smiltis sastopamas arī uz ziemeļiem no Allažiem un Inčukalna apkārtnē. Savukārt šī paša tipa iekšledāja nogulumu slāņi veido paugurus — tā sauktos ķēmus Braslas lejteces rajonā, Gaujas ielejas labajā krastā augšpus Lojas ietekas, kā arī vietām kreisajā krastā ziemeļaustrumos no Inčukalna. Ļoti raksturīgi šie nogulumi, piemēram, ķēmu pauguriem, kuri pavada Amatas ieleju no Melturiem līdz Kārļiem.

Fluvioglaciālie ārpusledāja nogulumi sastopami šaurā līdzenuma joslā starp Turaidu un Inciemu. Savukārt tiem līdzīgie iekšledāja nogulumi veido ķēmu paugurus starp Cēsīm un Līgatni, Amatas lejtecē, Braslas apkārtnē, kā arī Gaujas labajā krastā pret Silciemu un kreisajā krastā ziemeļaustrumos no Inčukalna.

Fluvioglaciālie un limnoglaciālie nogulumi kā lēc- veidīgi ieslēgumi un starpslāņi dažkārt vērojami pamat- morēnā vai arī zem morēnas segas.

Pēc daļiņu izmēriem un kārtojuma īpatnībām līdzīgi iepriekšminētajiem ir arī seno deltu nogulumi, kas plaši sastopami Gaujas ielejas kreisajā krastā lejpus Lorupes ietekai — starp Silciemu un Inčukalnu, kā arī

pie Murjāņiem. Daudzajos karjeros šeit atsegti dažāda graudainuma smilšu, grants un o]u slāņi, kuri mijas, sevišķi apakšējā daļā, ar smalkas, putekļainas smilts, retāk alevrīta starpkārtām. Rupjgraudainākajos smilts un grants-oju slāņos labi redzamas diezgan biezas slīpkārtotas sērijas. Slīpo slānīšu krituma virzienu orientācija tajās ir visai izturēta — no ziemeļaustrumiem uz dienvidrietumiem, kas norāda uz.to, ka materiāls nests no Gaujas ielejas.

Pleistocena (precīzāk — leduslaikmeta beigu posma) 'nogulumiem vismaz da|ēji pieskaitāmas arī kāpu smiltis, kas Silciema un Inčukalna apkārtnē bieži pārklāj deltas sedimentus.

Virs daudzveidīgajiem pleistocena nogulumu slāņiem vietām, galvenokārt gan reljefa pazeminājumos, sastopami jaunākie — holocena jeb pēcleduslaikmeta nogulumi. No tiem ārpus upju ielejām visvairāk izplatītas purvu un ezeru nogulas. Purvos parasti vidēji vai labi sadalījusies sūnu un zā|u purvu kūdra, bet pašreizējo un seno ezeru ieplakās — smiltis, organiskām atliekām bagāti alevrīti, māli, saprope|i un ezerka]ķi. Diezgan bieži, sevišķi ieleju un gravu tuvumā, atrodami avotu un citu pazemes ūdeņu veidojumi — parasti saldūdens kaļķī. Tipiskas šo saldūdens kaļķiežu iegulas sastopamas Cēsu (Lībānu—Jaunzemju) un Allažu apkārtnē. Ieleju un gravu nogāzēs nelielas platības aizņem deluviālie, dažāda sastāva smilts, mālsmilts vai smilšmālu vāji šķiroti nogulumi.

Holocenā (pēcleduslaikmetā) veidojušies arī upju ieleju jaunāko terašu un palienes alūvija sedimenti, gravu un to iznesu konu materiāli, bet ar šiem nogulumiem ērtāk iepazīties, aplūkojot tos kopā ar attiecīgajiem reljefa veidojumiem.

Senielejas uzbuve un forma

Pašā Gaujas ielejā atšķirībā no apkārtējās teritorijas ģeoloģiskā uzbūve ir sarežģītāka. Pirmie dati par tās īpatnībām tika iegūti jaunbūvējamā tilta vietā pār Gauju pie Siguldas, kur 1935. gadā ģeologa V. Pērkona vadībā izdarīja vairākus urbumus.

Tā kā Siguldas apkārtnē ielejas nogāzēs un sāngravās bieži redzami devona smilšakmeņi, reizēm māli un alcvro- līti, bija ļoti loģiski gaidīt, ka arī ielejas zemākajā daļā zem Gaujas aluviālajām sanesām samērā nelielā dziļumā sekos devona vecuma ieži. Tomēr īstenība, kā nereti dabā mēdz būt, izrādījās citāda. Urbis metru pēc metra iegrauzās irdeno kvartāriežu slāņos — smiltīs, grantī, putekļainos mālos, bet smilšakmeņu kā nebija, tā nebija. Lūk, sasniegts 20 m, tad 30 m un beidzot arī 50 m dziļums. Urbja uzgalis iestrēga lielu oļu, laukakmeņu un grants slānī. Ar toreiz rīcībā esošajiem tehnikas līdzekļiem dziļāka urbšana vairs nebija iespējama, lai gan arī šādā dziļumā devona ieži joprojām vēl nebija sasniegti. Tikai tajos urbumos, kas tika izdarīti tuvāk ielejas nogāzēm, smilšakmeņus konstatēja vairāku desmitu metru dziļumā.

Iegūtais ielejas ģeoloģiskais šķērsgriezums sniedza pavisam negaidītu ainu. Izrādījās, ka zem Gaujas aluviālajām sanesām, kuru biezums ielejas zemākajā daļā nepārsniedza 10—15 m, seko limnoglaciāli nogulumi, kas līdzīgi, piemēram, Zemgales līdzenumā izplatītajiem ledāja sprostezeru nogulumiem — brūnganiem alevrītiskiem slokšņu tipa māliem. Dziļāk sekoja biezi fluvioglaciālas izcelsmes grants, oļu un smilšu slāņi. Pat visdziļākajā urbumā šie slāņi nebija caururbti gandrīz 50 m zem tagadējā jūras līmeņa.

Pētījumi liecināja par savā ziņā paradoksālu (toreizējiem apstākļiem) gadījumu — zem visiem sen zināmās un labi pārredzamās Gaujas ielejas pie Siguldas ir vēl cita ieleja, kas daļēji aizpildīta ar jaunākajiem kvartāra perioda, galvenokārt ledāja kušanas ūdeņu nogulumiem. Iznāca, ka īstais devona iežos iegrauztās Gaujas ielejas dziļums pie Siguldas ir nevis 85 m, bet turpat vai 140 m. Sie negaidītie fakti, protams, pastiprināja interesi par Gaujas ielejas ģeoloģiskās uzbūves savdabīgumu, Vēlāk, apkopojot esošos materiālus, V. Pērkons iepazinās arī ar citiem ielejas šķērsgriezumiem — pie Murjāņiem, Valmierā, kā arī Raunas lejtecē, un izrādījās, ka tie visumā ir līdzīgi. Iepriekš minētie «lietiskie pierādījumi», ievērojot apstākli, ka senās daļēji aizbērtās ielejas dziļāko daļu aizpilda ledāja kušanas ūdeņu smiltis, grants un oļi, bet paša ledāja veidotie nogulumi (morēna) līdz pat 1946. gadam tur nebija konstatēti, šķietami norādīja uz to, ka Gaujas senieleja veidojusies leduslaikmeta beigu posmā. Šāds secinājums saskanēja ar agrāk publicētajiem H. Hauzcna un I. Saulcs-Sleiņa reljefa (ģeo- morfoloģisko) pētījumu rezultātiem, kuri arī it kā liecināja, ka lielā, vietām gandrīz 2 km platā Gaujas senieleja starp Valmieru un Inčukalnu izveidojusies pēdējā ledāja atkāpšanās laika noslēguma etapos. Uzskatīja, ka, ledāja kušanas ūdeņiem plūstot gar ledāja malu, vispirms radušies atsevišķi lielās ielejas lokveidīgie posmi, bet tos visus vienotā ielejā apvienojusi kādreizējā Valmieras—Strenču lokālā baseina noplūdes ūdeņu straume. Saskaņā ar šādu viedokli visas — gan apraktās, gan arī redzamās senielejas vecums varēja būt ne vairāk kā 12 000—13 000 gadu. Līdz ar to šķita, ka jautājums par Gaujas senielejas ģeoloģisko uzbūvi, tās veidošanās apstākļiem un laiku pamatvilcienos jau noskaidrots.

Tomēr vēlākajos gados izdarītie ģeoloģiskie un ģeo- morfoloģiskie pētījumi ne tikai, kā to parasti mēdz rakstīt, papildināja jau esošo faktu materiālu, bet sniedza ari pilnīgi jaunus datus, un jautājums atkal sarežģījās. Izrādījās, ka apraktajā ielejā gan zem, gan arī virs ledāja kušanas ūdeņu noguldītajām mālu, smilts un grants-oļu kārtām vietām sastopami plāni ledāja nogulumu (morēnas) slāņi. Tas liecināja, ka senais iegrauzums pamatiežos pastāvējis jau vismaz pirms pēdējā apledojuma, t. i., vecāks par 60 000—80 000 gadu. Tā kā ielejas visdziļākā daļa joprojām nav dctāli izpētīta un tur sagaidāmi vēl vecāki kvartāra nogulumi, ļoti iespējams, ka senais iegrauzums, kuram starp Valmieru un Inčukalnu atbilst redzamā Gaujas senieleja, izveidojies jau pirms kvartāra perioda, aptuveni pirms viena miljona gadu.

Tātad devona iežu virsma šajā rajonā izvagota ar dziļām (nereti vairāk nekā 100 m) ielejām un ielej- veidīgiem pazeminājumiem, kam pašreizējā reljefā atbilst Gaujas un bieži arī tās pieteku ielejas vai to atsevišķi posmi.

Tomēr fakti par senās, daļēji apbērtās ielejas uzbūvi un vecumu neatrisina visu Gaujas senielejas rašanās problēmu kopumā. Tās redzamās daļas izveidošanās saistīta gan ar ledāja kušanas ūdeņu straumju darbību laikā, kad no šis teritorijas atkāpās pēdējā ledāja sega, gan arī ar pašas Gaujas erozijas—akumulācijas procesiem leduslaikmeta beigu posmā un pēcleduslaikmetā. Tāpēc nepieciešams vēl ari zināms priekšstats par ielejas izmēriem, konfigurāciju, tās virspalu terasēm, palieni un gultni.

Informācijas nolūkā lasām, ko par šo ielejas daļu I. Saulc-Sleinis raksta jau 1936. gadā: «Ap Valmieru sākas lielā Gaujas senleja, kas pavada upi līdz Inčukalnam ap 85 km garā posmā. Senleja sākas ar vienu vai divām terasēm ap 10—13 m augstumā virs upes līmeņa. Līmenim tuvāk ir vēl viena zemāka terase, kas veidojusies jaunākā laikā. Ap Cēsīm augstās terases izzūd, bet senleja kļūst dziļāka.»

Sis turpat vai pusgadsimtu vecais publicējums nepārprotami norāda, kur un kā sākas senieleja, kādi reljefa elementi tajā sastopami. Tātad pētījumi (ielejas nive- lēšana, urbšana, atsegumu analīze) sākti jau nedaudz augšpus Valmieras pie Abula ietekas.

Viss paveiktais darbs diezgan vienkārši rezumējams grafiskā veidā, ja uz papīra izvēlētajā mērogā konstruē ielejas šķērsprofilu, iezīmē tajā urbumus un, pēc tiem vadoties, arī raksturīgākos nogulumu slāņus. Iegūtais shematiskais senielejas šķērsgriezuma attēls ļauj ērti novērtēt ne tikai tās izmērus un formu, bet spriest arī par to, kas no ārienes nav saskatāms, — par ģeoloģisko uzbūvi.

Izrādās, ka jau nedaudz augšpus Valmieras senielejas platums sasniedz gandrīz pusotra kilometra, bet dziļums ir neliels, tikai 25 m (ja rēķina no Gaujas vasaras mazūdens līmeņa). Šķērsprofilā redzamas četras virspalu terases un paliene, tādējādi pamatvilcienos apstiprinot I. Saules-Sleiņa minētos datus. Pats būtiskākais jaunums — samērā šaurā, slikti izveidotā ceturtā terase 20—21 m augstumā virs Gaujas līmeņa. Acīmredzot tieši ar šo visaugstāko un vecāko terasi tad arī sākas senieleja.

Tomēr katrs, pat visprecīzākais ielejas šķērsprofils ļauj novērtēt tikai to, kas raksturīgs senielejai konkrētajā vietā, bet priekšstats kopumā izveidojas tikai pēc vispusīgas atsevišķo faktu analīzes.

Ne viena vien desmita ielejas šķērsgriezumu izvērtējums, kā arī visi agrākie materiāli liecina, ka Gaujas senieleja starp Valmieru un Murjāņiem izturas kā untumaina daiļava — tā vai ik brīdi maina ārieni, bet visraksturīgākās īpašības saglabā.

Spriediet paši! No Valmieras līdz Raunas ietekai 0,8—1,3 kin platā un 25—40 m dziļā ieleja kopumā orientēta ziemeju-dienvidu virzienā. Ap Raunas ieteku tā pēkšņi gandrīz taisnā leņķī pagriežas uz rietumiem un, saglabājot dziļumu 40—45 m robežās, paplašinās turpat vai līdz 2—2,5 km (maksimālais tās platums). Piedevām tā kļūst izteikti asimetriska — ar augstāku un stāvāku kreiso, bet zemāku un lēzenāku labo pamat- krastu.

Tikpat strauji tā pie Vaidavas ietekas atkal maina orientāciju, šoreiz dienvid-dienvidrietumu virzienā un sašaurinās līdz 0,9 km. Tuvojoties Cēsīm, ieleja pamazām kļūst platāka (līdz 1,5 km) un dziļāka (ap 50—60 m), bet no Cēsīm līdz Rakšupes (Simtēnu upes) ietekai iegūst arī viskrasāk izteikto šķērspro- fila asimetriju. Tās kreisais pamatkrasts ir augsts (65—75 m) un stāvs, turpretī labais manāmi zemāks (40—50 m) un arī lēzenāks.

Kārtējo pagriezienu, šoreiz uz rietumiem, ieleja izdara tūlīt aiz Rakšupes ietekas un nu jau lielākā posmā, garām Amatai, Līgatnei un Vildogai, saglabājot 45—60 m dziļumu, izveido tikai pāris pavisam lēzenu izliekumu. Platums turpretī joprojām ir nepastāvīgs, vietām tas sasniedz 1,2—1,6 km, bet sašaurinājumos,

piemēram, pie Skaļupes ietekas, tas ir vairs tikai 0,9 km. Tomēr rietumu virziens tai apnīk pie Braslas ietekas, un tūlīt seko krass lēciens uz dienvid-dienvid- rietumiem. Piedevām it kā sava prieka pēc līdz Lorupei tiek izmesti vēl pāris nelielu līkumiņu. Vienlaikus, protams, mainās arī platums no 1,3—1,5 km starp Braslas ieteku un Daudas upīti līdz 0,9—1 km Siguldas— Turaidas rajonā. Dziļums, kas jau arī iepriekš nebija nekāds mazais (60—65 m), ap Siguldu sasniedz 80—85 m. Līdz ar to Gaujas senieleja pie Siguldas kļūst par visdziļāko ieleju Baltijas republikās. It kā pati sava dižuma nokautrējusies, ieleja no Lorupes ietekas kļūst daudz seklāka (50—30 m robežās) un pēdējo reizi krasi pagriežas uz rietumiem. Izliekusi slaidu loku ziemeļu virzienā, tā sasniedz Murjāņus.

Lai kopiespaids būtu pilnīgs, vēl jāpiemetina, ka visā posmā no Valmieras līdz Murjāņiem mainās arī ielejas nogāžu raksturs,virspalu terašu skaits un izplatība tajā, nemaz jau nerunājot par palienes virsu un pašas Gaujas untumiem.

Tajās vietās, kur ieleja seklāka, galvenokārt ap Valmieru un pirms Murjāņiem, pamatkrasta nogāzes ir lēzenākas (ap 10—18° slīpuma), samērā maz arī gravu un sengravu pārveidotas. Palielinoties ielejas dziļumam, nogāzes kļūst stāvākas (parasti starp 20—25°) un aizvien biežāk tās vago sengravas. Bieži vien stāvās nogāzes lejasdaļā izbeidzas ar vertikālām kraujam, kurās atsedzas jau minētie Gaujas un Amatas svītu smilšakmeņi, māli un alevrolīti, kuri tad arī veido Gaujas senielejā tik populāros iežus un klintis — Liepas iezi, Sietiņu iezi, Kazu iezi, Spriņģu iezi u. c., kā arī Ērgļu klintis, Sarkanās klintis, Gūdu klintis utt., kam pievērsīsimies turpmākajās nodaļās.

Sengravas, kas pārveido ielejas nogāzes, visvairak sastopamas posmā starp Miegupītes un Lorupes ietekām. Ejot gar ielejas pamatkrastu vai arī kāpaļājot pa tā nogāzēm, visbiežāk nākas apiet vai pārvarēt divu veidu sengravas — īsas sengravas, kuras visā garumā ietilpst ielejas nogāzē, un liela izmēra sengravas, kuras šķērso un dziļi saposmo ielejas pamatkrastu, turklāt tālu ievirzās arī apkārtējā reljefā. Starp Cēsīm un Siguldu lielas sengravas, kā arī nelielo strautu un upīšu gultnes, ielejas pamatkrastus pārveidojušas sevišķi intensīvi. Tomēr nekur citur nav tik izvērsta gravu un sengravu tīkla kā starp Braslas un Daudas upītes ietekām. Sajā samērā īsajā posmā ielejas nogāzes un arī piegulošā līdzenuma josla ir tik |oti sengravu izvagota, ka gandrīz pilnībā zaudējusi sākotnējo izskatu. Vietām šeit vērojami pat erozijas izcelsmes pauguri — palikšņi, kurus no pārējā pamatkrasta atdala sengravas. Starp citu, uz šādiem palikšņiem reizēm atrodas senie pilskalni. Faktiski Gaujas sen- ieleju kreisajā pusē šeit pavada 1—3 km plata tā saucamā Piegaujas erozijas reljefa josla, kurā šo formu tīkla biezums ir vislielākais Latvijā un sastāda 2—2,2 km uz vienu kvadrātkilometru. Sis kreisajā pamatkrastā izvērstais gravu un sengravu tīkls sevišķi izceļas arī tādēļ, ka dažus kilometrus lejup, pie Siguldas, ielejas nogāzes pārveidotas jau nesalīdzināmi mazāk.

Lai iepazīšanās ar senielejas reljefu būtu pilnīgāka, vēl īsumā jāaplūko virspalu terases. Protams, plašais un sazarotais gravu un sengravu tīkls nebūt neveicina terašu, sevišķi pašu vecāko, saglabāšanos ielejā. Tomēr esošie dati liecina, ka ar lielākiem vai mazākiem pārtraukumiem visā senielejas posmā vērojamas tās pašas četras terases (I, II, III un IV), kuras bija jau ap Valmieru. Lai nerastos neskaidrības, jānorāda, ka terases nav nekas cits kā kārtējie «lietiskie pierādījumi», kas nepieciešami, lai soli pa solim izsekotu, kā un kad radusies tagad redzamā, visiem pazīstamā Gaujas senielejas daļa, un arī spriestu par to, kas ir galvenais «vaininieks» tās izveidošanā — vai tikai ledāja kušanas ūdeņu baseinu noplūdes straumes, vai sava daļa vainas jāuzņemas arī Gaujai.

Katra terase jebkurā ielejā iezīmē līmeni, kādā norisinājusies tās straumes darbība, kas terasi izveidojusi. Tā, piemēram, lasītāju vairums droši vien zina, ka to ielejas daļu, kas pavasara palos applūst un veidojas no pašreizējās upes sanestajiem nogulumiem, sauc par palieni. Vasarā paliene, izņemot vecupes, ir sausa un, kā tas mēdz būt Gaujai, paceļas no 1,5 līdz 4,8 m virs upes mazūdens līmeņa. Tādējādi palienes attīstība, kas atkarīga no palienes applūšanas un nogulumu uzkrāšanās, norit atbilstoši Gaujas pašreizējam ūdens režīmam. Tomēr palienes virsmas augstuma palielināšanās nevar notikt līdz bezgalībai — to ierobežo maksimālais upes palu līmenis. Ja tagad Baltijas jūras līmenis pazeminātos un līdz ar to Gauja iegrauztos dziļāk, paliene vairs neapplūstu, nogulumi taja vairs neuzkrātos un tagadējā paliene būtu kļuvusi par virspalu terasi. Tātad terases ir kādreizējās palienes, kuru alūvijā (upes nogulumos) un virsas reljefā atšifrējams gan upes ģeoloģiskās darbības rokraksts, gan arī restaurējami fiziski ģeogrāfiskie apstākļi, kādos šī darbība noritējusi.

Virspalu terases Gaujas senielejā, stingri ievērojot vecuma hierarhiju, kāpņveidīgi novietojušās cita virs citas. Tomēr tās atšķiras ne tikai pēc vecuma vai pēc augstuma virs upes līmeņa (un arī virs jūras līmeņa), bet arī pēc tā, kur tās sākas, kādā augstumā un kur beidzas, nemaz jau nerunājot par atšķirībām to alu- viālo nogulumu sastāvā un biezumā. Piemēram,ceturtā virspalu terase 50—52 m augstumā virs jūras līmeņa sākas vienlaikus ar senieleju nedaudz augšpus Valmieras, un tai raksturīgs plāns (2—3 m) smilts vai grants-oļu alūvija slānis. Lejtecē vienlaikus ar senieleju tā izbeidzas nedaudz austrumos no Vangažiem pie Zemgales sprostezera senās krasta līnijas apmēram 30 m augstumā virs jūras līmeņa. Turpretī trešā virspalu terase pieder ne tikai senielejai vien. Tā sākas jau daudz agrāk — augšpus Strenčiem. Senielejā šī terase tomēr saglabājusies daudz labāk nekā ceturtā, jo tās izveidošanai Gauja veltījusi vairāk laika. Tāpēc trešajā terasē paspējis uzkrāties biezs (līdz 14—16 m) daudzkārtaina alūvija slānis, bet tās platums vietām (lejpus Miegupītei, pret Sietiņiezi, starp Amatu un Skaļupi, kā arī citur) sasniedz turpat vai puskilometru. Uz plašās un līdzenās terases mežu un krūmāju klusumā atrodas vairums senielejas lauku māju, retu tīrumu un dārzu. Savukārt pašā senielejas posma lejtecē ap Murjāņiem tā manāmi sarukusi, saglabājušies tikai šauri terases fragmenti. Vislielākais augstums (19—20 m virs upes) trešajai terasei ir ap Braslas ieteku, bet, jo tālāk lejteces virzienā, jo tā kļūst zemāka un pie Murjāņiem turas vairs tikai 11,5—12 m augstumā. Terase pagarinās nedaudz ārpus senielejas, lai ap Vangažiem 19 m augstumā virs jūras līmeņa sasniegtu kādreizējo Baltijas ledus ezera otrās stadijas senkrastu.

Otrā virspalu terase, tāpat kā tās vecākā māsa — trešā, ari sākas agrāk — tūlīt lejpus Strenčiem, toties senielejā no Valmieras līdz Raunas ietekai tā sastopama ar lieliem pārtraukumiem. Gauja to stipri noārdījusi, lai jo vērienīgāk izveidotu daudz jaunāko pirmo terasi. Vislabāk tīra priežu meža klātās otrās terases joslas saglabājušās senielejas lejasposmā no Lorupes līdz Egļupei un pārmaiņus redzamas gan vienā, gan otrā ielejas pusē. Otrās terases augstums pie Valmieras ir 10—11 m, ap Liepas iezi tas palielinās vēl par metru, bet nedaudz lejpus Viesulēniem, kur tā paplašinās līdz puskilometram, paceļas ne vairāk kā 13 m virs upes līmeņa. Šai terasei ir daudz vienkāršāka uzbūve, un samērā plānais alūvija slānis (2,5—5 m) galvenokārt sastāv no smilts un oļainas grants. Otrā terase turpinās ārpus senielejas un, nesasniedzot Garkalni, pievienojas nākamās Baltijas ledus ezera stadijas senkrastam, kurš te novietojies 14,5 m augstumā virs jūras līmeņa.

Plašāk par citām Gaujas senielejā sastopama visjaunākā pirmā virspalu terase. Tā vērojama gan nepārtrauktas joslas, gan arī izolētu palikšņu veidā vienā vai abās pusēs Gaujai vai arī dažādās palienes masīva daļās. Pirmās terases virsa ir ļoti nelīdzena, to izvago vecupju gultnes. Visbiežāk tā paceļas kādus 5—6 m virs upes līmeņa un tikai atsevišķos ielejas sašaurinājumos vai upes pēckrāču posmos sasniedz 8,5 in augstumu.

Terasi veido samērā biezs (10—11 m) alūvija slānis, kurā atšķirībā no divu vecāko terašu nogulumiem diezgan bieži sastop dūņainus, organiskām vielām bagātus mālus, kūdras starpkārtas un koku stumbru atliekas.

Būdama pati jaunākā un arī zemākā, pirmā terase tuvāk pievirzījusies jūrai. Gaujas lejtecē, nesasniedzot Ādažus, tā 5 m augstumā izzūd kādreizējās Litorīnas jūras lagūnas līdzenumā.

Līdztekus augstāk minētajām četrām virspalu terasēm atsevišķos senielejas posmos augstāk par ceturto atrodas arī citas, kopskaitā ne vairāk kā astoņas terases. Tās izbeidzas pie senajām sprostezeru krasta līni- jāni Lorupes un Murjāņu apkārtnē. Šīs terases jau sākotnēji bijušas slikti izveidotas, un šobrīd pēc daudziem tūkstošiem gadu no tām atlikuši vairs tikai pavisam nelieli šauri fragmenti.

Lai gan ir atšķirības uzbūvē, izmēros un novietojumā, visas senielejas terases vienkāršības labad var apvienot divās grupās. Pirmajā ietilpst terases, sākot ar ceturto un par to augstākas, kuras izbeidzas pie kādreizējo sprostezeru krastu līnijām. Šīs grupas terases norāda uz to, kāda loma senielejas izveidošanā bijusi ledāja kušanas ūdeņu straumei.

Otro grupu veido pirmās trīs virspalu terases, kuras Gaujas lejtecē sasniedz iepriekšējo Baltijas jūras baseinu senkrastus. Šīs terases ir savdabīgs dabas piemineklis, kas apliecina, cik ražīgi senielejas pilnveidošanā jau no leduslaikmeta beigu posma strādājusi Gauja.

Senielejas zemākajā daļā līkumo Gauja, un gar to gandrīz visur stiepjas plaša (vietām vairāk nekā puskilometru plata) paliene. Tās virsas reljefā un uzbūvē «ierakstīts» viss, kas senielejā nesenā ģeoloģiskā pagātnē noticis pēc Gaujas iniciatīvas. Tomēr šī pieraksta «lasīšana» ir stipri apgrūtināta, jo tieši paliene ir vismazāk pārredzamā senielejas daļa, pie tam ne visur pieejama. Atskaitot nelielās pļavu joslas, paliene apaugusi mežiem vai ari slēpjas kārklu, ievu un alksnāju biezokņos. Tāpēc dabā ne jau uzreiz izdodas pārliecināties, cik neviendabīga, nelīdzena ir palienes virsa. Un nelīdzena tā ir, pirmkārt, jau tādēļ, ka paliene sastāv no dažāda augstuma daļām, kuras bez speciāliem mērījumiem labi saskatāmas, tikai raugoties no upes. To akcentē arī tas, ka augstāko (līdz 4,7 m) un relatīvi vecāko palienes daļu virsa ir izlīdzināta, turpretī pašu zemāko (ap 1—2 m) un vienlaikus arī jaunāko joslu reljefā skaidri izšķirami prāvi piegultnes vaļņi, starpvaļņu ieplakas un izskalojumu bedres.

Otrkārt, paliene ir nelīdzena arī tāpēc, ka tās virsu izvago un saposmo vecupju gultnes. Daudzās no tām vēl atrodas rāmi, niedrēm un ūdensrozēm aizaugoši ezeri, bet citas jau pārvērtušās par šauriem purviem vai pat purvainām pļavām.

Vislielāko augstumu (ap 5 m) virs upes līmeņa palienes virsa sasniedz tikai atsevišķos senielejas sašaurinājumos, piemēram, pie kādreizējās Pielekšu pārceltuves augšpus Cēsīm, reizēm krāču posmos, kā tas vērojams lejpus Amatas ietekas, vai ari tūlīt aiz krācēm (starp Līgatni un Braslu).

Paliene senielejā galvenokārt sastāv no grants ar oļiem un smiltīm, bet šie nogulumi, kā tas labi redzams daudzajos atsegumos, izvietojas pēc noteiktas sistēmas. Pašā augšā visbiežāk ir smalka, putekļaina, kārtaina smilts. Tās biezums gadu no gada palielinās pavasara palu laikā. Palienes nogulumu šķērsgriezuma apakšējā daļā, tuvāk upes līmenim, atrodas slīpkār- tota rupjgraudaina smilts vai grants. Diezgan bieži, sevišķi tajos posmos, kur senieleja paplašinās, palienes nogulumos sastopami tumši dūņaini māli, smilšmāli un smiltis ar kūdras starpslāņiem un pat lieliem nomelnējušiem ozolu stumbriem. Kopējais palienes alūvija slāņa biezums senielejā nepārsniedz 11 m.

Tas, ka senielejā sastopama tieši tāda, nevis citāda paliene, atbilst Gaujas raksturam — intensīvajai līkumošanai, krasajām ūdens līmeņa svārstībām un bagātīgajam smilšu daudzumam gultnē.

Tagadējās senielejas veidošanas gaita

Lai arī cik svarīgi autoriem liktos senielejas un tai piegulošo teritoriju reljefa un ģeoloģiskās uzbūves apraksti, ir pienācis laiks izsekot, kā un kad īstenībā noritējusi Gaujas senielejas un tas pieteku ieleju redzamās daļas izveidošanās.

Senielejas sākotnējās attīstības etapi cieši saistīti ar pēdējā apledojuma izzušanu Latvijas centrālajā un ziemeļu daļā. Lai arī klimatiskie apstākļi pleistocena beigās pakāpeniski kļuva aizvien nelabvēlīgāki ledāja pastāvēšanai, tas savas iekarotās pozīcijas tik vienkārši atdot negribēja. Laiku pa laikam, it kā sakopojis visas iekšējās enerģijas rezerves, tas mēģināja no jauna atgūt nesen zaudētās teritorijas. Viena no pēdējām šādām ledāja «agresijām» (pazīstama kā Linku- vas jeb Ziemeļlietuvas stadija) risinājās nedaudz vairāk nekā pirms 13 000 gadu.

Ledāja mēles Vidusgaujas un it īpaši Viduslatvijas zemienē sāka strauji virzīties uz priekšu. Tā kā ledājs reizē ir ciets un arī plastisks ķermenis, tas pārvietojoties daļēji gan noārdīja gultnes nelīdzenumus, gan arī aizpildīja ar nogulām un morēnu saturošu ledu jau iepriekš minētos dziļos iegrauzumus devona iežu virsā. Drīz vienlaidus ledus sega atkal pārklāja turpat vai trešo daļu Latvijas teritorijas. Ledāja mala no Linkuvas gala morēnas Zie- meļlietuvā ieliecās Viduslatvijā austrumos no Skaistkalnes un tālāk gar Valli un Birzgali sasniedza Daugavas ieleju pie Lielvārdes. Uz ziemeļiem tā šķērsoja Ogres ieleju dažus kilometrus rietumos no Lēdmanes un garām Suntažiem, Mālpilij pagriezās uz Mori. Gaujas baseinā tā gar Ieriķiem, Kārļiem un Āraišiem sasniedza Veselavu. Tālāk ledāja mala turpinājās gar Vidzemes centrālās augstienes nogāzi Raunas—Brantu—Smiltenes virzienā. Ar slaidu loku caur Mēriem un Aumeisteriem ievirzījusies Vidus- gaujas ieplakā, tā šķērsoja Gaujas ieleju lejpus Must- jegi ietekas un sasniedza Karulas augstienes dienvidrietumu atzarojumus pie Lanamētsas Igaunijā.

Senielejas attīstības svarīgākie etapi (laika posmā no 13 000 līdz 11 800 gadiem)

šo robežu tagad iezīmē reljefa formas, kas radušās ledāja malā — gala morēnu vaļņi, paugurainas grēdas, iegarenu pauguru virknes un joslas. Vietām, kā tas bija, piemēram, Vidusgaujas ieplakā ap Gaujienu un arī Viduslatvijas zemienē, ledāja malas priekšā viļņoja plaši pieledāja ezeri.

Tomēr uz brīdi atkarotās pozīcijas ledājs ilgstoši noturēt nespēja. Klimatiskie apstākļi uzlabojās — kļuva siltāks, un nokušana pamazām atkal pārmāca ledus masas pieplūdumu. Sekas nebija ilgi jāgaida — drīz vien sākās ledāja frontes atkāpšanās. Pastiprināti kūstot no virsas, ledājs malas joslā kļuva plānāks. Tāpēc tur, kur zemledus gultne bija nelīdzena, tas saplaisāja, sašķēlās lielākos un mazākos blāķos, izveidojot aprimuša nekustīga ledāja laukus un joslas. Savukārt vienlaidus ledāja mala, atstājot aiz sevis jaunizveidotos nogulumus un reljefa formas, pamazām atvirzījās no līnijas Aumeisteri—Smiltene— Rauna—Veselava—Araiši—Kārļi—Ieriķi—More—Ozoli.

Ar šo brīdi — nedaudz vairāk nekā pirms 13 000 gadu pakāpeniski radās priekšnoteikumi arī pašreizējās redzamās Gaujas senielejas un tās pieteku ieleju attīstībai (att. A 34. lpp.).

Lai izveidotos tadas iespaidīgas erozijas reljefa formas kā ielejas, vispirms bija nepieciešamas pietiekami spēcīgas ūdens straumes. Kūstot gan vienlaidus ledājam, gan arī tā aprimušajām joslām, ūdeņu, protams, netrūka. Taču to iespējas piedalīties ieleju veidošanā bija atkarīgas no vispārējās paleoģeogrāfiskās situācijas Ziemeļlatvijā. Ievērojams ūdens daudzums uzkrājās kūstošā ledāja priekšā, izveidoja jaunus un paplašināja jau esošos sprostezerus — faktiski lielus dīķus, par kuru mūsdienu visai attālu prototipu var noderēt hidroelektrostaciju ezeri. Būtiskākā atšķirība starp šiem mūsdienu civilizācijas un kādreizējiem dabas veidojumiem ir tā, ka ledāja radītais dambis ne tikai aizturēja uzkrātos ūdeņus sprostezeros, bet vienlaikus bija tiem arī pats svarīgākais ūdens un sanesu piegādes avots. Turpretī hidroelektrostaciju ezeros ūdeņus un sanesas nodrošina tajos ieplūstošās upes.

Vislielākais sprostezers pirms 13 000 gadu atradās Vidusgaujas zemienē. Tā duļķainie viļņi līdz 65 m augstumam v. j. 1. skalojās no Vidzemes Centrālās augstienes pakājes līdz Mustjegi ietekai un Gaujienai. Otrs, daudz mazāks, bet ievērojami augstāka līmeņa (125 m) pieledāja ezers bija izveidojies Kārļu— Ieriķu apkārtnē. Abos šajos baseinos kārtu pa kārtai krājās smiltis, alevrīti un māli, no kā tagad sastāv limnoglaciālie līdzenumi gan starp Kārļiem un Ieriķiem, gan arī Vidusgaujas ieplakas rietumu daļā.

Sākotnēji šie sprostezeri nekādi nesekmēja ne Gaujas, ne arī tās pieteku ieleju veidošanos. To noplūšanu,

kuras rezultātā rastos spēcīgas ūdens straumes, kavēja vienlaidus ledāja mala, bet ārpus tās — daudzie aprimušā ledāja lauki (att. A 34. lpp.). So aprimušā ledus barjeru radīšanā un izvietojumā būtiska nozīme bija jau minētajām, dziļi devona iežos iegrauztajām ielejām. Lai arī tās daļēji jau bija aizpildītas ar nogulām, tomēr, ledājam kūstot, virs iegrauzumiem un to apkārtnē izveidojās prāvākas aprimušā ledus zonas, kuras saglabājās arī tad, kad vienlaidus ledāja mala no šiem rajoniem bija jau atkāpusies. Šādos paleo- ģeogrāfiskos apstākļos (att. A 34. lpp.) vispirms varēja notikt nevis Gaujas senielejas, bet gan Amatas lejteces veidošanās.

Kūstot aprimušā ledāja joslai tagadējās Amatas ielejā un tās tuvākajā apkārtnē posmā no Amatas stacijas līdz Kārļiem (ieleja šeit sakrīt ar senu iegrau- zumu pamatiežu virsā), gar ielejas malām sākotnēji veidojās ķēmu pauguri, bet nedaudz vēlāk zemākā līmenī arī ķēmu terase. Kušanas ūdeņi plūda uz Ieriķu sprostezeru.

Pagāja samērā neliels laika posms, un paleoģeogrā- fiskā situācija nedaudz mainījās. Kūstošā vienlaidus ledāja mala paspēja atvirzīties tālāk ziemeļu un ziemeļrietumu virzienā. Tas izraisīja Ieriķu sprostezera līmeņa krišanos līdz 112—115 m. Aprimušais ledus Amatas ielejā Melturu apkārtnē bija paspējis izkust, bet kušanas ūdeņi, koncentrējoties vienotā straumē, plūda uz Ieriķu baseinu. Tie izveidoja pašu augstāko un plašāko Amatas senielejas terasi (uz tās tagad atrodas vecā Melturu kroga ēka). Savukārt Gaujas senielejas vietā starp Līgatni, Cēsīm, Raunas ieteku un Valmieru iezīmējās saplaisājuša un aprimuša ledus josla.

Jau daudz būtiskāku kopējās paleoģeogrāfiskās situācijas pārkārtošanos radīja neliels pārtraukums ledāja atkāpšanās gaitā. Tā mala uz laiku nostabilizējās gar Allažu—Lorupes—Krimuldas—Inciema nogāzi. Tālāk tā no rietumiem un austrumiem aptvēra arī pauguraino Raiskuma—Dauguļu lcdusšķirtnes joslu, kas norobežoia Viduslatvijas un Vidusgaujas ledāja mēles (att. B 34. lpp.).

Daudzās sīkas kušanas udeņu straumes, kuras starp Turaidu un Inciemu plūda no ledāja malas, saskaloja oļainu granti un smiltis, radot šeit fluvioglaciālu san- dru veida līdzenumu. Turpretī vissmalkākais duļķu materiāls tikai pakāpeniski nonāca samērā plašajā kušanas ūdeņu ezerā ziemeļaustrumos no Siguldas. Sajā baseinā, kur bija noplūduši arī agrākā Ieriķu sprostezera ūdeņi, nogulsnējās smilšainu alevrītu un mālu slānīši, kas tagad raksturīgi gravu izvagotajam līdzenumam gar abiem Gaujas senielejas krastiem.

Pašas senielejas toreiz vēl joprojām nebija. Tās vietā ap Braslas lejteci, Līgatni un Cēsīm, starp Raunas ieteku un Valmieru, kā arī Vaives un Raunas ielejās saglabājās saplaisājuša un aprimuša ledus joslas. Sīs aprimušā ledus barjeras, tāpat kā agrāk, kavēja Vidusgaujas ieplakas kušanas ūdeņu ezera noteci uz rietumiem (att. B 34. lpp.).

Ledāja frontes stabilizācija nebija ilgstoša, un drīz vien sākās tās atkāpšanās no Allažu—Lorupes— Inciema nogāzes. Vienlaikus ar ledāja malas atvirzī- šanos uz rietumiem pārvietojās arī Siguldas apkārtnes kušanas ūdeņu baseins. Pavisam drīz starp ledāja malu un jau minēto nogāzi uzkrājās jauns Lorupes— Silciema sprostezers ar līmeni 92,5 m, kuru no Allažiem līdz Lorupei iezīmē šāda augstuma sena krasta līnija. Dabiski, ka jaunizveidotais sprostezers nespēja uzņemt visus tajā ieplūstošos ūdeņus. Daļa no tiem pa Kapurgas—Sudas ieleju, kas sākas pie Allažiem, drenējās Sidgundas un tālāk Suntažu virzienā.

Bet Viduslatvijas ledāja mēles"mala joprojām atkāpās aizvien tālāk un tālāk uz rietumiem un ziemeļrietumiem. Atvirzoties ledus aizsprostam, lēcienveidīgi pazeminājās arī Lorupes—Silciema sprostezera līmenis. Sākumā tas nokritās līdz 82,5 m, tad — 75 m un 70 m, bet vēlāk pakāpeniski līdz pat 57 m. Par to liecina atbilstošas senās krasta līnijas, kas vērojamas, piemēram, no Allažiem līdz Lorupei, pie tam dažas no tām pat devona smilšakmeņos pie tā sauktajiem Saules kalniem.

Sajā laikā, aptuveni pirms 12 700—13 000 gadu, beidzot sākās arī pirmā tagadējā Gaujas senielejas posma veidošanās. Izmantojot jau esošo pazeminājumu, kas iezīmējās virs daļēji aizbērtā senā iegrauzuma pamatiežos, uz Lorupes—Silciema sprostezeru sāka gāzties ūdeņu straume no kūstošā aprimušā ledus joslām Braslas lejteces un Līgatnes apkārtnē (att. C 34. lpp.). Tikko šī straume, iegraužoties ledāja nogulumos un daļēji arī devona iežos, bija paspējusi izveidot izlīdzināta profila gultni atbilstoši pastāvošajam sprostezera līmenim, sekoja tā pazemināšanās. Uztverošā baseina līmeņa vairākkārtēja krišanās izraisīja atkārtotu straumes iegraušanos un tālāku ielejas padziļināšanu. Par to liecina visaugstākās senielejas terases, kuras tagad sastopamas tikai kā atsevišķi izolēti fragmenti. Viss no ielejas izskalotais smilšu, grants un oļu materiāls krājās tajā vietā, kur straume ieplūda Lorupes—Silciema sprostezerā un izveidoja tur plašu deltu. Tai iepretī, tagadējā Gaujas senielejas labā pamatkrasta tuvumā, starp Lorupi un Lojas ieteku toreiz vēl saglabājās aprimuša ledus josla. Tāpēc arī no senajām sprostezera krasta līnijām, kuras vēl tagad labi redzamas nogāzē starp Allažiem un Lorupi, šajā rajonā nav ne miņas.

Aizritēja ne viens vien gadsimts, kamēr ledāja atkāpšanās izraisītā Lorupes—Silciema baseina rcgresija beidzās un izveidojās jauna, ievērojami zemāka līmeņa sprostezers Murjāņu—Inčukalna apkārtnē. Tā senās krasta līnijas šobrīd atrodamas, sākot no 35 m līdz 45 m augstumam. Ļoti iespējams, ka šis baseins bija tikai lielā Zemgales sprostezera austrumu daļas līcis, jo arī vairākas šī ezera krasta līnijas konstatētas tādā pašā augstumā. Starp citu, Zemgales sprostezers bija viens no lielākajiem pieledāja baseiniem, kāds jebkad pastāvējis Viduslatvijas zemienē. Tā rietumu krasti, piemēram, atradās pavisam netālu no Dobeles, bet austrumos sasniedza Vecumniekus. Sprostezera dziļums centrālajā daļā bija tik liels, ka mūsdienu Jelgava ar visiem daudzstāvu namiem un rūpnīcu dūmeņiem droši vien atrastos pilnīgi zem ūdens.

Pazeminoties minēto sprostezeru līmenim, straume arvien vairāk iegrauzās Gaujas senielejā, kas līdz ar to pagarinājās un padziļinājās. Viss no ielejas izskalotais smilšu, grants, oļu materiāls pakāpeniski krājās baseinā straumes ieplūduma vietā pie Murjāņiem, kur pakāpeniski veidojās delta.

Tādējādi pirmā Gaujas senielejas posma veidošanās starp Braslas ieteku un Murjāņiem notika pēc savdabīga «ķēdes reakcijas» principa: ledāja malas atkāpjas — sprostezeru līmeņi krītas — kušanas ūdeņu straumes iegraužas — ieleja padziļinās. Duļķainā un krācošā straume, nesdama līdzi oļus, granti un smiltis, mutuļoja jaunizveidotajā ielejā, kuras dziļums pie Siguldas toreiz nesasniedza pat pusi no pašreizējā. Senielejas veidošanās bija sākusies, tiesa, pagaidam gan tikai dažus desmitus kilometru garā posmā. Pārējo ieleju no Līgatnes līdz pat Valmierai aizpildīja aizvien vēl neizkusušais aprimušais ledus (att. C 34. lpp.).

Nedaudz vairāk nekā pirms 12 000 gadu, kad izmēros stipri sarukusī ledāja mēle jau bija paspējusi atkāpties līdz Rīgas līcim, regresējošā Zemgales sprostezera līmenis Viduslatvijas zemienē uz laiku nostabilizējās 28—30 m augstumā virs jūras līmeņa. Katrā ziņā tādā augstumā tagad atrodas tā senkrasti austrumos no Vangažiem.

Šajā laikā būtiskas pāmaiņas bija notikušas arī Gaujas senielejas attīstībā. Aprimušais ledus starp Līgatni, Cēsīm un Raunas ieteku paspēja gandrīz pilnīgi izkust. Nogulumiem daļēji aizpildītajā senielejā ielauzās spēcīga kušanas ūdeņu straume no Raunas vidusteces ieplakas un Vaives augšteces rajona. Tā intensīvi padziļināja senieleju līdz piektās terases līmenim starp Raunas ieteku un Līgatni. Līdz ar to bija sākusies Raunas un Vaives lejteču ieleju veidošanās, bet Gaujas senieleja pagarinājusies vēl par vairākiem desmitiem kilometru (att. D 34. lpp.).

Gaujas senielejai nebija vairs tikai viena — paša pēdējā posma no Raunas ietekas līdz Valmierai, jo tajā vēl aizvien saglabājās aprimušais ledus, šī posma veidošanās sākās tikai tad, kad, pakāpeniski izkūstot ledus barjerai, no Vidusgaujas zemienes uz rietumiem beidzot izlauzās Strenču — Valmieras baseina ūdeņi. Tad arī senieleja sāka funkcionēt kā vienota artērija no Valmieras gandrīz līdz Vangažiem (att. E 34. lpp.). Faktiski tajā plūda ūdeņiem bagāta upe, kas savienoja divus ledāja kušanas ūdeņu ezerus, no kuriem 50—52 m augstais Valmieras—Strenču baseins atradās augštecē, bet Zemgales sprostezers ar līmeni 28—30 in augstumā — lejtecē. Šīs upes straume padziļināja senieleju līdz ceturtās virspalu terases līmenim. Praktiski ar Gaujas senielejas redzamās daļas izveidošanos līdz šim dziļumam arī aprobežojās tieša ledāja kušanas ūdeņu līdzdalība tās attīstībā.

Tobrīd senieleja jau pavisam noteikti atgādināja pašreizējo. Tā bija gandrīz tikpat plata, veidoja tos pašus lielos līkumus, tāpat kā tagad nogāžu stāvajās kraujās vietām atsedzās daudzkrāsaini devona iežu slāņi. Un tomēr tā ne tuvu nebija tik iespaidīga kā pašreiz, galvenokārt tāpēc, ka bija daudz seklāka. Piemēram, Valmieras apkārtnē senielejas dziļums nepārsniedza 10 m, pie Cēsīm 20—25 m un tikai visdziļākajā vietā pie Siguldas palielinājās līdz 50—55 m.

Apmēram pirms 12 000 gadu ledājs bija aizvirzījies ievērojami tālāk uz ziemeļiem, vismaz līdz Igaunijas salu arhipclāgam un joprojām atkāpās, bet lielie pie- ledāja baseini, arī Zemgales sprostezers, Viduslatvi- jas zemienē izzuduši. Ūdens līmenis Rīgas līcī nokritās par 40 m zemāk nekā pašreiz, un Gaujas senielejā atjaunojās intensīva iegraušanās. Tagad to veica jau pastāvīga upes straume — Gauja, kuru bagātināja sniegs, lietus un pazemes ūdeņu krājumi. Upes iegraušanās sekmēja ne tikai Gaujas senielejas un tās pieteku ieleju tālāku padziļināšanos, bet pazemināja arī gruntsūdeņu līmeni tuvākajā apkārtnē. Jādomā, ka visvairāk tas ietekmēja plašos Silciema—Inčukalna— Murjāņu smiltāju rajonus. Turklāt toreizējā aukstā un sausā klimata apstākļos tagadējām tundrām un mežu tundrām līdzīgā augu sega bija skraja, tā nespēja aizkavēt vēja iedarbību. Tas brīvi klejoja kādreizējo senielejas deltu un smilšaino sprostezeru līdzenumos starp Silciemu, Murjāņiem un Vangažiem. Un pavisam drīz te sāka augt kāpu grēdas un vaļņi.

Jauna lappuse senielejas attīstības vēsturē aizsākās līdz ar Baltijas jūras leduslaikmcta beigu posma agrīno stadiju baseinu transgresijām un regresijām. Milzīgie saldūdens ezeri, kuru ziemeļu krastus Zviedrijā un Somijā vēl veidoja ledus, ūdens līmenim ceļoties ievērojami augstāk par pašreizējo, applūdināja ne tikai plašas, nesen vēl sprostezeru ūdeņu klātās teritorijas, bet arī dziļāko ieleju lejteces, kur radās šauri grīvlīči.

Senielejas tālākajā izveidē īpaši nozīmīga bija Baltijas Iedus ezera otrās stadijas transgresija. Līmenim ceļoties, šī saldūdens ezera saltie viļņi skalojās toreiz tuksnesīgā krasta joslā pie Vangažiem līdz 20—22 m atzīmei un applūdināja arī senielejas lejteci. Gaujas straumes tecējuma ātrums samazinājās, un aptuveni pirms 11 800 gadu intensīvo iegraušanos senielejā pakāpeniski nomainīja pastiprināta alūvija uzkrāšanās, kas turpinājās daudzus gadsimtus. Aizritēja gandrīz vai tūkstoš gadu, kamēr sākās minētās stadijas baseina līmeņa krišanās. Tā atjaunoja nelielu upes iegraušanos, un toreizējā paliene k|uva par tagadēja trešo terasi. Nostabilizējoties Baltijas ledus ezera trešās stadijas līmenim, pirms 10 600—10 000 gadu senielejā paspēja izveidoties pašreizējā otrā terase.

Tomēr leduslaikmeta beigu posma pēdējos divos gadu tūkstošos senieleja ne tikai padziļinājās par 10—15 metriem un papildinājās ar divām jaunām virspalu terasēm. Manāmi pārveidojās arī tās «skulpturālais portrets». Aukstais un sausais subarktiskais klimats sekmēja daudzgadīgā sasaluma slāņa rašanos. Tā virsējās kārtas, siltākajā gadalaikā atkūstot, slīdēja pa nogāzēm uz leju, padarīja tās lēzenākas. Vienlaikus sāka veidoties arī plašais un sazarotais gravu tīkls. Par to liecina vērienīgie sengravu iznesu koni, kas senielejas otrās un trešās terases līmeņos vietām labi saglabājušies arī vēl tagad (piemēram, pie Siguldas tūristu bāzes, Kalnaklauku mājām u. c.).

Pēcleduslaikmeta (holocena) iestāšanās pirms 10 000 gadu sakrita ar pilnīgu Baltijas ledus ezera regresiju. Tā atbalsojās senielejā ar jaunu straumes iegraušanos un ielejas pakāpenisku padziļināšanos līdz starpmo- rēnu liinnoglaciālo mālu, alevrītu un smilšu nogulumu virsai tās aizbērtajā daļā no Murjāņiem līdz Cēsīm. Pēcleduslaikmeta sākumā senielejas padziļināšana vairāk vai mazāk intensīvi turpinājās gandrīz 2500 gadus ilgi. Sajā laikā Gauja vispirms ieplūda Joldijas jūrā- un pēc tam Ancilus ezerā. So baseinu līmeņi, kā liecina ģeoloģisko pētījumu dati Daugavas un Gaujas lejteču rajonos, atradušies pat līdz 30 m zemāk nekā pašreiz.

Senielejas attīstības noslēguma posmu ievadīja pēdējā lielākā Baltijas baseina transgresija pirms 7500 gadiem, kad aizvien augstāk sāka kāpt siltās Litorī- nas jūras ūdeņi. Transgresijas maksimuma brīdī tās līmenis Gaujas lejtecē pie Mazā Baltezera bija par 5—7 m augstāks nekā pašlaik. Vienlaikus bija iestājies ari pēcleduslaikmeta siltā un mitrā atlantiskā klimata periods. Gada vidējā temperatūra par 2—3° pārsniedza tagadējo, bet vidējais nokrišņu daudzums sasniedza 650—700 mm. Gaujas senielejā pamazām ieviesās bagātīga, daudzveidīga augu valsts, arī platlapju koki, sevišķi ozoli un liepas. Toreiz senieleja bija jau stipri līdzīga tagadējai. Tāpat kā šodien, visā ielejas platumā cilpu cilpām līkumoja Gauja, bet asajos gultnes pagriezienos virs tumšajām dzelmēm slējās baltas, dzeltenīgas vai sarkanīgas smilšakmeņu sienas.

Pagāja vēl daži tūkstoši gadu. Gluži nemanot, krītoties Litorīnas jūras līmenim, pamazām pārveidojās arī klimats. Sākumā tas kļuva silts un sauss (subbo- reāls), bet tad aizvien vēsāks un mitrāks. Sajā laikā jūras regresijas iespaidā notika neliela Gaujas straumes iegraušanās, un toreizējā paliene sāka pārveidoties par pirmo virspalu terasi. Nostabilizējoties tagadējam jūras līmenim un iestājoties vēsam un mitram (subatlantiskajam) klimatam, senielejā sāka veidoties paliene, kuras attīstība turpinās vēl šodien.

Un tā, ievērojot ģeoloģiskās uzbūves un reljefa īpatnības, par kurām rakstīts iepriekš, kā arī reizēm liekot lietā Scrloka Holmsa tik iecienīto deduktīvo metodi, esam vairāk vai mazāk detāli izsekojuši, kā tapusi Gaujas senieleja, kā tā kļuvusi tāda, kādu mēs to šobrīd pazīstam. Pamēģināsim tagad atcerēties galveno, ar ko tā visvairāk izceļas starp citiem līdzīgiem dabas veidojumiem.

Pirmkārt, visā 85 km garumā no Valmieras līdz Murjāņiem (un vēl arī tālāk) tagadējā Gaujas senieleja ir atjauninātas, daudz vecākas un dziļākas devona iežos iegrauztas ielejas augšējā daļa. Līdz ar to senieleja kalpo kā uzskatāms piemērs erozijas reljefa konservatīvajam raksturam — kur ieleja kādreiz bijusi, tur tā tiecas veidoties atkal no jauna.

Otrkārt, kaut gan atjaunošanās darbi vēl nebūt nav pabeigti (senās apbērtās ielejas dziļums vēl ne tuvu nav sasniegts), senieleja Siguldas apkārtnē kļuvusi par īstu dižleju, kurai pēc dziļuma (85 m) nav otras līdzīgas ne tikai Latvijā, bet arī citās tuvākajās kaimiņu republikās.

Treškārt, pūliņi, kas ieguldīti šajā atjaunināšanas pasākumā, sadalījušies nevienmērīgi. Lielāko daļu darba nācies veikt ledāja kušanas ūdeņu straumēm un tikai galīgā apdare, ieskaitot «interjeru» veidošanu, uzticēta Gaujai. Turpretī laika patēriņš bijis apgriezti proporcionāls paveiktā darba apjomam — ledāja kušanas ūdeņu straumes darbojušās kopumā ne vairāk kā 1000 gadus, bet pastāvīgās ūdens plūsmas — Gaujas darbība, kas aizsākusies turpat vai pirms 12 000 gadu,, notiek vēl šobaltdien. Te jāatzīst, ka Gauja savu darbību veic teicami, jo, «labiekārtojot un izgreznojot» savu mājvietu, tā radījusi gan neskaitāmos līčločus un sēres, gan arī daudzveidīgās un neatkārtojamās kraujas, klintis un iežus.

SENIELEJA ŠODIEN

Lielie līkumi un pirmie ieži

Iepazīšanos ar senieleju visērtāk un pierastāk sākt tās augšgalā, dodoties Gaujas tecējuma virzienā no Valmieras uz Murjāņiem. Pie Valmieras Gauja šķiet pavisam neraksturīga: tā nemet lokus, bet vairāk nekā kilometru plūst gandrīz pilnīgi taisni. Lejpus šaursliežu dzelzceļa tilta labais krasts pamazām ceļas aizvien augstāk un kļūst stāvāks. Vietā, kur pamatkrasta kraujas tuvumā slejas jaunu vairākstāvu māju puduris, pie paša ūdens līmeņa parādās sarkanīga josla — tas ir 2—3 m augsts sarkanīgu smilšakmeņu atsegums, kuru veido vidusde- vona Burtnieku svītas nogulumi. Lai gan šis iezītis pēc izskata visai necils, tam tomēr ir dažas būtiskas īpašības. Pirmkārt, tas ir pats pirmais iezis senielejā, otrkārt, te redzami visvecākie senielejā atsegtie nogulumiežu slāņi, kuros izdevies atrast arī senās vidus- devona faunas pārakmeņojumus.

Gar smilšakmens pakāji, ja nebaidās samērcēt kājas, var pavisam brīvi staigāt, tāpēc te bieži vien cilājas daudzi makšķerkāti. Dziļums arī ir pavisam pieklājīgs, tādēļ ne viens vien, pacietīgi gaidot, cer piemānīt sapalu, asari vai līdaku.

Upe nedaudz sašaurinās, aizvien tuvāk ūdenim kuplo kārklu biežņa, aiz kuras kreisajā krastā paceļas Kauguru vēra lielie koki. Drīz pie vienas no pirmajām nelielajām saliņām (vidussērēm) uzraksts liecina, ka sākas Gaujas nacionālā parka teritorija. Tepat no labā krasta Gaujā ieplūst Jumāras upīte — pirmā lielākā Gaujas pieteka lejpus Valmieras. Tās lejteces ielejā arī sastopami vairāki smilšakmeņu atsegumi.

Senielejas ievērojamāko ģeoloģisko dabas pieminekļu izvietojuma shēma

Kilometru lejāk bieza meža ielokā zem krasta lielajiem vītoliem satupušas vairākas teltis un dūmo ugunskuri. Glīti izveidots uzraksts norāda, ka sasniegta ūdenstūristu apmetne «Vītoli». Tā atrodas uz vecākas ģenerācijas kreisā krasta palienes segmenta, kas paceļas 3—3,5 m virs upes vasaras līmeņa. Sī vieta lielākos pavasara palos gan reizēm applūst, taču tūristus ūdens apdraudēt nevar, jo tik agri masveidīga «navigācijas sezona» Gaujā vēl netiek atklāta.

No Jumāras ietekas līdz Miegupītei (Sapai) un pat vēl nedaudz tālāk sevišķi izcilu senielejas veidojumu nav. Kreisā krasta ielejas daļā visizteiksmīgākie ir plašie trešās un pirmās virspalu terašu fragmenti, bet labajā krastā — pāris sīku (2—3 m augstu), sarkanīgi dzeltenu smilšakmens iezīšu nedaudz augšpus lielajai augstsprieguma līnijai.

Toties no Jumāras ietekas sākas lielie Gaujas līkumi, kas tik raksturīgi senielejas ainavai, šis līkumošanas apzīmēšanai lieto speciālu terminu — meandrēšana,

bet pašus likumus sauc par meandrām. Termina pirmavots ir Meandras upe Mazāzijas pussalā Turcija, kuras gultne no putna lidojuma izskatās kā bezgalīga jautājuma zīmju virkne. Šķiet visai dīvaini, kāpēc upēm tā patīk mest daudzās cilpas, kas turpat vai divreiz palielina to garumu. Daudzkārt ir mēģināts intensīvi līkumojošās upes iesprostot taisnās raktās gultnēs, bet panākumi vienmēr bijuši īslaicīgi un arī vienīgi tad, ja krastus viscaur nostiprina. Tik tiešām — kāpēc upes nekādi negrib plūst taisnā virzienā? Viennozīmīgas atbildes te nav, jo iemesli ir vairāki. Upju speciālisti — hidrologi par galveno iemeslu uzskata ūdens tecējuma veidu gultnē, izskaidrojot meandrē- šanu kā straumes turbulentā tecējuma sekas. Atsevišķo upes ūdens strūklu virpuļveida kustības, kombi- nējoties ar nevienādo berzes spēku iedarbību, kas rodas starp ūdeni un gultni tās mainīgā raupjuma dēļ, novirza straumes ass līniju no taisnes. Tajā vietā, kur straume atduras krastā, tas tiek noārdīts un atkāpjas, bet pati straume sadalās vairākās daļās. Viena no tām noliecas uz leju, tiecoties padziļināt gultni, un, aizraujot līdzi izskaloto smilti vai granti, tālāk pārvietojas uz pretējo krastu, vienlaikus novirzoties pa straumi uz leju. Tieši tāpēc Gaujas līkumu virsotnēs vienmēr redzama augstāka vai zemāka krasta krauja ar iedzel- mi jeb atvaru tās pakājē. Savukārt pretējā krastā ūdens strūklu spirālveida riņķojums pastāvīgi piegādā izskaloto materiālu, kuram nogulsnējoties tur veidojas sēreklis (sēre). Katrai upei tas ir jo izteiksmīgāks, jo vairāk gultnē smilšainu nogulumu. Gauja visražlgāk strādā pavasara palu laikā, kad meandru cilpas maina savu formu un palielinās, bet sērekļi aug garumā un augstumā, līdz to virsdaļa pārveidojas par piegultnes valni. Tā kā upes gultne, noārdot ieliekto stāvkrastu, lēnām pārvietojas straumes virzienā, daudz zemākajā izliektajā krastā, meandras cilpas iekšienē agrākajai sērei un valnim aizvien no jauna pievienojas palu laikā uzkrājušies smilšu vai grants veidojumi. Tādējādi ar laiku rodas vesela virkne piegultnes vaļņu, no kuriem visjaunāko upes pusē norobežo svaiga sēre. Šie piegultnes vaļņi un sēres tad arī veido jaunās upes palienes karkasu. Tikai pamazām to pārklāj vissmalk- graudainākie palu ūdeņu nogulumi.

No upes līkumošanas tādējādi atkarīgas ari gultnes dzijuma izmaiņas. Visdzi|ākās vietas vienmēr atrodas cilpu virsotnēs pie ieliektā krasta, bet starp tām gultne ir krietni seklāka. Tumšajās Gaujas iedzelmēs, kur ūdens lēni virpu|o vai laiku pa laikam uzvirmo, pat vissausākajās vasarās dziļumi nav mazāki par 2,5—5 m. Turpretī starp divām iedzelmēm sekluma joslā (dziļumi no 0,1 līdz 1,2 m) bez aizķeršanās vietām cauri netiek pat piepūšamā gumijas laiva. Seklo joslu, kuru speciālisti sauc par šķērsni, veido smilšu un grants zemūdens kāpu vaļņi. Pat vasaras mazūdens periodā tie lēnām pārvietojas pa straumi uz leju. Tādējādi katram upes lokam it kā pienāktos viena iedzelme un divi šķēršņi. Bieži vien tā arī ir, bet lielajos, it kā saplacinātajos Gaujas lokos šī likumība reizēm zūd.

Lai pateiktu, kāpēc tas tā notiek, vispirms jāizskaidro Gaujas lielo meandru savdabīgā forma. Izskaidrojums principā ir ļoti vienkāršs — upes līkumošanu ierobežo pati senieleja, jo teorētiski iespējamais Gaujas meandrēšanas joslas platums izrādās lielāks par tagadējo mantotās senielejas platumu. Tā kā Gauja tiecas sasniegt maksimālo līkumošanas joslas platumu, tai nākas ieleju paplašināt. Rezultātā gultnes meandru virsotnes atduras vai nu senielejas pa- matkrastu, vai arī vecāko virspalu terašu nogāzēs, un rodas nevis slaidas lokveida cilpas, bet gan kastes veida meandras ar saplacinātu virsotni. Tieši deformētajās meandrās arī zūd parastā gultnes dziļuma mijas likumība. Šādos līkumos mēdz būt divas iedzel- mes (atvari) un trīs šķēršņi.

No dabas skaistuma cienītāju viedokļa Gaujas tieksme, pārvarot ierobežojumu, paplašināt ieleju ir

ļoti svarīga. Tieši šī iemesla dēļ taču saglabājas esošās un veidojas no jauna skaistās Gaujas klintis un ieži. Lielākie no tiem sākas jau drīz vien aiz Mieg- upītes ietekas vai, vadoties pēc citas adreses, — lejpus Līču sanatorijas. Pati sanatorija atrodas uz plaša kreisā krasta trešās virspalu terases fragmenta, kura alūvija augšējo slāņu vecums pārsniedz 10 000 gadu. Vecumu izdevās noskaidrot 1972. gadā ar radioaktīvā oglekļa (C14 ) metodi, analizējot kūdras paraugu, kas tika iegūts alūvija slānī 2,5 m dziļumā ap 500 m dienvidrietumos no sanatorijas galvenā korpusa.

Lejpus Miegupītes ietekas asa līkuma iekšienē slēpjas ūdenstūristu apmetne «Sapa». Tā izvietota uz ap- vaļņota palienes segmenta ar lielu sēri priekšā. Tieši pretī labajā krastā paceļas stāva, krūmiem un kokiem apaugusi trešās virspalu terases nogāze. Krūmi te sakuplojuši pēdējo desmit gadu laikā, jo vēl 1964. gada vasarā šajā vietā, nedaudz pastrādājot ar lāpstu, varēja labi attīrīt un iepazīt terases aluviālos nogulumus.

Izmetusi krietnu līkumu, turpat 4 km garu, Gauja krasi pagriežas uz austrumiem un atduras baltu smilšakmeņu sienā, kurai ir vairāki vārdi: Liepas iezis, Ozolu iezis, Baltā klints. Pēdējais nosaukums īpašus komentārus neprasa. Bet kāpēc Liepas vai Ozolu iezis? Ne liepu, ne ozolu ieža tuvumā nav. Izrādās, ka Ozolu ieža nosaukums aizgūts no 1,5 km attālajām Ozolu mājām, lai gan citas mājas ir daudz tuvāk. Liepas ieža nosaukums, jādomā, mantots no kādreizējā Liepas pagasta, kura robežās iezis atradās. Literatūrā visbiežāk lietotais nosaukums ir Liepas iezis. Savukārt vietējo iedzīvotāju vidū populārs Ozolu'ieža nosaukums.

Liepas iezis aptver senielejas pamatkrasta un daļēji arī vecas virspalu terases krauju, kurā 400 m garumā ar nelieliem pārtraukumiem atsedzas Gaujas svītas baltie smilšakmeņi. Liepas ieža krauja ir 14 m augsta, bet baltais smilšakmens atsedzas tikai apakšdaļā 10 m augstumā.

Pārējais Liepas iezis ir manāmi zemāks, un smilšakmeņu siena citur nepaceļas vairāk par 5 m virs Gaujas līmeņa, bet atsevišķās tā daļas, kuras citu no citas atdala vecas, it kā milzīga zāģa ierobītas sengravas, nepārsniedz 4 m augstumu. Visā sienas garumā tuvu pakājei redzama ūdens virsai paralēla grope, kura iezīmē Gaujas vidējo palu līmeni un fiksē arī ledus skrāpējumus un skrambas.

Liepas iezis sastāv galvenokārt no vidēja un smalkgraudaina, irdena smilšakmens ar kvarca un mālu o|iem atsevišķos starpslāņos. Ļoti zīmīgs ir arī labi izsekojamais slīpkārtojums — ieža ziemeļdaļas sienā atsevišķas tā saucamās dubulti slīpslāņotās sērijas sasniedz 0,8—1,2 rn biezumu. Spriežot pēc slīpo slānīšu krituma azimutiem, senās ūdens straumes smilšakmeņu veidošanās laikā te plūdušas galvenokārt no ziemeļiem.

Virs Liepas ieža un ari tālāk plešas gaišs priežu mežs —< Dundursils. Tas drīzāk šķiet parks, nevis mežs. Priedes aug reti, un saules pielietais mežs ir tālu pārredzams. Sausie, gaiši pelēkie vai zilganbaltie ķērpji vēl vairāk palīdz to izgaismot. Pa gabalu šķiet, ka mežā saglabājies vecais ziemas sniegs. Vietām ķērpji mijas ar zaļiem mellenāju laukumiem.

Starp priedēm virs Liepas ieža iegūlies prāvs laukakmens — apkārtmērs 9,2 m, virszemes augstums 1,7 m. Bet šajā dabas harmonijā pie ieža saimniekojušas meža šausmas — uguns. Vai nu kāds tūrists atstājis nenodzēstu ugunskuru, vai ogotājs degošu sērkociņu nometis pa roku galam. Labi, ka te uguns ir apvaldīta, līdz koku galotnēm nav tikusi, tikai līduši pa apakšu un aplaizījusi stumbrus melnus. Vēl ilgi tie tādi stāvēs, ar uguns zīmogu iezīmēti. Bet pamazām mežs sāk atdzīvoties: brūklenāju mētras ceļ augšup savus zaļos cekulus, zem lielā laukakmeņa ievākusies jauna skudru dzimta, sīlis meklē ligzdai vietu, un vējš izsēj sīkas bērza sēklas. Mežs ar dzīvību atgriežas savā vietā.

Ar Liepas iezi senielejā aizsākas veselas iežu sērijas. Tikko Gauja paspējusi no senielejas kreisā pamat- krasta nogāzes izmest līkumu uz pretējo pusi, tā atkal balts iezis, šoreiz viens no visskaistākajiem — Sietiņ- iezis jeb vienkārši Sietiņš. Varētu domāt, ka tā nosaukums nācis no tuvējām Sietiņu mājām. Tomēr patiesībā esot otrādi. Mājas nosaukumu dabūjušas no ieža. Bet iezis šādi iesaukts tāpēc, ka tā virsma no vienas vietas izrobota sīkiem caurumiņiem — mazām aliņām, gluži kā siets.

Reti sastopams tāds iezis, kas būtu ārēji tik daudzveidīgs kā Sietiņš. Te nav vienlaidus smilšakmens sienas, bet ir topoša arka, ala ar divām izejām, nišas, milzīgs stabveida cilnis, it kā kontrforsu atbalstītas platformas, plaisas un šauras dzegas. No ieža augstākās vietas caur priedēm un eglēm paveras lielisks skats uz Gaujas zilo lentu, kas līkumo kārklu zaļajā kamzolī. Šķiet, ka Sietiņiezi darinājis izcils arhitekts.

Praktiski Sietiņš iedalāms divos atšķirīgos posmos jeb daļās. Ziemeļu galā tajā atduras un saplacinās Gaujas līkums. Te izveidojusies vienlaidu, apakšā gandrīz vertikāla 200 m gara, ap 13 m augsta lēzeni ieliekta krauja. Tajā no ūdens līmeņa līdz 6 m augstumam atsedzas dzeltenīgi balti Gaujas svītas smilšakmeņi. Virs tiem slīpajā kraujas augšmalā seko 6—7 m biezs trešās terases aluviālo sanesu slānis. Tādējādi Sietiņieža pirmais — ziemeļu daļas posms izveidojies, Gaujai noārdot senielejas trešo smilšakmeņos iegrauzto terasi.

Sietiņieža otrais — dienvidu posms sākas 200 m pa straumi uz leju no ieža ziemeļu gala, kur smilšakmens atsegumi nedaudz atkāpjas no upes. Kraujas apakšējā daļa apaugusi ar kokiem un krūmiem, un tikai vietām pavīd balti smilšakmeņi. Kraujas augšmala ceļas aizvien augstāk pa senielejas pamatkrasta nogāzi, kuru izrobo sengravas. Rezultātā ari viss Sietiņieža dienvidu posms vertikālā plaknē sadalīts izciļņos un iero- bēs, starp kurām tikai reizēm redzamas dažus desmitus metru garas un līdz 15 m augstas līdzenas smilšakmens sienas. Izciļņus no vienotā pamatkrasta atdala dažādi orientētas plaisas. Dažas no tām ir šauras un tikai pamazām paplašinās lietus, vēja un sala ietekmē. Citas nesaudzīgi un intensīvi pārveidoja tie Sietiņa apmeklētāji, kuri pa plaisām rāpās no apakšējās taciņas uz kraujas augšmalu vai arī šļūca lejā. Tāpēc Gaujas nacionālā parka administrācija ir veikusi radikālus pasākumus ieža saglabāšanai. Patvaļīga kāpelē- šana pa Latvijas skaistāko iezi ir noliegta. Tā apskatei izveidotas divas tūristu takas — viena pa ieža augšu, otra — pa tā apakšu. Tādā ceļā ir novērsta ieža nobra- dāšana un citāda bojāšana. Sietiņa apskate lokveida maršrutā pa abām takām no augšas un no lejas tūristam atklāj visu unikālā dabas pieminekļa skaistumu.

Vēl nesen viens no izcilākajiem Sietiņieža veidojumiem bija lielā arka. Tā bija daudzkārt lielāka par arkām Liepas Ellītes iezī. Sī arka bija izveidojusies šaurā, upei paralēlā smilšakmeņu šķautnē, kuru no ielejas nogāzes norobežo sengrava ar piltuvveida padziļinājumu. Arkas augstums, skaitot no nogāzes pamatnes, bija 7 m, eja, kas gāja caur to, arkas pēdējā pastāvēšanas vasarā (1974. g.) bija 5 m augsta un līdz 8 m plata. Velves platums sasniedza 4 m, biezums 2 m. Pār arku gāja margu norobežota tūristu skatu taka.

Arka palielinājās, nogrūstot smilšakmeņiem no velves apakšas. So dabisko procesu ievērojami paātrināja skrāpētāji, jo arka no velves puses, kamēr vien to varēja aizsniegt, tika sistemātiski aprakstīta. 1975. gada

vasarā šī unikālā arka sabruka, un tagad tās vietā šaurajā smilšakmens šķautnē redzams liels robs.

Jaunu arkas veidošanos var vērot turpat līdzās iegruvumam. Pa nogāzi nedaudz uz leju atrodas abpusēji atvērta ala. Tās garums, ieskaitot priekšnišu,— 10,5 m. Pie ieejas ala ir plaša un augsta, bet tālāk sašaurinās un, šķērsojusi smilšakmens sienu, otrā pusē sasniedz lielu piltuvi, kas uztver visus sniega un lietus ūdeņus un novirza caur alu, veicot tās paplašināšanu.

Blakus iegruvumam atrodas smilšakmens stabs, kuru no kraujas masīva atdala plata plaisa. Kā milzīga, 15 m augsta cukurbiete šis baltais stabs stāv vertikāli, tikai ar vienu sānu viegli turēdamies pie klints sienas.

Nedaudz tālāk gar krauju uz dienvidiem ir Velna papēdis — plaisu ierobežots smilšakmens izcilnis ar platformai līdzīgu virsu. Iespējams, ka, erozijas procesiem turpinoties, tas pēc gadiem var k|ūt par patstāvīgu smilšakmens stabu.

Vēl tālāk dienvidu virzienā kraujas augšmalu šķērso interesanta sengrava, kura izveido smilšakmeņu sienā prāvu ierobu. Tās apakšā smilšakmeņos radusies liela, vertikāla trīsstūrveida plaisa.

Sajā klinšu ierobā aug lielas egles, un baltā smilšakmens siena skaisti kontrastē ar tumši zaļajiem zariem, kuri piesedz arī tikko minēto plaisu.

Sietiņa iezī atrodamas arī divas citas prāvas nišas.

Lai vēl vairāk dažādotu Sietiņieža raksturojumu, pievienojam arī cita tipa informāciju. Te kopumā atsedzas apmēram 30 m bieza smilšakmeņu slāņkopa. Tā atbilst Gaujas svītas augšdaļai, Gaujas un Amatas svītu robežzonai, kā arī Amatas svītas apakšējam, 7,8 m biezajam slānim. Irdenajos, galvenokārt smalkgraudainajos smilšakmeņos redzams muldveida jeb ķīļveida slīpslāņojums. Tas liecina, ka iežu uzkrāšanās laikā straumes tagadējā Sietiņa apkārtnē plūdušas no ziemeļiem un ziemeļaustrumiem. Vienīgi, veidojoties plānajam (1,4 m) Amatas svītas apakšējās daļas smilšakmeņu slānim, tecējuma virziens bijis pretējs — no dienvidaustrumiem uz ziemeļrietumiem.

Sietiņieža ziemeļdaļā, kur dienas gaismu ierauga paši vecākie slāņi, smilšakmeņos ir daudz sīku māla olīšu (saveltņu). Vietām redzami arī plāni tumšas smilts slānīši, kādi citos devona iežu atsegumos sastopami reti. Neparastās kārtiņas īstenībā ir savdabīgs dzelzi un titānu saturošu minerālu (magnetīta, hema- tīta, ilmenīta, cirkona u. c.) koncentrāts. Sāda koncentrāta veidošanās principā notiek līdzīgi pagātnē aizgājušajai zelta skalošanai. Zelts ir smags minerāls, tāpēc, skalinot trauku ar smiltīm, no tā kopā ar ūdeni aizskalojas vieglāko minerālu daļiņas, bet paliek meklējamais dārgmetāls. Protams, seklo baseinu ūdeņos notikusi dabiska smilšu caurskalošana un šķirošana pēc minerālu īpatnējā svara.

Praktiskas nozīmes dzelzs un titāna rūdu minerāliem te šobrīd nav, jo kopējais to daudzums smilšakmeņos ir visai niecīgs, nesasniedz pat pilnu procentu.

Turpat Gaujas trešajā terasē apmēram 150 m ziemeļrietumos no ieža ziemeļgala ir neliela, kādreiz izmantota okera (krāsu zemes) atradne. Okers, kā zināms, nav nekas cits kā minerāla limonīta pulverveida variants, šeit izgulsnējies no daudzo dzelzi saturošo avotu ūdeņiem, kuri izplūst ielejas un sāngravu nogāzēs. Miniatūrā šo procesu pašreiz var novērot Sietiņieža pakājē Gaujas krastā. Te vairākās vietās uzkrājas no pazemes ūdeņiem izgulsnētas rāvainas duļķes.

Gaujas pretējā krastā, tās pašas meandras iekšienē, kuras virsotne atduras Sietiņiezī, atrodas senielejai raksturīgās virspalu terases. Piemēram, Rāmleju mājas izvietojušās uz viena no prāvākajiem trešās terases fragmentiem, kura platums šeit sasniedz 500 m.

No Sietiņieža līdz Grīviņupītei Gauju pavada plašas palienes joslas. Sādā smilšainā kreisā krasta palienē nedaudz augšpus upītes ietekas atrodas arī ūdenstūristu apmetne «Grīviņi».

Nākamais iezis slēpjas aiz kokiem pretējā pamatkrasta nogāzē netālu no Grīviņu (arī Līzītes) upītes. Tam ir divi nosaukumi — Grīviņu iezis un Sarkanās klintis. Pareizāks ir Grīviņu ieža nosaukums, jo Gaujas senielejā lielā daļa smilšakmeņu ir sarkanīgi.

Grīviņu iezis sākas 100 m uz dienvidiem no Grīviņu upītes un senielejas stāvajā kraujā ar pārtraukumiem gar aizaugušu Gaujas vecupi turpinās gandrīz 300 m. Visaugstāko (18 m) 60 m garo ieža daļu veido sarkanīgu un sarkanīgi dzeltenu Gaujas svītas smilšakmeņu siena ar vairākām izskalojuma nišām un iedobēm.

Pēc apmēram 130 m gara pārtraukuma, kur stāvā ielejas nogāze apaugusi kokiem, atkal turpinās dzeltenīgi sarkanu smilšakmeņu atsegumi. To augstums 50 m garā posmā mainās no 1,5 līdz 5 m. Skaista ir krauja virs Grīviņu ieža un arī tālāk lejpus tā. Vientuļa meža taka vijas gar augstā krasta malu, no kurienes caur rūsganajiem priežu stumbriem jaušams senielejas diženums. Dažbrīd taciņa izved cauri jauno eglīšu košajam zaļumam un tālāk turpinās gaišā priežu silā ar zaļu sūnu paklāju.

Gaujas labajā krastā iepretim Grīviņu iezim pie Caunīšu mājām saglabājies plašs trešās terases posms. Asā līkuma virsotnē ap 200 m no mājām Gauja izskalo šīs terases krauju, kurai nobrūkot atsegumos labi redzama alūvija slāņkopu secība un raksturīgās tekstūras. Arī Caunīšu māju apkārtnē trešās terases nogulumu virsējo daļu gar senielejas nogāzes pakāji veido sarkanīgi brūns okers. Krāsu zemes slāņa biezums šeit ir neliels un nepārsniedz 20—35 cm.

Tikai retais zina, ka pirms Lodes, lejpus Renču strautam, senielejas kreisā pamatkrasta nogāzē ieslēpušās varenās Līču-Laņģu klintis. Gauja šeit aizvirzījusies gandrīz kilometru tālu uz senielejas labo krastu. Vientuļās Līču mājas nodegušas, bet Laņģos veco iedzīvotāju vairs nav. Taujāti Laņģu māju jaunie iemītnieki visi kā viens apgalvoja, ka nekādu klinšu vai iežu tuvākā apkārtnē neesot. Tomēr Laņģu mājas atrodas gandrīz virs pašām klintīm, kurām piekļūt no augšas nav iespējams. Tām varētu tuvoties no apakšas, bet tad jālaužas caur Gaujas palienes krūmājiem un jābrien pa dūksnāju — aizaugušu Gaujas vecupi.

Tur lapu un skuju zaļumā paceļas milzīga sarkana smilšakmens siena, kuras apakšā izverd avots. Kaut kur augstu, augstu mclnē nepieejamas alas mute. Līču klintis lielākoties klāj sūna, tāpēc sarkanā krāsa daļēji apslēpta.

Izrādās, ka lielā smilšakmeņu siena sastāv no vairākām pakāpēm, kuras citu no citas atdala slīpas karnīzes. Pirmās pakāpes augstums 20 m, otrās — 10 m, bet kopējais šo Līču klinšu augstums sasniedz 30 metrus, garums — 200 m. Mazliet tālāk uz dienvidiem aiz avotainiem dūksnājiem, bieziem brikšņiem un dzēlīgiem nātru laukiem kraujas turpinājumā slēpjas sarkana

smilšakmeņu siena — Laņģu klintis. To augstums 11 metri. Smilšakmeņos liela niša — gluži kā miniatūra Gūtmaņa ala — platums 10 m, garums 6 m, augstums līdz 3,5 m. No klinšu apakšas urdz dzidrs avots.

1978. gada neparasti lietainajā vasarā notika nogruvums. Stāvajā kraujā virs klintīm nenoturējās pie- mirkušie mālu slāņi un ar visiem kokiem nogāzās lejā. Lielā Laņģu niša tagad ir daļēji aizplūdusi ar dubļu masām un avots aprakts. Bet augšējā kraujā izveidojusies dabiska plata skatu stiga, caur kraujas lielajiem kokiem paverot ainavu uz mežos skauto sen- ieleju. Viena liepa gāzusies, tomēr noturējusies, sastingusi kritienā, un tagad līkst tukšumā pāri klintīm.

Arī citās vietās Līču-Laņģu klintīs notikuši vairāki noslīdējumi un klinšu nobrukumi.

Sešdesmit metru uz ziemeļiem no Laņģu nišas pašā kraujas pakājē izplūst neredzēts avots. Gribētos šo lielo avotu nosaukt par Bezdibeņa avotu. Tas izplūst no tumšas alas, kurā ieiet nav iespējams, jo alai nav grīdas. Tās vietā virmo bezdibeņa ūdeņi. Pat četrus metrus garš mērkoks ir par īsu, lai sasniegtu pazemes akas dibenu. No alas griestiem krīt retas lāses un rezonēti skan tumšajā telpā. Ieiet Bezdibeņa avota alā ir bīstami.

Lejpus Laņģu klintīm nepilnu 100 m garā posmā no stāvās nogāzes cits aiz cita izplūst četri spēcīgi avoti — aiztek četri strauti. Pēdējais no tiem iztek no 6 m garas alas. Pavisam no Līču-Laņģu klinšu apakšas izplūst astoņi lieli avoti. Tā vien šķiet, ka zem šim klintīm būtu vesels pazemes ezers. Patiesībā tādu avotu veidā savus ūdeņus atdod Gaujas svītas lokālo pazemes spiedienūdeņu horizonts. Līdzīga ūdeņu pārbagātība vērojama vienīgi vēl Šautas kalna pakājē.

Vislielākais pārsteigums Līču-Laņģu klintīs ir neparastais veidojums pretī bijušajām Līču mājām. Tā ir dažus metrus plata, līdz 7,5 m dziļa aiza, kas, aizvien sašaurinoties, pāriet nišā un beidzot alā. Aizas-nišas- alas kopējais garums — 20 m (alai 9 m). Aizas kreisajos sānos 2 m augstumā īpatnēja 6 m gara ala ar trīs izejām. So kompleksu veidojis avots, kas tagad atradis izeju dažus metrus pa labi. Dzidrais ūdens kļuvis par skanīgu strautu, kas, līčločus mezdams, pa dziļu gultni aiztek gar bijušajām Līču mājām.

Visas Līču-Laņģu kraujas kopgarums sasniedz gandrīz vienu kilometru, un tajā pavisam ir deviņas alas un nišas.

Bet ne jau visā kilometra garumā Līču-Laņģu stāvajā kraujā ir atkailināti Gaujas svītas ieži. Vairākās vietās tie nav redzami — tur mežonīgā krauja noaugusi ar līkām priedēm, biezām eglēm un lapu kokiem.

Bet vai šodien klintis ir tik neskartas un pirmatnējas? Netālās Lodes drenu rūpnīcas darbība ienesusi neatgriezeniskas negatīvas pārmaiņas, tāpēc ka laikus netika padomāts par unikālo dabas veidojumu maksimālu saglabāšanu.

Tagad Lodes drenu rūpnīca šajā ziņā saimnieko pavisam citādi nekā pirms gadiem desmit. Tas ir zīmīgs piemērs, ka ikviens rūpnieciskas darbības solis, kas saistīts ar ģeoloģiskām pārvērtībām un bioloģiskās vides izmaiņām, ir ļoti rūpīgi jāizvērtē arī no dabas aizsardzības viedokļa. Saimniekot racionāli nozīmē ne tikai maksimāli lietderīgi izmantot zemes dotās balvas, bet saimniekot arī tā, lai citas blakus vērtības neietu zudumā.

1970. gadā izdarot pētījumus Lodes drenu cauruļu rūpnīcas mālu karjeros, ģeologs V. Kuršs 30 m garā un 20 m platā gaišu alevrītisku mālu lēcā atklāja augšdevona bruņu un bārkšspuru zivju «kapsētu». Mālu lēcā, kas ieguļ 7—8 m dziļumā no zemes virsas, tika atrasti pilnīgi veseli zivju skeleti, kas pieder trim dažādām sugām: Aslerolepis ornata Eichw., Lacco- gnathus panderi Gross un Panderichthys rhombolepis Gross. Bez tam tur sastopamas ari augu atliekas, piemēram, Racophijton sp. indēt. Līdz ar to kļuva zināms, kādas īstenībā bijušas bruņu zivis, kuras līdz šim restaurēja no atsevišķiem gabaliņiem. Tika iepazītas arī bārkšspuru zivis, par kuru ārējo izskatu līdz atradumam karjerā nebija pat aptuvena priekšstata. Nozīmīgs, protams, ir ne tikai fosiliju izskats. Ne mazāk svarīga bija iespēja izpētīt vairāk nekā 340 miljonu gadu vecu, sen izmirušu organismu iekšējo uzbūvi. Sevišķi tas attiecas uz bārkšspuru zivīm, kuras uzskata par pārejas formu starp ūdens un sauszemes dzīvniekiem. Tādējādi šis seno zivju sakopojums bija unikāls ne tikai PSRS teritorijā, bet arī visā pasaulē. Dabiski, ka pavisam īsā laikā Lodes karjers kļuva ne tikai par Latvijas, bet arī visas Padomju Savienības paleontologu «Meku». Fosiliju atradumi tagad papildinājuši lielāko PSRS paleontoloģijas muzeju un citu zinātniskās pētniecības iestāžu kolekcijas. Priekšstatu par Lodes atradumu sniedz arī stends Latvijas PSR Dabas muzeja ģeoloģijas nodaļas ekspozīcijā. Diemžēl dabiskos apstākļos mālu lēcas vairs nav saglabājušās. Atliek vienīgi cerēt, ka, ņemot vērā ģeoloģiskās uzbūves īpatnības Lodes karjera apkārtnē, pareizs izrādīsies V. Kurša paredzējums, ka nākotnē šeit varētu tikt atkārtoti atrastas seno zivju fosilās atliekas.

Pilnīgi skaidrs, ka, izmantojot dabas resursus, vienlaikus norisinās arī dabas pārveidošana. Tas ir nenovēršami un arī nepieciešami gan saimniecisku, gan arī citu apsvērumu dēļ. Lodes un Liepas apkārtne pēdējos gados strauji pārvērtusies. Sākot ar milzīgo rūpnīcu, asfaltētajiem un apgaismotajiem pievedceļiem, karjeriem un beidzot ar jauno ciematu, kas izaudzis viņpus šosejas un dzelzceļa. Ciemats ar daudzstāvu namiem, ielām, veikaliem bija nepieciešams rūpnīcas darba darītājiem, viņu dzīves labiekārtošanai. Izmantojot dabas resursus un pārveidojot apkārtējo vidi, vajadzīga arī racionāla, saprātīga pieeja, lai saglabātos vismaz paši izcilākie dabas veidojumi.

Ja dabisko procesu norise devona periodā radījusi izejvielas rūpnīcas darbam, tad daba rūpējusies arī par to, lai ciemata tuvumā būtu par ko priecāties, būtu ko aplūkot un saudzēt. Runa ir par vienu no vissavdabīgākajiem veidojumiem devona smilšakmeņos Latvijā — par Lielo Ellīti. Kad 1975. gada vasarā sagruva Sietiņieža lielā arka, Ellīte palikusi vienīgā vieta Latvijā, kur sastopamas smilšakmens arkas. Un ne tikai viena arka vien, bet vesela īpatnēja arkāda baltajā smilšakmenī. Ellīte ir viena no garākajām alām Latvijā, tā ir vēstures un arheoloģijas piemineklis, unikāls ģeoloģisks objekts, interesants tūrisma objekts, dabas piemineklis. Diemžēl Ellīte bija arī ilgstoša kāpelēšanas un š|ūkšanas vieta, fotografēšanās vieta, pudeļu tukšošanas un sasišanas vieta, autogrāfu rakstīšanas vieta. Tāds šis dabas piemineklis bija Gaujas nacionālā parka dibināšanas sākumā 1973. un 1974. gadā.

Tāda «slodze» ir neizbēgami atstājusi pēdas un stipri saīsinājusi unikālā veidojuma mūžu. Laikam neviens dabas piemineklis nav tik ilgstoši, tik sistemātiski postīts un pārveidots kā Lielā Ellīte. Jau vairāk nekā pirms 50 gadiem par Ellītes postīšanu varam lasīt Zelmāra Lancmaņa rakstā 1924. gadā:

«Lodes stacijas tuvumā smilšakmens alā <rEllilē», kura pat tagadējā, stipri izpostītā stāvokli būs greznākā no mūsu alām, no sienām rok un vezumiem ved smilti. Tā sadiluši daudzi krāšņi smilšakmens pīlāri, kas pēc vietējo atmiņām «Ellitei» piešķīruši ērģeļu izskatu… Kaut gan alas krāšņumu traucē zaļumu lauka piederumi, ir tad savā tagadējā stāvoklī tā atstāj nesamērojami grandiozāku iespaidu kā citas mūsu alas. Ala 25 soļi dziļa, ar otru 30 soļu garu izeju un sāņš nišām.»

Ja Ellītes arkāde saglabāsies arī nākamajām paaudzēm, tad pateicoties Gaujas nacionālā parka vadībai, kas steidzīgi un operatīvi to norobežojusi ar sētu.

Ellīte ir īpaši bagāta ar nosaukumiem — Lielā Ellīte, Velna Ceplis, Velna Krāsns, Liepas Ellīte, Lodes Ellīte, Liepmuižas ala un arī Vella ala. Šodienas vis- plašākai lietošanai palicis tikai pirmais nosaukums.

Visvecākās rakstiskās ziņas par Ellīti latviešu valodā atrodam 1864. g. 13. janvāra «Mājas Viesī». Šķiet, vērts tajā ieskatīties.

VELLA CEPLIS

«Divpadsmit versles no Cēsīm ir Liepu-krogs. Kādu pusversti atstatu no kroga uziesi vecu alu. Sieviešiem reti vien gadās savu dzimteni atstāt, bet vīriešu var būt maz vien būs Vidzemē, kas šo alu kādurelz nebūtu apmeklējuši. So alu ļaudis jau no senlaikiem par «vella cepli» iesaukuši. Vella ceplis ilgu laiku vairs nepastāvēs, bet drīz sakritīs. Virszeme jau vairs nau tik stipra, zeme nobirst. Bērnu-bērni par šo vella cepli var būt neko nezinās …

Sini alā it kā Turaidas alā daudz cilvēku savus vārdus iezīmējuši un to gada skaitli, kurā rakstītāji alā bijuši. Vispirms iezīmēšana notikuse ap 1500., proti, priekš kādiem 300 līdz 400 gadiem. Kāds nerris 4 gadus atpakaļ iezīmējis to gada skaitli: 1300. Bet viņu 300 līdz 400 gadus vecu iezīmējumu Liepu krodzinieks jau priekš 50 gadiem redzējis, un veci ļaudis jau toreiz sacījuši, ka iezīmējums mūžam vecs esot.

Vasaras laikā daudz viesu nākot alu aplūkot. Ir krievu kungi un igauņi nākot, no kā atskārstam, ka alas slava arī viņpus Vidzemes sniedz.

Ja tevim, lasītājs mīļais, gadās pa Cēsu ceļu Liepu krogam garām braukt un ja vella cepli vēl neesi redzējis, tad apskat' alu, kamēr vēl apskatāma, jo, kā jau sacīts, ala visai ilgi vairs nepastāvēs.

Labāku ūdeni nekur neesmu atradis kā tanī avotiņā, kas alas dibenā tek.»

Lai ari cik amizants šis raksts mums šķiet, tas tomēr sniedz ari svarīgu izziņas materiālu — sienu aprakstīšana, Ellītes draudīgais stāvoklis. No šī raksta izriet, ka pēdējos simt gados Ellītes izskats stipri mainījies. Var noprast, piemēram, ka toreizējai alai griesti nobrukuši par kādiem desmit metriem. Bet, kā izskatījās tagadējā arku vieta, — grūti iedomāties.

Salīdzinājumā ar citām Latvijas alām diezgan neparasts ir ne tikai Lielās Ellītes ārējais izskats, bet arī tās novietojums reljefā. Kā zināms, vairums smilšakmeņos sastopamo alu atrodas dziļās erozijas formās — upju ielejās, sengravās, gravās (piemēram, visas līdz šim aplūkotās senielejas alas) vai vismaz stāvās kāpēs. Turpretī Lielā Ellīte izvietojusies plaša reljefa pacēluma, tā saucamā Liepas palikšņa samērā lēzenajā ziemeļu nogāzē. Tādēļ rodas pamatots jautājums — kā un kāpēc šāda alu un arku sistēma šeit izveidojusies? Izskaidrojums meklējams vietējo ģeoloģiskās uzbūves apstākļu īpatnībās un pazemes ūdeņu darbībā. Liepas pacēluma augšdaļā zem plānas kvartāra nogulumu segas atrodas plaisainie Pļaviņu svītas dolomīti. Tie pārklāj smalkgraudainos Amatas svītas smilšakmeņus, zem kuriem seko jau minētie Lodes karjerā izmantojamie māli. Šādos apstākļos visi pazemes ūdeņi koncentrējas smilšakmeņos virs ziemeļu virzienā slīpā ūdens necaurlaidīgā mālu slāņa. Pārvietojoties porās un plaisās pa slīpumu nogāžu virzienā, ūdeņi pamazām izskalo sīkākās smilšakmens ieža daļiņas un pakāpeniski paplašina pazemes noteces kanālus. So procesu sauc par sufoziju. Pazemes ūdeņiem apvienojoties lielākās plūsmās, to gultnes tiek izskalotas jau spēcīgāk, un alas pazemē kļūst aizvien plašākas. Visas alas Gaujas senielejā ir veidojuši šādi sufozijas procesi.

Pateikt precīzi, kad tieši sākusies Lielās Ellītes veidošanās, šobrīd nevar. Katrā ziņā tas varēja notikt pēc pēdējās ledāja segas izzušanas, tātad ne agrāk par 12 600—13 000 gadu.

Protams, tas nenozīmē, ka Ellītes vecums datējams ar šo skaitli. Daudz ticamāk, ka tā radusies ilgākā laika posmā pēcleduslaikmetā un ir jaunāka par 7000— 6500 gadiem.

Lai kāds būtu tās vecums, pašlaik Ellīte savdabī- gumu vēl nav zaudējusi. Smilšakmens sienā pie ieejas alā joprojām redzami vairāki ķērpju un sūnu apauguši izciļņi, nišas, dobumi. Alas labajā pusē no vienotā smilšakmeņu masīva izvirzīti divi izciļņi, pareizāk, tie ir kādreizējās sienas daļas palikšņi. Tajos redzamās trīs arkas, spriežot pēc izmēriem un novietojuma, uzskatāmas par kādreizējās 15—20 m garās alas fragmentiem, kas visticamāk bijusi savienota ar tagadējo Ellītes alu.

Lai nokļūtu galvenajā alā, jāiet pa 10 m garu un 4—6 m platu koridoru ar vertikālām 10 m augstām smilšakmens sienām. Sis koridors radies, nobrūkot alas griestiem.

Ellītes galvenā ala pašlaik ir 11 m gara, līdz 5 m plata un 4 m augsta. Uz alas līdzenā klona, kur no avota izplūst strauts, iekārtotas laipas. Lielās alas galā atrodas tai perpendikulāra plaisa, kas jau izskalota par galvenās alas tālāku nozarojumu. Šī nozarojuma platums 1,1 m ar sašaurinājumu līdz 0,5 m, bet garums 11,5 m. Te valda pilnīga tumsa, zem kājām skalojas ūdens.

Interesanti, ka šīs ejas galā atkal šķērsplaisa — pavisam šaura — labi ja 10 cm plata. Tomēr tas jau ir iedīglis nākamai alai. Daudzās plaisas smilšakmeņos galvenās Ellītes alas un tās atzarojuma sienās, no vienas puses, liecina par labām nākotnes perspektīvām jaunu alu attīstībā. No otras puses, pārliecīga plaisai- nība neveicina esošo alu ilgstošu saglabāšanos. Taču nav ļaunuma bez labuma. Ja pastāv savstarpēji perpendikulāra plaisu sistēma, tad pilnīgi iespējams, ka, kādai alai sabrūkot, radīsies jaunas arkas, kā jau reiz noticis, kad izveidojās pašreizējā arkāda. Galu galā, lai arī kā tas notiktu nākotnē, šobrīd Ellītes alas kopējais garums ir 23 m.

Kā sens nostāsts vēstī, no alas pazemes eja vedusi uz vācu barona pili Cēsīs. Reiz kāds drosminieks gribējis pārbaudīt, vai tiešām no alas var nokļūt pilī. Puisis gan alā iegājis, bet kopš tās dienas pazudis. Vēlāk ļaudis uzzinājuši, ka tas esot pils pagalmā tik ilgi pērts, līdz nomiris. Kopš tiem laikiem ala iesaukta par Lielo Ellīti.

Aprakstos un tūrisma ceļvežos kopā ar Lielo Ellīti bieži vien min arī Mazo Ellīti, kas atrodas divus kilometrus tālāk, ārpus nacionālā parka teritorijas. īstenībā Mazā Ellīte ar Lielo Ellīti nav salīdzināma. Te ir tikai maza, nepilnu metru augsta sprauga, no kuras iztek spēcīgs avots, aizplūzdams tālāk kā prāvs strauts. Iespējams, ka senāk te bijusi lielāka ala, kas sagru- vusi.

No Raunas ietekas līdz Amatai caur Cesīrn

No Lodes pa Gauju līdz Raunas ietekai 5 km. Pretējā senielejas krastā, no Sietiņieža līdz Cēsīm, klinšu un alu nav. Gauja te nav ciešāk skārusi senielejas augsto krastu. Tagad Gaujas pēdās palikuši tikai lieli vecupju ezeri iepretī Viļumiem un Pricēniem. Kā milzu pusmēneši tie guļ klusajā senielejā, nosēti baltām ūdensrožu zvaigznēm. Abpus upes redzami galvenokārt palienes un pirmās virspalu terases segmenti. Kreisajā krastā, nedaudz augšpus Raunas ietekas, uz viena no tiem atrodas ūdenstūristu apmetne «Rauna».

Sī ieteka Gaujā veido grants-oļu vidussēres un palielina Gaujas straumes ātrumu, tiesa gan, nelielā posmā. Raunas ietekmi jūt ne tikai Gaujas gultnē. Paliene, kā ari pirmā un otrā terase labajā krastā iepretī Raunas ietekai izceļas ar lielāku augstumu, un tai ir tik nelīdzens reljefs, kāds senielejā nav vērojams nevienā citā vietā. Terašu un palienes virsa reizēm izskatās pēc dabas radītas sarežģītas šķēršļu joslas. Tā sastāv no daudziem augstiem un stāviem rupjgraudainiem smilts un grants veidotiem vaļņiem, dziļām starpvaļņu ieplakām, izskalojumu bedrēm un vecupju gultnēm. Acīmredzot no Vidzemes augstienes plūstošā straujā Rauna arī agrāk nesusi daudz rupjgraudaina materiāla. Bet Gaujai pietiek pašai sava nesamā, tāpēc tā lieko tepat ari noguldījusi.

Nepilnu kilometru lejpus Raunas ietekas Gauja, atdū- rusies kreisajā pamatkrastā, gandrīz taisnā leņķī pagriežas uz rietumiem. Sajā pagrieziena vietā no dziļa atvara izslējās sarkanīga smilšakmeņu siena — nākamais iezis. Arī tas par vārdu trūkumu nevar sūdzēties — to pazīst kā Paeglīšu iezi, Sarkanās klintis, Kazu iezi un arī Kāzu iezi. Pēdējo nosaukumu kādā no saviem darbiem lietojis dzejnieks un publicists E. Treimanis-Zvārgulis, kuram Raunas un Gaujas sateku trīsstūrī kreisajā krastā pie Rauguļu līča uz plašās un līdzenās trešās terases atradās mājas — «Leu- kādijas», un turpat ir arī viņa kapavieta. Pirmais ieža nosaukums nāk no puskilometru attālām Paeglīšu mājām. īpatnējākais un lietošanai pareizākais būtu Kazu iezis, jo Sarkano klinšu nosaukumu jau tā ir daudz.

Kazu iezis savu fasādi vērsis tieši pret ziemeļiem un pilnā krāšņumā redzams tikai no Gaujas, braucot ar laivu, jo pretējā krastā traucē palienes un terašu krūmu brikšņi, bet no šī krasta tas nav pieejams. Nelīdzenās, sarkanīgās ieža sienas garums ir 300 m. Tajā kā cietokšņa bastioni, raugoties no upes, iezīmējas divi prāvi izciļņi, kurus šķir sengrava un Gaujas līcītis. No gravas izskalotais materiāls uzkrājoties radījis nelielu deltu, kas pakāpeniski aizvien tālāk ievirzās upē. Vislielāko augstumu (16 m) Kazu iezis sasniedz abu izciļņu virsotnēs. Citur ieža sienas augstums mainās no 3 m līdz 10 m. Kazu iezi veido sarkanīgi, sarkanīgi dzelteni vai dzeltenīgi balti, pārsvarā smalkgraudaini Gaujas svītas smilšakmeņi. Tajos vietām labi saskatāmas slīpslāņojuma tekstūras — senais, ne mazāk kā 340 miljonu gadu vecais straumju zīmējums.

Ieža sienas virsa nav līdzena, jo Gaujas sāniskā erozija un daļēji arī no smilšakmeņu plaisām plūstošo avotu sufozijas procesi izveidojuši daudzas izskalo- juma gropes, dobumus un nelielas, seklas nišas. Pirmā niša atrodas smilšakmens sienas austrumu galā. Tā ir ap 2 m augsta, bet tikai pāris metru dziļa.

Vairākas sīkas iedobes un spraugas redzamas arī ieža rietumu daļas izciļņa sienā, kas vērsta pret jau minēto nelielo līcīti. Tās nepārsniedz 2 m augstumu un 1,5 m platumu pie ieejas, bet dzi|umā strauji sašaurinās. Viena no šādām nelielām spraugām atrodas 4 m virs Gaujas līmeņa.

Gar Kazu ieža austrumu daļas pakāji izkaisīti vairāki lieli laukakmeņi, kas ērti iekārtojušies uz smilšakmeņos izskalotas pamatnes. Tā slīpi turpinās arī upes gultnē un tad ar vertikālu kāpi apraujas tumšajā dziļumā. No kurienes te laukakmeņi un arī smilšakmens pamatne, kas tos balsta? Pie visa kārtējo reizi jāvaino Gauja. Ar savu straumes spēku, kas desmit- kāršojas pavasara palos, tā metas uz ieža sienu, cenšoties to noārdīt. Smilšakmens šo nerimtīgo uzbrukumu neiztur un pakāpeniski gadu no gada lēnām atkāpjas. Tiesa gan, ne viscaur. Faktiski tiek noārdīta tikai ieža sienas apakšējā daļa, kas atrodas Gaujas palu līmenī. No augšas krauja laiku pa laikam nogrūst pati, atbrīvojot kvartāriežos ieslēgtos laukakmeņus. Savukārt smilšakmeņu siena, kas atrodas zemāk par vidējo palu līmeni, tiek izskalota mazāk intensīvi un atkāpjas lēnāk. Tāpēc gar vertikālo ieža sienas pakāji veidojas un pamazām paplašinās pret upi vērstā slīpā smilšakmens platformiņa. Sāda rakstura veidojumi ir ne tikai Kazu iezim, bet arī Sietiņam, Līņu klintīm, Ķūķim.

Kazu iezis noaudzis ar daudzām eglēm, kas ir ieža lepnums, jo dara kopējo ainavu greznāku, skaisti nopietnu, pat svinīgu. Bet — lielais «bet» — uz Kazu ieža nav gandrīz neviena vesela egles stumbra. Visi tie sagraizīti un sakropļoti. Prieks ir laikam tad, kad ievainojuma sveķiem var pielaist uguni un vērot, kā liesma laiza dzīvo koka stumbru. Ļauns ir šāds «prieks». Šķiet, ka tūristi tie nav, tas ir vietējo puišeļu, pusaudžu rokraksts.

Lejpus Kazu ieža Gauja met asus lokus pa labi un pa kreisi, pa labi un pa kreisi, dažkārt sacirzdamās pilnīgi pretējā virzienā, bet pie upes labu gabalu klinšu un iežu nav. Pie Jāņamuižas Gaujā savus ūdeņus ievada neliela upīte. Tās stāvajā krastā slejas dzeltenbrūnas smilšakmens klintis ar alām. Vietējie iedzīvotāji dēvē šīs klintis par «Berlīni». Tās sasniedz 8 m augstumu, bet garumā 100 m. Sajā kāpļainajā Gaujas svītas smilšakmeņu sienā lielākās alas garums ir 2 m. Tā atgādina viduslaiku mūka celli ar šauru ieeju. Šķiet, ka ala radīta mākslīgi vai vismaz apdarināta. Otras mazas aliņas ieeja atrodas 4 m augstu klinšu sienā, virs kāpes. Aliņas ieejas caurums šaurs. Tā izskatās pēc 1,9 m augsta cilindriska dzota 1,5 m diametrā. Acīmredzot arī šī aliņa ir mākslīgi apdarināta.

Ainava 110 Liepas (Baltā) ieža

Milzu laukakmens virs Liepas ieža. Tā apkārtmērs 9,2 m

Griviņu iezis. Priekšplānā «rūķīšu mājiņa»

Skaists un daudzveidīgs ir Sietiņiezis. Attēlā redzama viena no tā detaļām — «Velna papēdis»

Dundursilā

Līču-Laņģu klintis ir augstākās republika — 30 in

Ainava uz vecupi no Ramātu klintīm

Plaisa Lojas klinti

Ramātu klintis

Pa Gaujas senieleju

Kazu iezis

Ala Jāņamuižas klintis

»

Hrgļu klintis. Priekšplānā redzams milzīgs robs, kas izgāzās 1978 gada lietainajā vasara

Ainava uz Gauju un senieleju 110 Erg|u klintīm

Sarkanajās klintīs izveidojusies liela niša

Nelielās Zvanu klintis pie Raiskuma

tilta Cēsīs

Līgavas jeb Sarkana ala Cīrulīšos

Ainava uz Gauju no Baltas klints

Cīrulīšu klintis. Centrā redzama Trīsstūra ala

17 m augstā Arifabrikas klints Līgatnē

Jumpraviezis

Varenas Gudu klintis

Gaujas senieleja pie Siguldas sasniedz 80 m dzijumu

I.īgoņu ala izveidojusies Tīt maņu ieža

JĒi ' um'^ mM&M

vidu

Pētera ala

Kraukļu ala

Krimuldas sirmie milži

Vispopulārākais memoriālais- dižkoks ir Turaidas Alaijas-Rozc» kapj. liepa

Liepu dārzs Turaidā

Gūtmana aia

Revolūcijas ala

Velnalas klintis

Velnala

Auna pieres ala Auna pieres klintī

Skats uz Gaujas senieleju no «Ķeizara krēsla» Beiles kraujā

Visdižākais laukakmens Gaujas senie- lejā lejpus Runtiņupītes ietekas Gaujā, :autā saukts I.ielais akmens

40 m gari Vinterala

Skolai upīte

Pavasaris Gaujas senieleja

Lojas klintis

Klinšu iekšējā šķautnē ietaisītas iedobes, pa kurām uzrāpties līdz alas ieejai. Virs klintīm augsti vainagu cc| 3,1 m resna dižpriede.

No Jāņamuižas līdz Jāņarāmim gaisa līnijā tikko divi kilometri, taču Gauja izmet loku visu trīs kilometru garumā. Bet pirms kādreizējā Jāņarāmja tā steidz gar veco Ķienes kroga ēku — vienu no nedaudzajiem vēl nesagruvušajiem no koka celtajiem krogiem Latvijā. Vecā ēka, laika zobam spītējot, turas uz šauras labā krasta virspalu terases pie senāk dzīvā ceļu krustojuma. Tepat blakus Ķienes krogam, nedaudz pa straumi uz leju, iekārtota ūdenstiiristu apmetnes vieta «Jāņarāmis».

Te Gauja kļūst pavisam žigla, jo pašā līkuma virsotnē, kur straume atduras kreisā krasta kraujā, upes gultne piegāzta laukakmeņiem un veido nelielās Jāņa krāces. Lejpus krācēm agrāk bija pārceltuve — Jāņarāmis. Lielceļš te ieiet upē un pretējā krastā atkal iznāk no upes un turpinās. Paša rāmja vairs nav. 1977. gadā te ierīkots trosēs iekārts gājēju tilts.

Lejpus Jāņa krācītēm Gauja, nedaudz piegurusi ieskrējienā, atstāj daļu smilts, grants un oļu "sanesu. Tāpēc gultnē parādās vairākas sīkas saliņas, vidussē- res un pat vairāk nekā kilometru uz leju upe vēl ir diezgan sekla. Lielākas iedzelmes samanāmas tikai ap ūdenstūristu apmetnes vietu «Priedulājs», kas iekārtota uz vecas ģenerācijas labā krasta palienes segmenta 2 km lejpus Rāmniekiern.

Starp senielejas labo pamatkrastu un Gauju, pļavu un krūmu ieskauti, guļ vairāki vecupju ezeri, kas iezīmē kādreizējo Gaujas līkumu atrašanās vietas. Sajā sakarībā var minēt veca gaujmalieša nostāstu.

Senos laikos Gauja pret Šķibustiern izskalojusi krastu. Atklājusies apslēpta manta — pilns šķirsts senas naudas. Cilvēki sanesuši mājā veselus septiņus nesienus atrastās naudas. Kad valdīšana to uzzinājusi, tā likusi naudu uzrādīt. Bet cilvēki negribējuši naudu valdībai atdot. Viņi visus septiņus nesienus sabēruši attekas āliņģī pret Sķibustiem. Tā atteka vēl tagad tur ir briesmīgi dziļa un naudu neviens nav izvilcis.

Senielejas pretējā, kreisā puse starp Jāņarāmi un Ērgļu klintīm ir daudz savdabīgāka — nogāzes kraujākas, vecupes prāvākas un arī mežs šķiet pirmatnējāks.

Erg]u klinšu shēma

Jau pāris simtu metru lejpus Rāmniekiem painat- krasta nogāzes piekājē līdz 4 m augstā dzeltenīgā smilšakmens atsegumā ir neliela niša — garums 2,7 m, platums 3,4 m, augstums 1,9 m. Pēc nepilna kilometra redzami gaiši dzeltenu smilšakmeņu atsegumi — klinšu sienas priekšvēstneši ar nelieliem dobumiem un 3 m garu alu. Sīs klintis turpinās un kļūst aizvien varenākas. Viena daļa gaišās sienas pārklāta ar sūnu, tādu kā rūsganu uzsūbējumu. Jo tālāk, jo siena ceļas aizvien augstāk. Vēl tālāk klintis satiekas ar vecupes ezeriņu. Uz priekšu var tikt, vienīgi laipojot gar klinšu malu. Nokaltušās un kritušās egles izceļ šīs vietas pirmatnību. Smilšakmens sienas augstums sasniedz jau 18 m. Vietām tajā iezīmējas kāpes, gropes. Gar klinšu sienu tālāk vairs nevar tikt, tā ieslīgst dziļā vecupes atvarā. Klintīm te ir tāda kā lūzuma vieta. Acīmredzot avots tās drupinājis gadu simtiem, varbūt gadu tūkstošiem. Tas pats lielais avots, kas šodien izplūst no nišas uz vecupi. Nišas turpinājumā ir šaura, slapja ala. Alas un nišas kopgarums — 10 m. Tepat blakus otra šaura, zema un gara ala. Tālāk par 7 m tajā nevar ietikt, lai gan tā sniedzas vēl dziļāk. Niša un ala atrodas gandrīz vienā līmenī ar vecupi. Palu laikā Gauja savienojas ar to un pieplūdina arī šīs alas. Tāpēc tajās vienmēr saglabājas mitrums un pat dubļi.

Gaišā smilšakmeņu siena rietumos kļūst zemāka un zilganzaļā vecupes ezeriņa galā izbeidzas. Tās kopgarums 350 m. Šīs nomaļās, bet skaistās smilšakmeņu

kraujas sauc par Ramātu klintīm pēc vienu kilometru attālajām Ramātu mājām. Klinšu nosaukumu vairs zina tikai vecākie apkārtnes iedzīvotāji.

Tikai nelielu gabalu, kādus 1,5 km, kokiem un krūmiem aizaugusi senieleja_s nogāze ir bez smilšakmens atsegumiem, tad sākas Ērgļu klintis. Tās kā varena, majestātiska siena izslējās no Gaujas atvara dzīlēm un ir vislielākās, iespaidīgākās senielejā. Ērgļu klinšu vienlaidus atkailinātās smilšakmeņu sienas virsma tālu pārspēj visus Latvijas iežus un klintis. Vairāk nekā puskilometru garā klinšu siena ir vienlīdz iespaidīga, ja raugās gan no laivas upē, gan lejā no krasta, gan arī no pašas klinšu augšas. Sienas maksimālais augstums pie viszemākā Gaujas līmeņa vasarā sasniedz turpat 22 m un arī citur saglabājas lielāko tiesu 18—20 m.

Klinšu siena vertikālā plakne šķiet līdzeni nošķelta tikai pirmos 130 m austrumu galā. Tālāk tajā iezīmējas vairāki upē ievirzīti izciļņi. Gaujas sāniskās erozijas ietekmē mainās sienas ārējais izskats un forma, īpaši izciļņu izrobotajā daļā. To sekmē arī krustu šķērsu izveidojušās plaisas smilšakmeņos. Starp citu, sienas austrumu daļā, uzmanīgi ielūkojoties, redzams prāvs 5 m plats smilšakmens blāķis, kurš pa gandrīz vertikālām plaisām noslīdējis 6—7 m zemāk salīdzinājumā ar blakus esošo smilšakmens slāni. It kā par šādu izdarību kautrēdamies, blāķis «nosarcis» košāk nekā apkārtējie smilšakmeņi. Raugoties šajā blāķī, kļūst pavisam nesaprotami, kāpēc tik droša kādreiz likusies iespēja uzcelt tieši virs Ērgļu klintīm tūristu mitni no dzelzsbetona un stikla. Pat atmetot visus pārējos iebildumus pret šādu celtniecību, pirmajā vieta paliek jautājums par cilvēku drošības garantiju. Rūpīga smilšakmens iežu noturības izpēte, vadoties pēc urbumos iegūtā ģeoloģiskā griezuma un paraugu analīžu datiem, plaisainas kraujas malā, kas pakļauta upes izskalošanai, šādu garantiju nedod. To derētu atcerēties un ievērot vienmēr, kad, vislabāko apsvērumu mudināti, pļānojam līdzīgas būves.

Rietumu galā Ērgļu klintis it kā pārlūst un sienas lejasdaļa, pārdesmit metrus atkāpusies no upes, noslēpjas aiz lielām eglēm un priedēm. Tomēr klinšu skaistums un augstums (21,5 m) arī te ir tikpat

izteiksmīgs. Pašā !ejgalā,kur klintis jau gandrīz izbeigušās un atkal pienāk pie upes, ūdens līmenī sākas 3,5 m augstā, pamatā 4,5 m platā un 5 m dzijā Ērgļu niša, no kuras pa plaisām izplūst vairāki nelieli avoti. Arēji tā atgādina Gūtmaņa alu miniatūrā. Gaujas straume pavasara palos un arī pazemes ūdeņu straumītes, kas plūst pa plaisām smilšakmeņos, pamazām to paplašina un padziļina. Tikai desmit soļu tālāk atrodas maza, nepilnus 5 m gara, šaura aliņa.

īstenībā Ērgļu klintis nav tikai šī vairāk nekā 500 m garā, pret Gauju vērstā vienlaidus smilšakmens siena — tās abos galos pēc neliela pārtraukuma, nogāzes koku aizslēptas, atkal atrodamas klintis.

Kādus 220 m tālāk austrumu virzienā stāvajā pamat- krasta nogāzē sākas virkne sarkanīgu un dzeltenīgu smilšakmeņu atsegumu. Izrobotajā, nosūnojušajā smilšakmens sienā dažādā augstumā virs pamatnes bieži vērojamas senākas izskalojumu iedobes, nišas un arī nelielas alas. Vairums no tām izveidojušās, paplašinoties plaisām smilšakmeņos ar raksturīgu trīsstūrveida ieeju, kuru augstums nepārsniedz 3 m.

Savukārt rietumos, klinšu lejas galā, pēc 130 m pret vecupes ezeriņu atsākas 200 m garš klinšu atkailinā- jums. Sajās klintīs ir pusmetru plata vertikāla plaisa, kas smilšakmens masīvā turpinās kādus 20 metrus vai^ arī vairāk.

Ērgļu klintis kopumā sastāv no sarkaniem un dzeltenīgi sārtiem vidēji graudainiem un smalkgraudainiem Gaujas svītas smilšakmeņiem. Pirmajā acu uzmetienā šķiet, ka smilšakmeņi ir visai viendabīgi. So iespaidu rada dzelžaini mālains, sarkanīgi brūns uzsūbējums. Pašā apakšējā daļā, kur iežus apskalo Gaujas ūdeņi, parādās skaidrs dienvidu virzienā orientēts slīpslāņojuma zīmējums. Tā «lasīšanu» bieži vien apgrūtina dažādi dzelzs hidroksīda veidojumi. Visbiežāk tie redzami kā koncentriskas, dažādas intensitātes sarkanbrūnas joslas (lizegangas), retāk sastopamas sarežģītas formas dzīslas vai fantastiski to samezglo- jumi.

Kad Gaujā ir zems ūdens līmenis, un tāds tas ir bijis gandrīz vai visās pēdējo gadu vasarās, pašā klinšu apakšā smilšakmeņus nomaina sarkanbrūns alevrolīts. Pēc ģeoloģiskā vecuma tas pieder jau vidus- devonam — Burtnieku svītai. Nedaudz augstāk virs tā, robežjoslā ar Gaujas svītas smilšakmeņiem, atrodas līdz 1 m biezs konglomerāta slānis. Oļi, kas to veido, sastāv galvenokārt no sarkanbrūna alevrolīta, kas ietērpts pelēkā mantijā (tā sauktā reducēšanās apma- lītc). Mazākā daudzumā konglomerāta slānī sastopami fosfātiski alevrolīti, kvarca oļi, nogludinātas bruņu zivju drumslas un fosforītu konkrēcijas.

Ērgļu klintis nav vienīgais šī izcilā dabas pieminekļa nosaukums. Tās pazīst kā Pieškalnu iezi (no tuvējām Pieškalnu mājām) un kādreiz sauktas arī par Ērģeļu klintīm, jo atbalss no klinšu sienas skanējusi kā ērģeles.

Pēc iepazīšanās ar Ērgļu klintīm, ar kurām noslēdzas daudzveidīgo klinšu, nišu un alu virkne senielejas kreisajā pusē starp Raunas un Vaidavas (Strīķupes) ietekām, šķiet, grūti būtu atrast vēl kaut ko ievērības cienīgu. Un tomēr daži izcili dabas objekti vēl nav nosaukti.

Kādā klinšu spraugā tika atrasts viens no savdabīgākajiem Latvijas briofloras pārstāvjiem — alu spulg- sūna (Schistostega pennatā). Sakarā ar uguns kur- šanu alās spulgsūna parasti visur ir iznīcināta. Jau šķita, ka Latvijas teritorijā, vismaz Gaujas senielejā, tā vairs nav sastopama.

Sis unikālais augs nav atrodams ne kabatas laternas gaismā, ne arī sveces vai lāpas apgaismojumā. Tikai dabiskos tumsas vai pustumsas apstākļos alas sienā tā iemirgojas mistiskā za|gani dzeltenā gaismā kā vecs zelts. Kad šajā spraugā tika ieraudzīta spulgsūna, atradēji tajā brīdī vēl nezināja, ka tepat netālu ir lielā Spulgsūnas ala, kas, par laimi, ir grūti pieejama. Spulgsūnas ala ir iespaidīga. Plaša, diezgan gaiša, ar trīs metri augstiem griestiem, astoņus metrus gara. Ar spulgsūnu klātais laukums aptuveni 30 m2 . Tik liela spulgsūnas atradne nekur citur nebija zināma. Cik slēptai un grūti pieejamai jābūt alai, lai tajā netraucēti varētu augt eksotiskais augs! Uz alas sienām diezgan dziļi alā aug arī papardes.

Un tomēr kādreiz arī šinī alā kurināta uguns — griesti ir nokvēpuši. Tagad spulgsūna aug visur — gan uz nokvēpušajiem griestiem, gan uz jaunajiem, baltajiem griestu atlupumiem un pat uz zemē sabirušās

KALĒJA (VAIDAVAS) ALA

l=49m

Kalējalas shēma

smilts. Acīmredzot ala tiek visai reti apmeklēta. Taču Māra Kociņa 1972. gadā te ieskrāpējusi savu vārdu un uzvārdu. Viņa droši vien nezināja, ka te aug saudzējamā spulgsūna. Un laikam viņai skolā par dabas aizsardzību nav stāstīts. Sis skrāpējums, šķiet, izgaisina šaubas, vai būtu lietderīgi norādīt precīzu spulgsūnas alas atrašanās vietu. Tā būtu pāragra rīcība.

Jauks ir tālākais gājiens no Ērgļu klintīm pa stāvās senielejas nogāzes augšmalu. Starp koku stumbriem un pāri egļu galotnēm nojaušama augstā krauja un dziļā ieleja. Pāri pretējā krastā caur lapu zaļumu dažviet izdodas samanīt Lenču lielceļu, kas, līkumus mezdams, kāpj krasta augstajā nogāzē. Ja šeit izcirstu skatu stigu, pavērtos brīnišķīga ainava. Un ne tikai šeit — vēl daudzās vietās Gaujas nacionālajā parkā prasīties prasās pēc skatu stigas. Vismaz deviņdesmit procenti no Gaujas ainavām ir apslēptas.

Kilometru lejpus Ērgļu klintīm Gauja reizē ar sen- ieleju sametas asā elkonī — pagriezdamās no rietumiem pret dienvidiem. Te no labā krasta Gaujā ieplūst Strīķupīte jeb Vaidava.

Gaujas nacionālajā parkā visas upes ir straujas, tek dziļās, tumšās gravās, kur arī karstākajā dienvidus stundā neielaužas saules stari, ir vēss, ēnains un mikls, smaržo pēc trūdiem un pirmatnības. Bet Strīķupīte ir citāda — tā tek caur gaišu, saulainu priežu mežu pa dzeltenu smilti, un tās ceļā tikai reti kur saguluši akmeņi un tumšas egles pārkārušas pāri vēsas zaru rokas. Trīs kilometrus augšpus ietekas Gaujā pie labā krasta smilšakmens kraujas ir šaurs, melns caurums. Tas ved tālu pazemē — Latvijas garākajā alā. Tā ir Kalējala jeb Vaidavas ala pie Strīķu-Lenču ceļa tilta. Alā valda pilnīga tumsa, jo ieeja ir šaura, bet tālāk ir plaša, gara telpa. Griestu augstums — līdz 1,9 m, platums 5 m un vairāk. Divi pīlāri it kā sadala apakšzemes telpu un piešķir tai savdabīgu izskatu. Gar pīlāriem tek dzidrs pazemes strauts, bet, nesasniedzis izeju, pazūd smiltīs. Līdz šim precīzi alas mērījumi nebija izdarīti, un tūristu ceļvežos bija rakstīts, ka alas garums ir 30 m. Apmēram šāds garums ir pirmajai telpai, kur cilvēks var ērti staigāt. Bet ala tur vēl nebeidzas, tālāk pa ļoti šauru tuneli var nokļūt otrā telpā, kas ir gandrīz 5 m plata, ar ļoti zemiem, nepilnu metru augstiem griestiem. Pazudušais alas strauts parādās šīs telpas labajā pusē. No šejienes vēl šaurāka sprauga ved pēdējā, trešajā telpā. Tajā sēdus piecelties nav iespējams, un uzturēties šajā alas daļā ir bīstami. No pusmetru augstajiem griestiem nobrukuši dažāda lieluma svaigi smilšakmens bluķi. Pazemes avots šeit parādās trešoreiz.

Kalējalā notiek aktīvs sufozijas un arī erozijas process. Mīksto, balto smilšakmeni strauji drupina spēcīgais avots, un ala aug. Visaktīvākie procesi notiek alas dibenā. Alai augot dziļumā, tā kļūst īsāka pie ieejas, jo te nogrūst mīkstais smilšakmens slānis no alas griestiem, tiek aizbērta un sašaurināta alas ieeja. Dziļumā valda nemainīgs mikroklimats — kā ziemā, tā vasarā +6°C. Alas kopējais garums ar sānu eju ir 49 in.

Līdz šim tūrisma ceļvežos lietotais nosaukums Vaidavas ala būtu jāatmet un tā vietā jālieto Kalējala, kā to sauc šejienes vecie iedzīvotāji, vēl jo vairāk arī tāpēc, ka pati upīte turpmāk tiks saukta tikai par Strīķupīti, jo viena Vaidava jau ir Latvijas ziemeļos Alūksnes rajonā.

Skaistās Strīķupītes krasti var lepoties ar vairākām smilšakmens klintīm un alām. Apmēram piecus kilometrus augstāk upes kreisajā krastā iepretim Stoķu mājām ir vesela alu sistēma. Te var saskaitīt četras alas ar daudzām perpendikulārām šķērsplaisām. Lielākā no tām — Patkula jeb Stoķu ala ir 30 m gara (visu eju kopējais garums). Nostāsti vēstī, ka septiņpadsmitajā gadsimtā šajā alā it kā slēpies latviešu tautas nīdējs barons Patkuls. Alas sienā bijis iegravēts viņa ģerbonis. Alas dibendaļu gadu gaitā ar smiltīm un lapām pievilkuši meža zvēri — kā var spriest pēc mērījumiem, vietām savilkto drazu slānis sasniedz divu metru biezumu.

No blakus alām izplūst spēcīgi avoti. Vienu no tiem sauc par Veselības avotiņu. Senāk bijis ticējums, ka tā ūdens ārstējot dažādas kaites. Pēc padzeršanās avotā vajadzējis mest upurnaudu. Citu cilvēku iemesto naudu nedrīkstējuši ņemt. Ja to izdarot, tad visas slimības nākot līdzi.

Lejpus Strīķupītes ietekai agrāk bija Lenču pārceltuve. Gan senieleja, gan Gauja te kļūst šaurāka, bet paliene un terases augstākas. Tepat kreisā krasta augstajā palienē un meža ielokā laivotājus gaida ūdenstūristu apmetne «Lenči».

No Ērgļu klintīm līdz pat Cēsīm Gaujas tuvumā un arī senielejas nogāzēs klinšu nav. Tikai pirms Raiskuma tilta — augšpus vecā Raiskuma kroga labā pamatkrasta nogāzes pakājē biezu koku lapotne slēpj Sarkanās jeb Raiskuma klintis. Kā jau pats nosaukums rāda, 200 m garā un līdz 10 m augstā Gaujas svītas smilšakmens siena ir sarkana, dažuviet dzeltenīga. Ir pamats klintis dēvēt par Sarkanajām arī pārnestā nozīmē — no tām vēl runā 1905. gada atbalss. Sienas dienvidu galā virs Rūcamā avota augstu virs galvas saglabājušies iegravēti uzsaukumi un revolucionāru dziesmu panti, kas vērsti pret patvaldību un baznīcu.

Klinšu ziemeļu daļā ir 7 m plata, 5 m augsta un 3,5 m dziļa niša. Nelielas alas un nišas redzamas smilšakmeņos arī citur. No tām izplūst vairāki avoti, turklāt divi spēcīgi.

Nedaudz lejpus Sarkanajām klintīm pie vecā kroga ēkas Gauja izveido vienu no skaistākajiem līkumiem, kādreizējo Gaujas plostnieku piestāšanas vietu — Raiskuma līci. Upe krasajā pagriezienā tiecas noārdit labo krastu, tāpēc tas jau daudzus gadu desmitus tiek nostiprināts ar visu, kas gadījies pie rokas. Straumei nekas cits neatliek kā, riņķojot uz vietas, padziļināt gultni. Tādēļ te radusies viena no lielākajām Gaujas iedzelrnētn, tā saucamais Raiskuma atvars, kura dziļums pat sausākajās vasarās nav mazāks par 5 m. Turpretī likuma iekšienē, upes kreisajā krastā, pastāvīgi uzkrājas smiltis un grants. No tās šeit sastāv lieliski izveidotie, straumes apdarinātie Gaujas pie- gultnes sērekļi un vaļņi.

Raiskuma tilts apliecina, ka sasniegtas Cēsis — lielākā pilsēta Gaujas nacionālajā parkā. Cēsis — pilsēta muzejs, pilsēta parks — izvietojusies senielejas pamatkrasta nogāzēs, sengravu un pakalnu skaistumā, bagāta ievērojamiem vēstures un revolūcijas pieminekļiem un, protams, arī dabas pieminekļiem.

Gandrīz vai pašā pilsētas centrā Vinteru strauta (daži to dēvē par Vējupīti) ielejas kreisajā pamatkrasta 150 m augšpus Gaujas ielas atrodas Vinter- ala. Sī visiespaidīgākā Latvijas ala izveidojusies baltajā smilšakmenī 62 m virs Gaujas un 70 m virs jūras līmeņa. Alas garums — 40 m, tilpums — 325 m3 .

Pēc tilpuma tā ir otra lielākā ala Latvijā (tūlīt aiz Gūt- maņa alas, kuras tilpums 500 m3 ), bet pēc garuma — trešā aiz Kalējalas un Lībiešu Upuralas. Līdz alas galam apmeklētāji var aiziet stāvus, jo griesti ir pietiekami augsti. Centrālajā daļā tie pārsniedz pat četrus metrus. Alas dziļumā valda gandrīz pilnīga tumsa.

Tūrisma literatūrā un periodikā kļūdaini rakstīts, ka Vinterala esot 45 m dziļa — dziļākā Latvijā. Šajā gadījumā tiek sajaukts alas garuma jēdziens ar dziļumu. Jāievēro, ka Vinterala sastāv no divām ejām: galvenās ejas (33 m) un sānu ejas (7,5 m). Lai izvairītos no līdzīgām kļūdām, alu garumu apzīmēšanai nav jālieto vārds «dziļums».

Pie pašas ieejas ala ir 5,7 m plata un 2,5 m augsta. Pirmajos 18 metros tās platums sastāda 4—5 m, bet griestu velves augstums mainās no 2,8 līdz 4,4 m. Tālāk galvenā ala kļūst šaurāka (2,2 m) un zemāka (2,5 m). Alas grīda visumā līdzena, tikai no ieejas 6 m attālumā tai ir kritums virzienā uz iekšieni. Jāpiezīmē, ka alas parametri pastāvīgi mainās, jo tās griesti pie ieejas īpaši pavasaros laiku pa laikam nogrūst. Ala kļūst īsāka, bet nobrukušās smiltis samazina ieejas augstumu. Palu un lietus ūdeņi, kas plūst no kraujas pār alas ieeju, iekļūst alā un skalo smiltis dziļāk uz iekšu. Tādējādi ala pamazām «aizaug», aizsērē. Notiek ačgārns process. Baltajos un dzeltenbal- tajos Amatas svītas smilšakmeņos alu kādreiz izveidoja no pazemes izplūstošais avota ūdens, nesdams sīkos smilšu graudiņus uz āru, bet tagad virszemes ūdeņi skalo alu ciet. Alas nobrukumi acīmredzot sākušies jau sen. Pēc provizoriskiem aprēķiniem alā saskalotās un alas priekšā sabirušās zemes apjoms ir ap 150 m3 .

Par Vinteralas vecumu var minēt tādus pašus apsvērumus kā attiecībā uz Lielo Ellīti, jo tās izveidotas vienādos smilšakmeņu slāņos un atrodas līdzīgos ģeoloģiskās uzbūves apstākļos. Visticamāk, ka Vinteralas attīstība sākusies pēcleduslaikmetā, apmēram pirms 7000—6500 gadiem.

Otra skaista ala Cēsu pilsētas teritorijā ir Svētavota ala pie Cīrulīšu pansionāta. Patiesībā ievērību pelna viss šejienes veidojumu komplekss: avots, klintis, grava un ala. No šīs vietas sākas dziļa grava, pa kuru uz Gauju aiztek mūžam neizsīkstošais un ziemā neaizsalstošais Svētavota strauts. Avots dzeltenbrūnajā smilšakmeņu sienā izveidojis 13 m garu alu. Senāk avotam piedēvētas dziednieciskas spējas, tādēļ šī vieta turēta par svētu. Vēl šodien no Cīrulīšu pansionāta šeit nāk daudz apmeklētāju, dzer avota ūdeni un nes to līdzi. Iespējams, ka avota ūdens tiešām satur veselībai labvēlīgas minerālvielas. Jau pagājušajā gadsimtā Svētavots tiek bieži pieminēts vācu un arī latviešu literatūrā ar nosaukumu «Dzelzs vārti».

«Latviešu Avīzēs» 1869. gada 17. septembrī rakstīts:

Mīkstais, sarkanais smiltsakmins, kas allažiņ Vidzemē atronams, ir bagāts pie alām, iz kam dažās vietās avoti izverd, kur ūdeni dzelze iekšā. Tādas alas vecos pagānu laikos latviešiem bij par upurvietām. Tās visvairāk pazīstamas ir Gūtmaņa ala pie Turaidas, Velna ala un Dzelzes vārti Cēsu tuvumā.

Ari «Dzelzes vārtos» pie Cēsīm avots atronās, auksts kā ledus, kas iztek no alas labās puses. Tas no visām pusēm ar ievām, priedēm un kadiķu krūmiem tik biezi ir apaudzis, ka tas ātrāk nau atronams, iekatn pavisam klāt pie tā jau stāv.

Sim ūdenim esot īpaši spēks pie kaulu sāpju dziedināšanas.

Vēl no alām Cēsu apkārtnē jāmin leģendārā Līgavas jeb Sarkanā ala, par kuru saglabājusies traģiska teika. Livonijas kara laikā kāds līgavainis šajā alā slēpis savu mīļoto. Tomēr iekarotāji abus bēgļus atraduši un nogalinājuši. No asinīm visa ala tapusi sarkana. Arī šodien Sarkanā ala ir diezgan grūti atrodama, tā jāmeklē pamatkrasta nogāzē starp Cīrulīšiem un bijušo Meijermuižu. Pati ala ir neliela, mākslīgi apdarināta olas formas iedobe.

Vel grūtāk atrodams un pieietams dabas piemineklis Cēsīs ir Zvanu klintis. Tās slēpjas Gaujas kreisā pamatkrasta nogāzē starp Raiskuma tiltu un kādreizējo Mūrlejas ķieģeļu cepli. Klintis no augšas noaugušas kokiem un krūmiem, bet no lejas pieeja gandrīz neiespējama: krūmāju brikšņi un staignājs. Pašas Gaujas svītas smilšakmeņu klintis stiepjas vairāk nekā 100 m garumā, bet to augstums ir visai neliels — trīs četri metri. Gar klints pakāji iztek daudz avotu. Lielākais avots, no smilšakmeņiem tecēdams, it kā skan, it kā zvana. Novadpētnieks A. Anspaks gan raksta, ka klintis savu nosaukumu ieguvušas no zvana, kas bijis iegravēts smilšakmenī.

Pēdējais interesantais objekts šajā posmā ir desmit metrus augstās Cīrulīšu klintis. Ja brauc ar laivu vai iet pa taciņu gar upes krastu, tās nav redzamas, jo slēpjas aiz blīva lapu zaļuma un dzidri zilām vecupēm. 140 m garā sarkanā Gaujas svītas smilšakmens siena ir savdabīgi skaista, ar sīkām alām, spraugām un iedobēm, ar vairākiem avotiem, kas klinšu pakāji dara staignu, ar dzegām un šauru taciņu virs klintīm. Pāris metru virs zemes klintī ir 3,8 m garā Trijstūra ala. Vietā, kur vecupe cieši pieglaužas klintij, zilgajā ūdenī spoguļojas prāva, nepieejama niša.

Sešus kilometrus lejpus Raiskuma tilta Gaujas senielejas kreisā pamatkrasta nogāzē lielu, ap 600 m platu robu iegrauzusi Rakšupīte, kuras ieleja te pievienojas senielejai. Upīti pazīst arī kā Rakstupīti, Jēč- upīti un Simtupi. Pirmie divi vārdi aizgūli no tuvējo māju nosaukumiem, turpretim pēdējais saistās ar tās iztekas rajona daudzajiem ezeriņiem netālajā Vidzemes augstienē. Vairums no tiem šobrīd jau daļēji aizauguši vai pat pilnīgi pārpurvojušies. Bet ari vēl tagad ieplakās starp pauguriem vai zemledāja straumju izrautajās gultnēs daudz mazu ezeriņu — Lazdiņu, Purvāju, Vēķu, Murkolītis, Gaucis, Mača, Asaru, Raudiņš u. c.

Pašā Rakšupltes lejtecē nedaudz augšpus ietekas Gaujā (pie vecā Cēsu—Līgatnes ceļa tilta) kreisajā krastā vairāk nekā 100 m garumā redzamas 3—10 m augstas gaišo Gaujas svītas smilšakmeņu klintis ar nelielām nišām un alām.

Rakšupltes ietekas apkārtnē Gauja tek gar stāvu otrās terases nogāzi, bet pati terase, uz kuras atrodas Rakšu mājas, te sasniedz 400 m platumu.

Iepretim Rakšupltes ietekai Gaujas labā krasta nogāzē krasi iezīmējas izcilnis — Kvēpenes pilskalns. Vēsturnieki domā, ka te bijusi Satekles pils. Tā atradusies šaura un augsta zemes raga galā ar diviem pārrakumiem un diviem līdz deviņus metrus augstiem vaļņiem atdalīta un nocietināta no Raiskuma puses. Agrāk tieši gar pilskalnu tecējusi Gauja. Par to liecina 14 m augsta, šaura klinšu siena. Sarkanbrūnās sienas pašā apakšā izplūst avots. Smilšakmenī gandrīz neviena ieraksta.

Pie pilskalna — šodien vientuļa mežsarga māja un lielais Kvēpenes dižozols, viens no skaistākajiem Latvijas ozoliem. Tā kuplais zaru vainags ir kā vesela ozolu birzs. Lielā koka ēnā varētu patverties tūkstoš cilvēku. Jauka ir šī vieta — visapkārt meži, tuvumā nevienu māju, tikai ūdenstūristu apmetne «Kvēpene».

Labu gabalu no šejienes gar upi stiepjas palienes un pirmās terases rāmo mežu joslas. Sis līdz Ķūķiem ir klusākais posms Gaujas senielejā. Upes krasti tikpat kā nepieejami. Kājām gājējs tūrists šeit neatradīs nevienu taku. Biezi kārkli sargā Gauju un nelaiž klāt makšķernieku vai nejaušu ceļotāju. Bet Gauja te uzsāk veiklāku skrējienu: ierunājas Rakšu krāces, parādās vairākas salas, un tad pie Simtēnu atvara seko pagrieziens uz rietumiem, lai pēc dažiem kilometriem satiktos ar Briedīšu iezi (arī Briedīšu klintīm). Tas izveidojies Gaujas līkumā 500 m augšpus Briedīšu mežsarga mājām šaurās kreisā krasta virspalu terases kraujā. Apmēram 100 m garā un 4—6 m augstā smilšakmens siena nav līdzena. Tajā iezīmējas divi izciļņi, kurus atdala neliels līcītis ar diviem cienīga izskata laukakmeņiem pie pašas upes.

Vidējgraudaino Gaujas svītas smilšakmeņu sienas augšdaļai te raksturīga koši sarkana vai sarkanīgi brūna krāsa, bet apakšā — kādu metru virs upes līmeņa — sarkanīgi dzeltena. Sienas vidējā daļā redzams savdabīgs seno straumju «paraksts», tā saucamais «S» veida slīpslāņojums, kas reti kur tik labi vērojams daudzajos senielejas smilšakmeņu atsegumos.

Lejpus Briedīšu ieža Gauja pamazām atvirzās no kreisā pamatkrasta, un tai abās pusēs pieslejas pirmās terases un palienes segmenti. Pret Briedīšu mājām upes izskalotajā kreisā krasta terases stāvajā kraujā uzmanību saista tumša nogulumu josla. Gandrīz 100 m attālumā nedaudz virs upes līmeņa te stiepjas tumši pelēks, tumši brūns vai zilgani melns mālu, sapropeļu, smilšu un kūdras starpkārtojuma slānis. No tā kā draudīgi, skabargaini pīķi izslienas vai noslēpumaini ieslīgst upes dziļumā lieli koku stumbri. Gauja te aplūkošanai atsegusi kādu no savu daudzo vecupju nogulumu slāņkopām.

Pavisam nelielu gabaliņu tālāk krūmu aizaugušajā krastā piestiprinātais uzraksts vēsti par ūdenstūristu apmetni «Briedīši». Tad klāt ir arī lejtecē kārklu ieskautā Amata — pati straujākā Gaujas pieteka.

Krāces un klintis

Ar Amatas ieteku sākas senielejas viskrāšņākais posms. Samērā nelielajā, tikai 3,5 km garajā krāčainākajā posmā Gaujas kritums ir 225 cm. Tas sadalās it kā vairākās atsevišķās krācēs: Enkurakmens krāce (uz 80 metriem kritums 25 cm), Straujā žvira (50 m—20 cm), Līņu žvira (100 m—20 cm), Baltiņa žvira (50 m—12 cm).

Ķūķu klinšu shēma

Aiz Amatas ietekas viens pagrieziens, un upe ienirst starp divām klintīm — kreisajā pusē Leimaņu iezis, pa labi — Edernieku krauja. Starp abām klintīm Gauja ir rāma un dziļa, laikam sagatavojas lēcienam pār Ķūķu krācēm. Leimaņu klintis stiepjas 350 m garumā, sasniedzot astoņu, vietām deviņu metru augstumu. Tajās ir neizskatīga 7,5 m gara ala.

Edernieku klintīm noteiktu augstuma skaitli nevar norādit, jo vienlaidus klinšu sienas te nav. Stāvajā, sengravu izrobotajā nogāzē ir tikai vairāki atsevišķi atkailināti iežu izciļņi un smilšakmens atsegumi. Tāpēc daudz pareizāk to būtu saukt par Edernieku krauju. Tajā pie pašas pamatnes ir upes izgrauztā Edernieku niša — 7 m plata un 5 m gara, tik liela, ka tajā var iebraukt ar laivu. Augšā — 40 m augstajā kraujā pie Edernieku mājām aug skaistu dižozolu grupa.

Tūlīt aiz stavas Edernieku kraujas seko majestātiskās Ķūķu klintis. Būtībā Ķūķu un Edernieku klintis ir viena un tā pati krauja, kuru sadala mazā Ederes upīte, ar dziļu, stāvu gravu pāršķeldama 40 metru augsto senielejas nogāzi.

Ķūķis — tā saka gaujmalieši un ari ūdenstūristi —, šis 40 m augstais iežu atsegums guļ kā pārgriezts sarkanbrūns maizes klaips uz zila viļņojoša dvieļa. Pie kājām puto baltās krāces, bet augstu virs galvas pavasaros tvan baltās ievas un zaļie bērzi. No Ķūķu klintīm paveras viena no skaistākajām Latvijas ainavām. Tālumā uz augšu kāpj Vidzemes Centrālā augstiene, no turienes traucas mūsu straujākā upe Amata. Krūmi, meži, lauki, siena kaudzes, šķūņi, atsevišķi koki, birztalas un pie apvāršņa atkal zili meži. Te ir ko vērot. Apvārsnis ir stipri tālu, gan tāpēc, ka stāvam daudzus desmitus metru augstu virs upes, gan tāpēc, ka ainava mazliet «sašķiebta» uz skatītāja pusi un horizonts attālināts. Bet pa kreisi ziemeļaustrumu virzienā — Vāļu kalni pie Cēsīm un mežu zaļumā samanāmi Cīrulīšu pansionāta baltie korpusi. Gauju šajā virzienā var pārredzēt tālu.

Sīs skaistās ainavas te nebūtu, ja arī te augtu koki un biezi krūmi, kas pilnīgi aizsegtu redzamību tāpat kā visās Gaujas senielejas augstajās pamatkrasta nogāzēs. Šeit pati daba pavērusi logu no augstās kraujas uz brīnišķīgo pasauli.

Ķūķu klintis jeb iezis ietver senielejas labā pamatkrasta un arī vecāko terašu nogāzes 600 m attālumā, gar kuru visā garumā traucas Gaujas straume. Visaugstākajā vietā iezis paceļas 40 metru virs upes līmeņa. Faktiski Ķūķu iezis sākas jau Gaujas līkumā augšpus pirmās laukakmeņu barjeras, kur nogāzes apakšā redzami zemi sarkanīgu smilšakmeņu atsegumi. Tieši pret minēto laukakmeņu barjeru smilšakmens sienas augstums sasniedz jau 6 m, bet virs tās izplūst vairāki avoti.

Kādus 70 m pa straumi uz leju sākas Ķūķu ieža augstākā daļa. Vienotas smilšakmens sienas visā kraujas augstumā, kā, piemēram, Ērgļu klintis, te nav. Kraujas vertikālajā augšmalā zem plānas kvartāra nogulumu kārtas seko augšdevona sarkanīgie alevrolīti un māli. Tālāk nogāze kļūst slīpāka, to sedz nobru- kumi, vietām arī krūmi. Tikai kraujas pakājē redzama 5—6 m augsta gaiša smilšakmens siena ar izskalo- jurna nišām. Kraujas augšmalas sarkanie iežu noplū- dumi nokrāso sarkanus arī gaišos smilšakmens iežus.

Tālāk apmēram 60 m posmā atkal izslējās 6—7 m augsta smilšakmens siena, kas apraujas ar nelielu nišu, pret kuru Gaujā iegūlis otrs lielākais laukakmeņu krāvums. Sajā vietā ar lēzenu, krūmiem aizaugušu īsu sengravu beidzas Ķūķu ieža augstākais posms.

Tulit aiz sengravas krauja atkal kāpj augstāk — līdz 17 un pat 20 m. Tās nedaudz slīpo augšmalu veido koši violeto, zaļganpelēko vai sarkanīgo mālu un alevrolītu slāņi, bet lejā no atvara dzīlēm paceļas vertikāla 8—10 m augsta smilšakmens siena ar alu.

Pazeminoties pret sengravām nogāzē un paaugstinoties starp tām, siena dienvidrietumu virzienā turpinās vēl apmēram 350 m. Tā apraujas ar 5—6 m augstu izcilni gandrīz pret trešo lielāko laukakmeņu krāci Gaujā.

Ķūķu klintīs ir divas interesantas alas. Garākā Ķūķu ala atrodas pie paša upes līmeņa un palu laikā piepildās ar ūdeni. No pretējā krasta raugoties, izskatās, ka tā ir pilnīgi nepieejama stāvā klinšu sienā, gar kuru spiežas Gaujas straume. Patiesībā ūdens šeit ir tikai līdz potītēm.

Ala ir savdabīga. Sākotnēji plašā velve arvien sašaurinās, līdz pazemē ved tikai 22 cm šaura, tumša plaisa. Intriģējoši tas, ka šaurā plaisa, pa kuras apakšu sūcas ūdens, pēc dažiem metriem atkal paplašinās. Ķūķu alas kopgarums ar visu šauro plaisu sasniedz 20 m. Alas plaisa, sākusies dziji klintī, turpinās arī Gaujā zem ūdens trīs metrus dziļas un vienu metru platas šahtas veidā. Nezinātājam šī vieta ir bīstama, jo seklajā, ņirbošajā straumē šahta nav pamanāma. Viens solis sānis — un cilvēks pazudīs tajā. Gaujas gultne šeit ir sekla un izveidota cietā smilšakmenī, tikpat kā betonēta.

Otra Ķūķu ala kādus 100 m lejpus tikko aplūkotās ir nepieejama, jo atrodas klinšu sienā 3,3 m augstumā virs Gaujas atvara. Ik pa brīdim atvarā iegāžas smilšakmens gabali no klinšu pārkares, tādējādi daļēji aizbērdami dziļumu lejpus krāces. Uzturēties šeit ir bīstami. Nepieejamā ala ir 10 m gara, trīsstūra formas. Arī šai alai par pirmcēloni bijusi plaisa, kura tagad kā rēta stiepjas pa alas grīdu, klinšu sienu un nonāk līdz Gaujas ūdeņiem.

Ķūķu kraujā Gauja kā milzīgs nazis līdz 40 m dziļumam pāršķēlusi senielejas apkārtnes pamatiežus. Te redzami gandrīz vai visi dažāda vecuma slāņi, kādi vien sastopami senielejā un tās apkārtnē, atskaitot vienīgi Pļaviņu svītas karbonātiežus.

Pašā augšā simtiem miljonu gadu vecos augšde- vona nogulumus pārsedz akmeņains, sarkanīgi brūns pēdējā apledojuma pamatmorēnas smilšmāls. Zem tā seko gandrīz 7 m bieza Amatas svītas apakšējās daļas sarkanbrūno alevrolītu un zaļganpelēkā smilšakmens slāņkopa. Tālāk līdz pat upes līmenim atsedzas Gaujas svītas krāsainie alevrollti, māli un smilšakmens slāņi.

Ķūķu kraujā atšķirībā no citiem devona iežu atsegumiem Gaujas krastos ir ļoti daudz alevrolīta un māla starpslāņu. Tāpēc augstā krauja parasti ir mitra, bieži vērojami noslīdeņi, izplūst nelieli avoti, kas sīkos strautiņos pār smilšakmens sienu noplūst Gaujā.

Smilšakmens šeit parasti ir smalkgraudains, gaiši pelēkā krāsā, reizēm ar alevrolīta, retāk kvarca oļiem. Jāpiezīmē, ka Amatas svītas smilšakmeņos Ķūķu ieža augšdaļā atrasts samērā daudz seno zivju atlieku, piemēram, Psammolepis undulata Ag., Psammolcpis sp., Asterolepis ornata (?) Eichw., Plourdosteus sp., Glypteolepis sp., Laccognathus sp., Panderichthi/s sp.

Alevrolītos, kas dominē Ķūķu kraujas ģeoloģiskajā griezumā, ieguļ pelēks trekna rnāla slānis ar fosforīta konkrēcijām. Pēc sastāva un īpašībām tas ir analogs grūti kūstošajiem gaišajiem māliem, kurus izmanto Lodes karjerā.

Krāču posmā starp klintīm un kraujām Gauja kļuvusi neparasta. Kaut kur pazudušas smilšu sēres un vaļņi. Vietām upe plūst domīgi klusa, it kā apsverot, kā labāk pārvarēt daudzos šķēršļus. Tad seko straujš, trokšņains skrējiens baltu putu vērpetēs pār laukakmeņu slieksni un atkal atelpa atvara dziļumā. Pie Ķūķu klintīm lielākais dziļums (7 m) ir tieši pret otru alu smilšakmens sienā. Upes kreisajā krastā te balsnī viena no šī posma nedaudzajām prāvajām smilšu- grants sērēm. Aiz sērei piegulošās mazās pļaviņas kreisā krasta josla joprojām ir zema, kokiem un krūmiem aizaugusi. Tā krasi kontrastē ar augsto pretējo klinšu sienu. Kad gājējs izspraucies caur krūmājiem, priekšā paveras plaša sausa leja, kas pēc viena kilometra dienvidaustrumu virzienā noved Amatas krastā. Sausajā ielejā kādreiz tecējusi Amata, ieplūstot Gaujā tieši pie Ķūķu klintīm. So kilometru garo, 300—350 m plato un 8—13 m dziļo pamesto ieleju no pašreizējās Gaujas gultnes ziemeļos šķir plašs līdzens reljefa pacēlums. Tā austrumu malā Amatas krastā atrodas nodegušo Leimaņu māju drupas. Tāpēc šo pacēlumu, kas no ģeoloģiskā viedokļa ir senielejas otrās virspalu terases daļa, sauc par Leimaņu paliksni vai reizēm arī par Leimaņu salu. Samērā līdzenā palikšņa virsas

augstums ir 32—34,5 m virs jūras līmeņa. Pamestās gultnes pretējais — dienvidu krasts savukārt pacc|as vēl augstāk, līdz 37,5—38 m un atbilst senielejas trešās virspalu terases nogāzei. Trešā terase rietumu virzienā pēc nepilniem diviem kilometriem pienāk Gaujas kreisajā krastā un turpinās gandrīz līdz Skaļupes ietekai.

Vecajā ielejā Amatas ūdeņi plūduši ilgu laiku, turpat vai 10 000 gadu — no tā brīža, kad pēc otrās virspalu terases izveidošanās ielejās atsākās intensīva iegraušanās. Tikai pirms 150 gadiem lielos pavasara palos Amata pie Leimaņiem izskalojusi uz Gauju taisnāku ceļu. Plašā pamestās ielejas paliene Amatas krastā paceļas tikai 2—3 rn virs upes līmeņa un lielāko palu laikā daļēji applūst arī tagad. Tomēr pastāvīgs upes tecējums vairs neatjaunojas.

Savdabīga ir arī Leimaņu «sala». Tā sastāv no divām pēc ģeoloģiskās uzbūves un vecuma atšķirīgām daļām. Ziemeļu pusē, kur to no Edernieku kraujas nošķir Gauja, atsedzas Gaujas svītas smilšakmeņi, kas veido jau minētās Leimaņu klintis. Turpretī austrumu galā pie Amatas kādreizējo Leimaņu māju apkārtnē un arī dienvidu pusē pret veco gultni sala sastāv no upes grants, oļu un smilts sanesām. Izrādās, ka senieleja Amatas ietekas rajonā ir interesanta ne tikai iespaidīgo klinšu un krauju dēļ, bet arī ielejas reljefa attīstības ziņā.

Pēc iepazīšanās ar Ķūķi un visām trim krāču pakāpēm nav pat pilns kilometrs rāmāka upes plūduma, kad laivu satver veikla ziboša straume un nes starp lieliem laukakmeņiem. Ja brauciens iekrīt pusdienlaikā, visa Gauja mirgo saules spoguļos, it kā gribētu apžilbināt laivotāju, un braucējs nekādi nevar saprast, kurā vietā pie ūdens virspuses slēpjas bīstamie akmeņi.

Gaujas vidū — kokiem apaugusi prāva saliņa. Upes labajā pusē paceļas Līņu klintis, kreisajā — bezno- saukuma klintis. Līņu klintis iesākas ar mazo Platū- nes upīti, kas ar dziļu gravu pāršķeļ augsto krastu un ielaužas Gaujā ar tādu kā minikanjonu — caur pieci seši metri garu un vienu metru platu spraugu krasta smilšakmeņos. Gauja te plūst ātri pa seklu gultni. Straume sadalās daudzās plūsmās un skalojas starp mazām saliņām, kuras kā smaragdzaļi tepiķi izklātas

zilajā, čalojošajā straumē. Bet atliek tikai apgulties uz vilinoši mīkstās, biezās zā|u segas — un jūs kļūstat melns no tušas krāsas dubļiem.

Arī pie Līņu klintīm Gaujas gultne it kā «betonēta» cietā smilšakmenī. Ledi apdarinājuši, apskrambājuši Gaujas svītas smilšakmeņu sienu un izveidojuši tajā nelielas robotas pārkarcs. Līņu klintis nav vienlaidu atsegumu josla kā Ķūķu vai Ērgļu klintis. Tās atsevišķiem posmiem ar lielākiem un mazākiem pārtraukumiem turpinās veselu puskilometru, vietām sasniegdamas 10 m augstumu. Pretī salai augstāko klinšu pakāje virmo liels ledaini auksts avots.

Virs Līņu klintīm klusē vientuļš, it kā pamests, aizmirsts mežs. Aizaudzis pat vecais ratu ceļš un makšķernieku taka.

Pretējā kreisā krasta klintis mazākas. To garums 200 m, maksimālais augstums līdz deviņiem metriem. Diemžēl šīm klintīm nav sava vārda, vismaz neviens no aptaujātajiem apkārtnes iedzīvotājiem to nezināja. Būtu ieguvums, ja kāds no lasītājiem varētu tām atdot kādreizējo nosaukumu.

Tūlīt aiz Līņu klintīm Gaujai ir straujš skrējiens — krāce, Līņu žvira. Viļņi veļas tādi žvindzīgi, trīsstū- raini kā veco bruņuzivju zvīņas — 100 metru posmā Gaujas kritums te ir 20 cm.

Tālākajā gaitā upe izmet prāvu cilpu pa kreisi. Cieši gar tās kreiso krastu virzās Līgatnes—Kārļu ceļš (kādreizējā Rīgas—Cēsu ceļa posms). Vienā pusē to norobežo stāvā Briežu Lauzes nogāze, otrā — Gauja. Tā vairākkārt uzbrukusi krastam un vecajam ceļam, aizraujot daļu atvarā. Pirms gadiem desmit, piecpadsmit, kad Gaujā vēl pludināja kokus un pavasarī bija modē braukt ar pašdarinātiem baļķu plostiem, tie reizēm nevarēja izkļūt no šī atvara. Smago, divdesmit metru garo baļķu plostu atvars grieza uz vietas kā skaidu. Ātrāk projām nevarēja tikt, iekams drosmīgākais no vīriem izlēca krastā un plostu ar virvi izvadīja mierīgākos ūdeņos. Lejpus atvara skrien Skaļ- upīte, kas pēdējos gados mainījusi ietekas vietu, — Gauja paņēmusi daļu krasta, iztaisnodama Skaļupītes cilpu. Arī pašreiz līkuma virsotnē joprojām tiek nograuzta oļainā un grantainā pirmā virspalu terase. No terases atlikusi vairs tikai niecīga dažus metrus

Spriņģu ieža shēma

plata strēmele, kas atdala Gauju no Skaļupītes vecās pamestās gultnes. Tā atgādina jau minēto Amatas gultni Ķūķu ieža apkārtnē. Pa šo veco gultni Ska|uplte pavisam nesen —• vēl divdesmitajos trīsdesmitajos gados ietecēja Gaujā tikai kādus 500 m augšpus Spriņģu ieža. Tagad tā Gauju sasniedz pusotru kilometru augstāk.

Iepretī Skaļupītes ietekai Gaujas cilpas iekšienē pie līdzenāka krūmu ieskauta labā krasta uzraksts vēstī, ka šeit atrodas ūdcnstūristu apmetne «Skaļupīte».

No šejienes kādi divi kilometri, un priekšā kā varena cietokšņa mūris nostājas Spriņģu jeb Līgatnes ieža visaugstākā (18—21 m) daļa. Iezis īso sengravu izrobotajā senielejas kreisā pamatkrasta nogāzē ar nelieliem pārtraukumiem stiepjas austrumu—rietumu virzienā vairāk nekā 600 metrus. Kraujas nedaudz slīpo augšmalu veido 8 m biezs sarkanīgi brūnu un zaļganpelēku alevrolītu slānis. Vertikālā ieža siena sastāv no 10—12 m biezas sarkanbrūnas Gaujas svītas smilšakmeņu slāņkopas. Tajā atrodami alevrolīta oļi, fosforītu konkrēcijas un bruņuzivju drumslas.

Pārējā Spriņģu ieža daļa ir ievērojami zemāka, un tajā izveidojušies atsevišķi dažādas formas smilšakmens izciļņi, kuros tuvu pie ūdens redzamas četras nišas. Lielākā no tām ir iespaidīga 9 m plata, 4,5 m augsta un 5,5 m tāla klinšu pārkare. Pēdējais smilšakmens sienas posms ar septiņiem izciļņiem ir apmēram 50 m garš un 5—10 m augsts. Tas izbeidzas tikai pāris simtu metru augšpus Līgatnes ietekas.

Spriņģu iezis tuvākai aplūkošanai grūti pieejams, jo visgarām to apskalo Gauja. īstu taku nav arī tā augšmalā. No ieža augstākās vietas paveras skaista ainava uz Gaujas loku ar zaļu salas kuģi zilajā straumē. Kalns virs ieža vēl 20 m kāpj uz augšu, tikai tas noaudzis ar biezu mežu, un nekāda ainava no turienes vairs neatklājas.

Tikko Gauja izlauzusies caur sašaurinājumu starp Spriņģu iezi un labā krasta terasēm, tā strauji paātrina gaitu, virmuļojot pār lielajiem akmeņiem gultnē. Pret ieža lejas posmu upes vidū, laukakmeņu balstita, pamazām aug neliela saliņa. Vasarā Gaujas dziļums šeit tikai līdz ceļiem, bet aizbrist uz salu neizdodas — straumes ātrums un spēks gāž gar zemi.

Aiz Spriņģu ieža senielejas nogāze, kaut arī nelielu sengravu izvagota, tomēr saglabā viengabalainību, līdz to pāršķeļ 45—60 m dziļā Līgatnes ieleja. Nogāzi arī tālāk nesaudzē neskaitāmas lielas sengravas un strautu gultnes. Tikpat saposmota ir arī Līgatnes ieleja. Sajā savdabīgajā vietā atrodas Līgatnes papīrfabrikas ciemats. Pati papīrfabrika 19. gs. sākumā šeit ierīkota tāpēc, ka bija pieejami dzidrie Līgatnes upes un avotu ūdeņi. No tā laika līdz mūsu dienām ciemats, augot reizē ar papīrfabriku, ir būtiski pārveidojies, paplašinājies, labiekārtots. Izplezdamies aizvien tālāk Rem- dēnu, Skolas, Rīgas, Pluču un Spriņģu «kalnos» un iesniegdamies starp tiem ieplakās, sengravās un ielejās, tas tomēr saglabājis eksotiskas īpatnības, kas raksturīgas kalnu ciematiem. Te ir veseli alu labirinti — smilšakmens iežos vairākos stāvos izcirstas dažāda garuma ejas un alas, kas tiek izmantotas kā visideālākie pagrabi. No centrālās ejas uz visām pusēm atzarojas katram saimniekam savs pagrabs. Ziema vai vasara, pavasaris vai rudens — temperatūra tajos paliek nemainīga — plus seši grādi. Garākā eja Rīgas kalna kraujā ir 36 m. Pēc R. Vētras ziņām, 1956. gadā Līgatnē smilšakmens iežu atsegumos mākslīgi izveidotas ap 230 katakombveidīgas alas. Nereti klintī izcirstas arī garāžas. Aiz fabrikas ziemeļu vārtiem pie bijušās Beiverkas ir visgarākā apakšzemes eja, kas ved 70 m pazemē. Ja šo eju kopējam garumam pieskaitām arī visus sānu atzarojumus — ap 40 bijušo pagrabu, iegūstam turpat 200 m kopgaruma. Tas ir tikpat daudz kā labirintu kopējais garums pazīstamajām, galvenokārt cilvēku roku raktajām Riežupes alām Kuldīgas tuvumā. Patlaban dziļāko pagrabu un eju grīdu klāj 10—20 cm augsts ūdens. Tas acīmredzot arī bijis iemesls, kādēļ pagrabi jau sen pamesti. Lejpus fabrikas vairākas alas ir pašā Līgatnes upītes krastā. Tās nav pieejamas, jo Līgatnes upīte tagad cieši apskalo šo zemo kreisā krasta klinti.

Visvairāk smilšakmenī cirsto pagrabu un garāžu ir klintī, ko sauc daudzos vārdos: par Lustūzi, Beverīnu, Alu iezi.

Bet nepilnu puskilometru pa straumi uz augšu kreisā krastā zaļajos kokos ieslēpies vēl skaistāks iezis — Anfabrikas klints. Iesarkanā 17 m augstā klinšu siena pēc ārējā veidola atgādina slaveno Zvārtas iezi, kuru kādreiz gleznojis mākslinieks Rihards Zariņš. Sienas pakājē iezīmējas vairāki tumši taisnstūraini caurumi. Arī šinī klintī bijuši pagrabi, kuri jau sen pamesti, bet palikušas to vietas kā mākslīgas alas.

Zemākā ieža daļa kā šaurs klinšu bluķis guļ pār ūdeņiem. Izskatās, it kā milzīga putna knābis būtu iemērkts atvara vidū un spoguļojas mazās upītes dzidrumā. Kādu četru metru augstumā šim klints gabalam ir arī viena «acs». Tā nav ala, bet bijušais pagrabs, kam izdrupusi visa dibensiena un klintī izveidojies 4,2 m garš, ap 2,0 m plats tunelis.

Līdz papīrfabrikai Līgatne ir viena no Latvijas tīrākajām un straujākajām upēm. Tās vidējais kritums 4,2 in uz kilometru, tikpat kā īstai kalnu upei. Pie ietekas Gaujā Līgatnes ūdeņi kā hameleons maina krāsu — kļūst sarkanīgi, zaļgani, melni vai arī kādā citā neparastā tonī atkarībā no tā, kādu papīru tobrīd ražo fabrika. Nacionālā parka apmeklētāji un visa sabiedrība ar pamatotu nepacietību gaida, kad modernizētajā fabrikā darbu uzsāks jaunas, mūsdienu prasībām atbilstošas attīrīšanas iekārtas, lai upītes ūdeņi kļūtu tikpat kvalitatīvi kā augstvērtīgais Līgatnes papīrs.

Līgatnē dzīvo paleontologs autodidakts Teodors Kamšs. Viņš no sava mūža četrdesmit gadus ziedojis ģeoloģisko kolekciju vākšanai, sistematizēšanai un izpētīšanai. Sī cilvēka darbs ir tiešām apbrīnas vērts. Viņa mājas muzejā varam aplūkot 300 miljonus gadu vecus pārakmeņojušos galvkājus, pleckājus vai to nospiedumus, tikpat vecas bruņuzivis, sūkļus, koraļļus, bārkšspuru zivju fragmentus un daudz ko citu. Tc neiztrūkst pat kādreizējā alu lāča un pirmatnējā zirga žokļu kauli un arī meteorīti. Un viss atrasts tepat Gaujas senielejā vai pieteku ielejās. Vienu istabu aizņem pēc zinātnes atziņām pirmklasīgi noformēti un kompakti cits zem cita daudzos stāvos sabīdāmi un izvelkami stendi, kuru materiāla izvērstā veidā pietiktu liela muzeja vairākām zālēm. Teodoru Kamšu varam saukt arī par konhiologu, jo viņa muzejā ir viena no pilnīgākajām gliemežu kolekcijām republikā.

Pavisam netālu no Līgatnes ietekas atrodas pārceltuve — vienīgais prāmis, kas vēl palicis uz Gaujas.

Vairāk nekā kilometra garumā tur izsekojama labi saglabājusies otrā virspalu terase, kas pret Gaujas kreisā krasta palienes joslu apraujas ar stāvu, 5—7 m augstu kāpi. Tajā no Līgatnes ietekas līdz pārceltuves rajonam ar pārtraukumiem redzami zemi sarkanīgi dzelteni Gaujas svītas smilšakmeņu atsegumi. Apmēram vienu kilometru lejpus pārceltuves šī terase nonāk Gaujas krastā. Tās stāvajā nogāzē te izveidojies Jumpravu iezis. Nostāsts vēstī, ka senos laikos šajā vietā no ceļa virs kraujas Gaujā iegāzusies satrakotu zirgu rauta kariete ar muižkunga jaunkundzēm. Tā iezis dabūjis savu nosaukumu.

Jumpravu ieža augstums ir 5—7 m, garums — 250 m. Tikai nelielu, kādus 50 m garu iežu daļu apskalo Gaujas ūdeņi, pārējo aizslēpj palienes krūmāji. Vertikālajā, pelēcīgi baltajā un sarkanīgi dzeltenajā Gaujas svītas smilšakmeņu sienā pie upes līmeņa atrodas zema 6,5 m gara un 5 m plata ala, kuru sauc par Taimiņu spraugu. Atkarībā no ūdens līmeņa mainās alas ieejas izmēri. Reizēm vasarā alā var iebraukt ar laivu, bet palu laikā tā pilnīgi noslēpjas zem ūdens. Taimiņu spraugas veidošanās galvenokārt saistīta ar Gaujas sāniskās erozijas procesiem, jo vidējo palu līmeņu augstumā spēcīgās ūdens plūsmas tc perpendikulāri triecas pret smilšakmeņiem. Alas tuvumā smalkgraudainajos nogulumiežos sastopamas devona bruņuzivju fosilijas.

Katrīnas ieža un Gūdu klinšu shēma

Iepretī Jumpravu iezim Gaujā ir saliņa. Te straume kļūst ātrāka, Gauja aši traucas pār laukakmeņu klājienu un pavisam drīz skrejienā atsitas pret sarkanīgu klints sienu un kā apmulsusi pagriežas turpat vai pretējā virzienā._ Šo pusloka smilšakmens krauju sauc par Nāru jeb Ūdensmeitu klintīm, visbiežāk par Katrīnas iezi. Pie upes viskrasāk izceļas 15 m augsts, nošķeltai piramīdai līdzīgs smilšakmens cilnis. Tieši uz tā mēness naktīs, no atvara kāpjošās miglas palagos tinušās, esot kavējušās ūdensmeitas.

Ciļņa pakājē pie paša ūdens ir straumes izgrauzta 4,5 m plata un 4 m dziļa niša, tāda pati kā Taimiņu sprauga. Pārējā Katrīnas ieža daļa no ciļņa pa straumi uz augšu nedaudz atvirzās no upes un noslēpjas aiz kārklu krūmiem. Gravu izvagotās kraujas augstums te ir krietni vien lielāks par piecpadsmit metriem, bet gar pakāji to klāj nogruvumi. Tāpēc atkailinātās Gaujas svītas smilšakmenu sienas augstums arī te nepārsniedz 15 m. Ieža kopgarums apmēram 200 m.

Katrīnas iezis ir skaists līdz pusdienlaikam, kamēr to apspīd saule. Zila upe lejā, zaļš krūmājs virs tās, augstāk— sarkana klints, vēl augstāk — sarkanbrūni priežu stumbri un starp tiem — viens vienīgs slaids balts bērzs. Bet pašā augšā no aizmugures izslējās daža laba svinīgo egļu galotne. Un tam visam pāri kāpj balta, pūkaina mākoņa mugura un lejup raugās- dzidrs debesu logs.

Iepretī Katrīnas iezim Gaujas cilpas iekšienē uz krūmaina palienes segmenta slēpjas ūdenstūristu apmetne «Katrīna».

Tikai nepilnu kilometru tālāk aiz Gaujas pagrieziena pa kreisi kā varena kuģa priekšgals no upes pretī nāk <3ūdu (Gaviļu jeb Tālskata) klintis. Pat no pretējā krasta raugoties, tā vien šķiet, ka sarkandzeltenā klints peld Gaujā. Liekas, Gauja, uzskriedama klintij, pirmajā brīdī nav varējusi saprast, pa kuru pusi tai tecēt — klints palikusi atvara vidū. Seit vertikālās sienas augstums 14—15 m. Klinšu garums ap 250 m, un tās izlocītas asā zigzagā. Kuģa priekšvadniin līdzīga klints izciļņa ziemeļrietumu siena, atvirzoties no upes, paceļas ielejas nogāzē un sasniedz 18 m augstumu. •Otra dienvidrietumu virzienā orientēta siena gar upi >uz leju augstumu maina ļoti maz. Tās pakājē vienā līmenī ar Gauju ir lēzena, 6 m plata un 4,5 rn dziļa .■niša.

Daudzos aprakstos, ceļvežos un citās publikācijās nereti nākas lasīt, ka Gūdu klinšu augstums sasniedz 50 m. Ja tas atbilstu īstenībai, tad šīs klintis būtu augstākās ne tikai Latvijā, bet arī Baltijas republikās. Tik varena ieža sienas te nav, jo smilšakmens atsegums nesniedzas augstāk par 17 m. Tas, ko uzskata par 50 in, būtībā ir visa slīpā senielejas pamatkrasta nogāze, ko sedz mālu noslīdējuma un aizbrukuma masa.

Klinšu sienas zigzaga elkonī, kur klintis atkāpušās no Gaujas, pārsteidz mežonīga pirmatnība. Liekas, te notikusi drausmīga dabas katastrofa — zemestrīce vai pat vulkāna izvirdums. No augstajām, sarkanajām klintīm tecējusi un tagad sastingusi mālu lavīna. Tā apklājusi gan augošus kokus, gan kritušus milzeņus, kuri kopā ar klinšu nobrukumiem gāzusies lejā. No divām pusēm cilvēku apņem sarkanā klinšu siena, trešo norobežo Gauja. Te valda dīvains klusums. Kaut kur čalo tērce, kas krīt no augšas un acīmredzot lietavu un palu laikā kopā ar pazemes ūdeņiem vainojama visā, kas tc notiek. No miruša koka dobuma bez trokšņa izlido un izgaist pūce. Izgāzti koki ar sakņu rokām tvarstās pēc zemes, bet daži no augšas nobru- kušie dīvainā kārtā palikuši stāvus — iemūrējušies mālu lavīnā.

Izriņķojusi no atvara pie Gūdu klintīm, Gauja ir strauja, bet sekla. Tāpēc vasarās lejpus Gūdām un art pret Maztitmaņiem tā viegli pārbrienama.

Pie Tītmaņiem Gaujas nacionālajā parkā tiek veidota intensīvās atpūtas zona — tā sauktais Līgatnes mācību un atpūtas parks (Līgatnes komplekss — saka arī parka darbinieki).

Paveikts jau ļoti daudz. Ir izveidots taciņu, kāpņu un tiltiņu komplekss tāpat kā Siguldā. Ir asfaltēti ceļi un iekārtota auto stāvvieta. Uz Cepurīšu kalna pāri visaugstākajiem kokiem pacēlies skatu tornis. No tā platformas paveras ainava uz visām četrām debespusēm pāri senielejai.

Ir iekārtota botānikas mācību taka vairāku kilometru garumā, pa kuru ejot apmeklētāji var iepazīties ar Gaujas senielejas un tās apkārtnes augu valsti. Ierīkoti arī voljeri, kur mīt staltbrieži, mežacūkas, stirnas,, lapsas, un ap 700 hektāru liels aploks, kur dzīvnieki atradīsies lielākā skaitā, nekā tas bioloģiski mēdz būt dabā. Tc dzīvnieku un dabas objektu apskatei varēs izmantot arī gaisa trošu ceļu.

Vairāku kilometru garumā tiek būvēts ainavu ceļš- no Ratniekiem līdz Gaujas krastam. Jau vairākus gadus darbojas jājamzirgu iznomāšanas punkts.

No Cēsīm līdz Tītmaņiem visas lielākās klintis bija gar pašiem Gaujas krastiem — bez pūlēm pamanāmas. Tītmaņu iezi neviens laivotājs, pa Gauju braukdams, neredzēs. Un arī neviens, kas kājām ies gar Gaujas krastu, to nepamanīs.Šis dabas veidojums slēpjas puskilometru no Gaujas aiz meža, aiz krūmiem, aiz dūksnainām pļavām. Kad beidzot esat to sameklējuši un gribat tiešā ceļā tuvoties, jūs aptur divi ezeriņi ar dūņainiem krastiem — kādreizējās Gaujas gultnes atliekas. Piekļūt Tītmaņu iezim var tikai no sāniem, gar pamatkrasta nogāzes krauju. Pirms gadu tūkstošiem Gauja glaudās gar šīm klintīm, rotaļājās un strādāja — gludināja, slīpēja, lieko aiznesa atvarā un kā tēlnieks izveidoja dabas mākslas darbu — Tītmaņu ieža smilšakmens sienas, nišas, alas, kolonnas. Tagad Gauja savu darbu ir padarījusi, atkāpusies no klintīm, atstādama tikai divus mazus ezeriņus, zilus, zilus kā bērna acis. Klintis dēdē, un šad tad nogāžas kāda siena. Kur vien varēdamas ieķeras koku sēkliņas, un -stāvajā sienā ieaug egles un arī bērzi. Lielā, sarkanā Jdinšu siena ir noslēpta zaļā seģenē. Pat saulainā dienā te valda mijkrēslis. No abām pusēm stāvas, mežonīgas sāngravas pāršķeļ augsto pamatkrasta nogāzi, apgrūtinādamas piekļūšanu iezim no aizmugures un sāniem.

Tītmaņu iezim vidusdaļā ir interesanta ala ar nedaudz sašaurinātu ieeju — Līgoņu ala. Tās maksimālais platums 2,7 m, augstums 2,0 m. Sešus metrus -ala ir vēl plaša, tālāk strauji sašaurinās. Vel pēc četriem metriem paliek tikai 50x30 cm sprauga, kas pēdīgi pazūd tumsā.

Izrādās, ka alā vienu ziemu slēpušies 1905. gada revolucionāri Kārlis Mūrnieks, Jānis Ošs un Pēteris Jenerts. Pēc tam viņi šo alu iedēvējuši par Līgoņu alu, jo vēlākajos gados, pieminēdami laimīgo izglābšanos, katru gadu Jāņu naktī nākuši šeit līgot.

Alas ieeja bijusi nomaskēta ar skujām, ēdienu pie- nesuši tikai sniegputeņa laikā un ar virvi nolaiduši no klintsaugšas, lai pie pašas alas nerastos nekādas pēdas. Gaisma un siltums tik, cik no petrolejas lampas. Pat vasarā šeit ir drēgns un tumšs. Policija un <cara ierēdņi gan bēgļus meklējuši, izdarījuši kratīša- .nas, pratinājuši viņu piederīgos, tomēr neviens tos nav nodevis.

— Daudzi cilvēki toreiz bijuši saķerti un iespundēti Gāles krogā pie Siguldas (krogs tagad nojaukts), — stāsta Pētera Jenerta brāļadēls Dainis Jenerts no netālajām Muižnieku mājām. — Ieslodzītie tur sisti. Sišanā piedalījies arī mācītājs Braunšveigs. Mācītājs uzlicis bārdu, citi vietējie bijuši maskās.

Tītmaņu iezim abos galos ir vēl pa alai. Mazākā (4,5 m gara) no tām atrodas 500 m uz rietumiem no Tītmaņu mājām netālu no tās vietas, kur vareno iezi šķeļ mežonīga grava ar paparžu biezokņiem un lielu laukakmeņu krāvumu. Apkārtējie iedzīvotāji to sauc par Dziļo gravu. Trešā ala ir Tītmaņu ieža lejas galā pie pašas vecupes, kuru vietējie iedzīvotāji sauc par Atteku. Šīs alas garums 4,7 rn, platums 4,5 in, tilpums 15 m3 . Neviens no vietējiem iedzīvotājiem šīm divām alām nosaukumus nezina. Abas alas ir vieglāk ieraugāmas un vieglāk pieejamas.

Stāva taka ved augšā Tītmaņu iezī. Bezgalīga mežu jūra paliek apakšā. Tur mirdz zils Attekas ezeriņš, zilāks par debesīm. Dažus metrus tālāk šūpojas milzīgas egles galotne, pilna ar sarkanīgiem čiekuriem.

Uz leju, uz rietumiem, Tītmaņu ieža krauju pārtrauc "Vildogas upītes dziļā, šaurā ieleja ar atsevišķiem maziem smilšakmeņu atsegumiem kreisajā nogāzē. Te vairāki klintīs cirsti un tagad pamesti pagrabi. Vecie iedzīvotāji saka — šādos pagrabos kartupeļi līdz Jāņiem un pat visu vasaru saglabājušies pilnīgi svaigi un nav asnojuši. Mežā pie kāda veca, sen aizauguša ceļa stāvajā kraujā šādu vecu pagrabu sienās tumsā zeltaini mirdz spulgsūna. Ļoti reti sastopamo sūnu šeit jau divdesmitajos gados konstatēja profesors N. Malta.

Senielejas augšēja šķautnē pie Vecandrijāņiem aug divi kupli dižozoli — Vecandrijāņu ziemas un Vecan- drijāņu vasaras ozols. Pirmais savas lapas patur visu ziemu, otrais 110 lapām šķiras jau rudenī. Milžu stumbru apkārtmērs 5,2 un 4,7 metri.

Zem Vecandrijāņiem kraujas augšmalā mazi smilšakmeņu atsegumi ar kāpi un pavisam nelielām alām — iedobēm. Te Lielā Tēvijas kara laikā, frontei pāri ejot, slēpušies vietējie iedzīvotāji.

Apmēram 2,5 km pa straumi uz leju labā pamatkrasta kraujā atrodas pēdējais izcilākais šī posma veidojums — Launaga jeb Ermaņu iezis. Pēdējais nosaukums nāk no netālajām Ermaņu mājām, bet pirmais liecina par to, ka iezi vislabāk izgaismo pēcpusdienas — launaga laika saule. Šeit arī ir viena no nedaudzajām vietām, kur no kraujas augšas paveras brīvs skats uz senieleju, pa kuru meža zaļumā, līčločus mezdama un saules spoguļus mirdzinādama, plūst Gauja.

Par Launaga ieža garumu nereti nākas lasīt visai atšķirīgus skaitļus — 200 m, 350 m un 1 km. Ja skaita visus smilšakmeņu atsegumus un atkailinātos ciļņus pamatkrasta kraujā, sākot no mājām pirmajā terasē līdz smilšakmeņu sienai Gaujas meandras virsotnē, tad ieža kopgarums ar pārtraukumiem tiešām ir viens kilometrs. Turpretī vienlaidus pamatiežu siena, tiesa, arī daļēji krūmiem un kokiem aizaugusi, gar saplacinātā Gaujas līkuma galu labi pārskatāma 250in garā posmā. Tc Launaga ieža rietumu galā vēl nesen bija ļoti īpatnēja ala. Tā sastāvēja no divām lielām telpām, ko savienoja šaura eja. Tas bija vienīgais šāds gadījums,

kur, ejot pazemes dzijumā, alas telpa nevis sašaurinās, bet gan iegūst lielu paplašinājumu. Unikālā ala gāja bojā 1973. gada pavasarī iežu nobrukumos. Tagad savdabīgās alas vietā skatāma tikai neizteiksmīga 6 m gara un 2 m augsta trīsstūrveida ala, kas uz iekšpusi pakāpeniski sašaurinās. Alas avots aizbiris, bet izlauzis ceļu blakus — tieši no klints — un atkal čalo dienu un nakti, ziemu un vasaru. Droši vien aizsācis jaunas alas veidošanu.

Pret upi vērstās Launaga ieža sienas augstums sasniedz 20 m. To veido galvenokārt gaiši iedzelteni, vietām rūsganbrūni Gaujas svītas smilšakmeņi ar fosforītu oļiem. Un tikai augšmalā 2—3,4 m intervālā vietjām koncentrējas fosfātiski alevrolītu starpslāņi. Smilšakmeņos vērojams izteikts slīps vienvirziena vai arī muldveida kārtojums. Slīpo slānīšu kritumu azi- muti tāpat kā daudzos citos senielejas iežos un klintīs liecina, ka straumes vairāk nekā pirms 340 miljoniem gadu te plūdušas uz dienvidrietumiem.

Launaga ieža nogulumos bagātīgi sastopamās seno organismu fosilās atliekas mums atgādina sarežģītos to piederības noskaidrošanas vēstures līčločus. Jau 1830. gadā paleontologs E. Ulprchts Gaujas un Burtnieku ezera krastos atrada senu, toreiz nepazīstamu dzīvnieku atliekas. Līdzīgi atradumi tika izdarīti arī Dienvidigaunijā. Pavisam drīz Pēterburgas universitātes profesors S. Kutorga savā 1835. gada publicētajā

darbā šīs fosilijas atzina par jaunatklātu bruņurupuču sugu atliekām. Kādu laiku ģeoloģiskajā literatūrā tika pausts viedoklis, ka Vidzemes un Dienvidigaunijas sarkanīgie smilšakmeņi pieder pie triasa sistēmas, ģeoloģisko viduslaiku sākuma, rāpu]u ēras. Tomēr pagāja pavisam īss laika posms, kad doktora H. Asmusa, akadēmiķa H. Pandera un paleontologa F. Kvensteta pūliņi pēc atrastajām drumslām rekonstruēt dzīvnieku atveidu vainagojās panākumiem. Jau 1839. gadā kļuva skaidrs, ka atradumi pieder pie senām zivīm. Paleontologs akadēmiķis E. Eihvalds 1840. gadā aprakstīja un pirmoreiz mēģināja arī rekonstruēt Gaujas baseina smilšakmeņu nogulumos izplatīto bruņuzivi, kuru viņš nosauca par Asterolepis ornata. Jau tajā pašā gadā pazīstamais ģeologs L. Buhs visus Vidzemes smilšakmeņu nogulumus ar zivju fosilijām pieskaitīja 1839. gadā Anglijā izdalītajai devona sistēmai. Tā S. Kutorgas «bruņupuči» kļuva par zivīm, turklāt par pašām lielākajām, kas sasniegušas turpat 6 m garumu. Smilšakmeņi ieguva solīdu paleozoja (ģeoloģisko seno laiku) devona perioda vecumu.

Vairāki desmiti seno organismu sugu Latvijas devona iežos atklātas pirmo reizi pasaulē. Izcila loma te neapšaubāmi ir Launaga iezim. No 1930. gada līdz 1941. gadam ieskaitot V. Gross izdarīja četru te atrasto zivju sugu pirmatklājumus. Tas atspoguļojas arī to latīniskajos nosaukumos: Haplacanthus ehrmanensis Gross, Laccognathus panderi Gross, Glijptolepis bal- ticci, Panderichtys rhombolepis (Gross). Katrai devona nogulumu slāņu svītai ir savs raksturīgs faunas sastāvs, un četras minētās zivju sugas ir tipiskas tieši Gaujas svītai. Launaga iezis līdz ar to kļuvis izcils ne tikai kā seno organismu pirmatklājuma vieta, bet arī kā Gaujas svītas stratotipiskās faunas atradumu etalons. Tas sekmē attiecīgo augšdevona slāņu robežu precizēšanu un tiem atbilstošā Zemes vēstures devona perioda posma raksturošanu. Tādējādi Launaga iezis ir viens no izcilākajiem Gaujas senielejas ģeoloģiskajiem objektiem ar īpašu paleontoloģisku un stratigrā- fisku nozīmi.

No Launaga ieža pēc pusotra kilometra Gauja atkal pārnākusi uz senielejas kreiso nogāzi un izdara «rikošetu» pret Elpju iezi. Sis sarkanais Gaujas svītas smilšakmeņu veidotais iezis kā vertikāla siena ieslīgst Gaujas atvarā. Tomēr salīdzinājumā ar iepriekšējām klintīm iezis nav liels — 50 m garš, līdz 9 m augsts. Bet šis līdz Siguldai ir pēdējais — tālākajā 20 km garajā ūdens ceļā līdz pat Krimuldas Velna alai ievērojamu klinšu Gaujas krastā vairs nav. Tās visas slēpjas pamatkrasta nogāzēs vai sāngravās un no upes nav redzamas.

Tūlīt aiz Elpju ieža maza urdziņa pa dziļu, klinšainu, gandrīz kanjonveida gravu ieplūst Gaujā. Tas ir Liepu strauts ar Dagnes jeb Gančausku alu. Tomēr izrādās, ka šai alai ir vēl trešais, senāks un patiesāks nosaukums — Sūruma ala. Par to liecina vecās Attaku māju saimnieces Zentas Liepiņas stāstījums. Viņas vectēvam ap 1820. gadu bijuši 18 gadi, kad Nurmuižas barons paspēlējis uz kārtīm Vilbrokas baronam Attaku, Gančausku, Elpju un Andrijaņu mājas. Liepiņas vectēvs toreiz bijis dūšīgs puisis, tāpēc atvests uz šejieni. Visiem dzimtcilvēkiem pie jaunā saimnieka stāvajos gravu krastos bijis sūri grūti jāstrādā. Tāpēc alu, kurai tikai vēlāk nepareizi dots Dagnes vārds, viņi toreiz saukuši par Sūruma alu, bet Liepu strautu — par Tildurgu (seno lībiešu vārds).

Sūruma alas garums ir 8,5 m. Tai ir augsti un plaši velvēti griesti. Septiņus metrus augstajā sarkanajā smilšakmeņu sienā alu iedobuši palu ūdeņu virpuļi, jo šajā vietā Tildurga sametas asā līkumā, kuru no abām pusēm ieslēdz klinšu siena. Tagad Tildurgas krasti noauguši ar mežu, pamežu un krūmiem, tur daudz kritušu koku, biezi brikšņi.

Tūlīt augšā ir Elpju mājas un 5,2 m resns diž- ozols — sens dravas koks ar labi saglabājušos bišu dori.

Aiz Elpju ieža tālākajā posmā Gauja vietām ir stipri sekla. Bieži vien pat gumijas laiva ar visu braucēju smilšu sēres pārvarēt nespēj. Kad braucējs izkāpis un soļo pa Gaujas vidu kā pa jūrmalas pirmo sēkli, triecot gaisā ūdens šļakatas, dažkārt atskan plunkšķis, un jaukās smiltis kopā ar gājēju pazūd Gaujas dziļumā. Kāpēc tā notiek? Jau agrāk minējām, ka Gauja neatlaidīgi un sistemātiski pat vasaras mazūdens periodā gultnē pārvieto smilšu un grants grēdiņas, kas atgādina kāpas. Sīs zemūdens kāpas pret iedzelmēm aprau

jas ar stāvu (26—30°) nogāzi, bet smiltis grēdiņas korē un nogāzē ir irdenas. Tāpēc gadās, ka gājējs, vēl neaizsniedzis dziļumu, līdz ceļiem un dziļāk iebrūk smiltis un gažas kopā ar tām dzelmē. Peldēt nepratējam un tādam, kas Gaujā ir pirmo reizi, šīs vietas ir ļoti bīstamas.

Ne mazākas briesmas pat prasmīgam peldētājam sagādā no virsas neredzami, smiltīs iestiguši baļķi, celmi, sakņu čemuri vai pat zaraini koki. Tāpēc patiesi skan tautas dziesma:

Upe, upe, Gauja, Gauja, Valdi savu straujumiņu: Daža laba mātesmeita Noraud savu arājiņu.

Starp Braslu un Vejupīti

Apmēram vienu kilometru lejpus Elpju ieža Gaujā no labās puses ieplūst skaistule Brasla ar augstām klinšu sienām, ar ievziedu kupenām pavasarī. Brasla ir viena no lielākajām Gaujas pietekām — tās garums 72 km. Braslas ieteka Gaujā arī daudzkārt mainījusi savu atrašanās vietu. Par to liecina daudzās vecupes un krūmiem noaugušie vaļņi palienē. Tepat nedaudz augšpus Braslas ietekas no zaļās krūmu biežņas labā krasta paliene ar daudzajiem prāvajiem ozoliem izslējās kārtējās ūdenstūristu apmetnes «Brasla» uzraksts.

No Braslas ietekas Gaujas tecējums iegūst kopējo dienvidrietumu virzienu. Līdz Turaidas tornim atlikuši vairs tikai 12 km. Augstie senielejas krasti ir stāvi, bet vertikālu klinšu maz.

Starp senielejas nogāžu piekājēm abpus Gaujas plešas paliene un pirmā terase. Tāpēc pat līkumu virsotnēs stāvākās kraujas ar upes sanesu atsegumiem paceļas tikai kādus 2,5—5 m virs ūdens līmeņa. Pirmo terasi atsevišķos segmentos sašķeļ daudzās, galvenokārt aizaugušās vecupju gultnes. Tās nepārprotami liecina, ka arī pirms 6000—7000 gadu, kad sāka veidoties pirmā terase, Gaujas līkumošana bijusi tikpat izteiksmīga kā pašlaik. Kādreizējo Gaujas līkumu vietās retumis saglabājušies šaurie ezeriņu sirpji.

Piemēram, Bestes māju tuvumā niedru ietvarā rāmi guļ viens no šī posma lielākajiem aizaugošo vecupju ezeriem. Tā svētdienīgajā mierā iederas gan meža pīļu pēkšķi, gan zivju plunkšķi, tāpat sīko vilnīšu ņirba un sauso niedru čaboņa, kad reta vēja brāzma ielaužas šajā klusuma valstībā.

Vecākās terases (otrā, trešā, ceturtā utt.) saglabājušās slikti, galvenokārt pret lielāko sengravu iznesu koniem. Gaujai tās tuvojas tikai dažās vietās — kreisajā krastā ap Cūkaiņiem un Spainiekiem, bet labajā — pie Kalnazāģeriem. Bet arī te no upes tās norobežo šauras palieņu joslas.

Gaujas ierasto tecējumu satrauc tikai dažas nelielas ātrienes, kur gultnē slēpjas lieli oļi un laukakmeņi (pret Cūkaiņiem, Lejasinclderiem), kas tā īsti samanāmi vienīgi vasarās.

Sešus kilometrus lejpus Braslas ietekas Gaujas labajā krastā pie Līdumniekiem gravā izplūst avots, kas darbina trieci. Senāk (līdz pirmajam pasaules karam) te bijis interesants alu objekts, tā saucamais Caurais iezis. Veci ļaudis zina stāstīt, ka iezī bijušas «istabas», kurās kara laikā slēpušies cilvēki. Pēc šīs alas sabrukšanas palikusi tikai arka, bet arī tā jau sen sagruvusi. Par kādreizējo pazemes «istabu» lielumu tagad liecina vēl četrus metrus dziļā un sešus metrus platā bedre (faktiski sufozijas piltuve). Blakus bedrei (10 m tālāk) ir Caurā ieža avots un maza ala — sprauga ar ļoti šauru ieeju. Alas dibenā valda tumsa, un pilnīgā klusumā tek avots. Caurā ieža alas garums šodien 4,7 m, augstums līdz 3 m, bet platums tikai vienu metru. Arī Lielā Tēvijas kara laikā šajā alā slēpušies cilvēki.

Nepilnu kilometru uz dienvidiem ir Lejasmelderi. Pieneņu pļava Gaujas krasta terasē pavērsta pret sauli, no visām pusēm krastu ieskauta, no vējiem aizsargāta. Siltajā, zaļi dzeltenajā pļavā čalo ledusauksts, kristāldzidrs strauts. Baltas ābeles tajā met ziedlapas. Augstajā krasta nogāzē kāpj tīra, balta bērzu birzs — no turienes plūst dzidrais strauts. Ziema vai vasara, pavasaris vai rudens — strauta ūdens nemainās: vasaru vienādi auksts, ziemu vienādi silts. Ūdens nāk no smilšakmens klints. Šo visai nelielo klinti vietējie iedzīvotāji sauc par Lielo iezi — tā augstums trīs četri metri. Ar Lielo iezi sākas dziļa grava, kas aizvada šo avota strautu uz Gauju, uz Lejasmelderiem. Agrāk iezī bijusi prāva ala, no kuras tumšās mutes izplūdusi pazemes upe. Sls straumes plūdums ir tik spēcīgs (5 1/sek), ka tas pirms kara ražojis elektrību Līdumnieku mājām. Pie skaistajiem Lejasmelderiem, kā liecina pats nosaukums un veca dambja paliekas, vel senākos laikos bijušas dzirnavas. Šodienas komforta laikmetā ceļi un asfalts aizvilinājuši cilvēkus sev līdzi, un Lejasmclderi palikuši te, lejā, pilnīgā vientulībā, tikai retu reizi ūdenstūristu iztraucēti.

Divus kilometrus uz leju šeit pat Gaujas senielejas labajā pamatkrastā stāv dīvainais, senām teiksmām apvītais Viešu pilskalns. Atšķirsim vispirms vecu ceļvedi ar pagaru nosaukumu: «Vidzemes Šveices pilis ar saviem vecajiem bruņinieku mūriem, savām ievērojamākām vietām, alām un klintīm līdz ar vēsturisko stāstu par Turaidas Maij-Rozi, viņas goda prātu un traģisko galu Turaidas Gutmaņa alā. Sastādījis K. Zi- linsky — Vairākkārtīga druka — Rīgā, 1911.»

<r… Bet, ja nu vēl gribi redzēt veco, vēsturisko, dīvaino senču pilskalnu pie Viešu mājas, tad jānāk atpakaļ un jāiet uz tā saukto Ciruļleju, tad Vildas un Krastiņa mājām garām, arvien pie Vecgaujas krasta turēdamies, tad pēc kādas stundas būsi tur. Kalna virsotne ir bedraina, varbūt vecas akas, varbūt ari vecas mantracēju bedres. Bet vienā bedrē ir vēl ūdens, kuru vietējie iedzīvotāji sauc par avotu. Sls pilskalns bijis viens no stiprākajiem un visgrūtāk pieejamākiem. Vēs- turigs šis kalns ir, ka tas ir «senču pilskalns», bet divuins caur to, ka tam ir sevišķas īpašības, kuras esmu pats papētījis. Ja tu, pie ši kalna avota stāvēdams, izšausi jlinti, tad tu no šāviena ļoti maz ko dzirdēsi, bet otrā krastā, Nurmižu pusē, ribēs tādi grāvieni un tāda krākšana, itin kā tur tūkstoš šāvienu būtu savienojušies kopā. Un ši dīvainā atbalss atkārtojas 14—15 reizes, protams, arvien vājāk …»

Raksta autors tālāk apgalvo, it kā pie avota varējis dzirdēt «maigu dziedāšanu» 2,5 verstis attālās Turaidas baznīcā. Protams, nav izslēgta iespēja, ka agrāk pastāvējis akustisks efekts starp Turaidu un Šautas kalnu kreisajā pamatkrasta. No turienes skaņas varēja atbalsoties Melnupes kanjonā un kļūt labi uztveramas pie avota.

Viešu pilskalns ir ļoti šaurs (15 m), augsts, stāvs senielejas pamatkrasta izcilnis, gluži kā dzelzceļa uzbērums. Vislabākais priekšstats par Viešu pilskalnu veidosies, ja iedomāsimies maizes šķēli, kas atgriezta no klaipa un nostādīta vertikāli uz šķautnes. Viešu pilskalns ir tāda klinšu šķēle, kas atgriezta no Gaujas senielejas augstā krasta. Melnupītes dziļā, šaurā grava šķir pilskalnu no pamatkrasta nogāzes. Jau pati uzkāpšana pilskalnā ir iespaidīga. Stāvā taciņa kalnup vietām ved tikai pa divi līdz četri metri platu joslu starp desmit un divdesmit metru augstajām kraujām — labajā pusē Gaujas vecupe, kreisajā — Alelnupīte. Stāvā krauja zem Viešu pilskalna vecupes malā noslēdzas ar nosūnojušiem, sarkanīgiem un sarkanīgi dzelteniem Gaujas svītas smilšakmeņu atsegumiem, kuru augstums sasniedz 8 m. Otrajā pusē Melnupītei ir īsta kanjonveida ieleja ar smilšakmeņu klintīm abos tās krastos. Kanjona garums ap 100 m, bet klinšu augstums tajā — lidz 8 rn. Rita pusē ap pulksten desmitiem tur iespīd saule, lieliski izgaismodama apsūnojušos smilšakmeņus un zeltaini dzirkstīdama upītes dzīvajos ūdeņos.

Jo sevišķi krāšņs Viešu pilskalns ir agrā pavasari, kad no augšas caur pusplaukušajiem kokiem abās pusēs jaušams ieleju dziļums. Pat koki te ir neparasti — savādiem izaugumiem, māzeriem, dīvainu zarojumu.

Pilskalna korē saglabājusies ap 3,5 m plata ūdens pilna bedre. Kā stāsta apkārtnes iedzīvotāji, ūdens tajā neizsīkstot pat sausākajās vasarās. Sī ūdenstilpne ir vienīgā vieta, kas varētu tikt uzskatīta par iepriekš minēto avotu. Par to žurnāla «Austrums» 1890. gada 5. numurā lasāms šāds nostāsts:

«Uz pilskalna ir lā sauktais «avots», kurš gan avots nav, bet tikai klinti iecirsta aka… Vasarā redz tur netīru, lapām piebirušu lietus ūdeni. Teika stāsta, ka kara laikos avotā noglabātas dārgas mantas un nauda, kuru sausajā vasarā kādi naudas kārigi bij mēģinājuši atrakt. Tie papriekš lūkojuši avotu nolaist, tam cirz- datni grāvi vienā pusē. Bet nav bijis nekādas lielas- sekmes, jo kalns pastāv no cietas klints. Tad ņēmušies' to izsmelt, bet ari to apnikuši un pēdīgi aizgājuši, laikam iztraucēti, atstādami tur kādus ieročus. Gaismu- bīdamies, tie naktīs vien strādājuši, kā jau mantu racēji.»

Neatkarīgi no tā, cik ticamas ir šīs ziņas, tās netieši apstiprina, ka ūdens bedrē pilskalna augšā nemēdz izsīkt arī sausā gadalaikā. Acīmredzot tāpēc, ka tur krājas pazemes ūdeņi. Vai tā ir senos laikos mākslīgi izcirsta aka vai arī sufozijas iegruvuma piltuve, tas nav zināms.

Tikai kādus pusotra kilometrus aiz Viešu pilskalna Turaidas virzienā pamatkrasta nogāzes apakšā starp- Cīruļiem un Bēržām ir neliels, dzeltenīgs Gaujas svītas smilšakmeņu iezis. Tā garums 200 m, augstums 8 m. Iezī izveidojusies sausa, gluda 3,7x3,7 m liela' un 3,8 m augsta niša. Jaukās klintis grūti pieejamas, jo priekšā kādreizējās vecupes vietā ir staignājs un slapja pļava, bet skatam tās nosedz krūmi. Tuvējo māju iedzīvotāji klintīm nosaukumu nezina pateikt.

Tūlīt aiz klintīm — 30 rn lejpus tām ir kanjon- veida Iežu grava ar klinšu augstumu līdz astoņiem metriem. Tālāk uz Turaidas pusi seko līčloču upīte ar Raganu gravu.

Pamatkrasta kraujas stūri, kas izveidojas starp Raganu gravu un Gaujas senieleju, sauc par Zviedru krauju. Vēl augstāk — nākamo kalna pakāji uz Turaidas pusi — par Jelgavas kalnu (lībiski jelgav — ūdenspilsēta). Šodien uz kalna atrodas ābeļdārzs.

Vēl daudzveidīgāks ir senielejas kreisais pamat- krasts. Tieši pretī teiksmainajam Viešu pilskalnam pāri kilometru platajai Gaujas ielejai guļ Šautas kalns. Tas izveidojies starp Gaujas un Nurmižupītes ielejām, īstenībā Šautas kalns ir šaurs Gaujas senielejas kreisā pamatkrasta paliksnis, kuru no vienotā masīva šķir Nurmižupīte un sengravas.

Iepretī Šautas kalnam kreisajā Gaujas krastā pie baltas smuidru bērzu birzītes atrodas ūdenstūristu' apmetne «Bērzi». Augšpus tās Gaujas pļavās ir skaista dižo ozolu ainava. Gadsimtu kokiem stumbru apkārtmēri no 4 līdz 5 metri.

Ar Šautas kalnu senielejas kreisajā pamatkrastā sākas Gaujas nacionālā parka rezervāta zona. Tā ietver ne tikai senielejas nogāzi no Šautas kalna līdz Daudas upītei, bet arī Nurmižupītes, Svīķupītes, Dau- das upītes ielejas, daudzās lielās un mazās sengravas. Rezervāta zonā ieeja paredzēta tikai zinātniskās pētniecības nolūkos ar īpašām atļaujām. Tūristu un ekskursantu apmeklējumi te ir noliegti un patiesībā nav arī iespējami. Sī Gaujas nacionālā parka rezervāta zona nezinātājam ir praktiski nepieejama, grūti caurstaigājama, saimnieciski neapgūstama teritorija. Pat cirstu vai vētras gāztu koku te būtu grūti izdabūt laukā. Pati daba jau radījusi apstākļus pirmatnības saglabāšanai. Un tā dabas izveidotais rezervāts tagad ņemts likuma aizsardzībā.

Katra rezervāta galvenā funkcija ir saglabāt visu, kas tajā ietilpst, nepārveidotu, cilvēku neskartu, lai nekas netraucētu dabisko procesu norisi. Bet rezervātus neierīko jebkurā neskartā, pirmatnību saglabājušā vietā. Tos veido tad, ja pastāv organiskās vai neorganiskās pasaules objektu kopums, kuru būtu vērts saglabāt un ļaut attīstīties dabiskos apstākļos. Tātad ir jāzina, kas nosaka rezervāta teritorijas vērtību. Jāzina vēl arī tāpēc, lai nejaušības un nezināšanas dēļ nebojātu kaut ko tādu, kas pirmajā mirklī šķiet ikdienišķs, parasts, citur redzēts, vispār zināms un tāpēc it kā nevērtīgs.

Bet atgriezīsimies pie Šautas kalna, kuru norobežo stāvas sengravu izvagotas nogāzes. Austrumu nogāze Nurmižupītes pusē arī ir stāva, bet viscaur kokiem noaugusi, bez klintīm un alām. Turpretī rietumu nogāze Gaujas pusē, īpaši gar vecupju ezeru lokiem, visnotaļ pelna ievērību. Sajā Šautas kalna nogāzē smilšakmens klintis, izciļņi un nelieli atkailinājumi izvietojas ne tikai dažādās vietās un dažādā augstumā virs pakājes, bet arī orientēti atšķirīgos leņķos cits pret citu. Piemēram, lielākā smilšakmens klinšu siena plāna skatījumā šķiet taisnā leņķī pārlauzta. Tās kopgarums sasniedz 120 m, maksimālais augstums 14,5 m. Citu sīkāku klinšu garums nav lielāks par pāris desmitiem metru, augstums nepārsniedz 8—10 m.

Gaujas svītas smilšakmeņu klintīs ir vairākas alas. Lielākā no tām kalna ziemeļu galā 5,9 m gara, 5,5 m plata un 1,8 m augsta. Apmēram tikpat prāva ir ar? Avotu ala nogāzes lejas daļā, no kuras iztek liels avots. Tā ūdeņi bagāti ar kalcija karbonātu, jo alas grīdu klāj 5 crn bieza šūnakmens kārta. Turpat pieci metri tālāk no klints plaisas izplūst cits avots — dzidri skanīgs (varbūt tā arī varētu saukt par Skanošo avotu?).

Ap Šautas kalna vidu, vairāk tā augšmalā, sākusi veidoties jauna ala, kuras garums pašreiz nepārsniedz 2 m. Alu gaišajos, irdenajos smilšakmeņos veido neliels pazemes ūdeņu avots.

Šķiet, visraksturīgākā Šautas kalna iezīme ir lielie avoti, kas cits aiz cita izplūst gan no alām, gan no nelielām klinšu plaisām. Saplūduši vecupes atvarā, tie tālāk veido prāvu upi, kas ietek Gaujā pārsimts metrus augšpus Nurmižupītes un ūdens daudzuma ziņā var sacensties ar to.

Lai priekšstats par šā senielejas posma kreiso pamat- krastu būtu pilnīgs, vēl jānorāda, ka apmēram 1 km augšpus Šautas kalna kraujas koku zaļumā slēpjas nelielās Lauru klintis. To garums tikai 40 m, bet augstums diezgan iespaidīgs — 14 m.

Aiz Nurmižupītes, 200 m dienvidos no Muceniekiem, senielejas nogāzes pakājē izplūstošais avots izveidojis 3,6 m garo un 3,5 m plato Mucenieku alu.

Šautas kalna austrumu pusē, kur upīšu ielejas, lielās sengravas un gravas sašķēlušas un piespiedušas atkāpties senielejai piegulošo kreisā krasta līdzenumu, atrodas nomaļākā un savdabīgākā rezervāta teritorijas daļa.

Laikam vispirmatnējākā un mežonīgākā ir Svīķ- upītes dziļā gravas veida ieleja. Tās šķērsgriezums atgādina burtu V, kas raksturīgs jaunām erozijas reljefa formām. Svīķupīte ir Nurmižupītes pieteka, un vietējie iedzīvotāji dažkārt to dēvē arī par Stcinbergu upīti. Ielejas kreisā krasta nogāzē pie puskrēslā čalojošās upītes slienas iespaidīgais Skāduļu iezis. Tā 14 m augstā un 35 m garā smilšakmens siena ar velvēm, nišām un kolonnām izskatās kā nezināma tēlnieka darinājums. Nelieli atsegumi ir arī ielejas pretējā krastā. Pretī Kodaļu mājām gravas veida ielejas augšrftalā — kreisajā krastā ir mazā, bet interesantā Dolomītu ala. Alas garums 7,7 metri, tās platums un- augstums tikai 60 cm. Ala interesanta tāpēc, ka tā izveidojusies dolomītos uz Amatas svītas smilšakmeņu un Pļaviņu svītas dolomītu robežas.

Starp Svīķupīti un Nurmižupīti, puskilometru no to satekas, paceļas kokiem noaudzis kalns — faktiski erozijas procesu apdarināts pamatkrasta izcilnis — Vildogas pilskalns. Pie pilskalna aug sirms ozols. Arī Nurmižupītes dziļajā ielejā, kur vecais lauku ceļš šķērso upīti, kā atliekas no kādreizējām ozolu birzīm stāv divi ozolu milzeņi ar 5,0 un 4,6 in resniem stumbriem.

No ģeoloģiskā viedokļa šeit visinteresantākie objekti atrodas Svīķupītes sāngravās — tā sauktā pirmā un otrā Kautrākā grava, kas pievienojas Svīķupītei no kreisā krasta. Abu gravu augšgali sākas apkārtējā līdzenumā un joprojām aktīvi veidojas, paplašinot un pagarinot leduslaikmeta beigu posma sengravas. Sīs gravas atdala Kautrākā kalns.

Kautrākā pirmā grava novietojusies nedaudz tuvāk Svīķupītei, Kautraka kalna austrumu pusē. Nelielā, tikai 250—300 m garā posmā tās dziļums no 6—8 m pieaug līdz 40 m, turpretī augšdaļas platums, kas sākumā nepārsniedz 10—15 m, pakāpeniski palielinās līdz 55—70 m. Tāpēc dziļā un stāvā, kokiem aizaugusī grava atgādina nelielu aizu. So iespaidu vēl vairāk pastiprina tas, ka grava visā tās garumā izveidojusies devona smilšakmeņos, kas atsedzas stāvajās (slīpums 35—40°) nogāzēs un gultnē. Par Kautraka pirmās gravas sākumu uzskatāms 2,3 m augstais ūdenskritums, kurš gan atdzīvojas tikai palu un lietus laikā. Ūdenskritums izveidojies uz Amatas svītas lodīšu smilšakmens slāņiem to saskares zonā ar Pļaviņu svītas dolomītiem. Jau tūlīt aiz ūdenskrituma gravas nogāzēs un gultnē parādās dzeltenbalti smalkgraudaini un vizloti Amatas svītas smilšakmeņi.

Tālākajā gandrīz 100 m garajā posmā gravas gultne iegūst kanjonveida raksturu. Abpus strauta paceļas 1,2—4 m augstas smilšakmens klintis. Paša kanjona platums šaurākajā vietā 1 m, platākajā 4—5 m. Smilšakmeņu sienās vietām izveidojušās pārkares un nelielas 1—2 m dziļas alas. Neskartības, pat mežonī- guma akcentu gravai piešķir krustām šķērsām sakri- tušie koki.

Ledāju sabīdītie Pļaviņu svitas ieži Amatas ielejā

(kraujas augšmalā)

Divējādi raksti: trīssimt miljonu gadus vecie straumju zīmējumi un uz tiem mūsdienīgi «dabas draugu»

autogrāfi Velnalas klintīs

0,8 m augstais ūdenskritums uz lodīšu smilšakmeņu slāņiem Vējupītē

Sietiņiezis

Ainava no Kazu ieža

Ellites arkas

Kvēpenes dižozols

Ķūķu klintis

Launaga iezis 1973. gadā. Redzama ieeja alā, kas 1974. gada pavasari klinšu nobrukumā gāja bojā

Tranšejveida gultne Kautraka grava

Mucenieku dižozols Gaujmalā

Skadulu iezis

Paparžu grava

Ziedleju klintis slipslāņotājos smilšakmeņos

Ūdenskritums Daudas upītē

Gaitenis Inčukalna Velnala, kas «ved uz Velna kambariem»

Kanjons izbeidzas vietā, kur gravas labā krasta nogāzi šķērso jauna topoša sāngrava. Te redzama lidz 8 m augsta dzeltenbalta smilšakmeņu klints ar Balto nišu. Tās platums 8,5 m, garums ap 6 in, augstums 5 m. Nišas priekšpusē liela baltu smilšu kaudze.

Lejpus kanjona Kautrākā pirmā grava pēc 150 m pamazām paplašinās, tās nogāzes kļūst nedaudz lēzenākas, smilšakmens klintis paradās te vienā, te otrā pusē gultnei. Vietām tajās sastopamas nelielas alas un nišas. Izcilākais veidojums Kautrākā pirmajā gravā šajā posmā ir savdabīgā Pīlāru ala labā krasta nogāzes vidusdaļā. Tā nav visai liela, kopgarums 10 in, bet neparastas ir trīs alas ieejas, kuras nošķir pīlāri. Alas augstums nepārsniedz 1,4 m. Nedaudz tālāk šajā gravas krastā atrodas klintī mākslīgi izcirsta četrstūraina 1,1X1,9 in liela telpa ar 1,85 m augstiem griestiem un šauru ieeju.

Tālākajā posmā Kautrākā pirmā grava, tuvojoties Svīķupītei, kļūst arvien platāka un lēzenāka, smilšakmens atsegumu tajā vairs nav.

Jau vairākkārt minēts Kautrākā kalns. Patiesībā nekāda kalna nav, ir tikai dziļu gravu ieskauts apkārtējā līdzenuma izcilnis — zemesrags. To norobežo abas Kautrākā gravas.

Kautrākā kalna vecā meža ceļa malā uzmanību saista savādas alas — bedres, kā lielas, apaļas mucas ar mazākām atverēm augšgalā. Tās esot agrāk lietotas vecas kartupeļu bedres. Laikam šais smilšakmens sienās kartupeļi labi uzglabājās, ja pagrabus cirta klintīs tālu no mājām mežā.

Kalna rietumu pusē ir ne mazāk mežonīgā Kautrākā otrā grava. Arī tajā ir klintis, milzīga niša, svaigi nobrukumi. Virs astoņi metri augstās klints stiepjas iespaidīga tranšejveida gultne. Tās dziļums 6 m, garums 15 m, ar trepjveida kāpļainu garenprofilu. Pavasarī un lietus laikā te veidojas divpakāpju ūdenskritums ar seši un astoņi metri augstām kaskādēm. Gravas augšmalā aug milzīgu paparžu mežs, kas arī lielam vīram sniedzas līdz pleciem.

īpatnēja ir šī divu pasauļu saskares vieta. Augšā, līdzenumā, saulaini tīrumi ar āboliņa zārdiem, mājām, ganāmpulkiem. Līkumotās gravas krastu šķautnes novelk asu robežu, kur sākas cita pasaule — mikla meža puskrēsla, trudu smarža, stāvu krastu labirintu, klinšu alu un kritalu valstība.

Rezervātā režīma zonā ieskaitīta arī Daudas upītes ieleja. Vietējie iedzīvotāji Daudu dažkārt sauc ari par Cukaiņu vai Lākturu upīti. Daudas ieleja (saukta arī grava) augšpusē sākas ar skaistu 2,5 m augstu ūdenskritumu, iesauktu par Mazo Ķegumu. Arī tas izveidojies uz P|aviņu svītas dolomītu un Amatas svītas lodīšu smilšakmeņu robežzonas slāņiem. Tikpat augsts ūdenskritums aizsāk arī Daudas labā krasta pieteku. Tagad pēc meliorācijas šim ūdenskritumam vasarā pietrūkst ūdens.

Daudas pietekai un tās sānu gravas krastos ir vairāki smilšakmeņu atsegumi, nelielas iedobes, alas. Pie ietekas Daudā redzami īsti prāvi laukakmeņi līdz 7 m apkārtmērā. Pašai Daudas ielejai klinšu vēl vairāk, un tās stipri lielākas. Jau ap 0,6 km augšpus Daudu mājām, kur upītes ieleja krasi pagriežas uz rietumiem, gan vienā, gan otrā krastā parādās 2—6 m augstas smilšakmens klintis ar nišām pakājē, bet tālāk stāvajā kreisā krasta nogāzē ir Daudu ala. Tās ieeja aizsegta ar sakņu plīvuru, grūti pamanāma. Senāk ala bijusi krietni lielāka. Nobrukušās smilšu masas sašaurinājušas un pacēlušas alas ieeju pie griestiem. Tagad alas dibens ir 2,7 m zemāk par tās ieeju. Iekšējās telpas platums 3,2 m, alas garums 6 metri.

Visiespaidīgākie smilšakmeņu veidojumi sākas kreisā krasta nogāzē, kādus 200 m augšpus Daudām. Šeit vairāku sāngravu tuvināšanās vietā nogāzes lejasdaļa tik ļoti saposmota, ka izveidojusies vesela smilšakmens ciļņu grupa. Lielākie Gaujas svītas dzeltenbalto un sarkanīgo smilšakmeņu ciļņi izvietojas jaunu, augošu sāngravu lejasgalos. To augstums mainās. Ir 5—7 m un arī 12—16 m augsti atsegumi.

Pati izcilākā smilšakmens krauja Daudas ielejā sasniedz 20 in augstumu. Tiesa gan, tai nav vienlaidus sienas raksturs, jo vietām to pārtrauc vairākas nobru- kumu klātas un krūmiem apaugušas karnīzes.

Kreisajā krastā 50 metrus augšpus Daudu avota (tur darbojas triece, kas piegādā ūdeni mājām) ir Lielā Daudu niša — apsūnojusi klints siena, kas veido 6,5 m lielu pārkāri 10 metru platumā un 5 metru augstumā.

Aiz Daudu mājām smilšakmens atsegumi pārvietojās kraujas augšda|ā. Ar nelieliem pārtraukumiem līdz 10 m augsto klinšu sienas te ir galvenokārt Amatas svītas dzeltenpelēkie un sarkanīgi dzeltenie smalkgraudainie smilšakmeņi, kuros radušās vairākas nelielas nišas, mazas alas, klinšu pārkares un pilastri.

Iespaidīgākais veidojums šajā gravas veida ielejā ir Raganu katls — milzīga aktīvas erozijas pārveidota sufozijas piltuve 150 m lejpus Daudām, ierobīta gravas kreisajā pamatkrastā gandrīz līdz upītes gultnei. Smilšakmeņu klintis veido it kā atšķelta cilindra iekšpusi. Kaut kas līdzīgs vecam čuguna katlam, kam atsista viena mala, kas vērsta pret Daudas gravu. Raganu katla izmēri ir iespaidīgi: platums — 20 metri, klinšu sienas maksimālais augstums 20 metri, bet paša katla dziļums no augšas līdz dibenam 30 metri. Vertikālajās sienās labi pārredzami dažādu krāsu Amatas un Gaujas svītas iežu slānīši. Kā skaisti austā vecāsmātes dvielī gaišajā smilšakmenī ievītas gan koši sarkanas mālu iegulu josliņas, gan stingri izturēti mijas dzeltenīgas, zaļganas vai dažādu pasteļ- krāsu toņu alevrolītu un smilšakmens kārtiņas. Raugoties šajā krāsu ritmā caur košo lapu zaļumu, redzam, ka daba visos veidos sevi apliecina kā lielu mākslinieci.

Raganu katla ārējo malu pāršķeļ no nogāzes plūstošā strauta gultne un lejā noslēdzas ar 2,7 m augstu pavasaros funkcionējošu ūdenskritumu. Ar Daudas upītes gravu izbeidzas Gaujas nacionālā parka rezervāta zona.

Nepilnu kilometru aiz Daudas upītes ietekas Gauja pievirzās pavisam tuvu stāvajai senielejas kraujai, kur augšā paceļas Turaidas pils ar torni. īsi pirms tam kreisā krasta palienē paliek ūdens tūristu apmetne «Vēj- upīte».

Gauja Turaidas pusē pie Siguldas tūristu bāzes, kuras korpusi izvietoti uz vecas virspalu terases fragmenta, veido gandrīz tikpat asu un izteiksmīgu loku kā pie Raiskuma kroga Cēsu tuvumā. Sajā līkumā, kuru dēvē par Dainu līci, straume pastāvīgi tiecas noārdīt labā krasta šauro palieni un terases, tāpēc upes krasts pret tūristu bāzi nostiprināts. Līcis pie ieliektā krasta Turaidas pusē ir dziļš, bet cilpas iekšienē pretējā krastā pastāvīgi atjaunojas prāvi piegultnes sērekļi un vaļņi.

Siguldas kraujas, ielejas un alas

Sasnieguši Turaidu, mēs esam jau Siguldā. Latvijā nav populārākas un vairāk apmeklētas vietas par Siguldu. Jau kopš pagājušā gadsimta uz šejieni plūst aizvien lielākas ceļotāju straumes.

Virs Gaujas līča pie Turaidas vairāk nekā 80 m paceļas seniclejas pamatkrasts, bet virs tā vēl 29,2 m augstāk slienas pils tornis. No augšējām šaujam- lūkām labāk nekā jebkur pārskatāma senieleja, it sevišķi dzidrajās pavasara vai atvasaras dienās. Neparasti ir apkārtējo, 110 pils torņa redzamo vietu nosaukumi. Kaut vai Turaida. Lībiešu valodā tas nozīmē «dieva dārzs» — no vārdiem Tor — dievība, aida — dārzs. Nedaudz tālāk ir Karātavu kalns, bet lejā pie Dainām — Slakteru leja, kur vēstures gaitā izcīnītas sīvas cīņas, līdz «asini zābakos smēlušies», — kā par to stāsta hronisti.

Virs Gūtmaņa alas kraujas ir Rata kalns, kur cilvēki saraustīti uz rata. Tā grava, pa kuru tagad asfaltētais ceļš kāpj Turaidas kalnā, saukusies par Igauņu gravu. Lejā Dainu mājās sava raženā mūža pēdējos gadus strādājis dainu tēvs Krišjānis Barons.

Turaidas kalna Gaujmalas nogāzē 300 m augšpus Dainām ir vairāki līdz 6 m augsti smilšakmeņu atsegumi un literatūrā neminētā Dainu jeb Turaidas ala. Tā atgādina pazemes istabu ar šaurāku ieeju. Alas garums 6 m, platums līdz 5 m, augstums 2 m.

Pāri pretējā Gaujas krastā ir Kalnaklaukas (vecā tramplīna un slaloma trases vieta). Ceturtdaļkilometru augšpus Kalnaklaukām stāvā, mežonīgā nogāzē slēpjas 12 m augsta balta smilšakmens klints. Avots, meklēdams izeju uz ārpasauli, izskalojis klintī baltu alu. Kalnaklauku iedzīvotāji tā arī sauc par Balto alu. Tā interesanta ar to, ka iekšienē to pāršķēlusi perpendikulāra plaisa, no kuras iztek avots. Augšpusē plaisa ir platāka, bet uz leju sašaurinās. Alas kopgarums 7,5 m, platība — 20 m2 , un ta joprojām turpina veidoties.

Tālāk Gaujas senielejas pamatkrastu šķērso Vējupī- tes ieleja, kas ierindojama starp interesantākajiem ģeoloģiskajiem veidojumiem Siguldas apkārtnē, īpaši Vēj- upītes lejteces daļā trīs kilometrus no dzelzceļa līdz Gaujas palienei. Nelielajai upītei šajā posmā ir ārkārtīgi stāvs garenprofila kritums — 15—16 m uz vienu kilometru.

Tūlīt lejpus dzelzceļa uz Amatas svītas lodīšu smilšakmeņu slāņiem Vēj upītei izveidojušies divi 0,6 un 0,8 m augsti ūdenskritumi. Tikai kādus 50 m uz leju no lielākā ūdenskrituma ielejas labā krasta nogāzes lejasdaļā redzama 4 m augsta devona iežu krauja. Tās augšdaļu veido Pļaviņu svītas dolomīti, zemāk seko pelēkbalti, smalkgraudaini, vizloti un slīpslāņoti Amatas svītas smilšakmeņi.

Lejteces virzienā, kādus 100 m augšpus pirmā gājēju tiltiņa, ielejas kreisā krasta nogāzes augšmalā uz smilšakmens un dolomīta kontakta ir spraugveida niša. Tās dziļums 3 m, platums 5 m, dolomīta griestu augstums līdz 2 m.

Nākamā interesantākā objektu grupa atrodas Siguldas televīzijas retranslācijas torņa rajonā. Te sākas nelieli Amatas svītas smilšakmeņu atsegumi ielejas kreisā krasta pakājē. Tālāk lejteces virziena smilšakmeņu klintis parādās gan vienā, gan otrā krastā. Tā, piemēram, sarkanīgi Amatas svītas smilšakmeņi Vēj- upītes labajā krastā redzami 50 m garas un 5—8 m augstas sienas veidā.

Nedaudz uz leju no otra gājēju tiltiņa kreisajā krastā paceļas līdz 14 m augsta un 30 m gara pelēkbalto smilšakmeņu siena, bet mazliet tālāk iepretī labā krasta nogāzi šķērso augoša sāngrava ar sarkanīgu smilšakmenu atsegumiem. Savukārt uz leju no šīs gravas kreisā krasta pakājē redzama šī posma augstākā (18—20 m) baltu un sarkanīgu smilšakmeņu veidota klints. Tās pakājē ap 20 m garā nišā Vējupīte mīkstāku smilšakmeņu slānī izskalojusi līdz 3 m garu un 1,3 m augstu alu. Smilšakmens klintis izbeidzas ar 3,5—5 m augstu un 45 m garu ieliektu sienu asā upītes pagriezienā labā krasta pakājē.

Visa šī klinšu, nišu, alu un ūdenskritumu bagātība atrodama tikai tad, ja iet gar pašu upīti pa dziļās un šaurās ielejas apakšu. Te, zem biezās lapotnes, caur kuru ari pusdienas saules stari tikai retumis spēj ielauzties, ir mitruma un pērno lapu smaržas, kritalu un puskrēslas valstība. Vējupīte, kas burzguļodama steidz savās gaitās, slāpē pat tuvējās pilsētas trokšņus. No kraujas augšmalas nekas nav saskatāms — viens vienīgs lapu zaļums.

Tālāk labu gabalu smilšakmeņu krauju nav. Ieleja kļūst platāka, nogāzes lejasdaļā lēzenākas, bet koki aug nedaudz skrajāk.

Vēl tuvāk Gaujai, un esam nonākuši pie vietas, kur kāpnes un platforma ar margām noved pie Pētera alas (tajā kāds zemnieks vārdā Pēteris ar ģimeni senatnē glābies no sirotājiem). Dziļi, dziļi lejā čalo Vējupīte, lēkādama pa stāvām akmens kāpēm uz Gauju. Mēs esam augstu virs tās, bet pāri galvai krauja vēl tālu turpina kāpt uz augšu. No šejienes pretēja krasta varenais stāvums un lielums izjūtams vēl labāk neka no Gaujas senielcjas krastiem, jo šeit attālums nav liels. Petera ala nelīdzinās nevienai citai mūsu alai — šaura un augsta plaisa kā ačgārns ķīlis šķeļ sarkano smilšakmeni. To var uzskatīt gandrīz vai par tādu kā mazas aizas un alas krustojumu. Tās garums sasniedz 6,5 m, maksimālais platums 2,2 m, augstums 5,3 m.

Daudzi izstaigā alu un neievēro šķērsplaisu alas dibenā. Kreisajā pusē tā ir gandrīz 2 m gara un 0,5 m plata. Tajā varētu iespraukties cilvēks, ja vien plaisa nebūtu tik augstu pie griestiem. Alas labajā pusē plaisa jau ir stipri šaurāka un 2 m dziļumā izzūd pavisam.

Kāda ceļvedī, kas izdots 1924. gadā, pareģots, «ka ar laiku šī ala pavisam aizbirs nobrukumiem un izbeigsies, atstādama varbūt tikai niecīgu iedobumu».

Mums visiem par apmierinājumu šis paredzējums vēl nav piepildījies.

Puskilometru no Pētera alas starp Vējupītes un Kraukļupītes gravām ir Satczeles (Līvu) pilskalns. Tas aizņem ielejas pamatkrasta izvirzījumu, kam ir dziļas un klinšainas sānu gravas. Pret līdzenumu vērsto pusi sargā mākslīgs astoņus metrus augsts uzbērums, kas ir visaugstakais Latvijā. Šeit pirms septiņsimt septiņdesmit gadiem stāvējusi lībiešu virsaiša Dabreļa pils. 1212. gada rudenī te notikusi zemnieku sacelšanās pret vācu iekarotājiem.

Puskilometru aiz pilskalna Gaujas svitas sarkanajā smilšakmeņu klintī ir nelielā, piecus metrus garā Kraukļu ala. Agrāk literatūrā minētas divas Kraukļu alas. Acīmredzot blakus iedobe izzudusi pēc smilšakmeņu nobrukumiem. Šo klinšu ieskauto laukumu pie alas tūrisma literatūrā mēdz dēvēt par Kraukļu aizu. Sirmu sūnu un seniem autogrāfiem klātajai klinšu sienai maksimālais augstums 11,5 m, nevis 15 m, kā rakstīts līdz šim.

Sena teika vēstī, kā cēlies alas nosaukums. Kāds Siguldas muižas vagars klaušu laikos sava taisnīguma dēļ bijis ļaužu iecienīts. Tāpēc muižkungs licis viņu nogalināt, nosviežot no augstās klints. Muižas gaitnieki vēlāk viņu meklējuši un atraduši pēc liela kraukļu bara ķērcieniem. Ta ari šī vieta nosaukta par Kraukļu alu. Turpat blakus Kraukļu aizai ir vēl viena dziļa sānu grava ar vēl lielākām klinšu sienām.

Vējupītes ieleja izbeidzas ar populāro Gleznotāju jeb Paradīzes kalnu. īstenībā šis kalns ir tikai zemesrags starp Gaujas senieleju un Vējupītes ieleju. Skaistā ainava, kas paveras no šejienes, savaldzinājusi mākslinieku Jūliju Federu, un viņš to iemūžinājis gleznā.

Pret Gleznotāju kalnu, kur Vējupīte beidzot izlaužas Gaujas senielejas plašumā, tās labajā krastā paceļas līdzenais Vējupītes iznesu kons. Tas radies vēl tajā laikā, kad senielejā veidojās trešā un otrā terase. Uz līdzenā, nedaudz slīpā kona virsmas beidzas kādreiz populārā Klauku tramplīna trase.

Izriņķojusi no Dainu līča, Gauja dodas taisni pāri senielejai un tūlīt aiz Vējupītes atduras kreisā pamat- krasta nogāzē. Nogāze te sengravu izvagota, un tieši Gaujmalā pēc ilgāka laika atkal izveidojusies neliela smilšakmens klints.

Tā ir balta 50 m gara un 5—7 m augsta vidēji un rupjgraudaino Gaujas svītas smilšakmeņu siena. Tās centrālo daļu šķērso vairākas slīpas plaisas. Smilšakmeņos, kuros vietām samanāms vāji izteikts slīpkār- tojuma zīmējums, sastopami seno zivju atlieku ieslēgumi.

Klints austrumu daļu līdz pat Gaujas līmenim pāršķeļ prāvs iegrauzums, pa kuru upē ietek no sengra- vas plūstošais strauts. Šeit ir tā vieta, kur vēl pirms gadiem desmit bija ļoti skaistā Pazemes ala. Tā bija liela, ar divām izejām, un cilvēks varēja iet pa to visā augumā. Gaisma pretēja galā alu darīja romantisku un eksotisku, vēl jo vairāk tāpēc, ka apakšā blāzmoja strauta ūdeņi. Bet, kā jau to redzējām pie Sietiņieža un pie Caurā ieža, alas ar divām izejām ātri attīstās tālāk, pārvēršas par arkām, kuras tad strauji paplašinās un sabrūk. Kad Pazemes ala bija attīstījusies par arku, pēc dažiem gadiem tā 1972. gada pavasarī sabruka pavisam. Tagad šajā vietā ir tāds kā katls, kam vienā pusē 25 m gara, 8,5 m augsta pusloka klinšu siena ar pārkāri. Zem pārkares 4,2 m gara un 4,1 m plata ala. Te erozijas process turpinās, notiek nobru- k u rn i.

Smilšakmens siena strauta krastā un kādreizējā Pazemes ala no ģeoloģiskā viedokļa uzskatāmi par jauniem veidojumiem. To rašanās varēja notikt tikai pēc tam, kad, Gaujai pastiprināti iegraužoties, pilnīgi izveidojās pirmā virspalu terase. Tāpēc to vecums varēja būt ne vairāk kā 2000—2500 gadu.

Tālāk līdz pat Vclnalai Gaujmalā klinšu nav. Upi pavada paliene. Aiz Siguldas tilta ir jauns augošs palienes masīvs ar vairākiem piegultnes vaļņiem un prāvu sērckli priekšā. Kādus 800 m no tā uz leju Gauja līkuma virsotnē noārda citu, jau vecāku palienes daļu.

Izcilākie ģeoloģiskie objekti arī šajā rajonā slēpjas senielejas nogāžu kraujās vai Gaujas pieteku ielejās. Gūtmaņa ala ir vislielākā, populārākā ala mūsu republikā. Ja sezonas laikā Siguldā ierodas aptuveni 1,5 miljoni tūristu, tad tikpat daudz apmeklētāju ir arī Gūtmaņa alai. Jau senie ieraksti alas sienās un pagājušā gadsimta literatūra liecina, ka Gūtmaņa ala bijusi vecākais ekskursiju objekts Latvijā un kopš senseniem laikiem alas apmeklētāji allaž vēlējušies tās sienas «greznot» ar saviem vārdiem. Literatūras avotos ir ziņas, ka vecākais uzraksts bijis no 1564. gada un saglabājies līdz 1812. gadam.

Gūtmaņa alas shēma

Taču 1912. gada ceļvedī norādīts uz 1521. gada ierakstu ar iniciāļiem HDOM un IUI 19, kas uziets alas kreisajā sienā 12 pēdu augstumā. Tiek minēti arī Ilerdera un Patkula vardi. Ieraksts, ko vēl šodien varam skaidri izlasīt, ir «ANNA MAGDALĒNA VON TIESENHAUSEN ANNO 1677». Diemžēl gadskaitļa divi vidējie cipari pēdējā laikā tīši izbojāti. Vēl vecāks uzraksts daļēji saglabājies alas labajā velvē augstu pie griestiem: «GEOR CONRAD VON UNGERN-STERNBERG ANNO 1668».

Nākamais ieraksts ir tikai no 1810. gada. Neviena ieraksta no 18. gadsimta.

Interesanti, ka seno uzrakstu postīšanas slimība ir tikpat veca kā pati rakstīšana. Jau V. Z. Stefenhāgcns I savā 1866. gadā izdotajā Vidzemes skatu albumā secina, ka vecākajiem uzrakstiem vajadzējis atkāpties jaunāko priekšā. Un 1876. gada 26. numurā «Mājas Viesis» žēlojas: «Alā atrodas galds ar beņkiem, kur apsēdies var apskatīties jaunus un ari diezgan vecus uzrakstus, ko apmeklētāji visapkārt alas sienās

Turpat blakus Gūtmaņa alai, 150 m pa kreisi no tās, atrodas Revolūcijas ala, kas nepelnīti palikusi savas lielās māsas varenuma un slavas ēnā. Šī ala ir interesanta kā no speleoloģijas viedokļa, tā arī revolucionāro tradīciju ziņā. 1957. gadā alā atrada proklamācijas no 1932. gada, kuras aicināja cīņā pret toreizējo buržuāzisko valdību.

Ko alas iztek avots un, izkļuvis dienas gaismā, jautri lēkādams pa šūnakmens pakāpēm, prāva strauta veidā steidzas uz Gauju. Alas platums pie ieejas ir 7 m, augstums 2 m, taču griesti spēji pazeminās un drīz noslīd līdz 30 cm, un te visu alas grīdu klāj apakšzemes avota ūdeņi, kaut alas platums saglabājies līdz 2 m. Dzidro ūdeņu vidū maza saliņa. Alas klusumā skanīgi pil avota lāses un atbalsojas apakšzemes sienas kā ksilofona piesitieni. Šāda plakana, zema sprauga turpinās arī dziļāk pazemē, un alas garums nav izpētīts tālāk par 10 metriem.

Bez sevišķām grūtībām alu varētu padarīt iespaidīgāku un stipri pievilcīgāku. Šim nolūkam būtu jāizvāc alas priekšpusē sabirusi metru biezā smilšu kārta. Tad alas griesti pie ieejas paceltos par veselu metru. No alas izplūstošajam avotam pirmajos metros ir liels kritums. Tāpēc iespējams avota un līdz ar to arī visas alas līmeni pazemināt vēl par vienu metru.

Bet uzkopjama ne tikai Revolūcijas ala — tas būtu vajadzīgs vēl ari citām Siguldas alām. Vispirms Siguldas alām tāpēc, ka Sigulda ir visvairāk tūristu apmeklēta un mazāk zināmo alu attīrīšana tur piesaistītu kādu daļu ekskursantu, sadalītu lielo apmeklētāju slodzi pa plašāku objektu skaitu.

Virs Gūtmaņa un Revolūcijas alām senielejas krasta augšā ir Rata kalns (nāves soda vieta viduslaikos), turpat blakus Taurētāja jeb Elku kalns. Pa kreisi starp īsajām, bet dziļajām Rata un Igauņu gravām ir Kārļa kalns — seno lībiešu kādreiz nocietināts pilskalns.

Lejpus Gūtmaņa alas senielejas vareno uti stāvo krastu krauju pāršķeļ ar daudzām sānu gravām izrobotā Vikmestes upītes jeb Foreļstrauta dziļā ieleja, kas agrāk bija dabiskā robeža starp Krimuldas un Turaidas zemēm. Lai gan ieleja atrodas pašā ekskursiju objektu centrā, tā tomēr ir gandrīz tikpat pirmatnēja un mežonīga kā gravas rezervāta zonā. Gājiens pa straujās upītes krastiem ir jauks. Jau ar pirmajiem soļiem atstājam tūristu pārpildīto Siguldu un nokļūstam miera un klusuma valstībā. Ceļš pārvēršas takā, kas arvien sašaurinās, zari biežāk noglauž gājēja plecu, līdz beidzot ir vairs tikko jaušama sliede pa brīnišķīgu ziedu paklāju — spilgti zaļā pamatnē it kā būtu ieaustas baltas, dzeltenas un zilas vizbulītes.

Vikmesti no viena krasta uz otru šķērso vairāki veci tiltiņi, kuru satrunējušie baļķi pārklājušies ar smaragdzaļu sūnu un vietām sakrituši. Kailu klinšu gravas nogāzēs nav, tikai lej galā, kur upīte šķērso sen- ielejas terases un nonāk Gaujas palienē, tās labajā krastā atsedzas 3,5—4 in augsta Gaujas svītas dzeltenīgi sarkano smilšakmeņu siena. Arī pāris simtu metru no šīs vietas pret straumi uz augšu Vikmestes ūdeņi vairākās vietās apskalo nelielus sarkanus vai dzeltenus smilšakmeņu atsegumus.

Labā krasta taciņa, pēc kāda laika savīdama ser- pentīnu, ved mūs pa stāvu nogāzi aizvien augstāk un augstāk, līdz nonākam Vikmestes pilskalnā. Agrāk tas saukts arī par Suvorova kalnu — Vidzemes ģenerālgubernatora vārdā, kurš pilskalnu pagodinājis ar apmeklējumiem 1854. gadā. Pilskalna rietumu pusē izrakts 40 m garš un 3 m dziļš grāvis un uzbērts 3 m augsts valnis 4,5 in platumā. Tas bija jādara, lai no trim pusēm dziļajās gravās ieskautajam pilskalnam pret uzbrucējiem radītu kaut kādu šķērsli arī no līdzenuma puses. Pilskalns apaudzis ar lielu mežu. Ja te izcirstu skatu stigu, pavērtos skats pāri dziļajai, sānu gravām izrobotajai Vikmestes ielejai uz spraugu, kur caur augsto nogāzi mazā upīte izlaužas Gaujas sen- ielejā, starp Rata kalnu un Krimuldas krauju.

Krimuldā skatāmas Rīgas virsbīskapa pilsdrupas (1255. g.), augstais kraujas stūris ar liepu un skatu platformu tajā, Velna tilts pār gravu uz gaisa tramvaja staciju un Krimuldas sirmie dižozoli.

Vcco ceļvežu autoriem patika skaitīt pakāpienus dažādās senielejas kraujās, lai tādējādi pārsteigtu ceļotāju. No Vikmestes lejas līdz Krimuldas kraujas augšai viņi toreiz saskaitījuši 380 pakāpienus, bet no Gaujas senielejas — 320. Pārgājuši pār Velna tiltu, esam pie gaisa tramvaja stacijas. Mazliet tālāk, pašā senielejas labā pamatkrasta šķautnē, pie sanatorijas lepni aug trīs Krimuldas dižozoli ar 5,7 m, 5,1 m un 4,5 m resniem stumbriem.

Tālāk ceļš 3,5 km pa senielejas krasta kraujas augšu vai apakšu ved uz Velnalu. Šai posmā stāvā krauja ir samērā viendabīga un to viscaur nešķeļ sānu gravas, kā tas bija citās vietās. Agrā pavasari jauks ir gājiens pa kraujas augšu, kad caur pusplaukušajiem kokiem vēl nojaušam dziļo senieleju zem mums. Uz Velnalas pusi, kur stāvajā nogāzē sāk parādīties smilšakmeņu atsegumi, krasts ieguvis nosaukumu Piķenes krauja. Sīs kraujas garums — viens kilometrs, un tajā trīs alas un vairāki dažāda lieluma smilšakmeņu atsegumi. Pirmo klinti iepretī vecupei sauc par Auna pieri. Sarkanajā klintī ir pavisam neliela, tomēr interesanta 4,8 m gara Auna pieres ala. Visos tūrisma ceļvežos aplam sacīts, ka te ir divas alas.

Nepilnu puskilometru uz leju ir Mazā Velnala. Tai vidū ir smilšakmens pīlārs un vairākas šauras sānu ejas, kuras ar gružiem un zemi pievilkušas lapsas vai jenoti. Attīrot vienu no ejām, tajā izdevās iekļūt līdz nelielam paplašinājumam. Tādēļ Mazās Velnalas kopējo garumu varam aprēķināt tā: pamatala 5,0 m + šaurā eja 5,2 m — tātad kopā 10,2 m. Netālu lejpus Mazās Velnalas no klinšu apakšas izplūst Gudrības avotiņš. Agrāk mātes nesušas šurp savus bērnus un mazgājušas viņiem galvu avota ūdenī, jo ticēja, ka avota ūdens stiprina atmiņu un var padarīt bērnus gudrus un laimīgus.

Piķcnes krauja noslēdzas ar Velnalas klintīm, kas ir lielākais iežu atsegums šajā kraujā — 250 m garš un pie Velnalas 15 m augsts. Pirms Lielās Velnalas Gauja, izmetusi cilpu līdz senielejas pretējam krastam, atkal atgriežas labajā pamatkrasta nogāzē un frontālā virzienā ietriecas Velnalas klintīs. Tāpēc šeit notiek aktīva sāniska erozija, no klintīm bieži nobrūk lieli smilšakmens bluķi un iegāžas Gaujas atvarā. Vēl pirms gadiem četrdesmit izdarītajā fotouzņēmumā redzams makšķernieks, kas stāv lejā pie ūdens zem Velnalas klintīm. Tagad šeit vertikāla klinšu siena un atvars. Iespaidīga ir ne tikai pati Lielā Velnala, bet viss klinšu veidojums ap to: mākslīgā platforma astoņus metrus virs Gaujas ūdeņiem, liela, lēzena niša blakus Vclnalai, skaisti profilētas klintis, dzegas, bērzi ieauguši klinšu sienā, šaura taka gar pašu krauju uz alu. Tas viss kopā šo vietu dara skaistu un rada romantisku noskaņu. Alas griestos saglabājušies veseli seši līdz divi metri dziļi caurumi 10—15 cm diametrā — tā sauktie «velna skursteņi». Arī blakus lielajā nišā ir četri «skursteņi», bet to dziļums vēl lielāks — 3,5 m.

Teika stāsta, ka velns, laizdamies no Jūdažiem uz Pabažiem, virs Gaujas izdzirdis gaili dziedam un, meklēdams glābiņu, iebedzis šinī alā, kur nogulējis līdz nākamajam vakaram. Ar savu dvašu velns apkvēpinājis alas sienas gluži melnas un vakarā pa augšu izmucis ārā, ieskrējis Gaujas atvarā, kur rūkdams un šņākdams reižu reizēm raujot iekšā neuzmanīgos alas apmeklētājus. Stasta, ka Velnalā mitinājies ne tikai nelabais, bet arī Turaidas Maijas-Rozes slepkava Ja- kubovskis ar savu rokaspuisi Skudrīti šeit radis patvērumu.

Velnala atrodas klinšu sienas vidū, astoņus metrus virs Gaujas. Ala būtu nepieejama, ja uz to nevestu kāpnes ar margām un platforma. Velnalas garums 10,7 m, griestu augstums 2,5 in, maksimālais platums 5,6 m, alas laukums 45 mz . ,

Vecā taka uz Velnalu iekārtota visai neveiksmīgi — tā ved pāri alas planajiem griestiem, kur to biezums nav vairāk par metru. Tas apdraud ne tikai alas griestus, bet arī ekskursantu grupas nobrukuma gadījumā. Tagad pie Velnalas pār Gauju tiek taisīts trošu tilts

kājāmgājējiem. Kad tilts būs gatavs, tiešo pieeju Veln- alai slēgs. Alu varēs aplūkot no pretējā krasta un tilta. Tā būs liela dāvana apmeklētājiem. Tad atpakaļceļu uz Siguldas staciju varēs saīsināt un veikt pa jaunu vietu.

Velnalas apkārtne guvusi ievērību ne tikai ar alu eksotiku un krauju stāvumu. Smilšakmeņos te ļoti labi redzams seno straumju raksts — dažādi slīpkārtojumu veidi. Sie atsegumi ieņem izcilu vietu devona perioda organiskās pasaules izpētes vēsturē. Jau pagājušā gadsimta pirmās puses beigās, pamatojoties uz Velnalas apkārtnes iežos atrasto organismu fosilijām, franču zoologs L. Agasizs pasaulē pirmoreiz izdalīja vairodžu Psatnmolepis paradoxa, bet A. Eihvalds — bruņuzivju Asterolepis ornata sugas. L. Agasiza pētījumi liecināja arī par to, ka smilšakmeņos atrodami seno zivju koproliti. Vēlākajos gadu desmitos noskaidrojās, ka tieši šī rajona iežos sastopams Siguldas apkārtnē visbagātākais devona zivju fosiliju un arī floras atlieku komplekss. Faktiski Velnalas apkārtnes devona iežu atsegumi pieder pie izcilākajiem ģeoloģiskajiem dabas pieminekļiem Gaujas senielejā ar īpašu paleontoloģisku un stratigrāfisku nozīmi.

To apmeklētāju tūkstošu pulkā, kas katru gadu ierodas Siguldā un tiecas tuvāk iepazīt daudzos izcilos dabas veidojumus, daži vēlas aizvest sev par piemiņu kaut ko eksotisku, tikai šejienei raksturīgu. Ziņas par simtiem miljonu gadu veco organismu atliekām smilšakmeņos šiem kolekcionētājiem liek drudžaini skrāpēt, dauzīt vai pat rakt irdenos iežus. Un visbiežāk bez jebkādiem panākumiem — neko atrast neizdodas. Seno vairodžu, bruņu un bārkšspuru zivju atliekas visvienkāršāk atrodamas nevis smilšakmeņos, bet jau izskalotā veidā Gaujas smilšu sērēs. Tajās bez īpašām grūtībām, sevišķi pēc palu ūdeņu noskriešanas, pavisam īsā laika sprīdī, pie tam nenonākot konfliktā ar likumu, var savākt visus tos ieslēgumus, kas slēpjas smilšakmeņu slāņos.

Reizēm nākas dzirdēt jautājumu, cik vecas varētu būt abas Velnalas. Lai uz to atbildētu, jāizklāsta daži vērojumi un apsvērumi. Līdzīgi smilšakmeņu sienai pie Gūtmaņa alas, arī kraujā starp abām Velnalām, uzmanīgi ielūkojoties, redzamas vairākas gandrīz horizontālas izskalojuma rievas jeb gropes. Atšķirībā no

Gūtmaņa alas apkārtnes smilšakmeņu sienā pie Veln- alām šīs rievas ir platākas un arī dziļākas, reizēm pat kļūst par seklām nišām. Tajās vietām ovāli padziļinājumi un dobumi, kuru diametrs mainās no dažiem centimetriem līdz vairākiem decimetriem. Rievas, gropes, vai seklās nišas ir visai līdzīgas tiem veidojumiem, kuri lielāko klinšu pakājē upmalā iezīmē tagadējo Gaujas vidējo palu līmeni.

Prāvāko un augstak novietoto rievu un nišu absolūtais augstums starp Velnalām atbilst senielejas šī rajona otras virspalu terases līmenim. Tātad rievas visticamāk izskalotas tajā laikā, kad Gauja plūda pa otro terasi. Tāpēc ir pamats domāt, ka Lielā Velnala sākusi veidoties vairāk nekā pirms 10 000 gadu upes sāniskās erozijas un tagad izzuduša pazemes avota kopdarbības rezultātā. Intensīva alas veidošanās acīmredzot izbeidzās pirms 5000 gadu, kad Gauja jau tecēja pirmās terases līmenī.

Savukārt Mazās Velnalas rašanās sākums meklējams aptuveni pirms 4500—5000 gadu. Tās veidošanās intensīvi norisinājās līdz tam brīdim, kamēr Gauja nebija pametusi alas tuvumā vecupes gultni gar smilšakmeņu sienas pakāji. Par to liecina Mazās Velnalas novietojums starp pirmās terases un augstās palienes līmeņiem.

Senielejas pretējā pusē tieši pretī Gaujas līkumam ir Beites krauja un tās augšā «Ķeizara krēsls» — vieta,, no kurienes paveras ainava uz senieleju un Gauju. Augstāk Siguldas pusē skaistās senielejas austrumu nogāzes jaukumi plašākai publikai nav pieejami, jo tur izvietojušās mājas un līdz pašai kraujas šķautnei sniedzas privātdārzu žogi, šķūnīši, nereti arī saimniecības atkritumi. Varbūt nākotnē arī šo plašo un skaisto kraujas posmu labiekārtos apmeklētājiem, jo tas ir tuvu visiem ceļiem un Siguldas centram.

Raugoties no Velnalas kraujas tieši pāri senielejai, pārskatāma šaurā un dziļā Lorupes ieleja (to diezgan bieži nepareizi dēvē par gravu), lai gan pati upīte ietek Gauja 700 m lejpus Velnalas. Dziļuma un nogāžu stāvuma ziņā tā neatpaliek no citām Siguldas apkārtnes upīšu ielejām vai sengravām. Mežonīgajos Lor- upītes krastos nedaudzās takas aizsprosto krustām šķērsām sakrituši gan satrunējuši, gan nesen gāzušies koki un daudzi ievērības cienīgi tās objekti visai grūti atrodami. Amatas svītas pirmās gaišo un sarkanīgo smilšakmeņu klintis gan vienā, gan otrā upītes krastā parādās kādus 600 m augšpus dzelzceļa. Sākumā tās nav lielas — tikai 5—12 m augstas un dažus desmitus metru garas. Smilšakmeņos iegrauzta arī Lorupītes gultne un palienes, un terases kāpēs redzami 0,5— 1,2 m augsti iesarkani vai dzeltenīgi iežu atsegumi. Nepilnus 200 m augšpus dzelzceļa Lorupes labajā krastā slienas 10—13 m augsta un 30 m gara sarkanīgu Gaujas svītas smilšakmeņu siena. Tās pakājē redzama 1,5 m dziļa un 2 m augsta upītes izskalota niša.

Vislielākais augšdevona iežu atsegums atrodas ielejas kreisā pamatkrasta nogāzē pie paša dzelzceļa. Pelēkbalto un sarkanīgo smilšakmeņu krauja te pārsniedz 20 m augstumu, bet vienlaidus sienu pārtrauc šauras, krūmu apaugušas nobiruma joslas. Krauja diemžēl slikti pārredzama, jo skatu aizsedz palienē un lēzenākajās nogāzes daļās augošie koki.

Pašā Lorupes gultnē pirms dzelzceļa uz lodīšu smilšakmeņiem izveidojies 20 cm augsts ūdenskritumiņš.

Starp dzelzceļu un šosejas tiltu klinšu kļūst mazāk. Lielākā klints ir upītes kreisajā krastā — 15 m augsta un 30 m gara Gaujas svītas sarkanīgu smilšakmeņu siena. Tās pakājē pelēkbaltu smilšakmeņu slānī izskalota neliela, slīpa niša. Tālākā posmā tikai vietām •devona iežos iegrauztās upītes gultnes krastos paceļas dažus metrus augsti smilšakmeņu atsegumi.

Lorupes ielejas kreiso pamatkrastu līdz pat Gaujas senielejai pavada smilšainais Lorupes—Silciema deltas līdzenums.

Lejteces posmā ieleja kļūst nedaudz plašāka un ari labāk pārskatāma, īpaši vecās šosejas zigzaga rajonā. Lorupes ieleja te ilgi bija bēdīgi slavena, jo daudzās autokatastrofas paņēma ne vienu vien dzīvību. Līdz ar uzcelto tiltu šoseja iztaisnojās gan vertikālā, gan horizontālā virzienā.

No Lorupes līdz Lojai

Senielejas augstie krasti aiz Velnalas saplok jūtami zemāk, tomēr arī beigu posmā ievērības cienīgu dabas veidojumu netrūkst. Seit garie, bet lēzenie Gaujas līkumi vijas galvenokārt starp palienes fragmentiem, it kā vairīdamies tuvoties senielejas vai vecāko terašu nogāzēm. Kilometru aiz Lorupes ietekas senielejas kreisajā pusē atrodas nelielās Ziedleju klintis. Rāmas vecupes malā, no Gaujas ceturtdaļkilometru, aiz meža un dūksnājiem te paceļas sarkanas divpakāpju klintis. Augstums lejas pakāpei 4,5 m, otrai pakāpei 4 m, garums — 40 m. Pēc izmēriem niecīgs atsegums, bet ne jau tikai lielums nosaka klinšu vērtību. Ziedleju klintis ir skaistas. Augšējā pakāpē izveidojusies prāva 5,5 m plata niša ar rievotiem griestiem. Tās dziļums 3,5 m, augstums 3 m. Turpat blakus otra ala-niša ar mazākiem izmēriem. Klinšu apkārtne vienmēr ir kārtīga, svētdienīgi tīra. Klintis labiekārtotas. Gar krauju ierīkotas margas, uz abām klinšu pakāpēm ved kāpnes,, bet lielajā nišā novietots bluķa galds un bluķīši sēdēšanai. No pirmās pakāpes klinšu augšas tālu pāri vecupes atvaram liecas līka liepa. Zem tās zariem uzbūvēta platforma ar soliem un galdu un tiltiņš uz krastu. Netālu no kraujas izverd dzidrs avots.

Kikfrietru tālāk, iepretī Runtiņupītes ielejai pie Lapsu mājām, Gauja beidzot sadūšojas un kreisajā krastā palēnām noārda otro un pirmo terasi. Sajā vietā atsedzas sarkanīgi Gaujas svītas smilšakmeņi,, bet nedaudz tālāk arī terašu aluviālo nogulu slāņi. Protams, senielejā citur atrodas daudzkārt iespaidīgāki atsegumi, bet tiem piemīt viens būtisks trūkums — nav nemaz vai arī ir ļoti maz starpslāņu ar organiskajām vielām. Turpretī samērā nelielajos nobrukumos kreisajā krastā pie Lapsām un pret Viesulēniem, augstsprieguma līnijas tuvumā, alūvijā redzami kūdras slānīsi ar koksnes atliekām, kā arī kūdrainas smilts, alev- rītu un smilšmālu kārtas. Sie slānīsi un starpkārtas lieti noder nogulumu absolūtā vecuma noteikšanai. Iegūto paraugu analīze apstiprināja, ka pirmās virs- palu terases vecums vērtējams ar 5000—8000 gadu, bet kūdras starpslāņi otrās terases natnatā uzkrājušies vairāk nekā pirms 10 000 gadu.

Pret Viesulēniem meandras virsotnē Gauja kreisajā krastā noskalo ne tikai virspalu terases, bet arī dažādu ģenerāciju palienes fragmentus. Tas labi redzams lejpus augstsprieguma līnijas gandrīz vai līdz ūdens- tūristu apmetnei «Lielais akmens». No palienes vec- oipju nogulumiem šeit paņemto paraugu vecums izrādījās robežās 110 1000 lidz 4500 gadiem.

Pretējā krasta Gaujas cilpas iekšienē jaunu, vēl augošu palienes segmentu upes pusē nošķir augsti, bet samērā šauri smilšaini piegultnes vaļņi. Lielākais no •tiem sasniedz 2,3 m augstumu un robežo ar smilšu sērekli. Šāds augsts, krasi izteikts valnis radies tāpēc, ka lielā Gaujas meandra te pārvietojas ļoti lēnām. Tās virsotne labajā krastā atduras otrās terases pamatnes smilšakmeņu kraujā, kuras pakājē izveidojusies 5—6 m dziļa pastāvīga iedzelme.

Tepat senielejas labajā pamatkrastā prāvu robu iecērt mazās, apmēram kilometru garās Runtiņupītes ieleja. Arī lajā ir visai interesanti ģeoloģiski veidojumi. Ejot pret straumi uz augšu, kādus 300 m no Gaujas senielejas nogāzes upītes kreisajā krastā redzama gaiša 8 m augsta smilšakmens klints, kurā atrodas 12 m gara ala. Tas griesti ir zemi — pie ieejas 1,4 m un tālāk kļūst vēl zemāki. Smilšakmens šeit irdens un ala joprojām veidojas. Tā kā ala ir jauna, tai vēl nav vārda.

Lai gan īsāka par šo, tomēr stipri iespaidīgāka ir Kubeseles ala Runtiņupītes labajā krastā 0,3 km uz dienvidiem no Krimuldas baznīcas. Ir nostāsti, it kā Kubeseles alā dzīvojis lībiešu virsaitis Runtiņš. Ala atgādina lielu istabu (tās platība 42 m2 ) ar šauru ieeju. Alas garums septiņi metri, vidējais platums ap pieci metri, griestu augstums — trīs metri. Iespaids tāds, it kā ala patiešām būtu mākslīgi izcirsta klintī vai vismaz apdarināta. Klintis šeit pavisam mazas, un zemes slānis alas griestiem arī neliels — tikai trīs metri. Apkārtne'skaista. Tepat ir arī Kubeseles pilskalns un vēsturiskā Kubeseles jeb Krimuldas baznīca (1205. g.). Tajā it kā esot apglabāti nodevīgā lībiešu virsaiša Kaupo pelni.

Bez minētajām alam Runtiņupītes ielejā atrodamas arī dažas nelielas smilšakmeņu klintis. Piemēram, labā krasta nogāzes lejasdaļā 150 m augšpus augstsprieguma līnijas redzama 2,5—3,5 m augsta un C—7 m gara sarkanīgu smilšakmeņu siena ar upītes izskalotu nišu pakājē. Blakus tai iegravēts uzraksts «Nāru klintis».

Lejpus Runtiņupītes ietekas Gaujā 50 m no krasta starp kokiem kā prāva siena kaudze iegūlis laukakmens, saukts Lielais akmens. Tā izmēri 5,3X3,7 m, maksimālais augstums — 2,5 m. Virszemes tilpums rēķināms ap 20 rn3 . Pie pelēkā milža sāniem no pazemes izverd liels avots un kā vesela upīte aiztek uz Gauju. '

Tālāk Gaujas meandras virsotne no labā krasta sākumā atvirzās ļoti pakāpeniski, tad gandrīz taisnā leņķī pagriežas uz pretējo pusi. Rezultātā — apmēram

1   km uz rietumiem no Viesulēniem tā no jauna saskaras ar olro terasi, šoreiz jau kreisajā krastā. Plašā, ar mežu apaugusī terases virsa te paceļas 12 m virs Gaujas līmeņa. Tā kā Gaujas gultnei pašreizējā līkumošanas joslā starp vecākajām terasēm ir par šauru, tā vidējo palu līmeņu augstumā noārda terases krauju, piespiežot to aizvien vairāk atkāpties. Kad ūdeņi nokrītas, arī te, tāpat kā pie daudziem lielajiem iežiem, gar kraujas pakāji atsedzas 10—20 m plata smilšakmens «grīda», kas vertikāli apraujas upes dziļumā. Uz tās sarindojušies vairāki lieli laukakmeņi.

Gar šo terases nogāzi Gauja plūst vēl kādus 400 metrus un tad pakāpeniski atvirzās uz ielejas pretējo pusi. Neaizsniegusi vecākās terases, upe pēc kādiem

2    km vēlreiz steidz atpakaļ kreisā krasta virzienā.

Pašā līkuma virsotnē, 450 m rietumos no Katlapu

mājām, tās pašas otrās terases kraujā redzama pēdējā nelielā smilšakmens klints. Lielāko daļu terases klāj alūvija nobiru materiāls. Smalkgraudaino, balto Gaujas svītas smilšakmeņu siena te tikai dažus desmitus metru gara un 3—4 m augsta. No augšas uz Gauju paveras skaists skats — šķiet, ka straumes vidū peld balta sala ar zaļām lapu burām. Vietējie iedzīvotāji šo krauju sauc par Balto klinti.

Puskilometru lejpus tās senielejas nogāzi un plašo otrās terases līdzenumu pāršķeļ nelielās Egļupītes (arī Desupītes) ieleja. Gar upīti iet Gaujas nacionālā parka robeža, jo pārējā senielejas daļa lejteces virzienā ietilpst tā saucamajā priekšparka zonā.

Egļupītes stāvajos krastos paceļas vairākas nelielas klintis ar nišām. Egļupīte, tāpat kā citas minētās mazās upītes, ir ļoti gleznaina. Dziļās lejas augstie krasti un vēl augstākie koki to pasargā no vēja un ārpasaules trokšņiem. Tikai pusaizaugusi taka šur tur seko upītes neskaitāmajiem līkumiem, bet lielākoties taku šeit nav.

Vietām Egļupīte plūst pār gaišu dzeltenu smilti, vietām skaļāk sarunajas ar lielākiem un mazākiem akmeņiem, kas sabērti tās ceļā, vietām ielīkst tumšos atvaros zem egļu līkajām saknēm. Tur ūdens it kā pārdomas lēni riņķo vai arī nemaz nekustas. Cituviet upe glaužas gar smilšakmeņu sienu, pamazām tur atstāj savas zīmes un atsedz smilšakmeņu rakstus. Cik pretdabiski uz tādam klintīm izskatās cilvēku skrāpējumi.

Lielākās klintis Egļupītei ir 850 m dienvidrietumos no Katlapu mājām. Sajā vietā upīte 6 līdz 8 m dziļi iegraužas lidzenajā terases virsā. Labā krasta ieliektajā kraujā tā apskalo 5 m augstu un 25 m garu smilšakmens sienu un tajā izgrauzusi 6 m platu un 3 m dziļu nišu. Savādi izskatas, ka mazā upīte paslīd zem lielās nišas klinšu jumta. 30 in uz augšu pret straumi šajā pašā krastā ir otra klinšu siena — ap 30 m gara un līdz 3 m augsta — ar mazāku nišu. Sīkāki smilšakmens atsegumi ar tādam nišām un iedo- bēm Egļupītes ielejā sastopami arī vairākās citās vietās. To nav tikai pašā upītes lejtecē, kur tā līkumo Gaujas palienē, lai 300 m augšpus Rampu mājām ietecētu Gaujā. Pretējā senielejas nogāzē, augstā pacēlumā pie Zabaku mājām, plašu apkārtni grezno izcili ainavisks dižozols, viens no lielākajiem senielejā. Tā stumbra apkārtmērs krūšu augstumā ir 5,7 m. Seit atklājas plaša ainava pāri mežos segtajai senielejai ar baltu ceļa lentu vidusplānā.

Ielejas kreisajā nogāzē, 300 m lejpus Rampām, pie aizaugušas vecupes aiz bieziem brikšņiem slēpjas ala ar šauru ieeju. Alas garums 5,5 m, platums 4 m, griestu augstums 1,9 m.

Atlikušajos 4,5 kilometros no Rampām līdz Murjāņu tiltam Gauja joprojām līkumo palienes un pirmās terases segmentu pavadībā. Tikai pret sovhoza «Gauja» centru diezgan neparastā vietā — meandras loka virsotnē — stiepjas šaura, pāris simtu metru gara, kārkliem noaugusi saliņas strēmele, kas gandrīz pieskaras kreisā krasta vecāko virspalu terašu kraujai. Diezgan savdabīga, starp citu, ir šīs saliņas evolūcija pēdējo 25 gadu laikā. Līdz 1952. gadam tā bijusi gandrīz vai tāda pati kā pašreiz. Bet tad 1956. gada lielo pavasara palu laikā tās konfigurācija manāmi pārveidojusies. Izzudis augšgals, bet starp kreiso krastu un atlikušo salas daļu radusies šaura, diezgan dziļa gultne. Sāda situācija saglabājusies līdz 1965. gadam. Pēc tam saliņa sākusi pakāpeniski atgūt iepriekšējos izmērus, bet kreisā krasta gultne aizsērēt. Ap 1970. gadu vaļņ.eidīgā sala jau atkal tikpat kā atguvusi agrākos apmērus, tomēr gultne kreisā krasta pusē funkcionē tikai pavasara palu laikā.

Kilometru lejāk, iepretī nākamās visai prāvās salas lejasgalam, Gaujas straume atduras pretējā — labā krasta terases nogāzē. Sajā vietā 50—70 m garumā ar nelieliem pārtraukumiem kraujas pakājē atsedzas pelēkbaltie un dzeltenīgie Gaujas svītas smilšakmeņi, kuru augstums nepārsniedz dažus metrus. Smilšakmenī redzami vairāki dobumi un alas. Lielākā no tām, kas acimredzot mākslīgi paplašināta un padziļināta, sasniedz 3,5 m garumu un 1,6 m augstumu pie ieejas. Sīs klintis labajā krasta ir pēdējās, tālāk šajā upes pusē pamatiežu veidojumu vairs nav.

Apmēram 500 metrus pa straumi uz leju Gauja no kreisās puses uzņem sīko Skolas upīti. Tās šaurajā ielejā, nepilnu puskilometru augšpus ietekas, kur tā šķeļ vecākās virspalu terases, 50 m garā intervālā izveidojušās līdz 8 m augstas pelēkbalto Gaujas svītas smilšakmeņu klintis. Mazi smilšakmens atsegumi Skolas upītes ielejas nogāzēs sastopami arī pret straumi uz augšu, līdz Vidzemes šosejas tiltam.

Pavisam drīz aiz Skolas upītes ietekas Gauja pārvietojas senielejas kreisā painatkrasta nogāzes pakājē un, slēpjot dziļajā gultnē prāvus laukakmeņus, plūst gar to līdz pat Murjāņu tiltam. Sādu konfigurāciju upe ieguva pēc tam, kad sešdesmitajos gados tās gultne tika iztaisnota, nogriežot ļoti aso cilpu ielejas labaja pusē pie Lojas upītes ietekas. Iztaisnojums bija nepieciešams, lai pasargatu no tālākas izskalošanas labo krastu gar šosejas uzbērumu.

Tagad gar Gaujas kreiso krastu stāvās nogāzes apakšā tikai vietām sastopami 1—2,3 m augsti Gaujas svītas sarkanīgo smilšakmeņu iezīši. Tie ir pēdējie smilšakmeņu atsegumi senielcjā upes tuvumā, jo lejpus Murjāņu tilta devona ieži atrodami vienīgi sān- gravās vai pieteku strautu ielejās.

Un nu esam pie Murjāņu tilta. Te ari beidzas (aiz tilta) Gaujas nacionālais parks. Tomēr mūsu ceļojums vēl nav gluži galā. Vēl aplūkajamas divas skaistas vietas — Lojas upītes ieleja un Inčukalna Velnala.

Lojas upīte jeb Klinšupīte 17. gadsimta kartēs saukta par «Vēžu ķēniņa strautu». Loja — tā ir Sigulda miniatūra, maza pasaka, atvadu sveiciens Siguldai un visām Gaujas klintīm: stāvi krasti, klintis dažādās krāsās, alas, nišas, pilskalns, milzīgas egles, šaura taka, kas iet gar klints sienu. Upīte met bezgala daudzas cilpas, un taka ved augšā un lejā.

Pirms ietekas Gaujā beidzamo puskilometru Loja rāmi plūst pa senieleju, un pretī Murjāņu veikalam sākas Lojas skaistie, stāvie krasti. Šeit atrodas pirmais Gaujas svītas smilšakmeņu atsegums (skaitot no upītes lejgala). Kreisajā krastā 70 m garā posmā, daļēji koku un krūmu paslēpta, slienas pieci seši metri augsta siena. Tās vidusdaļā un pakājē skaidri norobežotas vairākas izskalojumu gropes un niša, melnā šaura, zema ieeja 4 m garā alā. Tās iekšpusē griestu augstums 1,1 m, grīdu klāj gaiša, sausa smilts.

Puskilometru tālāk pret straumi uz augšu Loja izliec gandrīz īstu jautājuma zīmi, kuras abi gali atduras ielejas nogāzēs. Gan labajā, gan arī kreisajā krastā tur paceļas divas 10 m augstas pelēkbaltas smilšakmeņu klintis. Tajās gandrīz vienādā līmenī virs upītes izskalotas seklas nišas.

Nav tālu jāiet, kad upītes līkums pie Klinšu mājām kreisajā krastā atduras vairākus desmitus metru garā dzeltenīgu un baltu smilšakmeņu sienā. Tās augstums sasniedz 11 metrus. Smilšakmeņos ļoti skaidri, it kā tās būtu mākslīgi iezīmētas, izšķiramas vairākas diezgan biezas (1,4 m) slīpu slānīšu sērijas ar brūnganiem un zilganiem fosforītu māla oļiem.

Gaišas, pārsvarā baltas krāsas smilšakmeņi redzami arī nākamajā 10 m augstajā iezī, kas upītes līkuma virsotnē novietojies ceturtdaļkilometru tālāk. No iepriekš redzētajiem tas atšķiras ar to, ka smilšakmeņu slāņi ir izlocīti, it kā tos kāds būtu sagumzījis.

Senos rakstos katrai Lojas klintij atrodami dažādi neparasti nosaukumi: Bruņinieka lēciens, Andreja klints, Mārtiņa siena, Loreleja un vēl citi. Tikai šodien nav iespējams uzzināt, kāds nosaukums kurai klintij

bijis. Toties pats iespaidīgākais smilšakmeņu iezis šodien pazīstams ar trijiem nosaukumiem — Kaupiņu, Lojas jeb Asegāles pilskalna klints. 15 m augstā pelēk- baltā Gaujas svītas smilšakmeņu siena ir ļoti izteiksmīga — ar šaurām dzegām, nišām, iedobēm un gropēm, ar lielām, līkām egļu sakņu cilpām un mursku- ļiein, kā arī ar dabas «mīļotāju» parakstiem. Zem pilskalna agrāk melnēja šaurs ieejas caurums, kas veda

7  m garā un 17 m2 lielā alā. Atšķirībā no citām alām, kur parasti ir mitrs un vēss, šeit bija sauss un silts. Tagad svaigs klinšu nobrukums aizbēris ieeju, bet jādomā, ka ala apakšā ir saglabājusies.

No pilskalna klints pāris simt metru pret straumi uz augšu tajā pašā krastā atrodas vairāki koku un krūmu aizsegti smilšakmens izciļņi, un pēc 200 metriem ļoti asā Lojas līkumā novietojusies šaura, diezgan augsta (8 m) balta smilšakmeņu klints.

Tikai 50 m pirms šosejas tilta Lojas kreisā krasta terases kāpē redzams līdz 2,5 m augsts dzeltenīgi sarkanu iežu atsegums ar nišu pakaje. Pār to no augšmalas, šalkdams un šļakatas šķiezdams, plūst strauts, veidojot nelielu ūdenskritumu. Visai izteiksmīgs tas mēdz būt pavasaros un rudeņos vai arī lietainās vasarās. Nišu kopīgi izveidojuši Lojas sāniskā erozija un ūdenskritums.

Lojas pēdējās klintis — 55 m gara siena sākas gandrīz tūlīt no Murjāņu—Raganas šosejas. Tomēr sarkanais atsegums nav viegli pamanāms, jo tas ir lieliski nomaskēts krūmos un koku lapotnē. Klinšu augstums

8  m, un tajās ir 7,5 m plata un 4,5 m dziļa niša. Kāda cita ala, kas atrodas 50 m no Katrīnas dzirnavām un izvietojusies 2 rn augstu no zemes, pa gabalu izskatās kā milzīga atplesta mute.

Tikai 800 m lejpus Murjāņu tilta Gaujas kreisā pamatkrasta nogāzē ir pēdējais mūsu ceļojuma objekts — Inčukalna Velnala, kas ir viena no interesantākajām mūsu alām kā no ģeoloģiskā, ta no spe- leoloģiskā un visbeidzot arī no vēstures viedokļa. So alu jau 1790. gadā aprakstījis J. Brocc. Tā tik ir ala! Caur šauru ieeju ceļotājs nonāk lielā zālē un nokļūst tumsas valstībā, kur pretī vienīgi spīguļo avota ūdeņi, bet no halles gaitenis aiziet dziļāk klinti. Senatnē avotiņam piedēvētas dziedinošas spējas un tajā mesta nauda, jo ticēja, ka ar avota ūdeni var ārstēt jebkuru kaiti. Par pašu Velnalu teika stāsta:

«Senos laikos šaja alā pilnā mierā velns esot dzīvojis ilgus gadus. Reiz velns esot apkaitinājis Pērkon- tēvu. Tas dzinies viņam paka| un panācis, kad velns, patlaban gribējis alā doties. Pērkons spēris, bet pašu velnu nav ķēris, tikai krietnu gabalu no klints nospēris. Velns manījis, ka še viņam miera tā ka tā nebūs, un tādēļ atstājis savu līdzšinējo mitekli.

Lielās alas dibenā esot mazās alas sākums, pa kuru lienot varot sasniegt telpas, kurās velns dzīvojis: tur stāvot apklats galds un pie sienas gulta, kurā velns gulējis* Tikai neviens nevarot tur ilgāk uzturēties, jo apakšā esot pagrabs un šai pagrabā velns važām esot piekalis viņa rokās kritušās dvēseles. Sīs dvēseles trokšņojot, lūgdamās, lai atpestījot. Velns, bīdamies, ka tomēr kads drošsirdīgs neatgadās, kas uzņemtos šo atpestītāja darbu, pielicis savu uzticamo kalpu par sargu, lai tas uguni izpūš, ja kāds alā ietu un ar uguni ko meklētu. (Uguns pūtējs ala gan laikam ir caurvējš, jo domājams, ka alai ari otrs gals ir vaļā.) Alai katrā pusē ir dīķis. Labās puses dīķi sauc par Aukstuma dīķi, jo ta ūdens vienmēr auksts.» (Prof. P. Šmits. «Latviešu pasakas un teikas», XIV.)

Arī mūsdienu ceļvežos var lasīt: «Dziļās, tumšās alas dibenā turpinās otra aliņa ar ļoti šauru eju.» Visa lasītā rezultātā var rasties pamatota interese: varbūt tiešām pa kādu šauru eju var aizrāpot līdz «velna dzīvoklim» — līdz kādai talākai pazemes telpai. Tomēr veltīgas cerības. Sanu eja sākumā ir pietiekami plata, bet tālāk arvien sarūk, līdz pēdīgi kā ķīlis izbeidzas pavisam. Kreisajā alas stūrī mazs, dzidrs avota ezeriņš ieslīd pazemē. Izdarot alas un apkārtnes uzmērījumu, atklājās ļoti interesants fakts — alu divas reizes šķērso strauts. Pirmo reizi tas šķērso alas šauro eju pa augšu, citiem vārdiem, ala atrodas zem strauta. Otrreiz tas pats strauts šķērso alu apakšā pa alas grīdu. Atrodoties alas tumsā pilnīga klusumā, var dzirdēt savādas, tālas pazemes skaņas. Varbūt «raud velna pieķēdētās dvēseles»? Nē, tur čalo strautiņš, kas krīt pāri alas griestiem kaut kur netālu gar alas kreiso sienu. Velnalas garums ir 16 m. Kupolveidīgo griestu augstums alas zālē sasniedz 4,1 m.

INČUKALNA VELNALA

Inčukalna Velnala, tāpat kā vairums alu Gaujas sen- ielejā un apkārtnē, ir pazemes ūdeņu darinājums — sufozijas procesu izpausme smilšakmeņos. Tās veidošanas pirmsākumi meklējami pēcledus laikmetā pirms 5000—6000 gadu.

Alas avota temperatūra +7°C, bet Auksta dīķa temperatūra -fl7°C, tatad tas nepavisam nav tik auksts.

Inčukalna Velnala ir pēdējā ala, pēdējās klintis Gaujas senielejas lcjgalā. Objektīvi vērtējot, senieleja, protams, turpinās vēl nepilnus 5 km lejpus Murjāņiem. Tās pamatkrasti saplok aizvien zemāki, bet Gauja pamazām paplašinas. Gultnē cita aiz citas virknējas daudzas salas, kuras ietilpst atsevišķā saudzējamo objektu kategorijā. Plašie upes līkumi iegulst starp palienes un pirmās terases segmentiem, jo vecākās virspalu terases nogāzei Gauja pēdējo reizi pieskaras pirmās labā krasta rneandras virsotnē lejpus Murjāņu tilta. Tā Gauja caur Rīgas smiltāju zemieni līkumo arī atlikušos četrdesmit kilometrus līdz ietekai jūrā.

IEPAZINUŠI — SAUDZĒSIM

Ceļojums grāmatas lappusēs Gaujas senielejas ģeoloģiskajā pagātnē un tagadnē noslēdzies. Tas bija iecerēts ar noteiktu nolūku — iepazīstināt lasītājus ar visiem nozīmīgākajiem ģeoloģiska rakstura veidojumiem, dot iespējami pilnīgāku un pamatīgāku informāciju. Lai, uztverot dabas pieminekļu savdabī- gumu, neatkārtojamību un skaistumu, rastos arī zināms priekšstats par to izziņas vērtību, nozīmi zinātnē, kļūtu skaidrāks, kur slēpjas šķietami vienkāršu, dabā citos apstākļos sen notikušu vai arī tagad notiekošo procesu radīto veidojumu neikdieniškums. Un, galvenais, lai būtu saprotamāks, kāpēc nepieciešams tos saglabāt un aizsargāt, ko praksē realizē Gaujas nacionālais parks.

Ceļojums ļava iepazīt ari dažu labu līdz šim mazāk zināmu klinti, iezi vai alu, kas atrodas nomaļāk no ierastajām apmeklētāju takām. Par to runāts tāpēc, lai būtu zināms, ka ari šādi veidojumi nacionālajā parkā sastopami, ka tie ir nozīmīgi dabas pieminekli un līdztekus visam pazīstamajam vēl vairāk izceļ senielejas vērtību, pastiprina nepieciešamību to saudzēt un aizsargāt. Nozīmīgu dabas veidojumu noklusēšana sekmē nejaušu, aplamu, bieži vien kaut kur saklausītu un tāpēc pārspīlētu ziņu izplatīšanos. Rada priekšstatu, ka pastāv kaut kādi brīnumaini, vienreizēji objekti, kurus no mums slēpj. Bet īstenībā neviens no tiem nav kaut kāds īpašs brīnums, vairāk izcils par jebkuru no tiem populārajiem objektiem, kas skatāmi Siguldā un citur senielejas vietās — kā Sietiņiezis, Ērgļu klints, Ķūkis, Līgatne, Launaga iezis un daudzi citi.

Nejauši nonākot saskarē ar nepazīstamu objektu,. mēdz spriest pēc formālās loģikas — ja jau šo dabas veidojumu nekur nemin, tad droši vien nekādas īpašas vērtības tam nav. Tātad pret to var atļauties visu, ko populārā un bieži apmeklētā vietā noteikti nedarītu, īstenībā nezināmu objektu nemaz nav. Visus tos zina- vietējie iedzīvotāji — pusaudži, kolhozu un sovhozu ļaudis, privātmāju īpašnieki. Sie cilvēki savā nezināšanā aizsargājamiem dabas objektiem dažkārt var nodarīt daudz lielāku postu nekā tūristi.

Protams, neviens, pat ideāli izsmeļošs apraksts, ja vien tāds vispār būtu iespējams, nedz zīmējumi vai fotogrāfijas nespēj aizstāt reāli esošo, nespēj radīt to iespaidu, ko izraisa paša acīm redzētais dabas skaistums. Un pilnīgi iespējams, ka, ceļojot pa senieleju grāmatas lappusēs, kādam no lasītājiem radīsies vēlēšanās pašam veikt šo ceļojumu dabā. Tāpēc šķiet lietderīgi atzīmēt vēl dažus aspektus, kuri grāmatā nelika īpaši izcelti.

Nekur tekstā nav lietots vārds «nedrīkst» — nedrīkst kāpaļāt pa iežu sienām ārpus iekārtotajām takām, nedrīkst rakt, skaldīt un skrāpēt iežus vai klintis, nedrīkst lauzt vai cirst kokus utt., lai gan autoru viedoklis šajā jautājumā ir izteikts nepārprotami.

Sie «nedrīkst» jāpatur prātā, lai, atrodoties senielejā un reizē ari Gaujas nacionālajā parkā, vadoties no acumirklīgām emocijām, nenodarītu postu dabai un nenonāktu konfliktā ar likumu. Piemēra pēc palūkosimies, ko izraisa viena senielejā laikam gan visbiežāk pārkāptā aizlieguma neievērošana — dažādu uzrakstu ieskrāpēšana iežu un klinšu sienās. Daudziem šķiet — kas tur sevišķs, ja cilvēks ieskrāpējis dažus burtus vai teikumus — iezis taču bojā neies! Bet sliktam piemēram vienmēr atrodas sekotāji. Vienam ierakstam seko otrs, trešais, ceturtais un tā tālāk, kamēr pietiek vietas. Kad tādas vairs nav, izkasa vecos uzrakstus, bet savējo «iegravē» pēc iespējas dziļāk. Taču ne jau šos rakstu «šedevrus» nāk lasīt apmeklētāji. Sie skrāpējami, pirmkārt, tikai traucē skatīties un ari priecāties par skaistumu, jo uzrakstus mēdz izvietot uzkrītoši uzbāzīgi, tie izjauc dabas pieminekļa harmoniju.

Otrkārt, pat viens dziļi iegravēts uzraksts spēj iznicināt nozīmīgas simtiem miljonu gadu vecas fosilijas, kuras tik bieži sastopamas iežos.

Treškārt, katrs ieraksts traucē iepazīt un izpētīt smilšakmens slāņojama zīmējumu, tā saucamo tek- stūru, kas spēj daudz ko pastāstīt par sen pagājušo laika posmu ģeoloģiskajām norisēm.

Ceturtkārt, jebkurš skrāpējums bojā objektus. Pavērojiet uzmanīgi iežus un klintis — lielāko to virsmas daļu klāj smilšaini mālaina uzsūbējuma garoziņa, uz kuras bieži aug sūna. Si plānā kārtiņa aizsargā iezi no tiešas lietus un vēja iedarbības. Skrāpējot tā liek bojāta un ari pilnīgi iznīcināta, līdz ar to paātrinot dēdēšanas procesus. Ieža virskārta ātrāk sairst un pārvēršas smiltīs, plaisas paplašinās, bet pats veidojums aizvien vairāk maina izskatu un ar laiku var iet bojā. Lūk, piemērs — līdz Gaujas nacionālā parka nodibināšanai iežu sienā starp Gūtmaņa un Viktora alām jau bija radusies savdabīga skrāpēšanas grope, un abas alas it kā sāka tuvoties viena otrai, savukārt .pārējais smilšakmens masīvs virs šīs gropes sāka līdzināties pārkarei. Ja parka administrācija nebūtu radikāli rīkojusies, šobrīd pārkarei draudētu iežu nogruvums, un tad nebūtu ilgi jāgaida, līdz nogrūtu ari da[a Gūtmaņa alas velves.

Tiecoties savus ierakstus izdarīt pēc iespējas drošākā vietā, lai tie ilgāk saglabātos, dažs labs pie tās pašas Gūtmaņa alas pūlējies uzrāpties jo augstak. Bet rāpjoties tiek iznicināta nogāzes augu sega, augsne, velēna. Lietainā vasarā tas ātri noved pie erozijas. Cik ātri tas notiek, varēja pārliecināties lietainajā 1974. gada vasarā, kad blakus Gūtmaņa alai pie kāpnēm īsā laikā tika izskalota neliela graviņa gandrīz virs alas velves. Ar to pilnīgi pietiktu, lai ala drīz vien sabruktu. Tā jau tas ir noticis ar Pazemes alu un Sietiņieža lielo arku.

Mūsu republikā tik izcili skaistu vietu nemaz nav daudz, tāpēc, ja nu šāds dabas krāšņums reiz izveidojies, turklāt cieši vienots ar īpašām zinātnes vēr- Jibam, tas mums arī kopējiem spēkiem jāsaudzē.

IETEICAMĀ LITERATŪRA

Liepiņš P. Devona sistēma. — Grām.: Latvijas PSR ģeoloģija- R„ LPSR ZA izd., 1961.

Pērkons V. Gaujas senlejas ģeoloģiskie šķērsgriezumi pie Siguldas, Valmieras un Murjāņiem. LPSR ZA ģeoloģijas un ģeogrāfijas in-ts. Raksti, 1. R„ 1947.

Saule-Sleinis I. Latvijas upes. Gaujas baseins. — Grām.: Latvijas zeme, daba, tauta. R., 1936.

Urtāns J. Senās kulta alas Latvijā. — Latvijas PSR Zinātņu Akadēmijas vēstis, 1977, Ns 2.

SATURS

Priekšvārds…………………………………………………………

Gaujas senidejas tapšana ……

Ģeoloģiskā priekšvēsture…………………..

Ieži, kādi tie ir……………………………….

Senielejas uzbūve un forma ….

Tagadējās senielejas veidošanās gaita .

Senieleja šodien…………………………………

Lielie līkumi un pirmie ieži ….

No Raunas ietekas līdz Amatai caur Cēsīm

Krāces un klintis…………………………….

Starp Braslu un Vējupīti……………………

Siguldas kraujas, ielejas un alas .

No Lorupes līdz Lojai………………………

Iepazinuši — saudzēsim………………………………………..

Ieteicamā literatūra……………………………………………

Ojārs Āboltiņš. Guntis E ni ņ š GAUJAS SENIELEJA G. Eniņa krāsu foto

G. Eniņa un O. Āboltiņa melnbaltie foto un shēmas

.Redaktore Ļ. lliļimonoka. Mākslinieciskais redaktors A. Galeviuss. Tehniskā redaktore D. Pastare. Korektores K. Rumbēna un Dz. Vējāle.

Nodota salikšanai 29.01.79. Parakstīta iespiešanai 13.07.79. JT 05276. Formāts 84X108/32. Tipogr. papīrs N° 1. Latiņu garnitūra. Augstspiedums. 9,9 uzsk. iespiedi.; 9,55 izdevn. 1. Metiens 30 000 eks. Pašūt. .N» 274-131. Cena 85 kap. Izdevniecība «Liesma». 226047 Rīga. Padomju bulv. 24. Izdevn. j\s 314/29868/J 2456. Iespiesta •Latvijas PSR Valsts izdevniecību, poligrāfijas un gramatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Ciņa», 226011 Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40.

Content

Āboltiņš Ojārs, et al Gaujas senieleja

GAUJAS SENIELEJAS TAPŠANA

Ģeoloģiska priekšvēsture

Ieži, kādi tie ir

Senielejas uzbuve un forma

SENIELEJA ŠODIEN

Lielie līkumi un pirmie ieži

VELLA CEPLIS

KALĒJA (VAIDAVAS) ALA

Krāces un klintis

Starp Braslu un Vejupīti

No Lorupes līdz Lojai

INČUKALNA VELNALA

IEPAZINUŠI — SAUDZĒSIM

IETEICAMĀ LITERATŪRA

SATURS