Trunkatovs Turs

Guka piedzīvojumi

TURS TRUNKATOVS

GUKA PIEDZĪVOJUMI

PIRMĀ NODAĻA

DZIMTAJĀ BARĀ

.

Zitas rūpes

Jūra atpūtās pēc ziemas vētrām. Tā gulēja gandrīz nekustīga, pieklususi un bezgalīga. No palsi zilajām debesīm plūda žilbinoša gaisma. Saules stari nedzirdami urbās cauri nekustīgajam ūdens slānim, zaigoja tajā, glāstīja un sildīja to.

Tuvojās vasara ar tās bagātajām, siltajām un mierīgajām dienām, ar gardu zivju pārpilnību. Krasti jau bija pagaisuši aizmugurē un līdz ar tiem arī ritmiskā krasta bangu duna, nebeidzamā oļu šalkoņa un motoru rūkoņa. Bija pienācis laiks doties tālāk no šīm trokšņainajām vietām, kur daudz zivju, bet vēl vairāk nemiera.

Zivis vairs neinteresēja Zitu. Viņā auga pazīstamā sajūta, satraucoša un priecīga. Pēdējos mēnešos viņa kļuva arvien resnāka un neveiklāka. Tagad viņa vairs nevarēja dziļi nirt, tāpēc ēst tai vajadzēja dažreiz pie paša krasta. Bet tas nav vienkārši. Dienu krastā ir pārāk daudz cilvēku, nepārtraukti tarkšķ pretīgi smirdošās laivas. Tās nogurdina, sevišķi tad, ja riņķo virs tevis, spiežot pamest gardu zivtiņu baru un meklēt jaunu.

Tuvojās laiks, kad bija jāpiedzimst jaunam delfīnam. Zitas nemiers pielipa arī dzīvē daudz pieredzējušai Ke- rijai, bet trīs citi pavisam jauni un nepiedzīvojuši delfīni to tikai nojauta un nelabprāt peldēja projām no krasta. Lāgiem Zita pavisam zaudēja spēkus un apstājās. Kerija nenolaida no viņas acis un visu laiku bija blakus. Beidzot šis nemiers pārņēma arī bezrūpīgos jaunos delfīnus, un viņi saka riņķot ap Zitu, no visa spēka čirkstinādami un sasvilpdamies.

Mazulis aizņēma jau visu Zitu, viņa juta tā straujos grūdienus, pār viņas ķermeni brīžiem pārskrēja trīsu viļņi, muskuļi savilkās. Tuvojās dižais un bīstamais mirklis. Jūrā vajadzēja parādīties jaunam delfīnam. Zita un Kerija jau bija sagatavojušās. Bet vai gatavs bija viņš — jaunais ģimenes loceklis?

Zvaigznes lēnām dzisa pie samtaini melnajām debesim. Kad Zita uzkavējās ūdens virspusē, viņa paguva labi saskatīt spožo rīta zvaigzni, kura vienīgā bija palikusi taja pusē, kur atradās dzimtais krasts. Debesis blavoja otra pusē — Zila ne reizi nebija bijusi tajā malā, tomēr labi zināja, ka tieši tur sākas Lielais delfīnu ceļš uz pasauli. Sis ceļš gāja caur jūras šaurumiem uz silto jūru, gar daudzam salām, un bez steigas vienā mēnesī pa to varēja nokļūt okeānā.

Debesis kļuva blāvākas. Tumšais zilums vērtās arvien gaišāks, līdz ieguva zilgani sārtu nokrāsu. Tuvojas mirklis, kad no juras iznirs saule. Ja augstu, izlektu no ūdens, tad jau tagad varētu redzēt, ka saules oranž- dzeltenā nespodrā mala parādas virs ūdens, pašķist pirmie remdenie stari un apkārt uzreiz viss, izņemot ūdeni, kļūst gaišs. Ddenī vēl ilgi klīdis krēslas pustoņi un visas zivis un aļģes būs vienā krāsā.

Zitai lēcieni nebija ne prātā. Parasti viņa ievēroja visu, kas notiek apkārt.

Tomēr pašlaik tas viņu interesēja maz. Jau sen pieņemas spēkā troksnis un klaboņa — viņu bars dzenas paka] lielam tvaikonim. Sī dārdoņa pamodināja balt- sānu delfīnu bariņu. Tie sacēla brēku par nelūgto ielaušanos, bet pēc tam ātri aizpeldēja tālāk. Nu tie atkal bija mitējušies pīkstēt un svilpt. Norima arī tvaikoņa saceltais troksnis. Kreisajā pusē garām aizpeldēja izsalkušu kefaļu bars — droši vien tās meklē sīkas zivis brokastīm.

«Pārāk tālu, lai pievērstu tām uzmanību,» nosprieda Zita. Tagad tas viss šķita tāltālu un viss notiekošais paslīdēja garām, tik tikko skardams apziņu un neatstādams tajā pēdas. Mazulis viņā rosījās, iekārtodamies ērtāk, un bez kautrēšanās no visa spēka badīja ar degunu gan labajā, gan kreisajā sānā. Tas bija mazliet ^pīgi, bet arī patīkami — mazulis posās ceļā.

Zita centās nedaudz atvirzīties no trokšņainās delfīnu bara sabiedrības, tomēr pilnīgi tas viņai tā arī neizdevās.

Tiesa gan, jaunieši pašlaik gulēja, apmēram simt garumu attalumā no viņas labi bija dzirdama viņu spalgā, ritmiskā elpošana, kāds šad tad miega iepīkstējās, nemierīgais Tens acīmredzot turpināja vajāt haizivi ari sapņos. Viss mierīgi un labi. Labi ari tas, ka Kerija bija blakus. Kerija visu laiku nenolaida no viņas acu: peld gan gar kreiso, gan gar labo pusi, gan pa apakšu, gan pa augšu. Viņa seko kā ēna — uzmanīga un gādīga. No viņas parastā niķīguma un dažbrīd pat ķildīguma nekas nav palicis pāri. Kerijai pirmo reizi vajadzēja kļūt par mazuļa krustmāti, un uz viņu, tāpat kā uz māti, gūlās visas raizes, uztraukumi un rūpes. Ta Zitai ari visu nakt-i neizdevās aizmigt, kā nākas.

sveiks, guk!

Ausa rīts, bija kļuvis pavisam gaišs.

—   Kur tu esi, Zita? — iepīkstējās Tens.

Un Zita vēl nebija paguvusi atsaukties kā parasti, kad izdzirdēja Kerijas īso atbildi:

—   Šeit.

Un nu viņi ir atkal pieci. Bija pienācis laiks mazliet papeldēt. Zita pakustināja asti, un mīļā, zilganā migla traucas tai pretim.

— Lēnāk, lēnāk, Zita, — viņu panāca Kerijas maigā balss, — nesteidzies, mēs esam īstajā vietā.

Vieta tiešām bija teicama: gandrīz nekāda trokšņa un nekādu briesmu. Zita sāka peldēt pa lielā riņķa loku.

Tā varēja peldēt, cik ilgi vien tīk, un tomēr palikt tajā pašā vietā. Zitas kustības un ķermeņa izliekšana darīja savu. Pār viņas vēderu pārskrēja spēcīgs muskuļu saraušanās vilnis. Viens, pēc tam otrs, trešais vilnis… un nu jau parādijās aste. Gluži maziņa, tās daivas bija ielocītas uz iekšu, lai netraucētu, un, tikai nokļuvušas ūdenī, tās mazliet iztaisnojās. Kerija atstūma atpakaļ ziņkārīgos un stingri ieņēma vietu blakus šai astei. Zitas peldēšana kļuva lēnāka, viņa apstājās, lai atpūstos. Pagāja vēl dažas minūtes. Kļuva redzama jau muguras spuriņa, arī maziņa un pielocīta pie labā sāna. Šķiet, mazulis ir labi sagatavojies ieiešanai jūra — nu jau redzamas arī krūtīm pieliektās krūšu spuras. Šajā brīdī Zita pagriezās un mazulis ieslīdēja ūdenī. Tagad to ar māti savienoja tikai tievs pavediens — nabas saite. Tajā brīdī, kad māte pagriezās, saite notrūka.

Mazulis sāka kustināt asti un nedroši peldēja uz augšu, uz ūdens virsu. Zita pagriezās un nokļuva zem viņa. Icsānis uzmanīgi, bez mazākās kustības bija sastingusi Kerija. Jebkurā mirklī viņas bija gatavas iet palīgā mazulim.

«Cik viņš bezpalīdzīgs…» nodomāja Kerija. «Cik grūti viņam pirmie dzīves mirkļi! Kad gan viņš iznirs?»

Bet tad mazulis bija sasniedzis virspusi un paršķēla līgano ūdens spoguli. Atskanēja īss pukšķis — un atkal viss delfīnēna ķermenis atradās pārējo acu priekšā zem ūdens. Viņš bija dzīvs, viņš bija izdarījis pirmo ieelpu, viņš patstāvīgi peldēja. Zita tūdaļ piepeldēja viņam klat, un mazulis atradās mazliet aiz matēs muguras spuras, pie paša sāna. Viņa dzirdēja mazā tīro un vienmērīgo elpošanu, katrs tā pieskāriens viņu pildīja ar prieku; pasaule bija brīnišķīga kā šis skaidrais rīts. Šķiet, austošā diena smaidīja un solīja ilgu un skaistu dzīvi viņas tikko piedzimušajam dēlam. Diena stāstīja, ka šim mazajam jāizaug blakus mātei, un jāpārvēršas par lielu un varenu delfīnu, kam ienaidnieki neeksistē un kam viss okeāns, visa jūra ir dzimtā fiīaja, kas pilna draugiem, uztura un piedzīvojamiem. Tā vēlētos Zita,

gluži tāpat kā to vēlas jebkura māte savam vislabākajam, vismī|akajam mazulim.

Tiklīdz mazulis bija ieslīdējis ūdenī, viņš instinktīvi traucās augšup. Kaut gan bija pagājušas tikai desmit sekundes, tomēr šis viņa mūžā pirmais ceļš šķita neizturami garš. Likās, tam nav gala. Viņš peldēja, peldēja, un pēkšņi viņa galva izšāvās no ūdens. Spilgtā gaisma apžilbināja mazulim acis, galva no pārsteiguma atrāvās atpakaļ, viņš ieelpoja pilnas krūtis gaisa un acumirklī atkal atradās zem ūdens. No pārsteiguma viņš izlaida tievu virkniti burbulīšu, un delfīni izdzirdēja vāju balstiņu, kas izbrīnā un nelielā izbīlī no- guldzaļ «G-uu-k.» Tā mazulis pieteica savu ierašanos pasaule, un neviens nesāka ar viņu strīdēties — ja Guks, tad Guks, lai tā arī viņu sauc.

Guks jutās mazliet nedroši. Piepeši viņam blakus at- radās liels delfīns. Līdzās tam bija mierīgi un ērti. Apkārt pletās mierīgs zils plašums, bet vajadzēja tikai mazliet pabāzt galvu no ūdens ieelpai, kad acis žilbināja spilgta gaisma. Pēc kāda laika Guks sāka atšķirt daudzas skaņas. Viņam līdzās peldošie delfīni dzīvi sa- svilpas, čivināja, krekšķēja. Pretim plūstošais ūdens patīkami kutināja ādu un spieda Guku klat pie mātes sāniem. Ar katru astes sitienu Guks sajutās stiprāks un drošāks.

No malas skatoties, tas bija māzliet komisks skals — Zita un Guks. Lielais delfīns ar melnu spīdīgu adu, kas zilgani laistījās ūdenī, ar baltu vēderu un maigiem pelēcīgiem plankumiem uz sāniem. Spēcīgās astes spuras daivas, kas lēni cilājās augšup un lejup, tikko manāmi drebošās krūšu spuras un lēzenu pusloku veidojošā muguras spura. Līdzās Guks — trešdaļa no mātes, pelēks, apaļīgs, ar vertikālām ādas kroku rindām uz sāniem, ar krūšu spuriņām, kas tikko sākušas izplesties, un astīti — mazu spuru, kas bieži jo bieži sit pa ūdeni. Tomēr viņš neatpalika no Zitas un peldēja viņai cieši līdzās.

Pagāja vēl neliels laika sprīdis, un Guks jau zināja, ka māte ir Zita, krustmāte — Kerija, pārējie trīs — tie vienkārši daudz pīkst. Pēkšņi viņš kļuva nemierīgs. Vēl nesaprazdams, kāpēc, Guks pagriezās un sāka ar degunu badīt Zitas mīkstaja sānā. Māte pagrieza vēderu pret viņu, un beidzot viņam mutē nokļuva-pups. Guks aptvēra to ar savaui biezajām lūpām un mēli un nepacietīgi paraustīja, mutē. iešļācās silta strūkla un aizplūda talak Guka vēdera. Nemiers uzreiz izzuda. Atkal kļuva labi un mierīgi. Silta strūkla- izbeidzās. Guks atlaida pupu un iznira, lai paelpotu gaisu, bet pēc tam atkal ērti iekārtojās Zitai pie sāniem.

Bars peldēja visu dienu gan ātrāk, gan lēnāk. Mazulis ātri nogura, un, tiklīdz delfīni apstājās, viņš iegrima miegā.

iepazīšanās ar Ciu

Nemanāmi aizritēja mēnesis. Guks jutās lieliski. Viņš bija paaudzies un kļuvis stiprāks, krokas uz sāniem bija izgludinājušās, spuras vairs nelīdzinājās resnas aļģes gabaliem un bija kļuvušas līdzenas un gludas. Bars peldēja šurp un turp pa jūru, un delfīnus ne- yČas netraucēja. Šī peldēšana bija parastā šaudīšanās pēc medījuma — zivju bija maz, tomēr delfīni reti likās gulēt izsalkuši, bet, kas attiecas uz Guku, tad viņš vienmēr vairākas reizes diena saņēma brīnišķīga piena porciju. Zita centās viņu ne visai lutināt, un tagad, kad Guks saka badīt viņas sānu, viņa atļāva, lai viņš pats sameklē to, kas viņu interesē. Guks papeldēja viņai zem vēdera, mazliet pagriezās un ar žokļu galiņiem aptvēra pupu.

Pēdējās dienās bieži parādījās citu delfīnu bari. Dažreiz tie bija ātrie un pļāpīgie parastie jeb baltsanu delfīni, kuriem patika izlidot no ūdens un ar skaļu plunkšķi iekrist atpakaļ. Vairakas reizes parādijas afalīnu bari, kurus Kerija un Zita pazina. Viņi parasti nepie- peldēja tuvu un ar sveicieniem un jaunumiem apmainījās no zinarna attāluma. Gukam nekas nebūtu pretim iepazīties ar viņiem, bet pagaidām to neizdevās izdarīt.

Reiz Guks un visi pārējie izdzirdēja vientuļa delfina signālus. Kerija kaut ko pakliedza atbildei. Un, lūk, zilganzaļaja ūdenī kļuva redzams milzīgs melns siluets. Pa svešinieka sāniem un muguru stiepās baltas vecu rētu svjtras. Zita un Guks sajuta stipru smaku — tā nemaz nebija līdzīga dzimtā bara smaržām. Svešinieks bija stipri uzbudināts, un Gukam tūlīt nepatika, kā viņš nekautrīgi ar visiem iepazinās un gandrīz vai atsvieda atpakaļ Teņu, kas gadījās viņam ceļa. Guks ciešāk piekļāvās Zitai, bet pa labi atradās Kerija, tāpēc viņš tikai dzirdēja savu radinieku neapmierināto sa- svilpšanos un brīnījās par Zitas un Kerijas nenoteiktību.

Iepazīšanās bija notikusi, un viss bars, kurā tagad bija jau septiņi delfīni, turpināja peldēt kopā. Jaunatnācēju sauca par Ciu, tas bija dzīvē daudz redzējis un piedzīvojis tēviņš, kuru labi pazina tiklab Zita, kā ari Kerija. Šajā gadalaika viņš parasti bija sadrūmis un ne visai runīgs. Ciu patika traukties garām, pieskaroties ar spurām Zitas sanam, atkal piepeldēt klāt, pagriezties ar vēderu uz augšu un slīdēt blakus Zitai, aicinoši svilpjot. Guks visu laiku peldēja starp māti un Keriju, bet, kad Ciu pēkšņi saka riņķot viņiem apkārt, Kerija nokļuva pavisam tuvu Gukam, bet Zita mazliet zemāk.

Zitai drīz vien apnika šī rotaļa. Viņa, pilnā gaitā peldēdama, spēji apstājās. Ciu aizdrāzās tālāk, bet viņa piepeldēja pie Guka: bija laiks pabarot mazuli.

Reiz, kad Guks virzījās mātei pretim, ar jautru čivināšanu priecīgi atbildēdams uz tās aicinošo svilpienu, Ciu, neapmierināts, ka Zita pārtraukusi rotaļu ar viņu, izkliedza īsu kaujas saucienu un kā bulta metās virsū Gukam. Ciu drāzās strauji un neatvairāmi. Guks sastinga drausmīga trieciena gaidās un galīgi zaudēja manevrēšanas spējas. Sākuma viņš bija gribējis ienirt, pēc tam pagriezties pa kreisi, bet — sagriezās pa labi un … palika uz vietas. Mazais delfīnēns, tik straujš pirms dažiem mirkļiem, pēkšņi bija kļuvis līdzīgs ūdeni stāvošam aļģu kušķim. Guks krampjaini paraustīja asti tin aizvēra acis. Viņš neredzēja, kā pie viņa steidzas Zita, lai aizsegtu viņu ar savu ķermeni. Viņas niknais un sakaitinātais svilpiens griezīgi noskanēja ūdenī, un viņa pēkšņi paradijās Ciu pašā deguna priekšā. Viņš mazliet pagriezās sānis un nokļuva Gukam gandrīz pie pašas astes. Bija dzirdama draudu pilna kraukšķināšana, Ciu zobainā rīkle atvērās, un vairāki zobi noslīdēja pa Guka sāniem, pārgriezdami viņa maigo ādiņu. Vienlaikus ar Guka kliedzienu, kas pārgāja pinkšķēšanā no sāpēm, bailēm un aizvainojuma, Zitas draudīgi atvērtie žokļi iecirtās Ciu sāna, un visi izdzirdēja viņas sašutušo, draudīgo uzkliedzienu: «Sargies, Ciu!» Viņš tūdaļ kareivīgi pagriezās pret Zitu, bet, Ieraudzījis draudīgi atvērtos žokļus un niknumā degošās acis, tūlīt nolēma aizmirst, ka uz viņa sāniem radušās savas desmit asiņojošas svītras.

Tās gan visu laiku atgādināja par sevi ar trulam sāpēm katra astes vēziena bridi.

Kqd vecais delfīnu tēviņš Ciu pirms dažām dienām bija ieradies šajā mazajā bariņā, viņš uzreiz kļuva par tā vadoni, bet Zita un Kerija atkāpās otrajā vietā. Ciu daudz zinaja, un viņa vadībā bars jutās mierīgi un labi. Protams, baram tāds drosmīgs un spēcīgs vadonis ir patīkams, bet šodien viņš bija izdarījis noziegumu — uzbrucis mazam, nevarīgam delfīnēnam. Nevar teikt, ka Ciu neciestu mazus delfīnus, nemaz ne. Brīžiem viņš pat kopā ar tiem piedalījās bara jautrajās rotaļas. Bet tagad Guka dēļ Zita nebija gribējusi tur- uinat ar viņu rotaļu, un viņš sāka trakot.

—   Ja tu nevari savaldīt savas jūtas, ja tu atplēti rīkli pret mūsu Guku, tev nav vietas mūsu vidū, mūsu bara. Ej savā tēviņu barā, no kurienes nāci, mums tu neesi vajadzīgs! — tāds bija Zitas un Kerijas spriedums.

Viņas zināja, ka pēc gada Ciu gribēs atkal satikties ar viņam un būs labi, ja līdz tam laikam viņš kļūs mazliet pieklājīgāks un pratīs labāk uzvesties. Kopā ar Ciu no bara pie citiem tēviņiem gribēja aizpeldēt arī Tens, bet Kerija un Zita viņu nelaida.

—   Tev vēl daudz kas jāiemācās ģimenē, iekāms varēsi sākt pieauguša delfīna dzīvi.

Tikmēr Zita slīdēja gar mazo Guku, kas vēl arvien nebija atguvies no izbailēm un sāpēm, un glāstoši pieskārās viņam ar spuru. Brūce viņa sānā nebija bīstama un drīz sadzīs. Zita ar degunu maigi pastūma viņu un lēni sāka peldēt uz priekšu aiz Kerijas. Sānis un mazliet iepakaļ peldēja visi pārējie, sasvilp-damies un pārspriezdami notikušo.

Cik viņi, delfīni, barā bija dažādi! Čizijai aiz muguras jau vairāk nekā trīs ziemas, viņa bija vissapratīgākā un ātrākā. Tens bija liels .gudrinieks, iniciators un mīlēja izrīkoties patvaļīgi, par ko viņš bieži vien dabūja brāzienu gan no Zitas, gan no Kerijas, kas bija viņa mate. Meja sagādaja daudz raižu ar savu bailīgumu un kluso stūrgalvību: nekad nevarēja droši zināt, kā viņa uzvedīsies.

Guks bija pārāk aizņemts ar saviem pārdzīvojumiem un sūrstošajām sāpēm sānā, lai lūgtu Tenu palikt;

tomēr, kad vecākie aizliedza Tenam peldēt kopā ar Ciu, Guks bija priecīgs. Pēc paraduma viņš iebadīja mātes sānā un tūdaļ sajuta siltā piena dzīvinošo pulsējošo strūklu.

Guks neatcerējās, cik ilgs laiks bija pagājis. Reiz viņš, lai ievilktu gaisu, pabāza no ūdens vienu aci: viņš vienmēr brīnījās par žilbinoši spožo pasauli, kas bija gaismas pilna un gandrīz bez skaņām. Gaisma bija tik spilgta, ka Guks tūdaļ iegremdēja galvu ūdeni, atstādams gaisā muguru ar spuru. Saules stari kā mazi, sīki burbulīši kutināja un sildīja. Un acu priekšā vēl stāvēja virsūdens pasaules aina: mazu vilnīšu rindas, kas skrēja cita aiz citas. Tie pašlaik mazlietiņ paceļ un nolaiž viņu, to lūzumu vietās vizuļo neskaitāmas žilbinošas saules staru plēksnītes, un tam visam pāri pilnīgs tukšums. «Tur, virs ūdens, nav nekā interesanta,» viņš nosprieda. Viņš ieklausījās un uztvēra tālumā kādas vājas skaņas, bet tās nebija līdzīgas delfīnu balsīm. Guks ienira un vairākas reizes pakustināja asti — šķita, ka viņš iekārts zilgani zaļajā ūdens slānī un ir gluži viens.

— Kur tu esi, Zita? — izbīlī iepīkstējās Guks un ieklausījās, atkal izdarīja dažas kustības un atkal raidīja savu lūguma un baiļu pilno saucienu. Šoreiz viņam nevajadzēja gaidīt, no apakšas kaut kur aizmugurē atskanēja dārgā un pazīstamā atbilde: «Te, esmu te.» Guks pagriezās un, priecīgi čirkstinādams, aizdrāzās u2 sauciena pusi. Tagad viņš skaidri dzirdēja kaut kādus dobjus sprakšķus un čīkstienus un starp tiem Zitas īso signālu kārtas: «T-r-r-rrrr-jjau.» Guks steidzas, cik jaudas, un skaņa auga un tuvojās. Tagad Zitai pievienojās Tens, Cizija un Meja, un Gukam pretim traucās viņu saskanīgās balsis, kas saplūda daudzbalsīgā un spēcīgā korī. Guks mēģināja tās atdarināt, bet viņam ne visai izdevās. Un nu jau viņi ir gluži blakus. Viņš ieraudzīja ātri zibošus delfinu ķermeņus, bet visapkārt — augšā, apakšā;'no visām pusēm — panikā šaudījās zivju bariņi. Tieši pretim Gukam drāzās liela sudrabaina zivs, tai pakaļ dzinās Cizija. Guks pēkšņi ar visu ķermeni sajūtā spēcīgu drebināšanu: «t-r- r-rrr»; atstatums starp lielās zivs asti un Cizijas muti bija samazinājies, žokļi atvērās, un atskanēja Gukam jau pazīstamais skajais «jajau» — zivs atradās Cizi- jas zobos. Viņa spēji pakratīja galvu, joņodama garām Gukam, saķēra jau beigto.zivi ērtāk un aprija to. Guks pamēģināja notvert vienu no zivīm, kas šaudījās apkārt, bet tas nebija tik vienkārši. Viņš vēl dažas reizes pamēģināja sakampt garām peldošās zivis, bet atkal bez panākumiem.

Saule stāvēja augstu, un tās staru kū|i gandrīz vertikāli urbās cauri ūdens slānim; pat dzelmē Guks nepārtraukti juta to pieskārienus. Bars turpināja savu ceļu uz dzimtajiem Krimas krastiem.

Vairākas reizes gan pa kreisi, gan pa labi delfīni /zirdēja dobju metālisku dārdoņu. Bars parasti pagriezās sāņus, un dārdoņa pamazām apklusa tālumā. Tomēr reiz šī dārdoņa sāka strauji augt, un Guks, kas bija izniris, lai ieelpotu, paspēja saskatīt, ka pa ūdeni šļakatu mākonī tieši viņam virsū lido balts rēcošs briesmonis — ātrgaitas motorkuteris. Visi delfīni sa- nira ūdenī, Zita iekārtojās blakus Gukam un kopā ar viņu zem ūdens metās sāņus.

Dārdoņa apklusa tikpat pēkšņi, kā bija metusies viņiem virsū.

— Iegaumē, Guk: no šās dārdoņas jāturas tālāk! — nočirkstēja Zita.

Pie jūras smaržām, ar kurām Guks jau bija apradis, šī dārdoņa vēl pievienoja nepatīkamu dzelzs, sadegušas mašīneļļas un dažreiz arī naftas piegaršu. Piegarša bija gluži sveša un lika uzmanīties; labi vēl, ka tā parasti bija tikai šaurā ūdens joslā un, stingrāk saspiežot žokļus, varēja ātri tikt projām no tādas nelabas vietas.

Kādu dienu, kad saule jau sāka rietēt, priekšā arvien skaidrāk kļuva dzirdams vienmērīgs troksnis un pavisam vāja šalkoņa un reti klaudzieni. Bars palēnināja gaitu un pagriezās gar šo Gukam nezināmo trokšņu joslu.

Pamazām troksnis pieauga, jūra kļuva seklāka, un tagad Guks lāgiem redzēja, ka tālu apakšā zem viņa pa- rādās zemūdens akmens bluķu tumšās virsotnes.

Kārtējo reizi izniris, lai ieelpotu, viņš pilnīgi negaidot atklaja, ka parastā tukšuma gaisā vairs nav. Tieši viņa acu priekšā no jūras pacēlās kalns. Tas aizņēma pusi debess, un to klāja zaļumu plankumi un pelēki notecējumi. Sur tur kalnu izraibināja melni traipi, to šķērsoja aizas un terašu joslas. Pa kreisi un pa labi no tā bija mazāki kalniņi.

Ta Guks pirmoreiz iepazinās ar krastu, bet drīz vien viņš jau labi prata to atšķirt pēc nerimstošā krasta bangu trokšņa, slīdošo o|u šalkoņas, aļģu piegaršas un piekrastes iemītnieku klātbūtnes.

Bars lēni peldēja gar krastu. Visu laiku bija sastopami nelieli zivju bariņi. Delfīni izklīda un bez steigas mierināja izsalkumu pirms vakara miega. Zita ienira gan dziļāk, gan aizpeldēja sāņus no Guka — arī viņai vajadzēja iestiprināties.

Negaidot cieši blakus Gukam parādījās Tens, kas vērtējoši Viņu aplūkoja un, klusi svilpdams, aicināja parotaļāties. Viņa aicinājumā bija skaidri jaušama neuzticēšanās mazuļa Guka spēciņiem. Tas Gukam nemaz nepatika. Viņš spēji pašūpoja asti un, pārgalvīgi čirkstinādams, steidzās pie Tena, bet tajā vieta bija vairs tikai ūdens, un Tens vīpsnāja jau kaut kur apakšā.

Ieelpojis vairāk gaisa, Guks metās viņam pakaļ. Pretim lidoja akmens izciļņi ar aļģu kušķiem. Pavīdēja smilšainais dibens ar Tena asti, kas nesteidzīgi kustējās augšup, lejup; Guks centās no visa spēka, un Tens pamazām tuvojās. Viņš peldēja lēni un visu laiku at- skatījas uz Guku, kas dzinās viņam pakaļ. Guks bija aizrāvies ar vajāšanu un nepamanīja, ka viņi tuvojas ūdens virspusei. Vēl mazliet, un viņš sakamps šo ķildnieku Tenu tieši aiz astes. Pēkšņi Tens spēji pagriezās tieši Guka deguna priekšā, un tas pilnā gaitā iedrāzās mirdzošajā ūdens kupolā.

Nākošajā mirklī Guks gandrīz pilnīgi izlidoja no ūdens, ierija gaisu un uz krūtīm ,un vēdera ar troksni nogāzās uz jūras virsas. Vesels spīdīgu šļakatu vēdeklis pacēlās visapkārt.

Notikušais ne tik daudz apdullināja kā nobiedēja un pārsteidza Guku. Viņš žigli ienira parastajā dziļumā un atradās pie Tena sāniem. Tālāk viņi peldēja cieši blakus, un pretī plūstošais ūdens ierasti un droši spieda mazuli klāt pie biedra sāna.

Tens nogaidīja, līdz Guks atjēdzas, un sāka kopā ar viņu taisīt ne pārāk sarežģītus trikus. Viņi kā bultas drāzās pa mierīgo ūdeni, strauji pagriezās sānis, spēji

apstājās un kā bultas traucās tālāk. Šī rotaļa aizrāva Guku, un viņš bija gatavs spēlēties bez mitēšanās.

—   Pie manis, Guk, pie manis! — Ne uzreiz viņš sadzirdēja Zitas aicinājuma svilpienus. Tie kļuva arvien skaļāki, un Zitas balsī bija saklausāmas dusmas.

Gukā cīnījās vēlēšanās tūdaļ mesties pie viņas un kārdinājums turpināt aizraujošās sacīkstes. Viņa vietā visu izlēma Tens, un viņi turpināja joņot pa silto piekrastes ūdeni. Pēkšņi Zitas aicinājumi, kas skanēja jau pavisam tuvu, apklusa, bet norimušie nebēdņi aizmuka aiz liela akmens un devās pie dejojošu zaļzivtiņu bariņa.

—   Šurp, Guk! Un nepļāpā! — klusiņām nočirksti- nāja Tens, kas bija pārliecināts, ka viņu klusēšana samulsinās Zitu un viņi varēs padraiskoties vēl.

Guks mazliet satrūkās, kad Zita nozuda, jo vairāk tāpēc, ka bija pamatīgi izsalcis, un gribēja jau iepīkstēties: «Kur tu esi, māt?» — kad pēkšņi viņa priekšā izauga Zita. Viņa aizsedza gan dejojošās zaļzivtiņas, gan pelēkos akmeņus, uz kuriem līgojās aļģes.

Tas bija tik negaidīti, tik pēkšņi, ka Tens strauji pa- sviedas sāņus un reizē ar viņu arī Guks. Vienu mirkli Zita palika iepakaļ, tad ar diviem spēcīgiem astes vēzieniem panāca šo pārīti un brīdinoši iesvilpās. Tas it kā paskubināja delverīgo Tenu, viņš paātrināja gaitu. Neatpalikdama no viņiem, Zita apšaudīja bēgļus ar sašutuma pilnu skaņu šalti, iebāza degunu starp viņiem un strauji atgrūda Guku no Tena. Tens aizšāvās vēl kādus desmit garumus …

Guks jau sen zināja, ka delfīni mēra attālumu ar sava ķermeņa garumu. Arī tagad, vērodams, kā Tens no grūdiena nopeldēja vēl kādus desmit garumus, Guks apsvēra, ka viņš no tāda paša trieciena laikam gan butu aizskrējis uz priekšu kādus pusotra desmitus sava garuma, viņš taču ir krietni mazāks par Tenu.

«Labāk gan uzreiz pakļausit māli!» nolēma izbiedētais Guks.

Šajā bezgalgarajā dienā Guks bija ļoti piekusis. Saule ienira nevis jūrā, kā parasti, bet gan aiz augsta kalna krastā. Diena lēni dzisa, debesis virs kalniem dega sārti violetās krāsās. Zem ūdens bija jau pavisam drūmi un tumši. Guks ērtāk iekārtojās pie Zitas sāna un aizmiga.

Laiku pa laikam viņa astes spuriņa paraustījās, virs ūdens parādījās pauris un atskanēja īss «puf». Guks gulēja. Reizēm viņš nodrebinājās un iepīkstējās, viņa acu priekšā skrēja klintis ar aļģēm, kas uz tām līgojās, zibēja bēgošā Tena astes spura, ļauna sudrabota zivs nekaunīgi bakstīja viņu ar savu purnu. Beidzot dzidrā zilā ūdens nekustīgais miers pārņēma viņu.

Vairākas reizes Guks pamodās. Kopā ar Zitu viņš peldēja sānis, un atkal bija dzirdams tikai — «puf!». Naktī kļuva pavisam tumšs. Debesis bija kā nosētas ar spīdošiem zvaigžņu punktiem, kas ietilpa tajā pierastajā un pazīstamajā dzimtenes debesu ainā, kāda Gukam jau veidojās. Daļu debess pie pašas jūras aizsedza kalni. Aiz kalniem cēlās augšup blāvi dzeltenīga blāzma.

Aizritēja vēl kāds laiks, un, kad Guks atkal pavēra acis, blāzma virs melnajām kalnu kontūrām bija pastiprinājusies, tad parādijas milzīga mēness dzeltenā mala. Mēness bija iznācis savā nakts pastaigā. Tas bija otrais lielais un apaļais mēness, kuru Guks redzēja savā mūžā. Šis te nemaz nelīdzinājās tam sudrabotajam sirpim, kuru viņš bija pieradis redzēt jūrā. Bija sācies mazā delfīna mūža otrais mēnesis.

keetas ģimene

Iesākās jauna diena. Piekrastes klintis atmirdzēja bāli dzeltenīgā lecošās saules gaismā. Gaismas atspulgs no klintīm krita mierīgaja ūdenī, bet gandriz nemaz neiespiedas tajā.

Guks bija paaudzies un iemantojis lielāku patstāvību. Zita viņu vairs neapgrūtināja ar sīku aizbildniecību, viņš pats meklēja viņas sabiedrību, lai stiprinātos ar pienu, par kuru vēl ko garšīgāku viņš nezināja visā jīirā. Bet viņš jau kļuva par īstu delfīnu, tiesa gan, pagaidām tikai par mazu delfīnu. Viņam bija tikai četri mēneši.

Guka āda bija kļuvusi tumša un spīdīga, uz vēdera skaidri iezīmējies balts plankums, tāds pats ka Zitai, un arī pelēkie raksti uz sāna bija it kā Zitas rakstu kopija. Tāpēc jebkurš vērīgs delfīns no kaimiņu bariem varētu nemaldīgi noteikt viņa radurakstus.

Ne tikai Guks, bet arī Cizija krāsas ziņā bija apbrīnojami līdzīga savai mātei. Turpretim Tena un Me- jas nokrāsa bija precīza Kerijas nokrāsas kopija. Tomēr barā visi viņi bija tuvi radinieki, un krāsa visiem bija līdzīga. Tikai Kerija no tēva bija mantojusi baltas svītriņas starp aci un ausi, kādu nebija Zitai un viņas mātei Keetai, Guka vecmāmiņai.

Guks jau zināja savas ģimenes bēdu stāstu. Pirms piecām ziemām Keeta bija gājusi bojā. Un noticis tas bLfa tā. Liels delfīnu bars Keetas vadībā daudzas ziemas mierīgi dzīvojis pie šā paša krasta, kur arī pašlaik peld mazais Guks. Kā liekas, viņi te dzīvojuši vienmēr.

Tad atbraucis kuteris ar torni priekšgalā un sācis riņķot pa tām pašām vietām, kur peldējuši delfīni. Saule vēl nav bijusi augstu, un visi nodarbojušies ar zivju zveju — pašlaik gājis garām liels stavrīdu bars.

Motora troksnis, kaut kāda klaudzoņa un smilkstoņa stipri traucējusi delfīnus, un Keeta devusi signālu visiem sapulcēties. Visi aizpeldējuši tālāk no krasta. Drīz vien ap vadoni sapulcējies viss bars — apmēram divdesmit delfīnu. Viņi nesteidzīgi peldējuši ciešas grupās, cenzdamies aizbēgt' no uzmācīgās motoru dārdoņas. Tomēr kuteris nav atstājis delfīnus mierā un turpinājis viņus vajāt.

Zita ar Ciziju, kas tolaik bijusi tāda pati mazule kā Guks, un Keriju mazliet atpalikušas, un kuteris nošķīris viņas no bara. Viņas dzirdējušas Keetas aicinājuma svilpienus un, cik spēka, centušas pievienoties baram, bet tas nav bijis iespējams. Tad Zita nočirksti- nājusi, ka viņas peldēs tālāk jtirā, bet pēc tam piebiedrosies savējiem. Viņai vajadzējis atkartot to vairākas reizes, jo motora dunoņa apslāpējusi viņas signālus un Keeta tos slikti dzirdējusi.

Bet tad sācies visbriesmīgākais. Motora troksnim pēkšņi pievienojušies asi un bieži sitieni; tie atskanējuši no turienes, kur bijusi Keeta un viss bars. Zita dzirdējusi, ka starp delfīniem sākas panika. Viņa un pārējie nošķirtie delfīni ļoti izbijušies un ieniruši dziļāk. No bara puses skanējuši izmisīgi kliedzieni — ievainotie lūguši palīdzību.

«Esmu briesmās!» Delfīnam, kas dzird šo signālu, nav ko svārstīties un šaubīties: ātrāk palīgā! Un Zita kopā ar Keriju metušās pie bara pa visīsāko ceļu, tieši zem kutera korpusa. Mazajai Cizijai trūcis gaisa, un viņas iznirušas tieši blakus tā dārdošajam korpusam. Uz brīdi viņas ieraudzījušas, kā cilvēki ar garām nūjām, kam galos āķi, vilkuši delfīnus ārā no ūdens uz klāja. Daži bijuši jau beigti, bet citi vēl sūtījuši atvadu signālus, aizrīdamies ar asinīm.

Zita un Kerija bailēs ienirušas un pēc dažiem garumiem satvērušas grimstošo Keetu no sāniem. Viņas iznesušas to ūdens virspusē, tā izelpojusi asins strūklu un ilgi, ilgi nav spējusi ievilkt gaisu plaušās. Kā prātu zaudējušas, Zita un Kerija ar visiem spēkiem pūlējušas aizvest Keetu tālāk no briesmīgās vietas. Cizija šaudījusies ap viņām ūn žēli pīkstējusi no asins smakas, kas bija piepildījusi ūdeni.

Pēc kāda brīža Keetas vairs nav bijis. Cits pēc cita nomiruši arī pārējie delfīni, kuri bija ievainoti un paslēpušies jūrā līdz tam laikam, kamēr briesmīgais kuģis ar cilvēkiem aizbraucis. Tā no visa Keetas bara bija palikuši tikai trīs delfīni un Zita kļuva par vecāko šajā mazaja saime.

Guks nesen bija uzzinājis pār šo notikumu un tagad saprata, cik pareizs ir stingrais aizliegums piepeldet tuvu pie cilvēkiem. Viņš bija ļoti lētticīgs un ziņkārīgs un līdz šim izmantoja katru izdevību iepazīties ar viņiem tuvāk. Pēdējo reizi viņš gandrīz vai uzrausās uz smilšainas pludmales, kur bija daudz cilvēku. Zita saniknojās un sadeva viņam pa ādu, bet pēc tam pastāstīja par savas ģimenes pagatni.

Guks bija manāmi paaudzies. Retie resnie sariņi, kas bija rēgojušies pie viņa purna tāpat kā visiem maziem delfīniem, tagad izkrituši, un no tiem palikušas tikai seklas bedrītes, tādas pašas kā pieaugušam delfīnam. Sie mazie matiņi bija palīdzējuši viņam labāk sajust mati, bet tagad viņš viegli varēja iztikt bez tiem. Bedrītes arī netraucēja, Guks pat nenojauta, ka tas palidz orientēties ap viņu plūstošā ūdens straumēs, noteikt to virzienu un ātrumu, zināt, 'vai ūdens plūst pretim vai no sāniem. Viņš to sajuta ar visu savas maigas un kustīgās ādas virsu.

Gluži tāpat āda palīdzēja viņam ātri peldēt un acumirkli apstāties, jo tajā bija kroku viļņi. Gukam patika dzīties pakaļ Mejai, iebikstīt tai vieglītiņām sānā un tūdaļ apstāties, lai labāk dzirdētu, kā ta sūdzas par viņu visiem un pirmām kārtam Kerijai. Un patīkami pēc tam atkal strauji aizpeldēt, atstājot ar garu degunu Tenu, kas bija sadomājis viņam atmaksāt, un bez grūstīšanās iekārtoties pie Zitas. Tas bija vienkārši lieliski — justies kā spēka pilnam delfīnam.

Bez tam viņam bija izauguši zobi. Tie gan pagaidīti vēl bija mazi, asi dzelonīši, kas izlīduši no smaganām, bet tie briesmīgi niezēja un piesaistija sev uzmanību. Guks mēģināja pakasīt tos pie Zitas, bet dabūja spēcīgu pliķi ar asti un pusi dienas palika bez piena. Tikai vakarā viņa činkstēšana iedarbojās, un Zita viņu paēdināja. Nebija nekā, kur pakasīt zobus. Citi to iemanījās izdarīt pie zivīm, bet Gukam pagai- dam bija laimējies noķert tikai mazos jūras sunīšus un zaļzivtiņas, tomēr īsts delfīns tos neēdis, jo jūrā ir daudz garšīgu zivju. Šādas zivis no viņa gan pagaidām aizbēga. Varbūt tāpēc, ka viņš ne reizi nebija izsalcis, kā nākas.

Visādas mazas zivtiņas šaudījās pie krasta un čirkstināja, knikšķināja un pīkstēja tūkstoš balsīs. Guks laiku pa laikam sasvilpās ar citiem delfīniem, bet arī tiem nekā vērtīga nebija.

Reiz Guks ieelpoja vairāk gaisa un klusītiņām devās uz jūras dibenu. Saule jau bija pacēlusies augstu. Tās stari izlauzās cauri ūdens virsējai kārtai un apgaismoja dzelteno jūras dibenu, melnos, glumos akmeņus, kurus klāja krāšņas aļģu cepures un asi gliemežvāki. Uz akmeņiem, kas paceļas augstāk par dibenu, un blakus tiem sēž jūras sunīši. Tiem ir īss, it kā strupi nogriezts purns, bet acis atrodas kaut kur pavisam pakausī. Virs acīm kā ausis rēgojas ādaini izaugumi. Viņiem ir resns vēderiņš un gara, no sāniem saspiesta aste. Muguras spuras stiepjas pār visu muguru, bet krūšu spuriņas kā balsti rēgojas uz kakla. Uz katra liela akmens vienmēr ir vairāki sunīši, viņi var būt tiklab akmens sānos, kā virsū visdažādākās

pozās. Guka tuvošanās tos acīmredzot satrauca, un, pielaiduši viņu līdz kādam noteiktam attālumam, tie ar saviem resnajiem ķermeņiem sāka smieklīgi līgoties un rosīgi locīties, pārceldamies uz nomaļāku vietu.

Aļģēs un starp akmeņiem šur tur plivinājās mazās zaļzivtiņas, kas saules starā iemirdzējās kā sudrabs. No labās puses atskanēja švīkstēšana un švirkstēšana — ātrāk turp! Smilšu graudiņi vēl nav paguvuši nogulties, un jūras dibena labi redzams lielas plek- stes apveids. Tikai apveids, pašas zivs nav, tā ierakusies smiltis. Guks drāzās, ar vēderu gandrīz skardams jūras dibenu, bet nekas neiznaca. Tad viņš pagriezās un, nostājies gandrīz vertikāli, sāka rībināt kā ar bungām: «Trrrr-rrrrrrrr-rrr!» Smiltis pēkšņi atdzīvojās, un, ērmīgi kustinādama spuras, no tam izlīda plekste. Tai acīmredzot nebija patikusi bungu rīboņa. Guks metās pie tās, bet plekste paguva kaut kur aizbēgt.

Guks priecīgi sāka griezties riņķī, izšāvās starp diviem lieliem akmeņiem un iztrenkāja zaļzivtiņas un visus miegainos jūras sunīšus, kas karājās uz akmens. Viena zaļzivtiņa ielidoja viņam mutē. Guks to brītiņu paturēja un palaida vaļā. Tā taisījās laisties lapās, bet Guks to tūdaļ saķēra, apgrieza otrādi un atkal palaida. Zaļzivtiņa no jauna devas pie sava akmens, Guks spēji

metas uz priekšu, panāca mazuli, aizķēra ar degunu un, vairākas reizes to apsviedis, aizdrāzas projām.

Viņa priekšā izauga medūzas aurēlijas caurspīdīgais kupols ar bārkšainiem izaugumiem, kas lēni locijās pie mutes. Aiz tās vēl viena, un beidzot medūzas sāka ņirbēt visapkārt. Tas tik bija interesanti — šaudīties, lavierējot starp šiem gļotainajiem kupoliem! Ūdens gan saduļķojis, un radās kaut kāda nepatīkama piegarša.

Guks spēji pagriezās, izlēca virspusē un sāka peldēt no krasta atklātā jūrā. Beidzot ūdens kļuva tirāks un medūzas palika aiz muguras. Tomēr ne visas. Lūk, vēl viena — un cik neparasta! Masīvajam, blavajam zvanam ir zila apmale, zem kuras nokarājas mutes piedēkļu kuplie mežģīnveidīgie kruzuļi. Delfīns piepeldēja medūzai cieši klāt, un tad viens tās tausteklis skāra viņa kaklu. Guks kā dzelts tūdaļ atlēca atpakaļ: āda dega un niezēja. Ak tā gan, atcerēsimies tevi, medūza sakņmute!

Bija kluss, un Guks iedrošinājās atkal piepeldēt pie paša krasta, kas te bija bez pludmaLes un krauji izbeidzās jūrā. Labi, ka līdzās neviena nebija, citādi viņš būtu dabūjis krietnu sutu par tādu nerātnibu. Viņš lēni peldēja gar haotiski sablīvētām klintīm, kas terasvei- dīgi iesniedzās zilajā dzelmē. Uz kadas terases para- dījās kaut kas kustīgs. Guks piepeldēja tuvāk un pašķielēja ar vienu aci. Divām masīvām oranždzeltenas krāsas spīlēm galā bija melni pirksti, tie stiepās pretim Gukam no tumšvioletām bruņām, kuras viscaur klāja dzeltenīgu gredzenu un plankumu raksts. Spīles draudoši kustējās un izdeva dažādus knakšķus. Neko tādu Guks vēl nebija sastapis, un tas bija interesanti.

Guks piepeldēja gandrīz pavisam klāt šim akmens plauktam. Viņam it kā kaut kas būtu teicis, ka šo akmens krabi nevajag tvert aiz knakšķošajām spīlēm. Guks palaida īsu signālu rīboņu. Krabis sāka kāpties atpakaļ un pēkšņi ievēlās plaisā, kuru Gukfe nebija pamanījis, — virsū palika tikai knakšķošā spīle.

Guks ar nožēlu pagriezās un sāka peldēt tālāk, pamazām tuvodamies ūdens virspusei.

Ieelpojis gaisu, viņš kā lode drāzās atpakaļ; krabis sēdēja agrākajā vietā un knakšķināja ar melnajiem pirkstiem, it kā viņu neviens nebūtu iedzinis spraugā. Guks atkal palaida pret viņu īsu signālu rīboņu: «Trr- r-rrr-r-r!» Krabis no jauna ievēlās savā paslēptuvē. «Jocīgi gan,» nodomāja Guks.

Guks vēlreiz iznira no ūdens un jau gatavojās turpināt rotaļu — ienirt vertikāli lejup, lai nogrieztu krabim atkāpšanās ceļu, — kad pēkšņi izdzirdēja Zitas aicinājuma signālu. Vajadzēja paklausīt un peldēt bez kavēšanās, to Guks jau bija iegaumējis. Tomēr viņš nespēja pretoties kārdinājumam — vēlreiz ienira, iedzina krabi viņa spraugā un kā uzvarētājs aizšāvās pretim tālajam aicinājumam līdzīgi melnai bultai.

Zitas balss skanēja aicinoši un satraukti: viņa acīmredzot bija uztraukusies par tik ilgu Guka prombūtni.

— Peldu, peldu! — Guks nopīkstēja par atbildi.

Turpmākais ilga dažas minūtes. Viņam pretim lidoja zilā tāle. Tā kļuva gan tumšāka, kad viņš ienira dzelmē, gan sāka kļūt gaišāka tuvāk virspusei, pēc tam viņš tuvojās zvalstīgajam un mirdzošajam jūras virsas kupolam. Guks ātri piepeldēja pie tā un ar sparu iedrāzās šajā mirdzumā, pēc tam ar jaunu gaisa krājumu turpināja savu straujo skrējienu pie matēs.

Zita, laiku nezaudēdama, peldēja viņam pretim. Viņai šķita, ka_ Guks atrodas pārak tuvu bīstamajam krastam, bet delfīnam tas var beigties ļoti bēdīgi. Pa ceļam viņa bija satikusi lielu stavridu baru un remdējusi izsalkumu; nupat viņa bez nožēlas pameta stavrī- das.

Guks sākumā skaidri redzēja tuvo jūras dibenu, pēc tam tas saka zust zilgmē, un tagad viņš it kā sastinga ūdens masā, likās, ka viņš lidinās tajā, palikdams vienā un tajā pašā vietā. Tomēr ar visu savu būtni viņš juta, ka viņa ķermenis strauji šķeļ ūdeni, astes spura juta tā elastīgo, laisko smagumu un svieda ūdeni uz augšu un apakšu. Kad viņš nira ārā, ātrums bija jūtams it sevišķi. Sākumā ūdeni pāršķēla Guka piere, un viņš ar to sajuta gaisa dīvaino vieglumu — tas ilga pavisam īsu brīdi, mazāk nekā astes pusvēzienu, bet ai/to pilnīgi pietika, lai izelpotu un ieelpotu. Gaiss iedvesa jaunus spēkus, un nezin kāpēc gribējās pamest vēl kādus likumus. Tomēr patlaban palaidnībām nebija laika — Zitas balss skanēja bažīgi, un Gukam nemaz negribējās viņu sarūgtināt.

Viņi satikās un sāka peldēt blakus. Kerija un pārējie atradās ne tālāk par simt garumiem no viņiem. Kerija klusu sauca pie sevis galīgi satrakojušos Tenu, Ciziju un Meju, kas arī bija pieēdušies un tagad rīkoja jautras skriešanās sacīkstes ar zivju baru … Viņiem bija tik jautri, ka arī Gukam iegribējās piedalīties šajā rotaļā. Viņš jautājoši iepīkstējās, bet Zita neatbildēja. Sajā brīdī viņa ar Keriju sasvilpās par savām pieaugušo lietām. Guks šo klusēšanu uzskatīja par atļauju.

Viņš atkal atpalika no Zitas un metās dzelmē. Lidz dibenam te bija talu, apmēram 60 viņa garumu, tik dziļi viņš vēl ne reizi nebija ieņiris.

Ūdens kļuva tumšs, izzuda kustīgie saules stari, kas parasti bija viņa ceļojumu pavadoņi. Tie vairs netrīsēja un nevizuļoja kā spīdīgi taustekļi, kas dziļi lejā saplūst kopā. Tagad Guks bija tos apsteidzis un tie palika kaut kur augstāk.

Zitas un Kerijas svilpieni un čirkstieni nāca no aizmugures. Viņas tagad bija blakus viena otrai. Viņu signālos Guks pēkšņi saklausīja jaunas skaņas, kas brī- dinaja, ka kaut kur blakus ir cilvēks. Viņš ieklausījās — viss bija klusu.

Tens un Cizija izklīdināja pa jūru stavrīdu baru. Palikuši bez darba, viņi sarunāja uzsākt kādu jaunu rotaļu un negribēja tajā pieņemt Meju. Zem Guka peldēja jauns, blivs neiztramditu stavrīdu bars, viņš to labi dzirdēja. Stavndas peldēja kādus divdesmit garumus virs jūras dibena, un viņš metās pie tām.

Peldēt vertikāli uz leju bija grūtāk nekā pie ūdens virsas. Ūdens spieda Guku un apgrūtināja viņa kustības. Lūk, redzamas jau pirmās zivis, vēl tikai daži astes vēzieni, un Guks ietrieksies viņu rindās: «To es neesmu slikti izdomājis: uzkritīšu viņām no augšas!» nodomāja Guks. Bet tad viņam paspruka uzvaras sauciens un zivju ierinda izjuka. Tās tagad atradās pa kreisi un pa labi no viņa.

«Ak tu, velti pasteidzos!» nodomāja Guks. Viņš gan nemaz negribēja ēst, tikai taisījas pabiedēt dumjās zivis.

Laiks bija griezties atpakaļ un ieelpot svaigu gaisu. Guks uz mirkli apstājās, viņa astes spura slaidi iegrima, un tāltālu augšā viņš tūdaļ ieraudzīja ilgoto ūdens virsas sudraba kupolu. Tagad ātrāk aiļgšup, pie gaisa. Guks sāka darboties ar asti, un viņa ķermenis paklausīgi traucās augšup. Tagad viss atkārtojās otrādā kārtībā — ūdens palīdzēja viņam un it kā pašķirās, tas stiprāk spieda uz asti nekā uz galvu. Līdz mirdzošajai ūdens virsai palika apmēram desmit garumi. Spīdošā siena auga un pletās plašumā. Tagad palikuši vairs tikai pieci, četri, divi garumi — un tad visu apņēma mirdzošā gaisma, un Guks līdz pusei bija izlēcis no ūdens.

Tiklīdz viņš atkrita atpakaļ, viņa uzmanību atkal piesaistīja atkārtotie Zitas signāli. Kam tie bija domāti? Kaut kur līdzās bija cilvēks, to Guks labi saprata, un tātad viņam, Gukam, jāizturas, kā nākas. Tas gan attiecās arī uz visiem citiem delfīniem, kuri dzirdēja Zitu. Guks nolēma palūkoties apkārt.

Aizmugurē bija krasts. Nekādi šļakstiem vai kliedzieni no tās puses nebija dzirdami. Pa kreisi Zita un Kerija. Viņas peldēja lēni, un Gukam bija tīrais nieks ātri viņas panākt — līdz viņām bija ne vairāk par divsimt garumiem. Priekšā joprojām draiskojās Tens un pārējie, viņiem neizdevās atkratīties no Mejas, un viņi jautri šaudījās cits pakaļ citam. Cilvēka nebija arī te. Uz jūras bija klusu un labi. Tiesa gan, mazliet vairāk pa labi ūdenī peldēja klucis, diezgan liels, pusotra viņa garuma. Pret to dažreiz šļakstījās ūdens.

Guks ienira un devās uz Jena kompānijas pusi. Zita tūdaļ sāka signalizēt viņam, Gukam, nevis vienkārši visiem delfīniem, kuri viņu dzird. Guks nesaprata viņas nemiera cēloņus un nolēma ātrāk piebiedroties Te- nam un pārējiem, jo skaidrs, ka tie bija drošībā: viņiem ne Zita, ne Kerija nedeva brīdinājuma signālus. Viņš sāka ātrāk kustināt asti. Tas Zitai nemaz nepatika, un viņa strauji devās pie Guka, it kā viņš būtu , izdarījis kādu nepiedodamu kļūdu un nepavisam nesaprastu delfīnu valodu.

j*It kā mani, Guku, kam jau bijis daudz liela delfīna piedzīvojumu un ko pat Tens un Cizija pieņem savā kompānijā, vajadzētu katrā ziņā turēt pie saviem sāniem un nelaist jūrā vienu pašu!» sadusmojies nodomāja Guks. Aizvainoja tas, ka viņu arvien vēl uzskatīja par maziņu. Viņš vēl ātrāk sāka darboties ar asti, lai nokļūtu pie savējiem, iekams viņu panak Zita.

Tas pats stavrīdu bars, kuru viņš nesen bija iztren- kājis, atradās tieši zem viņa. Stavrīdas atkal peldēja regulārā ierindā, mirdzinādamas tūkstošiem zvīņu. Bet tagad viņas bija uzpeldējušas augstak un atradās no virsas ne tālāk par divdesmit viņa garumiem. Un tad Guks sastinga.

«Tad, lūk, kādēļ Zita traucas pie manis, tagad jau dusmīgi svilpdama! Kā gan es to agrāk nebiju pamanījis?»

Virs Guka atradās koka gabals, bet no tā uz leju stiepās tievs, spīdīgs pavediens un izzuda_ kaut kur dzelmē. Šur un tur pavedienam bija paresninājurni. Visšausmīgākais bija tas, ka pavediens laiku pa laikam tika rauts uz augšu, bet pēc tam lēnam atgriezās agrākajā stāvoklī. Stavrīdu bars jau bija piepeldējis tam klāt. Zivju ierinda izjuka un no abām pusēm sāka peldēt apkārt pavedienam. Dažas stavrīdas piepeldēja pie paresninājumiem un sāka tos plucināt, un šī košļāšana bija labi dzirdama. Tad pavediens atkal parāvās uz augšu. Divas stavrīdas pie pavediena sāka skaļi vaimanāt un ērmīgi locīties un raustīties. Pārējās metās sānis. Pavediens nostiepās un saka virzīties uz Guka pusi. Stavrīdas pretojās ar visiem spēkiem, bet spīdīgais

pavediens vilka viņas augšup. Viņas pagāja garām tikai dažu garumu attālumā no Guka, pāršķēla mirdzošo virsu un pazuda. Viss apklusa.

Guks atjēdzās no pārsteiguma un ieraudzīja lidzās Zitu. Viss bija skaidrs. Viņa pagriezās, un viņi cieši līdzās aizdrāzās projām no bīstamā koka gabala un spīdīgā pavediena. Gabaliņu aizpeldējis, Guks izdzirda šļakstu, pagriežas atpakaļ un ieraudzīja, ka pavediens atkal parādījies un, vīdamies sīkos gredzentiņos, sāk grimt no koka gabala uz leju, tieši uz stavrīdu baru, kas vēl arvien bija redzams apakšā. Guks iznira un pakavējās virspusē. Tas, kas viņam bija šķitis nekaitīgs koka gabals, izrādījās laiva, kurā sēdēja cilvēks. Rokā viņš turēja gabalu pavediena, kas grima ūdenī. Vēl Guks dzirdēja dīvainus plīkšķošus sitienus, kas nāca no laivas. Tomēr viņš nenoskārta, ka tur laivas dibenā dauzās zivis, samaksādamas par savu lētticību.

Zitas un Guka ierašanās nemaz netraucēja jauniešu jautrību. Delfīni strauji joņoja cits aiz cita, un Zita tuda] iesaistījās šajā rotaļā. Viņa divos vēzienos panāca Ciziju, nodeva tai Guku, ienira dzelmē un devās pie Kerijas, kura pa to laiku bija sameklējusi barabuļu bariņu, bet no šī ēdiena īsts delfīns nekad neatteiksies, pat ja viņš ir labi paēdis. Guks atkal bija atguvis zināmu patstāvību un tūdaļ izmantoja to. Viņš mazliet atpalika no Cizijas un uzsāka ar Meju jaunu rotaļu: viņi saka griezties bezgalīgā riņķa deja — jautra un nevaldāmā.

jaunas mācības

Saule jau bija augstu un spilgti apgaismoja ūdens virsējos slāņus. Viss bars bija sapulcējies kopā un lēni virzījās gar krastu. Saules stari gandrīz stāvus krita caur ūdeni uz dibenu un, kā vienmēr, nemitīgi pārvietojās. Guks atcerējās, ka viņš, mazs būdams, bija neveiksmīgi mēģinājis notvert šo gaišo rakstu, kas lēkāja pa jūras dibenu, un, kaut gan viņam atkal iegribējās pieveikt viltīgos stariņus, tomēr viņš nolēma atturēties. Kerija bija talu priekšā, un retumis atskanēja viņas signāli — gan klusi svilpieni, gan isas čirkstienu kārtas. Viņa vadīja baru. Guks juta viņas pazīstamo smaržu.

Nekādu briesmu nebija: par to runāja Kerija, un to pašu liecināja viņas atstātās pēdas. Zita atradās tuvāk krastam, viņu kaut kas tur interesēja, bet, kad Guks gribēja piebiedroties, viņa to bez liekām ceremonijām aizsūtīja atpakaļ. Tagad Guks lieliski dzirdēja, kur viņa atrodas, bet viņa nedeva nekādus signālus, varbūt izsekoja zivis, un viņš laiku pa laikam nopīkstēja: «Kur tu esi, māt?» Viņa to nomierināja un atkal apklusa. Sī rotaļa Gukam iepatikās, un tagad viņš nolēma apklust.

«Kapēc man visu laiku jāatgādina par savu klātbūtni? Lai Zita pati atceras, ka es eksistēju,» viņš nolēma. «Vispirms vajag atpalikt.»

Pa labi no viņa aizpeldēja Tens. Viņa tumšā ēna pazibēja uz dzeltenajām smiltīm, uzgūlās uz milzīga melna akmens, vienu mirkli pazuda un sāka ņirbēt talak.

Aizpeldējis no Guka apmēram divdesmit garumu attālumā, Tens brīdi apstājās, pagrieza galvu uz viņa pusi un raidīja īsu čirkstošu signālu virkni. Tie cirtas pret Guka mīksto ādu, no pārsteiguma viņš viegli parāva asti un gandrīz vai atbildēja Tenam ar to pašu, tomēr savaldījās un ar vienaldzīgu izskatu nolaidas tuvāk pie dibena lielā akmens aizsardzībā. Tenu it ka nemaz neinteresēja, kāpēc Guks kā koka gabals kulstās vienā vietā.

«Vai viņš, šis šaudīgais Tens, var zināt, cik patīkami, kad saule kutina un silda tev muguru! Drīzāk gan iespējams, ka viņš to vienkārši nekad nav nojau- tis,» nosprieda Guks.

Tens, protams, aizpeldēja tālāk pie Kerijas un pārējiem, bet Zita tūdaļ ieinteresējās par Guka čirkstinā- šanu. Jau tad, kad viņš peldēja uz dibenu, viņas īsie, meklējošie signāli aiztraucās viņam priekšā, pec tam tieši pa to vietu, kur viņš nupat bija bijis, vēlāk mazliet tālāk. Guks laikā aizpeldēja akmens aizsegā, tagad viņu vairs nevarēja atklāt no Zitas puses. Viņas signāli izbeidzās.

Guks lēnī, cenzdamies nemaz netrokšņot, kustējās pie jūras dibena. Viņam bija jākļūst par pašu nemanāmāko delfīnu pasaulē — vismaz sev pašam viņš tāds šķita.

Akmeņi un zaļzivtiņas, kas ap tiem grozījās, viņu nevilināja; galvenais, tagad viņš bija neredzams, bet vajadzēja tikai sākt dzīties pakaļ kādai no šīm neveiklajām zivtelēm, un viņš būtu pa visu jūru iztaurējis, kur atrodas.

Guks lēni peldēja baram nopakaļ. Viņš labi dzirdēja delfīnus priekšā, vienā laidā uzdūrās viņu smaržojošam pēdām — gan Cizijas, gan Alejas un, lūk, arī gluži svaigas uzbudinātā un mazliet nogurušā Tena pēdas. Sākās straume, kas pati nesa Guku uz priekšu. Tas bija interesanti. Viņam vajadzēja tikai mazliet pakustināt krūšu spuras, un asti varēja nekustināt. Viņš neskaidri nojauta, ka nezin kāpēc to darīt nav vērts, bet kāpēc? Laiks bija doties uz ūdens virsu.

Guks izliecās, pavēcināja asti un sāka tuvoties jūras virsai. Straume kļuva vājāka un virspusē pazuda gandrīz pavisam. Viņš pievilka pilnas plaušas ar gaisu un uz minūti ieraudzīja netālu sarkanīgi pelēkas klintis, kas stāvus krita jūrā. Ienira un atkal nonāca līdz straumei, kas nesa viņu gar krastu. Smilšaino dibenu nomainīja lieli akmens bluķi, kas gulēja regulārās rindās un stiepās uz nupat redzētā krasta pusi.

«Interesanti, kāpēc nav dzirdama pierastā oļu žvirk- stēšana?» Bars bija talu priekšā, un Guks deva īsu čirkstošu signālu virkniti.

«Izrādās, līdz krastam ir tikai divdesmit manu garumu! Šķiet, es atkal pārkāpju Zitas aizliegumus.»

Guks vēlreiz nočirkstināja, pētīdams ceļu uz priekšu un pa labi. Krasts stiepās gar zemes ragu, kas iesniedzās jūrā, un pārgaja lēzenā terasē ar turpinājumu jūras dzelmē. Gukam negribējās pārkāpt aizliegumu, un viņš pagriezās tā, lai virs šās terases appeldētu apkārt zemes ragam.

Tagad zem viņa bija tumšs, akmeņains dibens, gandrīz bez veģetācijas. Guks piepeldēja tam pavisam tuvu, un tas izskatījās kā līdzena, viļņos gludi nopulēta siena. Sur tur to šķērsoja plaisas, un pie tām turējās vārgi aļģu pušķīši. Nebija parasto rosīgo zaļziv- tiņu. Viss bija nedzīvs un neinteresants. Gukam kļuva mazliet neomulīgi, viņš vēl ne reizi nebija redzējis tik nedzīvu jūras dibenu. Delfīns sāka peldēt ātrāk un pēkšņi mazliet pa kreisi ieraudzīja iegruvumu šajā nevainojami gludajā dibenā. Viņš piepeldēja tuvāk un sajuta, ka no iegruvuma pretim viņam plūst ūdens. Tas nemaz nebija līdzīgs parastajam jūras ūdenim, kam ir tūkstošiem nokrāsu un smaržu.

«Tā ir tā pati garša, kuru es jau jutu, kad niru dziļi, dziļi,» konstatēja Guks, un viņam bija taisnība. Ūdens stipri smirdēja pēc sērūdeņraža, un, kā mēs teiktu, tajā nemaz nebija parasto saļu. Guks teica sev, ka šis ūdens ir mazlietiņ ass un grubi^ļaitis. Viņš piepeldēja zemūdens fontānam no otras pusčs un tagad jau labi redzēja šo dīvaino straumi, kas plūda no jūras dibena taisni uz jūras virsu.

— Tad ir gan joks, — Guks nomurmināja pie sevis, — neko tādu es neesmu redzējis, un neviens man nav stāstījis par to!

Guks bija tā aizrāvies ar savu atklājumu, ka, sākdams atkal ieklausīties, baru vairs nedzirdēja. Viņš metās turp, kur pēdējo reizi bija dzirdējis Tenu, bet jūra joprojām klusēja. Tad Guks izbijās. Viņš bija mazliet noguris, krietni izsalcis, un piedevām viņu bija pametuši vienu, turklāt tik neparastā vietā.

Guks izšāvās aiz zemes raga un ieklausījās. Arī te bija pavisam kluss, tikai oļi žvirkstēja un viļņi šļakstījās. Pat visas zivis klusēja, un saule žilbināja bez žēlastības. Dzimto baru nemanīja ne tuvumā, ne tālumā. Te varēja izbīties.

Guks aizmirsa, ka pats visu to izkārtojis, ka izmantojis mazas viltibiņas, lai kļūtu par pašu nemanāmāko delfīnu. Tagad viņš gribēja ātrāk nokļūt blakus Zitai vai Kerijai, atkal būt ar visiem kopā. Bet bars bija pazudis… Trūka ne tikai skaņas, bet arī bara smarža bija izzudusi, izkususi jūrā. Guks nemierīgi sāka griezties uz vietas un no visa spēka saka signalizēt:

— Kur tu esi, māt?

Atbilde bija izsmejošā oļu žvirkstoņa. Viņš riņķoja arvien plašākos lokos, viņam bija pavisam, pavisam baigi, un laiku pa laikam jūrā skanēja viņa aicinājuma brēcieni.

Gukam šķita, ka ir uzdūries Kerijas pēdām, viņš metās peldēt pa tām, bet pēdas pazuda, un viņš atkal saka peldēt pa lielu loku, nemitīgi signalizēdams, ka mazais delfīns nokļuvis lielā ķezā. Drīz vien viņš atkal nokļuva uz pazīstamajām pēdām, šoreiz Tena, vēlāk Mejas, bet tās bija tik īsiņas un tā sajauktas straumē, kuru šajā vietā zemes rags atvirzīja projām uz jūras pusi, ka viņš nevarēja saprast, uz kuru pusi doties, lai atrastu nesen aizpeldējušo baru. «Bet varbūt viņi nemaz te nav bijuši, un tikai straume atnesusi bara dzimto smaržu tieši no tās vietas, kur viņi bijuši visi kopā?» It kā gūdams apstiprinājumu savam pieņēmumam, viņš uzdūrās savas paša smaržas fragmentam, un tas viņu galīgi samulsināja, un viņš zaudēja galvu. Tagad viņš signalizēja gandrīz nepārtraukti un nesaņēma atbildi.

Guks pat nenojauta, ka delveris Tens novērojis viņa — Guka vēlēšanos atpalikt un aizslēpies aiz akmens, bet Zita klusiņām pārbaudījusi viņa pēdas, un viņi nolēmuši Guku labi pārmācīt. Ka gan to varēja zināt mazais, dumjais Guks, kurš pats sev likās liels un stiprs.

Zita bija tikai simt garumu attālumā no viņa un nedeva nekādas dzīvības zīmes. Viņa klausījās un gaidīja, kad Guks nobīsies pa īstam. Visi pārejie atradās blakus licī un arī dzirdēja dumjā delfīnēna vaimanas: viņi gaidīja Zitu un Guku. Delfīniem bija laiks peldēt tālāk projām no krasta, jo zemās skaņas tos nepatīkami satrauca. Sīs skaņas liecināja, ka tuvojas vētra, no kuras labāk aizbēgt jūrā, lai viļņi neizmestu krastā. Viņi lēnām slīdēja vēl mierīgajos līča ūdeņos, bet, izņemot pierimušās zaļzivtiņas un jūras sunīšus, nekas ēdams nepagadījās: visas zivis jau bija aizpeldējušas tālāk no krasta, kam šajā tumšajā bezmēness naktī uzbruks postoša vasaras vētra.

Vējš kauca un auroja vēl tālu, tālu jūrā. Tas pacēla smalkos ūdens putekļus un svieda tos gaisā. Pēc tam sāka lidot šļakatas, viļņi cēlās arvien augstāk un augstāk, tad vējš tos sarindoja un tie sāka šūpot jūru. Tā kļuva melna, pārklājās ar baltām putu cirtām, un šās tālās gaisa un ūdens kaujas skaņas ātrāk par viļņiem un vēju atskrēja zem ūdens šurp pie krasta, brīdinot par briesmām visus, kas prata klausīties. Vētra attrauks šurp tikai naktī, pa to laiku var mierigi aiz-

peldet uz klusu vietu, tikai jāpagaida šis dumjais Guks un Zita.

Gukam šķita, ka pagājusi vesela mūžiba no tā laika, kopš viņš palika viens pie šā zemes raga. Patiesibā bija pagājušas, protams, tikai dažas minūtes pēc mūsu laika. Tieši tik daudz, lai Zita varētu izlemt, ka viņš pietiekami nobijies un diez vai kādreiz vēl mēģinās noslēpties no sava bara.

Viņa lēni sāka peldēt pie dēla, kaut gan viņai ļoti gribējās no visa spēka mesties uz priekšu un nomierināt to. Tomēr viņa nesteidzās: Gukam vajadzēja labi iegaumēt, kā jāuzvedas, citādi viņš aiz savas muļķības var kādreiz aiziet bojā.

Guks riņķoja pa lielu loku un ar pēdējiem spēkiem neganti signalizēja: «Kur tu esi, māt?» — un klausījās. Atkal signalizēja, un atkal klausījās. Atbildes nebija. Viņam likās, ka pie viņa kads zogas klāt. «Tr-r- r-r-rr! Kas tu esi?» Viņš veikli apgriezās, raidīdams īsu čirkstošu skaņu virkni, un tūlīt saņēma atbildi, ka šī būtne, kas zagšus tuvojas, ir delfīns. Viņš jau redzēja to, tā bija… Zita! Guks apjuka aiz pārsteigumā un metās viņai pretim.

— Zita!?- — viņš iepīkstējās bailīgi un jūsmīgi, un tūdaļ mīļais un pazīstamais mātes deguns mīksti atdūrās pret viņa sānu. Tikai māte varēja tik maigi un mīlīgi pieskarties ar savu lielo, samtaino degunu.

Tagad Gukam pavisam zuda spēki. Viņš atradās pie ierastā drošā sāna. Viņi peldēja kaut kur, bet viņš neko neredzēja un nedzirdēja. Guks vairs nebija vientuļš, jūrā visu pamests delfīnēns — viņš bija kopā ar mati. Viņš atpūtās, viņš bija paēdis, un viņam ļoti gribējās gulēt.

Delfinēns neredzēja un tikai pa miegam dzirdēja, ka Kerija grib viņam krietni sadot par patvaļu un citiem huligāniskiem izlēcieniem, bet māte nelaiž to klāt. Viņa galvā šaudījās gan Mejas, gan Tena, gan Cizijas pēdu fragmenti; zibēja nedzīvā dibena melnas akmens plāksnes ar retiem, vārgiem cietu aļģu pušķiem; atkal parādījās tumšais caurums ar elastīgu, durstošu augšup- plūstošā ūdens strūklu, bet tagad tas nezin kāpēc bija pierasto smaržu pilns un nemaz nesmirdēja pēc sērūdeņraža. Smaržoja pēc sadusmotās Kerijas, no kuras jaturas tālāk, jo viņa var ļoti sāpīgi uzsist ar savu degunu pa sāniem — bet Kerijas deguns nepavisam nav tik mīksts kā mātei…

pirmā vētra

Kad Guks pamodās, saule rietēja. Pa jūru stiepās gara taciņa, un pa to skrēja dzelteni stari. Saule tos visus savāca, lai ienirtu pirms nakts iestāšanās. Pie debesīm kvēloja koši sārti mākoņi, bet krasts bija talu, tālu un iezīmējās pret apvārsni kā melna augstu un zemu viļņu virknīte. Tieši aiz tiem tad arī saule nira. Nepatīkamās zemās skaņas gan pastiprinājās, gan pierima, gan ar jaunu spēku gāzās virsū Gukam. Tas bija satraucošas, un nezin kāpēc gribējās peldēt tām pretim, lai skaņas drīzāk mitētos. Droši vien tā bija ļoti liela un briesmīga būtne, kas tā skanēja. Skaņas nāca no tās puses, kur pēc Kerijas un Zitas nostāstiem bija Lielais delfinu ceļš uz pasauli, un, likās, aptvēra visu jūru.

Vējš pastiprinājās, un, kad Guks iznira virspusē, viņu apbēra asu šļakatu kaskades. Visapkart ar šņākoņu un troksni šķīda putainās nezin no kurienes atskrējušu viļņu muguras. Galu galā ko nozīmē — nezin no kurienes? Tie atvēlušies no tās puses, no kurienes visu šo laiku nākušas zemas, satraucošās un žēlabainas skaņas. Tagad tās jau bija te un skanēja visapkārt Gukam.

Viļņi auga un vēlās. Tagad varēja arī nepeldēt uz augšu, lai ieelpotu, jo jūras virsa pati te tuvojas viņam, te uzlidoja tālu, tālu augšup. Ja Guks būtu viens, viņš varbūt mēģinātu tai dzīties pakaļ — augšup un lejup, tā droši vien ir interesanta nodarbošanās. Bet līdzās atradas Zita, pie viņas sāniem bija tik ērti un mierīgi, un viņa nemaz nedzinās pakaļ lēkājošajai, grīļīgajai virsai, bet mierīgi gaidīja, kad tā pienāks viņai klāt un varēs ieelpot svaigo, valgmes piesātināto gaisu.

Tā turpinājās visu nakti. Kad bija pienācis pelēkais rīts un Guks galīgi pamodies, apkārt svilpoja vējš,

aurodams un noraudams viļņu muguras. Viļņi bija augstu, augstu virs Guka- un Zitas un joņoja cits aiz cita kā neskaitāmas milzīgas zivis. Tie traucās rindās lieli un cieti kā tās krasta terases, ko viņš redzēja vakar. Guks bija sataisījies papeldēt kopā ar Ciziju, bet Zitai tas nezin kāpēc nepatika, un viņam vajadzēja palikt pie mātes sāniem.

Debesis bija zemas un pelēkas, pa tām traucās mākoņu skrandas, acīmredzot tiekdamās drīzāk nokļūt līdz krastam, kas bija aiz Guka un draudīgi dunēja. Sis oksnis bija nepārtraukts un briesmīgs. Tikai tagad uks saprata Zitas aizliegumu piepeldēt tuvu krastam: pat šeit, tik tālu no krasta, šis troksnis viņu apdullināja, bet, ja piepeldētu tuvāk, tad gluži neko nevarētu sadzirdēt šaja ūdens rēkoņā un dardošajā akmeņu brākšķēšanā.

Viļņi virs Guka te cēlās, te plaka, bet dārdoņa pie krastā, kurp tie drazas, bija nemitīga. Ta it ka slīdēja 110 kreisās puses uz labo pusi un nepaguva beigties un pierimt pa labi, kad atkal bija dzirdama pa kreisi. Un tā visu laiku vēlās viļņi un dārdēja krasta bangas.

Jau sen bija pienākusi diena, bet saule nerādījās. Tā nespēja izlauzties caur biezo mākoņu segu, kas aizklāja debesis, un Guks tikai brīžiem redzēja gaišu plankumu tajā vietā, kur vajadzēja būt saulei. Viņam pagalam bija apnikusi gausā peldēšana blakus Zitai. Vēlēšanās dzītiēs pakaļ lekajošajai ūdens virsai kļuva arvien stiprākā un stiprākā. Tada vēlēšanās, šķiet, bija ne tikai viņam vien: bars sāka peldēt ātrāk, pēc tam delfīni ienira un pagriezās uz krasta pusi. Tagad viļņi joņoja no aizmugures, bet tas turpinājās īsu bridi. Viņi peldēja arvien atrak un ātrāk, kamēr skrejošo viļņu un peldošo delfinu ātrums kļuva vienāds: viļņi it kā apstajas uz vietas. Vēl daži sitieni ar astēm — un viss bars jau ir skrejoša viļņa mugura. Tagad delfīni lidoja uz priekšu kopā ar viļņiem ar tādu pašu ātrumu kā tie. Guks juta, ka ūdens sācis viņu nest gluži tapat kā tā straume, kurā viņš bija iekļuvis vakar, tomēr daudz ātrāk. Vajadzēja tikai mazliet regulēt ar spurām.

Aizmugurē sāka vārīties putainas viļņu muguras.

Salkdamas un š|akatas šķaidīdamas, tās grasījās panākt mazo delfinu, tomēr to apņēmības ilgākam laikam nepietika, un tās nobruka lejā un palika aizmugurē. Saka putot jaunu viļņu muguras un tāpat nokrita un izšķīda. Bet delfīni arvien ātrāk lidoja un lidoja uz priekšu.

Gukam ļoti patika šāds peldēšanās veids, bija patīkami ar visu ādu uztvert kāpjošā ūdens mīksto durstīšanu un tā vareno, elastīgo spēku pārvērst brīnišķīgā un straujā lidojumā.

Krasta dunoņa draudoši pastiprinājās, bet Guks bija kopā ar baru un varēja ne no kā nebaidīties. Zita griezīgi iesvilpās, pievērsdama sev uzmanību, un pa kaklu pa galvu metās uz priekšu, reizē ar Guku noslīdēja no ūdens kalna un ienira. Tūlīt kļuva tumšs un Guka ķermeni ieskāva parastās pretim skrejošā ūdens straumes. Sākumā delfīni peldēja uz muguras, un viņš labi redzēja tumsas un gaišas joslas, kas pa virsu slīdēja pretim. Dažreiz virsa sāka vārīties, bet tūdaļ turpināja atkal vienmērīgi pacelties un nolaisties. Pēc tam Guks un Zita apgriezās uz vēdera, un atkal viļņi cits pēc cita sāka joņot viņiem pretim. Krasta bangu dārdoņa pamazām sāka attālināties, viņi peldēja uz atklātās jūras pusi, turp, kur bija tikai vēja un viļņu troksnis.

Tagad Guks zināja, kas ir vētra, kā vajag peldēt un ka var vizināties uz viļņiem. Viņam gan ļoti gribējās vel paskriet pakaļ zvalstīgajai ūdens virsai, bet nezin kāpēc pat Tens to nedarīja. Guks nolēma būt pirmatklājējs. Spēji nobremzējis, viņš atpalika no Zitas un tūdaļ metās augšup pie baltā, zvalstīgā pārsega. Viņš izlidoja virs ūdens tieši viļņa pakaļējā nogāzē, un tūliņ nākamā viļņa šņācošā kore viņu apsedza, bet tūkstošiem sīciņu ūdens virpuļu radīja viņā veselu sajūtu brāzmu. Tāpēc Guks nepaguva ienirt un pēkšņi sajuta, ka viņu kaut kas velk un velk uz augšu. Nākošajā mirkli viņš ieraudzīja sevi pašā viļņa virsotnē un tūlīt saka lidot lejup. Tas bija tik negaidīti, ka viņš nepaguva pakustinat spuru un krita, krita arvien zemāk un zemāk.

Apakšā viņš neuzkavējās, bet attapās, ka tūdaļ jāmeklē glābiņš dzelmē. Te bija klusi un mierīgi un neviens viņu nemētāja augšup un lejup.

Bet tas taču delfīnam ir- apkaunojums, ka viļņi viņu nes kā koka gabalu! Tagad līdzās bija Zita; Guks neredzēja, no kurienes viņa ieradās, un nedzirdēja, ko viņa runāja, — domās viņš vēl arvien krita lejup no ūdens kalna un juta savu pilnīgo nevarību. Nē, tagad pietiek; nu viņš zināja, kas ir vētra, un neļaus viļņiem rotaļāties ar sevi. Viņš pats vizināsies uz tiem un peldēs pavisam mierīgi, jo jūras virsa pati šūpojas un pienāks pie viņa taja brīdi, kad vajadzēs ieelpot svaigu gaisu

pagājis gads

Tā nu Guks dzīvoja savā barā. Ar katru dienu viņš bija kļuvis mazliet lielāks un drusciņ gudrāks. Ik dienas viņš uzzinaja daudz ko interesantu no Zitas, Kerijas un ari no citiem delfīniem. Tas nebija agrākais Guks, kas prata tikai draiskoties un juceklīgi kulstīt pa ūdeni savu mazo astes spuriņu. Viņš jau macēja atrast pazīstamas ceļa zvaigznes, noteikt pēc saules un mēness diennakts laiku. Visa jūra, kur viņi ar baru šajā laikā bija uzturējušies, viņam šķita kā milzīga karte, kurā katram iecirknim ir sava neatkārtojama nokrāsa, ko nebija iespējams sajaukt ne ar kādu citu. Guks diez vai spētu precīzi pastāstīt, kā tas viņam izdodas. Tomēr, lūk, šis līcītis nemaz nav līdzīgs tam otram, kas blakus: ūdens temperatūra, straumes virziens, nerimstošie jūras un tās iedzīvotāju trokšņi, pat ūdens garša tajos citāda. Katra no šīm atšķirībām, atsevišķi ņemot, varēja būt ļoti maza, bet visas kopā tās veidoja katrai vietai raksturīgas īpašības.

Atkal dienas kļuva īsākas tāpat kā pirms gada. Arvien biežāk uzpūta brāzmains vējš un sāka šūpot viļņus, lai pēc tam ar dārdoņu triektu tos pret krastu. Guks tagad jau daudzas stundas iepriekš nemaldīgi noteica vētras tuvošanos un reizē ar visiem aizpeldēja droša attālumā no krasta. Saule vairs nepacēlās tik augstu un nesildīja tik stipri kā agrāk. Tā Guks pēc sešiem mēnešiem pirmoreiz iepazinas ar rudens iestāšanos un pec tam ar ziemas, pavasara un vasaras at- nākšanu. Tagad viņam bija jau pusotra gada.

Rudeņos, kad no visas piekrastes sapulcējas delfīni un iet neskaitāmi zivju bari, parasti notiek delfīnu svētki, kuros jaunie delfīni var iepazīties ar baru vecākajiem un visiem pārējiem.

Mazais bariņš, kur dzīvoja Guks un ko vadija Zita, bija tikai viens no daudzajiem Erras ģints bariem, kas izkaisīti pa visu jūru. Katrā bija savi vadoņi, un no tiem paši piercdzējušākie, gudrākie un sava mūža visvairāk piedzīvojušie kļuvusi par vecākajiem. Guks zināja, ka vecākie visas savas zināšanas un pieredzi nodod tālāk citiem delfīniem, viņi bija skolotāji un audzinātāji.

Viņi raudzījās, lai tiktu pildīti delfīnu likumi, kurus sensenos laikos bija izstrādājusi pati dzīve, un vajadzība tos grozīt nebija radusies.

Šo likumu nebija sevišķi daudz, un tie bija izteicami šādi: visi delfīni ir brāļi, un tiem jāpalidz cits citam, nedrīkst pamest biedru nelaimē, jāpalīdz vājiem un slimiem un jāklausa vecāki delfīni. Viens no likumiem sludināja, ka jūrā vienmēr ir daudz pārtikās un delfīni var viegli to atrast, tāpēc delfīns nedrīkst atņemt otram barību un tās dēļ plūkties ar otru, bet gan gluži otrādi — viņiem kopīgi jāmedī un jādala laupījums pēc vajadzībām, kā arī jāpaēdina vājie un slimie.

Bija vēl kāds sens likums, ar kuru Guks iepazinās. Šis likums vēstīja, ka delfīnam jāpalidz citiem dzīvniekiem, ja tie lūdz palīdzību vai ja delfīns pats redz, ka tie ir nelaimē. Šis likums attiecās arī uz cilvēkiem. Tiesa gan, pēdējā laikā cilvēks ir stipri mainījies, un tāpēc Zita aizliegusi Gukam tuvoties tam. Šis, šķiet, bija vienīgais likums, kas nedaudz mainījies delfīnu tautas pastavēšanas laikā.

Pēdējais likums, kuru zināja Guks, bija ajzliegums tuvoties krastam. Tas delfīnam ir ļoti bīstami. Ja viņš peld pie paša krasta, tad vienmēr jāuzmanās, lai kāds negudrs vilnis neizsviež viņu no ūdens, nesadauza pret akmeņiem un neatstāj uz smiltīm.

Zitas bars pameta kalnainos Krimas krastus, kas Gukam bija kļuvuši mīļi un pazīstami, un devās uz tikšanos ar pārējiem Erras ģints bariem. Tiem bija jāsastopas Kerčas juras šauruma seklajos ūdeņos tieši tajā bridi, kad pie debesīm spīdēs pilns mēness. Šajā laikā te cits aiz cita gāja garšīgu zivju bari — stavrīdas, kefales. Delfīni, kas bija ieradušies pirms šī termiņa, dzīroja, gaidīdami pārējos. Pēc divām dienām ari Zitas bars ieradas te. Pa labi un pa kreisi bija delfīni, Guks nekad vēl nebija redzējis tik daudz delfīnu kopā. Tie peldēja ciešās grupās, izklīda un atkal apvienojās.

Cik daudz gan Zitai un Kerijai te bija pazīstamu pieaugušo delfīnu, citu baru vadoņu! Daudz draugu bija arī Tenam, Cizijai un pat Alejai. Tikai Guks nevienu nepazina. Viņš bija mazliet nobijies un ciešāk spiedās klāt pie Zitas sāna, ar skaudību nolūkodamies, kā Tens un pārējie uzsāk jautras skriešanās sacīkstes. Pēc tam kāds Cizijas paziņa, kura vardu Guks nesaklausīja, ieteica jaunu rotaļu. Jaunie delfīni sakārtojas apli un tā sāka skriet cits aiz cita, laiku pa laikam izlēkdami no ūdens un skaļi plakšķinadami ar astēm. Visi tie bija lielāki par Guku, un viņam nebutu viegli tiem turēt līdz, tapec viņš pat nemēģinaja • aizšmaukt no Zitas.

Pēdīgi pie Zitas piepeldēja kada delfīnu māte ar tādu pašu delfinēnu kā Guks. Viņš bija ļoti līdzīgs Gukam, tikai gaišo joslu zīmējums uz sāniem un pie acs tam bija mazliet-citāds. Tas bija Zitas bara radiniekiem — Uiras baram raksturīgs zīmējums. Tagad Guks kļuva drošāks un, palicis aiz Zitas, piepeldēja pie nepazīstama.

—   Kas tu esi, un kā tevi sauc? — viņš nopīkstēja.

—   Esmu Cens no Uiras bara, — skanēja atbilde, — bet tu esi no Keetas bara, un tavu mati sauc par Zitu. Ka tevi sauc?

Tā notika viņu iepazīšanās, un drīz vien viņi jau jautri rotaļājās. Izrādījās, ka tādu jaunu delfinu ka viņi ir ļoti daudz: viņi saspiedās ciešā bariņā un uzsāka savas rotaļas. Drīz vien visi bari bija sapulcējušies, un, lai nepazustu starp tik daudziem delfīniem, Guks atkal iekārtojās pie Zitas. Tika pārspriesti jaunumi: delfīni stāstīja par visiem svarīgākajiem un jaunākajiem notikumiem pagājušā gada laikā. Gukam tas likās intere-

santi, un viņš uzreiz uzzināja daudz, daudz jauna. Sevišķi viņu pārsteidza kāda vecākā stāsts par to, ka sensenos laikos sapratīgas būtnes, kas dzīvojušas uz sauszemes, elpojušas gaisu un dēvējušās par cilvēkiem, bijušas delfīnu draugi un bieži lūgušas no tiem padomu un palīdzību. Delfīni bieži izglābuši cilvēkus no nelaimes jūrā, jo viņi neprot ilgi peldēt un var noslīkt, dzinuši viņu tīklos zivis, un cilvēki dalījušies ar delfīniem savos lomos. Bet tas viss bija ļoti, ļoti sen, un vecākie to bija uzzinājuši no saviem vecākajiem tajā senajā laikā, kad viņi vēl bija maziņi, bet tie savukārt no saviem un tā tālāk… So nostāstu delfīni nodeva no paaudzes uz paaudzi. Kopš tiem senajiem laikiem cilvēki stipri mainījušies. Sākumā viņi arvien retāk lūdza delfīniem palīdzību, pēc tam sāka izmantot peldēšanai pa jūru dārdošus un nejauki smirdošus kuģus un, beidzot, sāka iznīcināt delfīnus. Tas bija tik nejēdzīgi un dumji, ka delfīni ilgi nevarēja ar to aprast, un tikai nesen, dažu pēdējo paaudžu laikā, tika izdarīts likuma grozījums, kuru Guks uzzināja no Zitas un saprata kā aizliegumu tuvoties cilvēkiem. Tiesa gan, kaut reti, tomēr bija gadijumi ari tagad, kad cilvēki nevarīgi ķepurojās jūra un lūdza palīdzību. Ja tuvumā bija delfīni, viņi parasti izpildīja šo mēmo lūgumu. Arī šogad Uiras bara delfīni izgrūda no ūdens

slīkstošu cilvēku un aizveda viņu lidz krastam. Delfīni 110 Eecas bara reiz uzdūrās talu no krasta slīkstošam cilvēkam, bet, kad tie metas viņam palīgā, viņš saka tik stipri trokšņot un vēcināt rokas un kājas, ka delfīni labāk atstāja viņu savam liktenim, un viņš noslīka. Tajās dienās Guks uzzināja vēl daudz citu interesantu jaunumu.

Delfīnu svētki bija beigušies, un Zitas bars devās uz dzimtajiem krastiem. Un tieši tad atgadījās notikums, kas uz visiem laikiem pārveidoja Guka dzīvi.

Jūra bija nemierīga. Saule, nesen kā izbirusi no tās, vēl atradās zemu. Guks un pārējie delfīni izdzirdēja kuģu dārdoņu. Sākumā tie bija tālu, pēc tam sāka tuvoties. Viss bars ienira un steidzās projām no neciešamās žvadzoņas. Parasti delfīniem izdevās diezgan viegli tikt vaļā no šā trokšņa, bet šoreiz notika citādi.

Pieci kuģi izkārtojās lokā pa jūru un neatlaidīgi vajāja delfīnus. Odeni tika nolaistās laivas, un no tām skanēja griezīgi triecieni, no kuriem Gukam iekšā viss sastinga.

Dārdoņā nāca no visām pusēm un piespieda baru arvien tuvāk pie krasta. Delfīni šaudījās, meklēdami izeju no dārdošā loka, un pēkšņi atklāja šauru eju. Te bija klusu. Daudz neprātodami, viņi iepeldēja tajā, un dārdoņa jau palika aiz muguras. Delfīni nopeldēja tikai dažus desmitus garumu, kad pēkšņi tieši savā priekšā ieraudzīja tīklu. Kā siena tas stāvēja priekšā pa kreisi un pa labi. Zita spēji apgriežas un kopā ar pārējiem delfīniem metās atpakaļ, bet bija jau par vēlu. Eja, pa kuru viņus ievilināja lamatas, bija noslēgta ar to pašu tīklu. Delfīni metās dzelmē, bet arī te ceļu uz jūru viņiem atgrieza tikls, kas gulēja dibenā. Viņi bija iekļuvuši slazdos.

Bars šaudījās, meklēdams izeju, bet neatrada to. Tīklā gan bija caurums, bet tas atradās blakus laivai, un Zita sākumā neuzdrošinājās tuvoties tam. Tiklu savilka, un ūdens platība, kurā peldēja delfīni, samazinājās. Laiva atiras no tās vietas, kur pusotra garuma attaluma no virsas bija caurums, un Zita ar Guku piepeldēja tam klat. Caurumiņš bija pārak mazs Zitai, viņa varēja sapīties tīklā, bet Guks viegli izpeldēja caur to. Un ta nu iznāca, ka Guks atradas jūrā, bet viss bars tīklā. Viņš atkal un atkal atgriezās un aicinoši svilpa. Zita viņam atbildēja. Lai cik lielas bija bailes,- Guks nespēja pamest savējos nelaimē, delfīnu likumi to aizliedza. Un tad iejaucās Zita.

— Guk, ātrāk peldi pie vecākajiem, — viņa teica, — un pastāsti, ka mēs esam nelaimē.

Tā bija pavēle, bet Guks nevarēja uzreiz izšķirties, vai izpildīt to. Viņš arvien vēl peldēja un peldēja ap savu dzimto baru. Pēkšņi cita pēc citas sāka apklust Tena, Cizijas, Kerijas, Mejas balsis, un tad pazuda ari Zitas balss.

Guks bija palicis viens.

Tiklu izvilka no ūdens, un kuģi aizbrauca, aizvezdami Guka dzimto baru. No visiem pārdzīvotajiem uztraukumiem un bailēm Guks bija tikko dzīvs. Un tad viņš atkal izdzirdēja delfīnu balsis. Viņš metās tiem pretim un nokļuva starp Eecas ģints delfīniem.

Dažu pēdējo stundu notikumi bija tik šausmīgi, ka Guka galvā bija viss sajucis un viņš nekādi nevarēja par tiem sakarīgi pastāstīt. Delfīniem bija skaidrs tikai tas, ka Guks pārkāpis delfīnu brālības likumu un atstājis savus biedrus nelaimē, bet pats kaut kā izglābies. Tas bija drausmīgi, un par to viņu vajadzēja sodit.

Visas lielās Eecas ģints vecākie sapulcējas uz apspriedi, un tā bija ilga.

Pēc tam viņi ielenca nelaimīgo Guku ciešā lokā, un viņš ar visu savu ķermeni sajuta to signālu spēcīgos viļņus.

— Guk no Keetas bara, tu esi pārkāpis mūsu paražas, un mēs izraidām tevi no delfīnu sabiedrības…

Viņi sacīja vēl kaut ko, bet Guks vairs neko nedzirdēja — spīdoša jūras virsa pēkšņi bija pagriezusies un atradās nevis ierastajā vietā augšā, bet gan kaut kur sāņus. Guks zaudēja samaņu un saka lēnam gāzties uz s/niem. Divi jauni delfīni satvēra viņu un uznesa virspusē. Guks nevilšus dziļi izelpoja un ieelpoja un sāka atžilbt. Kad viņš atguvas pavisam, līdzas neviena nebija. Guks bija palicis viens, gluži viens. Viņš bija zaudējis dzimto baru, bet ceļš pie citu baru delfīniem viņam bija slēgts. Slēgts uz visiem laikiem ..,

uz «delfīna» klaja

Ekspedīcijas kuģis «Delfīns» pilnā gaitā devās uz Krimas krastiem, kur kāda līcī atradās delfinu pētniecības laboratorija. Pirms divām stundām nelielas gar bortiem izvietotas vannās ar jūras ūdeni ielaida nupat noķertos delfīnus. Zinātniskie līdzstrādnieki, kurus vadīja ekspedīcijas priekšnieks Pjotrs Maksimovičs, tikko bija pabeiguši visu, kas saistīts ar delfīnu iekartošanu vannās.

Pirmie visgrūtākie un visatbildīgākie darbi bija paveikti: delfīni izskatās lieliski, tie novietoti vannas uz piekaramiem šūpujtikliem, augšā virs tiem pārvilkts jumtiņš aizsardzībai pret sauli, sūkņi sūknē svaigu jūras ūdeni.

Vienā no vannām ir divi delfīni — viens liels, otrs mazāks. Ja uz viņiem paraudzītos Guks, viņš tūdaļ pazītu Zilu un Tenu.

—   Vēl atliek izmērīt šos divus pēdējos, — teica Pjotrs Maksimovičs. — Volodja! Diktējiet man mērījumus…

—   Tris metri deviņi centimetri, mātīte, diezgan veca.

—   Nu tas nav gluži precīzi: viņai septiņi līdz desmit gadi. Kā saka, spēku plaukumā. Kaut kur droši vien jābūt arī viņas mazulim. Kā mēs viņu nosauksim?

—  Es ieteicu dot tai vārdu «Māte», — atsaucās Volodja.

—   Piekrītu. Izmērīsim otro.

—   Tēviņš, viens metrs astoņdesmit četri centimetri

—  Vecums — gads un daži mēneši… Kā nosauksim?

—   Lai iet «Petjka»!

—   Nu ko, pierakstu: «Petjka». Volodja! Aplieciet ap astēm manšetes ar numuriem, bet es iešu uz komandtiltiņu.

—   Pjotr Maksimovič! Vai neesat aizmirsis — četros seminārs? Jūs solījāt pastāstīt …

—  Atceros, atceros, sapulcēsimies pēc piecpadsmit minūtēm uz klāja.

Ar acs kaktiņu Zita vēroja dīvainās būtnes. Viņa pirmoreiz redzēja cilvēkus tik tuvu. Klaju viegli drebināja kuģa dzinēju darbība, metāla klaboņa plosīja dzirdi. No apakšas un no sāniem Zitai traucēja šūpujtīkla saites, te deguns, te aste atdūrās pret vannas sienām. Tenam bija vēl sliktāk, viņš bez mitas aicinoši svilpa. Zita kā varēdama centās to nomierināt.

Kad visi bija sapulcējušies uz klāja, Pjotrs Maksimovičs sāka semināru.

—   Vispirms par kārtējiem darbiem. Ar delfīnu gūstīšanu mēs praktiski esam sākuši jaunu posmu eksperimentālajos pētījumos. Gūstīšana noritēja sekmīgi, un tagad no mums atkarīga šo dzīvnieku dzīvība. Panākumi atkarīgi no tā, kā mēs pratīsim viņus pārvest uz laboratorijas sprostiem, cik savlaicīgi spēsim noteikt, ka'viens vai otrs delfīns sācis slimot, kādus pasākumus veiksim, cik pašaizliedzīgi strādāsim, likdami lietā visus spēkus un zināšanas. Jāsaka gan, ka aģitācija ir lieka, katram tas jāsaprot pašam.

Bet tagad parunāsim par mūsu uzdevumiem. Kas liek mums izdarīt arvien jaunus mēģinājumus ielūkoties delfīna pasaulē? Kāpēc par šiem jūras zīdītājiem tā interesējas zoologi, psihologi, kuģu būvētāji, lingvisti — vārdu sakot, visdažādako profesiju cilvēki?

Tagad jau pilnīgi skaidrs, ka tā nav aizraušanās ar modi. Mēs mēģinām noskaidrot, kā zīdītāji iekarojuši okeānu. Kā vaļveidīgajiem, it jpaši delfīniem, izdevies apgūt okeāna plašumus no Arktikas lidz Antarktikai, no jūras virsas līdz simtiem metru dziļumam, orientēties straumēs, izvairīties no šķēršļiem, pārvietoties bezgalīgajos plašumos pa vienām un tam pašām «takam», nemaldīgi atrast barību?

Pašlaik cilvēce jau iekaro kosmosu. Nav tālu tas laiks, kad cilvēks savus pūliņus veltīs «Zemes kosmosa» — okeāna apgūšanai. Un tad būs vajadzīgas zināšanas par to, ko miljoniem gadu ilgajā evolūcijas Ijfika daba radījusi tiem pašiem nolūkiem.

Mūsu tuvāko pētījumu programma ir pilnīgi skaidra. Kā atceraties, delfīniem ir unikāla ultraskaņas lokācijas īpašība. Tomēr vēl līdz šim laikam nav zināms, kādas ir viņu lokatora reālās iespējas. Ir zināms, ka delfīni raida īsus signālus — knikšķus un pēc atbalss orientējas ar lielu precizitāti. Ir zināmas kaut kādas pašu lokācijas signālu raksturlīknes, bet mums vēl jānoskaidro, ko delfīns ar lokāciju var uzzināt par apkārtējo pasauli …

Diena slīdēja uz vakara pusi, jūra gulēja gluda un mierīga, neviena vilnīša, delfīni izturējās rāmi. Sēde tuvojās beigām, un Pjotrs Maksimovičs jau gatavojās visus, kas brīvi no sardzes, sūtīt atpūsties pirms grūtās nakts, bet tad viņu uzrunāja kapteinis:

—   Pjotr Maksimovič! Vai atceraties savu solījumu pastāstīt, kā delfīni cēlušies? Pašreiz tam ir īstais laiks — jūra mierīga, mana komanda visa kopā. Cita gadījuma var arī nebūt.

—   Nu ko, solījumi japilda. Sāksim ar senajiem laikiem. Piemēram, grieķi savos mītos stāstīja, ka delfīni cēlušies no cilvēkiem. Ja, jā, nebrīnieties! Starp citu, ari no jūrniekiem, tikai ar pirātu tieksmēm. Viņi bija nolēmuši aplaupīt savu pasažieri dievu Dionīsu un tika par to sodīti. Viņš bija uzzinājis jūrnieku domas, un visi viņi būtu gājuši boja, ja cits dievs nebūtu apžēlojies par nelaimīgajiem un pārvērtis viņus par delfīniem.

—   Tātad šodien esam sagūstījuši tuvākos radnieci- ņus?

—   Ja var ticēt senajiem grieķiem, tad tieši tā. Bet kādēļ gan meklēt aizvēsturiskajos laikos? Ņemsim divdesmito gadsimtu, modecno elektronu skaitļošanas mašīnu un atkārtosim dažus aprēķinus, kurus ar to nesen izdarījis kāds angļu zinātnieks. Vai esat ar mieru?

—   Var pamēģināt…

—   Tātad, ja ūdens straumē iegremdē bērnu gumijas bumbiņu, ūdens to saspiež straumes virzienā. Tādai pašai iedarbībai pakļauta arī dzīvā organiskā viela, kas peld ūdenī. Tāpēc tā cenšas mainīt savu formu, lai pielāgotos apstākļiem, kas darbojas pastāvīgi. Ja šis uzdevums jārisina visu mūžu daudzām dzīvnieku paaudzēm, teiksim, kādiem vaļu senčiem, tad evolūcija izraugās un nostiprina visoptimālāko atrisinājumu.

—   Iebildumu nav. Kādas, biedri kaptein, ir jūsu domas?

—   Viss tā kā būtu loģiski…

—   Lieliski, tagad šo programmu uzdodam mašīnai un liekam izrēķināt uzdevumu par cilvēka galvu, kas uz miljoniem gadu iegremdēta ūdens straumē, kura uz to spiež virzienā deguns — pakausis. Lūdzu ievērot, ka optimālās formas aprēķināšana bija daudzpakāpju process. Sākuma profilam aprēķināja pusātrumus un pusspiedienus uz sejas virsmu; ar optimālās regulēšanas teorijas metodēm noteica iespējami mazas galvaskausa kaulu deformācijas, lai samazinātu šķidruma maksimālo spiedienu uz seju, un tā tālāk. Jaunatrastajai galvaskausa formai atkal risinaja aptekamības uzdevumu un atkal aprēķināja optimālo formu. Tādējādi dažu desmitu minūšu laikā ar mašīnu tika noiets tas ceļš, kas dabai aizņēma desmitiem miljonu gadu. Izrādījās, ka uzvara cīņā ar ūdens stihiju tika gūta, tikai radikāli pārveidojot visu galvaskausu un ķermeni. Tiešam, deguns izvirzījies tālu uz priekšu, izaudzis liels un kļuvis apaļīgs. Acis iegrimušas dziļāk adā, kas tās aizsarga, un aizvirzījušās uz galvas sāniem; piere kļuvusi slīpa, ķermenis ieguvis pludlīnijas formu, rokas pārvērtušās par spurām… Ceru, ka jūs šajā mašīnas dotajā modelī pazīstat delfīnu? Bet ko iegremdēja straumē?

—   Kā tad ir patiesībā: vai delfīni izcelušies no cilvēka?

—   Cik interesanti, nekad nebūtu domājis …

—    Nu, protams, ne. Tas ir tikai fiziķu pirmā aprīļa joks, kaut gan visi šie aprēķini izskatās pārliecinoši un interesanti. Tagad pa istam noskaidrosim vaļu izcelšanos.

Vaļveidīgos sauc par sekundārajiem ūdens zīdītājiem, un tas nozīmē, ka viņi ne vienmēr dzīvojuši ūdenī, bet, precīzāk sakot, viņu senči bijuši sauszemes būtnes. Tas bija pirms vairākiem desmitiem miljonu gadu. Skaidrs, lyi sauszemes zīdītāju pārvēršanās par jūras zīdītājiem bija ilgs process. Vajadzēja būt kādām pārejās formām, pa pusei sauszemes, pa pusei jūras. Tomēr līdz šim laikam paleontologiem nav izdevies atklāt nevienas īstas pārejas formas atliekas.

Pēc paleontologu domam, šadas neveiksmes cēlonis ir tas, ka visas šīs pārejās formas dzīvojušas piekrastes saldūdeņos. Bet saldūdeņos dzīvu būtņu mirstīgās atliekas parasti pilnīgi izšķīst un izzūd bez pēdām, atsta- damas zinātnei daudz vietas minējumiem un pieņēmumiem.

Tomēr mums ir daudz citu faktu: mūsdienu bezzobaino un zobaino vaļu orgānu uzbūve, viņu asiņu sastāvs, embrionālas attīstības īpatnības. Šis materials var dot atbildi uz jautājumu, no kā cēlušies vaļveidīgie.

Jau pagājušaja gadsimtā tika izteikts pieņēmums, ka •vaļu senči bijuši senie plēsoņas. Pēc tam radās pieņēmumi, ka vaļi cēlušies no seniem kukaiņēdājiem vai no seniem nagaiņiem. Tāpat kā tolaik, ari tagad vēl nav izšķirošu pierādījumu par labu kādai no šīm hipotēzēm.

Pēdējā laikā izteikts pieņēmums, ka vaļveidīgie ir nevis viena, bet gan vairākas dažadas zīdītāju kartas, ka dažādas vaļu grupas cēlušās no daudzām saknēm: bezzobainie vaļi — no vienas saknes, zobainie vaļi, to skaitā ari mūsu delfīni, — no otrgs, bet dabas brīnums — upes delfīni — no trešās …

Tomēr tas viss ir tikai darba hipotēzes, un galīgas atbildes pagaidām nav… Lūk, tā, biedri kapteini Atklāti sakot, zinātne pagaidām vēl nav atrisinājusi šo vaļu izcelšanās miklu!

Zita pacēla galvu virs vannas malas un ieraudzīja, ka daudz divkājaino stāv un sēž lidzās vannai. Viņa saklausīja stieptas zemas un lēnas viņu balsu skaņas. Tens bija it kā kaut cik nomierinājies un mitējies svilpt. Kas viņus visus gaidīja turpmāk? Kas noticis ar mazo, dumjo Guku? Vai viņai izdosies to atkal ieraudzīt?

OTRA NODAĻA

VIENS OKEĀNĀ

.

pretim piedzīvojumiem

Atmiņas dzina Guku arvien tikai uz priekšu. Viņš neko negribēja un nekur netiecās. Diena pagāja pēc dienas, nakts pēc nakts. Instinktīvi viņš turējās kādā noteiktā virzienā, pēc paraduma analizēdams smaržas un skaņas. Ticis garām Gibraltāram un turēdamies talak no iestaigātiem delfīnu ceļiem, Guks peldēja turp, kur okeāns viņam šķita tuksnesīgāks. Viņš bija priecigs, ka izsprucis no Vidusjūras, kur katru dienu vajadzēja klausīties tvaikoņu dārdoņu vai izvairīties no dažādiem delfīnu bariem.

Kanāriju straumes ūdeņi nemanāmi nesa viņu uz dienvidiem, gandrīz paralēli Āfrikas krastam. Te tad Guks labi iepazinās ar dīvainām zivīm, kuras prata lidot. Jā, jā, tieši lidot. Dzīdamies pakaļ pievilcīgām, sudrabotām zivtiņām, Guks ļoti izbrīnījās, kad pēkšņi no pašas deguna priekšas tās strauji metās uz ūdens virsu un pazuda. Guks nolēma nākošreiz, kad viņš sastaps tādas zivis, neparko neatkāpties no tam. Drīz vien kādā saulainā dienā vientuļais trimdinieks izdzirdēja tālumā lidojošo zivju baru. Neizlaizdams tās no dzirdes loka, viņš sāka palielināt ātrumu. Un atkal, pielaidis delfinu klāt, manīgais bariņš metās uz okeāna virsu. Guks lidoja šķērsām tā ceļam. Šķiet, vēl viens, pēdējais astes vēziens — un Guks būs pie mērķa, bet bariņš izslīdēja no ūdens debesu zilgmē. Guks pēc inerces, sekodams tam nopakaļ, izlidoja gaisā un pēc dažiem metriem ar troksni un šļakatām iegāzās glāstošajos viļņos. Tomēr viņš paguva ievērot, ka šīs zivis aizlido tālāk pa gaisu ar tādu pašu vieglumu, ar kādu tās nupat bija peldējušas ūdenī.

Pagaja vairākas dienas, iekams Guks bija labi iz- pētijis šo dīvaino zivju paradumus. Tās visu laiku turējās netālu no ūdens virsas un ātri pārvietojās dažādos virzienos, meklēdamas barību — sīkos planktona vēzīšus. Viņas pašas savukārt bija garda barība daudziem citiem jūras iemītniekiem. Biežāk par citiem lidojošām zivīm uzbruka tunči un makreles, sevišķi tās, kuras dēve par zelta makrelēm jeb dorādām. Dorādas ir lielas zivis — 50—60 centimetru garas un līdz 10—15 kilogramu smagas. Parasti tās medīja nelielās grupas pa 5—6. Izvērstā ierindā dorādas metās virsū lidojošo zivju bariņam, bet tās acumirkli katra uz savu pusi no ūdens ārā un, kustēdamās arvien ātrāk un ātrāk, laižas lapās. Mazās, bet stipras astes spuriņas ar garu apakšējo daivu, kas izstiepta kā pirksts, līdzīgi propelleru spārniem izsviež zivi ūdens virspusē. Tās kustība kļūst arvien ātrāka, kaut gan ūdenī paliek tikai pats astes spuras galiņš. Aiz zivtiņas, kas drāžas pa ūdens virsu, paliek mutuļojoša svitra ar mazu valnīti. Un, kad zivs nokļūst virs ūdens, tās garās un platas krūšu spuras atveras kā spārni. Plānie, caurspīdīgie sparniņi — spuras nes to straujā, planējošā lidojumā virs okeāna. Kā spārnotas bultas zivis nolido 100—150 metru, paceļoties 10—12 metru augstumā. Tās prasmīgi manevrē gaisā, kustinot garās krūšu spuras un augsto muguras spuru, kuras izmanto par stūrēm. Milzīgās acis uzmanīgi vēro peldošos vajatājus.

Drīz vien Guks pamanīja, ka, par spīti lidojošo zivju veiklībai, medības dorādam gandrīz vienmēr ir veiksmīgas. šā panākuma noslēpums, kā saprata Guks, bija apbrīnojama uzbrucēju organizētība. Kamēr neliela do- rādu grupa metas uz lidojošo zivju baru un piespiež

tās pacelties gaisā, otra grupa jau steidzas uz to vietu, kur šim putnu zivīm galu galā jāiekrīt ūdenī.

Dorādu rīkotās lidojošo zivju medības uzvedināja delfinu trimdinieku uz skumjām pārdomām. Ja viņš ģintij nav vajadzīgs, tad arī viņam nav vajadzīgi citi delfīni, viņš tos aizmirsis uz visiem laikiem un dzīvos vientulībā. Viņam pietiks spēka un prāta, lai noķertu vairākas lidojošas zivis dienā. Un nav liela nelaime, ka neviens nepalīdz tās izdzīt no ūdens — nebūs jārīko kolektīvas medības. Drosmīgs un veikls delfīns, ja viņš nav pēdīgais mu|ķis, noķers šos radījumus arī lidojumā, ne tikai ūdeni. Tā Guks domāja sākumā.

Tomēr viss bija sarežģītak, nekā viņam šķita. Lidojošās zivis gan dienu, gan nakti stūrgalvīgi aizbēga no vajātāja. Uzlidojis gaisā, viss bars pēkšņi krasi mainīja lidojuma virzienu un atstāja Guku tālu no kārota laupījuma. Viņš novājēja un izkritās. Arēji tas bija agrākais skaistais un straujais delfīns, un tikai ļoti pieredzējusi acs varēja pamanīt pārmaiņu viņa uzvedība. Viņš bija kļuvis bailīgs, viņa kustības tapušas aprautas un mazāk graciozas, viņš vairs nenira dzelmē tikai tāpat vien, no spēku pārpilnības, priecādamies par sauli, vēju un viļņiem, bet centās taupīt spēkus. Gulēt iznāca arvien mazak, miegs bija kļuvis nemierīgs un trausls.

Reiz Guks pamodās it kā no grūdiena. Atvēris acis un izdarījis ieelpu, viņš iegremdējās savā pierastajā zaļganajā pasaulē. Visapkārt bija dīvains klusums, un no turienes nāca pretīga un uztraucoša smaka. Priekšā neviena nebija, viņš pagriezās mazliet pa labi un pa kreisi, gribēja pagriezties atpakaļ un tad ar acs kaktiņu pamanīja neskaidras lielas ēnas.

— Esmu delfīns Guks no Erras ģints! — viņš raidīja savu saucienu šajā virzienā. Reflektētie skaņu viļņi atnesa viņam atbildi: blakus ir lielas zivis, šķiet, haizivis. Tās bija pienākušas klat. Tur bija vairākas. Visas bija sastingušas kaut kādās nervozās gaidās, auksti spīdinaja tukšās, alkatigās acis, cieši saspiedušas savas briesmīgās, lielzobainās mutes, un ar saviem aukstajiem, plakanajiem deguniem gandrīz vai skāra Guka sānus. Viņš tā ari nesaprata, kā tās bija varējušas tik nemānāmi un klusu piezagties viņam klāt.

«Barā nekas tāds nevarētu notikt,» nodomāja Guks. Modras acis un ausis ik bridi ir nomodā. Jebkurš pārsteigums tiek pienācīgi sagaidīts, vienmēr atradīsies laiks, lai atsistu jebkuru uzbrukumu.

Gukam vajadzēja pastrādāt ar saviem ultraskaņas prožektoriem, raidot spēcīgus skaņu viļņus uz visam pusēm, un atgādināt šīm haizivīm, ka pat vientuļam delfīnam nevajag tuvoties ar nelabiem nolūkiem.

Ar vaļiem kopa gan nebija bail nakšņot. Sie lielie milzeņi, kam bija svītraini vēderi un kas divdesmit un pat divdesmit piecas reizes pārsniedza Guku garumā, bija apbrīnojami labsirdīgas būtnes. Un tas Gukam kļuva arī saprotams, kad viņš paskatījas, ko viņi ēd. Viņi nevienam neuzbrūk, bet ēd tos pašus sīkos vēzīšus — kas to varēja domāt! — no kurieni pārtika mazās lidojošās zivis. Tomēr ne haizivis, ne barakudaš neuzdrošinās uzbrukt šiem gigantiem. Tikai dažreiz izbadējusies zobenzivs aklā niknumā ar savu drausmīgo zobenu taranē vairak izbrīnījušos neka izbijušos vaļus. Šads tarans vienmēr ir pēdējais muļķa zivju mūžā: valis, savilkdams muskuļus, salauž gabalos visstiprāko zobenu, kas dziļi iedurts viņa ķermenī, un sa-

kropļoto zivi aizsviež projām. Pār dziļo rētu parasti pārvelkas elastīgā āda un zem tās esošais tauku slānis.

Guks instinktīvi tiecās pec vaļu sabiedrības, kaut gan t tie neatsaucās uz delfinu internacionālo aicinājumu. Tie laikam gan viņam bija tuvāki par visiem citiem jūras iemītniekiem, jo nevienam no pastavīgajiem atklāta okeāna iedzīvotājiem, izņemot vaļus un delfīnus, nav plaušu. Un grūti izstāstīt, cik patīkami ir pēkšņi izdzirdēt tādu mīļu un saprotamu «puf! puf!» bezgalīgajos okeāna plašumos! Guks pastāvīgi sajuta savu pārākumu pār visām haizivīm, rajam, medūzām, tunčiem un makrelēm, kuras nekad neizbaza degunu no ūdens, lai ieelpotu svaigu gaisu.

Vaļi labprat pieņēma Guku savā solidaja kompānijā. Kaut gan pēc izskata gausi un neveikli, viņi izrādījās apbrīnojami enerģiski, veikli un precīzi kustībās. Un, lai cik reižu Guks pēc tam sastapas ar lielajiem vaļiem, šis pārsteidzošais milzīgā spēka savienojums ar labsirdību un neparastu veiklību izraisīja viņā lepnuma un cieņas jūtas pret asinsbrāļiem.

Pamazām sāpes un aizvainojums pret bara vecākajiem aprima. Nē, Guks neko nebija aizmirsis un nekad neaizmirsīs savu kaunu, nekad nepiedos vecākajiem viņu spriedumu. Tomēr dzīve ir dzīve. Jāmeklē pārtika, jāsargajas no haizivīm un barakudām, beidzot, kaut kas jāuzsāk, lai nepeldētu pasīvi pa straumi un pēc vēja gribas.

Guks uzmanīgi sāka vērot apkārtni, viņa uzmanību no jauna piesaistīja ne tikai tās lietas un parādības, kam tiešs sakars ar nepieciešamību paēst un mierīgi pagulēt. «Kāpēc jāpeld pēc viļņu, vēja un straumes gribas? Tālāk no krastiem un pret straumi!» nolēma vientuļais klejotājs. Ūdens bija kļuvis mazliet aukstāks -— par 1—2 grādiem, kā teiktu cilvēki, palūkojušies uz termometru, — Guka jutīga āda uztvēra visas nelielās temperatūras pārmaiņas, tā bija precīzākais termometrs. Manāmi bija pārmainījies ari ūdens sāļums. No krust- māmiņas Kerijas stāstiem Guks bija uzzinājis, ka katra jūra, katrs okeāna iecirknis atšķiras ar savu sāļu saturu.

«Ak, cjk ļoti smaržoja Zilais līcis Melnajā jūrā! So smaržu es pazīšu starp tūkstoš citām!» nosprieda Guks un aprāva savas domas. «Nav ko sapņot un domāt par nepiepildāmo …»

Kad Guks bija izpeldējis no Vidusjūras un iekļuvis Atlantijas okeānā, tā ūdens radija viņā izbrīnu ar savu relatīvi mazo sāļumu. Sī garša pat bija līdzīga viņa dzimtās Melnās jūras ūdens garšai.

Guks tagad peldēja pretim mazāk sāļajiem Ziemeļ- atlantijas ūdeņiem un brīžiem atcerējās savu šūpuli — Melno jūru, kuras virsējais slānis gandriz divas reizes mazāk sāļš nekā Atlantijas okeāna ūdens.

Tikko Guks pagriežas uz ziemeļrietumiem no Āfrikas piekrastes, tā pārmainījās arī ūdens krāsa: no zaļgani zila un zaļgana tas pārvērtās par gaiši zilu. Okeāna krāsas mainīšanās, kā tas parasti ir arī . citās jūrās, saistīta ar ļoti sīkiem planktona organismiem ūdens slānī: kad to ir ļoti daudz, ūdens var mainīt savu krāsu pat līdz sarkanīgam.

Atstājis Kanariju straumi, Guks pamanīja, ka apkārt mazāk kļūst siļķu, anšovu, sardiņu, kefaļu, dorādu un tunču. Viņš nebija sevišķi sarūgtināts — ēšanai viņam zivju pietika. Toties pēdas, ko atstāj trokšņojošie un smirdošie kuģi, kas zvejoja šajā okeana rajona, kļuva manāmas arvien mazāk un mazāk.

Tagad Guks neredzēja pie apvāršņa zemi. Viņš dzīvoja neizmērojamā, bezgalīgā okeānā starp milzīgiem lezeniern viļņiem, kas cits aiz cita vēlās plašumos. Guks driz ievēroja, ka cits citam sekojošo viļņu augstums nav vienāds: parasti pēc sešiem nelieliem viļņiem nāca augsts vilnis. Dažreiz tāds sevišķi augsts vilnis bija sešpadsmitais pēc skaita. Gukam patika uzlidot augšup uz šo pašu lielāko viļņu mugurām un no tada augstuma aplūkot savu okeānu.

Reiz klusā, saulainā vakarā kādā no šādiem apskates lidojumiem viņš ar izbrīnu ieraudzīja tālumā viļņos simtiem atspīdumu, kas, saplūzdami kopā, veidoja it kā vienu milzīgu spoguli uz okeana virsas. Ziņkārībā bija lielāka par piesardzību, un vientuļais delfīns devās uz šo dīvaino vietu. Kad Guks piepeldēja tuvāk, viņu apdullināja juceklīga brākšķē.šana un klaboņa, kas tālu skanēja pār ūdeni. Liels bars zaļo jūras bruņurupuču virzījās uz Āfrikas piekrastes pusi. Bruņurupuči — daži no tiem sasniedza 60—70 centimetru garumu — peldēja, cieši sablīvējušies, it kā savienoti cits ar citu, un nepievērsa uzmanību Gukam.

Divainā klaboņa un brākšķi, kas biedēja un mulsināja Guku, acīmredzot radas, bruņām saskaroties. Katra bruņurupuča bruņu augšējais vāks bija ārā no ūdens, un rietošās saules slīdošie stari atspulgojas tajos kā tūkstoš mazos spoguļos.

Ziņkārīgais Guks, pirmoreiz ieraudzījis šos dzīvniekus, nenocietās un panira zem peldošā bara. Viņš uzmanīgi aplūkoja bruņurupuču apaļos, bezastainos ķermeņus, kas no apakšas bija dzeltenīgi balti, un milzīgās kājas. Priekškājas bija gandrīz divreiz garākas par pakaļkājām, un visvairāk Guku izbrīnīja tas, ka tieši šīs priekškājas arī bija galvenie un vienīgie orgāni, ar kuriem dzīvnieki pārvietojās. Otro reizi savā mūžā Guks redzēja dzīvu būtni, kas kustējās, pārliekot kājās kā cilvēks, nevis izlokot ķermeni. Kad bruņurupucis vēcināja ar garajām priekškājām, tas Gukam likās līdzīgs milzīgam, dīvainam putnam, kurš lēni, bet droši lido pie jūras līmeņa. Guks pamēģinaja uzsākt sarunas

ar bruņurupučiem, bet tie neatbildēja uz viņa aicinājumiem. Tad viņš nolēma parotaļāties ar šīm smieklīgajam, klaudzošajām būtnēm. Viņš papeldēja bruņurupucim apakša, pagrūda to ar galvu uz augšu un uzmanīgi saķēra aiz kājas jeb sparna. Nabaga bruņurupucis izmisis sāka plikšķināt ar garajam kājām un izstiepa Gukam pretim mazu galviņu ar izbiedētām, ļaunam actiņām. Pagrozījies vēl kādu laiku blakus bruņurupuču baram, Guks jau liela krēslā uzņēma kursu uz ziemeļrietumiem. Vel ilgi aiz sevis viņš dzirdēja juceklīgo troksni, kas radās, saduroties bruņām.

Ja pēc vairākām dienam Guks būtu varējis paskatīties uz Atlantijas okeāna karti, viņš ieraudzītu, ka atrodas uz 38. ziemeļu platuma grāda, apmēram tūkstoš kilometru no Eiropas un gandrīz blakus Azoru salam. Ilgajās nedēļas, kamēr Guks peldēja okeānā, viņš bija atradinājies redzēt pie apvāršņa zemi. Un tāpēc viņš bija izbrīnījies, kad tālu rietumos pamanīja baltu mākoņu kalnu, kas it ka pacēlās no juras. Guks jau zi- naja, ka parasti šadi mākoņi norāda uz zemi, kas atrodas zem tiem. Jau sen pēc daudzām pazīmēm viņš varēja paredzēt, ka kaut kur tuvuma ir zeme: parādījās vairāk putnu, bet reiz, ieniris sevišķi dziļi, viņš atklāja klinti, kas pacēlas no okeāna dibena.

Tā Guks bija nokļuvis Azoru jeb Vanagu salu ūdeņos. Viņš dzīvoja te jau vairākas dienas. Delfinam patika piepeldēt pavisam tuvu pie krasta, uztvert nepazīstamās smaržas, kas nāk no okeānā ietekošajiem strautiem vai straumēm, klausīties krasta bangu ritināto oļu nerimstošajā žvirkstoņā. Viss tāpat, kā bija kādreiz dzimtenē. Viņu ne sevišķi traucēja zvejnieku laivas, kas braukāja starp salām. Viņš nebaidījās ari no zvejnieku tikliem, kas bija izlikti uz nakti netālu no krastiem. Sie tīkli, kas darināti no smalkiem die- gierfl, bija paredzēti sīko zivju zvejai, un no tiem vienmēr varēja sagādāt krietnas brokastis vai-vakariņas. Drīz vien Guks aptvēra, ka zvejnieku tikli un viens gudrs delfīns ir daudz labāk nekā viens gudrs delfīns bez zvejnieku tīkliem.

Tiklīdz zvejnieki bija aizbraukuši tālāk, Guks saka strādāt. Viņš uzmanīgi virzīja izliktajos tiklos baru pēc bara sikās zivtiņas un no tiklos iekļuvušajām izraudzījās tas, kas viņam vairāk garšoja.

Zvejnieku vidū sākās runas. Kopš senseniem laikiem zināmas vietās, kur zvejojuši viņu tēvi un vectēvi, sāka notikt brīnumi: te tīklos ieķeras lieliski anšovi, te tajos nav atrodams neviens anšovs, toties visi tīkli piedzīti ar skumbrijām, te pēkšņi viens tikls pilns ar anšoviem, bet blakus — tikai desmit metru atstatumā — tikls kā piebāzts ar barabulēm. Sanmigelas salas zvejniekiem ne prata nevarēja ienākt, kam viņi pateicību parādā par bagato lomu: viņi nevarēja zināt, ka Guks te bija nolēmis dažādot savu ēdienu karti.

Guks nebaidījās no cilvēkiem, kaut gan arī nemīlēja viņu asi smaržojošas un trokšņainās laivas. Saulainās dienās viņš vairākas reizes parādījās pavisam tuvu pie zvejnieku laivam. Reiz kads zvejnieks pat skāra ar airi viņa augsto muguras spuru un trāpīja tieši pa rētu, kas vēl nebija labi aizdzijusi pēc kādas ķildas ar Ci- ziju.

Peldēt Sanmigelas, Formigašas un Santamarijas salu ūdeņos bija interesanti. Dibens vietām stāvus pacēlās uz augšu un veidoja lēzenus smilšu sēkļus, citur spēji ieslīdēja bezdibenī.

Visur bija daudz zivju. Noķert vienu otru zivju pāri nebija sevišķi grūti pat bez zvejnieku tīkliem. Lāgiem Guks kļuva agrākais jautrais, bezrūpīgais delfīns. Desmitiem minūšu ilgi viņš pacietīgi gaidija, līdz vecais, smagais langusts uzmanīgi izbāzīs no klints apakšas savas ūsas. Guks satvēra šīs ūsas ar muti un uzmanīgi vilka desmit kilogramus smago vēzi ārā no viņa alas starp akmeņiem. Dabūjis vēzi savā vara, viņš saka žonglēt, mētadams to ūdeni gan ar galvu, gan ar asti. Nabaga vēzis piespiež ūsas ciešāk pie ķermeņa, bet tas rēgojas uz visām pusēm — ūsas taču daudz garākas par ķermeni.

Parotaļājies Guks atstāj langustu, bet pats vēro, kā no šausmām apjukušais jūras vēzis, taustīdamies un nedroši rāpdamies atmuguriski, sameklē taciņu uz savu migu.

Ar omāriem — citiem milzīgiem jūras vēžiem, kas dzīvoja turpat klintīs, bet dziļāk, metrus trīsdesmit četrdesmit no ūdens virsas, — Guks sargājās rotājāties tik nekaunīgi. Omāriem, tāpat kā upes vēžiem, abas priekškājas pārvērtušās par briesmīgām spīlēm. Viena spīle resnāka, un izciļņi uz tās lielāki, lai saspiestu vākus moluskiem, no kuriem viņš pārtiek; otra spīle — skaistāka un garāka — darbojas kā šķēres.

Tuvāk pie vakara, kad ūdeni bija kļuvis pavisam tumšs, omāri izlīda uz jūras dibena un meklēja pie akmeņiem pieķērušos moluskus, Guks domāja, ka milzīgās spīles un lielie apmēri labi aizsargā omārus pret ienaidniekiem. Bet reiz viņš pārliecinājās, ka tā tās nav. No lielas, tumšas plaisas, kas ka ala sniedzās dziļi akmeņos, mierīgi un nesteidzīgi izpeldēja milzīgs asaris poliprions — tik liels, ka Guks neviļus sarāvās, ieraudzījis viņa atvērto rīkli. Viņš svēra ne mazak par Guku — kilogramus simt piecdesmit, bet atvērtajā rīklē Guks droši vien būtu pilnīgi ietilpis. Bez steigas tas piepeldēja pie omāra, kas rāpoja pa dibenu, izdarīja tikko manāmu kustību ar žaunām — un kopā ar ūdens straumi omārs iekļuva tā rīklē. Platā, plakanā galva ar mazajām ačelēm pagriezās pret Guku, kas vēroja šo ainu no augšas. Nesatraucamais poliprions mierīgi; tikko kustinādams spuras, pazuda zemūdens alas tumsā. Ne pirms, ne pēc šā gadijuma Guks nekad tik milzigus asarus vairs netika redzējis. Vēl ilgi pēc tam delfīnu vajāja atmiņas par milža atvērto rīkli, kas izskatījās pēc alas un lēni virzījās omāram virsū.

Jautrs un bezrūpīgs Guks nebija bieži. Dabiskā piesardzība — vientuļa dzīvnieka piesardzība nepazīstamā vieta — ilgi viņu nepameta. Pat tajos brīžos, kad, priecādamies par savu spēku un veiklību, viņš no slēpņa zem klints kā bulta drāzās iekšā lielā kefaļu barā, kas it ka lidinājās bezsvara stāvoklī, senču atmiņa — neapzinātais sargs — vienmēr bija modra.

Ja Guks būtu vecāks un vairāk pieredzējis, viņš droši vierf jau sen būtu pievērsis uzmanību tam, ka šajos ūdeņos ir ļoti maz delfinu. Tikai divas vai trīs reizes visas tajās nedēļās, kuras viņš nodzīvoja pie Vanagu salām, viņš neskaidri sajuta garam peldoša neliela delfīnu bariņa smaržu, turklāt tie bija baltsānu delfīni — atklātā okeāna straujie iemītnieki. Tadi klusi, gluži rāmi ūdeņi, mājīgi līči, daudz zivju, jautras ūdens straumes, kas nes ziņas no visam pusēm, — un tik maz delfinu!

…Viss sākās pēkšņi. Vai varbūt tā likās tikai Gukam, kas nepievērsa uzmanību dīvainai skābeni rūgte- nai smaržai, kura nāca viņam pretim un kļuva arvien stiprāka. Ari ūdens bija kļuvis it kā siltāks un ne tikai siltāks, bet pavisam karsts! Riebīga smaka apņēma viņu no visām pusēm. Visi zivju bari bija kaut kur pazuduši. Zilais jūras plašums, tik gaišs no apakšas un sudraboti palss augšā, bija saduļķojies. Guks kā korķis izlidoja virspusē un, uz brīdi zaudējis kustību koordināciju, atsitās ar galvu pret kādu lielu, gurdenu zivi, kas peldēja uz sāna.

«Tas taču ir albakors, skaistulis tuncis tik nožēlojama izskatā! Nu gan ir brīnums!» nodomāja Guks.

Guks vēl nebija paguvis labi aplūkot albakoru, kad dīvaina, arvien pieaugoša dunoņa piepildīja, šķiet, visu okeānu. Paklusie dārdi atbalsojās Guka neskaidrajā apziņā ka apdullinoši grāvieni. Periodiski, pēc vienādiem laika intervāliem viss okeāns it kā nodrebēja, un spēcīgi grūdieni nāca gan kaut kur no apakšas, gan no sāniem, gan no augšas… Neciešama smaka apņēma delfīnu no visām pusēm, āda dega.

Pēdējais, kas Gukam palika atmiņā, bija milzīgs plakans burbulis, kas, kaut ka šķērsam pacēlies līdz jūras virsai, ar brīkšķi parplisa, izplatīdams kārtējo nelabās smakas devu, bet karstie viļņi apdedzināja ķermeni.

Guks bija iekļuvis joslā, kur notiek zemūdens vulkānu izvirdumi, kas nav retums šajā Atlantijas okeāna daļā. Tikai laimīgs gadījums izglaba viņu no bojāejas. Apdullināts un stipri saindējies ar udeni izšķīdušajām un gaisā izplūdušajām gāzēm, ar ādas skrandam gar sāniem un uz muguras, Guks saņēma pēdējos spēkus un aizpeldēja projām.

«Uz priekšu! Tālāk no šās drausmīgās vietas, tālāk no šiem nodevīgajiem krastiem,» domāja Guks. Tomēr taja pašā laika ne sevišķi gribējās aizpeldēt pavisam no salām, kuru ūdeņi tik bagāti ar zivīm un kur neviens neiejaucas tava dzīvē. Vēl jo vairāk tāpēc, ka tagad Guks labi bija iegaumējis tuva izvirduma pazīmes — skābeno ūdenī izšķīdušās sēra gāzes garšu, asos zemūdens grūdienus un dunoņu. Otrreiz jau nu gan viņš pratīs aizbēgt drošā vietā. Tomēr drošības dēļ labāk turēties tālāk no bīstamajiem sēkļiem, kuros, tā vien skaties, eksplodēs kāds vulkāns. Un Guks nolēma pārcelties no nemierīgās salās krastiem uz citu salu grupu, kas atradās dažus desmitus kilometru tālāk.

pie fajala salas

Tā Guks nokļuva Fajala salas ūdeņos. Sala atrodas sāņus no rosīgiem jūras ceļiem, kas krustojas Azoru salu rajonā, nakdami no Londonas un Ņujorkas, Gibraltāra un Dienvidamerikas.

Fajala salas ūdeņos zvejnieki meta tādus pašus tīklus kā pie Sanmigela salas. Bet reiz atklatā okeānā Guks saka sekot lielam laivām, kuras devās tālu projām no parastajiem zvejas rajoniem.

Guks, neko nenojauzdams, peldēja blakus laivai un ar interesi aplūkoja tajā sēdošos cilvēkus. Viņu nebija daudz — cilvēki pieci, — un laivā bez tam bija re- dzāmi kaut kādi lieli tauvu rituļi un pa vairākiem kopā sasieti tīklu pludiņi. Guka uzmanību piesaistīja garš muskuļots jūrnieks, kas stāvēja laivas priekšgalā un vēcināja kādu garu priekšmetu, pie kura bija piesieta tieva, bet acīmredzot stipra virve. Guks šo cilvēku aplūkoja ar interesi, cenzdamies izprast viņa kustību jēgu. Viņš pat pamēģināja sarunāties ar to, raidīdams tam internacionālo delfīna signālu: «Kas tu esi, draugs? Un vai tev vajadzīga mana palīdzība?» (gudrās Kerijas mācību viņš bija labi iegaumējis) — bet nesaņēma nekādu atbildi. Un pēkšņi Guks drīzāk sajuta nekā saprata, ka garais šķēps lido tieši uz viņu. To viņš nekādi nebija gaidījis. Jūrā visas saprātīgās būtnes, iekams piepeld cita pie citas, apmainās signāliem. Te signālu nebija. Nepazīstamais dzīvnieks (Guks sākumā nodomāja, ka tas ir kaut kas dzīvs) strauji lidoja pa gaisu, šķērsojot Guka ceļu, un viņš nevarēja ne izvairīties, ne samazināt ātrumu. Instinktīvi izvairīdamies no sadursmes, Guks metas uz priekšu un neiedomājamā piruetē pazuda zem ūdens.

Tajā pašā mirklī viņš izdzirdēja kāda smaga priekšmeta skanīgu triecienu un sajuta asas sāpes mugurā.

— Šodien mums nebūs nekādas lāga medibasl — norūca Sančess, līdzcietīgi pavadīdams ar skatienu ievainoto delfīnu, kas lēni ienira dzelmē. — Velti tu, Rodriges, harpunēji viņu. Kā viņš tevi traucēja?

—   Gribējās izmēģināt, vai harpūna asa! Tu taču pats mani pagajušo reizi izlamāji, kad harpūnas asmens izrādījās mazliet truls. Vai atceries notikumu ar Mobiju Diku? — žirgti atsaucās laivas priekšgalā stavošais Rodrigess.

—    Galvenais ir nevis harpūna vai veiklība, bet gan laime! — iesaistījās sarunā Pedro. — Ja tavā vietā būtu bijis pats Alvaress — visu salu labākais harpunē- tajs — arī viņš toreiz nebūtu spējis harpunēt Mobiju Diku. Tici man, es taču divdesmit gadus pēc kārtas braucu jūrā un mediju kašalotus. Lūk, šīs rokas, — Pedro pacēla uz augšu abas rokas, — sastapušās ar simtiem kašalotu, un maz no tiem palikuši dzīvi. Bet es neesmu pat ieskrambāts. Vai tad es esmu labaks par Kostu, par Rikeru, par Huanu? Atcerieties, kā kašalots sadauzīja viņu laivu druskās un kā viņus mūsu acu priekšā aprija haizivis? Pats galvenais ir laime… Kam nolemts tikt pakārtam, tas nenoslīks. Kam lemts nogalināt Balto Vali, tas arī viņu nogalinās. Bet jautājums ir šāds: vai kādam 110 mums lemts nogalināt šo Mobiju Diku?

Kādu bridi viņi klusēja. Čaloja vilnis, atsizdamies pret laivu, kas mierīgi slidēja ar uzvilktu buru. Dažu kabe|tauvu 1 attālumā pa labi un pa kreisi jūrā brauca

1 Attāluma mers uz jūras; apmēram 185 metri.

citas laivas. Rūpīgi saritinādams galu virvei, kas savienoja harpūnu ar lielu pludiņu, Rodrigess binokli uzmanīgi vēroja jūru. Pedro darbojās ar pludiņu, pielāgodams to citai harpūnai, kas gulēja pie laivas malas. Sančess sēdēja laivas pakaļgala, pieturēdams stūres grozīklu.

—   Tu tomēr velti harpunēji šo delfīnu, — Sančess atkal iesāka. — Ne velti veči ir teikuši: ja pirms medību sākuma samērcēsi harpūnu, tad nekas labs no medībām neiznāks. Un es varu atklāti pateikt, ka man žēl aiztikt delfīnus, viņi ir tik ļoti skaisti un jautri.

-Atkal sāc skandinat savu! Vai tad delfīnu okeānā ir *ik maz?! — izaicinoši attrauca Rodrigess. — Bet es neesmu māņticīgs, un uz dažadam zīmēm man uzspļaut. Lai katrs labi dara savu darbu, un dievs dos — medījums neizbēgs no mums. Par sevi es galvoju: ja valis būs ne tālāk par divdesmit metriem, uzskatiet, ka mana harpūna taja iestrēgs uz mūžīgiem laikiem!

—   Beidziet strīdēties, atraduši iemeslu sarunām — ievainots delfīns! Atcerieties vien, cik kašalotu mēs esam aizraidījuši uz viņpasauli! Kas gan ir kaut kads delfinēns salīdzinājumā ar kašalotu!

—   To tu, protams, pareizi pateici. Bet kašalotus mēs taču nogalinām tādēļ, lai iegūtu taukus un gaļu, lai no kauliem iztaisītu miltus un ar tiem mēslotu vīna dārzus. Ja nebūs kašalotu medibu, mums salā sāksies slikta dzīve. Bet kāpēc jāaiztiek delfīns? Vai esat dzirdējuši? Runā, ka delfīni palīdzējuši Alvaresam piemānīt haizivi, kad kašalots izsviedis viņu ūdenī; Alvaress pats esot teicis, ka viņš atrastos haizivs vēderā, ja nebūtu bijis delfīna.

—   Labi, ermanos neaiztikšu vairs delfīnus! Un arī šo es negribēju nogalināt — tikai mazlietiņ aizķēru, droši vien aiz spuras, — it kā taisnodamies noteica Rodrigess.

Protams, Rodrigess būtu trāpijīs Gukam sānā un nogalinājis viņu uz vietas ar savu drausmīgo kašalota biezās adas caurduršanai paredzēto harpūnu, ja delfīns pēdēja Sekundes daļā nebūtu izlocījies, lai ienirtu dzelmē. Rodrigesa harpūna, kas bija aprēķinata lēnākām un slaidākām kašalotu kustībām, nepaguva trāpīt Guka momentānā manevra dēļ.

Tomēr ari tas, ko harpūna paguva izdarīt, bija diezgan slikti. Dega mugura, kura bija dziļš šķēlums, kas, par laimi, nebija skāris galvenos astes muskuļus. Āda uz muguras un krietnas puses visa ķermeņa — mīkstā, maiga āda, kas acumirklī reaģēja uz visiem viļņiem, kuri slīdēja gar ķermeni, — tagad bija kļuvusi it ka sveša. Lai kā centās Guks, tomēr pārvietoties viņš saka ievērojami lēnāk. Ūdens straumes, virpuļi, kas veidojās ap viņa ķermeni, nestūma viņu uz priekšu ka agrak, bet gan tieši turēja uz vietas, spiežot izmantot divreiz vairāk spēka kustībai.

Tagad Guks pie labakās gribas vairs nespēja ar agrāko vieglumu izlēkt gaisā un, pilnā sparā traukdamies, satvert aizsapņojušos lidojošo zivi. Un arī citas zivis it kā bija kļuvušas izmanīgākas un reti nokļuva uz zoba.

Visas turpmākās dienas Guks centās turēties vienā vieta, ap zemūdens kalna virsotni, kas atradās kādus divdesmit garumus zem okeāna virsas. Ap šo virsotni un tās nogāzēs, ko klaja dīvainas aļģes, turējās daudz

1 Ermanos— draugi (spāņu, vai.).

zivju, un Guks necieta badu. Drīz vien šāda klusa un neinteresanta dzīve viņam apnika. Vai tiešām delfīni tikai tādēļ eksistē, lai uzglūnētu neveiklajām zaļzivti- nam un biedētu makreļu barus? Brūce gandrīz bija sadzijusi. Gukam pamazam atgriezās agrākā veiklība un līdz ar to ari pārliecībā par saviem spēkiem. Vienam pašam nemaz nav tik droši okeānā, un daudz ko nakas izmēģināt, burtiski, uz savas paša ādas, tomēr viņš ir dzīvs un gandrīz vesels. Bet okeāns ir milzīgs, un tā gribas uzzināt, kas notiek citās vietās.

Iekams pamet šos ūdeņus, Guks nolēma iepazīties ar okeana dzīvi ne tikai virsējā ūdens slānī, bet arī dziļāk, Kur pat dienvidū neiespiežas saules stari un kur ir mū- 'žīga krēsla.

Guks prata un mīlēja nirt. Viņam patika nolaisties piecdesmit līdz septiņdesmit garumu dziļuma un, gandrīz nekustoties, lai netērētu jau tā ierobežotos ska- bekļa krājumus, vērot apkārtējo pasauli. Šī pasaule bez saules nemaz nebija līdzīga tai, kuru Guks sastapa augšā, kur skanēja viļņu šļaksti, vēja elpa, putnu klaigas un bija spilgta gaisma. Gukam sevišķi patika nirt vēlu vakara vai naktī. Siltajās naktīs, kad mēness vēl nav augstu virs apvāršņa, virs okeāna ir pilnīgi melna tumsa. Tikai pazīstamās zvaigznēm nosētās debesis. Acis pierod pie tumsas, un ienirstot, kad krasi mainās apgaismojums no dienas gaismas līdz dzelmju tumsai, nav jākļūst aklam. Liekas, ūdenī viss redzams daudz tālāk un labāk. Ieniršana naktī bija sevišķi interesanta tāpēc, ka tad visi dziļūdens iemītnieki paceļas tuvāk ūdens virsai. Pirmie paceļas sīkie planktona vēzīši, kuru sakopojumi dienu atrodas desmitiem un simtiem metru dziļuma. Tūlīt pēc tiem paceļas sīkās zivis un plēsīgie kalmari; tiem savukārt seko lielāki plēsoņas. Pec lieliem plēsoņām ūdens virsū iznāk arī paši milzīgākie jūras pirāti, tie paši, kurus cilvēkiem tikai dažas reizes izdevies redzēt dažādās okeāna daļas.

Vissīkāko ar neapbruņotu aci neredzamo punktiņu miriādes izstaro gaismu, kas gan pastiprinās, gan pa- vajinās. Kad tādā ūdeni kustina spuru, to it ka apņem auksta liesma. Te spīd ļoti sīki planktona vienšūnas organismi. No tiem viena vispazīstamākā ir noktiluka jeb naktsspīgulis, kas dzīvo ari Guka dzimtenē, Melnajā jūrā.

Dažreiz Guks ar patiku aplūkoja lēni kustošās, milzīgas uguns holotūrijas. Tas ir līdzīgas mīkstam maisam, to garums no 20 centimetriem līdz vairākiem metriem. Nakti, holotūrijām kustoties, viņu ķermenis it kā viļņo; sākumā viļņi plūst no priekšējā gala uz pakaļējo, bet pec tam — otrādi. Uguns holotūrijai šis vilnis spīd, un liekas, ka pa ķermeni plūst gaismas viļņi.

Gukam patika peldēt lidzās holotūrijai un vērot, kā spidošā viļņa gaisma mainās atkarībā no ta, no kuras vietas Guks skatijas. Te tā šķita citrondzeltena, te sar- kaniga, te oranža, te zaļgana, te zila.

Lūk, melnajā dzelmes samta sāk laistīties gaišzili un zaļgani zibeņi: tas ir zelta makreļu bars, kas peld netālu no okeana virsas. Makreles nebaidās no Guka, jo jūt, ka ir pārāk lielas, lai radītu vēlēšanos satvert kaut vienu no viņām.

Doradas nemīl dziļus ūdeņus, kaut gan peldpūšļa trūkums tam ļauj ļoti ātri pārvietoties ūdenī uz augšu un apakšu. Lielāko dzīves daļu viņas tomēr pavada ūdens virsējā slam.

Doradām ļoti patīk ceļot, un viņas apbrīnojami neatlaidīgi pavada nelielus kuģus to ceļojumos pa siltajiem tropu un subtropu ūdeņiem.

Savu ceļojumu laikā Gukam vēl iznāks iepazīties ar viņam tuvāk, un viņš pat iemācīsies rotaļāties ar viņam, bet dažreij Gukam atlēks pāris lidojošo zivju tieši no doradu degungala, kad tās nodarbosies ar medībām.

Gukam bija patīkami nakti dzelmē satikt plēsigo jūras līdaku barakudu barus. Milzīgās, šaurās zivis, kuras augumā nebija mazākas par Guku un kuru mutes pilnas ar asiem zobiem, iedveš šausmas sīkiem okeāna iedzīvotājiem. Pat lielas zivis un jūras dzīvnieki cenšas turēties tālāk no šiem «dzinējstiņiem», kas ar pārgalvīgu drosmi uzbrūk jebkurai dzīvai būtnei. No bara- kudām juras iedzīvotāji baidās pat vairāk nekā no haizivīm. Protams, barakudas nekad neuzdrošinās uzbrukt delfīniem bara, zinadamas, ka viņām tad labi neklāsies. Bet vientuļš delfīns ir pavisam kas cits nekā delfinu bars.

Ne vienu reizi vien Guks bija spiests atgādināt šim plēsoņam, ka viņš tomēr ir delfīns, nevis dumja zivs, kura var rēķināties tikai, ar savu muskuļu spēku un savu zobu asumu. Ultraskaņas viļņi raidīja cilvēka ausij nedzirdamu, valdonīgu pavēli, paralizējot sevišķi agresīvi noskaņotu barakudu nervu sistēmu. Sados ap- stakļos Guks daudz reižu ar pateicību atcerējās jūras gudrības, ko bija mācījusi Kerija. Tomēr bez gudrības, kas gūta no senčiem, Gukam bija ari neizsmeļama ziņkārībā un stūrgalvīgs raksturs.

«Eh! Kālab gan atcerēties to, kas nav atgūstams … Labāk nevis domāt par pagātni, bet gan paskatīties, jļkas tur tā spīd kā milzīga tukša bumba.»

No okeāna dzelmes, kur melnā tumsā zibēja spīdošas garneļu dzirkstelītes, uzliesmoja dziļūdens makšķer- niekzivju makšķerītes — lukturīši, kā zaļgani zibeņi aiztraucās kādu nepazīstamu radījumu bariņi un kaut kas pilnīgi neticams lēni cēlās uz augšu pretim Gukam. Liela, metra pusotra diametrā, gaišzila bumba it kā laistijas aukstā gaismā. Gaismas viļņi plūda no bumbas poliem uz ekvatoru, kur pazuda tumšā gredzena. Guks aiz izbrīna pat palēninaja gaitu un nekādi nevarēja apjēgt, kāds ir šas bumbas patiesais lielums un cik tuvu viņš atrodas pie tas. Lokators neko nerādīja, un pēc šās pazimes Guks nojauta, ka viņa priekšā laikam gan ir kāda neredzēti liela medūza. Viņš vēl nebija paguvis labi aplūkot šo zilo rēgu, kad apžilbinošas zilas gaismas uzliesmojums piespieda viņu uz mirkli aizmiegt acis. Kad viņš atkal palūkojās uz priekšu, tad aklajā tumsā, kas bija pēkšņi iestājusies, vairs nevarēja saskatīt ne spidošās bumbas, ne makšķernieku uguntiņu, ne mirdzošo zivju. Pagāja dažas sekundes, un Guks uztvēra griezīgu čirkstināšanu, kādu pirmsnāves agonijā izdod sīkās skumbrijas.

«Aha, tad tādēļ uzliesmoja un nodzisa apbrīnojamā bumba,» saprata Guks. «Plēsigā medūza tada veida pievilina, bet pēc tam apstulbina un sagrabj sīkās zivtiņas!»

Pagājušas jau kādas piecpadsmit minūtes, un izbeidzas skābeklis. Laiks augšup. Guks ir apmierināts — ne jau katru nakti dabū redzēt tādu zilu bumbu. Ūdens virsū nakts bija kļuvusi it ka vēl melnākā. Mākoņi

aizseguši debesis. Mēness nav redzams. Sādi klusi ap- mākušies vakari okeānā ir liels retums. Pēkšņi Gukam šķita, ka viņš izdzirdējis kādu dīvaini pazīstamu signālu. Nu, protams, tas nav zivs kliedziens un nav arī milzu bezzobainā vaļa baurošana. Tā ir kada delfīna balss!

— Kas tu esi, draugs? Un vai tev vajadzīga mana

palīdzība? — Guks raidīja okeānā pirmo, visām saprātīgam būtnēm saprotamo signālu.

Klusums. Guks atkārtoja savu jautājumu vēl un vēl, grozīdams galvu no vienas puses uz otru un raidīdams skanu viļņu kūļus dažādos virzienos. Atbildes nebija. «Esmu laikam kļūdījies. Vienkārši izklausījās kaut kas pazīstams,» nosprieda Guks.

Viņa uzmanību piesaistīja. nelieli augšā uzpeldējuši kalmari (zoologs būtu noteicis, ka tie pieder pie tas galvkāju molusku sugas, ko sauc par histioteutiem). Plāna plēve saistīja kopā visas desmit «rokas» — taustekļus, kalmāriņu garums nebija lielāks par 30—40 centimetriem. Gan uzliesmodami, gan apdzisdami uz ķermeņa laistījās vairāki simti dažādas krāsas uguntiņu, galvenokārt zilā un dzeltenā krāsā. Atsevišķi lukturīši pastiprināja gaismas spilgtumu vai mainīja tās nokrāsu.

Skats bija tik aizraujošs, ka Guks pat piepeldēja blakus kalmaru bariņam, lai labāk apskatītu šo pasakaino ainu.

Katrs lukturītis uz kalmāra ķermeņa iekārtots kā īsts prožektors: ar tumšām šūnām izklāta iedobuma dibenā atrodas fosforescējošu šūnu kaudzīte. Šo spīdošo piciņu augšā sedz plana caurspīdīgu šūnu lēca. Virs lēcas no visām pusēm var uzvirzīties melnas necaurspīdīgas šūnas un kā aizkariņš aizsegt lukturīti.

Guka izbiedētais histioteutu bariņš mēģināja iebēgt dziļāk. Tomēr Guks, ieelpojis plaušās vairāk gaisa, devās tiem pakaļ, cenzdamies neatpalikt. Pēkšņi kalmāru vienmērīgā kustība aprāvās, viņu stingrā ierinda izjuka, pa daudzu kalmaru ķermeņiem juceklīgi nozib- snīja uguntiņas, un viņi kā pec komandas izslēdza savus lukturīšus. Šķita, ka kalmāru baram ceļā stājies kāds neredzams šķērslis un dzīvnieki apjukuši, nezina, ko darīt, kurp peldēt. Arī Guks sajuta dīvainu smagumu, it kā būtu dabūjis pamatīgu sitienu pa galvu, un kaut kā uzreiz jutās noguris. Kustības kļuva lēnākas, gausākas. Viņa priekša no okeāna dzelmes izpeldēja un tuvojās milzīga būtne. No tās nāca dīvainas, ārkārtīgi spēcīgas skaņas, kas apņēma no visām pusēm, apmigloja apziņu, traucēja domāt, apjēgt, rīkoties …

sastapšanās ar Mobiju Diku

— Kas tu esi, draugs? — Guks tik vien paspēja iekliegties.

Šis signāls viņam izspruka pilnīgi nevilšus, automātiski. Pabeigt šo visam saprātīgajām juras būtnēm zināmo sveicienu viņš nespēja, jo zaudēja samaņu. Kads nezināms spēks it kā atsvieda viņu sāņus, un pēc tam tikai pamazām viņa domas atguva parasto skaidrību. Viņš sajutās atkal vesels un stiprs un nesaprata, kas ar viņu nupat bija noticis. Kādas būtnes signāls viņam bija uzklupis? Bezzobainie vāji tik dziļi nenirst, un tie nevar tik nemanāmi piezagties. Viņi sa- runājas ar infraskaņām, kas dzirdamas desmitiem kilometru visapkārt. Bet, ja viņi tuvu, tad vienmēr dzirdams, ka viņiem urkšķ vēders. Nē, tas nav bezzobainais valis.

Nesen, kad viņu padzina delfīni, viņš bija sajutis kaut ko līdzīgu. Vecākie vienlaikus raidīja viņam nicinošo: «Cen-z-z-k! Ej prom!» — un tad no viņu kopējo ultraskaņu ārkārtīgās intensitātes uz mirkli apmiglojas Guka apziņa. Viņš atcerējās ari vecāko stāstus delfīnu svētkos par milzīgajiem vaļiem, viņu attalajiem radiniekiem, kas dzīvojot atklātā okeānā un pavisam reti ienākot Melnajā jūra. Šie vaļi medījot tapat kā delfīni un tāpat protot pakļaut sev citus juras iedzīvotājus, paralizēdami to apziņu. «Vaļi neuzbrūk delfīniem,» teica vecākie. Viņi nekad nebija redzējuši šos milžus, bet zinaja par tiem no saviem senčiem.

Tomēr Guks bija uztraukts. «Ko darīt? Peldēt projām no šejienes, neuzzinot, kas noticis? Nē, tas nav iespējams. Es taču esmu delfīns, nevis dumja haizivs. Un, pat ja man lemts iet bojā, vai nav vienalga, kad — tagad vai pēc daudziem mēnešiem?»

Milzīgs kašalots, gandrīz pilnīgi balts, kas ari bija par cēloni Guka apjukumam, pa to laiku mierīgi ķēra kalmārus — histioteutus, kurus bija apdullinājis viņa ultraskaņas lielgabals. Viņš, protams, sajuta, ka priekšā līdzās histioteutiem peld vēl kāds, bet vienkārši nepievērsa tam uzmanību. Tiesa gan, pēdējā bridi viņš uztvēra vāju čirkstināšanu, kas atgādināja saprātīgus vārdus, un tūdaļ mitējās apdullināt kalmārus. Bet saprātīgais aicinājums neatkārtojās. «Laikam pārklausījos,» nosprieda kašalots. Sājos ūdeņos maz delfīnu, un milzīgajam kašalotam šī. būtne ir pārāk maza, lai pamanītu to no tālienes.

Guks pa to laiku piesardzīgi tuvojās kašalotam. Viņš saprata, ka šis radijums nav īsāks par 10 garumiem, un apņēmīgi tuvojās ta priekšdaļai, kas bija līdzīga milzīgai kvadrātveida klintij.

—   Kas tu esi, draugs? Esmu delfīns Guks no Erras ģints! — viņš izgrūda, nolēmis nomainīt internacionālā sveiciena otro pusi, ievērojot to, ka palīdzība no viņa acīmredzot nebija vajadzīga.

Baltais milzenis sāka lēni griezties uz viņa pusi. Milža zemā un spēcīgā balss triecās pret Guku:

—   Kas tu esi, mazuli? Kas ir Erra?

Sarunāties bija grūti. Izrādījās, ka tikai nedaudzi vārdi ir kopēji. Izskaidrot, kas ir Erra, Guks tā arī nespēja. Atvadoties kašalots pateica: «Nebaidies, draugs!» — ieelpoja plaušās gaisu un pazuda tumšajā dzelmē.

Ar dalitām jūtām Guks iznira pēc svaiga gaisa. Pirmo reizi pec tik daudziem klejojumu mēnešiem viņš bija izdzirdējis ^atbildē vārdu «draugs». Viņš atkal sajuta, ka okeānā dzīvo arī citas saprātīgas būtnes. Un viņu pārņēma lepnums: viņš nebija baidījies un bija rīkojies pareizi, parunādamies ar šo balto milzi.

Dzīve Fajala salas ūdeņos kļuva interesantāka. Guks ne vienu reizi vien sastapa kašaiotus un pamazām iepazina viņus tuvāk. Kad viņi ķer kalmārus dzelmē, viņiem labāk netuvoties no priekšas. Gukam pietika ar to vienīgo reizi, kad viņš bija sajutis kašalota ultraskaņas iedarbību uz sevi. Vēl tagad, atceroties par to, sāka sāpēt galva. Bet citā laikā pie tiem var piepeldēt un pat apsveicināties. Pēc tanī kad kašaloti bija pazinuši Gukā delfīnu, viņi sāka izturēties ļoti uzmanīgi, it kā baidījās nodarīt viņam ļaunu. Saruna ne ar vienu no viņiem neiznāca. Viņi gulēja pie ūdens virsas un atpūtās, bet pēc tam paslēpās dzelmē, kas Gukam nebija pieejama, un atkal parādījās pēc 40—50 minūtēm, kad Guks jau bija zaudējis cerības viņus ieraudzīt. Daži palika dzelmē vairāk nekā stundu.

Guks uzzināja arī, kādēļ neizprotami cilvēki ar virvju saišķiem un asām harpūnām izbrauca jūrā laivās. Viņi papriekš ievainoja un pēc tam nogalināja kaša- lotus. Nežēlīga ciņa tie novājināja šo okeāna milzeņu spēkus un aizvilka viņus uz krastu. Tas iedvesa delfīnam riebumu un bailes. Viņš centās izprast, kā tik mazas būtnes var pārspēt milžus, kuriem spēkos līdzīgu nav visa jūrā.

Drīz vien Guks teicami orientējās kašalotu medībās pašos sīkumos. Lūk, harpunētajs laivas priekšgala sastingst ar paceltu harpūnu, bet airētāji no visa spēka sak airēt turp, kur jāiznirst kašalotam, kuram sagatavota šī šausmīgā, asā harpūna. Viņš nevarēja ieskaidrot kašalotiem, ka no šejienes jāaiziet pēc iespējas tālāk, jo trūka viņiem saprotamu vārdu, un viņi ari negribēja sarunāties ar kaut kadu sīkuli. Guks mēģināja iemācīties kašalotu valodu, bet izrādījās, ka tas viņam nav pa spēkam. Un Guks nolēma pamēst šīs asiņainās vietas, vēl jo vairāk tāpēc, ka te uzradās daudz haizivju, kuras aprija nogalinato vaļu atliekas.

Tas notika vienā 110 pēdējam dienām, kad Guks uzturējās pie Fajala salas. Agri no rīta, saēdies zivis un tīksminādamies mierīgajā okeānā, Guks no tālienes pamanīja vaļu medību laivu ar harpunētaju priekša. Šī bija ta pati laiva, kura pirmo reizi iepazīstināja Guku ar aso harpūnu. Neapsteigdams to un neatpalikdams no tas, Guks uzmanīgi vēroja notiekošo. Tāpat kā toreiz, laiva bija pilna ar virvju un pludiņu saišķiem. Tapat ka toreiz, laivā atradas četri cilvēki, 1111 tas, kuru sauca par Rodrigesu, uzmanīgi aplūkoja apvārsni ar stipri nobružātu binokli.

—   Mobijs Diks! Baltais Kašalots! — Rodrigess pēkšņi palēcās 110 uzbudinājuma. — Lieku mucu labākā pērna vīna, ja mēs šoreiz viņam nepakasisim muguru ar mūsu harpūnu. Uz priekšu!

—   Klausies, Rodriges, varbūt neaiztiksim Mobiju Diku? — tūdaļ atsaucās Sančess. — Vai maz citu kašalotu visapkārt! Lai Baltais Kašalots peld vien sava vaļa.

—   Kamēr esnni harpunētājs, es noteicu kārtību laivā! — iesvilās Rodrigess. — Dariet, ko es lieku! Uz priekšu!

Guks dzirdēja visu šo strīdu, bet saprata tikai vienu briesmīgu vārdu «Uz priekšu!», kas vienmēr tika izteikts laivās pirms harpūnas metiena. To, kas notika tālāk, Guks pēc tam ne vienu reizi vien atcerējas visos sīkumos.

Vēlēdamies brīdināt vali par briesmām, Guks sāka raidīt trauksmes signālus, kas saprotami visām saprātīgāki būtnēm. «Trauksme! Briesmas! Trauksme! Briesmas!» traucās knikšķi pamīšus ar čirkstieniem.

Guks grozīja galvu no vienas puses uz otru, sasprin- dzinaja un atslābināja mīksto izcilni galvaskausa priekšā, un skaņas traucās gan platā vēdekli, gan šaurā kuļī pa ūdeni talu uz priekšu. Tomēr laikam kašalotu p/iekšā nebija: neviens neatsaucas, un arī lokators, ko Guks ieslēdza laiku pa laikam, nerādīja priekšā nekā lielāka.

—   Stāt! — atskanēja Rodrigesa balss laivā. —Glāb mūs, svētā Marija!

Savās vietās sastingušie zvejnieki ieraudzīja dzidrajā jūras dzelmē sāņus no laivas milzīgu balganu plankumu, kas cēlās uz augšu. Guks agrāk par cilvēkiem bija atklājis lielo kašalotu. Mobijs Diks — un tas bija tieši viņš, tas pats milzīgais baltais kašalotu tēviņš — nepievērsa uzmanību delfīna trauksmes signāliem un lēni cēlās uz jūras virsu, kur to gaidīja Rodrigess ar metienam sagatavotu harpūnu.

Prātot nebija laika. Senču likums, kas prasīja glābt draugu vienmēr un visur, iedarbojās neatkarīgi no Guka apziņas. Viņš trakā steigā saka strādāt ar asti. Nekad viņš vēl nebija traucies ar tadu ātrumu. Panirt zem laivas un izlēkt no ūdens tieši apstulbuša Rod- rigesa priekšā bija dažu sekunžu darbs.

—   A-a-a! — iekunkstējās Rodrigess aiz niknuma. — Tas pats nolādētais delfīns! Es viņam harpūnu iztriekšu cauri un nogalināšu kopa ar Mobiju Diku!

Pedro un Sančess šausmās piecēlās, bet Rodrigesa ārprātīgais skatiens atsvieda viņus atpakaj uz soliem. Un tajā pašā brīdī, kad Mobijs Diks parādījās ūdens virsū un ar troksni izpūta gaisu, Guks saņēma visus spēkus un kā bulta uzšāvās gaisā. Izmantodams sava simt piecdesmit kilogramu smagā ķermeņa spēku, Guks ar asti iezvēla pa Rodrigesa roku, kas bija jau pacelta harpūnas metienam. No negaidītā trieciena Rodrigess

kā nopļauts pārvēlās pār laivas malu, sakropļotā roka ļengani nokarājās krekla piedurknē.

Šausmu pilnām acim zvejnieki skatījās šajā ainā, sastinguši 110 pārsteigumā un nespēdami pakustēties. Pirmais atjēdzās Sančess.

— Airi! Airi Rodrigesam! — uzbrēca viņš Pedro, kas atradās pie tās malas, aiz kuras ķepurojas nelaimīgais harpunētājs.

Tomēr airis tagad bija lieks, jo Rodrigess, aiz sāpēm zaudējis samaņu, slīka. Bet blakus jau pavīdēja haizivs muguras spuras trijstūris.- Tā bija no tām haizivīm, kuras vienmēr pavadīja vaļu mednieku laivas, cerēdamas ko gūt no nogalinātā kašalota. Haizivi pamanīja ari laivā. Šie skarbie un vienkāršie cilvēki zinaja, ka tagad Rodrigesam glābiņa nav. Pat tad, ja kāds no viņiem izlēktu no laivas, lai izvilktu slīkstošo biedru, viss beigsies ar to, ka ies bojā divi.

Asarām acis, ar trīcošām rokām zvejnieki ātri krustījās, čukstēdami lūgšanas vārdus. Un tad pie laivas malas otrreiz parādījās delfīns ar rētu pār visu muguru, iepeldējis zem Rodrigesa stingā ķermeņa, viņš uzmanīgi pagrūda to uz augšu, tad vēlreiz un vēlreiz… 'Lūk, harpunētājs jau virs ūdens. Vai nu no delfīna pieskāriena, vai aiz cita cēloņa viņš atjēdzās un mēģināja peldēt uz laivu, bet sāpes salauztajā rokā lika viņam iekliegties, un viņš atkal zaudēja samaņu. Delfīns pa to laiku lēni grūda viņu uz laivu. Lūk, Rodrigess jau pavisam tuvu grubuļainajai darvotajai laivas malai. Tikai tad zvejnieki atjēdzās un, pārliekušies pāri malai, ievilka nejūtīgo ķermeni laiva.

Tajā brīdī, kad Guks iesita harpunētājam un tas iekrita ūdenī, Mobijs Diks sajuta, ka līdzās notiek kaut kas nelāgs. Iztīrījis plaušas un divas trīs reizes ātri ieelpojis, viņš saprata, ka te palikt nav vērts. Lēni viņš peldēja projām no laivas un gribēja doties vēl tālāk, kad izdzirdēja vāju pīkstināŠanu, no kuras veidojās vārdi:

—   Esmu delfīns Guks no Erras ģints! Sveiks, draugs! Briesmas garam! Viss mierīgi!

—   Sveiks, sveiks, Guk! Dzelmē te ir tik gardi kalmāri. Bet augšā ir nemierīgi, un es gribu peldēt no šejienes projām uz citām juram, — nodiica Mobijs Diks, pat nenojauzdams, kādas briesmas Guks ar savu ķermeni nupat bija novērsis no viņa.

Guks no šas atbildes saprata tikai to, ka Mobijs Diks pazinis viņu un grib aizpeldēt kaut kur tālāk 110 šas vietas.

«Tas ir tieši tas, ko es sen gribēju,» nodomāja Guks, «pamēģināšu doties viņam līdzi ceļojumā. Apnicis slaistīties ap vienu un to pašu vietu!»

Laivā, kas pilnās burās traucās uz krastu, Rodrigess tikai nupat bija atžilbis un atkal pardzīvoja visu notikušo. Viņš runāja trīcošā balsī un nezin kāpēc čukstus, laiku pa laikam lūkodamies apkart:

— Saprotiet, kad es ieraudzīju, ka delfīns traucē nogalināt kašalotu, es nolēmu nobeigt viņus abus reizē. Mani bija ieskrējis kaut kads sātans. Un es to būtu izdarījis, zvēru pie jaunavas Marijas, ja nebūtu bijis šis trakais delfīns. Bet zināt, ko es ieraudzīju, kad atjēdzos ūdenī? Acis! Plati atvērtas delfīna acis pie manas sejas! Tās bija kā cilvēkam… — Rodrigess apklusa, iegrima domas. Pagaja vairākas minūtes, tad pēkšņi viņš pieceļas, balstoties uz veselo roku, un svinīgi nočukstēja: — Zvēru pie savas dzīvības, ka vairs nekad neņemšu rokās harpūnu!…

Saule bija nonākusi zenītā. Odens virsējie slāņi sasiluši karsti. Dziļi un uz ilgu laiku ienirdams, Guks peldēja nopakaļ milzīgajam Mobijam Dikam uz dienvidiem, pretim jauniem piedzīvojumiem un briesmām.

Mobijam Dikam līdz

Dažas pirmās dienas, peldot aiz Mobija Dīka, Guks piedzīvoja diezgan daudz satraukuma. Viņš bieži vien pazaudēja savu draugu. Vajadzēja meklēt viņu pēc zemās balss vai pec pazīstamām smaržojošām pēdām.

Starp viņiem bija nodibinājušās dīvainas attiecības. Mobijs Diks bija flegmātisks lempis, šausmīgs rima un, protams, vienmēr aizņemts ar savam darīšanām, tāpēc bija slikts sarunu biedrs. Viņš jau sen bija pametis savu baru, kuru vadīja desmitiem gadu ilgi. Pēdējos mūža gadus viņš pavadīja klejojumos pa labi pazīstamiem okeāna plašumiem, neprasīdams nevienam palīdzību un neviena nebaidīdamies savā vientulībā. Ari viņa maršruti bija jau pastavigi: iestājoties siltajiem vasaras mēnešiem dienvidu polārajās jūrās, viņš pameta tropus un devās uz dienvidiem, kur pavadīja laiku, uzmeklēdams kalmārus 1111 neganti cīnīdamies ar pašiem lielākajiem no tiem — arheoteutiem. Arī pašlaik Mobijs Diks devas uz Antarktiku pa maršrutu, ko visi kašaloti zināja jau gadu tūkstošiem: ar Kanāriju

un Ziemeļu ekvatoriālo straumi pāri Atlantijas okeā- [" nam, pēc tam uz dienvidiem gar Dienvidamerikas krastiem ar Brazīlijas straumes ūdeņiem.

Mobijs Diks savā mūžā bija tik daudz redzējis, tik daudz uzzinājis no saviem vecākiem un draugiem, ka okeānā viss viņam bija pazīstams un visu, lai kas notiktu, viņš uzņēma ļoti mierīgi. Ari tagad viņš vienaldzīgi izturējās pret Guka neatlaidīgo sekošanu.

Toties cik interesanti Gukam bija peldēt kopā ar kašalotu! Diendienā viņš vēroja milzi, un daudz kas viņam kļuva saprotams. Pa šo laiku Guks, piemēram, bija iemācījies nirt tik dziļi, ka neviens delfīns no Er- ras ģints nespētu sacensties ar viņu. Bet viss iesākās ar ziņkārību.

«Cik dziļi gan iegremdējas kašalots? Kā viņam izdodas tik ilgi palikt zem ūdens?» Guks sev jautāja.

Sākuma delfīns pamēģināja ienirt tūlīt pēc Mobija Dika, bet nespēja iegremdēties dziļāk par simt divdesmit saviem garumiem. Sajā dziļumā visspilgtākās dienas gaisma izzuda, un melni zilajā tumsa bez lokatora neko nevarēja atšķirt. Visi šejienes jūras iedzīvotāji dienu nolaidās dziļāk: pat tas niecīgais gaismas daudzums, kas sasniedza šos dziļumus, kairināja viņu jutīgos orgānus, kuri pielāgoti mūžīgai tumsai.

No pirmās sastapšanās ar Mobiju Diku Guks saprata, ka tas dzelmē ķer kalmārus. Pirms tam Guks nekad nebija ēdis kalmārus, bet reiz vakarā, iegremdējies ka parasti simt garumu dziļumā, viņš nolēma tos nogaršot. Ar lielam pūlēm Guks noķēra pašu mazāko kalmāriņu: viņa signāli nekādi neiedarbojās uz šiem kustīgajiem moluskiem. Dažas minūtes pēc tam, kad viņš bija kalmāru norijis, Guks sajuta možuma un speķu uzplūdus. Guks juta, ka ieelpu var atlikt vēl uz dažām minūtēm, viņš peldēja viegli un brīvi. Tā Guks, pats to nezinadams, atklāja vienu no Dika noslēpumiem: ēdamais dziļuma vilināja. Varēja ilgāk palikt dzelmē.

Drīz vien Guks saprata, ar kādām skaņām vislabāk apturēt kalmārus un kāda atstatumā jāieslēdz savs ultraskaņas prožektors, lai apstulbinātu molusku. Likās, ka šis nodoms izdodas. Tomēr izrādījās, ka dažu sugu kalmari spēj no tālienes atklāt viņa klātbūtni. Guks nezināja, ka kalmāri ar «acim» spēj uztvert neredzamos siltuma starus, kas izplatās no katra siltasiņu dzīvnieka. So «acu» dažreiz ir vairāki desmiti, un tās atrodas uz kalmara spuru virsmas. Sevišķi attīstītas šis siltuma «acis» ir kalinariem mastigo, un Gukam pavisam reti izdevās piepeldēt tuvu šiem radījumiem.

Tagad Guks atpalika 110 Mobija Dika tikai divsimt līdz divsimt piecdesmit garumu dziļuma, bet reiz viņam izdevās ienirt ne mazāk par trīssimt garumiem.

Toreiz viņš pabija zem ūdens tik ilgi, ka varēja ne mazāk kā divtūkstoš reižu atkārtot internacionālo aicinājumu. Guks, tāpat kā visi delfīni, skaitīja laiku nevis minūtēs un sekundēs, bet gan ar ultraskaņas signālu garumu. Visīsākajam no tiem bija vajadzīgas sekundes tukstošdajas. Visa sveiciena frāze: «Kas tu esi, draugs? Un vai tev vajadzīga mana palīdzība?» — aizņēma mazāk par pustūkstoti šādu signālu un pēc mūsu mēriem tuvojās pussekundei. Lai atkārtotu šo aicinājumu divtūkstoš reižu, vajadzēja ne mazākpar septiņpadsmit minūtēm! Lūk, cik ilgi Guks bija uzturējies zem ūdens! /Jo dziļāk Guks nira pakaļ Mobijam Dikam, jo vai- rak viņš sastapa dažādu kalmaru. Okeānā bija tādas vietas, kur pilnīgi valdīja kalmāri. Simt līdz simt piecdesmit garumu dziļuma parasti bija sastopami histio- teuti ar savām dažādas krāsas uguntiņu virknēm. Tepat un augstāk bija sastopami vel citi kalmāri, kas ari vienmēr bija apvienojušies baros. Redzot šādus barus, Guks dažreiz jutas neveikli: viņam likās, ka kalmāru bars ar kaut ko ievērojamu un svarīgu atšķiras no to zivju bariem, kuriem viņš bez kautrēšanās uzbruka. Viņam patika vērot, kā šīs jūras raķetes traucas uz priekšu grūdieniem, kuri sekoja cits citam gan reti, gan atkartojās tik atri, ka acs nepaspeja tos atšķirt. Viss recekļainais kalmāra ķermenis kļūst par elastīgu puscaurspidīgu bultu ar trijstūrainām spurām — sta- bilizatoriem pie sāniem.

DESMiTROKU TINTNĪCAS

«Kalmāri tomēr ir dīvainas būtnes!» domāja Guks. Retos brīžos vakarā vai no rīta tos var ieraudzīt netālu no ūdens virsas. Un tad puscaurspīdīgajā kalmāra ķermenī redzama visa viņa iekšēja uzbūve. Lūk, spīd cauri tumšs apvidus — ta ir slavena tintes soma ar īstas tintes krājumu. Lūk, astoņu īsu un divu garu taustekļu vainadziņš. Visi taustekļi atzarojas tieši no šās dīvainās būtnes galvas, bet pašu galvu grūti sa- I skatīt: abās pusēs tai ir milzīgas, neticami lielas acis,

bet talak to apņem apkaklīte, ar ko noslēdzas mantija — cilindrisks pārklājs, kas ietērpj visu moluska ķermeni.

Lūk, mantija uz mirkli atveras — un ūdens piepilda visu plašo telpu iekšpusē. Nakošajā mirkli mantijas malas «aizpogājušās»: vienas malas izciļņi iespiedušies otras malas iedobumos — istas apģērba spiedpogas; muskuļi saspringuši — un ūdens ar sparu sāk šīak- ties pa nelielu piltuves caurumu: sāk darboties reaktīvais dzinējs. Un izstiepies kalmāra ķermenītis kā raķete lido uz priekšu.

Kad kalmāri virzās lēni, tikko kustinādami sānu spuras pie astes, redzams, kā pulsē viņu sirdis mantijas dziļumā: divas dzen asinis žaunas, bet trešā — galvenā — pa visu ķermeni. Asinis kalmāriem nav tādas kā Gukam — sarkanas, bet gan… zilas. Tās pieplūst žaunām pavisam caurspīdīgas, bet atplūst no tām, piesātinājušās ar skābekli, gandrīz zilas.

Gukam patika baidīt kalmārus no tālienes, raidot šaurā kūlītī saspiestu ultraskaņas staru. Sākumā kal- mārs spēji parāvas uz priekšu, pēc tam centās aizmanīties sānis no stara darbības joslas. Lidz ar to tika izjaukta kalmaru bara pārvietošanās kārtība, un arvien jauni un jauni moluski nokļuva stara ceļā. Beidzot te viens, te otrs, te trešais sāka izlaist tintes šķidrumu, un tas kā biezs, tumšs plankums beigu beigās apņēma visu baru vai, precīzāk sakot, to vietu, kur bars tikko bija atradies. Nepatīkami bija ne tikai tas, ka šis šķidrums neļāva saskatīt, ko kalmāri īsti dara tintes mākonī, bet ari tas, ka šķidrums ļoti koda acīs un tam bija ārkārtīgi nepatīkama garša.

Kalmāri neatbildēja uz Guka internacionālo aicinājumu, tomēr viņu uzjautrināja un interesēja apbrīnojami saskaņotas zivju medības, to neparastā uzbūve un veids, kā tie kustējās ūdens slāni, beidzot, kalmāru acis — milzīgas, ar skatienu uz priekšu, it kā caururbjošas — lika Gukam instinktīvi censties uzzināt pēc iespējas vairāk par šo dīvaino būtņu dzīvi.

Viņu ķermenī nebija cietu kaulu skeleta kā zivīm. Viscietākās ķermeņa daļas bija daži skrimšļi, neliela kaļķa plātnīte gar ķermeni — atliekas, kas liecina, ka viņu senču ķermeni kādreiz apņēmusi gliemežnīca, kā arī divi raga knābji, līdzīgi plēsīga putna knābim. Beidzot, kas sevišķi pārsteidza Guku, kalmāriem bija daudz izaugumu — taustekļu, kuri kā kušķītis piestip- rinati pie viena ķermeņa gala. Un mute ar knābi atradās tieši kaut kur starp šo izaugumu — taustekļu pamatiem. Peldot visi šie izaugumi sakļāvās kopa, veidodami it kā kalmāra ķermeņa turpinājumu. Ķerot zivis, tie pārvērtās par briesmīgu ieroci, aptvēra un apvija upuri no visām pusēm, piesūcas pie ta ar simtiem piesūcekņu, kas rindas novietojušies uz katra taustekļa no tā gala līdz pamatam. Taustekļi stingri turēja medījumu un centimetru pēc centimetra vilka to klat pie mazas mutes ar plēsīgi atvērto knābi.

Kalmaru bari, ka Guks bija daudzkārt vērojis, viegli un sekmīgi medīja mencu un siļķu barus. Tūkstošiem kļŠlmāru organizēti apstaja zivju baru no visām pusēm, 110 augšas un apakšas. Citi palika uz vietas un /gaidīja, līdz tiks pabeigts zivju bara aplenkums. Tad pēc signāla visi kalmāri metās zivju biezumā, un nedaudzu minūšu laika no milzīga siļķu bara nepalika ne pedu.

Pirmie medījumu tver divi paši garākie taustekļi — tvērējrokas, kuras tiek izsviestas uz priekšu. Zivi pievelk pie knābja, tad zibenīgs kodiens — upuris acumirkli ir paralizēts. Drausmīgais tvēriens atslabst, kal- mars, nokozdams ar knābi no laupījuma gabalu pec gabala, ievada to ķermenī, kur darbojas sarežģīts mehānisms — raga rīve, kas saberž visu apēsto. Tikai barību, kas rūpīgi saberzta šķidra putriņa, pa šauru ba- rības vadu var ievadīt vēderā.

Vērot kalmaru mielastu no malas bija ļoti interesanti. Ne tik interesanti bija sajust uz savas paša muguras un galvas glumos piesūcekņus ar robotu malu, kuri iezīzdamies atstāja uz adas mazas, apaļas pēdas. Sajās vietas ada dega, it kā to būtu skārusi medūza pilema. Sāpes drīz pargaja, bet piesūcekņu pēdas palika kā apaļas brūcītes ar balganu apmalīti. Tagad nu Guks zināja, kas tie par dīvainiem plankumiem, kas klāja Mobija Dika galvu un muguru. Tas bija milzīgu piesūcekņu pēdas. «Cik lieliem gan jābūt pašiem kal- mariem,» domāja Guks, «ja viņu piesūcekņi ir delfīna galvas lieluma?» Šo milzīgo kalmāru garumam jābīit daudzkārt lielākam par Guka ķermeņa garumu. Bet tādus milzīgus kalmārus Guks nekad nebija redzējis un tāpēc šaubījās, vai viņi okeana dzīvo.

Gukam patika vajāt kalmāru baru. Pirmajā laikā viņš ar sarūgtinājumu pārliecinājās, ka kalmāri viegli viņu apdzen. Pēc tam viņš izdomāja interesantu rotaļu. Kalmāru bars parasti samērā īsu laiku peld vienā virzienā, bet cenšas iegriezties dziļumā. Un tieši šajā brīdī Guks raidīja spēcīgu ultraskaņas kūli, tēmēdams tieši zem bara un nogriezdams tam ceļu uz dzelmi. Viņš ātri šūpoja galvu, pārvērzdams šauro staru par platu vēdekli. Sis vēdeklis piespieda kalmārus no pirmajām rindām bailēs atsprāgt atpakaļ un visu baru — uz kādu laiku zaudēt orientāciju un sākt pārkārtoša- nos, lai kustētos cita virzienā.

nāves taustekļos

Šoreiz Guks negribēja ne apēst, pat ne noķert kādu no šajā barā peldošajiem diezgan lielajiem — gandrīz vai viņa garumā — moroteutiem, kuri, spēji pagriezušies, nozuda necaurredzamā dzelmes tumsa. Viņu tikai interesēja, vai izdosies tos, tāpat kā histioteutus, piespiest pagriezties. Un pēkšņi — tieši pēkšņi — Guks sajuta vieglu ūdens kustību pie vēdera un sāniem. Tajā pašā brīdī viņa ķermeni bija aptinušas divas platas muskuļotas lentas. Guka reakcijas ātrumu jau dzimtajā barā bija apskaudis Tens, bet šajā brīdī viņš par- spēja pats sevi. Ar visu spēku Guks rāvās uz priekšu, izlocījās, izstiepās kā atspere un atkal rāvās uz priekšu. Velti! Dīvainās lentas turēja viņu kā mīkstās spīlēs. Pēc dažiem apjukuma mirkļiem, novērtējis situāciju, Guks izšķīrās. Izmantodams to, ka galva palikusi brīva, viņš izlocījās,' uz labu laimi pavērsa ultraskaņas staru atpakaļ, cenzdamies konstatēt, kas viņu satur no aizmugures. Tikko dzirdama atbalss tūlīt paziņoja, ka blakus atrodas milzīgs kalmārs. Un, it kā apstiprinot viņa minējumu, tālāk divu garumu atstatuma zilgana gaismā uzliesmoja un sāka mirgot divi lieli diski. «Acis!» iešāvās prātā Gukam. Un tūdaļ ūdens visapkārt it kā sāka spīdēt no simtiem un tūkstošiem zaigojošu sarkanīgu dzirksteļu — pēkšņi bija sākušas vizuļot uguntiņas uz milzīgajiem taustekļiem. Pēc to kustības virziena Guks konstatēja, ka viņu tur divi

tvērējtaustekli — plakani un plati galā. Guku parņēma šausmas, redzot visas šīs dzirkstošās čūskas.

«Divi taustekji vēl dod man iespēju kaut kā kustēties, bet, ja tiem pievienosies vēl divi vai trīs, diez vai izdosies izrauties,» pavīdēja doma. Bet tūdaļ viņš at- cerējas gudro Erras spriedumu: «Nekad neaizmirstiet, ka jūs esat delfīni un ka bezizejas stāvokļu nav … Jūs esat delfīni un spējat atrisināt jebkuru uzdevumu…»

«Smadzenes! Kalmāra smadzenes!» Kā zibens šī doma apsvilināja Guku, kas centās izrauties no nāvējošajiem apkampieniem. Viņš pēkšņi atkal pagriezās atpakaļ un ar visiem spēkiem triecās tieši starp mirgojošajām, zilganajām acīm. Tveramie taustekļi uz mirkli atslaba, un viņš pilnā sparā iedrāzās mīkstajā, recekļainajā masā. Aizmiegdams acis pirms trieciena, viņš vēl redzēja, kā ar spilgtu, zilu gaismu iedegas kalmāra acis. Pēc tam Guka galva atradās biezās, staipīgās gļotās. Izlocīdamies kalmāra taustekļi centās atraut viņu, tiem paligā piesteidzas pārējie astoņi taustekļi. Visi tie blivi un cieši jo cieši aptvēra Guka ķermeni, neatstādami brīvu vietu.

Pirmo reizi mūžā Guks sajuta sveša, rupja fiziskā spēka pārākumu. Nekustīgais, puslokā nedabiski saliektais delfīna ķermenis sāka ātri trīcēt.

«Tās ir beigas…» Gukam iešāvās prātā. Un viņš izdarīja vienigo, ko vēl bija spējigs šādā stāvoklī: grozīdams galvu uz visām pusēm, viņš svilpoja, čirkstināja, smilkstēja, čīkstēja, ar zobiem tvēra kaut ko mīkstu, glumu un plēsa, plēsa, plēsa …

Bet tad kaut kas trauksmaini uzliesmoja šķietami ap- dzisušajā delfīna apziņā: aste bija brīva. Vēl nesaprazdams, kas notiek, un it kā iemantodams jaunus spēkus, Guks rāvās un sajuta, ka izraujas no nāves skavām. Vēl neticēdams glabiņam, Guks instinktīvi traucās uz augšu, pie ūdens virsas, pie gaisa, projām no šīs melnās dzelmes un tumsas.

Ar sasistu degunu, asiņojošām piesūcekņu pēdām, galīgi nomocīts un salauzts, notraipīts ar nelabi smirdošām gļotām, viņš kāri kampa svaigo jūras gaisu, neievērodams ne saulainās dienas spožumu, ne virs viņa planējošo fregatputnu kliedzienus, ne vētras burātāju, kas, viņa paradīšanās izbiedēts, uzšāvās gaisā.

«Glābts! Glābts! Glābts!» dažādās skaņkārtās skanēja viņa galvā.

tuksneša elpa

Blakus bija dzirdami pazīstamie Mobija Dika šņācieni. Pirmoreiz daudzu dienu kopīgā ceļojuma laikā Mobijs Diks, šķiet, pievērsa uzmanību Gukam. Ar mazo, zobgalīgo aci viņš saprotoši aplūkoja nodriskāto

Guku un kaut ko nesaprotamu nosvilpoja. Vienīgais, ko Guks spēja saklausīt, bija kašalota nodoms peldēt tālāk. Un, it kā to apstiprinādams, Mobijs Diks apņēmīgi devas uz dienvidrietumiem, gandrīz nemaz ne- nirdarns Novargušais Guks ar nožēlu vēroja, ka ūdens putekļu un tvaika strūkliņas, kas izlidoja līdz ar katru kašalota izelpu, kļūst arvien mazākas un mazākas. Izzuda arī Mobija Dika saceltais troksnis. Tik atri peldēt Guks nespēja.

Lēni peldēdams nopakaļ Dikam un ar visu ķermeni sajuzdams karstās subtropu saules sasildīto virsējo ūdens slāņu patīkamo siltumu, Guks mēģināja atceraties, ka īstenībā viss bija noticis. Protams, viņš bija iedarījis kļūdu, aizraudamies ar kalmāru vajāšanu un aizmirsdams piesardzību. Kaut vai laiku pa laikam ar ultraskaņas lokatoru vajadzēja iztaustīt tuvāko apkārtni. Tad viņš būtu paguvis laika pamanīt šo bandītu. Tagad Guks vairs nešaubījās, ka okeana dziļumos eksistē milzu kalmāri. Kalmars, kas viņam uzbruka, bija vismaz dažas reizes lielāks par viņa garumu. Interesanti, vai tas bija viņu speciāli izsekojis, vai arī vienkārši medījis mazāku upuru barus un uzdūries Gukam.

«Tālāk es laikam rīkojos pareizi,» Guks prātoja.

«Jebkurā gadījumā vajadzēs būt sevišķi uzmanīgam, tik dziļi ienirstot,» nosprieda Guks.

«Ja man nebūtu izdevies saplosīt kalmāra galvu un sadragāt viņa milzīgās smadzenes, kas gredzenveidigi novietotas starp acīm un apkart barības vadam, es vairs nekad nebūtu izpeldējis virspusē.»

Pamazām tagadne aizēnoja notikumu, kurš gandrīz vai bija beidzies pavisam bēdīgi. Kaut kur priekšā ir Mobijs Diks. Atrak viņam pakaļ!

Jau vairākas dienas Guks sajuta gaisā kaut ko nepierastu. Tas it kā bija tas pats jūras gaiss, bet elpot to kļuva arvien grūtāk, tas kasīja rīklē, un negribējās elpot ar pilnu krūti. Mūsu ceļotāji pašlaik atradas vairākus simtus kilometru uz rietumiem no Zaļā Raga salām. Biezs, bālgans plīvurs klāja jūru un karājās virs viļņiem. Migla. Tomēr nevis parastā migla, kas sastāv no sīkiem valgmes pilieniņiem, — pastāvīgi siltajos tropu ūdeņos šādu miglu nav, — bet gan sevišķa, sausa un kodīga. Guks agrāk neko tādu nebija piedzīvojis un sākumā pamatīgi nobijās. Bet Mobijs Diks, sirdīgi pukšķēdams, it kā nekas nebūtu noticis, peldēja arvien tālāk. Varbūt viņš jau pazina šo dīvaino miglu? Tā bija slavenā putekļu migla, kas sastāv no ļoti sīkiem smilšu graudiņiem, ko pasāta vējš atpūtis no Sahāras tuksneša plašumiem.

Savādu iespaidu atstāja jūra, ko klāja bālgans, necaurredzams sausas miglas plīvurs: bija kļuvis kluss, frcgatputnu un vētras burātāju kliedzieni skanēja dobji, un grūti bija noteikt, vai šo balsu īpašnieki atrodas tālu vai tuvu. Pat viļņi, šķiet, bija palēninājuši skrējienu un kļuvuši gausaki un lezenāki.

Guks nosprieda, ka šodienai iespaidu tin piedzīvojumu pietiks un galvenais uzdevums ir panākt Mobiju Diku, kas sēca un čirkstināja tālu priekšā. Negaidot no biezas miglas tieši pretim Gukam, kas nupat bija pacēlies ūdens virsū, ar milzīgu ātrumu drāzās kāda būtne. Guks tikai saskatīja, ka šis putnam līdzīgais radījums ir ka pielīmēts pie ūdens virsas. Nekad Guks nebija redzējis tādus dīvainus putnus, kas prot tik plati atplest knābi un ar apakšžokli vagot jūru. Tas bija ūdensgrie- zējs, viena no īpatnējām atklātā okeāna kaijām.

ūdensgriezējs ar atplestu knābi uzķer no ūdens virsas dažādus sīkus radījumus. Sis putns nelidoja visos virzienos, bet centās turēties gar lielajiem viļņiem, lai pēc iespējas vienmērīgāk vagotu jūru. Laiku pa laikam viņš pacēlās virs viļņiem un aizcirta milzīgo knābi, kaut ko aprīdams. Kad ūdensgriezējs skrēja garām Gukam, bija skaidri dzirdama ar knābi pāršķeltās ūdens virsas guldzēšana. Sādu troksni Guks bija daudzkart dzirdējis pa naktīm un tikai tagad uzzināja, no kā tas rodas. Ūdcnsgriezēji ir galvenokārt krēslas un nakts putni, un novērot viņus ļoti grūti. Droši vien biezā migla bija samulsinājusi ūdensgriezēju, un viņš nospriedis, ka pienācis jau vakars, un sācis medīt.

ceļš uz dienvidiem

Jau vairākas dienas Guks un Mobijs Diks šķērsoja Atlantijas okeānu no austrumiem uz rietumiem. Guks nevarēja vien beigt brīnīties par dabas daudzveidību visapkārt. Pietika ceļā pavadīt pusi dienas, lai okeāns pilnīgi pārmainītos: ūdens kļuva duļķaini zaļš no milzīgā mikroskopisko aļģu daudzuma, visur šaudījās zeltainās makreies, visu laiku .bija sastopamas dīvainas mēness zivis, bet, ja ienira, bija redzamas arī ķē- mīgās amurzivis, rajas. Pie ūdens virsas jautri plīkšķēja nelielas bezzobaino vaļu grupas — zilie vaļi, kuprainie vaļi, siļķu vaļi, mazie vaļi. Viņus te bija pievilinājis planktons un sīku zivju bari.

Bezgalīgajā okeāna plašumā šur tur paretam bija sastopamas salas. Šķiet, Mobijs Diks, labi zinādams ceļu, speciāli peldēja tā, lai viņi virzītos gar šīm saliņām. Sākumā Guks nesaprata, kāpēc Mobijs Diks ta rīkojas, bet \/lāk ievēroja, ka pie šādām saliņām vai klinšu grupām, kas paceļas no milzīgiem dziļumiem, ir vairāk visādu jūras iedzīvotāju. Sevišķi daudz te bija putnu. Veseli putnu mākoņi lidoja gaisā. Guks nezināja, ka viņu ligzdas aizņem visas akmeņaino saliņu karnīzes, kas brīvas no augiem un ūdens. Klintis un stāvās saliņu sienas izskatījās baltas no daudzo iedzīvotāju — ledus vētrasputnu, milzīgo jūras kaiju, fregatputnu izkārnījumiem. LJdeņi blakus salām vienmēr bija sevišķi bagāti ar augiem un planktonu un tātad arī ar lielākiem jūras iedzīvotajiem, kuri vilināja drūmo lempi Mobiju Diku.

Mūsu ceļabiedri virzījās arvien vairāk uz dienvidiem līdzi siltās Brazīlijas straumes ūdeņiem. Dažu simtu kilometru attāluma uz rietumiem no viņiem bija jaušama milzīga Dienvidamerika. To varēja just gan pēc putnu bagatibas, gan pēc retumis sastopamiem peldošiem kokiem. Dienas ritēja cita pēc citas. Skaidras naktīs Guks redzēja mēness sirpi, kas vairs nepeldēja kā laiva pie debesīm, kā tas bija tropos, bet gan bija vairāk piešķiebies.

Ar katru dienu garākas kļuva krēslas stundas. Arī pārmaiņas okeānā bija vairāk jūtamas. Ūdens kļuva aukstāks, un tajā parādījās daudz mikroskopisku būtņu, no kurām tas ieguva gaiši zaļu krāsu; šur tur bija sastopamas aļģu atliekas, ko straume dzina ne vairs uz dienvidiem, bet gan uz ziemeļiem. Guks bija nokļuvis aukstās Folklenda straumes joslā. Tomēr nekādu aukstumu viņš vēl nejuta. Temperatūra, bija pat patīkama un atgādināja dzimtos Melnās jūras udeņus. Bez tam

pat karstajas tropu jūrās vairāk nekā simt metru dziļuma temperatūra paliek zema visu gadu.

Reiz Guks bija ārkārtīgi izbrīnījies, ieraugot tāluma milzīgu baltu salu. Viņš, protams, tūdaļ sāka peldet tai tuvāk un drīz vien iekļuva neparasti vēsā ūdenī, kas apņēma šo salu. Piepeldējis vēl tuvāk,viņš konstatēja, ka šī sala ir peldoša. Ta lēni, bet mānāmi virzījās tieši uz ziemeļiem.

Guks nekad agrak nebija saslapis aisbergu — peldoša ledus kalnu, un tagad viņš patērēja daudz laika, lai apskatitu šo dabas darinājumu. Sākuma Guks ienira 30 garumu dziļumā, tomēr nenokļuva līdz peldošās salas pamatam. Atvilcis elpu, Guks ienira kādus 60 garumus un tikai tad sasniedza ša ledus kalna apakšu. Dīvaini — virs ūdens pacēlās tikai viena piektdaļa no visa aisberga. Četras piektdaļas bija iegrimušas ūdenī. Guks nodomāja, ka aisbergu pareizāk būtu saukt par peldošu zemūdens salu, ja to vispār sauc par peldošo salu.

Guks atrāda sev interesantu nodarbošanos. Blakus aisbergam aukstā ūdens josla ap to virzījās daudz dīvainu dzīvnieku, kurus Guks agrāk siltajos ūdeņos nebija sastapis. Starp tiem bija ļoti daudz lielu — centimetrus desmit garumā — ļoti garšīgu garneļu. Bija sastopamas arī neparastas nelielas zivis, kādas Guks

nekad agrāk nebija redzējis ne Vidusjūrā, ne Atlantijas okeāna tropu daļā.

Sastapšanās ar ledus kalnu un sabiedribu, kas to pavadīja, ļoti iepriecināja Guku. Tatad drīz beigsies vienmuļie tropu ūdeņi, drīz japarādās kaut kam jaunam un interesantam.

«Derētu gan parādīt šo ledus kalnu citiem delfīniem 110 Erras ģints!» Gukam pēkšņi ienāca prātā, bet tūdaļ viņš aptvēra, ka domāt par' to ir pilnīgi veltīgi. Bara vairs nav, un visi viņu padzinuši… Bet kam tad lai pastāsta, ko viņš redzējis? Kā izpildīt vienu no pašiem galvenajiem delfīna pienākumiem — paziņot visu jfiteresanto un svarīgo pārējiem? Sajā bridi viņš neparko nebūtu atzinies, ka pirmoreiz pēc daudziem trimdas mēnešiem kādu brīdi atkal bija juties ka Erras ģints loceklis.

noslēpumainie kčidži

Mobijs Diks bija kaut kur pazudis. Vairakas pēdējās dienas viņš bija izturējies neparasti. Aktīvāk sāka nirt dzelmē, ilgāk tur uzturējās un virzījās nevis tieši uz dienvidiem kā agrāk, bet it kā kaut ko meklēja, pagriezdamies gan uz rietumiem, gan uz austrumiem par tūkstošiem savu garumu. Guks nolēma pamēģināt izjautāt Mobiju Diku par viņa turpmākajiem plāniem. Kopīgais desmitiem dienu ilgais ceļojums ta kā dotu viņam tiesības to darīt.

Ar Mobiju Diku joprojām bija grūti sarunāties. Tiesa gan, kopā pavadītajā laikā Guks bija sācis labāk orientēties šā milža basa ruladēs, tomēr sakarīga saruna viņiem neiznāca. Tā notika arī šoreiz. Redzēdams, ka Mobijs Diks atpūšas ūdens virsū pēc kārtējā ceļojuma dzelmē, Guks pamēģināja uzsākt sarunu:

—   Dik, ko mēs te meklējam?

—   Vai tas tu, Guk? Te dzīvo kčidži, esi uzmanīgs!

—   Vai tas ir zivis?

—   Nē, tie ir kčidži.

—   Vai tie ir putni?

—   Nē, kčidži!

—   Vai tie ir lieli bruņurupuči?

—   Kčidži.

—   Vai tie lieli?

—   Dažādi. Ir divu manu garumu lielumā.

—   Vai viņiem ir zobi? Vai vini var mani satvert?

—   Ja.

—   Kā viņus pazit?

—        Garš kakls, maza galva, drukns rumpis ar četrām garām spurām, maza aste.

—   Kur dzīvo kčidži? Ko elpo?

—        Nakti paceļas virsū, dienu ienirst par 100—200 maniem garumiem. Ko elpo, nezinu, bet viņu gaļa ir garda.

—   Vai tu viņus meklē?

—        Ja, katru gadu, peldēdams te garām, es gribu pa- kauties ar viņiem, bet katru gadu viņi piekrāpj mani. Sen, sen viens no viņiem negaidīti uzbruka naktī un sagrāba mani aiz astes, izrāva prāvu gabalu. Kčidži te bieži uzbrukuši jauniem kašalotiem un aizvilkuši tos uz visiem laikiem.

—   Vai viņi dzīvo tikai te?

—        Nē, retumis viņi sastopami visur. Vismaz viņu smaku esmu jutis visās juras. Bet te ir milzīgi dziļumi, un kčidži visapkārt ir vairāk nekā jebkur citur.

—   No kā viņi baidās?

—   Nezinu. Varbūt no gaismas.

—   Uz kurieni mēs peldēsim tālāk?

—        Talak uz dienvidiem! Uz dienvidiem! Pie ledus kalniem, pie milzīgo kalmāru bariem, pie pingvīniem un.roņiem! Uz dienvidiem!

—   Vai tas tālu?

—       Mazāk, nekā esam nopeldējuši. Vēl dienas divdesmit. Un sargies no kčidžiem!

Ne tik daudz iebiedēts, cik ieinteresēts, Guks nākamajās dienās tikai to vien darīja kā centās uztvert jaunas smaržas un ar savu lokatoru uzmanīgi iztaustīja dzelmi. Viss bija velti. Pat kalmāru baru bija kļuvis mazāk.

Tomēr jūra te tiešām bija interesanta. Milzīgs sekla ūdens apgabals stiepās simtiem kilometru no kontinenta krastiem. Dziļums te nepārsniedza simt Guka garumus, un viņš jebkurā vietā varēja brīvi ienirt līdz dibenam. Bet pēc tam kontinentāla sēkļa malā stāvas nogāzes iesniedzās tūkstošiem garumu lielā dziļumā, un tieši no turienes nāca nepazīstamas smaržas. Tomēr pagaidām noslēpumainos kčidžus nemanīja ne Guks, ne Mobijs Diks. Šie milzīgie rep'tiļi, kas dzīvo okeānā kopš tiem laikiem, kad visi ūdeņi bija pilni ar ihtiozauriem, me- zozauriem un citiem zvīņnešiem, kuri izmiruši pirms Simtiem miljonu gadu, šie reptiļi izdzīvojuši tikai tāpēc, ka tiem ir noslēgts dzīves veids un viņi izplatījušies pašās dziļākajās Pasaules okeana daļas, tā saucamajās ieplakās, kur dziļums sasniedz piecus sešus tūkstošus metru. Guks un Mobijs Diks pašlaik atradās virs Argentīnas ieplakas. Gukam neradās nekādas šau- has/par Mobija Dika stāstījuma pareizību. Tie dzīvnieki, kuri neticēja Jūras Pūķa eksistencei, teica tā: «Dabūjiet mums lietiskus pierādījumus par viņa eksistēšanu!» Turpretim Gukam par lietisku pierādījumu noderēja Mobija Dika astes saplēstā mala, viņa fragmentārais stāstījums un uzbudinošās smaržas dzelmē. Ka ista saprātīga būtne Guks vienmēr bija gatavs sastapties ar Nezināmo un reiz to arī sastapa.  Bija apmākusies pavasara diena. Guks un Mobijs Diks peldēja uz Antarktiku, lai tur pavadītu vasaru, bet dienvidu puslodē tā ir janvarī un februārī. Bija decembris, pēdējais pavasara mēnesis Dienvidatlantijā. Debesis visu laiku tinās mākoņos, smidzināja lietus. Guks bija pamatīgi nosalis, pētīdams alas kāda no peldošajām ledus salām, kas pagadījās arvien biežāk. Šīs alas salas pamatā bija izskalojis ūdens, un arī viss aisbergs pamazam kusa. Ledus gabali ar izskalotām iedobēm un alām laiku pa laikam ar dobju dārdoņu nobruka no salas, uzsviezdami gaisā augstas ūdens strūklas.

Aisberga apakša kusa ātrāk nekā tā augšējā daļa. Te gan nekā dīvaina nebija. Ūdenī siltums izplatās daudz ātrāk nekā gaisā, un silts ūdens kausē ledu ātrāk neka silts gaiss. Tā pamazām izzuda aisberga apakšējā daļa, un ledus kalna, līdzsvars draudēja izjukt. Iepeldējis kādā zemūdens alā un pamielojies ar nelielu menciņu baru, kas ceļoja ar aisbergu no pašas Antarktikas, Guks pēkšņi izdzirdēja satraucošu dunoņu ledus salas iekšienē. Rūgtā pieredze bija iemācījusi Guku neuzticēties nekādai dunoņai, ko dzird jūrā, tāpēc viņš metās tālāk projām no aisberga. Un ne velti! Viss tūkstošiem tonnu smagais ledus milzenis mazliet nosēdās, kaut ka dīvaini sagrozījās uz vienas vietas un sāka gāzties uz sāniem. Ledus kalna kustība arvien vairāk paātrinājās. Tūkstošiem tonnu ledus centās atkal ieņemt stabilu stāvokli. Un tad Guks ieraudzīja, ka kopā ar zaļgana ūdens straumēm, neveikli locīdamas ar visu ķermeni, pa ledu sāk slīdēt dīvaina būtne. Garš kakls, ne mazāk kā divu Guku garuma, beidzas ai mazu galvu, ne lielāku par Guka galvu. Kakls pievienots masīvam varpstveidigam rumpim, uz kura muguras rēgojās augsta dīvainas četrstūrainas formas muguras spura. Rumpja apakšā smieklīgi kuļājās četras lielas plakanas ekstremitātes. Katra ekstremitāte bija ne mazāka par Guka garumu. Astes dzīvniekam nebija, un rumpis izskatījās ka strupi nocirsts stumbenis. Dīvaina būtne, kurā Guks pazina Mobija Dika aprakstīto kčidži, mirkli aizkavējās uz ledus kalna izciļņa, neveikli sāka kult ar visām ekstremitātēm pa ledu un, dīvaini saliekusi kaklu, no ledus izciļņa iekrita ūdeni.

Ūdenī izplatījās ta pati nepazīstama smaka, kuru Guks jau vairakas reizes bija sajutis arī agrāk. Ta at- gādinaja stipri izbiedēta bruņurupuča smaku, bet bija asāka un nepatīkamāka.

Spriežot pēc izmēriem — pavisam tris četri Guka garumi, — šis kčidžis nebija sevišķi liels, un Guks bezbailīgi devas turp, kur tas bija novēlies. Kritiena apdullināts, zvīņnesis gausi un nekoordinēti kustināja spuras, savilka un izstiepa garo kaklu. Guka tuvošanās viņu nobiedēja — kustības kļuva drošākās, kakls pavisam īss. Pagriezies pret Guku, viņš sāka iegremdēties dzelmē. Guks peldēja ātrāk par kčidži un aizpeldēja te viena, te otrā pusē, bet zviņneša mazā galviņa tūdaļ griezās viņam līdz gan uz vienu, gan otru pusi. Beidzot zvīņnesim apnika šī vajāšana, viņš galīgi bija atžilbis no kritiena. Palēninajis iegremdēšanos, viņš palika nekustīgi uz vietas, bet pēc tam, strauji vēzējot visas spuras, metās virsū Gukam. Guks bija gatavs uz visu. Viegli izvairījies, viņš nosprieda, ka briesmas ir garām, bet tajā paša brīdī sajuta skaudru sitienu un viņu apsvilināja asas sāpes. Tagad viņš saprata, ka kčidžis pēdējā mirkli strauji izstiepis uz priekšu musku-

ļoto un kā atsperi savilkto kaklu ar mazo galviņu. Asie zobi noslīdēja pa Guka sānu, atstādami garas asiņojošas brūces. «Tikai tā vien man trūka!» sapīcis nodomāja Guks un nosprieda, ka iepazīšanās notikusi un ja- dodas uz augšu. Pašās beigās viņš, kā nākas, notēmēja savu prožektoru uz kčidža galvu un deva maksimālo skaņas intensitāti. Zvīņnesis nodrebēja, viņa galva sāka nedroši mētāties no vienas puses uz otru pusi, bet nākošajā mirklī ar plato priekšpleznu spēcīgu kustību viņš pagriežas un aizpeldēja no ultraskaņas darbības zonas. «Uz redzēšanos, tevoc!» sāka čirkstēt Guks nopakaļ. «Es pastāstīšu par tevi saviem draugiem un varbūt vēl kādreiz atgriezīšos, lai paraudzitos uz tevi un taviem ciltsbrāļiem.»

Mobiju Diku sevišķi neuztrauca Guka stāstījums. Šis kčidžis bijis parak mazs, lai mērotos spēkiem ar to. Bet nākošreiz, kad Guks sastapšot kādu kčidži, lai viņš tūdaļ pasvilpojot par to Mobijam Dikam. Nu bet pagaidam arī viņš uzmanīgi apskatīšot zemūdens ledus alas aisbergu pamatos, un varbūt viņam pašam izdošoties atrast k^idžus.

polārajos ūdeņos

Aizritēja diena pēc dienas, bet Mobija Dika virzīšanās uz dienvidiem nebeidzās. Grūti noteikt to bridi, kad ceļotāji bija pametuši Atlantijas okeānu un iepeldējuši Dienvidu okeānā, kas apskalo Antarktidu. Grūti to izdarīt tāpēc, ka okeānos nav precizu robežu. Bet Gukam ari nevajadzēja skatīties kartē, lai noteiktu, ka viņi atrodas pavisam citā okeānā: visa apkārtne bija stipri mainījusies. Ūdens bija kļuvis patiešām auksts, tikpat auksts virspusē ka simt un divsimt garumu dziļumā. Okeānā pastāvīgi bija sastopamas ledus salas, dažas tik milzīgas, ka gar tām vajadzēja peldēt veselu dienu.

Uz tādām salam bija redzams ļoti daudz putnu, kuriem tur droši vien bija ligzdas. Dažreiz virs tām un ari virs jūras Guks redzēja dīvainus putnus ar spārnu vēzienu, ne mazāku par savu garumu. Tie bija albat- rosi — gaisa telpas saimnieki Dienvidu polārajā okeānā. Parastajām kaijām un ledus vetrasputniem jeb fulmāriein, ko Guks pazina pēc putnu tirgiem uz Atlantijas okeāna klintīm un salam, te piebiedrojās straujie juras kraukļi jeb kormorāni, kas veikli nira ūdenī pēc sīkajām zivīm. Bet reiz Guks ieraudzīja būtni, kas uz ilgu laiku laupīja viņam mieru. Tas bija pingvīns.Guks neizpratnē vēroja, ka šis dzīvnieks ar sudrabotu vēderu un melnu muguru, ko klaja kaut kādas izturīgas zvīņas, strauji ienirst un ar milzīgajām priekšējam spu

rām viegli iegremdējas daudzu garumu dziļumā, dzīdamies pakaļ zivīm un kalmāriem. Bet šim radījumam bija skaidri izteikta putna galva ar knābi un spalvu cekuliņu. Pēc tam Guks daudz reižu sastapa pingvīnus un galu galā nosprieda, ka tie tomēr ir putni, jo spej ilgu laiku dzīvot uz zemes un elpot gaisu, un kajas viņiem līdzīgas kaiju un jūras kraukļu kājām.

Sākumā Guks, protams, mēģināja uzsākt sarunu ar pingvīnu un uzsauca: «Sveiks, draugs! Vai tev nav vajadzīga mana palīdzība?» — bet par atbildi pingvīns bailīgi paskatījās uz Guka pusi un tā sāka strādāt ar spārniem — airiem, ka kalmāra ātrumā ieurbās ūdeni un pazuda. Pēc tam Guks ne vienu reizi vien mēģināja kārtīgi iepazīties ar pingvīniem, bet galu galā šie mēģinājumi beidzās ar to, ka viņš sakampa kādu pingvīnu aiz pievilcīgi apaļā, nobarotā vēdera. Tas bija ļoti mīksts un silts, bet pingvīns sāpīgi iecirta Gukam ar cieto knābi pa pauri.

Daudz kas pārsteidza Guku šajā bargajā novadā. Saule, ja to varēja redzēt starp mākoņiem, nekad nepacēlās augstu virs galvas, bet vienmēr karājās virs apvāršņa. Reizē ar lietu, pie kura viņš, ceļodams okeāna, vispār bija pieradis, te laiku pa laikam uz galvas bira sniegs un jūras virsa pārklājās ar aukstu sniega putru. Reiz viņu pārsteidza stipra krusa, un tas Gukam vairs nepatika nemaz.

«Kas gan tur labs, kad pa tavu galvu dauza ar aukstiem akmeņiem?»

Par laimi, krusa drīz pārgāja un sākās lietus ar stipru vēju. Gukam vajadzēja steigšus paslēpties aiz augsta aisberga, kur aizvēja pusē bija mierīgāk.

So viltību viņam iemācīja Mobijs Diks, kas, nonācis pie sava ilgā ceļojuma mērķa, it kā centās parādīt Gukam vairāk visādu brīnumu.

Reiz Mobijs Diks un aiz viņa arī Guks nonāca kādas nelielas klinšainas salas apkaimē. Jau iztālēm Guka uzmanību saistīja lielas platības ar garām aļģēm,- kas šūpojās viļņos. Kad viņi bija piepeldējuši tuvāk, Guks atklāja, ka viļņos līgojas tikai aļģu virsējā daļa, bet to stiebri cieši turas pie dibena. Guks ienira, lai paskatītos, kā tās tik stingri turas, bet izrādījās, ka tas nav tik vienkārši: aļģes turējās pie dibena trīsdesmit vai pat piecdesmit garumu dziļumā! Nekad agrāk Guks nebija redzējis tik garas aļģes un ari vēlāk tadas nesastapa.

Sā okeāna aļģes atšķīrās ne tikai ar savu garumu. Lielākā daļa, pat tās, kuras auga pie pašas ūdens virsas salu piekrastē, bija nevis zaļas, bet gan brūnas vai sarkanīgas.

Sā okeāna ūdeņos dzīvoja daudz zivju, un pārtikas iegūšana Gukam raizes nesagādāja. Vajadzēja tikai izraudzīties sīkāku zivju barus, jo te biežāk nekā citas vietas bija sastopamas milzīgas zivis. Šādas zivis norit bija gluži neiespējami.

Seit peldēja ļoti daudz kalmāru. Pēc neaizmirstamā gadījuma tropos Guks piesardzīgi vajāja viņu barus, bet Mobijam šīs vietas bija tīrā paradīze. Viņš iegremdējās uz ilgu laiku, un rētu skaits no milzu kalmāru piesūcekņiem uz viņa pastāvīgi pieauga. Reiz Diks pacēlās virspusē ar kalmāra atliekām — kalmāra taustekļi apvija viņa galvu un krūtis. Kā redzams, kauja dzelmē bijusi šausmīga: visa Mobija Dika galva bija sagraizīta dziļās skrambās, ko ierāvis briesmīgais knābis — tas pats, kura vienu pusi Guks pamanīja pie Mobija Dika acs. Kalmārs bija jau beigts, bet Mobijam Dikam, domājams, nebija pieticis skābekļa krājuma, un viņš pacēlas virspusē, nepaguvis apēst savu pretinieku. Guks nodrebēja, ieraudzījis taustekļus savā resnumā un sešu septiņu savu garumu lielumā. «No tāda milzeņa gan neizdotos izrauties!» nosprieda Guks un vēl piesardzīgāk sāka ienirt šajos drūmajos ūdeņos.

uz redzēšanos, Mobij Dik!

Bija pagājušas vairākas dienas, kopš viņi mita šaja sniega, vēja, kalmāru, pingvīnu un brūno aļģu valstībā. Mobijs Diks krasi bija mainījis savu izturēšanos. Agrāk viņi katru dienu nopeldēja vairākus desmitus kilometru, turpretim tagad dienu pēc dienas abi palika vienā un tajā pašā okeāna iecirknī. Kā liekas, Mobijs Diks bija pabeidzis savu gadskārtējo pārgājienu uz dienvidiem, un Gukam vajadzēja par kaut ko izšķirties. Viņam kļuva ļoti skumji — nekas tā netuvina kā nelaimes un grūtības. Lai nu kā, bet Guks kopā ar šo

balto milzi bija pavadījis daudzus mēnešus. Ne vienu reizi vien tikai Mobija Dika miers un tas, ka viņš pazina jūru, bija glābis Guku no diezgan riskantiem stāvokļiem. Un vai tad Guks viens būtu spējis veikt visu šo ceļojumu? Vai viņš būtu varējis ieraudzīt tik daudz jauna un interesanta bez sava varenā pavadoņa?

—   Dik, vai mūsu ceļojums galā?

—   Jā.

—   Ko tu darīsi tālāk?

—        Pēc diviem mēnešiem te parādīsies daudz ledus», kļūs tumšs un auksts. Tad es ceļošu atpakaļ uz ziemeļiem. Ja gribi, pagaidi mani, un mēs atkal peldēsim kdpā!

—   Saki, Dik, — vai citus ceļus okeāna tu nezini?

—        Var peldēt pret saullēktu un pret rietu, bet tur nav tik milzīgu kalmāru, lai gan man sen stāstīts, ka kaut kur tālu esot citas vietas ar gardiem kalmāriem. Turp jāpeld vairāki mēneši.

—   Vai te un citos ūdeņos ir saprāligas būtnes?

—   Bez tādiem kā es te vēl ir orki.

—   Kadi viņi ir?

—        Lidzigi tev, tikai lielāki. Peld baros un ķer zivis un pingvinus. Viņi ir alkatīgi un nemierīgi.

—   Es gribu atrast viņus!

—        Tikai iegaumē, ka ilgi te palikt nedrīkst: atnāks nakts un ledus! Ja gribi mani atrast, pajautā citiem kašalotiem. Tagad tu labi zini mūsu valodu.

—   Lai tev garšīgi kalmāri!

—   Mierīgu ūdeni, mazuli!

Kaut kas pārtrūka Guka sirdi, kad Mobijs Diks pēc šiem vārdiem, ieelpojis gaisu, ienira. Atkal viens pats … Varbūt palikt kopā ar Diku un vēlāk atgriezties uz ziemeļiem? Kaut kur tur blakus būs ceļš uz dzimtajiem Erras ģints bara ūdeņiem …

«Bet viņi mani nepieņems, esmu izraidīts uz visiem laikiem! Man atpakaļceļa nav,» domāja Guks.

JŪRA ZEM LEDUS

«Delfīns, bet sašļucis kā medūza uz smiltīm!» nokaunināja sevi Guks un mudigi sāka strādāt ar asti. Lūk, jau tālu aiz muguras palicis ledus kalns, pie kura viņš bija atvadījies no Mobija Dika.

Un atkal Guku sagrāba vēlēšanās uzzināt ko jaunu, neparastu. Viņi ar Diku bija peldējuši visu laiku uz dienvidiem, tikai uz dienvidiem. Un kālab gan lai nepamēģinātu peldēt vēl tālāk uz dienvidiem? I<as tur atrodas?

Kad divas dienas bija pavadītas ceļā pa jūru, kurā Guks sastapa arvien vairāk un vairak ledus kalnu un atsevišķu nelielu ledus gabalu, viņš ieraudzīja jūrai galu. Taisnību sakot, jūra nebeidzās, bet turpinājās zem bieza ledus slāņa. Aiz izbrīna Guks pat pamēģināja palēkties uz augšu un paskatīties, kas notiek vēl tālāk, dienvidos. Viņš neredzēja nekā cita kā tikai baltu līdzenumu ar milzīgiem stāvus sagrūstiem un sasalušiem Iedus gabaliem, kas šur tur rēgojas.

Bet varbūt viņam ceļā gadījusies milzīga ledus sala, kādas ne vienu reizi vien redzētas arī agrāk? Tad vai nu jāappeld tai apkart, vai arī jāizpeld cauri pa apakšu. Guks sākumā nolēma appeldēt šai salai apkārt un veselu dienu peldēja gar ledus malu. Tā izvirzījās gan jūrā, veidodama asas un garas mēles, gan iesniedzās dziļi ledus laukā, kad to bija sašķēlušas plaisas. Pa vienu šādu plaisu Guks sāka peldēt. Sākuma tā bija plata, tad kļuva arvien šaurāka, un drīz vien Guks nokļuva šaurā spraugā ar stāvām ledus sienām, kas par veselu viņa garumu pacēlās virs ūdens. Tālāk ceļa nebija.

Bet jūra taču turpinājās zem ledus. Un Guks nolēma ienirt zem tā, aprēķinot savus spēkus, lai paspētu atgriezties atpakaļ pie atklātās plaisas. Zem ledus bija krēslaini un apbrīnojami klusu. Tādu klusumu Guks nekad nebija novērojis jūras virsū, varbūt tikai simtiem garumu dziļā dzelmē.

JDrīz vien būs jagriežas atpakaļ, citādi nepietiks gaisa. Priekšā pa labi un pa kreisi — visur tikai ledus, ledus, ledus… Bet kas tad tas? Delfīna jutīgās ausis uztvēra tālas dīvainas skaņas. Kaut kur no priekšas nāca skaņas, kādas rodas, ūdenim šļakstoties pret ledu. Tatad tur ir atklāta jūra. Ātrāk uz priekšu! Pēc dažiem desmitiem garumu skaņas pastiprinājās. Atkāpties bija par vēlu, viņš varēja peldēt tikai uz priekšu, uz vaļējo vietu. Guks palielināja ātrumu, cerēdams tūdaļ ieraudzīt ledum galu. Nu skaņas jau ir gluži tuvu, bet ledus mala nav redzama. Kļūda? Lamatas? Bet no kurienes nāk šādas skaņas?

Dažu kvadrātmetru lielā lasmenī gausi skalojās ūdens. Uz līdzenā ledus pie lasmeņa gulēja tā saimnieks — milzīgs Vedela ronis, viens no visparastākajiem Antarktikas roņiem. Tas bija viņš, kas, pastāvīgi nirdams, neļāva lasmenim aizsalt pat stiprā salā pa naktīm. Pašlaik viņš gulēja, laiski izlaidies saulītē, un priecājās par mierīgo laiku. Pēkšņi lasmeņa vidū parādījās tumša, gluda galva ar garu purnu. Spēcigas gaisa strāvas paceltie ūdens pilieniņi lika nodrebēt snaudā iegrimušajam ronim.

Gukam, kas rēgojās lasmenī kā pludiņš, nebija kur pagriezties, un viņš elpoja, izbāzis no ūdens visu galvu. Viņš uzreiz pamanīja blakus lasmenim guļošo roni un raidīja viņam internacionālo sveicienu. Bet sakarīgu vardu vietā no elpekļa atskanēja nevarīgs pīkstiens. Izdzirdis šo pīkstienu, Guks nezināja, ko darīt, — smieties vai raudat no dusmām. Ronis, pagriezies uz vēdera un pacēlies uz priekšējām pleznām, uzmanīgi vēroja, kas notiek lasmenī, un neizrādīja nekādās uztraukuma pazīmes. Tieši uz Guku skatījās divas lielas vērīgas acis, bet zemāk abpus deguna nokarajās divi garu, resnu ūsu pušķi. Guks uz mirkli palīda zem ūdens un atkal izlēca. Ronis izbrīnījies «nospraustajās un drošības dēļ atvirzījās tālāk.

«EJ PROJĀM, TĀ IR MANA MĀJA!»

Kad Guks bija atpūties, kā nākas, viņš mēģināja aplūkot apkārtni. Apskates rezultāti viņu iepriecināja. Sur un tur līdzenajā ledus laukā bija caurumi, no kuriem skanēja ūdens šļaksti. «Kur caurumi, tur jābūt arī roņiem,» nosprieda Guks. Viņš nebija paguvis vēl aizpeldēt divdesmit garumu attāluma no lasmeņa ar Ve- dela roni, kad skaidri izdzirdēja kaut kādus signālus. Jā, jā, aprautā čirkštināšana un knikšķināšana, kas nāca kaut kur no priekšas, viņam ieklausījās kā signāli. Tie nebija pazīstami.

—   Kas tu esi, draugs? Un vai tev vajadzīga mana palīdzība?

Skaņas pazuda. Guks atkārtoja savu aicinājumu, uzmanīgi iztaustīdams ar lokatoru zaļgano, necaurspīdīgo ūdeni priekšā. Alia, lūk, kaut kas liels palika nekustīgi uz vietas kādu desmit garumu atstatumā no Guka. Piesardzīgi uz priekšu! No zaļās krēslas pret Guku virzījās kaut kas pinkains, ūsains, lielacains. Tas taču tieši tāds pats ronis, kads nupat bija nobijies no Guka pie lasmeņa! Vai tiešām viņš neko nesaprot?

—   Esmu delfīns Guks no Erras ģints!

—   Es esmu Leptonijs no Merdo! Ej projām no šejienes, te ir mana māja!

«Tātad viņš mani saprot,» nosprieda Guks. «Viņu sauc par Leptoniju, un viņš no manis baidās, — to es saprotu.»

Leptonijs pa to laiku lēni peldēja arvien tuvāk pie lasmeņa, no kura spīdēja spilgtu saules staru kūlis. Guks mierīgi peldēja viņam nopakaļ, aplūkodams Lep- toniju no visām pusēm. Tas bija liels un skaists ronis. Guks ar patiku vēroja veiklās un skaistās pleznu kustības, graciozos ķermeņa izliekumus. Gandrīz nemanāms platās pakaļējās pleznas pagrieziens — un ķermenis sak kustēties citā virzienā. Viņš bija un reizē nebija līdzīgs tiem roņiem, kurus sen, sen Guks bija redzējis Vidusjūrā un Melnajā jūrā. Tie bija sīki, ar mazu galvu un nelielām acīm. Ar viņiem varēja sākt sarunas, kaut gan viņi gandrīz neko nesaprata saprātīgo juras būtņu valodā, izņemot visvienkāršākos briesmu un miera signālus. Leptonijs izskatījās saprātīgāks, sevišķi spriežot pēc lielo acu izteiksmes, kad tās piesardzīgi vēroja Guku. Ronim acīmredzot negribējās pagriezties pret Guku ne ar sāniem, ne ar asti. kuras mazais trijstuntis tirinājās kaut kur starp pakaļējām pleznām. Tā ar pakaļgalu uz priekšu viņš kustējās un šadā neveiklā stāvokli sāka celties lasmenī uz augšu. Ledus biezums nebija mazāks par pusotra vai diviem Guka garumiem. Lasmenis bija līdzīgs apakša platai un augšā šaurākai ledus alai. No augšas šo alu apspīdēja spilgta dzeltena gaisma. Guks mazliet atpalika un saka gaidīt, kas notiks tālāk.

ATKAL CILVĒKI!

Bet uz ledus risinājās šādi notikumi. Pie paša lasmeņa stāvēja liela telts, kura mājoja ziemotāji, kas pētīja Antarktikas roņu dzīvi. Vedela roņi, kas dzīvoja ledus laukā netālu no polārās stacijas Antarktīdas krastā, nemaz nebaidījās no cilvēkiem, jo viņi tiem neko sliktu nedarīja. Sajā novadā tad arī bija iekļuvis Guks.

Virs lasmeņa karājās stipra elektriskā spuldze. Spilgta gaisma apgaismoja tieši uz sniega novietoto telti, kaut kādus aparātus un mazu galdiņu, pie kura sēdēja divi silti ģērbti cilvēki. Trešais cilvēks daudzkārtainas spilgti dzeltenas porainas gumijas tērpā stāvēja uz lasmeni ielaistu kāpnīšu augšējā pakāpiena. Viņš gatavojas ienirt ūdenī, uz muguras viņam bija divi spilgti sarkani akvalanga baloni, uz sejas maska, mutē iemutis ar rievotu caurulīti, kas savienota ar baloniem.

— Ātrāk, Rej, mūsu ronis jau atgriezies! Gatavo savus aparātus, — noteica tas, kurš stāvēja ūdens malā.

—   Acīmredzot viņam kaut kas nav paticis ūdeni. Pagājušo reizi viņš pavadīja zem ledus veselas trīsdesmit divas minūtes, bet tagad mazāk par desmit, — atbildēja tas, kuru sauca par Reju.

—   Paskatieties tikai, kā viņš peld augšā! Viņam taču purns ir uz leju!

—   Ko viņš tur ieraudzījis? Paskaties, Dēvid! — cilvēku akvalangā uzrunāja acīmredzot vecākais no viņiem.

Dēvids nokāpa un iebāza ūdenī ar masku aizsargāto seju. Apakšā lasmeņa vidū viņš saskatīja Guka ķermeņa skaidras kontūras un šausmās izslējās taisni.

—   Doktor Los, tur apakšā zobenvalis!

—   Drīzāk ūdenī kinokameru! Iededziet prožektoru!

Guks, kas par visu to neko nenojauta, turpināja lēni celties uz augšu. Gaiss viņam jau sāka izbeigties, un nebūtu slikti atjaunot tā krājumu. Turklāt interesanti paskatīties, no kurienes nāk tāda spilgta, dzeltena gaisma. Kas tās par būtnēm blakus lasmenim, un kas par mazu sauli karājas virs ūdens? Tie taču atkal ir cilvēki! Briesmas! Ātrāk lejup!

Izelpojis izmantoto gaisu un ieelpojis svaigu gaisu, Guks strauji palīda zem ledus, atstādams kuļājoties lasmenī apjukušo Leptoniju un apstulbušos pētniekus.

saprāta aicinājums?

— Tas taču nemaz nav zobenvalis, bet gan kāds liels delfīns! — tiklīdz bija pārgājis pirmais apjukums, iesaucās doktors Ričards Loss, izcils Antarktikas dzīvnieku pasaules pētnieks. — Drīzāk ūdenī, Dēvid! Un pamēģini noglaudīt delfīnam sānus, nebaidies, viņi neuzbrūk cilvēkam! Drīzāk ūdenī!

Apmulsušais Dēvids neprātodams ienira, un tikai sīku burbulīšu virknīte pacēlās tajā vietā, kur nupat bija stāvējis cilvēks. Pieradis pie trokšņa un kliedzieniem, Leptonijs melanholiski noraudzījās šajā jezgā; pārliecinājies, ka delfīna nav blakus, viņš vairs ne no viena nebaidījās. Droši vien arī Leptonijs bija nospriedis, ka Guks ir kāds īpatnējs zobenvalis, kas kuru katru brīdi var viņam iekost.

Bet Gukam, kas mierīgi peldēja zem ledus netālu no lasmeņa, bija par ko pārdomāt. Pirmkārt, Leptonijs nemaz nebaidijas no šiem cilvēkiem, un ari viņi, šķiet, to neaiztika un no tā nebaidījās. Otrkārt, neizskatījās, ka visas šis būtnes, kas atradās uz ledus pie lasmeņa, nodarbotos ar medībām vai vispār kaut ko iegūtu pārtikai. Drīzāk domājams, ka viņi izmantoja savu laiku citām nodarbībām. Tātad viņi varbūt pieder pie saprātīgam būtnēm? Guks labi zināja, ka tikai sapratīgas būtnes stāv tik augstu pāri apkārtējai pasaulei, ka var netērēt visu savu laiku aizsardzībai no plēsoņām un barības meklēšanai.

Dēvids, laizdams burbu|us no akvalanga, lēni tuvojas Gukam. Guks nosprieda, ka nu ir laba izdevība uzzināt, cik sapratīga ir ši būtne. Vispirms vai tā saprot internacionālo aicinājumu?

—   Kas tu esi, draugs? Un vai tev vajadzīga mana palīdzība? — Dēvidam pretim lidoja mums pazīstamais signāls.

Dēvida ausīs atskanēja viegla čirkstināšana, un šī pati čirkstināšana, aparātu daudzkārt pastiprināta, atskanēja arī dinamiskajā skaļrunī virs lasmeņa. Dēvids, protams, nesaprata ne vārda, bet, ieraudzījis, ka delfīns kaut ko nopīkst, viņš ar roku pamāja aicinošu zīmi un palika nekustīgi uz vietas.

«Tā,» nodomāja Guks, «šī būtne acīmredzot reaģējusi uz manu signālu, bet nav sapratusi tā jēgu. Un viņa pārāk stipri klunkšķ bez kādas jēgas, ta ir tāda kurkšķēšana kā bezzobainā vaļa vēderā.»

—   Esmu delfīns Guks no Erras ģints! — Guks nolēma turpināt savu monologu, kaut gan jau iepriekš bija pārliecināts, ka atbildi no šās būtnes dzeltenajā ādā viņš nesaņems. Nekādu atbildes skaņu tiešām nebija, bet Guks ieraudzīja kaut ko citu, kas gluži apstulbināja viņu. Uz šā cilvēka galvas iedegās stipra gaisma. Iedegās un nodzisa. Pēc kāda laika atkal iedegās, nodzisa un iedegās. Aizritēja, šķiet, ļoti daudz laika, un atkal gaisma iedegās, nodzisa, iedegās, nodzisa, iedegās, nodzisa, iedegās … četri uzliesmojumi. Sāka ritēt nepacietīgu gaidu pilni mirkļi. Guks iekšēji pilnīgi saspringa, cenzdamies nepalaist nepamanītu nākošas uzliesmojumu sērijas sākumu. Ja tie būs… Viens,

divi, iris, četri, pieci, seši, septiņi, astoņi! Jā, to bijfi astoņi! Viens — divi — četri — astoņi! Šaubu nevarēja būt: Guka priekšā bija saprātīga būtne. Aizmirsis katru piesardzību, viņš apņēmīgi tuvojās šim dzeltenajam biedēklim. Tieši uz Guku caur apaļās maskas dzidro stiklu skatījās divas lielas, vērīgas acis, garo priekšējo ekstremitāšu gali sadalījās piecos nelielos kustīgos izaugumos, un priekšējās un pakaļējās ekstremitātes viegli salocījās vidū un kustējās dažādos vii zienos… Guks piepeldēja cilvēkam gandrīz pavisam klāt, un tas ar liegu kustību nolaida savu roku uz viņa sāna. Guks pilnīgi saspringa un gribēja aizpeldēt sānis, bet nezin kāpēc palēninaja kustību — šās dīvainās, maigās un siltās ekstremitātes pieskāriens ādai bija apbrīnojami patīkams. Tas bija liegāks par mātes Zitas spuras pieskārienu, kuru Guks ta mīlēja, kad dzīvoja Zitas barā. Bet cilvēks atkal un atkal glastija viņa muguru, sānus, maigo krūšu spuru. Guks pilnīgi samulsa no uzplūdušajām atmiņam. Briesmu nebija nekādu, un jau sen viņš nebija izjutis neko līdzīgu šiem brīnišķīgajiem glāstiem.

Bet tad cilvēks mazliet atvirzījās no Guka un devās uz lasmenī, it kā aicinādams ari Guku sev līdzi. Guks tam sekoja …

Kad Guks pēdējo reizi bija ieelpojis gaisu, iznirdams lasmenī, viņš krietni izbijās, kad ieraudzīja cilvēkus. Tagad, aizkavējies apakšā ar šo dīvaino, saprātīgo būtni, kam uguns uz pieres, Guks bija palaidis garām iespēju aizpeldēt lidz citam lasmenim un mierīgi, ieelpot. Gaiss gāja uz beigām, un vajadzēja nirt ārā. Guks juta, ka no šiem cilvēkiem nav ko baidīties. Un bez tam viņa prāts teica, ka būtnes, kas liekas sapratīgas, nevar nodarīt neko sliktu citai saprātīgai būtnei. Ar šādām domam Guks lēni tuvojās ieejai lasmenī. No turienes, tapat ka pagājušo reizi, krita spilgts dzeltenīgas gaismas kūlis, kas dziļi iesniedzas lejā, apgaismodams drūmo, zilgano miglu un pārvērzdams to par zaļganu gaistošu mākoni.

Dzeltenais cilvēks ar platām, mīkstām ķepām, jocīgi ciladams tās uz augšu un leju, diezgan ātri virzījās uz priekšu. Laiku pa laikam cauri maskai uz Guku palūkojas vērīgas acis, bet viena no priekšējām ekstremitātēm jocīgi raustījās, it kā aicinādama sekot.

Cilvēks lēnītēm sāka peldēt pa lasmeņa caurumu uz augšu. Pavilcinajies Guks darīja to pašu. Gaisma pastiprinājās, kļuva spilgtāka, un Guks sajuta, ka ūdens kļuvis mazliet siltāks. Tad klāt ir arī virsa. Izelpojis izmantoto gaisu un ieelpojis svaigu gaisu, Guks uzmanīgi apskatīja apkārtni. Jā, šis būtnes bija līdzīgas tām, kuras tik pamatīgi viņu piekrāpa toreiz, kad viņš bija sastapies ar Mobiju Diku. Tiesa gan, šie te izskatījās resni un lempīgi, bet galvas bija gluži tādas pašas, ar diviem sekliem acu dobumiem un lielām acīm, kas raudzījās uz priekšu. 2okļus Guks uzreiz nepamanīja, jo tie bija tik mazi un īsi salīdzinājumā ar garajiem žokļiem un lielajam mutēm, kādas ir vairākumam zemūdens iedzīvotāju.

Guks atkal sajuta dzeltenā cilvēka mīkstās un siltās ekstremitātes pieskārienu pie sava sāna. Patīkamie glāsti mierināja, bet ļoti traucēja domāt.

«Kas gan te notiek? Viņš, izglītots delfins, kas zina un saprot visu pasaulē (vai gandrīz visu — paškritiski savas domas pārtrauca Guks), pakļaujas kaut kādam posmainām būtnēm! Lai viņas papriekš pierada savu attieksmi pret saprātīgo pasaulil Kā? Nu, kaut vai lai atbild, lūk, uz šo.»

Un Guks, nostājies lasmenī gandrīz vertikāli, jau kuro reizi šodien izsaucās:

—   Esmu delfīns Guks no Erras ģints! Kas tu esi, draugs, un vai tev vajadzīga mana palīdzība?

Pie tam Guks mazliet pavēra savus garos žokļus un pavērsās vispirms pret to biedēkli, kas lidz šim bija atradies ūdenī un glāstījis viņa sānu, bet pēc tam lēni pagriezās uz visām lasmeņa pusēm. Izdzirdot šīs skaņas vai varbūt ieraugot pavērtos žokļus, ūdenī sēdošais cilvēks izbijies atsprāga no Guka un, satvēris kādu trosi, kas gulēja uz ledus, vienā mirklī izlēca no lasmeņa. Abi pārējie cilvēki uzmanīgi raudzījās Gukā, telts stūri uz galdiņa čirkstēja kaut kādi rotējoši, ar plānu lentu saistīti diski.

«Droši vien viņi ir mēmi,» nodomāja Guks, nesaņēmis atbildi uz savu signālu.

—   Šķiet, viņš nupat kaut ko teica, — satraukti nočukstēja tas, kuru sauca par doktoru Losu, — cik žēl, ka mūsu ausis neuztver ultraskaņu! Bet ja nu…

Pagriezies pret magnetofonu (uz galdiņa stāvēja liels, moderns magnetofons, kurā viņi ierakstīja Lepto- nija izdotās skaņas, un vispār to teltī izmantoja par piezīmju grāmatiņu, kas vienmēr lietošanas kārtībā), doktors Loss ātri pārslēdza kaut ko — lenta sāka slīdēt uz otru pusi un spoles griezties pretējā virzienā. Ar vieglu pirkstu kustību tika nospiests cits taustiņš lādītes priekšējā sienā un pēkšņi…

—   Tas taču nemaz nav zobenvalis, bet gan kāds liels delfīns! — atskanēja balss. — Drīzāk ūdenī, Dēvid! Un pamēģini paglaudīt delfīna sānus, nebaidies, viņi neuzbrūk cilvēkam! Drīzāk ūdenī!

Bija dzirdama čaukstēšana, sprakšķi, tad iestājās klusums, un no lādītes pēkšņi skaidri atskanēja:

—   Kas tu esi, draugs? Un vai tev vajadzīga mana palīdzība? — ieskanējas stipri izkropļota, kaut kā apslāpēta un aizsmakusi Guka balss.

Guks sākumā pat nepazina šo dīvaino balsi un nodrebēja aiz pārsteiguma, beidzot izdzirdējis internacionālo saprātīgo signālu. Bet pa to laiku no šņācošās lādītes turpināja skanēt:

—   Esmu delfīns Guks no Erras ģints!

Un tikai tad Guks beidzot saprata visu: šīs būtnes

nespēja ar viņu runāt, runāja viņš pats, šos. vārdus viņš bija teicis tikai pirms dažām minūtēm, sastapdams dzelteno būtni zem ūdens.- Viņam ar atbalsi atdeva atpakaļ viņa paša vārdus.

«Viņi pratuši atdot atpakaļ manus vārdus, bet paši nevar neko pateikt!» pēkšņi nojauta Guks. «Viņi ir dumjāki par roņiem, kuri kaut nedaudz saprot un atsaucas uz trauksmes un prieka izpausmes signāliem.»

Un, it kā apstiprinādams viņa domas, āliņģa otrajā pusē saka kustēties Leptonijs, kas beidzot bija atžilbis 110 izbiļa. Plati atplezdams muti un jocigi grozīdams izbolītās acis no vienas puses uz otru, viņš izgrūda dīvainu skaņu, kas reizē bija līdzīga gan rējienam, gan čirkstienam. Vismaz tieši tā to izdzirdēja cilvēki telti. Bet Gukam šis rējiens bija jēgas pilns.

—   Ej projām no šejienes! Tā ir mana māja! Kodīšu un kaušos! — Guks saklausīja šajā skaņu savārstījumā.

Tomēr Leptonijs nesteidzās izpildīt savu draudpilno solījumu, un Guks to saprata. Viņš saprata arī, ka Leptonijs baidās no viņa.

—   Nebaidies! Nebaidies! — divreiz atkārtoja Guks un sāka uzmanīgi ieklausīties skaņās, kas nāca no magnetofona.

Beidzot magnetofons apklusa, toties Guka uzmanību piesaistīja tas cilvēks, kuru sauca par doktoru Losu. Atri kustinādams priekšējās ekstremitātes, lūpas un acis — nekad agrāk Guks nebija redzējis tik kustīgu seju, — viņš izrunāja kaut kādas plūstošas, zemas skaņas, kuras Guks nevarēja salikt nekādā artikulētā runā. Guks uztvēra doktora Losa dedzīgo runu kā bezjēdzīgu skaņu troksni…

Pēc stundas, jau aizpeldējis labi tālu no dīvainā lasmeņa, Guks atkal un atkal domās atgriezās pie notikušā, centās atcerēties visu, ko viņš zināja par cilvēkiem, kas dzīvo pie jūras virsas. Bet viņam at- j*„ ausa atmiņā tikai nesakarīgi bērnības stāstu un mācību fragmenti, kurus viņam vienam bez to zināšanu krājuma, kas glabājas visa bara galvās, nekādi nebija iespējams saprast.

«Divainas būtnes,» domāja Guks, «šausmīgi neglītas ar savām garajām ekstremitātēm un tik neveiklas ūdenī. Un cik manīgi tās spējušas iegaumēt un atdarināt manus vārdus!» Guka smadzenēs kā laba fotouzņēmumā bija iegūlies viss, ko viņš bija redzējis telti. Bija iegulies, tāpat kā iegūlušies daudzi notikumi pirms tam — stingri jo stingri, droši un gulēja ka mēms balasts lidz tam laikam, kad citas sakarības, kas radīsies, saplūdis ar šiem iespaidiem, atmodinās tos, dos tiem kādu jēgu . . .

Bet Antarktidas krasta mazā mājiņā ar biezām sienām un bez lodziņiem ērtā atzveltni sēdēja doktors Loss, kas bez kažokādu tērpa nemaz vairs nebija resns, un ātri rakstīja dienasgrāmatā:

«… Sis delfīns neapšaubami kaut ko mums teica. Apbrīnojami ir arī tas, ka viņš laikam gan kaut kā saprot mūsu pieradinato roni. Un, ja viņš pacēlies lidz āliņģim pēc Dēvida gaismas signāliem, tad vai tiešām viņam ir saprāts? Katra ziņā jāsaglabā mūsu sarunas ieraksts un jamēģina to izpētīt, kā nākas …»

DIVATĀ AR DELFĪNU

—   Laiks ieturēt.vakariņas, — teica Rejs, atraudams doktora Losa uzmanību no piezīmju grāmatiņas.

—   Jā, šī epizode ar delfīnu uzvedinaja mani uz jaunām domām … Bet kur tad Dēvids? — atsaucās Loss.

—   Droši vien šī delfīna dēļ viņš aizmirsis vakariņas! — smiedamies noteica Rejs.

—   Vai viņš zaudējis apetīti un devies delfīnu meklēt?

—   Nezinu! Bet viņš neatsaucas uz maniem aicinājumiem, un es baidos, ka mums kopīgi vajadzēs viņu rakt ārā no grāmatu kaudzes… Bet te jau viņš ir!

—   Atradu, — priecīgi iesaucās Dēvids, — kaut gan iznaca krietni parakāties… Biju pārliecināts, ka šo grāmatu esmu paķēris lidz uz ziemošanas vietu.

—   Nu tad parādi, kas tā par grāmatu!

—   A, Lillija «Delfīna saprāts», — izlasīja doktors Loss. — Esmu paspējis tikai pāršķirstīt šo grāmatu, ta man šķita pārmērīgi emocionālā zinātniskai monogrāfijai.

—   Es jums nepiekritu un, kamēr Rejs mums dos vakariņas, pamēģināšu atrast to, kas, man liekas, tieši attiecas uz šīsdienas sastapšanos ar delfīnu, — iebilda Dēvids.

Rejs atstiepa kastroļus ar ēdienu, visi apsēdās pie galda, un Dēvids sāka lasīt:

—   «Sis eksperiments tika izdarīts Džona Lillija institūtā Virdžinijas salās 1965. gada vasarā. Visu šo laiku Margareta Hau diendienā atradās kopā ar Pīteru istabā, kas bija baseins …»

—   Ja labi padomājam, — piebilda doktors Loss, — tas nav nemaz tik vienkārši — ilgus mēnešus būt divatā ar delfīnu. — Pamanījis izbrinito Reja skatienu, viņš paskaidroja: —.Aiz visdažādākiem iemesliem, nu kaut vai tāpēc, ka jādzīvo ūdenī, lai ari lidz potītēm, tomēr ūdenī.

> — Strādāt, gulēt, gatavot sev ēdienu … — piekrita Dēvids, šķirstīdams grāmatu un rīkodamies ar karoti.

' — Protams, ne jau tas bija vissarežģītākais. «Sākumā izdarīja mēģinājumu. Istabā ielika vannu un piepildīja to pusmetra augstumā ar ūdeni. Margaretas gulta bija ar trosēm piekārta šūpuļtiklā. Viņai bija krēsls un paceļamais galds, bet Pītera ricība — visa pārējā istabas daļa.

Sis apsvērums deva iespēju izdarīt attiecīgus precizējumus. Par baseinu kļuva visa istaba, vannas malu pie sienas pacēla lielākā augstumā; Margaretas gultu novietoja uz paaugstinājuma un aizklāja ar ūdensnecaurlaidīgiem aizkariem. Pie paaugstinājuma pamata piestiprināja spoguli, pa pusei iegremdējot to ūdenī, lai Piters tajā varētu sevi aplūkot. Sakariem ar pasauli Margaretai bija telefons, bet visus novērojumus varēja ierakstīt magnetofonā …»

—   Cik atceros, daļa šo novērojumu aprakstīta grāmatā …

—   Pacietību, Rej, pacietību, es tieši uz tiem pāreju. «… Lai «panāktu saprašanos» ar Pīteru, vajadzēja daudz laika… Un pagaidām neiet slikti. Pirmajā laikā es iegāju applūdinātajā telpa gumijas zābaciņos. Es jau zināju, kas ir Pītera kniebieni, un uzskatīju, ka labāk ir no tiem izvairīties. Viņš knieba pamatīgi, tāpēc es sāku staigāt ar slotu. Tas viņu padarīja rāmu; viņš gan sekoja man, bet es sekmīgi aizstāvēju savas kājas no viņa uzmācīgās uzmanības. Pēc dažām dienām zābaciņi man apnika un es tos nometu pavisam …

Driz arī slota man bija apnikusi, un es nolēmu iet citu ceļu.

Turklāt ari Pīters sāka izturēties ļoti laipni… Mēs arvien vairāk uzticējāmies viens otram. Es iztiku bez slotas. Piters joprojām mani pavada un pagrūsta ar purnu … Kad viņš saspiež kāju ar zobiem, es saceļu šausmīgu troksni, kliedzu uz viņu, šļakstinu ar ūdeni, pat cērtu viņam pliķi, ja man sāp, un tūdaļ aizeju no viņa «zonas». Tad parasti Piters pagriežas uz sāniem, maj man ar krūšu spuru un paliek nekustīgs ar aizvērtu muti…»

—   Gluži kā mans igašemsl — Dēvidu pārtrauca Rejs.

Loss pacēla roku.

—   Pagaidiet, Rej, nepārtrauciet!

Dēvids turpināja lasīt:

—   «Es atkal pieeju, runāju ar viņu jau samierinoši, un, ja viņš joprojām ir pieklājīgs, mēs atjaunojam rotaļu, incidents izbeigts. Bet, ja viņš turpina mani tvarstīt ar zobiem (viņam ar viltību izdodas pievilināt mani), es dusmojos pa īstam un uz ilgu laiku pārtraucu attiecības ar viņu. Tas acīmredzot palīdz… Ar katru dienu mēs ar Pīteru satiekam arvien labāk … »

—   Vai nav tiesa, šā delfina Pītera izturēšanās ir |oti_ neparasta. Savvaļas dzīvnieki izvairās no kontaktiem ar cilvēku… — arī doktors Loss vairs neizturēja.

—   Viņš bija jau pieradināts, tas daļēji var izskaidrot viņa izturēšanos, — atsaucās Rejs.

—   Vai tu gribi teikt, Rej, ka ari mūsu delfīns bijis pieradināts un tāpēc pats atpeldējis pie mums? — atraudamies no grāmatas, jautāja Dēvids.

—   Un kāpēc gan ne! Varbūt viņš aizbēdzis no oke- anārija …

—   Labi, paklausieties tālāk! «…Man jāpiespiež Piters saprast, ka viņam jāmācās… Saku, teiksim, rēķināšanas stundu un pēkšņi redzu, ka Piters klausās… grozās apkārt un skatās uz bumbām, kad es uz tām rādu, tad pievērš skatienu man … Kad viņš kļūdās, es vienkārši lieku pirkstus uz viņa purna vai elpekļa, un viņš apklust. Es atkārtoju… un viņš man līdz. Šķiet, viņš atmetis šo pretīgo paradumu nepacietīgi smilkstēt, un miīsu darbs veicas daudz labāk …

Pīters bieži imitē manas balss toni vārdu izrunā … Viņš neapšaubāmi vingrinās izrunāt burtu «m» vārdā «Margareta» … un pārliecinās, ka «m» iznāk labi, kad viņš viegli šūpo galvu, lai elpekli mazliet aizsegtu ūdens…»

—   Paklausies, Rej, — vai mūsu delfīns nosauca tevi vārdā?

—   Tu viņam tā klupi virsū, ka man nebija iespējams kaut cik iepazīties! Bet paklausīsimies tālāk …

«Piters uzmanīgi klausās, kā es sarunājos pa telefonu, un sāk izdot skaņas… ļoti skaļi, dažreiz acīm redzami parcenšas … Pīters aplūko sevi spogulī… sa- runajas ar sevi, baras, šļaksta ūdeni uz savu attēlu… Viņš tagad izdod diezgan daudz cilvēcisku skaņu. Interesanti un daudzsološi…»

—   Ļoti interesanta ir šī delfīna aktivitāte, viņš izrāda savu attieksmi pret visu …

—   Tiešām, viņš visur cenšas ņemt aktīvu dalību.

—    Kā redzams, tas viņu interesē… Bet, lūk, kas tālāk: «… Piters arvien vairāk aizraujas ar rotaļām, bieži uzsāk tās pats. Viņš prot diezgan precīzi pasviest vai pabadīt man bumbu, un es izrādos nepieciešama dalībniece viņa rotaļā… viens pats viņš reti rotaļājas… Mums ir divas rotaļas. Viena no tām saucas «atnes»… Piters atnes man bumbu, lupatu vai lelli; es aizmetu atnesto priekšmetu, viņš dzenas tam pakaļ un atkal atnes man. Otra rotaļa — «ķer»… Viņš pasviež bumbu gaisā uz manu pusi; bieži man izdodas to notvert, un es metu bumbu atpakaļ. Piters ļoti labprāt atdod man bumbu …

…Piters ir ļoti uzmanīgs, klausās tā, ka viņu var tikai slavēt, cenšas ar visiem"" spēkiem. Es ierobežojos ar nedaudziem vārdiem, cenšos, lai viņš tos apgūtu. Viņš klausās, atkārto, atkal klausās. Ar izrunu viņam iet vāji, bet modulācijas un toņa augstums ar katru dienu padodas arvien labāk. Kad noklausos ierakstus, kopskanējums ir tads, it kā viņš patiešām runātu angliski. Tikai pagaidām neskaidri. Kaut kādā saviesīga vakarā, kad valodas jau pilnigi atraisījušās, to varētu noturēt par sarunu pie blakus galdiņa. Angļu valodas «mūzika» uztverta precīzi… Tā vien skaties, drīz sāks vēl runāt pa īstam…» Diezgan naiva vēlēšanās… — piebilda Dēvids.

—   Rej, pasniedziet, lūdzu, man kompotu, citādi es ēšanā netieku līdz! Kas tālāk, Dēvid?

—   Ja, cerība, bez aplinkiem runājot, ir nepiepildāma, — skaļi prātoja Dēvids. — Delfīna balss aparāts nepavisam nav līdzīgs mūsējam, un bez tam tas pielāgots sarunām zem ūdens, tur ir gan citas frekvences, gan citi ātrumi. Nepavisam nav tie, ko mēs izmantojam gaisā. — Un turpināja lasīt: — «…Dzīvot dienu un nakti ar delfīnu ir ļoti grūti. Es pat nenojautu, ka būs tik smagi. Atšķirībā no suņa, kaķa vai cilvēka delfīns izturas drīzāk kā jūsu ēna nekā istabas biedrs. Ja viņam atļaus, viņš nekad neatstāsies no jums. Var runāt pa telefonu pusstundu, Pīteram tas neapniks, viņš neaizies, visu laiku būs blakus …

… Pīters iemācījās strādāt ne tik daudz, lai saņemtu zivis, cik manas uzslavas un glāstu dēļ. Tagad Pīters jebkurā diennakts laikā iesaistās sarunā, izdodams cilvēciskas skaņas un ievērodams noteikumu «runāt — klausīties»… Esam jau tik tālu, ka Piters bieži vien sauc mani vai pirmais sāk runāt, kad esmu blakus, un izrādās, ka šim sākumam sekojošā mācību stunda vai saruna būtībā bijusi Pītera ievadīta…»

—   Piters mani pilnīgi saintriģējis. Ko tu, Dēvid, esi apklusis? Kas tur notiek tālāk? Es neatceros, kā beidzies šis eksperiments.

—   Tūdaļ… Lūk, lūdzu… Vispārīgi secinājumi par delfīna spējām mācīties: «… Grūti aprēķināt informācijas daudzumu, ko Pīters uzņēmis šā eksperimenta laikā. Delfīni ir ne tikai spējīgi apgūt — viņi mii mācīties, mācās ātri un apguvuši daudz tāda, ko mēs nenojaušam. Informācijās plūsmu ierobežojam mēs. Piters bieži pirmais iesāka rotaļu ar cilvēku, apguva jaunas skaņas; viņš iemācījās apmācīt mani, iemācījās apvaldīt savu enerģiju, ievērodams manu — cilvēka dabu … Pīters bija iegaumējis, ka var sagādāt man milzīgu prieku, bet var arī sadusmot mani…»

—   Margaretas secinājumi ir ļoti interesanti …

—   Sevišķi šis: «Informācijas plūsmu ierobežojam mēs!»

—   Ne tikai. Viņa nonāk līdz pārliecībai, ka delfīns sapratis, kā var apmācīt cilvēku, sarūgtināt viņu vai sagadāt viņam prieku.

—   Daudz vairs netrūkst, un mēs nonāksim pie secinājuma, ka visu eksperimentu izdarījis nevis cilvēks, bet gan delfīns un ka tieši viņš, delfīns, pētījis Marga- retu!

—   Protams, ne, eksperimentu izdarīja cilvēks, bet eksperimentā piedalījās cilvēks un delfīns. Viņi dzīvoja cieši blakus simt dienas, un katram šajā laikā bija savs ieguvums; cilvēks savu spriedumu izteica grāmatā, bet tas, ko uzzināja un saprata delfīns, paliek viņa ziņā, mjpns tas nav zināms ….

—    No vienas puses, nav zināms, bet no otras — kaut ko mēs zinām pēc tā, kā mainījusies Pitera izturēšanās.

—   Paklausieties, es atradu interesantu vietu. Šoreiz raksta pats Lillijs:

«Esmu dziļi pārliecināts, ja nestrādāsim ar delfīniem godbijīgi, laipni, ētiski, viņi atkal novērsīsies 110 mums. Aristoteļa laikos vai isi pirms tam delfīni acīmredzot «atnaca» pie cilvēka. Ap mūsu ēras 50. gadu, romiešu laikos, viņi novērsās 110 cilvēka un neatgriezās līdz pat mūsu gadsimtam … Aristoteļa laikos cilvēks pievērsās delfīniem. Un tikai mūsu gadsimtā cilvēks atkal meklē kontaktu ar viņiem. Es domāju, ka abas puses meklējušas kontaktu viena ar otru vismaz divas reizes: vienreiz starp V un II gadsimtu pirms mūsu ēras, otrreiz — jau XX gadsimtā… Delfīns var būt līdzvērtīgs partneris cilvēkam izzināšanas procesā, tomēr viņa psihe paliks mums dīvaina un sveša. Lai saprastu viens otru, mums un delfīniem vajadzēs pārtulkot savas domas kādā kopējā valoda — delfīna un cilvēka …»

—   Zināt, pēc šāsdienas negaidītās sastapšanās lasmenī ar delfīnu es kaut kā jaunā veidā klausijos to, ko mums lasīja Dēvids. Varbūt mēs vienkārši maldāmies un pietiekami nenovērtējam delfīnu prāta spējas? — teica Rejs.

—   Ļoti iespējams. Ari tnan lasītais izklausījās vairāk pārliecinošs. Pagaidam skaidrs tikai viens: šie dzīvnieki pelna vislielāko uzmanību. Delfinu pētīšana mums vēl tikko sākusies. Domāju, ka šis pētīšanas ceļš nebūs viegls…

— Sads darbs, man šķiet, ir ko vērts, vai ne, Dēvid? Beigsies ziemošana, varbūt mums nodarboties ar delfīniem, kā nākas? — domīgi noteica doktors Loss.

Aiz biezajām mazā namiņa sienām svilpoja vējš, lidoja ledus putekļi — ziema nāca uzbrukumā. Bet Guks bija jau tālu no lasmeņa un Leptonija, no mazā namiņa bargā kontinenta krastā — viņš peldēja uz ziemeļiem.

hallo! delfīns klausās!

No Reja un Dēvida visi ziemotāji uzzināja par dīvaino sastapšanos ar delfinu. Izraisījās dedzīgi strīdi, par kuriem visi bija priecīgi: delfīna negaidītā parādīšanās radīja pārmaiņas šo vīrišķīgo cilvēku vienmuļajā un skarbajā dzīvē.

Nākošās dienas vakarā vairākumam ziemotāju gadījās brīvs laiks, un visi sapulcējās kopkajītē.

—   Dārgie draugi! — iesāka doktors Loss. — Ja gribat, es jums pastāstīšu par dažiem eksperimentiem ar delfīnu. Domāju, ka pēc tam jūsu strīdi kļūs vēl dedzīgāki.

Visi ziemotāji ar prieku piekrita noklausīties stacijas vadošā biologa stāstījumu.

—   Vai jūs zināt, ka jau 1961. gadā Lillijs devis iespēju delfīniem sarunāties pa telefonu? Telefons savienoja divas izolētas vannas, kurās atradās pa vienam delfīnam. Vajadzēja tikai līniju ieslēgt, un delfīni sāka apmainīties ar skaņām. Tūlīt tika atzīmēts, ka viņi ir ļoti pieklājīgi: kad viens runā, otrs klusē.

Izrādījās, ka sarunu laikā delfīni var vienlaikus izmantot svilpienus un knikšķus, kas norāda uz diviem skaņu avotiem katram delfinam. Ja telefona līniju izslēdza, tad delfīni vai nu apklusa, vai arī atskanēja stereotipi aicinājuma signāli, kurus nosauca par izolēta dzīvnieka signāliem. Ja delfīni nedzirdēja viens otru, viņu signālu raidīšanas secība izjuka. Sī delfīnu saruna pa telefonu deva iespēju kaut ko uzzināt par to, kādas frekvences viņi lieto informācijas raidīšanai. Vislabāk skaņu apmaiņa viņiem veicās tajā gadījumā, kad sakaru līnija laida cauri visas frekvences diapazonā no divi lidz astoņdesmit tūkstošiem svārstību sekundē (kHz).

Nejauši, noklausoties delfīnu skaņu ierakstus ar četrkārtēju palēninājumu, tika atklātas cilvēciskas skaņas. Jā! Delfīni, no mūsu viedokļa, lieto ātrumu, kuru mēs vienkārši nevaram uztvert.

Kas te notiek? Skaņas ātrums ūdenī ir vairāk par četrām reizēm lielāks nekā gaisā, un kādas frekvences viļņu garums ūdenī ir attiecīgi četrreiz mazāks nekā gaisā. Tāpēc, ja salīdzina cilvēka runas skaņu viļņu ga/umu gaisā un delfīna skaņu viļņu garumu ūdenī, tad izrādās, ka tie ir vienādi. Kā cilvēks, tā delfīns lieto apmēram vienādus viļņu garumus! Tikai vide un tātad arī frekvenču diapazons ir dažādi. Nav brīnums, ka, no delfīna viedokļa, mēs runājam ne tikai ar neticami zemam frekvencēm, bet arī vēl ārkārtīgi lēni.

Tūlīt pēc Lillija tika izdarīti arī citi mēģinājumi noskaidrot, par ko un kā runās divi viens no otra izolēti delfīni. 1963. gada novembrī pētnieki Lengs un Smits noorganizēja sakaru seansu starp afalīniem Do- risu un Dēšu, kuri atradas izolētos betona baseinos. Viss eksperiments ilga 32 minūtes un sastāvēja no 16 seansiem, kuru laikā pārskaitļu periodos (otrajā, ceturtajā, sestajā utt.) starp delfīniem pastāvēja elektroniskie sakari, bet nepārskaitļu periodos (pirmajā, trešajā utt.) līnija tika atvienota.

Interesanti, ka pirmajos divos seansos Dešs raidīja visilgākās knikšķu -sērijas un vairākkārt palēcās gaisā, acīmredzot cenzdamies atrast «noslēpušos» Dorisu. Ne pirms tam, ne vēlāk Dēšu neredzēja lecam. Arī Dorisu, šķiet, bija ieintriģējusi Deša atrašanās vieta, jo šajos pašos pirmajos sakaru seansos viņa raidīja vairāk nekā pusi no visām savām knikšķošajām lokacijas skaņām.

Te jāatzīmē kads svarīgs apstāklis. Kaut gan akustisku signālu apmaiņa dzīvnieku pasaulē ir plaši izplatīta, delfīni raida signālus pat tad, kad viņi viens otru neredz. Tas ir ļoti zīmīgi un ļoti reti sastopams dzīvnieku pasaulē.

Kad sakaru līnija bija atvienota, secība un kārta signālu apmaiņā izjuka un dominēja tikai divi svilpieni, kurus var uzskatīt par individuāliem aicinājuma signāliem. Pēc otra sakaru perioda tikai raidītas tikai dažas knikšķošas lokācijas skaņas. Šķiet, bija zudusi vajadzība pēc tām: delfini bija pārliecinājušies, ka nevar atrast viens otru. Kopš tā brīža svilpieni kļuva viņiem par galveno sakaru līdzekli.

Signālu apmaiņas sākums katrā sakaru periodā bija vienāds: vispirms aicinājuma signāli, pēc tam informācijā, tāpat kā mūsu radiotelefona sarunā.

Atšifrējot to informāciju, ar kuru apmainās izolēti delfīni, varam tuvoties delfinu valodas būtības izpratnei. Viņu smadzeņu attīstība un signālu daudzveidība dod pilnīgu pamatu cerēt, ka ar viņu palīdzību mums izdosies vairāk uzzināt par sazināšanās paņēmieniem, kas ir citādi nekā tie, kurus lietojam mēs.

Vairākkārt izdariti mēģinājumi atskaņot delfīniem viņu radinieku balsu ierakstus magnetofona. Pie tam domāja, ja šajos signālos ir informācija, tad delfīniem vajadzētu kaut kā reaģēt uz to; tas varētu noderēt par atslēgu viņu signālu atšifrēšanai. Ta, piemēram, delfīniem baseinā atskaņoja zobenvaļu jeb jūras vilku skaņu ierakstus. Domāja, ka, tos izdzirdot, delfīniem jānobīs- las, tomēr tas nenotika. Ierakstīja baseinā esošo Arktikas balto vaļu balsis zivju ēšanas laikā, un pēc tam šis balsis saka atskaņot savvaļas baltvaļiem, kas bija iepeldējuši upē meklēt zivis. Atkal nekādas reakcijas!

—   Varbūt ierakstot kaut kas zūd? — jautāja kāds ziemotajs.

—   Bet varbūt delfīnu signāliem ir jēga nevis vispār, bet gan tikai noteiktā situācijā? — uztvēra cits.

—   Ari es esmu uzdevis tos pašus jautājumus, bet pagaidam atbildes nav, — turpināja Loss. — Atklātas interesantas īpatnības dažādu delfīnu sugu signalizācijā. Izrādījās, ka daži signāli raksturīgi visam delfīnu sugām, ir it kā internacionāli. Citus signālus lieto tikai noteiktas sugas delfīni, teiksim, afalīni, bet krevaina- jiem vaļiem tie vairs nav saprotami.

—   Šķiet, ir zināms, ka jaunu delfīnu signālu skaits ir lielāks, bet tie ir mazāk skaidri un kaut kā atgādina bērna šļupstus? — jautaja Dēvids.

—   Gluži pareizi. Bez tam noskaidrots arī kāds cits interesants apstāklis. Sarunā mēs izmantojam diezgan ierobežotu vārdu — signālu skaitu. Ja ierakstām, teiksim, dažu cilvēku sarunu, kas ilgst piecas vai desmit minūtes, un pēc tam saskaitām, kādi vardi un cik reižu lietoti sarunā, tad izrādās, ka vienus vārdus lieto ļoti bieži, otrus retāk, trešos pavisam reti. Ari delfinu signāli pakļaujas šim likumam.

—   Jūs gribat teikt, ka viņu valodas uzbūve līdzīga mūsējai?

—     Nemaz ne, vienkārši pagaidām noskaidrota varbūt tīri ārēja lidzība signālu lietošanas biežumā delfīniem ~un cilvēkam. Un tikai. Kāda viņu informācijas sistēmas uzbūve, nav zināms.

-Doktor Los, tā kā sākušies jautājumi, tad arī es nevaru nociesties, — ierunājās hidrologs. — Diez vai var noliegt sarežģītas informācijas apmaiņu starp dzīvniekiem. Attiecībā uz delfīniem un viņu lielajām smadzenēm un sarežģīto signalizāciju — šķiet, pazīstam jau vairākus desmitus skaņu — gribētos dzirdēt, kas zināms par viņu raidītās informācijas sarežģītības pakāpi.

—   Man ir gandrīz tāds pats jautājums, doktor L'os, - ierunājās radists. — Vai var kaut vai iedomāties, kādu informāciju viņi raida jūrā pa savu telefonu?

—   Draugi! Tur jau ir tas āķis! To neviens nezina! Delfīnu informācijas sistēma neizskatās primitīva. Bez tam ir zināms, piemēram, ka starp delfīniem diezgan ātri izplatās ziņas par tiem paņēmieniem, kurus lieto viņu medīšanai. Tiklab baltvaļi, kā ari zobenvaļi neklātienē mācās izvairīties no briesmām. Bez šaubām, viņi kaut ka uzzina par tām. Beidzot, nesen pirmo eksperimentu izdarīja doktors Bastians. Viņš mēģināja noskaidrot, vai viens delfīns var paziņot otram, kas jādara, lai iegūtu zivis. Sajā eksperimentā delfīnam deva signālu ar gaismu, un viņam vajadzēja nospiest kādu no svirām. Otrs delfīns bija blakus, bet atšķirts ar gaismu necaurlaidīgu šķērssienu, tā ka viņš varēja dzirdēt pirmo delfīnu, bet neko neredzēja. Ja otrais delfīns nospieda to pašu sviru, ko pirmais, tad viņš saņēma zivis. Delfīni ar šo uzdevumu tika galā.

—   Tātad komandu par to, kuru sviru nospiest, otrais delfīns saņēma tikai no sava biedra?

—      Pilnīgi pareizi. Tiesa gan, jāievēro delfina ārkār- līgi attīstītas ultraskaņas lokācijas spējas. Tā kā starp nodalījumiem ar delfīniem pastāvēja akustiski sakari, tad varbūt arī bez tiešām pirmā delfīna komandām otrais delfīns varēja skaidri iztēloties visu baseinā notiekošās pirmā delfina pārvietošanās akustisko ainu un vienkārši to pilnībā atdarināja.

—   2ēl, ka eksperiments nav izdarīts pietiekoši tīri, tomēr tas ir ļoti interesants. Te ir diezgan augsts rīcības koordinācijas līmenis, kaut.kas līdzīgs ir zināms vienīgi par pērtiķiem un ziloņiem, — piebilda Rejs.

—   Es jau reiz teicu, — atbildēja doktors Loss, — ka delfīnu pētīšana mums ir tikko sākusies. Pašlaik jautājumu ir vairāk nekā atbilžu. Tomēr tas, ko mēs zinām, dod diezgan labas cerības, un es domāju, ka pētnieku pūles nezudīs velti.

Vēl ilgi pēc šā vakara kopkajītē ziemotāji strīdējās par delfinu saprātu. Bet Guks šajā laikā peldēja arvien tālāk un tālāk uz ziemeļiem.

TREŠA NODAĻA

ATKAL KOPA AR DELFĪNIEM

.

paliec sveika. antarktika!

Marts tuvojās beigām. Planēta Zeme, zila no milzīgās ūdens platības, kas klāj trīs ceturtdaļas tās virsmas, griezās savā mūžīgajā kustībā ap Sauli, arvien vairāk pievērsdama spīdeklim to pusi, uz kuras kaut kur tālu no aukstajiem Antarktikas ūdeņiem skalojās Melnā jūra. Vasara atvadījas no dienvidu puslodes, un pavasaris ieradās ziemeļu puslodē.

Dienu pēc dienas auroja vējš pār ledus laukiem un kalniem. Tas notrauca putas no stāvajiem svina pelēkajiem viļņiem, trenkāja tos un ar sparu trieca pret ledus kalnu sāniem, uzmezdams putas līdz pašām aisbergu virsotnēm. Saule, kas vēl pirms diviem mēnešiem gandrīz nemaz nenoslīdēja aiz apvāršņa, tādējādi ļoti izbrīnīdama Guku, kurš pirmo reizi bija nokļuvis tik augstos platuma grādos, tagad iznira arvien uz īsāku laiku. Sākās tumšā, auksta polārā nakts. Vējš bija stindzinošs un ass, bet kopā ar viļņiem tas salauzīja plāno ledus garoziņu, kas klājās pār okeāna virsu, tiklīdz viļņošana mitējās.

Bija pagājis jau daudz laika, kopš Guks kaut kur šaja neaptverami plašajā, aukstajā okeānā šķīrās no Mobija Dika. Viņš te daudz reižu sastapās ar kašalo- tiem, bet ne reizi neredzēja Mobiju Diku. Ar citiem vaļiem, kašalotiem un jo vairāk ar tūļīgajiem planktona vācējiem — bezzobainajiem vaļiem nekāda sarunāšanās neiznāca. Un pēdējā laikā viņu te paliek arvien mazāk. Ir tikai ledus, kura daudzums jūrā aug un aug, un tumsa.

Nakts un ledus, ledus un nakts ,.. Kaut kas pazīstams Gukam likās šo vārdu savienojumā — «nakts un ledus». Kur viņš dzirdējis tos kopā? Un kāpēc tie viņam ta palikuši atmiņā? Guks samazināja ātrumu un iekārtojās pie vēja lēni dzīta neliela aisberga sienas, cenzdamies atcereties.

«…Ilgi palikt nedrikst: atnāks nakts un ledus!» it kā tepat līdzās atmiņā noskanēja Mobija Dika pazīstamais spēcīgais bass. «Jā, jā, pareizi, to teica Mobijs Diks, un toreiz es brīnījos, ka var atnākt nakts un ledus!» beidzot atcerējās Guks.

«Vai patiešām Diks to domāja nopietni? Vai tiešām kļūs vēl tumšāks un būs vēl vairāk ledus? Es jau tā izlietoju zivju meklēšanai divreiz vairāk laika nekā agrāk. Kas gan būs turpmāk? Un kādēļ es visu laiku te peldu? Ātrāk prom no šejienes, tuvāk siltumam un saulei!» — tā droši vien sprieda Guks, apņēmīgi uzņemdams kursu uz ziemeļiem.

Kā viņš noteica ceļu okeānā? Gan pēc saules, kas nogaja jūrā rietumos, bet paradījās austrumos, gan pēc mēness, kura sarežģītās kustības pie debesīm Guks labi pazina, gan pēc zvaigznēm, gan pēc jūras ūdens garšas. Viņš bija labi iegaumējis ūdens garšu, kad viņi ar Diku peldēja uz dienvidiem, bet tagad pakalpīgā atmiņa šķīra viņam garšas grāmatu pretējā virzienā.

Gukam bija vajadzīga gandrīz nedēļa, lai, peldot uz ziemeļiem un ziemeļrietumiem, atstātu Vedela jūru un, izpeldot pa Bransfilda jūras šaurumu starp Dienvidu Setlandes salam, nokļūtu sākumā vētrainajā, toties siltākajā Dreika juras šaurumā, pēc tam piepeldētu pie Dienvidamerikas piekrastes un iekļūtu Ugunszemes' ūdeņos.

Grūti pateikt, kas vilināja Guku pagriezties tieši uz ziemeļrietumiem un pa Dreika jūras šaurumu aizpeldēt uz Kluso okeānu. Protams, viņam nebija pieejamas jūras navigācijas kartes, tomēr jūrā droši vien ir daudz tādu orientieru, kuri mums, kas mazliet iepazinuši tikai okeāna virspusi, pat prātā neienāk.

Dreika jūras šaurumu Guks pieveica aiz tīras ietiepības. Jāievēro, ka lielāko da|u gada te ir nejauks laiks ar miglu, lietu; sniegu, negaidītām vēja brāzmām.

Bez tam spēcīga, samēra silta straume pa šo šaurumu visu gadu nes Klusā okeāna ūdeņus uz Atlantijas okeānu ar 50—70 kilometru ātrumu diennaktī, fe/pējams, ka Guks bija nolēmis peldēt pret šo ūdens straumi cerībā sastapt kaut kur tās sākumā vēl siltāku jūru.

Pēc dažām dienām Guks ieraudzīja daudzas saliņas, ap kurām putoja zemūdens akmeņu saceltās bangas. Lēzenie krasti stiepās tālē, kur vīdēja augsti kalni, šajā gadalaikā klāti ar sniegu. Tā bija slavenā Uguns- zeme — liela sala, ar kuru dienvidos beidzas Amerikas kontinents. Virzīdamies arvien tālāk uz ziemeļiem siltākos ūdeņos, Guks nevilšus pievērsa uzmanību krasajam kontrastam starp skarbo izskatu, kāds bija zemei ar stāvajām klintīm un apsnigušajiem šļūdčņiem, kas vietumis nolaidās līdz pašai jūrai, un dzīvības pārpilno jūru. Laikam gan nekad agrāk viņš nebija redzējis tik milzīgus ūdens augu laukus. Šeit augošo aļģu stiprie un lokanie stumbriņi pacēlās no desmit līdz piecpadsmit garumu dziļuma, un tām bija viļņlaužu loma: bezgalīgās stāvās bangas, kas vēlās no atklātas jūras puses, iekļuvušas šajos biezokņos, it kā aprima, zaudēja savu augstumu un aizvēlās līdz krastiem nelielu pauguriņu veidā, atdevušas visu savu briesmīgo spēku šā milzīgā zemūdens meža mūžīga kustībā esošajiem stumbriem.

Gukam bija diezgan baigi nirt šā noslēpumainā, no augšas līdz apakšai kustīgā aļģu mudžekļa krēslā. Šķita, viņš noteikti sapisies aļģu mīkstajos, brūnajos stumbros. Tomēr Guks atrada dažas stigas un pavadīja tur diezgan daudz laika, vērodams šā «meža» dīvaino un īpatnējo dzīvi.

Starp glumajām aļģu plātnītēm šaudījās neskaitāmi daudz sīku zivteļu. Tās dzinās pakaļ garneļu bariem, kuru te bija milzums. Uz aļģu spēcīgajiem stumbri- ņiem un sevišķi lielu plātņu apakšējām malām bija piestiprinājušās dažādas krāsas mīkstas būtnes delfīna acs lielumā un lielākas. Tas bija dīvains skats — brūnganajā krēslā vizēja sarkani, violeti un oranži ķerme- nīši, kas piederēja šiem dzīvniekiem, kurus zoologi būtu saukuši par ascīdijām. Sur un tur pie aļģēm karājās veseli ķekari nelielu konusveidigu gliemezīšu — mārpuķīšu, kas bija brūni zaļi — aļģu krāsā — no augšas un perlamutra krāsā iekšpusē; starp aļģēm dažreiz zibēja žiglie juras daudzsaru tārpi — afrodites jeb juras peles, kuru sānus sedza biezi, gari sariņi, laistīdamies visas varavīksnes krāsas, un arī tārpu ķermenim bija metālisks spīdums. Kaut gan viņiem bija četras acis, kas atradās tievu kātiņu galos, tie nevarēja izvairīties no Guka gara un žigla deguna, un viņš pamēģināja, kā tie garšo. Tārpu garša gan nebija tik lieliska kā izskats.

Izpeldējis cauri aļģu biezoknim un nokļuvis nelielā, klusā līcītī pie kādas salas krasta, Guks sastinga uz vietas, tikko neiedrāzies sīku zivteļu barā. Pēc arējā izskata tās bija līdzīgas sardīnēm un atradās dīvainā stāvoklī: tikko kustinādamas spuriņas, simtiem zivtiņu bija sastingušas visdīvainākās un ērmīgākās pozas — ar vēderu, uz augšu, ar galvu uz leju, uz sāniem. Lēnie viļņi viegli šūpoja uz augšu un leju guļošo zivju baru, un šķita, ka nekas nevar iztraucēt šo miegu. Guks ari agrāk bija redzējis tādus «guļošus» zivju barus, bet tie gadijās lielā dziļumā, un ilgi vērot tos neizdevās. Turpretim te bariņš turējās netālu no virsas, un bija iespējams ērti vērot šo miega valstību. Viņš gribēja satvert tuvāko zivtiņu, kad pēkšņi pēc neredzamas un nedzirdamas komandas visas zivteles ieņēma normālu stāvokli, un izbrīnītā Guka priekšā bija redzams vienots parastais bars, kas darbojās saskaņoti. Guka raidītais ultraskaņas kūlis ne tikai neizjauca to, bet gluži otrādi — zivtiņas it kā paskubinatas saliedējās vēl ciešāk un spēji metās sānis.

Tā viņam arī palika neskaidrs, kas īsti licis baram aizmigt un kāpēc visas zivtiņas reizē bija pamodušas.

Ilgajos vientulības mēnešos Guks jau bija pieradis uzminot tādas mīklas patstāvīgi, neprasīdams nevienam palīdzību, pieradis viens pats ātri izlemt, izkulties no vissarežģītākiem stāvokļiem. Dzīve bija piespiedusi viņu iziet labu, kaut arī bargu un nežēlīgu skolu. Gukam arvien biežāk ienāca prātā doma, ka viņa zināšanas varētu noderēt Erras ģintī, ka tie pārbaudījumi, kurus liktenis bija viņam lēmis, ļāvuši viņam paraudzīties uz pasauli citādi un dziļāk saprast visu tās daudzveidību.

«Tomēr cik daudz visādu interesantu lietu es neesmu izpratis tikai tāpēc, ka blakus nebija Zitas vai šās viszinis Cizijas, pret kuru pat vecākie izturējās ar cieņu! N/, piemēram, kāpēc ši nelielā, oranžā bumba, kas nekustīgi bija gulējusi dibenā starp akmeņiem, pēkšņi sakustējās un saka virzīties sānis? Bet ja nu es to mazlietiņ pagrūžu ar degunu?» Un Guks piesardzīgi pieskārās pie sana jūras apelsīnam, kas lēni kustējās pa dibenu; tas bija apaļš, grubuļains sūklis, ko cilvēki sauc par donateju.

Pārsteigumi jūrā gadās uz katra soļa vai, pareizāk, katrā vilni. Tā ari tagad — vajadzēja tikai pieskarties tādam miermīlīgam sūklim, un Guka deguns sāka svilt — to bija sadūrušas desmitiem sīku adatiņu, ar kurām, izrādās, bija klāts sūkļa ķermenis. Bet ar to vēl nebija diezgan. Apstulbušais Guks paguva saskatīt, ka šī bumba sāk velties un pēkšņi viņa acu priekšā samazinās gandrīz vai divkārt. Un uzreiz ūdens visapkārt ieguva ārkārtīgi pretīgu piegaršu. Deguns svila, mutē durstīja kā ar adatām, labā acs sāka asarot, bet, kāpēc šī bumba pārvietojās pa dibenu, Guks tā arī neuzzināja. Tomēr ne velti stūrgalvība Gukam kādreiz bija sagādājusi nepatikšanas. Piesardzīgi paņēmis mutē garu gliemežvāku, Guks atkal pabikstīja oranžo bumbu, šoreiz nevis ar kailu, mīkstu degunu, bet gan ar lielo gliemežvāku. Vēl, vēlreiz. Aha! Lūk, kāpēc tu varēji pārvietoties pa dibenu: no bumbas apakšējās daļas pabāžas āra liela vēža vientuļnieka spīle! Čaula, kurā atradās vēzis, nebija redzama zem biezās sūkļa kārtas, ar ko bija apaugusi visa šī konstrukcija.

Gan tuvodamies piekrastei, gan attālinādamies no tās, Guks dienu pēc dienas neatlaidīgi peldēja arvien tālāk un tālāk uz ziemeļiem. Tagad gan viņš pārāk nesteidzās, jo peldošais ledus bija pazudis un ūdens kļuvis siltāks, ari diena nebija tik nomācoši īsa. Kaut gan Guks peldēja lēni, tomēr spēcīga Humbolta straume, kas virzījās no dienvidiem uz ziemeļiem, pati aiznesa viņu katru dienu par vairākiem desmitiem jūdžu uz priekšu. Jūra šajā okeāna rajonā bija dzīvības pilna. Te bija sastopami simtiem lielu un sīku bezzobaino vaļu baru — dienu viņi uzmeklēja un izēda planktona sakopojumus, kas bija attīstījušies uz auksto un silto ūdeņu robežas. Pa naktīm šie vaļi vajāja milzīgus kal- māru barus, kas pacēlušies tuvāk ūdens virsai. Tepat dzīroja arī kašaloti, kas tomēr ne sevišķi cītīgi va- jaja sīkos kalmarus, bet meklēja tos, kas dzīvoja dzelmē un bija lielāki.

Par okeānu lidinājās milzīgie albatrosi, kuru spārnu vēziens droši vien nebija mazaks par Guka garumu. Reiz Gukam izdevās apmierinat savu ziņkāri — viņš redzēja, kā albatross, traukdamies virs jūras un ar krūtīm gandrīz skardams ūdeni, lidojumā satver pie ūdens virsas peldošus nelielus kalmārus. Un citreiz — tas bija jau diezgan talu uz ziemeļiem — Guks vēroja al- batrosu un dorādu — zeltaino makreļu kopīgas kalmāru medības. Dorādu bars vajāja kalmārus, un kalmāri kā raķetes cits aiz cita izlidoja no ūdens g?*'sā, glābdamies no vajāšanas. Te tos tvarstīja albatrosi, kas -nezin kā bija uzzinājuši, ka tieši šeit var iznākt labs ķēriens.

Ar aukstās straumes ūdeņiem uz ziemeļiem, uz tropiem virzījās ne tikai albatrosi, bezzobainievaļi un kašaloti. Visu laiku Guks dzirdēja raksturīgos šļakstus, kas rodas, pingvīniem rotaļājoties ūdens virsū. Pingvīni parasti virzījās nelielos bariņos, droši vien tāpēc, ka tā bija ērtāk medīt sīkās zivis, ērtāk atrast milzīgo garneļu sakopojumus, drošāk iespējams glābties ne tikai no tādiem vientuļiem resgaļiem ka Guks, bet ari 110 īstiem, nopietniem ienaidniekiem. Bet Guks tiešām nepalaida garam izdevību satvert liela dziļumā ienirušu pingvīnu aiz siltā un mīkstā vēdera. Tomēr tas izdevās reti. Parasti viņš paguva viegli sakampt aizsapņoju- šos pingvīnu aiz resnās kajas ar plēvi starp pirkstiem, bet vēl biežāk uzbrukums pingvīnam beidzās ar vieglu pļauku, ko Guks saņēma no izbiedētā putna.

HELIOMETRI UN EŽI

Gukam parasti nepatika piepeldēt tuvu pie krastiem, kur krasta bangu troksnis, slīdošo oļu čirkstoņa, duļķainais ūdens un klintis, kas slējās augšup no jūras dibena, darīja viņa peldēšanu ļoti nemierīgu. Bet tur, kur tuvu krastam bija dziļumi, Guks peldēja ar patiku un ziņkārīgi aplūkoja viņam nepieejamo dzīvi krastā. Tā notika arī šoreiz, kad mierīga jūra un lielie dziļumi deva viņam iespēju pavadīt vairākas dienas gluži blakus krastam dziļā šaurumā starp vairākām nelielam». salām un kontinentu Conosa arhipelāga rajonā. Te tad nu Guks atveldzēja sirdi un vienā mierā aplūkoja būtnes, kuras dzīvo pie jūras zonas pašas robežas, kur vēl iespiežas saules gaisma, — 150—200 garumu dziļumā. Mierīgajā, dzidrajā ūdenī sīko saliņu aizsardzība te, tik lielā dziļumā, šur tur bija sastopamas milzīgas, Guka astes spuras lielumā, rožainas un sarkani- gas jūras lilijas — heliometri. Sākumā Guks šos radījumus ar desmit garam vainaglapām — taustekļiem noturēja par dīvainām aļģēm, bet pēc tam atklāja, ka šīs «aļģes» var ļoti graciozi kustēties no vienas vietas uz otru, vienlaikus paceļot piecus un nolaižot otrus piecus taustekļus. Mazaki heliometri gadījās arī augstākos ūdens slāņos, un te nu Guks vēroja, kā šī glezna būtne visu laiku meklē vietu, kur tas rokas — taustekļos nokļūtu vairāk visādu dzīvnieku. Pietika mazuļiem un garnelēm tikai atrasties tās taustekļu tuvumā, un tie tika paralizēti, «izšaujot» desmitiem sīku dzeļkapseļu, kurās droši vien bija inde, kas iedarbojas uz sīkām būtnēm. Guks nezinaja, ka lilija uzķer arī visādas augšējos slāņos bojā gājušu dzīvu organismu atliekas: apakšējos ūdens slāņos visās jūrās nepārtraukti grimst īsts šādu atlieku «lietus», kas radies no atmirstošiem augšējo slāņu planktona organismiem un no lielu plēsoņu mielasta. Sre heliometri, kas dzīvoja te samērā vēsos, bet ar organismiem ļoti bagātos ūdeņos pie Ci- les piekrastes, bija pašas lielākās jūras lilijas, ko Guks saslapis savos ceļojumos pa okeānu. Tikai nedaudzam lilijām visas desmit rokas — taustekļi bija vienāda lieluma: parasti daži taustekļi bija mazāki, liki.

«Šķiet, arī jūras lilijai ir ar ko kauties, ja tā tik bieži zaudējusi šīs vajadzīgās ķermeņa daļas,» nosprieda atjautigais Guks.

Tepat, šajos zemūdens kanjonos, Guks iepazinās ar vēl vienu dīvainu juras dibena iedzīvotāju. Līdzenās  smilšainās vietās, klinšu plaisās, viņš atrada daudzus lielus jūras ežus, krietni prāvākus par tiem, kādus viņš bija redzējis agrak, tumšus, ar tādām pašām tumšām adatam, kas slējās uz visām pusēm, īstus milžus, lielākus par viņa galvu. Katra no ša eža daudzajām adatām bija Guka krūšu spuras garuma. Adatainie gulēja jūras dibena grupas un, šķiet, ne no viena nebaidījās. Labi pamanāmas spilgti sarkanas un tumši violetas bumbas ar izslietām melnām adatām uz smilšainā dibena gaiša fona.

«Parak labi pamanāmi!» Guks nodomāja, atcerēdamies iepazīšanos ar tikpat labi pamanāmo apaļo oranžo sūkli, no kura pieskārienā deguns vēl tagad viegli niezēja.

Eži pārvietojās, cilādami savas milzīgās adatkājas, kas, izrādījās, bija ļoti kustīgas.

Nolūkojies Guks pievērsa uzmanību kādām spilgti svītrotam sīkām zivtelēm, kas bezbailīgi šaudījās starp garajām eža adatām, un viņā vēl stiprāka kļuva pārliecība, ka šos ežus nav ko aiztikt vai pat piepeldēt tiem tuvu klāt — ne velti šīs sīkas zivteles riņķo visu acu priekšā un ne no viena nebaidās, tātad adatas tiešām aizsargā no briesmām. Guks zināja daudz tādu gadījumu, kad jūra vienas būtnes dzīvo kopā ar citām. Iespējams, būtu pat pareizāk uzskatīt, ka šādā pastāvīgā kopdzīvē — simbiozē vairumam dzīvo būtņu okeānā paiet viss mūžs. Ar aļģu laukiem saistītas simtiem dzīvnieku sugu, ar koraļļu kolonijām gan liels daudzums zivju, gan vēžveidīgo, gan molusku, gan aļģu; haizivis un bruņurupuči saistīti ar pielipējzivīm un ločiem — un tā bez gala.

«Tikai delfīni gan ne ar vienu nav sevišķi saistīti. Ne ar vienu sevišķi, un reizē ar to var nodibināt sakarus ar jebkuru būtni zem ūdens,» nodomāja Guks. «Mēs atrodamies okeāna esošās dzīves virsotnē un varam rīkoties tā, kā gribam, nevis tā, kā grib kāds cits…»

Te viņa prātojumi pārtrūka. Teikt «mēs» par vienu delfīnu bija smieklīgi, bet runāt par visiem delfīniem vientuļš trimdinieks nedrīkstēja, uz to viņam nebija tiesību.

«Cik labi būtu, ja sastaptu delfīnu baru no musu ģints,» neviļus viņš nodomāja. «Saja bagātajā okeānā kaut kur jābūt arī citiem delfīniem. Un interesanti, kas pašlaik notiek dzimtajā barā?» Tāda kā skumja vienaldzība parņēma delfīnu. Domas par to, ka viņš ir vientuļš, nevienam nevajadzīgs, ka visu, ko viņš uzzinājis un redzējis, nekad nedabūs zināt citi delfīni, izgaisināja viņa interesi vērot zemūdens dzīvi un vispār laupīja vēlēšanos kaut kur virzīties un pēc kaut kā censties.

Dažreiz Gukam šķita, ka viņš atkal peld dzimtajā bara, ka stāsta vecākajiem par redzēto, bet tie uzmanīgi klausās viņa stāstos, izteic savas piezīmes, paskaidro, palīdz viņam daudz ko no redzētā saprast un pateicas par šiem stāstiem. Dažreiz viņam šķita, ka viņš atkal kļuvis par mazu nepaklausīgu delfīnēnu un viņam drīzāk jādodas uz pazīstamo līcīti, kur atpeldējuši rotaļāties pusaudži no apkārtējiem bariem. Viņam šķita, ka nu beidzot pienācis laiks pārmācīt neciešamo Meju, kas bija tāda sūdzībniece …

Tā pavisam negaidot Gukam uzbruka ilgas pēc pamestas dzimtenes, pēc dzimtā bara. Grūti pateikt, pēc cik ilga laika — dienas vai stundas — pārgāja šīs dziļās melanholijas lēkme.

Jocīgs gadījums Gukam atkal atdeva interesi par dzīvi. Jūras šaurumā, kur viņš reiz bija iepeldējis, negaidot viņam gandrīz uz galvas uzkrita kads diezgan liels putns. Lidojumā tas iekrita ūdeni, tūdaļ žigli ienira un saka joņot zem ūdens, kuldams īsās kājiņas ar peldplēvi un jocīgi grozīdams galvu pa labi un pa kreisi, it kā kaut ko izlūkodams. Lūk, viņš arī tiešām bija pamanījis zivju mazuļu bariņu un strauji no augšas nopikēja paša lielakajā drūzma. Bariņš gan metas sānis, bet garaja knābī jau tirinājās viena zivtele. Guks neredzēja, ka, izniris virspusē un pacēlis galvu ar knābī iespiesto zivteli, putns viegli pārķer to ar galvu uz iekšu un norij. Tad tas izpleta īsiņos tumšos spār- niņus, mazliet pacēlās virs ūdens un sāka skriet — sākuma lēnām, pēc tam ātrāk un ātrāk, atrāvās no ūdens virsas un kā smaga torpēda strauji aizdrāzās uz citu šauruma vietu. Plunkš! — ienira tur, un tikai gredzeni izplātījās pa ūdens virsu.

Gukā pēkšņi pamodās medību azarts. Viņš nolēma par katru cenu noķert šo nirēju. Noteicis tā lidojuma virzienu un ievērojis, kur tas pēdējo reizi bija ieniris, viņš aizlraucās nevis uz to rajonu, bet gan mazliet tālāk, kur, pēc viņa aprēķiniem, vajadzēja aizlidot šai pīlei. Pīle gan aizlidoja tajā virzienā, kur bija domājis Guks, bet nosēdās ūdenī daudz tālāk par vietu, kur viņš varēja to noķert. Atkal viņam vajadzēja mainīt pozīciju. Drīz vien rotaļa viņu pilnīgi sagrāba savā varā: viņš svaidījās no viena līcīša gala uz otru un nekādi nepaguva sagrābt veiklo putnu, kas, šķiet, pat nepievērsa uzmanību savam vajātājam. Kādā pagriezienā milzīgas klints tuvumā, kur jūrā ietecēja liels strauts un ūdenim visapkārt Bija kaut kāda saldena garša, kas atgādināja dzimtās Melnās jūras ūdeni, Guks degunu pret degunu sadūrās ar kādu savādu būtni. Tas neapšaubāmi bija zvērs, par ko liecināja četras pavisam īsas kājas, gara, plakana aste un neliela iegarena galva. Atri kustinot asti un piepalīdzot ar ķepām, šis radījums centās aizmukt no Guka, bet kas to deva! Guks pamēģināja sarunāties ar ūdru — ja, tas bija ūdrs, ko viņš bija sastapis zem ūdens.

Viss rādīja, ka ūdrs dzird viņa signālus — tas nodrebēja katras frāzes laikā un centās vēl ātrāk darboties ar kājām un asti, bēgdams sāņus. Par atbildi tas pat sāka kaut ko spiegt pretim, bet šajā spiegšanā bija tikai panika un bailes. Guks labi redzēja, cik jocīgi uz purna bija saslējušās tā garās ūsas, kā mazās dusmīgas ačeles tramīgi šaudījās no vienas puses uz otru, bet stiprās, veiklās kājas ar plati izplestiem pirkstiem, kuru starpā bija plata, tumša peldplēve, panikā kulstīja ūdeni.

Mutē ūdrs turēja kaut ko apaļu un brūnu. Guks piepeldēja tuvāk, lai labāk saskatītu šo priekšmetu, bet no bailēm prātu zaudējušais ūdrs, redzēdams sev blakus milzīgu delfīnu, pēkšņi atvēra muti, palaizdams vaļā lielu krabi, kas tur bija atradies, un negaidot uzbruka delfīnam. Lai nu ko, bet tādu nekaunību Guks gan nebija gaidījis! Tāpat kā visi delfīni, vienmēr

miermīlīgi noskaņotais Guks, kam nebija nekādu primitīvu ieroču — ne nagu, ilkņu, ne adatu vai dzeloņu, saskaņā ar stingrajiem dzīves noteikumiem jūrā vienmēr instinktīvi centās izturēties tā, lai nepieļautu nekādu uzbrukumu.

«Es tev neesmu darījis neko sliktu,» gribēja nočirk- stinat Guks, bet nepaguva, jo sajuta, ka adu sāpīgi sāk skrāpēt nagi, bet līdra zobi nesekmīgi mēģina iekost apaļajā, gludajā galvas virsā. Ar vienu aci Guks neko neredzēja, .jo to ar savu ķermeni aizsedza ūdrs. Atguvies no negaidītā uzbrukuma, Guks pamēģināja nokratīt no sevis nelūgto jātnieku, bet kas to deva! Ūdrs izmanījās kaut ka stingri turēties uz Guka galvas, ar vienu ķepu pieķēries pie cieši saspiestās elpekļa atveres un ar citām ķepām skrāpēdams Guka galvu. Un tikai tad, kad sadusmotais Guks ienira dziļāk un sāka uzmanīgi spiesties ar galvu klat kādam akmenim jūras šauruma dibenā, ūdrs ar apspiestu pīkstoņu atlaidās no viņa galvas, kūleņodams metās augšup un ar visiem spēkiem sāka peldēt uz netālo krastu.

Guks papurināja saskrāpēto galvu no vienas puses uz otru, it kā pārbaudīdams, vai tā vēl atrodas savā vietā, pēc tam piesardzīgi pavēra cieši aizmiegto kreiso aci un sāka mirkšķināt. No svaigajiem skrāpējumiem sūcās asinis un izplūda apkārtējā ūdenī kā rožaini pelēks mākonītis. Pretīgā, sāji šķebinošā asins garša Guku atžilbināja pavisam, un viņš viegli pacēlas virspusē.

Šī sastapšanās it kā sapurināja Guku, un viņš sāka raudzīties uz dzīvi pavisam citādi. Cik tomēr labi bija visapkārt! Gan tumšzaļais biezais mežs, kas stāvēja pie krasta kā mūris, gan sniegotā virsotne kaut kur tālumā, gan mierīgā jurā, kas viegli viļņojās, gan tas nirējs, kuru tā ari neizdevās apmanīt, un pat iepazīšanās ar šo skrāpējošo zvēru ir drīzāk smieklīga nekā traģiska. Pietiek tupēt vienā vietā — uz priekšu, uz ziemeļiem! Pretim jauniem piedzīvojumiem!

CUNAMI

Guks pat nenojauta, cik drīz tie sāksies — šie jaunie piedzīvojumi. Bet, iekāms sākam par tiem stāstīt, paskatīsimies uz Klusā okeāna karti. Ja uz šīs karies atzīmēti aktīvie vulkāni, jūs ieraudzīsiet it kā milzīgu ugunīgu kaklarotu, kas ieskauj okeānu no rietumiem, ziemeļiem un austrumiem. Aktīvu vulkānu virknes, spēcīgu zemestrīču joslas — tā saucamās seismiski aktīvās zonas — stiepjas visu daudzmaz dziļāku ieplaku rajonos okeāna dibenā. Un, lūk, vienai no tām — slavenās Atakamas ieplakas rajonam Guks tuvojās, pats vēl neko nenojauzdams. Viņš juta, ka jūra kļūst daudz dziļāka nekā agrāk. Stāva nogāze stiepās lejup no kalnainā krasta, un dziļumi gan pienāca pavisam tuvu pie krasta, dažu simtu metru attālumā, gan attālinājās no tā par vairākiem kilometriem.

Kas notika tajā dienā, tā arī nav izdevies precīzi konstatēt, tāpat kā savā laikā neizdevās iegūt sīkas ziņas par slaveno 1868. gada zemestrīci un par pašu lielāko mūsu laika zemestrīci Cīlē 1960. gada maijā. Vienlaikus visā milzīgajā Andu lokā, kas izstiepies un nokāries pār Klusā okeāna dzelmēm, «ierunājās» vairāki vulkāni. Zemes drebēšanas stiprums sasniedza 12 balles — maksimāli iespējamo lielumu vispār, un rezultātā krasi pārmainījās viss apvidus — upes mainīja gultnes, vieni kalni pazuda, un citi radās no jauna, zemes virsmā izveidojās milzīgas krokas, atvērās neizmērojami bezdibeņi, piekrastes joslā pazuda vienas un radas citas salas. Si zemestrīce bija neredzēti plaša mēroga dabas katastrofa: dažās dienās gāja boja vai pazuda bez vēsts vairāk neka desmit tūkstoši cilvēku, miljoniem palika bez pajumtes. Par pārmaiņām, kas notikušas jūras dibena uzbūvē Atakamas ieplakas nogāzes, varēja tikai nojaust pēc milzīgajiem, daudzus metrus augstajiem viļņiem, kas bija radušies kaut kur šas ieplakas dzelmē un gāzās virsū drebošajam krastam. Šie viļņi izrādījās tik spēcīgi, ka ar reaktīvās lidmašīnas ātrumu — vairākus simtus kilometru stundā — ^ķersoja Kluso okeānu visos virzienos un traucās pret Austrālijas, Jaunzēlandes, Filipīnu, Japānas, Kuriļu salu, Kamčatkas un Aļaskas krastiem. Viļņu augstums Japānā un Kuriļu salās sasniedza desmit metrus. Jutīgi aparāti reģistrēja, ka manāmas šā viļņa atbalsis apskrējušas apkārt Zemei un nonākušas līdz Dienvidamerikas rietumu krastiem.

To visu mūsu ceļotājs nezināja un arī nevarēja zināt. Protams, viņš tūdaļ sasprindzināja uzmanību, kad ar visu ķermeni sajuta tālu pieaugošu dunoņu un grūdienus. Viņš skaidri atcerējās zemūdens vulkāna izvirdumu pie Azoru salām, kuras gandrīz vai kļuva par viņa kapu. Tomēr ūdens garša nemainījās, nekādas sēra piegaršas nebija. Taču apkart notika kaut kas neparasts: ūdens no krasta vispirms lēni, bet pēc tam arvien ātrāk un ātrāk sāka aizplūst uz jūru. Sākumā Guks mēģināja cīnīties ar šo straumi un centās turēties vienā vietā, bet pēc tam pēkšņi sajuta, ka zem viņa paliek ļoti maz ūdens, un — kas bija vēl dīvai- nak — ieraudzīja, ka jūra sākusi atkāpties no krasta. Lūk, ūdens aizplūdis no tās vietas, kur viņš pirms pusstundas vēl brīvi peldēja vairāku garumu dziļumā, lūk, ar krastu savienojusies neliela saliņa, kas bija atradusies kādu simt garumu attalumā no krasta. Aizplūz- dama jūra atslaja aiz sevis daudzus ezeriņus, uz akmeņiem nevarīgi noliekušās aļģu audzes. Apkart plunčājās tūkstošiem zivju …

Guks apjuka. Te notika kaut kas pilnīgi neparasts, neizskaidrojams un tāpēc drausmīgs. Sauszemes nesaprotamā uzbrukuma izbiedētais Guks nolēma doties

tālāk atklātā jūrā. Viņš nebija vēl paguvis aizpeldēt pat dažus simtus garumu, kad ieraudzīja tieši sev pretim jūrā stāvu ūdens sienu daudzu viņa garumu augstumā. Siena virzījās uz viņu fantastiskā ātrumā un pilnīgā klusumā. Pēc tam Guks saprata, kas notiek: ūdens siena drāzās ar skaņas ātrumu, un tāpēc šalkšana un dārdoņa, kas pavadīja tās kustību, sasniedza Guka ausis vienlaikus ar ūdens masu.

Lai cik tas būtu dīvaini, bet vilnis, pat ļoti liels, tūdaļ nomierināja Guku. Ar viļņiem jau nu gan viņš savā mūžā bija pieradis apieties.- Vislabākais paņēmiens, kā palaist pāri vilni, ir ienirt, cik iespējams dziļi zem tā, un iznirt jau tālu aiz viļņa muguras. Var arī pavizināties uz tā muguras — sagaidīt sevišķi lielu vilni un, kad paša ātrums kļuvis vienāds ar plūstošā viļņa skrējienu, uz mirkli pierimt un sākt traukties uz viļņa brīvā lidojumā. Pašlaik Guks ienira dziļāk, apsverot, ka pat uz tik lieliska viļņa muguras ar skaņas ātrumu ietriekties krastā nevar būt nekas patīkams. Kad viņš atkal parādījās virspusē un atskatījās, krasta kontūras bija pārmainījušās līdz nepazīšanai. Pašu krastu viņš ari neieraudzīja — visapkārt bija tikai balta mutuļojoša ūdens masa, un tālu, tālu pacēlās kalni. Guks apjucis grozīja galvu, cenzdamies saskatīt kādreiz labi redzamo augsto, mežaino saliņu ar stāvu klinti jūras pusē, bet salas nebija.

Kaut kas lika viņam atkal pagriezt galvu uz jūras pusi. Un īstajā laikā! Viņš tikko paguva ienirt zem otra milzīga viļņa, kas bija nemanot piezadzies no jūras puses. Izniris aiz šā viļņa muguras, Guks sāka uzmanīgi vērot jūru un drīz vien pamanīja jaunu, milzīgu vilni, kas vēlās no tālienes. Tagad viņā pamodās azarts, un viņš nolēma nevis izvairīties no sastapšanās ar vilni, bet gan censties pavizināties uz tā. Pagriezies ar degunu pret krastu, viņš no visa spēka sāka strādāt ar asti, attīstīdams maksimālo ātrumu! Vilnis panāca viņu, apgrieza vairākas reizes apkārt un izsvieda ūdens virsū nevis uz pašas muguras, bet mazliet aiz tās. Milzīgā ātrumā vilnis kopā ar Guku traucās uz krasta pusi. Tuvodamies seklām vietām, vilnis auga, kļuva baltāks, un Guks drīz vien vairs neko neatšķīra sev apkārt putu, šļakatu, kaut kādu baļķu haosā; viņš vairs neko nedzirdēja, jo akmeņi, kurus vilnis vēla pa dibenu, apdullinoši dārdēja, sagrūzdamies kopā, koku stumbri brīkšķēja, lūzdami kā sērkociņi. Beidzot šis troksnis mazliet pieklusa. Vilnis, ar kuru Guks bija uzvēlies krastā, pierima, panācis pirmo un otro vilni, kas savu skrējienu pie krasta bija palēninājuši. Tagad Guks varēja orientēties. Viņš peldēja netīra, putām klāta ūdens straumē virs kaut kāda meža. Zem ūdens varēja manīt nogāztus un salauztus milzīgu koku stumbrus. Cik vien Guks varēja redzēt, priekšā, aiz viņa, uz sāniem — visur bija tikai ūdens.

Tad notika kaut kāda pārvērtība. Ūdens kustība, kas bija k|uvusi arvien lēnaka, priekšā apstājās pavisam. Un Gukam kļuva baigi. Viņš iedomājās, ka kuru katru bridi šī milzīgā ūdens masa aizplūdīs atpakaļ jūrā un viņš paliks uz krasta šajā drausmīgajā mežā, virs kura patlaban peld. Nezaudēdams ne mirkli, viņš no visa spēka strauji pagriezās, metās uz atklatās jūras pusi un nomierinājās tikai tad, kad atklaja zem sevis parasto jūras dibenu, nevis drausmīgo un dīvaino mežu. Pēc divdesmit minūtēm jūra tiešām aizplūda no sauszemes, un tad jau bija atklājusies klints virsotne netālu no piekrastes esošās saliņas jūras pusē.

Līdz šai dienai Guks bija jūrā visu ko pieredzējis, bet vēl nekad nebija tik jūtami sadūries ar neapvaldīto jūras spēku, nekad nebija izjutis tādu paša niecību šā lielā un neaptveramā spēka priekšā.

Diez vai mums kādreiz izdosies uzzināt, kas šajā dienā notika noslēpumainajos jūras dziļumos, kādi jauni zemūdens kalni izveidojās un kādas bezdibenīgas plaisas atvērās jūras dibenā …

GALAPAGI — BRUŅURUPUČU SALAS

Nav grūti saprast Guku, kas, pirmoreiz mūžā izjutis cunami — zemūdens zemestrīces viļņu spēku, nolēma pagaidām vairs neielaisties nekādās dēkās, bet mierīgi un pamatīgi izpētīt jaunas vietas. Tā viņš nokļuva pie Bruņurupuču salām, kas atrodas vairākus simtus kilometru no Dienvidamerikas krasta, tieši uz ekvatora. Tropos gadalaiku maiņa nav tik jūtama kā lielos platuma grādos. Te tikai nolīst vairāk silta lietus taja sezona, kuru pēc vēlēšanās var saukt gan par pavasari, gan par rudeni. Turpretim ziemu un vasaru temperatūra ir pilnīgi vienāda. Kaut gan Bruņurupuču salas, spriežot pēc to atrašanas vietas, vajadzētu būt pašam tropiskākajam klimatam, tomēr tā nav; Dienvidu polārā okeāna aukstā elpa nokļūst arī līdz tām. To aines aukstā Humbolta straume, kurā Guks ceļoja visu šo laiku.

Dienvidū saule stāvēja tieši virs galvas. Salai, kurai Guks tuvojās pēc daudzu dienu ilga ceļa, bija apbrīnojami tuksnesīgi krasti. Tie melnēja no uzplūdušās lavas, uz kuras tikai šur tur zaļoja krūmi un zālīte. Salas bija kalnainas, un vietvietām manīja nelielus paugurus ar krāteri centrā. Nē, te gan nebija vērts ilgi uzkavēties — šajos ūdeņos nekas sevišķi interesants nav sagaidāms.

Salu ūdeņos viņš sastapa pingvīnus, ko pazina jau 110 Antarktikas un Dienvidamerikas. Desmitiem nelielu jūras lauvu sildījās saulē pludmalēs un uz klintīm vai draiskojās pie krasta ūdenī. Sie dzīvnieki, tāpat ka visi citi roņi, spēja saprast tikai primitīvos trauksmes signālus. Bet Gukam tā gribējās ar kādu parunāties! Vairākas reizes okeānā viņš sajuta nesen aizpeldējušu delfīnu bara pēdas un reiz prata precīzi noteikt, ka aizpeldējis afalīnu bars. Pēc sīko zivju bagātības un daudzām citām tikko manāmām pazīmēm Guks bija pārliecināts, ka šie delfīni nav aizpeldējuši tālu. Viņš gan gribēja, gan baidījās satikties ar tiem. Gribēja tāpēc, ka daudzajos klejošanas mēnešos bija izpratis, cik svarīgi, lai blakus būtu draugs un padomdevējs. Baidījās tāpēc, ka juta: viņš nespēs noslēpt no delfīniem savu dzives stāstu un nevarēs nepastastīt par vecāko spriedumu. Bet ja nu arī šis bars palūgs viņu aizvākties?

Tādās pārdomās Guks lēni šķērsoja zaļgano auksto ūdens joslu un pēkšņi iekļuva siltā straumē. Te jāpaskaidro, ka tieši salu ūdeņos Dienvidu polārās straumes pēdējās atbalsis sajaucas ar siltajiem tropu ūdeņiem, un šī sajaukšanās ir nevis pakapeniska, bet pēkšņa. Viena un tajā pašā vietā varēja ienirt aukstā, bet iznirt īstā tropu ūdenī. Gukam patika uzkavēties tādā pārejā, ar asti sajūtot aukstu ūdeni, bet ar galvu iegremdējoties silta, gandrīz karstā ūdenī, ko sasildījusi tropu saule. Uz šo straumju robežas vienmēr bija slikta redzamība: viss rādījās izkropļots, ļodzīgs, 1111 pat mazu haizivi varēja noturēt par kašalotu.

Droši vien tieši tāpēc Guks nepievērsa sevišķu uzmanību tam, ka dažu garumu dziļumā parādījies neparasta izskata jūras iedzīvotājs — gara, pelēcīgi balta, sīkām zvīņām klāta būtne ar lielu, plakanu galvu, kas no augšas segta ar lielākām zvīņām. Pa muguru visa ķermeņa garumā un pa visu garo plakano asti stiepās suka ar raga zobiem. Nelielas ekstremitātes bija cieši piekļautas pie ķermeņa, šī būtne kustējās, ātri izlocīdama asti. Neko līdzīgu Guks agrāk nebija novērojis. Sākumā viņš nodomāja, ka šis zvērs ir tikai viņa iztēles auglis un īstenībā apakšā peld kāda gara čūsk- veidīga zivs. Bet, aizpeldējis no aukstā un siltā ūdens sajaukšanās slāņa, Guks ar izbrīnu konstatēja, ka viņš tiešām redz kādu nepazīstamu būtni, turklāt diezgan prāvu — tikpat garu kā viņš pats.

Kā jau pieklājīgs un izglītots delfīns, Guks vispirms apjautajās saprātīgu būtņu internacionālajā valoda: «Kas tu esi, draugs? Un vai tev vajadzīga mana palīdzība?» ViņŠ to darīja drīzāk aiz paraduma, necerēdams saņemt saprotamu atbildi. Dīvainā būtne tiešām pat nepievērsa uzmanību viņa vārdiem. Tad Guks, atcerējies savu lēmumu neiepīties visādās dēkās, nolēma paskatīties, ko īsti šī būtne darīs tālāk, un mierīgi sāka peldēt tai nopakaļ. Pat neredzēdams šo zvīņaino garasti, Guks varēja mierīgi peldēt aiz tā, viegli orientējoties pēc spēcīgi smaržojošām pēdām. Pēdas veda viņu uz nelielu zemūdens augstieni, ko klāja nelielu spilgti zaļu un sarkanzaļu aļģu biezokņi. Te Guks arī atrada savu zvīņaini, turklāt nevis vienu pašu, bet vairākus, šie milzīgie, vismaz metru vai pusotra metra garie ķemmveidīgie amblirinlū, kā tos sauc zoologi, mierīgi ganījās zemūdens pļaviņā, pārvietodamies starp aļģēm un mielodamies ar tam.

Ja Guks būtu zinājis, ka no visiem uz Zemes dzīvojošiem simtiem reptiļu sugu šie amblirinhi laikam ir vienīgie no ķirzakām, kuras var dzīvot un iegūt barību jūrā, uzturēties zem ūdens desmitiem minūšu ilgi, viņš droši vien būtu uzmanīgāk ar tiem iepazinies. Bet Guks orientējās sauszemes dzīvnieku pasaulē ne labāk, kā mēs orientējamies jūras dzīvnieku pasaulē. Tāpēc viņš veltīja šīm savādajām ķirzakām tieši tik daudz laika, cik vajadzīgs, lai labi iegaumētu to dīvaino ķermeņa formu, kā tās peld, uzzinātu, ko tās dara zemūdens ganībās.

zalofs prot kost

Drīz vien jau Guka uzmanību saistīja kaut kas interesantāks. Netālu no zemūdens ganībām uz klintīm, kas slējās ārā no jūras, sadalījušies bariņos, gulēja saulē rudie jūras lauvas. Katrā tādā nelielā grupā bija viens tēviņš un vairākas mātītes. Mātītes atradās pilnīga tēviņa aizsardzībā un aizbildnībā. Tas apņēmīgi dzina projām katru, kas uzdrošinājās tuvoties viņa īpašumu robežām.

Guks nemaz nedomāja pārkāpt kāda īpašumu robežas, viņam vienkārši bija iepatikusies dažu matišu rotaļa ūdenī. Pat viņam, kas okeānā daudz ko piedzīvojis, reti bija gadījies redzēt kaut ko graciozāku un skaistāku! Liegi airēdamas ūdeni ar abām priekšējām pleznām reizē, graciozi izlocīdamas ķermeni un virzīdamas to, uz kuru pusi vien tīk, divas jauniņas mātītes, jautri spiegdamas, dzinās viena otrai pakaļ. Kad viena bija panakusi otru, sekoja viegls grūdiens, un tā, kas bija panākusi, savukārt metās mukt — uz mata kā bērni, kas spēlē sunīšus.

Gukam sagribējās piedalīties rotaļā. Nočirkstinājis: «Nebaidies!» — viņš lielā ātrumā panāca bēgošo un ar mīkstu degunu pabikstīja tai spurā. Nabaga roniene sākumā pārbijās, bet tūlīt saprata, ka briesmas tai nedraud, un metās Gukam paka], spiegdama aiz labpatikas un acīmredzot jau iepriekš priecādamās par to, cik veikli viņa tūdaļ to panāks. Bet Guks tīšām virzījās gausi un neveikli, ļāva piepeldēt tai pusgaruina attālumā un, spēji izlocījies, atlēca no tās par vairākiem garumiem. Viņš pat iesmējās, ieraudzījis apjukušo un sarūgtināto ronienes fizionomiju — tādu žiglumu tā nebija gaidījusi no šā neveiklā delfīna. Viņa, nabadzīte, pat iestenējās aiz nepatikas un piktuma. Un tajā pašā brīdī Guks sajuta, ka viņam no aizmugures tuvojas kaut kas liels. Tas bija pieaudzis tēviņš — jūras lauva, kas metās palīgā savām draudzenēm, nospriedis, ka viņām uzbrūk ienaidnieks. Nemeklēdams ceļu, kā spēcīgs tarāns viņš drāzās taisni uz Guku, nikni bolīdams acis un atņirdzis zobus.

— Stāt! — uzsauca viņam Guks, bet tūlīt saprata, ka saniknotais lauva tik un tā neko nedzirdēs.

Vislabāk būtu mierīgi atstāt negaidīti radušos kara Jauku, tomēr Gukā ierunājās ietiepība un dusmas pret šo muļķīgo lauvu. Viņš lauvam neko ļaunu nebija nodarījis un nedomāja tik vienkārši aiziet no šejienes tikai tāpēc vien, ka to grib šis trakais ūsainais pleznkājis.

Sākumā Guks vienkārši atsprāga sānis, un lauva kā lode aizšāvās viņam garām. Bet tūdaļ viņš pagriezās un atkal devās virsū Gukam. Kaut gan Guks bija sadusmots, tomēr ne tik daudz, lai pirmais sāktu aktīvu kaujas darbību. Viņš atkal izvairījās no sastapšanās, ar spēcīgu astes kustību apmeta likumu lauvam un vieglītēm ieķērās viņa mīkstajās pakaļējās pleznās. Kas tagad notika! Lauva ierēcās pa pusei aiz bailēm, pa pusei aiz niknuma, izrāva pleznas no Guka žokļiem, kas nebija cieši saspiesti, un sāka ar tām dauzīt Guka galvu un muguru. Guks mazliet apjuka no negaidītajiem triecieniem un kādu sekundes daļu zaudēja orientēšanās spēju. Sf daļa tad arī visu izšķīra: izlocījies ronis sagrāba Guku ar zobiem aiz labās spuras un, cik spēka, saspieda žokļus. Guks bija nokļuvis bezizejas stāvoklī. Pie priekšējās spuras ka maiss karājās ronis un netaisījās laisties vaļa. Spura tūlīt sāka sāpēt, un ūdenī paradījās asinis. Manevrēšanas spēja bija zaudēta, un Guks neko nevarēja darīt, lai atbrīvotos no saniknotā zvēra. Piedevām vēl viņš sajuta stipru triecienu sānā — viena no jaunajām, skaistajām mātītēm bija nolēmusi aizstāvēt savu protektoru un jūtami iebelza Gukam ar galvu, mēģinādama satvert ar zobiem viņa gludo, apaļo sānu. Stāvoklis kļuva draudošs. Vajadzēja steidzīgi kaut ko uzsākt. Laika pārdomām vairs nebija; lēmums tika pieņemts acumirklī un automātiski.

— Esmu delfīns Guks no Erras ģints! Palīgā! — lidoja uz visām pusēm Guka aicinājums. Viņš pats, cenzdamies negrozīties, jo tas sagādaja sāpes jūras lauvas mutē iespiestajai spurai, sāka iegremdēties arvien dziļāk, cerēdams, ka dziļums un gaisa trūkums piespiedīs jūras lauvu atlaist žokļus vaļā.

Pavīdēja klints virsotnes ar zemūdens pļavu un ķirzakām tajā, izbailēs metas sānis liels zaldatiņzivju bars, vijīgi pašķīrās divi lieli rifu asari, dodami ceļu dzelmē neparastajam pārim. Cenzdamies pārvarēt stiprās sāpes krūšu spurā, Guks nira arvien dziļāk un dziļāk.

Bet kas tad tas? Starp asaru čirkstiem un klinšu plaisās sēdošo omāru knakšķiem, visā dzīvības pārpildītā okeana skaņu daudzveidībā viņam pēkšņi izklausījās — jā, laikam gan izklausijas, — ka kaut kur tālu noskan tik pazīstamais: «Kas tu esi, draugs? Un vai tev vajadzīga mana palīdzība?»

Un pēc tam kāda balss pilnīgi skaidri teica: «Te neviena nav!» — bet cita, ļoti līdzīga Guka drauga Tena balsij atbildēja: «Ož pēc delfīna un asinīm!» > Aizmirsis par sāpēm spurā un pagriezies uz to pusi, no kurienes nāca balsis, Guks, vēl neticēdams notikušajam, raidīja aicinājumu:

—   Esmu delfīns Guks no Erras ģints! Palīgā! Palīgā! — Un, cik spēka, rāvās uz augšu. Tur kaut kur bija delfīni. Bet, ja delfīni ir blakus, tad nav ko baidīties, drīzāk pie viņiem, drīzāk, un viss būs kārtībā! Jūras lauva, kas nebija gaidījis tādu grūdienu, vēl ciešāk saspieda žokļus un iesita Gukam ar pakaļējām pleznām. Gukam likās, ka ārprāts, kas bija pārņēmis lauvu, pamazām pariet un viņš atkal kļūst par pussa- pratīgu roni, kas spēj ko apjēgt.

—   Ej projām! — viņš pavēlēja lauvam, un tas, izdzirdējis viņa pavēli, pavēra žokļus mazliet vaļīgāk.

JAUNĀ BARĀ

—   Lūk, kur viņš! Lūk, kur viņš! — Guka ausīs iečirkstējās uzreiz vairākas balsis, un tajā paša mirkli divi delfīni, peldēdami gandrīz blakus, aiztraucās garām Gukam, spēji nobremzēja, piepeldēja no otras puses un uzmanīgi aplūkoja viņu.

—   Vai tu sauci palīgā? Tu esi delfīns Guks no Erras ģints?

—   Jā! Jā!

—   Bet kāpēc tu turi šo Zalofu? Kāpēc iebāzi viņam mutē savu spuru?

—   Es rotaļājos ar roņiem, bet viņš uzbruka man no aizmugures. Tagad es nekādi nevaru tikt no viņa vaļā, viņš droši vien ir prātā jucis! — izgrūda Guks. — Viņš nesaprot vienkāršākos vārdus.

Pa to laiku Zalofs — tā jūras iedzīvotāju valodā, izrādījās, sauc jūras lauvu — sāka izprast notiekošo un tagad tikai meklēja gadījumu, lai aizšmauktu no atmaksas. Ātri palaidis vajā Guka spuru, viņš metās uz augšu un gribēja jau aizmukt. Bet otrais delfīns, kurš pagaidām nebija piedalījies sarunā, veikli aizturēja to, satverdams ar žokļiem aiz pakaļējām pleznām.

—   Labi, — viņa rīcību atbalstīja pirmais delfīns. — Tūlīt mēs ar viņu parunasim. — Un, uzrunādams nošļukušo Zalofu, teica: — Kā tu iedrīkstējies uzbrukt delfīnam?

Tikko manāmi kratīdams galvu, viņš sasprindzināja savu prožektoru uz pieres, maksimāli sašaurināja ultraskaņas kūli un raidīja spēcīgu impulsu sēriju tieši uz Zalofa galvu. Guks un otrais delfīns tūlīt darīja to pašu. Sākumā Zalofs centās pagriezt galvu sāņus, bet tad tā nevarīgi nolaidās, spēcīgās čirkstoņas apdullināta.

—   Stop! — nokomandēja vecākais no atpeldējušiem delfīniem, un jūras lauvas eksekūcija izbeidzās. — Ātrāk uzstumsim viņu augšā, citādi, kas zina, vēl aizrīsies!

Divi delfīni saudzīgi uzstūma ļengano Zalofu līdz ūdens virsai un mazliet pat pacēla viņa galvu virs ūdens. Ronis lēni atvēra acis, miegdams tās spilgta j a saulē, un dziļi nopūtās.

—   Sveiki! — uzrunādams roni, nočirkstināja vecākais delfīns. — Un nebozies uz mums. Skaties, tavas mātītes uztraucas bez tevis.

—   Vai tu peldēsi kopā ar mums? — tagad vecākais delfīns uzrunāja. Guku.

—   Jā, bet ne sevišķi ātri, — Guks palūdza, mazliet sazveldamies uz labā sāna, kas dega un sūrstēja. — Zalofs gandrīz vai izplēsa man spuru! — taisnodamies viņš teica.

—   Pats arī esi labais! Ko tu darītu, ja mēs nebūtu atpeldējuši? Vai tu sen dzīvo te? Kas tā par Ērras ģinti? Kāpēc tā nepiedalījās pagājušajās starpģinšu rotaļās?

—   Esmu Guks no Erras ģints! Mana ģints dzīvo desmit mēnešu attālumā no šejienes.

Tā sarunādamies, delfīni peldēja, mazliet atbalstīdami Guku no labas puses. Pretim jau lidoja liela delfīnu bara skaņas — čirkstināšana, juceklīgs ultraskaņu troksnis, kurā grūti atšķirt atsevišķus vārdus, bet kuru grūti sajaukt ar ko citu.

Piepildījies tas, par ko pēdējā laikā Guks bieži bija sapņojis: viņš nokļuvis savu asinsradinieku delfīnu bara, kas saprata katru viņa vārdu un kustību. Jauna delfīna ierašanās barā ir liels notikums. Drīz vien ap Ģuku un viņa pavadoņiem sapulcējās viss bars, kurā Bija vairāki desmiti dažāda vecuma delfīni. Viņu vidū bija gan pieauguši tēviņi, gan mātītes, gan jaunieši, gan pavisam mazi delfīnēni — gluži tādi paši, kads bija Guks pirms diviem gadiem.

Delfīni sastājās lielā lokā, ar galvām uz centru un astēm uz ārpusi, tā ka izveidojās milzīga pīpene. Vidū atradās Guks, un visi delfīni viņu uzmanīgi aplūkoja. Guks juta, ka kaut kā jāizskaidro sava ierašanās te.

—   Esmu Guks no Erras ģints! Es ceļoju viens pats okeānā jau desmit mēnešus. Es biju kopā ar kašalotu Mobiju Diku Lielajā aukstajā jūrā, mani gandrīz apēda milzīgs kalmārs, es redzēju zemūdens vulkāna izvirdumu, iepazinos ar cilvēkiem, redzēju daudz dīvaina un mīklaina savos ceļojumos un ļoti garlaikojos bez draugiem …

—   Tu vari palikt mūsu barā, — vispārējā klusumā teica šā bara vadone Caka. — Mēs šajos ūdeņos paliksim vēl īsu laiku, bet pēc tam virzīsimies uz rietumiem — uz Norietošās saules zemi. Tur pēc diviem mēnešiem sapulcēsies mūsu brāļi no visām ciltīm, un tur tu visiem izstāstīsi savu dzīves stāstu.

—   Ja drīkst, es pagaidām palikšu pie jums, — teica Guks.

Pīpene izjuka un sadalījās vairākās nelielās grupās. Guks nokļuva vienā no grupām kopā ar piecām pieaugušam mātītēm, diviem jauniem tēviņiem, vienu jaunu mātīti un dažiem mazajiem. Jaunā mātīte bija tas pats otrais delfīns, kas bija atpeldējis uz Guka saucienu. Tā uzņēmās it kā šefību pār Guku.

—       Priekšā peld Čaka, viņa ir mūsu nelielā bara vadone. Otrai mūsu ģints daļai jābūt divu triju dienu attālumā no šejienes. Viņi drīz pievienosies mums. Mani sauc par Eču, un man ļoti patīk riteņa rotaļa. Vai tu proti riteņa rotaļu? Negribu lielīties, bet visās sacensībās es iegūstu pirmo vispārējo slavu.

—   Arī es agrāk labi pratu riteņa rotaļu, bet vairāk man patīk parlēciena rotaļa. — Un Guks vienā rāvienā izlēca no ūdens un pārlidoja pāri Ečai, kas bija palēninājusi gaitu.

—   Kas nu tur liels — vienreizējs pārlēciensl Es varu izdarīt četrkārtējo. Pie vakara, kad mēs kaut kur apstāsimies atpūsties, varēsim parotaļaties.

Pagāja vairākas dienas. Cik labi bija' atkal barā, pilnīgā drošībā, mierīgi un omulīgi. Citi delfīni, it kā saprazdami Guka stāvokli, neiztaujāja viņu par piedzīvoto, tikai dažreiz lūdza viņam padomu, ja gadījās negaidīta sastapšanās. Dažreiz Guks, atceroties piedzīvojumos gūto pieredzi, deva ļoti lietišķus padomus. Pamazām izveidojās tāds stāvoklis, ka viņš, lai arī jauns, tomēr izrādījās viens no vispieredzējušakiem barā. Pats par sevi saprotams, ka pēc nerakstītiem delfīnu likumiem Guks pacentās sīki jo sīki atcerēties un pastāstīt citiem vecākajiem visu, kas varētu kaut mazākā mērā interesēt delfīnus. Viņš pastāstīja gan par kašalotu medībām, gan par sadursmēm ar kalmāriem, gan par sastapšanos ar kčidžiem, gan par Leptoniju, gan par pingvīniem Antarktikā, gan par daudz ko citu. Tagad viņš bija pārliecināts, ka viņa zināšanas, kas iegūtas grūtā un riskantā ceļojumā, velti nezudīs, bet delfīni tās izmantos.

Vēl kārāk Guks klausījās savus jaunos skolotājus un draugus. Ar katru dienu viņam atklājās jauna pasaule ar jauniem iedzīvotājiem, kuru nebija viņa dzimtajā Melnajā jūrā, ar citiem dzīves likumiem un citiem mērogiem. Guks vispār pazina Melno jūru un bija peldējis gar daudziem tās krastiem, turpretim neviens no Cakas ģints delfīniem nebija peldējis pie visiem Lielā okeāna krastiem, kaut gan viņi tur dzīvoja un ceļš, kuru veica Cakas bars, droši vien bija garāks par Guka dzimtā bara ceļu.

Lielā okeāna delfīniem šeit bija savi informācijas un apmācības noteikumi. Kaut gan viņi nepeldēja pa visu okeānu, tomēr viens bars sazinājās ar daudziem citiem bariem, un tāpēc delfīni zināja visus ievērojamos notikumus un dzīves īpatnības visās okeāna malās.

EGA DZĪVES STĀSTS

Laiku pa laikam delfīni pieminēja cilvēkus, ar kuriem viņi vai citu baru delfini sadūrušies okeānā. Aiz saprotamiem iemesliem Guks ar sevišķu interesi ieklausījās šajos stāstos. Var pat teikt, viņš kāri uzsūca šīs zinas, salīdzinādams tās ar paša zināšanām par cilvēkiem.

Tāpat kā dzimtajā Melnajā jūrā, cilvēki te brauca ar kuģiem, kuteriem un laivām, nira zem ūdens un dažreiz slīka. Sajā ziņā viņi neradīja interesi. Guks uzzināja arī to, ka cilvēki te jau sen nenogalina delfīnus, bet kopš neilga laika gan vienā, gan otrā vietā sākuši rīkot delfīnu baru medības. Pēdējos mēnešos tādas medibas piekrastes ūdeņos notikušas vairākas reizes, un visiem delfīniem tas bija paziņots. Tas uztrauca Guku un atkal atdzīvināja atmiņā bēdīgos bērnības notikumus. Tomēr par savu sagūstīto biedru likteni delfīni kaut ko zi- naja no tiem delfīniem, kuriem bija izdevies atkal izlauzties brīvībā. Un tas, ka sagūstītie delfīni bija dzīvi, iedvesa Gukam cerību kādreiz atkal ieraudzīt savu ģimeni, izdzirdēt mātes balsi…

Pagājušās delfīnu sanāksmes laikā visus bija uztraucis tas, ko pastāstīja kāds vecs tēviņš, kurš bijis projām vairākus mēnešus. Izrādījās, viņš kopā ar citiem delfīniem noķerts tīklā no ātrgaitas kutera un ilgi vests pa jūru ar kuģi, bet pēc tam ievietots mazā mūra baseinā, kur bijis ļoti neērti peldēt. Cilvēki barojuši viņu ar beigtam zivīm, bet no melniem, apaļiem akmeņiem, kas karajušies dažādās baseina vietās (cilvēki tos sauc par zemūdens izstarotajiem), laiku pa laikam atskanējuši te klusi, te skaļi svilpieni, čirkstieni un pat delfīnu valodai līdzīgas skaņas.

Vecais Urs atsacījās no zivīm un sāka peldēt projām no cilvēkiem. Pagāja neilgs laiks, un viņu pārvietoja uz citu baseinu, mazliet lielāku par pirmo. Tajā peldēja trīs delfīni un milzīgs neveikls krevaino vaļu tēviņš.

Urs ātri iedzīvojās jaunajā sabiedrībā un sāka to komandēt. Cilvēki viņam galīgi nepatika, un visi delfīni baseinā sekoja viņa priekšzīmei.

Pagāja vēl dažas dienas, un pēkšņi ūdens līmenis baseinā nokrita tik zemu, ka peldēt varēja tikai ar grūtībām. Uru noķēra, atkal novietoja uz kuģa un … palaida okeānā.

Kamēr viņš atradās baseinā kopā ar citiem delfīniem, viņam izdevās šo to uzzināt, un to visu viņš pastāstīja delfīniem. No šīm ziņām Guku sevišķi pārsteidza jaunā delfīna Ega dzīves stāsts.

Egs ar savu baru dzīvoja Oahu salas apkaimē. Agri no rīta atbrauca vairāki kuteri, kas piedzina delfīnu baru pie Pingvīnu sēkļa, un Egs nokļuva gūstā, mazā vannā uz klāja. Viņš bija gluži viens, un tas bija nepatīkami. Pēc tam viņu izņēma no vannas un pārvietoja koka būrī, kas šūpojās uz enkuriem lagūnas dziļumā. Un atkal viņš bija viens: ūdenī blakus nebija delfīnu pēdu un nebija dzirdami viņu signāli.

Viņš pavisam sīki iepazinās ar cilvēkiem, no kuriem viens pavadīja ar viņu vairāk laika nekā pārējie. Drīz vien Egs saprata, ka cilvēki devuši viņam jaunu vārdu — Keikijs, un sāka atsaukties uz to. Saprotams, viņš pat nenojauta, ka šis delfīnam dīvainais vārds ha- vajiski nozīmē «bērns».

Tiklīdz Egs bija mazliet iedzīvojies savā jaunajā stāvoklī un sācis labprāt ēst, zivis devuši tikai tad, kad viņš pēc svilpiena piepeldējis pie trenera. Tas bija pavisam vienkārši un pat garlaicīgi. Lai kaut kā dažādotu šo garlaicīgo nodarbību, Egs pēc svilpiena sāka lēkt ārā no ūdens un, balstīdamies uz ātri vibrējošo asti, virzīties tuvāk trenerim.

Pēc tam cilvēkiem nezin kāpēc bija ievajadzējies, lai pēc izsaukuma signāla Egs pieskartos ar degunu zemūdens skaļrunim. Skaļruni pakāpeniski sāka attālināt no viņa un līdz ar to pieprasīja, lai delfīns piepeldētu pie tā un tad pieskartos tam. Ja Egs kļūdījās, treneris aizgāja no viņa, dodams skolniekam laiku «pārdomām», bet pēc tam atjaunoja nodarbības.

Ega treniņi notika lielā, daļēji slēgtā lagūnā, kurā ar tīklu bija nožogota neliela platība. Kad delfīns divas dienas bija nodzīvojis aiz tīkla, viņam deva iespēju izpeldēt lagūnā.

Sākumā Egs nevēlējās atstāt dārziņu, pēc tam negribēja tajā atgriezties. Ar laiku viss nokārtojās. Pēc signāla delfīns izpeldēja lagūnā un pēc signāla atgriezās dārziņā. Tagad Egam atļāva peldēt pa visu no jūras norobežoto lagūnas daļu, tomēr viņš reti iedrošinājās aizpeldēt tur, kur bija pietiekami dziļš.

Katru dienu viņam deva daudz aukstu un beigtu zivju. Lagūnā bagātīgi bija sastopamas dzīvas zivis, bej viņam nebija vajadzīgs velti tās iznīcināt.

'Kad cilvēki noņēma tīklu, kas norobežoja lagūnu no jūras, Egs neaizpeldēja no lagūnas. Viņš bija pieradis pie cilvēkiem un labi zināja, ka tie nedarīs viņam neko ļaunu.

Guks peldēja brīvo delfīnu barā un prātoja par Egu- Keikiju. Tas pēc savas gribas bija palicis dzīvot ar cilvēkiem. «Savādi,» domāja Guks.

Pretim viņam vēlas paklausīgie elastīgie viļņi; viņš bija kopā ar draugiem un pilnīgi nesaprata, kā var tupēt koka krātiņā, ēst beigtas, kaut arī droši vien garšīgas zivis un neizmantot pirmo iespēju, lai nokļūtu savā barā.

—   KapēC gan Egs neaizpeldēja pie sava bara? — jautāja Guks.

—   Man arī tas nebija saprotams, — teica Eča, — bet Caka mums visu izskaidroja. Egs bija pavisam mazs delfīns, viņš neko vēl nezināja par jūru. Beidzot, viņam vienkārši bija bail peldēt vienam: viņš taču lāga pat neprata ķert zivis un nezināja ceļu uz dzimto baru.

No sāniem'parādījās otrs delfīns un arī sāka svilpot Gukam:

—   Kad izdzirdēju šā Ega dzīves stasta sākumu, es atcerējos, kā parādīju patstāvību bērnībā un vairākas reizes gandrīz vai pazudu. Un vai tu, mazs būdams, neesi dabūjis velnu redzēt?

—   Bet kāpēc «stāsta sākumu»? — Guks izvairījas no atbildes. — Vai tad par Keikiju vēl kaut kas zināms?

—   Protams, turpinājumu viņš izstāstīja pats. Egs taču atkal ir kopā ar dzimto baru.

—       Jā, viņam paveicās, — nosvilpoja Eča. — Viņš nodzīvoja pie cilvēkiem vēl dažus mēnešus, paaugās un kļuva, ka viņi saka, pilnīgi pieradināts. Viņš zināja daudz par cilvēkiem, bet maz par jūru. Viņam piestiprināja dažādas kastītes, kas traucē peldēt, un pēc šāda signāla, — Eča melodiski un stipri iesvilpās, — piespieda nirt. Bet Egam tas nepatika, un viņš neienira dziļi. Varbūt viņš tā arī uz visiem laikiem būtu palicis kopā ar cilvēkiem, bet reiz eksperimenta laikā parādījās milzīga haizivs. Egs ļoti izbijās: viņš nezināja, kā izturēties, un metās atklātā jūrā. Ka-d viņa izbailes bija pārgājušas, tad ne tiaizivs, ne cilvēku nebija blakus. Ilgu laiku viņš peldēja viens, kur acis rāda, bet pēc tam satika delfīnus, kuri viņam parādīja ceļu uz dzimto baru.

—   Egu var apsveikt, — teica Guks, domādams par sevi un savu baru.

—   Caka mēdz teikt, ka tas viss nav tik vienkārši, — nesvilpoja Iru. — Gan Urs, gan Egs stāstīja par. citiem delfīniem, kuri, cik vien atceras sevi, dzīvo kopā ar cilvēkiem. Un viņi nemaz nedomā peldēt projām no tiem.

—   Protams, viņiem nav sava bara, viņiem ar cilvēkiem ir interesanti, un viņi pieraduši pie jaunās dzīves.

—   Man grūti tam ticēt, — nočīkstēja Guks. — Kā var dzīvot akmens sienās un ēst beigtas zivis?

—   Nesteidzies ar secinājumiem, atceries, ko mēdz teikt Čaka: «Tas viss nav tik vienkārši!»

«Varbūt tā arī ir,» domāja Guks. Un viņš atcerējās, ka pats, sastapdamies Antarktikā ar cilvēkiem, uzreiz nepeldēja projām. Arī viņu kaut kas vilka tuvāk iepazīties ar šīm dīvainajām būtnēm.

ZEMŪDENS MĀJA

Saule stāvēja zenītā, un delfīni lēni slīdēja zaļajos okeāna viļņos. Viņi peldēja virs dziļas ieplakas, un Cakas bars atradās priekšā mazliet sāņus. Zivju nebija, bet arī delfīni vēl nejuta izsalkumu;

— Guks pilnīgi neko nezina par cilvēkiem; — teica Eča, — pastāsti viņam, Tru, par cilvēkiem, kuri dzīvo zem ūdens.

—   Kā tad tā! — iesvilpās Guks. — Cilvēki slikti prot peldēt, viņi ir neveikli un gausi…

—   Ta gan, bet mēs zinām, ka viņi var ienirt ļoti dziļi un palikt dzelmē tik ilgi, cik var tikai Mobijs Diks. Tiesa gan, tādos gadījumos viņiem piestiprināti lieli pūšļi ar gaisu un uz augšu stiepjas caurulīte.

—   Nu redzi, viņi nespēj brīvi un viegli peldēt, kā lai viņi dzīvo jūrā!

—   Guk, tu esi ļoti nepacietīgs. Cilvēki var nirt arī bez gaisa caurulītēm.

—   Jā, liekas, tieši ar tādu cilvēku es iepazinos zem ledus.

Nu redzi! Un vēl viņiem ir kuģi, ar kuriem viņi peld zem ūdens. Vai tu tos esi sastapis? — jautāja Tru.

—   Un tas vēl nav viss, — syilpoja Eča. — Cilvēkam, kā liekas, patīk pie mums zem ūdens, jo viņi sākuši būvēt sev kaut kādas klintis.

—   Kādas klintis? — ieinteresējās Guks.

—   Mēs uzzinājām to no citiem delfīniem, — atbildēja Tru. — Egs iepazinies ar delfīnu, kurš negrib peldēt projām no cilvēkiem, viņu sauc par Tefiju. Un šis delfīns palīdz cilvēkiem dzīvot zem ūdens dobās klintis …

—   Ja, Guk, Tefijs ir liels un gudrs delfīns, un viņš par cilvēkiem zina daudz, daudz. Viņam tie patīk. Viņš apsargā tos 110 haizivīm un pats ari pastāstīja par šīm klintīm, — apstiprināja Eča.

—   Tas viss ir dīvaini, — nosvilpoja Guks, — un es neko tādu agrāk neesmu dzirdējis. Droši vien šīs klintis cilvēkiem vajadzīgas par zemūdens patvertnēm. Visas neveiklās un gausās būtnes okeānā slēpjas patvertnēs. Un ko vēl Tefijs pastāstīja?

—   Cilvēki, kuri dzīvo šajas tukšajās klintīs, ir ļoti gausi un nemaz neiznirst virspusē …

—   Bet kā tad viņi elpo?

—   Klintīs ir ļoti daudz gaisa, tik daudz, ka no tām visu laiku plūst ārā gaisa burbulīši. Tefijs teica, ka tāpēc uzturēties mājai blakus esot ļoti grūti, jo pastāvīgi ir liels troksnis.

—   Es atcerējos, — nosvilpoja Guks, — cilvēks zem ledus arī laida ārā lielus gaisa burbuļus, un reizē atskanēja stiprs troksnis.

—   Egs nezina, ko cilvēki dara zem ūdens. Tefija stāsts viņu tā izbrīnījis, ka viņš aizmirsis izjautāt par to.

—   Nekādā gadījumā, — piebilda Eča, — viņi tur nezvejo zivis. Šādam nolūkam viņiem ir kuģi un milzīgi tīkli. Guks droši vien ir redzējis, kā to dara.

Guks pazina parastos tīklus, kurus zvejnieki met pie krastiem, bet nepaguva neko pateikt, jo runīgā Eča turpināja stāstīt:

—   Kad mums ceļā gadās šie milzīgie dārdošie kuģi, kas velk aiz sevis pa jūru garus tīklus un caur šo maisu kāš okeānu, ir ļoti interesanti vērot, kā muļķa zivis mūk uz visām pusēm. Bet dažreiz, — nosvilpoja Eča, — zivju ir tik daudz, ka ar tām tiek piebāzts viss maiss. Daži muļķa delfīni, sevišķi lagenorinhi tā aizraujas ar zivju medībām, ka paši iekļūst šajā maisā.

—   Nu tad jābūt pilnīgi galvu zaudējušam, — nosvilpoja Tru. — Man, piemēram, patīk peldēt blakus tiklam un ķert tās zivteles, kuras domā, ka ir jau pilnīgā drošībā.

—   Jā, — teica Guks, — no jūsu stāstiem es secinu, ka gluži neko neesmu zinājis par cilvēkiem. Manas zināšanas par viņiem nav nekādi salīdzināmas ar to, kq zināt jūs. Iedomājieties tikai: delfīnus ķer ne tādēļ, lai nogalinātu; viņus tur gūstā, baro un, kā teica Eča, pieradina, bet paši cilvēki sāk dzīvot zem ūdens. Varētu teikt, mācās dzīvot zem ūdens.

—   Jā gan, Guk, Cakai taisnība, — nosvilpoja Tru. «Tas viss nav tik vienkārši.» Bet tagad mums jāpasteidzas, bars aizgājis tālu uz priekšu.

Un trīs lielas graciozas ēnas aizslīdēja un izkusa okeāna zilgmē. Majestātiskie viļņi vienaldzīgi vēlās uz priekšu, tikai uz priekšu. Un šai mūžīgajai stihijas kustībai nebija ne gala, ne malas.

DIENAS IEDALĪJUMS

Guks kāri klausījās savu jauno biedru stāstos un varētu klausīties tajos bez gala. Pēc tiem Guks uzzināja, ka no Lielā okeāna, bez šaubām, iet ceļš atkal uz rietumiem un ka galu galā šis ceļš atved atpakaļ uz Lielo okeānu, bet jau no austrumiem. Guks uzzināja, ka, peldot tālāk uz ziemeļiem, tāpat kā dienvidos, kļūst arvien aukstāks un aukstāks un tur atkal parādās ledus. Viņš dzirdēja arī par savādiem zvēriem, kas dzīvojot okeāna ziemeļos.

Laiks barā Gukam aizlidoja ātri. Diena dalījās trijās nevienādās daļās. Barības iegūšanai delfīni izlietoja maz laika. Ķert zivis un kalmārus nemaz nebija grūti: vieni sadzina, citi apdullināja zivis ar ultraskaņu un kampa ciet. Parasti medīja viss delfīnu bars, un to darīja no rītiem un vakaros, kad saule nežilbināja acis un jūra bija mierīga. Naktīs kādu laiku visi gulēja. Deliīnu miegs nepavisam nav miegs mīkstā gultā, bet drīzāk gan pussnauda, pēc vienādiem laika posmiem neapzināti iznirstot ūdens virsū.

Protams, baram bija arī sargi, kas palika nomodā, bet viņu darbs nebija grūts: pirmkārt, tāpēc ka jūrā nav plēsoņu, kas uzdrošinātos uzbrukt delfīnu baram, un, otrkārt, tāpēc ka nakts dežūra katram sargam bija ļoti īsa — varbūt stundu vai mazliet vairāk.

Lielāko diennakts daļu bars izlietoja jautrām rotaļām, stridiem un stāstiem, mācīja mazuļiem visas dzīvē nepieciešamās zināšanas. Bars nekad nevirzījās cieši kopā, bet sadalījās nelielās grupiņās. Tas ari dabiski, jo katras delfīnu mātes tuvumā turējās viņas bērni, no kuriem daži jau bija pieauguši un kuriem bija savi bērni. Tādas nelielas ģimeņu grupiņas veidoja bara pamatu.

Protams, neviens neaizliedza dažiem delfīniem sapulcēties un aizpeldēt pavisam uz citu pusi. Tādā gadījumā obligāti vajadzēja paziņot savu maršrutu un regulāri uzturēt sakarus ar baru.

Reiz Guks kopā ar Eču un vēl kādu delfīnu nolēma aizpeldēt uz ķirzaku laukumiņu, līdzīgu tam, kuru Guks reiz bija atkiājis pirms sadursmes ar Zalofu. Eča zināja tadu laukumiņu un apsolīja sagādāt draugiem prieku parotaļāties ar ķirzakām zem ūdens. Sī vieta atradās diezgan tālu no bara: turp_vajadzēja peldēt ne mazāk par pusi dienas. Viņi devās ceļā agri no rīta, nenogaidījuši kolektīvās medības un nolēmuši apmierināt izsalkumu pa ceļam. Pēc pāris ceļā pavadītajām stundām Eča, kas bija it kā vecākā šajā trijniekā, pagriezās atpakaļ uz bara pusi un nočirkstināja, cik speķa: «Esmu Eča no Cakas ģints! Esmu Eča no Cakas ģints!» Un, tā pasignalizējuši bara dežurantiem, ka viss kārtībā, viņi sāka peldēt tālāk. Vēl pēc dažām stundām visi trīs jau bija tik tālu no bara, ka to nevarēja vairs aizsniegt neviena delfīnu skaņa, to Guks labi zināja. Bet Eča izturējās kaut kā dīvaini: ienira desmit garumu dziļumā un tur sāka kliegt: «Esmu delfīns Eča no Cakas ģints!»

—   Kādēļ tu ienirsti un tur kliedz? Kas tevi izdzirdēs, kad mēs atrodamies piecu stundu attālumā no bara? — jautāja Guks.

—   Kā, vai tad tu nekā nezini par skaņu kanāliem okeānā? — savukārt brīnījās Eča. — Dažādās okeāna vietās, dažādā dziļuma — piecdesmit un dažreiz pat simt garumu zem virsas — atrodas sevišķi ūdens .slāņi, pa kuriem skaņa var izplatīties simtiem reižu tālāk neka pie ūdens virsas. Visi Lielā okeāna delfīni to zina un bieži izmanto šos slāņus ziņojumu raidīšanai lielos attālumos. Ja iepriekš norunā, tad ziņojumu var nosūtīt ņo Liela okeāna viena gala uz otru īsākā laikā, nekā vajadzīgs, lai sazvejotu zivis.

—   Bet kā barā uzzina, ka viņiem jāklausās skaņu kanals?

—   Vai tu neievēroji, ka barā visu laiku kāds no delfīniem atrodas dzelmē? Lūk, tas, kurš atrodas dziļumā, tad arī dzird jebkuru signālu šajā slānī un par to pastāsta biedriem.

ĶIRZAKAS ZEM DDENS

Eča pieveda draugus pie Tauera salas krastiem un, ka jau labi pazīstamā vietā, iepeldēja šaurumā, kas iesniedzās dziļi salā. Pēc dažiem desmitiem garumu delfīni nokļuva lielā sena vulkāna krāterī, ko tagad pa pusei bija piepildījis jūras ūdens. Ap viņiem slējās iepelēkas klintis, bet uz nolaidenam krātera sienām saulē sildījās daudz ķirzaku.

Ķirzakas sēdēja, nevis ka pagadas, bet katra savā sektorā, gatava aizstāvēties pret jebkuru ielaušanos. Ikviena tada iecirknī saimniekoja tēviņš un vairākas

mātītes. Vajadzēja tikai citam tēviņam pāriet pār kaimiņu sektora robežām vai pat tikai tām tuvoties, kad tēviņš — sava sektora saimnieks pacēlās uz garajām kājām un, pagriezies pret ienācēju, sāka ritmiski mat ar galvu, kas nozīmēja izaicinājumu uz cīņu. Pēkšņi viena ķirzaka metās virsū otrai un abas sadūrās ar galvam. Sagrūžas un atkal stāv viena pret otru, krata galvas uz augšu un uz leju, izaicina viena otru uz jaunu cīniņu. Pēc tam no jauna metas frontālā uzbrukumā un atkal izšķiras. Un tā tik ilgi, līdz kāda atzīst sevi par uzvarētu un pazemīgā poza izstiepjas uz vēdera. Tādu vairs neaiztiek, un mazliet vēlāk viņa var mierīgi aiziet. Bet, ja uzbrukums aizliegtajā teritorijā noticis bez noteikumu ievērošanas, tas ir, bez izaicinājuma uz kauju, slepus, tad sektora saimnieks bez brīdinājuma klūp virsū ienācējam un kož viņu, kur vien tiek klat, sit pretinieku ar asti un skrāpē ar nagiem tik ilgi, līdz piespiež to aiziet.

Klinšaina, kraujā krasta pakājē bija sekla, ar aļģēm pieaugusi vieta. Norāpušās no klints, ķirzakas piespieda kājas pie ķermeņa un peldēja tieši uz savām ganībām, stipri purinādamas asti no vienas puses uz otru. Delfīni atrada ganībās piecas lielas ķirzakas. Visas tās bija nodarbinātas ar aļģu apgraušanu. Nepievērsdamas uzmanību delfīniem, ķirzakas turpināja ar žokļiem

skrubināt aļģu gabaliņus un piepildīt ar tiem savus ietilpīgos vēderus. Eča, veikli novietojusies aizmugurē pašai lielākajai ķirzakai, ātri satvēra to aiz astes un, pacēlusi virs aļģu biezokņa, aizsvieda sāņus. Ķirzaka, ar plati ieplestam kājām lidodama pa lielu loku, mēģināja iegūt līdzsvaru, bet tas viņai izdevās tikai tad, kad bija nokritusi dibenā divu garumu attālumā no delfīna. Un dīvaini: it kā nekas nebūtu noticis, viņa tūdaļ sāka atkal rāpot starp aļģēm, uzmeklēdama tās, kuras viņai šķita gardākas. Bija pienākusi Guka kārta aizsviest ķirzaku, ko viņš arī izdarīja gandrīz tikpat veikli kā Eča. To darīdams, Guks paspēja nirstot panākt ūdenī lidojošo ķirzaku un ar degunu uzsviest to uz ūdens virsu, pēc tam vēl un vēlreiz. Kad ķirzaka bija nogrimusi dibenā, tā nesteidzās pie aļģēm, ka bija darījusi pirmā ķirzaka, bet tūdaļ izstiepās uz vēdera, ar savu pozu izrādīdama pilnīgu kapitulāciju.

Ečas patmīlība bija aizskarta. Viņa ātri ienira līdz smilšainajam dibenam, sāņus no zaļās pļaviņas, un, pasviedusi uz augšu kādu smagu lietiņu, sāka balansēt ar to uz deguna, turēdamās ūdenī stāvus, ar,degunu uz augšu. Sī lietiņa bija neliela, delfīna acs lielumā, spilgti dzeltena, spīdīga, plakana. «Tādu lietu noturēt uz deguna nav tik vienkārši,» nodomāja Guks. Un kur gan Eča atradusi tik interesantu daiktu? Bet Eča, it kā uzminējusi Guka domas, ienira līdz dibenam un pamāja, lai viņš peld līdz.

—   Skaties, cik daudz to ir te! — Un viņa ar degunu norādīja uz blāvi spīdošām zelta monētām, kas gulēja kaudzē starp tādām kā pussatrūdējušām ozolkoka muciņas atliekam. Apkārt šur tur smiltīs rēgojās resnu baļķu atliekas, visādi sarūsējuši priekšmeti. No rūsas nāca sūra ūdens straumītes, bet no dzelteno ripiņu — monētu kaudzes Guks nevarēja uztvert nekādu smaku. Tas tāpēc, ka zelts ir ļoti izturīgs un pat jūras ūdenī nešķīst un neoksidējas.

—   Nekā interesanta nav, — iebilda Guks. — Sīs ripiņas ir pilnīgi nedzīvas. Nav saprotams tikai, kā tās radušās, visas pilnīgi vienādas.

—   Vecākie mums stāstīja, ka pirms vairākām paaudzēm šo salu ūdeņos bieži bijuši sastopami nedzirdami koka kuģi desmit un divdesmit garumu lielumā. Ar

kuģiem braukuši lie paši cilvēki, kurus tu sastapi Dienvidu polārajā jūrā uz ledus gabala. Dažreiz viņi skaļi tarkšķinājuši ar kaut kādām īsām nūjām, bieži viens kuģis iznīcinājis otru, un tad daudz nedzīvu ķermeņu izmesti aiz borta. Droši vien te guļ viens no tādiem i sadragātiem kuģiem un šīs spīdīgās ripiņas izgatavojuši cilvēki.

—   Pēc mums nesaprotamiem likumiem, — iesaistījās sarunā otrs delfīns, — šie cilvēki vada lielus kuģus 1111 taisa daudz visādu dīvainu lietu. Tomēr ir kaut kas kopīgs starp viņiem un mums. Varbūt viņi uz zemes ir tas pats, kas mēs jūrā.

—   Dažreiz man šķiet, — teica Guks, — ka cilvēki zina ko tadu, kas mums ir ļoti svarīgi, bet nav zināms. Viņiem Ir tik milzīgas acis kā kalmariem, tikai dziļākas un dzīvākās, un ļoti patīkamas priekšējas ekstremitātes — posmainas un reizē maigas.

—   Pareizi, bet kā tu to zini? Vai tad tu esi bijis Lielās Draudzības svētkos?

—   Es pat neesmu dzirdējis par šiem svētkiem. Bet ar divkājainiem sastapos zem ledus Dienvidu polāraja jūra, — atbildēja Guks. — Kas tie par svētkiem?

—   Drīz uzzināsi, jo mēs tieši virzāmies uz siltajām salām, kur notiek šie svētki. Jā, starp citu, vai tev vēl sap spura pēc kauliņa ar Zalofu?

—   Mazliet. Un zini, nesadzīst zobu pēdas.

—   Tad peldēsim ārstēties. Cik atceros, kaut kur te jābūt geodiju audzēm, es jutu to smaržu, kad mēs iepeldējām šajā līci.

Atvērdami un aizvērdami muti, lai ūdens labāk noskalotu mēli, delfīni lēni aizpeldēja uz applūduša kra- tera izeju. Grūti, protams, no tūkstošiem smaržu izvēlēties tieši to, kura tev vajadzīga, tomēr iedzimtā orientēšanās sajūta nekad nepamet delfīnu. Lūk, viņu pašu pēdas, lūk, pa ganibām skraidelējošo ķirzaku smarža, barakudu bariņa pēdas, pingvīna pēdas un te vesela straume piesātinātā ar juras lauvas smaržām. Laikam jāpeld mazliet zemāk. Un tiešam — tuvāk pie dibena kļuva manāmākas jūras dibena faunas smaržas. Jūtama langusta smarža — šis milzīgais vēzis tup kaut kur tuvuma savā alā un droši vien pat mitējies kustināt ūsas, sajuzdams lielu delfīnu tuvošanos. Sākušas smaržot lielas gliemežnīcas, kas piestiprinājušās pie klintīm, bet no kaut kurienes atnākusi iztraucēta jūras apelsīna pazīstamā smaka — un Gukam uzreiz sāka kost melē. Interesanti, kurš savādnieks nolēmis aiztikt jūras apelsīnu? Un it kā par atbildi uz šo mēmo jautājumu Guks ieraudzīja dibenā zem sevis divus jūras apelsīnus, kas jocīgi skrēja viens otram virsū un trinās ar sāniem. Reizēm zem tiem aizlidoja sānis sīki akmentiņi, un tad parādījās viena krabja spīle.

«Tātad esat saplēsušies, balodīši, bet man jāosta jūsu pretīgā smaka? Nē — tālāk projām,» nolēma Guks. Un te viņa mutē iekļūst jauna smaka. Stipra un nepazīstama, mazliet rūgta un tāda šķebini. No kurienes ta nāk? Tūlīt uzzināsim: galvu pa labi — smird mazāk, galvu taisni — smird ciešami, galvu pa kreisi — smaka stiprāka. Viegls pagrieziens uz kreiso pusi — un atkal ātra analīze. Pēc dažiem garumiem saka smirdēt' tik stipri, ka šķita — pats esi piesātināts ar šo smaku. Nu jau ari Eča parādījusies, no tālienes redzams, ka viņa peld tapat kā Guks, laiku pa laikam pārbaudīdama, no kurienes nāk šī smaka.

Tieši zem abiem tuvu kopā sapeldējušiem delfīniem jūras dibenā starp nelielām aļģēm pacēlās tādas kā dīvainas būves, kā savādi augi: īsiņi (pusgaruma) un resni — droši vien ne resnāki par Guka ķermeni — dzelteni oranži zari, kas stiepās no dibena.

—   Lūk, kur geodija. Vai zini, kā ārstēties? Patrin slimo spuru gar šo veidojumu tā stiprāk. Nebaidies, sakumā sāpēs, jo geodiju klāj sīkas adatiņas: tās vēlāk izlīdīs no ādas, un sāpes pāries. Galvenais, pēc šādas operācijas tava brūce atri aizdzīs.

Saspiedis žokļus, lai nepaliktu bez elpas no riebīgās smakas, Guks piesardzīgi tuvojās vienam no stumbriem. Tajā bija redzami caurumi, kas sniedzās iekšienē. No dažiem kanāliem kārās ārā garneles, citos kustējās kaut kādi tārpi, pa šā sūkļa virsu — geodija bija milzīgs sūklis — rāpoja sīki moluski. Guks sagriezās iesāņus un, izstiepis spuru tālāk no ķermeņa, pieskārās ar to pie grubuļainas sūkļa virsas. Viņš gaidīja sāpīgus dūrienus un tāpēc sevišķi neizbijās. Guks novilka slimo spuru gar sūkļa virsu vairākas reizes, arvien stiprāk spiezdams uz to. «Droši vien pietiks,» viņš nosprieda. «Un tagad visi delfīni vairīsies no manis šās pretīgas smakas dēļ.»

—   Ei, Guk! Tu esi aizmidzis pie sūkļa, vai? — Eča sāka tarkšķināt no augšas, no ūdens virsas. — Pietiek berzēties gar šo rīvi, peldēsim atpakaļ pie bara!

pārlēciens un citas rotaļas

Barā viss ritēja savu gaitu. Daudzas delfīnu grupas pa dienu bija izklīdušas okeānā, un tagad bars aizņēma daudzu tūkstošu garumu platību. Uz vakara pusi šie jūras iedzīvotāji grupa^-pēc grupas sapulcējās, un visi sāka rotaļāties. Kādus tikai ^trikus delfīni te netaisīja! Atkarībā no dalībnieku skaita rotaļas bija dažādas. Ja piedalās trīs' četri delfīni, tad parasti notiek pārlēciena rotaļa. Ieskrienas un pārlec cits citam pari. Sevišķs šiks bija pārlēkt otram, kad tas negaida, — reizēm bez ieskriešanās, no vietas. Cakas barā bija īsti meistari, kas prata pārlēkt paKsāniski. Tas bija apbrīnojams skats, ķad divi delfīni mierīgi peld pašā ūdens virsējā slāni, piepeši viens uzšaujas gaisā un nokrīt ceļa biedram otra pusē. Guks nolēma, ja vien viņam izdosies atgriezties Melnajā jūrā, iemācīt visiem delfīniem šādu triku.

Cita rotaļa, kurā mazs dalībnieku skaits varēja jautri pavadīt laiku, bija spirāle. Viens delfīns mierīgi peld uz priekšu, otrs* panak viņu no aizmugures un griežas ap to spirālē, apdzīdams un izpeldēdams priekšā. Uzvarētājs ir tas, kurš izdara vairāk apgriezienu ap otru. So rotaļu Guks pazina, viņš pat lināja pretspirāli, kad spirāli sagriež viens no prļjtim peldošajiem delfīniem.

Interesanta rotaļa ir tarans. Divi delfīni ieskrienas no tālienes un drāžas viens otram virsū. Pašā pēdējā brīdī nogriežas un aiztraucas pusspuras attālumā viens no otra. Pats galvenais" šajā rotaļā — ieskrieties stiprāk un aiztraukties vienam gar otru tuvu jo tuvu.

Nu, protams, delfīnigsgjēlējās arī ritenī — brīnišķīgā jautrā rotaļā, kurai vWfa nodoties stundām ilgi. Vajadzēja peldēt lieliem lokiem. Parasti pirmo loku vajadzēja nopeldēt lielā dziļumā, bet katru nākošo arvien tuvāk un tuvāk ūdens virsai. Pēdējie loki jau bija pie pašas virsas, un varēja pat izlidot no ūdens un beigt loku gaisā. Tas bija lieliski! Tiesa gan, ritenis, tāpat kā augstlēkšana, vislabāk iznāca tad, ja spēlē piedalījās daudz spēkos un veiklībā līdzīgu pretinieku. Ta notika, kad sapulcējās vairāki bari, un sevišķi tad, kad bija izsludinātas starpģinšu spēles. Tad simtiem delfīnu vienlaikus varēja izšauties gaisā, sacenšoties, kurš

uzlēks augstāk. Lai noteiktu uzvarētāju, lēkt vajadzēja ļoti saskaņoti, vienā un tajā pašā brīdī izšaujoties no ūdens augšup. Divus garumus varēja uzlēkt katrs delfīns, trīs — tikai daži, bet laiku pa laikam atradās arī tādi meistari, kuri varēja uzlēkt pat piecus garumus.

Lai labi uzšautos gaisā, vispirms vajadzēja ienirt un drāzties uz ūdens virsu, arvien ātrāk un ātrāk strādājot ar asti. Kad labi ieskrienas, tad droši var lēkt ārā un griezties gaisā, kā prot, bet, ja kustība pirms lēciena palēnināta, tad labāk nemaz nelēkt — lēciens iznāks neglīts, un visi ilgi ķiķinās.

Sajā vakarā Cakas bars savienojās ar otru baru, kuri: bija pavadījis laiku pie Kokosa salas, triju dienu attālumā no šejienes. So baru vadīja Reča — viena no Cakas meitām. Cakas otra — vecākā meita Cimka vadīja šās pašas ģints trešo baru, kas bija neliels un pašlaik pavadīja laiku atklātā okeānā piecu sešu dienu attālumā uz rietumiem no Bruņurupuču salām. Visiem šiem bariem vajadzēja sapulcēties pie ģintij vien zināmajām Koraļļu salam, talu uz rietumiem no šejienes, tajā laikā, kad sarkanā zvaigzne vakaros sastapsies ar pilnu mēnesi virs apvāršņa. Turpat ģintij piebiedrosies jaunie tēviņi, kas ceļo pa Lielo okeānu pieredzes bagātu pieaugušo tēviņu vadībā.

— Būs ģints spēles, un varbūt mēs norunāsim ar citam ģintīm par starpģinšu spēļu sarīkošanu! — ar sajūsmu pabeidza Eča. — Zini, cik jautri delfīni ir Kecas ģintī, un bez tam tik interesanti ir klausīties slaveno Rakoru no Tičili ģints, kad viņš stāsta par pagājušiem laikiem un tālām zemēm.

Cakas bars dienu pēc dienas virzījās arvien tālāk no Bruņurupuču salām uz rietumiem. Delfīnu ceļš veda pāri vislielākajam okeānam uz Zemes — pāri Lielajam jeb Klusajam okeānam. Atklātā okeānā bija ne mazāk interesanti kā pie salu krastiem. Te bija gan kalmāri, kurus Guks labi pazina pēc tikšanās Atlantijas okeānā, gan lidojošās zivis, gan fregatputni, gan tunču bari, gan zelta makreles un vēl daudz zivju, no kurām ne mazums ir tādu, kas pagaidām nav atrodamas cilvēka rokasgrāmatās un muzejos. Te Guks iepazinās ar dīvaino čūskveida makreli — nakts un dziļūdens iedzīvotāju, kas paceļas augšējos ūdens slāņos tikai bezmēness naktis. Garš, lokans ķermenis Guka garumā, milzīga, zobaina mute un — pats interesantākais, ko Gukam izdevās saskatīt, — spīdīgi zobi, kas ar asajiem galiem vērsti atpakaļ. Ja kāds laupījums iekļūst šās plēsoņas mutē, zobi tam nedod iespēju izsprukt. Un nākamā sastapšanās bija pavisam no citas pasaules — dienas un saules valstības. Reiz delfīnu bars satika mazo, miermīlīgo kalmāru radinieku — mazuli argonautu. Dīvainās būtnes lielas olas lielumā lēni slīdēja pie ūdens virsas. Argonauta muguriņa ir maigā pistā- ciju krāsā ar sudrabotam svītriņām, kas stiepjas no sāniem. Zemākās svītriņas un ķermeņa sani ir sudraboti brūni un laistās gan sarkanīgi, gan pelēcīgi, gan zili. Bez tam pa visu ķermeni ka zvaigznītes izkaisīti daudzi sīki, spīdīgi plankumiņi. Sim galvkājim moluskam saglabājusies arī gliemežnīca — plāna, plāna, it kā no papīra. Kādēļ moluskam, kurš peld pa jūru, vajadzīga gliemežnīca. Izrādās, tādēļ, lai glabātu tur olas, no kurām izšķilsies mazi argonautiņi. Un tāpēc gliemežnīca ir tikai mātītei. Sis mazais brīnums kustas tāpat ka visi galvkāji moluski — ar galvu atpakaļ, iz- grūžot iepriekš uzņemto ūdeni no nelielas piltuvītes — reaktīvā dzinēja.

Bez sevišķiem piedzīvojumiem bars diendienā turpināja virzīties arvien tālāk uz rietumiem. Okeāns bija mierīgs, vējš — vienmērīgs, un delfīni izklaidējās. Bet tad piektajā vai sestajā dienā kopš ceļojuma sākuma no Bruņurupuču salām laiks vakarā mainījās. Parasti dzeltenīgi zaļais tīrais rieta debess jums kļuva nemierīgi sarkans, un pie apvāršņa parādījās neliels, tumšs plankumiņš.

Nakts pagāja mierīgi, pat pārāk mierigi — ne vēja pūsmas, pat viļņi, šķiet, palēninājuši savu skrējienu. Dabā it kā nekas nebūtu mainījies, un tajā pašā laikā it kā viss būtu pārvērties. Pazuduši putni, kas vienmēr lidinājās virs okeāna, kaut kur pazudušas skaistules zelta makreles un tunči. Pat haizivis nolaidušās dziļāk.

Tomēr būtu nepareizi teikt, ka paslēpušās visas haizivis. Tieši šajās stundās pirms negaisa delfīnu bars sastapa milzīgu vaļu haizivi. Pat delfīniem šāda sastapšanās bija notikums. Viņi ilgi pavadija šo nezvēru

vismaz desmit Guka garumu lielumā, uzmanīgi aplūkoja to un pat pamēģināja parotaļāties. Jau paši mazākie delfīnēni zināja, ka no šā milzeņa ar vardes purnu un muti, kurā var ievietot pieaugušu delfīnu, nav nemaz ko baidīties, jo tas pārtiek tikai no planktona. Tomēr skats uz milzīgo, plakano, plato galvu ar mazām, pastulbām actiņām un milzīgām krokām, kas nokarājās uz leju no bezgala lielās mutes kaktiņiem, atstāja diezgan šaušalīgu iespaidu. Jūras milzeņa platās mutes priekšā, izkārtojušās vēdekja veidā, peldēja bariņš loč- zivju, svītrainas kā zebras. Vesela kaudze pielipējzivju, no kurām pašas prāvākās bija gandrīz vai Guka lielumā, novietojusies uz milzu haizivs vēdera.

Dabiskā ziņkārība, jautrība un rotaļība nepameta delfīnus arī šoreiz. Guks, jau pilnīgi iedzīvojies barā, šoreiz bija iniciators un pierunāja dažus delfīnus parotaļāties ar haizivi. Vienā momentā nobrieda plāns — no abām pusēm piepeldēt haizivij klāt un uzmanīgi ieķerties tās krūšu spurās. Pats galvenais, kā delfīni zināja, bija izsargaties no milzeņa drausmīgās astes sitieniem, jo tā viegli varēja noraut galvu pat pašam stiprākajam delfīnam. Domāts — darīts. Un, lūk, divi delfīni jau karājas, cieši ieķērušies platajās ķrūšu spurās. Kas nu notiks! Haizivs, kas pirmajā mirklī bija apjukusi, sāka strādāt ar asti tā, ka jūras virsū izveidojās milzīga bedre. Gabaliņu papeldējusi pie ūdens virsas, haizivs metās dzelmē, turklāt ar tādu ātrumu, ka pat daudz pieredzējušiem delfīniem aizrāvās elpa. Tomēr abi stingri turējās, sarunādamies savā starpā. Haizivs traucas desmit, divdesmit, piecdesmit garumu dziļumā kopā ar delfīnu huligāniem, kas karajas pie viņas. Milzeņa kustības joprojām tikpat vieglas un drošas, it kā pie viņa nebūtu pieķērušās papildu pus- tonnas svara. Beidzot, simt garumu dziļumā, galīga tumsa delfīni nolēma atāķēties no sava dzīvā velkoņa, reizē pēc komandas atvēra žokļus un metās sāņus, lai izvairītos no astes triecieniem. Viss beidzās laimīgi, un vēl ilgi pēc tam dīvainā reisa dalībnieki stāstīja citiem delfīniem par saviem iespaidiem. Bet Guks nosprieda, ka šāds paņēmiens rotaļāties ar haizivīm ir daudz vilinošāks un interesantāks nekā to vienkārša dauzīšana.

Mums, sauszemes iedzīvotājiem, ir bail, kad jūrā sastopamies ar viesuli, vētru, vēja brāzmu vai kad vienkārši iestājas slikts laiks. Delfīni ir jūras iedzīvotāji un nebīstas ne no vētras, ne viesuļa savā dzimtajā vidē, jo pie tā viņi pieraduši, pazīst to īpatnības un pat — kas mums, sauszemes žurkām, šķiet pavisam dīvaini, — dodas pretim trakojošai stihijai. Tā notika ari šoreiz. Tiklīdz pēc daudzām skaidri redzamām un nemanāmām pazīmēm delfīni bija noteikuši, ka tuvojas nevis vienkārši vētra, bet gan viesulis, viņi virzījās tam pretim. To varēja ari nedarīt, varēja vienkārši pagriezties sāņus no viesuļa — laika bija palicis pilnīgi pietiekami. Tomēr pēc Cakas lēmuma, ko vienprātīgi atbalstīja visi pieaugušie delfīni, tika nolemts mainīt kursu un iet pretim viesulim. Svarīga nozīme bija tam, ka mazie bara delfinēni vēl ne reizi nebija bijuši viesuli, un pieaugušie uzskatija par nepieciešamu iepazīstināt viņus ar to. Tā bija viņiem, tā sakot, viena no uzskatāmām mācībām lielajā dzīves skolā. Ari pašiem pieaugošajiem bija interesanti vēlreiz pabūt viesulī, droši vien tikpat interesanti, cik alpīnistiem uzrāpties augstos kalnos, speleologiem atklāt nepazīstamas alas vai tūristiem ar smagu mugursomu plecos iet sniegā un šķidonī pa jaunām, neiemītām takām.

Debesis klāja peleki, ātri skrejoši mākoņi, kas traucās tik zemu, ka likās, viļņi nupat aizsniegs tos. Tā pagāja puse dienas. Lāgiem sākās lielus, un kopā ar stipro vēju tas sagādāja daudz nepatikšanu bara mazuļiem — viņi vēl neprata, kā nākas, «izspļaudities», kad viņiem elpeklī stiprais vējš negaidot iepūta lielas šļakatas. Daudzi no viņiem vēl pēc tam — vairākas dienas pēc viesuļa turpināja šķaudīt un klepot.

Viesulis ir milzīgs gaisa virpulis, kas drāžas virs okeāna. Tā malās vējš griežas visstiprāk, centra — bezvējš. Tiklīdz bars iekļuva stipra vēja joslā, kustības virziens atkal mainījās — delfīni virzijās šķērsam vējam, tieši uz viesuļa centru. Pēc dažām stundām viņi iekļuva bezvēja zonā. Apkārt milzīgā platībā plosījās vējš un viļņi, turpretim te, niecīgā laukumiņā, varbūt dažus desmitus kilometru diametrā, bija brīnišķīgs klusums. Toties jūra bija neaprakstama. No visām pusēm vējš dzina viļņus, un centrā tie visi sanāca kopā, veidodami neiedomājamu drūzmu. Viļņi nebija gari, bet ļoti stāvi, drīzāk tie bija nevis viļņi, bet gan īstas ūdens sienas ar dzijām aizām — iegruvumiem starp tām.

Nabaga mazuļiem klājās grūti šajā viļņu haosā, bet pieaugušie tūlīt sāka rotaļāties: kas pārlēks pāri vislielākajai ieplakai starp viļņiem, atgrūzdamies no vienas virsotnes un uzlidodams uz otra viļņa muguras.

Līdz vakaram viesulis bija pārgājis, un saule iegrima jau mierīgā jūrā. Tuvojās pilna mēness laiks, un ar katru dienu sarkanā zvaigzne vairāk un vairāk tuvojās mēness diskam pie nakts debesīm. Pēc dažām dienām būs visas ģints gadskārtējā tikšanās, bet līdz tikšanās vietai, nomaļam koraļļu atolam, palikušas vairākas dienas ceļa.

pie koraļļu atola

Jau ilgi pirms visas ģints tikšanās pie koraļļu atola barā bija daudz kas zināms, jo darbojās nepārtrauktu sakaru sistēma starp dažādiem delfīnu bariem. Ziņas lidoja arī pa zemūdens tālo sakaru kanālu un, galvenais, notika nepārtraukta delfīnu grupiņu apmaiņa starp bariem. Parasti divu triju delfīnu grupiņas, kas bija atpeldējušas no citām vietām, uzturējās barā vairākas dienas un pēc tam atkal pazuda — aizpeldēja uz savu dzimto baru, aiznesot līdz daudz jaunu ziņu. Tā, piemēram, visi zināja, ka tēviņu bari jau vairākas dienas atrodas tikšanas rajonā un ka Cimkas bars ieradīsies vienlaikus ar galveno ģints daļu, kurā pašlaik peldēja arī Guks.

Bezgalīgais Lielais okeāns bija beidzies. Tagad bara ceļā katru dienu gadījās nelielas saliņas, salu grupas, klintis, koraļļu rifi. Bars iepeldēja Polinēzijā, brīnišķīgajā tūkstoš salu zemē, kas stiepjas no Havaju salām ziemeļos līdz Jaunzēlandei dienvidos. Guks ar pieaugošu ziņkārību pētīja apkārtējo dabu un gaidīja, nevarēja vien sagaidīt, kad beidzot bars sasniegs zināmo koraļļu atolu, lai, kā nākas, iepazītos ar dzīvi šajā okeāna daļā. Un beidzot pienāca diena, kad Eča brīdināja Guku — šodien viņi sasniegs vajadzīgo un sengaidīto atolu.

Drīz vien pēcpusdienā Guks ieraudzīja tipisku ainu, ko pazīst katrs, kurš tuvojas atolam: putaina krasta bangu josla, aiz tās žilbinoši baltas smiltis ar spilgti zaļām kokosa palmām. Atols bija milzīgs — zaļā josla ar nelieliem pārtraukumiem stiepās pa labi un pa kreisi tik tālu, ka tam, kurš gribētu nopeldēt no atola viena gala Iidz otram, būtu droši vien jāpavada ceļā ne viena diena vien.

—   Pie šā atola mūsu ģints sapulcējas daudzu paaudžu mūža laikā, — Gukam paskaidroja Eča.

.— Ar ko šis atols atšķiras no citiem?

—   Te ir ļoti liela lagūna, un tajā no okeāna ved uzreiz vairākas labas ejas. Sajā lagūnā var ilgi dzīvot ne tikai mūsu ģints vien, bet ari vēl vairākas citas..

Bars pa to laiku bija piepeldējis pie paša atola. Guks dzirdēja apdullinošo okeāna rēkšanu — tas trieca viļņus pret koraļļu rifu, kas platā lokā apjoza atolu no yfsām pusēm. Bars droši virzījās tieši uz-šiem viļņiem un drīz vien iekļuva vairākus desmitus metru plata šaurumā, kas bija izveidojies koraļļu barjeras vienlaidu mūrī. Aiz šauruma atradas atola mierīgā un sekla arējā lagūna. Te šajā stundā gandrīz nemaz nebija viļņu — tie visi sašķīda pret rifa ārējo daļu, un delfīnu bars pa nākošo šaurumu mierīgi iepeldēja atola iekšējā lagūnā. Tas, ko Guks 110 tālienes bija noturējis par lielu salu, īstenībā bija garu smilšainu saliņu šaura virknīte, kas kopā veidoja aploci daudzu kilometru garumā. Sauszemes josliņas platums bija niecīgs — ne vairāk par 50 garumiem. Visu platību šās sauszemes iekšienē aizņēma liels ezers — lagūna. Tajā šur tur pacēlas atsevišķi koraļļu rifi, bet tie te nebija tik lieli kā arējā barjera rifā, kas aptvēra atolu no jūras puses.

Nu beidzot Guks varēja vienā mierā vispusīgi iepazīties ar koraļļu rifa dzīvi. Drīz vien viņam radās laba sabiedrība — divi jauni tēviņi, kas tikko bija atgriezušies 110 ilga ceļojuma uz ziemeļiem un austrumiem, protams, ari Eča, kas ceļojuma laikā bija pieķērusies Gukam, un kāds vecs delfīns, kas pavadīja jaunos un ļoti labi pazina šo atolu. Sā delfīna vadibā draugu bariņš izpētīja stūrīti pēc stūrīša ārējā un iekšējā lagūna, un Guks iepazinās ar jaunām brīnumainām lietām un parādībām.

Visu šo koraļļu salu daudzu paaudžu laikā izveidojuši koraļļu polipi — nelieli organismi, līdzīgi aktīni- jām (puscaurspīdigiem sīkiem dzīvniekiem ar daudziem taustekļiem), ko Guks labi pazina Melnajā jūrā. Tie pārtiek no dažādām loti sīkām organiskām atliekām, kuras nokļūst uz lipīgo taustekļu virsmas. Koraļļu polipiem apakšējā daļā izveidojas kaļķa skelets. Koraļļu salas un rifi sastāv no miljoniem šādu skeletu. Rifā dzīvs ir tikai polipu augšējais slānis, kas attīstās uz šiem iepriekšējo polipu paaudžu kaļķa skeletiņiem.

Dažādās salas daļās sastopamas dažādas koraļļu kolonijas. Vislabāk tās bija attīstītas salas ārējā daļā, kur jūras ūdens visu laiku pienes daudz barības vielu, koraļļu dzīvei nepieciešamo skābekli un izšķīdušu kalciju, kuru polipi izmanto saviem skeletiem.

No ārpuses koraļļu barjera stāvus iesniedzās dzelmē. Guks tūdaļ gribēja ienirt dziļāk un paskatīties, kur šī barjera beidzas, tomēr sākumā viņš bija ievilcis pārāk maz gaisa un nevarēja ienirt dziļāk par simt garumiem, bet pēc tam, kad viņš ienira gandrīz divsimt piecdesmit garumu dziļumā, tomēr nesasniedza okeāna dibenu. Joprojām salas pusē bija vertikāla siena, kas sniedzās dziļāk dzelmē. Šī siena apakšā gan bija citāda nekā augšā. Kur nozudušas spilgtās krāsas, kur palikušas tūkstošiem visdažādāko krāsu sīko zivju, kas šaudījās augšpusē pie koraļļu rifa. Tikai nedzīvi koraļļu ķermeņi (pareizāk sakot, tas, kas palicis no koraļļiem, kuri dzīvojuši pirms simtiem un tūkstošiem gadu), ko sastiprinājušas un sacementējušas kaļķa aļģes.

— Koraļļi var dzīvot tikai netālu no ūdens virsas, — stāstīja vecais delfīns, — un paši spilgtākie no tiem dzīvo vistīrākajā un dzidrākajā ūdenī.

It kā apstiprinot viņa vārdus, kā sarkanas, rožainas, dzeltenas un oranžas mežģīnes Gukam garām traucās polipi, kas dzīvo kolonijās rifa virspusē. Bet līdzās bija redzami koraļļi violetā krāsā un visdažādākās zaļās krāsas niansēs — no smaragdzaļa līdz pelēkzaļam. Pārsteidzoša bija arī koraļļu krūmu forma. Te bija gan platas bļodas, gan milzīgi smadzeņveida krokojumi, gan krūmi ar gariem un tieviem vai resniem un īsiem zariem, gan koraļļu saulsargi, gan balkoniņi, gan jumtiņi, visneticamākās krāsu un formu kombinācijas.

Tomēr koraļļu siena tikai iztālēm šķita nepārtraukta. Tuvumā atklājās milzīgi daudz plaisu, eju, kaktu, tuneļu, bedrīšu un ieplaku. Un no visām vietām uz Guku raudzījās gan plēsīgā murēna, kas savu čūskveidīgo ķermeni paslēpusi šaurā plaisā starp koraļļu bluķiem, gan kaut kādi krabīši, noauguši ar garām spalvām, bet starp koraļļiem šaudījās lieli zivteļu bari. Lūk, bariņš tauriņzivju — visas zilas, ar dzeltenām svītrām. Lūk, kaut kur dodas sarkani zeltainu zivju bariņi, bet tur jau pavisam kas neredzēts: zivis, kuru ķermenis nav resnāks par Guka zobu; ja uz tām palūkojas no augšas vai apakšas, ūdenī redzama tikko manāma svītriņa. Bet, ja paskatās no sāniem, — zivs kā zivs, tikai tāda platāka. Viņām, tādām plāniņām, droši vien ļoti ērti izspraukties starp biezām koraļļu audzēm rifā. Pazib pilnīgi zilu pomacentrīdu grupa, bet to vidū kā prinči g^bzas daži indivīdi gaišzaļā krāsā ar zeltainām astēm. Cienīgi aizpeld divas koraļļu mencas — sarkanas, ar ziliem plankumiem, bet kas tur lien ārā no koraļļu krūma ar tik spilgti sarkanām bultām uz sāniem? A, tas taču ir karaliskais asaris perlamutra nokrāsā.

Guks varēja stundām ilgi kā apburts lēni slīdēt virs koraļļu kolonijām un atklat arvien jaunas un jaunas zivis. Tādu sārtu zivi ar melnbaltu šķērsjoslu domādams neizdomāsi! Un kur vēl citur, izņemot koraļļu rifu, ieraudzīsi šādu skaistuli zivtiņu ar brūnu muguru, oranžu vēderu un bāli zilu joslu šķērsām galvai?

Drīz vien Guks labi orientējās šajā karnevālā. Viņš saprata, ka spilgti krāsainās zivteles pilnīgi pazūd uz tikpat spilgti krāsainā koraļļu fona, bet dažas — tās pašas, kuras ar savu nokrāsu it kā piesaista sev plēsoņu uzmanibu, — momentā paslēpjas starp aktīniju jeb jūras anemoņu kustošajiem taustekļiem. Visiem šiem taustekļiem ir indīgas dzeļšūnas, un slikti klāsies tam neuzmanīgajam plēsoņam, kas dzīsies pakaļ skaistajām zivtiņām: ja viņš būs liels, tad tiks apdedzināts un izbiedēts, bet, ja mazs, tad paralizēts un ar taustekļiem ievilkts šā «ziediņa» mutes atverē. Guks ievēroja ari to, ka pašas lielākās anemones — viņa astes lielumā — biežāk ir brūnganas un zaļganas, bet pašas mazākās vienmēr ir ļoti spilgtas. Gan sarkanas, gan tumšzilas, gan zaļas, gan gaišzilas, gan dzeltenas, gan violetas…

— Paskaties, Guk, — sauca Eča, — vai redzi šo priekšmetu dibenā starp koraļļiem?

Guks tūlīt ieraudzīja lielu, tumšu, acīm redzami mīk-

stu būtni, līdzīgu resnam tārpam vai milzīgam, pusmetru garam cīsiņam. Sis «tārps» tikko manāmi kustējās pa smiltīm, un bija redzams, ka sīkie smilšu graudiņi un atkritumi pazūd tā nelielaja mutes atverē, ko apņem vairāki lipīgi taustekļi. Sev aiz muguras šis dzīvais zemes- smelējs atstāja no ēdamiem atkritumiem attīrītas smiltis, kuras bija izgājušas caur šās holotūrijas jeb trepanga — jūras zvaigznes radinieka zarnu traktu. Bet kas tad tas? Neliela sudraboti zaļa zivtiņa, kas nupat bija peldējusi aiz šā cīsiņa, pēkšņi kaut kā uzmanīgi piestājās pie atveres cīsiņa ķermenī un, izdarījusi dažas airas kustības, pazuda holotūrija, tikai galva vien redzama atverē, bet nu jau ari ta pazudusi dzīvnieka ķermenī. Kaut ko tādu Guks vēl nebija redzējis. Viņš nekad nebūtu domājis, ka zivs pati skries vēdera!

— Skaties, Guk, skaties! Tas vēl nav viss!

Un tiešām brīnumi, izrādās, tikai sākās. Lūk, atverē atkal paradās galva, ķermenis un tad visa zivs — gluži vesela. Atkal peld ap- kart savai dzīvajai majai, uzlasa drusciņas no jūras dibena. Bet, ja tuvosies plēsoņa, — tā atkal iešmauks savā māja. Vai tad kads ēdīs tādu negaršīgu melnu gaļas blāķi, kas piedzīts pilns at smiltīm!

Guka uzmanību no jauna piesaistīja koraļļu zivtiņas. Izradās, tās riņķo koraļļu audzēs nevis tāpat vien, bet tāpēc, ka koraļļi viņām ir gan mājoklis, gan uzturs, — šīs zivteles pārtiek no maigajām, dzīvajām koraļļa daļam. Šur tur var redzēt, kā viņas ap- plūkā nabaga koralli, kurš nevar ne aizbēgt, ne paslēpties. Daudzām šīm zivīm pat mutes forma speciāli pielāgotā, lai nograuztu polipus no to cietajiem pamatiem, — gan knābja veida, gan snuķīša veidā kā cūkai… Šķiet, var bezgalīgi vērot liela ko.raļļu rifa dzīvi un nekad neizpētīt to visu lidz galam. Kur radies šis milzīgais sariņzobju bars? Nupat vēl te pavīdēja atsevišķas papagaiļzivis un nekādas plakanas, apaļas, spilgti dzeltenas zivis ar melnām joslām nebija redzamas, bet tagad tās ir klat kā sauktas.

«Izpeldējušas no kādas plaisas,» nospriež Guks. Bet aiz sa- riņzobēm pa pāriem kā kāda dīvaina deja jau steidzas sudraboti šķīvji ar brūnu galvu un vnelnu asti, bet aiz tiem pa četrām riridā cienīgi peld kaut kādas pankūkas ar violetam un oranžām vertikālām joslām, plivinot aiz sevis spuras kā šlepes.

Brīdi uzmanības! Nupat peldēja pavisam neglīta, neliela brūni zaļa zivs. Guks gribēja apskatīt to pamatīgāk un virzījās tai pretim, bet sastinga aiz brīnumiem: parastās zivs vieta papriekš paradījās kaut kas resns un bezveidīgs, bet pēc tam — īsta bumba, turklāt nevis vienkārša, bet gan pārklāta ar garām, tievām adatām. Nu nē, labāk tālāk no šās dzeloņainās bumbas!

Starp ārējo rifu un atola krastu mierīgākā lagūnas ūdenī bija sastopamas milzīgas gliemenes — tridak- nas — vislielākās, kadas Guks jebkad bija redzējis okeānā. Tas sasniedza Guka garumu, bet reiz viņš atklāja vēl lielāku gliemežnīcu. Milzīgie, no virsas pelēk- zaļie gliemežvāki pavērti, un no tiem kārās ārā mantijas — mīkstā, iekšējā klājuma spilgti violetās krokas. Bet pietika pat nelielai zivij tuvoties šim milzim, lai gliemežvāki tūlīt aizcirstos ciet.

«Tas tik ir interesanti!» nodomāja Guks. «Ko gan viņa ēd?» Un sāka pacietīgi gaidīt, cerēdams ieraudzīt, ko viņa noķers. Pagāja diezgan daudz laika, saule bija manāmi pārvietojusies pa debess jumu, bet Guks tā arī nebija redzējis tridaknas medības. Toties viņš ieraudzīja, kā mierīgajai gliemežnīcai mantijas krokās atveras divas lielas atveres. Pa vienu no tām ūdens platā straumē ieplūda gliemežnīcā, bet pa otru tāda pati straume plūda ārā.

«Sis milzis droši vien pārtiek no jūras ūdens,» nosprieda Guks, un viņš bija diezgan tuvu patiesībai. Ja Guks būtu varējis, kā nākas, apskatīt šīs straumes, viņš atklātu, ka ūdens, kas izplūst no gliemežnīcas, ir pilnīgi tīrs — bez sīkām dūņu un grunts da|iņām un, galvenais, bez tā milzīgā daudzuma vissīkāko planktona organismu — vēzīšu, aļģu, kas vienmēr atrodas jūras ūdenī. Sis gandrīz mikroskopiskās būtnes arī bija milzu gliemenes barība. Laiku pa laikam gliemežvāki pavērās plašāk un no izplūdes atveres naca ārā īsta ūdens strūkla, aiznesdama sev līdz gliemežnīcā uzkrājušās nesagremotās daļiņas un atkritumus.

Tomēr pašu dīvaināko šās gliemenes barošanās veidu Guks nevarēja ieraudzīt. Viņš nezināja, ka tridaknai mantijā atrodas pastāvīga un praktiski neizsīkstoša barības rezerve. Tur dzīvo sīkas aļģes zooksantelas, kuras gliemežnīcas audi aizsargā no spilgtajiem tropu saules stariem un dod dzīvībai nepieciešamo ogļskābi. Tridakna savukārt sagremo zarnās zināmu daudzumu aļģu, kas tur iekļūst, kad tās pārmērīgi savairojušās mantijas audos. Gan gliemenei, gan aļģēm tāda kopdzīve ir ļoti izdevīga.

Un tomēr, kaut gan dienu rifa dzīve bija krāsām bagāta un krāšņa, Guks zināja, ka tas ir tikai vājas atbalsis no tā, kas te notiek nakti, kad viss rifs pamostas un atgūstas pēc žilbinošās saules. Tad atveras visi polipi koraļļu kolonijās un iziet medibās miljoniem krēslas iedzīvotāju, kas dienu slēpjas plaisās, dziļās alās, zem nedzīvo rifu blāķiem un citās ēnainās vietas. Pa dienu zem kora]]u atlūžņiem slēpjas lieliskie jūras gliemeži kauri — sniegbaltas gliemežnīcas ar maigu augšējās daļas nokrāsu, kas laistās zilā, brūnā, zaļā, krēma krāsās; turpat slēpjas moluski «kaķactiņas» ar lielu, tumšzaļu plankumu uz gliemežnīcas virsas un brūni baltiem lokiem apkārt plankumam — gluži kā kāda zvēra acs. Dienas gaismu nemīl arī briesmīgie, konusveidīgie moluski, kuri, izmantojot savus garos, gaļīgos snuķīšus ar asiem zobiņiem galos, spēj paralizēt pat lielu upuri… Skaista, bet bīstama pasaule dzīvo koraļļu rifos, un nelaime tai būtnei, kas uzdrīkstas nepiesardzīgi ielauzties šajā gleznainajā rezervātā. Mūsu Guks, kuru vadīja pieredzējuši konsultanti — Eča un vecais delfīns, — neko nekampa, nevienu netraucēja. Viņš tikai skatījās, iegaumēja, skatījās un jūsmoja par dzīves skaistumu un daudzveidību.

DELFĪNS GUKS NO ERRAS UN ČAKAS ĢINTS

Guks, protams, nevarēja visu laiku pavadīt rifā kaut vai tāpēc vien, ka kopā ar sanākušo baru bija ne mazāk interesanti. Kad lagūnā bija sapulcējusies visa Cakas ģints — gan pašas Cakas bars, gan viņas meitu Rečas un Cimkas atvestie bari, gan tēviņu bari, — vispirms iesākās informācijas apmaiņa. Ko sevišķu un neparastu sastapuši un kur tas bijis, ko interesantu delfīni šajā laikā iemācījušies, ko interesantu dzirdējuši no citiem delfīniem, ko derētu iegaumēt un atstāt mūžīgā glabāšanā bara kolektīvajā atmiņā. Mēs nezinām, kā noritēja šī jauno ziņu apmaiņa, bet drīz vien visi delfīni ģintī zināja galvenos notikumus, kurus vajadzētu iegaumēt. Tam neaptveramajam ziņu daudzumam, kas jau glabājās katra delfīna galvā un visas ģints atmiņā, pievienojās jauni ziņu graudiņi, starp kuriem manāmu vietu ieņēma Guka stāstījums par viņa ceļojumu un piedzīvojumiem, ko liktenis bija viņam lēmis. Vecākos sevišķi aizrāva Guka stāsts par sastapšanos ar kčidžiem, par ceļojumu aukstajā polā- raja jūrā un iepazīšanos zem ledus ar cilvēkiem, kuri atdarinājuši viņa balsi, beidzot, par viņa sastapšanos ar milzīgajiem viļņiem, kuri nesuši viņu pār zemi. Pēdējais ziņojums sevišķi ieinteresēja klausītājus, jo tajā pašā laikā, kad cunami milzīgie viļņi vēlās virsū krastam, ģints bari, kas atradas dažādās okeāna vietās, ari bija -sajutuši kaut ko dīvainu — dunoņu, grūdienus, — un pa okeānu bija vēlušies viļņi, kas gan bija nelieli un nebija nevienam bīstami. Tādi viļņi pat katra vecākā atmiņā, nemaz nerunājot par visa bara atmiņu, bija gadījušies ne vienu reizi vien. Bet to, ka uz krastiem gāžas milzīgi viļņi, delfīni vēl nezināja un palūdza Guku vēlreiz atkartot šo stāsta daļu.

Stāstīdams par savu tikšanos ar Mobiju Diku, Guks neviļus ieminējās, ka iemācījies nirt vairāk nekā 250 garumu dziļumā. Tas izraisīja vispārēju izbrīnu, jo neviens ģints delfīns nespēja ienirt tik dziļi. Vecākie Guku pārtrauca un lūdza, lai viņš vēlreiz un sīkāk pastāstītu, kā sasniedzis šādu rezultātu. Guks viņiem pa- stastīja, ka pēc tam, kad viņš dzelmē saēdies kalmārus, viņam kļuvis vieglāk nirt un viņš varējis ilgāk uzkavēties dziļumā. Atola tuvumā nebija kalmāru baru, bet Guks vairākas reizes pārstāstīja, kā var palielināt ienir- šanas dziļumu, un šis ziņojums ari tika ieguldits bara atmiņā.

Pec informācijas apmaiņas Guks kļuva gandrīz vai par pašu ievērojamāko delfīnu Cakas ģintī. Līdz šim ļoti reti bija gadījies, ka tik daudz viena paša delfīna ziņojumu bars būtu nolēmis saglabāt savā atmiņā. Un ne tikai saglabāt atmiņā, bet arī nodot tālāk citiem bariem. Sīs ziņas nolēma paziņot jau pirmajiem sastaptajiem delfīniem no Tičili un it sevišķi no Kecas ģints, kuru dzīves rajons atradās uz dienvidiem no Cakas ģints rajona un sniedzās pat līdz Dienvidu polārajai jūrai.

Reiz pēc Guka kārtējā stāsta kāds klausītājs uzdeva jautajumu, no kura Guks tā bija baidījies:

— Saki, Guk, — kāpēc tu pameti savu baru un pat aizpeldēji no savas ģints?

Uz Guku no visām pusēm lūkojās mierīgas un jautras, pazīstamas un nepazīstamas acis. Un visi viņi, kā šķita Gukam, uzdeva viņam to pašu jautajumu: «Ja, jā, ja! Nu pastasti mums — kapec tu pameti savu dzimto baru?»

—   Droši vien esmu vainīgs jūsu bara priekšā, ka nepastāstīju tūlīt, kāpēc esmu aizgājis no savas ģints. Es jau neaizgāju, bet mani padzina, padzina uz visiem laikiem no manas ģints… — Guks klusu teica un pastāstīja delfīniem par to notikumu, ko mēs jau zinām. — Vccākie nosprieda, — pabeidza Guks, — ka es neesmu cienīgs dzīvot starp delfīniem un esmu pelnījis visbriesmīgāko sodu. Sākumā es nolēmu nomirt un gribēju izmesties no ūdens krastā svilinošajos saules sta- rqp, bet pēc tam nolēmu izpildīt vecāko pavēli un ptomest uz visiem laikiem Melno jūru, lai vairs nekad neatgrieztos.

Delfīniem jāciena arī citas ģints vecāko domas, un nekad netiek apšaubīta viņu lēmumu pareizība. Bet delfīns, kas tagad Cakas.ģints priekšā sastindzis gaidīja spriedumu, nebija tas jaunais un pašpārliecinātais delfīns, kurš aiz nevērības vai nolaidības varēja pieļaut savu biedru bojāeju, un arī ne tas izbiedētais un nomāktais delfīns, kurš nespēja vecākajiem sīki izstāstīt notikušo un tāpēc bija kļuvis viņu acīs vainīgs tāda nodarījumā, kādā viņš vainīgs nebija. Tagad delfīnu priekšā atradās daudz pārdzīvojušais, drosmīgais un aktīvais, zinātkārais un atklātais, draudzīgais un satrauktais, vardu sakot, pavisam cits Guks. Apspriede nebija ilga.

—   Tu vari palikt mūsu ģintī tik ilgi, cik gribi, — teica Čaka. — Mēs tevi arī neaizturēsim, ja tu gribēsi atgriezties savā dzimtajā jūra un pastastīt saviem vecākajiem visu tā, kā pastāstīji mums te.

—   Jūs uzskatāt, ka man ir tiesības atgriezties savā barā? Vai pareizi esmu sapratis vecāko domas?

—   Jā! Toreiz tu biji nobijies un neko nespēji paskaidrot, ar to sajaukdams prātus vecākajiem, kas tiesa ja tevi kā pieaugušu un apzinīgu delfīnu, bet tu biji vēl nevarīga lidojošā zivs! — izsaucās straujā un enerģiskā Caka.

—   Esmu priecīgs, ka varēju pastāstīt par notikumiem, kurus ģints nolēmusi paturēt atmiņā, esmu lepns, ka Cakas ģints pieņēmusi mani, esmu laimīgs, tāpēc ka jūs atdevat man cerību atgriezties dzimtajā barā. Daudzajos vientulības mēnešos esmu sapratis, ka delfīns nevar dzīvot bez citiem delfīniem, un es pateicos Cakas ģintij par to, ka tā pieņem mani, — satraukts teica Guks.

Ja todien kāds, kas saprot delfīnu valodu, būtu atradies vientuļajā līcītī pie atola, viņš varētu novērot šādu ainu: liels delfīns peldēja apkārt gliemenei tridaknai, kas bija gandrīz tikpat liela kā viņš pats, un laiku pa laikam atkārtoja acīmredzot tai pašai gliemenei: «Sveiks, draugs, esmu delfīns Guks no Erras un Cakas ģints! Jā, jā, no Erras un Cakas ģints!»

Rotaļas, kurās piedalījās ari Guks, noritēja, kā vienmēr, jautri un bez sevišķiem atgadījumiem. Jaunajiem tēviņiem, kas ceļojuma laikā vecāku barā bija paaugušies, tagad vajadzēja pirmoreiz atstāt to un iestāties tēviņu barā delfīnu vecāko un pieredzējušu tēviņu aizgādnībā. Uz vienu no tēviņu bariem vajadzēja pāriet arī Gukam. Kā tika nolemts vecāko padomē, šim tēviņu baram vajadzēja doties tālu uz ziemeļiem — iepazīstināt jaunos delfīnus ar šās okeāna daļas dabu, izvadīt cauri vētrām un lediem, iemācīt viņus orientēties nakti un dienā un neapjukt nekādos apstākļos.

—   Viens no uzdevumiem, kādēļ mēs peldam uz ziemeļiem, — mazliet svinīgi savu runu padomē sāka Seps, — ir atrast jūras govis, tās pašas, kas dzīvo saliņas apkaimē. Turp viņas aizveduši mūsu senči, glābdami no plēsoņām.

—   Otrs svarīgs uzdevums tēviņu ceļojumam uz ziemeļiem ir iepazīšanās ar okeānu, kuru viņiem vajadzēs pārzināt nākotnē un kurā tiem būs jāizlemj zivju, kal- māru, roņu likteņi. Mēs, delfīni, — teica Čaka, — esam okeāna saimnieki. Un mums labi jāzina viss, ķas notiek jebkurā okeāna vietā. Kopā ar citām ģintīm mums jāraugās, lai okeānā vienmēr tiktu pildīts lielais draudzības likums. Mūsu parole «Kas tu esi, draugs? Un vai tev vajadzīga palīdzība?» ir ne tikai signāls, pēc kura mēs pazīstam cits citu, bet arī saprātīgo būtņu lielais brālības likums.

Protams, barā bija ne tikai jauni, nepieredzējuši tēviņi. Un tas bija pat ļoti labi, ka barā atradās kopā gan jauni nebēdnīgi, gan padzīvojuši, mierīgi, gan veci, ar dzīves pieredzi bagāti delfīni. Tādu baru nebaida nekādi šķēršļi, neviens ienaidnieks, tādā barā ir interesanti dzīvot, jo katru dienu uzzini kaut ko jaunu.

Neizsīkstoši ir veču stāsti. Viņi informē jaunos ne tikai par to, ko paši redzējuši ilgajā mūžā, bet arī par to, kas nodots no paaudzes uz paaudzi kā pati vērtīgākā bara bagātība — uzkrātā informācija, zināšanas par okeānu, par visu, kas apkārt delfīniem, ar ko sastapušies viņu senči, viņu tēvi un viņi paši.

Kad cilvēkiem vēl nebija rakstības, arī viņi uzkrātās zināšanas nodeva tālāk no mutes mutē, ka līdz šim Igikam nodod tālāk tautas ticējumus un pasakas, tau- ļfas zināšanas par ēdamiem un par ārstniecības augiem, kā līdz šim laikam šur tur nodod tālāk zinašanas par zvēru un putnu paradumiem, par mājdzīvnieku kopšanu un kultūraugu audzēšanu. Un tagad mēs labi zinām, ka šādas zināšanas tikai tad pāriet no paaudzes uz paaudzi, ja katrs stāstītājs tās daudzkārt atkārto. Mēs no bērnības zinām daudzas pasakas un notikumus ne tikai tāpēc, ka tie mums ļoti iepatikušies, bet arī tāpēc, ka tie mums daudzreiz atkārtoti.

Tā arī delfīnu barā vecie delfīni daudz reižu atkārtoja savus stāstus, un šie stāsti, instrukcijas, kā izturēties vienā vai otrā gadījumā, ziņas par visdažādākāin lietām kļuva it kā par katra delfīna daļu.

Ģints atvadīšanās bija īsa. Nekādas maiguma izpausmes, nekādu bažu par citos baros palikušajiem draugiem un radiniekiem: visi viņi taču paliek nevis vieni, bet gan barā. Bars neļaus viņiem pāri darīt, bet pēc divpadsmit mēnešiem, varbūt ari agrāk — kā nolems vecāko padomē — ģints atkal sapulcēsies šā atola ūdeņos. Bet pagaidām — uz priekšu, turp, kur gaida jaunas tikšanas, jautra un priecīga rītdiena!

ZIEMEĻOS

Tagad uz ziemeļiem peldošā tēviņu bara padomē ietilpa visi pieredzējušākie delfīni: Cugecs, Kračs, Si- koks, Ci, Zazs un citi. Padomē drīkstēja piedalīties jebkurš delfīns, ja viņš varēja pateikt vai izdzirdēt te kaut ko noderīgu. Pārējie delfīni apspriedes laikā nodarbojās ar ko citu: rotaļājās, ķēra zivis, gulēja. Dažreiz padome pieaicināja visu baru, izņemot pašus mazākos un pusaudžus, vēl nepietiekoši nopietnus delfinus, bet reizēm jautājumus apsprieda tikai divi līdz četri delfīni, un visi pārējie bara locekļi pilnīgi uzticējās viņu lēmumam.

Bet kas tad tas: līdzās Guka spurai, kas bija manāma no tālienes, pazibēja pavisam gaiša kāda cita delfīna spura, kas varēja piederēt tikai Ečai, — nevienam citam Cakas ģintī nebija tik gaišas spuras. Kā Eča varēja gadities šajā tēviņu barā, kas strauji traucās uz ziemeļiem?

Tas bija noticis šādi. Dienu pirms ģints sadalīšanas baros Guks, kuram vajadzēja ar tēviņu baru doties uz ziemeļiem, sameklēja Eču, kurai, tāpat kā pagājušajā gadā, vajadzēja palikt Cakas barā, un atgādināja tai solījumu parādīt viņam Draudzības svētkus.

—   Tu man teici, ka es redzēšu šos svētkus un atkal sastapšos ar divkājainiem, kad sapulcēsies ģints. Tomēr nekādu svētku, šķiet, nebija.

—   Šoreiz nebija, bet tas nenozīmē, ka tādu svētku vispār nav. Pasaulē notiek daudz kas interesants, par ko mēs tikpat kā neko nezinām. Draudzības svētki ir neparasts notikums, kas atkartojas diezgan reti. Es atceros tikai divus šādus svētkus. Pāris vārdos nevar izstāstīt, kā šī paraža cēlusies.

—   Paklausies, Eča! Peldēsim kopā vienā barā, un tu man pastastīsi par šiem svētkiem. Bet es tev attēlošu, kā dzīvo mans dzimtais bars Melnajā jūrā. Vai atceries, ka tu man par to jautāji?

—   Laba doma! Es sen gribēju pati paraudzīties uz dažādām okeāna daļām, bet mūsu bars visu laiku peld ap Bruņurupuču salam. Droši vien bara vecākie neiebildīs, ja es peldēšu kopā ar tēviņu baru — ātrumā un veiklībā neviens tēviņš nebūs pārāks par mani.

—   Es tūlīt parunāšu ar Sepu — viņš ir vismierīgākais un gudrākais delfīns mūsu barā. Padome izdarīs tā, kā viņš izlems, — ieteica Guks.

Un tā Eča un Guks devās ceļā kopā vienā barā.

Jūra bija mierīga, blakus peldēja uzticami biedri. Eča stāstīja Gukām:

—   Kad pirmo reizi piedalījos Draudzības svētkos, es ilgi nevarēju neko saprast. Visu baru bija pārņēmis kaut kāds neprāts. Mēs visi pēkšņi metāmies uz nelielu salu, kuras lagūnā peldēja vairākas lielas laivas. Mēs griežamies un peldējām kopā ar cilvēkiem ap šīm laivām, un kopā ar viņiem aizpeldējām tieši līdz krastam. Cilvēki mūs glāstīja, aplika mums zaļus, mīkstus, patīkami smaržojošus vainagus. Neatceros, kas notika pēc tam, jo biju zaudējusi samaņu no spilgtajiem saules stariem un ārkārtīgā karstuma. Atjēdzos ūdenī seklā v/etā, kur mani ar savam augšējām spurām balstīja cilvēki.

Lūk, kas stāstīts mūsu teikās, — turpināja EČa. — Pirms daudzām paaudzēm, kad delfīni jau saimniekoja visos Lielā okeāna ūdeņos, cilvēki lūdza delfīniem palīdzību pret haizivīm, kuras traucēja viņiem zvejot zivis un aprija jūrā peldošos cilvēkus. Tajos senajos laikos cilvēki mazliet prata sarunāties ar delfīniem, un mēs zinājām, ka viņi ir sauszemes saimnieki tāpat kā mēs — jūras saimnieki. Mūs saistīja cieša draudzība, un mēs bieži paglābām bezpalīdzīgos cilvēkus, kas bija nokļuvuši jūrā. Ar mūsu palīdzību viņi sāka apdzīvot visas lielās salas un atolus un līdz šim laikam dzīvo tur. Bet vēlāk viņi uzbūvēja lielas celtnes, kurās pārvietojās pa jūru. PēČ tam no kaut kādām citām zemēm atpeldēja milzīgas celtnes ar citiem cilvēkiem, kas nebija līdzīgi salu iedzīvotājiem. Sie atbraucēji neprata sarunaties ar mums un neatbildēja uz saprātīgo aicinājumu. Pamazām visas attiecības starp cilvēkiem un mums tika pārtrauktas, jo viņi vairs nelūdza no mums palīdzību. Tikai dažās nelielās salās saglabājušies cilvēki, kuri saprot gan mūsu valodu, gail mūsu internacionālo aicinājumu par palīdzību, gan draudzības zvērestu. Un, kad viņi izrunā šo zvērestu, jebkurš bars, kas atrodas tuvumā, tūdaļ peld pie viņiem, un sākas Draudzības svētki.

—   Kas jums vēl zināms par šīm dīvainajām būtnēm, kuras dzīvo uz sauszemes? Tur, kur dzīvo Erras ģints, krastos tagad viņu ir daudz. Arī sava ceļojuma laikā esmu sastapis daudz dārdošu, smirdīgu un neveiklu celtņu. Vēl vairāk — tās pat var nodarīt mums, delfīniem, ļaunumu!

—   Te, Lielajā okeānā, cilvēki mums neko ļaunu nedara. Stāsta gan, ka ziemeļos un rietumos dažreiz daudz delfīnu pazūdot tajās vietās, kur izmet tīklus. Bet mēs cenšamies turēties tālāk no tādām vietām. Senču atmiņa saka, ka diez vai mēs kādreiz varēsim saprast šos dīvainos cilvēkus. Vai vari ienirt piecsimt garumu dziļumā? Nē! Vai tu vari pretoties zemūdens zemestrīces vilnim vai zemūdens vulkāna izvirdumam? Nē! Tas viss mums nav pakļauts, un mēs nevaram neko grozīt. Bet mums jāzina, ka tādas parādības pasaulē pastāv, un jābūt pienācīgi sagatavotiem, lai no tām izvairītos vai sagaidītu tās, — lūk, ko saka manas ģints atmiņa!

—   Jā, — piekrita Guks. — Es atceros daudz teiku par dažu cilvēku draudzību ar delfīniem. Un vienmēr cilvēki pirmie lūguši mūsu palīdzību. Droši vien viņiem klājas ļoti grūti uz zemes, ja jau viņi visu laiku dodas peldēt jūrā.

—   Guk, ātrāk uz priekšu! Skaties, kur bars!

Un Eča aizdrāzās uz priekšu. Tai pa pēdām Guks, kas nožēloja, ka saruna pārtrūkusi. Viņš katrā ziņā kaut kad vēl parunās ar Eču par to un varbūt pat pajautās bara vecākajam. «Tam vajag būt ļoti interesanti,» nosprieda Guks.

—   Esmu Seps no Cakas ģints! — Guks sadzirdēja signālu no bara, un viņš saprata, ka tur notiek kas interesants.

Guks paspēja laikā. Viss bars bija sadrūzmējies ap nelielu valbacainu Havaju mūku roni, kas nezin kā bija nokļuvis te, atklātā okeānā, diezgan tālu no savām iecienītajām Havaju salām. Milzīgās, izspiedušās, tuvu viena otrai stāvošas acis raudzījās uz delfīniem sasprindzināti un pat ļauni. Sis jaunais ronis, redzams, vēl nav sastapies ar delfīniem un ir pamatīgi nobijies. Viņš spiedza no bailēm un reizēm rādīja zobus kādam no jaunajiem delfīniem, kas bija piepeldējis viņam sevišķi tuvu. Pēc smaržas, kas ūdenī bija labi saglabājusies, Guks ātri noteica, ka te kaut kur nesen bijis daudz roņu, un šis jaunais tēviņš laikam atpalicis no sava bara. Ppfams, sastapšanās jūrā ar roņiem nav nekas nepar^ffe, tomēr vecākie delfīni bija nolēmuši parādīt jauifftjiem, kā šādos gadījumos jāsarunājas.

—   Kas tu esi, draugs, un vai tev vajadzīga mūsu palīdzība? — pirmais sāka Cugecs.

—   Esmu Mo no Husas ģints! Esmu Mo no Husas ģints! — sāka čirkstināt ronis, kas no jautājuma bija sapratis tikai to, ka viņam negrib pāri darīt.

—   Vai dzirdat, — Cugecs uzrunāja jaunos delfīnus, — viņš nesaprot pilnīgi mūsu signālus un uz visiem jautājumiem atbild vienu un to pašu. Viņš prot vēl kliegt par briesmām, saukt palīgā savus ciltsbrāļus, un boz tam viņam jāsaprot mūsu aicinājuma signāli un visi šajā okeāna daļā dzīvojošo zivju kliedzieni.

—   Nepārkāpsim mūsu likumus, — sarunā iesaistījās Zazs, — ja viņš neuzbrūk un negrib rotaļāties ar mums, atstāsim viņu mierā.

—   Pareizi, draugi. Mēs jau tā esam viņu diezgan nobiedējuši. Paliec sveiks, Mo no Husas ģints! — Un Seps pirmais novērsās no roņa, lai dotos uz priekšu, uz ziemeļiem. — Pie lielajām Havaju salām okeānā šādus roņus no Husas ģints mēs redzēsim ļoti daudz. Uz priekšu, draugi! Kas gribēs, varēs parotaļāties ar viņiem.

Un atkal pa okeāna virsu sāka zibēt delfīnu spuras, mirdzēt saulē viņu tumšie, spīdīgie sāni, kas reizēm, aizveļoties nelielam vilnim, pavīdēja no ūdens. Saticīgais, jautrais delfīnu bars Sepa vadībā steidzās uz ziemeļiem, pretim garzobu roņiem — valzirgiem un citiem ērmīgiem dzīvniekiem, par kuriem Guks pēdējās dienās bija tik daudz interesanta dzirdējis no vecajiem bara delfīniem.

Pagāja diena pēc dienas bez sevišķiem piedzīvojumiem, aizņemtas ar rotaļām, stāstiem, zivju un kal- inaru medībām. Bija beigusies nedēļa, kuru mūsu delfīnu bars pavadīja Havaju salu ūdeņos. Tālu aiz muguras šo salu piekrastē palikuši jocīgie un uzticīgie pampacu mūku roņi, kuriem tik ļoti patīk gozēties saulītē, ka tikai mušu un aklo dunduru uzbrukumi viņus no rītiem iedzen ūdenī. Jūras krāsa pamazām no zilganas kļuva zaļgana, ūdens vairs nebija tik dzidrs kā

koraļļu atolā, kļuva manāmi aukstāks. Naktis kļuva mazliet gaišākas, vakari garāki, bet zvaigznes ne tik spožas. Tropos Guks pa naktīm ar patiku aplūkoja zvaigznājus. Tie kā milzīgas spīdošas vītnes karājās gluži tuvu jūras virsai. Tik spožas un lielas zvaigznes viņa dzimtenē nekad nebija spīdējušas.

No lielu salu grupas Seps vadīja baru uz ziemeļrietumiem gar nelielu rifu virkni, vulkāniskām saliņām

un vienkārši klintīm, kas paceļas no okeāna dzelmes un ir bez dzīvības pazīmēm. Šķērsodams kašalotu medību gaitu takas, sastapdams kādus Gukam nepazīstamus lielus bezzobainos vaļus un prāvus delfīnu barus, kuri labi nesaprata Cakas ģints delfīnu afalīnu valodu, Sepa bars bez apstājas peldēja arvien tālāk.

Gukam palika atmiņā kāda sastapšanās okeānā. Nupat pie apvāršņa bija izzudusi neliela saliņa — viena no pēdējām Havaju salu virknē, — un bars, izvērsies divsimt trīssimt garumu platā ierindā, nelielas grupas virzījās uz priekšu. Bet kas tā par dīvainu zivi pavīd apakšā? Lieluma ziņā it kā būtu haizivs. Mutē, šķēr- satn sakamptu, tā nes kaut ko lielu un smagu. Nu paskatīsimies, kas tas tāds ir! Ar zobiem vieglītēm saspiezdams haizivs asti un spļaudīdamies no pretīgās smakas, kas piepildījusi visu muti, Guks, cik spēka, metās uz augšu un pacēla haizivs asti. Nu tā, uz kādu laiku viņa būs nekaitīga un kuļāsies kā maiss perpendikulāri jūras virsai, lidz visas iekšas, kas nav piestiprinātas ķermeņa dobumā un pašlaik saspiedušas sirdi, atkal pārvietosies parastajā stāvoklī. Tagad var to aplūkot.

Izrādījās, ka mutē haizivs neko netur. Tie vienkārši bija šķērsi izaugumi uz galvas. Tad, lūk, kāda ir slavenā āmurzivs. Ir nu gan konstrukcija: galva beidzas ar diviem platiem un bieziem izaugumiem abās pusēs. Sā dīvainā dzīvā āmura malās speciālos iedobumos uz nelieliem pauguriņiem atrodas lielas acis. Mazā mute — neliela trijstūraina sprauga atrodas apakšā. Ka visām istam haizivīm mute pilna ar trijstūrainiem, asiem zobiem. «Tad ta neglīta galva,» nodomāja Guks.

— Pietiks to mocīt, — ieteica kāds delfīns. — Noliksim to uz sāniem.

Sacīts — darīts. Parāva aiz astes un nolika milzīgo haizivs ķermeni horizontāli. Haizivs sāka lēni atdzīvoties, krampjaini noraustījās un slaidi ienira līdz dibenam. It kā nekas nebūtu noticis, tā, grozīdama galvu no vienas puses uz otru, metās uz smilšaino dibenu, sakampa smilšu mākonītī pacēlušos nelielo raju un pārkoda tās plato ķermeni uz pusēm — pargrieza kā ar nazi.

PIE RINUSU APMETNES

Ar katru dienu okeāns manāmi pārvērtās. Kļuva vēsāks, un tagad ūdens okeāna virspusē vairs tik stipri neatšķīrās no dzelmes ūdens. Delfīni bieži iekļuva miglā, kas kā vienlaidu plīvurs bija nolaidusies uz jūras un klāja to desmitiem tūkstošu garumu lielā platībā. Tādās okeāna vietās uz ūdens bija klusi un drūmi, pat viļņi vēlās mazi un mierīgi. Gaiss virs okeāna atkal bija dzīvības pilns. Debesīs vienmēr lido vētras- ptitni vai vētras burātāji, bet uz viļņiem — fulmāri jeb iedus vētrasputni un jūras kraukļi. Ledus vētrasputniem patīk peldēt bariņos, un tie parasti sapulcējas tur, kur sajaucas dažādas straumes. Dažreiz gar šādu joslu vairāki simti putnu šūpojas virknītē uz ūdens virsas. Ledus vētrasputni ir muļķīši," jo pie viņiem var uzmanīgi piepeldet no apakšas un ar zobiem saķert tos aiz kajas. Pie jūras kraukļiem gan tā nepielavīsies. Uzmanīgie putni jūt, ka no apakšas kāds tuvojas, un pagūst laikā pacelties spārno,-.

Vakaros un nakii> no dziļuma pie jūras virsas paceļas milzīgi daudz di.i i.nes iedzīvotāju, kas dienu ienirst simtiem garumu dziļāk. Vispirms augšā uzpeld planktons — ļoti siki vēzīši, kuriem seko arī siļķu, mencu, sardīņu un kalmāru bari. Pēc šiem sīkajiem dzīvniekiem uz augšu paceļas lielākas zivis, un sākas nakts mielasts.

Delfīni ļoti labi zināja visu sugu pacelšanās «sarakstu», tāpēc varēja pēc vēlēšanās izraudzīties sev pārtiku un bez sevišķām grūtībām atrast garšīgu ēdamo.

Reiz vakarā, kad bars dzīroja, tālāk uz priekšu aizpeldējušie izlūki ziņoja, ka dzird nepazīstamas skaņas, kas līdzīgas roņu kliedzieniem zivju ķeršanas laikā. Ziņkārība lika delfīniem pamest vakariņas un mesties uz priekšu, pretim nepazīstamajām skaņām. Jau iztālēm k|uva labi dzirdama aprauta čirkstināšana un izbiedēto zivju kliedzieni. Sajutuši delfīnu tuvošanos, tie/kas nupat priekšā bija stipri čirkstinājuši, vajādami apstulbušās zivis, uzreiz apklusa. Vai tikai delfīni nav pārklausījušies, vai kāds ir priekša? Tomēr ne, lokators rāda, ka priekšā ir skaidri saredzami pēc lieluma delfīniem līdzīgi silueti, kas saspiedušies bariņā un piesardzīgi sastinguši pie ūdens virsas. Priekšgalā peldošie delfīni raidīja pirmo apsveikuma signālu: «Kas tu esi, draugs, un vai tev vajadzīga palīdzība?» Sis signā's, protams, sevišķi vajadzīgs nebija, jo visiem skaidis, ka šīm sastingušajam būtnēm palīdzība nav vajadzīga — arī bez delfīniem tas nupat ļoti labi bija tikušas galā ar zivju baru. Jā, vispār bija skaidrs, kas par būtnēm slēpjas tur priekšā: pēc smaržas ūdenī jau sen varēja noprast, ka tur slapstās kaut kādi roņi. Tomēr interesanti, kādi roņi peld te pa naktīm, jo jau daudzas dienas delfīni okeānā roņus nebija sastapuši.

Pēkšņi klusums priekšā izbeidzās. — Rinus, rinus, rinus! — uzreiz atskanēja nesaskanīgā korī.

—   Ā, kotiki!  runādams Guku un Eču, nočirkstēja tuvumā psos. Mkoks, kas šajos Lielā okeāna ziemeļu ūdeņos bija ati«dies ne vienu reizi vien. — Nu, pie viņiem var gulēt mierīgi.

—   Esmu Seps no Cakas ģints! Nebaidieties! — it kā atbildēdams uz kotiku bažīgo čivināšanu, atsaucās Seps.

Ūdenī bija tumšs, :m Guks neko neredzēja, izņemot kād?s neskaidras ēnas. Lietot lokatoru tuvumā bija nepieklājīgi. Kotiki, kā redzams, nebija no delfīniem nobijušies un pamazām atkal sāka vajāt mazās zivtiņas. Kā tad: aizpeldējis mazliet tālāk no roņu grupas, Seps deva komandu apstāties, un delfīnu bars izklīda

visapkārt: Drīz vien okeāna virsū retumis šur tur varēja dzirdēt skanīgu «puf!», kas nāca no guļoša delfīna elpekļa, kad tas pacēlies ūdens virsū pēc svaiga gaisa, un pavisam reti kāds uz brīdi pamodies delfīns ar lokācijas staru iztaustīja apkārtni. Un atkal miers virs ūdens un okeānā.

Agri no rīta, kad saule vēl nebija izlīdusi no viļņiem, delfīnu bars sāka kustēties. Lai sagādātu brokastis, vajadzēja mazliet papūlēties: izsalkušie delfīni ielenca un pamatīgi izretināja lielu siļķu baru. Saule jau bija pacēlusies diezgan augstu, kad…

—   Zem mums nav talu okeāna dibenst — atskanēja kāda delfīna signāls.

—   Drīz jābūt Kallorinusu salām, — atsaucās Ci, viens no vecajiem tēviņiem, kas te bija daudz reižu atradies. — Nekur neesmu redzējis kopā tik daudz rinusu ka pie šo salu krastiem.

It kā apstiprinādamas viņa vārdus, tālumā kļuva dzirdamas dīvainas skaņas: tās nāca no rinusu jeb jūras kotiku bariņa. Tie steidzās tajā pašā virzienā, kurp peldēja Guka bars. Pēc stundas kotiku skaits bija stipri palielinājies. Visā jūrā skanēja īsi čirkstieni, nākdami gan no labās, gan no kreisās puses, gan no aizmugures. Bet priekšā krāca viļņi, triekdamies pret krastu, un žvirkstēja oļi, veldamies pie miglā neredzamo salu piekrastes. Delfīni, uzmanīgi manevrēdami starp daudzajiem kotikiem, tuvojās salai. Spriežot pēc viļņu trokšņa, līdz krastam nebija palicis vairāk par simt garumiem, bet biezā migla apslēpa visu, kas atradās priekšā. Dziļums te bija diezgan liels — ne mazāk par desmit garumiem, tomēr virzīties uz priekšu vajadzēja ļoti uzmanīgi. Un tad bars palika gandrīz nekustīgi uz vietas. Guks nesaprata, kāpēc vecākie pieveduši viņus tik tuvu pie krasta. Diez vai te ir kas interesants. Beidzot migla vāliem cēlās uz augšu un krasta vējiņš to aizpūta prom. Guks aiz pārsteiguma pat palēcās gaisā: viņa priekšā pletās pašaura, bet ļoti gara pludmale, ko visu bija aizņēmusi kustīga roņu ķermeņu masa. Kotiki gulēja ciešās grupās pa divdesmit trīsdesmit katrā. Ikvienas šadas grupas centrā vai malā pāri apkārtnei slējās milzīgs tēviņš. Viņš bija trīs četras reizes lielāks par jebkuru ap viņu esošo mātīti. Starp gaišbrūnajām mātītēm šur tur melnēja gluži maziņi tumši, pūkaini koticiņi, kas acīmredzot piedzimuši pavisam nesen un vēl nav aizgājuši tālu no savām māmiņām. Gaiss virs kotiku apmetnes skanēja un trīcēja uo veco tēviņu rēkšanas, mātīšu vaukšķēšanas un mazuļu žēlabainās pīkstēšanas.

Visu laiku gan viens, gan otrs tēviņš ar negaidītu veiklību un vieglumu izkustējās no vietas un sagrāba ar zobiem aiz skausta mātīti, kas gribēja doties pie cita tēviņa vai vienkārši uz jūru.

Visu to Guks saskatīja, protams, ne uzreiz. Delfīnu bars lēni peldēja gar milzīgo apmetni, un ziņkārīgo delfīnu purni visu laiku slējās augstu virs ūdens. Skatīšanās nebija diez cik ērta, jo lielas un mazas klintis, kas pacēlās no ūdens pie paša krasta, bieži vien aizsedza delfīniem apmetnes panorāmu, un bija redzami tikai atsevišķi vientuļi kotiki, kas lepni sēdēja uz šo klinšu virsotnēm vai to nogāzēs. Te pārsvarā bija jauni tēviņi, kuri laikam nebija varējuši iekarot sev vielu apmetnē. Starp viņiem pastāvīgi uzliesmoja sadursmes, un — Guks to no tālienes neredzēja — spalvas vien lidoja uz visām pusēm, kad divi spēka un drosmes pilni,' jauni, milzīgi kotiku tēviņi nikni plosīja viens otru ai zobiem un triecās ar krūtīm viens pret otru. Uzvarētājs atkāpās ūdenī, bet dažreiz vienkārši aizbēga peldus. No tāda cīnītājā, kam vēl nav pārgājis kaujas karstums, mātītes, kuras peldēja apmetnes tuvumā, rāvās sānis, un pagāja ilgs laiks, līdz aprima cīņas spars.

—   Uzmanīgi, Guk! — uzsauca Eča, kas tikko bija izvairījusies no sakaitināta roņu tēviņa, kurš, ce|u nemeklēdams, izdrāzās cauri delfīnu baram.

Jā, tik daudz roņu uzreiz Guks vēl nekad nebija redzējis, un bija vērts peldēt šurp, lai paskatītos uz šādu dabas brīnumu — kotiku apmetni. Bet kur tad šie nabaga kotiki atrod sev barību?

Apkārt apmetnei daudzu simtu garumu attālumā jūra bija tukša, jo zivju bari baidījās iepeldēt šajos ūdeņos, kur čumēja un mudžēja roņu ķermeņi. Tad tāpēc kotiku bariņi aizpeld ganīties tik tālu no krastiem!

Beidzot apmetne uz krasta izbeidzās. Odens tūlīt kļuva tīrāks un garšīgāks. Apmetnes tuvumā Guks centas vispār neatvērt muti, lai nejustu roņu aso smaku, kas bija piepildījusi visu jūru. Bars apstājās, lai brīdi apspriestos, ko darīt: peldēt tālāk uz ziemeļiem vai pakavēties te ilgāk.

Padomē piedalījās, protams, tikai vecākie, kuri ne vienu reizi vien bijuši šajos ūdeņos un zinaja, kas vēl jāparāda jaunajiem delfīniem un kas interesants jāpaskatās pašiem.

—   Pašlaik ir siltās sezonas vidus, — ņēma vārdu Zazs, — un tāpēc tagad vislabāk peldēt uz ziemeļiem, cik vien tālu var: kamēr silts un ledi aizgājuši uz ziemeļiem, mums jānokļūst līdz Ledus Zemei un jāredz milzīgie garzobu roņi, odobeni. Pēc diviem mēnešiem ziemeļos kļūs auksts un nemīlīgs.

—   Arī rahianekti, gliemežnīcu vaļi, šajā laikā aizpeld uz ziemeļiem, un viņi jau nu gan zina, kad labāk dzīvot ziemeļos, — Kračs atbalstīja Zazu. — Tagad dosimies uz ziemeļiem, bet atceļā apskatīsim visu pārējo.

Beidzot iečirkstējās Seps:

—   Šķiet, visi ir ar mieru doties tālāk uz ziemeļiem, pārāk neuzkavējoties šeit. Mūsu rīcībā ir tikai divi mēneši, un tad iestāsies silts laiks. Mums jāapskata ne tikai odobeni un rahianekti pie Ledus Zemes, bet arī jāiepazīstina jaunieši ar enhidrām un, galvenais, ar labsirdīgajām retinām. Visi šie radījumi ir pārtikas avotu virkņu augstākie posmi okeānā. Un katram delfīnam labi jāzina, kas un kā notiek okeānā, jāzina, ko nozīmē Vispārējais Līdzsvars dabā.

—   Tātad uz priekšu! Es domāju, ka no šejienes līdz ledus zemei būs jāpeld ne mazāk par pusi mēneša.

Un tikpat ilgi atpakaļ. Laika mums maz — un tāpec ceļā!

uz sāniem gulēt ir bistami

Visi piekrita vecāko domām, un šās pašas dienas beigās Miglas salas ar kotiku apmetni bija palikušas tālu aiz muguras. Atkal lidoja dienas, bet ceļā tās skrien nemanot. Maļnījās varbūt tikai ūdens, kas kļuva pavisam auksts. Ūdens bija auksts pat augšējos slāņos, bet apakšā vienkārši varēja nosalt. Pat Antarktikā Guks nebija manījis tik aukstu ūdeni. Jaunie delfīnēni, kas pirmo reizi bija nokļuvuši polārajos ūdeņos, pagaidām turējās labi, tomēr bija redzams, ka viņiem iet pagrūti. Par laimi, te nebija miglas un lietus, kas delfīnus vajāja pie Miglas salām, bet ļoti bieži sāka snigt sniegs, ar kuru jaunajiem delfīniem ļoti patika rotaļāties. Tie izlido no ūdens vistrakākās sniega vētras laikā, kad ūdens virsu klāj sniegā putraimi, un pīkst aiz prieka, kad sniegpārslas dursta viņu maigo ādu. Pēc sniega arī ūdens liekas silts.

Katra diena atnesa ko jaunu. Te pagadās bariņš aukstūdens zivju, kuras agrāk delfīni nebija dabūjuši nogaršot, te virs jūras strauji aizlido pulks smieklīgu putnu — cirvīšu, pie kuru galvām ir nevis parastais knābis, bet gan vesela kaula bruņucepure, turklāt ar spilgtu sarkanu joslu šķērsām.

Pēc dažām ceļā pavadītajām dienām Guks, kā parasti, nolēma ienirt cik iespējams dziļi un paskatīties, kas notiek tur, jūras dzelmē. Kopš sendienām viņš bija

pieradis gaidit no dzelmes ko jaunu un interesantu: vai nu tās būtu jaunas, divainas zivis ar spīdošām acīm un spurām, vai ar zilu gaismu eksplodējošas medūzas, vai arī noslēpumaini kalmāri… Desmit, divdesmit, četrdesmit, piecdesmit garumu lejup. Gar jutīgo adu aizslīd ūdens slāņi ar dažādu temperatūru, mēle sajūt, ka dažādā dzijumā mainās arī jūras sāļums. Stat! Lokators rāda, ka Guka priekšā vēl dažu desmitu garumu dziļumā atrodas dibens. Tas nevar būti Bars taču ir atklātā jūrā tālu no krastiem. Vēl vakar delfīnu lokatori nevarēja uztaustīt nekādu dibenu, pat dziļi ienirstot. Tomēr kļūda nevar būt. Lūk, arī Eča un Cugecs, kas reizē ar Guku bija ieniruši, neizpratnē sāka knikšķināt, gan pastiprinādami, gan samazinādami lokatora jaudu. Tatad arī viņi atklājuši dibenu. Paskatīsimies, kas tur ir, šās aukstās jūras dibenā.

Un tad pat Gukam vajadzēja neizpratnē ieknikšķinā- ties: viņa priekšā biezā krēslā atradās lidzens, plakans jūras dibens. Nelielie paaugstinājumi un iedobumi vēl vairāk uzsvēra, ka tas vispār ir plakans. Un, cik tālu vien varēja redzēt, šur tur uz dibena bija izstiepušās milzīgas, plakanas Gukam nepazīstamas zivis. Dažas no tām garumā neatpalika no delfīna, bet, lūk, šī, kas tieši zem Guka mierīgi iekārtojusies nelielā iedobumā, droši vien ir divreiz garāka par Guku.

Starp šiem milzeņiem retumis pavīdēja mazākas zivis. Tas bija pat grūti atšķirt uz dibena fona, un tikai tuvojoties Guks pamanīja, ka no dibena atdalās gabaliņš un, cilādallTs sānu spuras un mazo asti, pārvēršas par nelielu pleksti. Tā bija īsta plekstu valstība.

Tiesa gan, ja kopā ar Guku te būtu nokļuvis zoologs, viņš katrā ziņā starp tām būtu noteicis vismaz desmit dažādu plekstu sugas: plekstveidīgie paltusi un vienkārši dažādi paltusi. Guks drīz vien jau lieliski atšķīra daudz dažādu zivju pēc to ārējā izskata, smaržas, pārvietošanās veida, beidzot, pēc skaņām.

Pēc dažām minūtēm viss delfīnu bars jau zināja par plakano zivju masu jūras dibenā. Cits pēc cita delfīni steidzās lejup, lai apskatītu un ari nogaršotu šīs dīvainās zivis. Guks ar Eču aizpeldēja tālāk sānis un ieniruši sāka aplūkot dibenzivis sīkāk. Mazo galvu ar lielo, aszobaino muti un īso, taisno astes spuru savienoja garās muguras un vēdera spuras. Sīkas, gandrīz nemanāmas zvīņas, pavisam mazas krūšu spuriņas. Bet pats jocīgākais un pārsteidzošākais bija acis, kas atradās blakus vienā ķermeņa pusē. Nu, vienai acij te vajadzēja būt pēc visiem zivs ķermeņa uzbūves likumiem, bet otrā acs. Tai nevajadzēja atrasties te, tai bija jābūt pret grunti vērstajā pusē. Bet šī acs it kā pārlidusi otrā pusē un piemetusies plakanās galvas maliņā.

—   Skaties, Eča, cik bīstami ir ilgi gulēt uz sāniem! — jautri nočirkstināja Guks. — Kļūsi tikpat šķība kā šie paltusi ar abām acīm viena pusē!

— Nē, es labāk kļūšu par neredzamo kā šis te viltnieks! — Un Eča iedūra degunu tieši smiltīs.

No Ečas pieskāriena aizlidoja sānis smilšu graudiņi un akmentiņi, un Guks skaidri saskatīja lielas, nekustīgi guļošas plekstes ķermeņa kontūras.

—   Kā tu ieraudzīji šo liekuli? Es viņu tik tikko saskatīju zem tava deguna.

—   Skaties uzmanīgāk apkārt! Sīs zivis noliekas uz grunts un, kustinot asti, uzsviež sev virsū sīkas smiltis un akmeņus. Turklāt viņas, šķiet, maina savu krāsu, pieskaņodamās dibenam, — paskaidroja Eča. — Daudz tādu plekstu, tikai mazāku, ir arī Lielā okeāna siltajos ūdeņos. Kad es biju maza, mums patika sacensties to uzmeklēšanā.

—   Mazās plekstes arī es labi pazīstu: daudz viņu dzīvo Melnajā jūrā. Bet es nekad nenojautu, ka viņas var būt tik milzīgas. Vai atceries to milzīgo paltusu, divreiz garāku par mani? Interesanti, cik daudz tur ir šo plekstu un paltusu? Varbūt tās te sapulcējušās no visas jūras?

—   Es to nezinu, Guk. Bet daudzkārt esmu dzirdējusi, ka mūsu veči šo jūru sauc par «seklo jūru ar plakanām zivīm». Aizpeldēsim tālāk uz ziemeļiem un paskatīsimies, kas tur dzīvo jūras dibenā, — atsaucās Eča.

Krastu neredzēja ne pēc dienas, ne divām, ne trīs dienām. Dibens visur līdzens, dziļums apmēram astoņdesmit, simt garumu. Jūras dibenā dzīvoja daudz plekstu un paltusu. Barības delfīniem bija diezgan. Galvenais — uzmanīgi piepeldēt pie plekstes un sakampt, iekāms tā sapratusi, ka atklāta, un vēl nav iedornāju- sies aizbēgt. Tiesa gan, kampt varēja tikai pašas mazākās, jo lielās vienkārši nebija iespējams iedabūt mutē — tik loti garas un platas tās bija.

Kā katrā jauna vietā, ūdens bija nepazīstamu smaržu pilns. Sī ir lielā paltusa smarža, bet šī — ļoti līdzīga, tikai vājāka — plekstes. No kaut kurienes nāk vāja lielo vaļu smarža. Vai te pastāvīgi dzīvo kādi delfīni?

•— Paklausies, Sep! Kas tie ir par delfīniem, pēc kuriem te reizēm smaržo? — beidzot neizturēja ziņkārīgais Guks.

—   Milzīgie baltie. Mums viņus drīz vajadzētu sastapt. Ikviens no viņiem ir divu garumu lielumā, viņiem strupi purni, nav muguras spuras, un pats galvenais — viņi ir pilnīgi balti, gluži kā sniegs, kas te snieg tik bieži.

—   Vai viņi saprot mūsu valodu?

—   Jā, un ļoti labi. Tiesa gan, dzīve šajā skarbajā novadā padarījusi viņus skarbus un drūmus. Arī zivis viņiem grūtāk iegūt šejienes ūdeņos. Nu, iespējams, driz tu pats varēsi visu uzzināt no viņiem.

—   Bet kā viņus nosaukt, kad sastapsim?

—   Viņi paši pateiks tev savu vārdu. Tu viņus pazīsi pēc balss. Nevienam jūras iedzīvotājam nav tik skanīgas balss kā baltajiem delfīniem.

Tomēr pagāja vairākas dienas, iekams delfīni pirmo reizi sastapa šos baltos dzimtas brāļus. Tiešām, balto delfīnu — baltvaļu balsis bija tik skanīgas, ka tās varēja dzirdēt daudzu simtu garumu attalumā. Vairāki baltie delfīni peldēja ciešā bariņā netālu no drūma krauja krasta. Zaļganajā ūdenī uz tumšā krasta fona tie izskatījās ļoti skaisti — gluži kā nelielie, peldošie ledus gabali uz jūras virsas. Gara saruna neiznāca.

—   Esmu delfīns Seps no Cakas ģints!

—   Esmu baltais delfīns Leuks no Kasās ģints!

—   Vai šajā vietā jūs dzīvojat visu gadu? — jautāja Eča.

—   Nē, mēs atpeldējām šurp, zinādami, ka pie krasta pienāks daudz zivju. Drīz te būs ļoti daudz zivju un te sapulcēsies viss mūsu bars. Bet kas jūsu baru atvedis mūsu ūdeņos?

—   Pēc vecāko padomes pavēles mēs ceļojam pa Lielo okeānu. Mūsu ģints dzīvo siltajos ūdeņos, bet tu

jau zini, ka mūsu ģintij jābūt labi informētai, kas notiek okeānā.

—   Ja, es zinu: jums šķiet, ka jūs pārvaldāt visas dzīvās būtnes jūrā, — sarunā iejaucās liels, balts tēviņš, kura aste bija platāka par pusi no Guka garuma.

—   Tas ir labi, ka jums nav jāprasa palidzība no mums, — mierīgi atbildēja Sikoks. — Bet vai no jūsu bara atmiņas jau pagaisušas ziņas par Lielā Ledus gadu, kad mūsu senčiem vajadzēja nopūlēties, lai atdzītu zivju barus uz jūsu auksto jūru? Mūsu vecākie stasta, ka visi baltie delfīni bijuši pateicīgi mums par palīdzību. Vai tā nav?

Baltfum baltais tēviņš neatbildēja neko.

—   Tu klusē, draugs, un tas ir labi. Laimīgas medības! Starp citu, vai garzobu roņi vēl talu?

—   Ja peldēsiet tā, kā jūs peldējāt, paies diena ce|ā, ja kopā ar mums gar krastu — dienas divas.

Delfīni nolēma atrak nokļūt līdz valzirgiem un gribēja jau atvadīties no baltvaļiem. Negaidot Guks palūdza Sepu atļaut viņam papeldēt mazliet gar krastu kopā ar baltvaļiem, lai paskatītos, kā viņi tiks galā ar zivīm, kas peldēja šurp uz krastiem. Delfīni nolēma, ka var sadalīt baru. Daži tēviņi un Eča ar Guku peldēja pakaļ baltvaļiem. Drīz viņi atkal izdzirdēja to balsis.

Baltvaļi, kā redzams, labi pazina apvidu. Nenogriezdamies viņi šķērsoja dziļus līčus un ieturēja viņiem vien zināmu virzienu. Drīz viņi sastapa vēl kādu nelielu baltvaļu grupiņu, kas ari peldēja tajā pašā virzienā. Pēc dažām stundām baltvaļi bija jau gan pa labi, gan pa kreisi, gan priekša, gan aizmugurē. Viņu nebija mazāk kā delfīnu pie koraļļu atola.

—   Vai tikai te nenotiek baltvaļu ģints tikšanās? — skaļi nodomāja Guks. — Varbūt mums labak doties atpakaļ, lai netraucētu viņus?

Bet baltvaļi izturējās mierīgi, nepievērsa uzmanību delfīniem un stingri ieturēja noteiktu virzienu. Beidzot viņi pārtrauca savu straujo virzīšanos un sāka grozīties pie krasta taja vietā, kur neliela upīte bija plaši izplūdusi pirms ietekas jūrā. Pie pašas tās grīvas izveidojies ne visai augsts smilšu valnis, aiz kura nojaušams neliels ezers. Te nu Guks kļuva par liecinieku tam, kā baltvaļi medī zivis. Tieši šajās dienās ketlašu un kupraino lašu bari piepeldēja pie Tālo Austrumu upju -grīvām. Viņi iepeldēja upēs bez steigas, iepriekš kādu laiku pieradinoties pie saldūdens, bet pēc tam strauji devās augšup pa upi un tur augštecēs laida ikrus, paslēpdami tos starp akmeņiem vai lieliem oļiem upes dibena. Guks nezinaja, cik daudz grūtību vajadzēja pārvarēt šīm lielajām, smagajām zivīm, kuras bija ceturtdaļa vai pat puse no viņa garuma. Tām vajadzēja gan lēkt uz augšu, lai pārvarētu ūdenskritumus, gan ierīkot ligzdas ikriem, izgrābjot dibenā sīkos akmeņus, un, beidzot, veikt tūkstošiem kilometru garus ceļojumus, lai atrastu to pašu upi, kurā viņi paši reiz izšķīlušies. Un pirms iepeldēšanas upēs šīs zivis gaidīja lielas briesmas baltvaļu, izskatā. Ieraudzījušas baltvaļu milzīgos, baltos ķermeņus, izdzirdušas viņu griezīgās, ņaudošās, plūstošās un skanīgās balsis, zivis pilnīgi zaudēja orientēšanās spēju un viegli kļuva par delfīnu laupījumu.

«Kā gan baltvalis var apēst tik milzīgu zivi?» nodomāja Guks, ieraudzījis, ka zivs ir reizes divas trīs lielākā nekā baltvaļa mute. Ielūkojies uzmanīgak, viņš ar izbrīnu atklāja, ka baltvaļi nenorij šīs zivis veselas, bet rūpīgi nokož un norij katru gabalu atsevišķi. Tāpēc Guka ziņkārībā vēl vairāk pieauga. Pēc paša pieredzes viņš labi zinaja, ka delfīnam ir ļoti grūti saplēst zivi gabalos, jo viņa zobi atgādina resnas, bet īsas no žokļa izlīdušas nagliņas. Gukam pašam mutē bija droši vien ne mazāk par astoņdesmit šādu nagliņu. «Cik gan to jābūt baltvalim, lai tik veikli varētu saplosīt zivi?» nodomāja Guks un gandrīz vai ielīda mutē tuvākajam baltvs+im, cenzdamies saskatīt zobus. Izrādījās, ka ir tikai septiņi vai astoņi zobi katrā pusē. Toties kas tie bija par zobiem! Katrs zobu paris kā īstas šķēres: izliektie, garie un asie augšējie zobi stāvēja pretim truliem un taisniem apakšējiem zobiem. Sie apakšējie zobi blīvi iegūlās augšējo zobu rievās. Izveidojās savdabīgas šķēres. Bet, kā tās darbojas, to Guks nupat bija redzējis.

— Paklausies, Guk, — kaut kur no sāniem iečirkstējās Ečas balstiņa, — kas notiks, ja šie baltie delfīni apēdīs visas zivis, kas iet nārstot? Katru nākošo gadu taču zivju būs arvien mazāk un mazāk?

—  Ja viņi apēstu visas zivis, tad tiešām beigu beigās nepaliktu nekā. Bet baltvaļi ķer zivis pie upju grīvām kopš neatminamiem laikiem, un zivju nekļūst mazāk. Tātad daudz zivju aiziet nārstot un atstāj ikrus. Un bez tam vai tad tu nezini, ka boja iet vispirms vājās? Bet vajās nedrīkst atstāt pēcnācējus — ļaunuma no ta būs daudz vairāk nekā no simtiem baltvaļu. Vāji pēcnācēji radīs vēl vājākus, un tad tiešam zivju kļūs arvien mazāk un mazāk. Paskatieties apkart, — turpināja Guks, uzrunādams drīzāk divus jaunus delfīnus, kas grozījās līdzās, nekā Eču, — visur redzēsiet to pašu vienkāršo principu: pari vieniem organismiem stāv citi, kafc tos ierobežo, nejauj tiem savairoties. Vai tas ir slikti? Nē, tas ir nenovēršami! Ja visi ketlaši un kuprainie laši, kas pašlaik iet nārstot, dotu pēcnācējus, tad drīz vien viņiem nepietiktu nārsta vietas un jūrā barības. Paskaties, cik nozīmīga ir haizivju klātbūtne jūrā; arī viņas vispirms ķer slimās, un vajās zivis un ar to dod labumu baram. Mūsu dabas likumi ir nežēlīgi attiecībā uz katru īpatni, bet humāni attiecībā pret sugu. Neviens nedrīkst pārkāpt šos likumus nesodīts, pat mēs, delfīni…

Kamēr Guks nodarbojās ar jaunatnes izglītošanu, apkārt baltvaļu kļuva manāmi mazāk. Vai nu zivis pie upes piepeldēja mazāk, vai ari tas bija iztrenkājuši baltvaļi, bet tur, kur pirms pusstundas vienā laida vīdēja baltas muguras, tagad tās bija sastopamas tikai retumis.

—   Skaties, Guk, tur peld kāds no mūsu bara! — iečirkstējās viens no jaunajiem delfīniem, rādīdams ar skaņas staru uz pelēku delfina siluetu blakus aizpeldošajam baltvalim.

«Savadi, ka viņš nedeva mums signālu,» nodomāja Guks, kas arī bija pievērsis uzmanību nepazīstamajam delfīnam. «Pamēģināsim viņu panakt!»

Drīz vien delfīnu bariņš ielenca nelielu tumšpelēku delfīnu bez muguras spuras, kura galva pēc formas bija ļoti līdzīga baltvaļa galvai.

—   Esmu Guks no Cakas un Erras ģints!

—   Esmu Leuks no Kasās ģints!

—   Kas tu par baltvaļi, ja neesi balts? — iesmējās kāds no jaunajiem delfīniem.

—   Pirms gada, kad piedzimu, es biju pavisam tumšs, — aizvainoti noklunkstēja pelēkais delfīns, kas bija nosaucis sevi par baltvali. — Bet pēc gada, kad man paliks divi gadi, es būšu pavisam balts. Baltvaļi kļūst balti tikai pēc vairākiem gadiem. Esat gan jūs, tik vienkāršās lietas nezināt! Palieciet sveiki, un laimīgas medibas!

sastapšanās ar odobeniem

Diena tuvojās beigām. Kā vienmēr ziemeļos, krēsla ilgi nespēja ielīt jūru; pat tad, kad bija iestājusies nakts, debesis bija nevis melnas kā dienvidos, bet gan bālganas. Spokainajā, mainīgajā nakts gaismā delfīni snauda, laiku pa laikam ieklausīdamies atlidojušās skaņās. Viss bija mierīgi tāpat kā visās iepriekšējās naktīs šajā aukstaja jūrā. No rīta delfīni atradās bieza miglas rajona centrā un ilgi nevarēja izkļūt no tā. Gukam patika peldēt atvērtām acīm, un tāpēc viņš atviegloti uzelpoja, kad migla bija izklīdusi.

Vajadzēja padomāt par barību. Drīz noskaidrojās, ka vieniga iespēja paēst bija ķert sīkās plekstes, kas nomaskējušās smilšainajā un-akmeņainajā dibenā. Sākas individuālās medības, jo arī plekstes ir individuālistes.

—   Jāsastopas ar baru. Kas atklās mūsu bara pēdas, lai tūlīt paziņo visiem, — brīdināja Guks savus biedrus.

Bars bija peldējis kaut kur te vakar, tādēļ pēdām ūdenī vēl jābūt svaigām. Pēc tādām pēdām baru var viegli sameklēt, jo tās izplūst daudzu desmitu garumu platā joslā. ^

Saja jūras daļa bija pavisam sekls — ne dziļāks par 20—25 garumiem. Dibens smilšains, ar sīkiem akmeņiem. Guks pievērsa uzmanību iedobumiem divu triju garumu lielumā, kas šur tur klāja dibenu. It kā mīkstā grunts būtu ar kaut ko asu durstīta un vagota.

—   Eča, kas te īsti noticis? Varbūt tās ir gliemežnīcas pārvietošanās pēdas? Bet tad šai gliemežnīcai vajag būt manā vai tavā lielumā …

—   To jūs nekad neuzminēsiet, — sarunā iejaucās Zazs, kas labprāt paradīja savas zināšanas, — tās ir odobena pēdas. Viņš ar zobiem izrāvis šādas vagas.

—   Uz to nu gan būtu interesanti paskatīticsl — sapņaini teica Guks. — Iedomājies tikai — izrakt tādas vagas ar zobiem! Pat ticēt, negribas. Kādēļ viņš rok šos grāvjus?

—   Tā viņš uzirdina grunti lidz ar moluskiem, kas tur dziļi ierakušies, un pēc tam duļķainajā ūdeni ķer gliemežnīcas un pārkož tās, — paskaidroja viszinis Zazs. — Bet pašlaik viņi droši vien visi ir uz krasta vai tā tuvumā, jo, kad viņi ir jūra, tālu apkārt dzirdama viņu skaļa sēkšana un plūkšanās.

—   Ja jau viņi te mēdz būt, tad droši vien arī pašlaik atrodas kaut kur netālu, — noteica Guks. — Piepeldēsiet tuvāk krastam. Bars no mums neaizbēgs, panāksim to vēlāk.

Delfīni tagad peldēja gar pašu krastu, gan lēzenu un drūmu, bez krūmiņiem un kociņiem, gan stāvu un akmeņainu. Daudzās vietas krasta bija sniegs, kas Gukam stipri atgādināja ledus kalnus un sniegputeņus Antarktikā. «Tomēr te,» viņš nodomāja, «ir daudz siltāks.» Un tad Guks neviļus atcerējās dzimto Melno jūru. Tur arī bija sniegs, un dažreiz pat daļa jūras aizsala. Bet vai Melno jūru var salīdzināt ar šiem aukstajiem ūdeņiem vai pat ar tropu ūdeņiem? Tajā nav ne pārāk auksti, ne ari pārāk karsti. Un tur ir dzimtais bars, tur ir dzimtene, pazīstams ikviens krastu līcītis, zināmas visas straumes jurā… Kas noticis ar viņa baru? Kas notiek Erras ģintī? Vai ģints spēles ir notikušas? Droši vien ir, jo pagājis daudz, daudz mēnešu, kopš viņš pametis baru.

—   Zini, Eča, cik es biju smieklīgs un dumjš, kad pametu dzimto baru: es domāju, ka delfīns var dzīvot jūrā viens pats bez bara. Kā es nesapratu, ka delfīni tāpēc arī kļuvuši par delfīniem, ka viņi vienmēr palīdz cits citam. Un, ja delfīni ir saimnieki jūrā, tad viņi ir atbildīgi par visiem pārējiem tās iedzīvotājiem.

—   Arī pašlaik tu esi smieklīgs un dumjš, — Eča jautri pakaitināja Guku, — ja runā par tik vienkāršām un katrai saprātīgai būtnei saprotamām lietām, turklāt vēl ar tik gudru izskatu. Kā redzams, bērnībā tevi slikti mācījuši. Tu labāk papurini savu mēli un konstatē, kas tās par smaržām ir apkārt, vai blakus nav odobeni.

Iegrimis savās domās, Guks tiešām bija aizmirsis apkārtni un nemanīja, ka ūdenī radusies asā smaka, kas atgādināja roņu smaku. Tomēr šadu smaku Guks vēl nebija sajutis. Un tūdaļ no tālienes, kur peldēja jaunie delfīni, atiidoja aicinājums:

—   Kas tu esi, draugs? Esmu delfīns Ciks no Cakas ģintsl

—   Kā tad, droši vien beidzot satikuši odobenus! — Guks nosprieda un ātri sāka strādāt ar asti, dodamies taisni skaņu virzienā.

Ķēmīga, brūngani sarkana būtne bija nostājusies divu jaunu delfīnu priekšā ūdens slānī un šūpoja milzīgo galvu no vienas puses uz otru. Sai būtnei bija grubuļaina āda. Izvalbītās acis atradās it kā uz nelieliem, resniem kātiņiem un grozījās nevis reizē, bet gan katra atsevišķi: viena uz vienu, otra — uz otru pusi. Sim radījumam bija platas un apaļas priekšējās pleznas. Uz purna auga tik daudz spalvu, ka Guks vienkārši apstulba. Spalvas bija resnas, tās stāvēja taisnās rindās uz dzīvnieka purna priekšējās daļas un jocīgi- kustējās. Divas dzeltenas, strupas, izliektas nūjas nokarājās no augšžokļa uz leju, un mazais apakšžoklis izskatījās it ka iespiests starp tām. Sī būtne delfīnu valodā bija odobens, garzobu ronis jeb vienkārši valzirgs.

Valzirgs ar izbrīnu skatījās uz delfiniem, kas grozījās ap viņu, un brīžam ar milzīgajam gaļas blāķim neticamu eleganci pagriezās, ar skatienu pavadīdams vienu vai otru.

Guka priekšā atradās vecs tēviņš, viss vienās pumpās, kas aizsarga viņa krūtis un plecus no citu valzirgu ilkņu drausmīgajiem triecieniem. Notrulinātie ilkņi, līdzenie, it kā friziera apcirptie ūsu sari rādīja, ka šis darbarūķis necienu vien simtu stundu pavadījis, ar ilkņiem uzardams grunti un ar saviem uztvērējiem — ūsām sajuzdams mazāko grunts kustību, kas parāda molusku klātbūtni.

Skatīdamies uz delfīniem, vecais valzirgs kaut ko atcerējās. Viņa lielā galva sastāvēja galvenokārt no kauliem, kas balsta garos ilkņus. Tomēr tajās nelielajās smadzenēs, kas tur atradās, pietika vietas tikpat nopietnām un pamatīgām domām, kāds bija viņš pats. Viņš kādreiz sen bija redzējis šos vai tādus pašus del-

fīnus, kas nemaz nebija līdzīgi labi pazīstamajiem balt- vaļiem. No delfīniem nav ko baidīties, tie patrokšņos, pačirkstēs, pariņķos un aizpeldēs nezin kur. Un viņi vairs nekad nebūs sastopami tajās vietās, kur viņš pieradis pavadīt laiku, — starp milzīgiem ledus gabaliem, Arktikas jūru seklajos ūdeņos. Šajā gadā viņš bija novecojis un tāpēc nebija aizpeldējis kopā ar lediem un visām mātītēm uz ziemeļiem. Tur tagad draiskojas ūdenī mazie valzirdziņi, nevis viņš, bet gan citi — tie, kas stiprāki, apsargā mazuļus no balto lāču uzbrukumiem. Tiesa gan, arī te nav sevišķi garlaicīgi. Uz krasta apmetnē sapulcējušies daudzi jauni valzirgi un tādi paši veči kā viņš. Tomēr viņš ir vecāks par visiem. Viņam pat nepietiek spēka, lai izvēlētos labāku vietu apmetnē un aizstāvētu to pret jauno uzbrukumiem. Jāguļ pašā apmetnes malā. Nu nekas, toties tur mierīgi. Bez tam šī jaunatne ir tik bezrūpīga, ka, tā vien skaties, laikā nepamanīs briesmas. Bet viņš vēl pratīs aizstāvēt sevi un spēs laikā brīdināt citus par briesmām… Bet par kādām briesmām? Sie delfīni nekā ļauna nedara. Kaut kas ir aizmirsts, kaut ko vajag padarīt… Viņi, šķiet, jautāja, kas es esmu, — nu ko, man nav nekā ko slēpt.

—  Esmu Ro no odobenu ģints! Odobenu! Odobenu … Kas teica, ka te gardas gliemežnīcas? Kad es peldēju…

—     Viņš droši vien aiz vecuma vairs neko nesajēdz, — Guks nosprieda. — Bet varbūt visi odobeni ir tik dīvaini? Peldēsim uz priekšu, tur viņu būs vairāk.

Tiešām, priekšā valzirgu bija daudz vairāk, un drīz vien viņu jau bija tik daudz, ka delfīni neviļus atcerējās jūru pie apmetnes Miglas salās, kur čumēja un mudžēja kotiki. Valzirgi gan izturējās klusāk, solīdāk. Tomēr tā bija tikai ūdenī. To, kas notika apmetnē, grūti izstāstīt. Guks, protams, nevarēja labi saskatīt, kas notiek šās garās smilšu strēles galā, ko no trim pusēm apņem jūra. Viņš saskatīja tikai kustošu ķermeņu masu un virmojošu siltu gaisu virs šā neiedomājami lielā valzirgu pūļa. Pielavīties apmetnei tuvāk nebija iespējams: visa jūra ap apmetni bija pilna ar valzirgu ķermeņiem, kas peldēja ūdenī dziļās vietās un cēlās uz augšu viļņu putās. Līst šajā putrā bija ne tikai bīstami (kas zina, vēl nejauši nospiedis!), bet arī vienkārši pretīgi no asās smakas, kas naca no šiem gaļas blāķiem un piesātināja visu jūru.

Guks bija pārsteigts par to, ko redzēja. Viņš nezināja, ka dzīvnieki var atrasties tik cieši blakus cits citam. «Kā gan viņi cits citu nenospiež!» viņš nodomāja. Bet Guks būtu vēl vairāk brīnījies, ja varētu labāk saskatīt, kas notiek apmetnes centrā. Te valzirgi gulēja ne tikai cieši blakus, bet gan divās vai pat trijās kārtas. Tas nepatika apakšējiem, un viņi diezgan kategoriski izteica savu neapmierinātību — svaidīja galvas un, ilkņus augstu izslējuši, dauzīja kaimiņus pa labi un pa kreisi. Tomēr šie sitieni tika uzņemti bez kāda aizvainojuma, kā pienācīga tiesa. Turklāt tie nenodarīja nekādu ļaunumu, jo kaimiņiem bija pārāk bieza āda.

Apmetnes malās bija mierīgāk, te nokļuva visi tie dzīvnieki, kas nāca ārā no ūdens. Te varēja pat pagulēt. Valzirgi gulēja gan uz sāniem, gan uz vēdera, gan uz muguras. Paguļ nekustīgi minūtes desmit divdesmit un dodas projām no iesildītās vietas. Pavēsajā ziemeļu saulītē pavada stundas trīs četras apmetnē, drūzmā un kņadā, — un ūdenī iekšā. Metas jūrā pilnā sparā, saceļot šļakatu stabus, un sāk peldēt sprauslādami un tusnīdami.

~"«Būs ko pastāstīt barā, un varbūt vecākie atļaus atstāt šos stāstus pat Erras ģints atmiņā?» Guks nodomāja un pats izbrīnījās, cik mierīgi un pārliecināti domā par atgriešanos dzimtajā barā. Tomēr viņš tūdaļ pārtrauca savas domas-. «Par kādu atgriešanos var būt runa, ja es pat nezinu, kā no šejienes nokļūt līdz dzimtajai jūrai? Okeāns ir tik milzīgs, un es zinu tikai vienu nejaušu ceļu, pa kuru esmu atpeldējis šurp… Un kā lai es pametu Cakas un Sepa baru? Te taču paliks ari Eča …»

— Ko tu tā aizsapņojies, Guk? — no sāniem atskanēja Ečas čirkstināšana. — Mums jāsteidzas atrast baru, tur droši vien sen gaida mūs!

Delfīniem vajadzēja vēl vairākas stundas vagoljūru, i^kāms viņi uzgāja pēdas. Tikai vēlu vakarā viņi nokļuva Sepa barā. Guks uzzināja, ka viņu prombūtnes laikā arī Sepa bars sastapis odobenus un tāpat bijis pie kādas valzirgu apmetnes krastā. Tika nolemts pagriezties uz dienvidiem, jo peldēt tālāk uz ziemeļiem bija bīstami. Kļuva auksts. Jūrā šur tur varēja sastapt nelielus ledus gabalus. Tropos piedzimušie delfīni pamatīgi sala. Un tad nolika vēl viena sastapšanās.

RAHIANEKTI

No tālienes delfīni izdzirdēja zemas skaņas, kas parasti liecina par bezzobaino vaļu klātbūtni. Delfīni nevarēja saprast, ko milzeņi ziņo ar šiem signāliem, jo atstatums starp ausīm viņiem ir pārāk mazs, un garie skaņu viļņi, nepilnīgi uztverti, plūst garām. Tomēr delfīni — ak, šie jūras gudrinieki! — sensenos laikos izdomājuši apbrīnojamu paņēmienu, kā noklausīties bezzobaino vaļu sarunas. Trīs delfīni nostājās blakus ar galvām skaņu virzienā, vn abu malējo delfīnu ausis darbojās kā skaņu uztvērēji, kas novietoti apmēram tādā pašā atstatumā kā viena bezzobainā vaļa ausis. Tad izdevās kaut kā uztvert viņu signālus. Atšifrēt tos nebija sevišķi sarežģīti. Šie milzeņi nebija atjautīgi, un visas viņu sarunas sastāvēja no sapulcēšanās un pārvietošanās signāliem un stāstiem par to, vai ir daudz barības un cik dziļi pēc tās jāienirst. Reti, reti viņi apvienojās kopīgām zivju vai kalmāru baru medībām. Katrs no viņiem labāk strādāja patstāvīgi — atver muti un kādu laiku tā peld. Pēc tam aizcērt muti un izgrūž ar mēli ūdeni no tās. Bet raga bārdas plāksnes ar bārkstiin uz iekšējās malas neļauj izspraukties no šās briesmīgās rīkles sīkiem dzīvnieciņiem — sānpeldēm, mazām zivtelēm, kalmāriem.

Guks to visu labi izpētīja, jo agrāk Melnajā jūrā nekad nebija sastapis bezzobainos vaļus un bija dzirdējis par tiem tikai vecāko stāstos. Bet sastapt šos bārdaiņus te, ziemeļos, bija diezgan dīvaini. Guks varēja zvērēt, ka apkārt jūrā nemaz nav sānpelžu vai citas barības, kas milzeņiem noderētu. Ko viņi te dara? Tas katrā ziņā jānoskaidro, un tāpēc — ātrāk pretim viņiem.

Un te Guku gaidīja vēl viens pārsteigums. Viņa priekšā patiešām atradās bezzobaino vaļu pāris, bet tādi, kādus viņš nekad agrāk nebija sastapis. Garumā ne lielāki par sešiem vai septiņiem viņa garumiem, raibi pelēki, ar īsām astes un krūšu spurām, ar līdzenu muguru bez spuras. Bet pats apbrīnojamakais — viss purns, sevišķi uz augšžokļa, visa galvas virsma bija biezi nosēta ar nelielam, gaišām gliemežnīcām. Ielūkojies vērīgāk, Guks atklāja, ka tās ir nevis molusku gliemežnīcas, bet gan dīvaini pārveidoti vēzīši — zoologs tos būtu saucis par sprogkāju vēžveidīgajiem krip- tolefiem. Starp to gliemežnīcām ādā bija iesukušies tūkstošiem citu parazītisko vēzīšu — vaļu utu ciamu.

— Rahianekti! Rahianekti! — sajūsmā iekrekšķējās daži jaunie delfīni, kas bija pievienojušies Gukam.

Pelēkie vaļi — tie tiešām bija pelēkie vaļi — nepievērsa delfīniem nekādu uzmanību. Gausi un cienīgi viņi peldēja gar krastu, laiku pa laikam iegremdēdamies līdz pašam dibenam, kas te atradās 15—20 garumu dziļumā.

Te, gandrīz jjie paša dibena, nelielos iedobumos un sevišķi starp jūras kāpostu lamināriju audzēm, kuru garās lapas plivinājās pa straumi, bija sadrūzmējušies visādi jūras dzīvnieki — sīki vēzīši, daudzsaru tārpi poliheti un citi jūras dibena iemītnieki. Valis veikli grāba ar muti biezās audzes un rija, kas gadījās mutē kopa ar dūņu masu un aļģu gabaliem. Ūdenī aiz viņa palika izjauktas, izplūkātas zemūdens pļaviņas un dūņu stabs, kas ilgi nenosēdas.

Nopeldējis kādu laiku aiz pelēkajiem vaļiem, Guks atklāja, ka vēzīši tup viņiem ne tikai uz galvas, bet ari

uz vēdera un spurām. Acīmredzot nav nemaz grūti eksistēt uz vaļa ķermeņa, kurš visu laiku līdz ar dūņām paceļ dažādus mikroskopiskus dzīvniekus.

Valim, protams, nav nekādas daļas par to, ka duļķu mākoni, kas ietin viņa ķermeni, peld barība daudzajiem piedzīvotājiem, kuri aplipuši , ap viņa ķermeni no visām pusēm.

Abi vaļi, aiz kuriem peldēja Guks ar dažiem delfīniem, droši devās tieši uz krastu. Tur bija redzams neliels līcis, un, spriežot pēc ūdens garšas, šaja līcī vajadzēja ietecēt upītei. Drīz vien Guks izdzirdēja delfīnu balsu skaņas no bara — tie bija atklājuši vēl dažus pelēkos vaļus un kopā ar viņiem arī devas uz šo līcīti.

Kļuva arvien seklāks un seklāks. Dziļums samazinājās līdz pieciem garumiem, bet pelēkie vaļi peldēja mierīgi, it kā zem viņiem būtu dziļa jūra. Guks jau gribēja brīdināt viņus par briesmām, tomēr nesignalizēja, redzēdams, ka netālu peldošais delfīnu bars mierīgi seko vaļiem uz krastu. Nu dziļums bija vairs tikai divi garumi. Tagad, kad valis sevišķi stipri kustināja asti, viņš saviļņoja ūdeni un sacēla uz augšu biezus smilšu mākoņus. Tomēr viņi arvien vēl turpināja kustēties uz priekšu, varbūt tikai mazliet lēnāk. Pat delfīniem, kuri pēc izelpas un ieelpas centās vairs neienirt, peldēšana kļuva arvien grūtāka, bet vaļi vēl turpināja tuvoties krastam. Viņi ar vēderu jau skāra dibenu, tomēr uzmanīgi peldēja jeb, precīzāk sakot, lauzās tikai uz priekšu. Apkārt jau bija gandrīz tīrs saldūdens. Un te, lielajā un seklaja lagūnā, vaļi beidzot apstājās, pareizāk sakot, nogūlās dibenā. Tad atskanēja Sepa brīdinošais sauciens:

—   Uzmanību, ātrāk peldiet prom no rahianektiem!

Nesaprazdami, ar ko saistīts šis brīdinājums, Guks un viņa biedri ātri pavirzījās nost no mierīgi guļošajiem vaļiem. Un īstā laikā. Ar vaļiem, kuri lagūnā bija salasījušies vairāki, notika kaut kas nesaprotams. Spēcīgi strādājot ar asti, viņi vēlās no viena sāna ūz otru, saceldami gaisā dubļu, smilšu un ūdens stabus. No visām pusēm bija dzirdami tikai dobji astes triecieni pret ūdeni un dibenu un sēkšana. Sī fantastiskā izrāde ilga vairākas minūtes, pēc tam vaļi kā pēc komandas nomierinājās un atkal nekustīgi nogūlās lagūnas dibenā.

—   Nu, tagad mums laiks atgriezties uz dienvidiem, — ierosināja Seps, kad visi bara delfīni bija sapulcējušies. — Tagad jūs redzējāt, ka vaļi ne vienmēr baidas piepeldēt pie krastiem. Sajā lagūnā pelēkie vaļi var nogulēt vairākas dienas pēc kārtas, līdz saldūdens un saule būs nobeiguši parazītus un piedzīvotājus, kas apsēduši viņu galvas un ķermeņus. Ūdens un gaiss ir auksts. Vaļi nepārkarst saulē kā pie mums tropos. Te arī delfīni var gulēt stundām ilgi seklā ūdenī pie krasta, bet sargieties kaut vai pusstundu palikt smiltīs pie krasta tropos — jūs dabūsiet saules dūrienu, un tad vairs neviens jums nepalīdzēs!

—   Manā dzimtenē var gulēt pie krasta ne tikai pusstundu, bet stundas divas^līdz sāniem kļūst par karstu vai iztraucē cilvēki, — klusītēm nosvilpoja Guks, uzrunādams Eču.

Viss delfīnu bars, sadalījies nelielās grupiņās, mierīgi virzījās no krasta tieši atklātā jūrā. Pret vakaru kalnainais krasts jau paslēpās aiz nelielo viļņu virsotnēm. Aizmugurē palika Ledus Zemes — Cukotkas sniegotie krasti, pelēkie milzu vaļi, kas saldūdens lagūnā pacietīgi gaidīja atpestīšanu no parazītiem, aiz muguras palika odobeni un leuku bari.

Vakarā vecākie lūdza jauniešus pastāstīt, ko viņi iegaumējuši ceļojumā uz Ledus Zemi. Iegaumējuši viņi, protams, bija visu, ko redzējuši, dzirdējuši un jutuši. Pēc viņu jūsmīgajām atmiņām sāka runāt Cugecs:

—   Tas viss katram jāpatur atmiņā uz visiem laikiem. Ja nevajadzēs jums pašiem, tad noderēs jūsu pēcnācējiem, kuriem okeāns jāpazīst tikpat labi kā mums visiem. Un vēl iegaumējiet galveno: te, ziemeļos, dzīve ir skarba tikai mums, bet tiem, kuri te dzīvo, tā ir tikpat laba kā mums tropos. Te ir sekls un lielākā daļa dzīvo būtņu mitinās pie jūras dibena: gan odobeni, gan rahianekti iegūst barību pie dibena. Pat mūsu radinieki leuki — baltvaļi — pārtiek galvenokārt no dibenzivīm. Vjņi labi zina, ka lāgiem te ir daudz zivju, kuras nāk nārstot, un izmanto šo laiku savu vēderu piepildīšanai. Ja mums vajadzētu te ilgi dzīvot, tad arī mēs kļūtu par jūras dibena dzīvnieku savācējiem. Tāpēc jau mēs uzskatām sevi par jūras saimniekiem, ka pazīstam visas pārtikas avotu virknes un gādājam, lai tās okeānā nepārtrūktu nekur.

KAS IR RETINAS?

Apspriedi, kā vienmēr, noslēdza Seps:

—   Tagad mums dažu dienu attālumā no šejienes jāsastop retinās. Atrast viņas ir ļoti svarīgi. Viņu palicis maz, ļoti maz. Pirms vairakām paaudzēm cilvēki viņas iznīcināja tās salas apkaimē, kur viņas vienmēr dzīvoja. Mūsu senčiem izdevās, kā stāsta leģendas, pierunāt palikušās retinās aizpeldēt projām no šās šausmīgās vietas uz citām — vientuļākām vietām, līdz kurām vēl nav nokļuvuši cilvēki, un tur viņas dzīvo līdz šim laikam. Bet to, kāpēc mēs tā rūpējāmies par retinām, jūs uzzināsiet, kad atradīsim viņas.

—   Saki, Sep, — kāpēc cilvēki iznīcināja retinās, un kāpēc delfīni viņiem ļāva to izdarīt? — neizturēja Guks.

—   Cilvēkiem droši vien ir ļoti smaga dzīve, sevišķi ziemeļos. Viņi to vien dara kā iegūst sev pārtiku — Zvejo zivis, medi odobenus — valzirgus, pat pamanās nogalināt rahianektus. Bet odobeni ir uzmanīgi, rahianekti var aizpeldēt tālu jūrā, zivis zvejot cilvēki neprot, viņi tās vairāk baida. Turpretim retinās bija neaizsargātas. Mēs mēģinājām parunāt ar cilvēkiem, bet viņi nesaprot sapratīgu valodu. Ja viņi vairāk dzīvotu jūrā, kā tas ir tropos, tad varbūt mēs būtu vienojušies ar viņiem, bet no tā nekas neiznāca.

— Un pats galvenais, — turpināja Seps, — iegaumējiet: delfīni daudz ko nevar darīt tad, kad sastopas ar būtnēm, kas ierodas jūrā no sauszemes. Atcerieties mūsu teikas. Miljoniem paaudžu laikā mēs esam bijuši jūras saimnieki un esam labi veikuši savu darbu, ja jūrā tagad ir tāda dzīvības pārpilnība. Bet pirms dažiem simttūkstošiem mēnešu pie jūru krastiem ieradās cilvēki, un kopš tā laika daudz kas sāka mainīties. Nav zināms, kas būs vēlāk. Tomēr neaizmirstiet, ka mūsu galvenais likums ir draudzība bez atlīdzības…

Pēc dažām dienām delfīnu bars atradās tālu uz dienvidiem no Ledus Zemes — Cukotkas krastiem. Tālumā pie apvāršņa bija jaušams augsts, kalnains krasts. Jūra apkārt bija kā nosēta ar zemūdens pauguriem, no kuru virsotnēm līdz ūdens virsai trūka pavisam maz, dažreiz divi trīs garumi, bet stipras viļņošanās laikā tie reizēm pat mazliet parādījās virs ūdens. Starp šiem pauguriem, kuru nogāzes un virsotnes bija apaugušas ar brūno, sarkano un zaļgano aļģu'biezokņiem, dibens pazeminājās līdz 15—25 garumiem. Jūrā bija vairāk dzīvības nekā ziemeļos. Vairāk bija zivju. Pa dibenu rāpoja milzīgi krabji. Guks nekad agrak nebija redzējis tik milzīgus krabjus.

Kad delfīni te vakar peldēja garām, viņi sastapa daudz bezzobaino vaļu, kaut kur taīak jūrā droši vien kašaloti medīja kalmarus — kašalotu pēdas bija labi saglabajušās ūdeni, — un jūrā delfīni vairākas reizes šķērsoja divkājainu vadīto lielo, dārdošo kārbu smirdīgās pēdas. Bet šeit, pie šiem pauguriem, vaļi neat- peidēja un kuģi nepiebrauca. Vaļiem te nav ko darīt, nav kur izvērsties, trūkst ari kārtīga loma, bet kuģiem šurp braukt ir bīstami, tā vien skaties, ka kuģa dibens neuzskrien uz stāva akmeņaina paugura.

Seps un citi pieredzējušie delfīni, kas šīs vietas jau bija apmeklējuši, izvērsās platā ķēdē, cerēdami pēc smaržas atrast retinu pēdas. Viņām te kaut kur vajadzēja dzīvot, kā paskaidroja vecākie. Un tiešām drīz vien delfīni uzgāja pēdas, kuras aizveda visu baru aiz zemūdens pauguru joslas tuvāk pie krasta, niecīgas akmeņainas saliņas piekrastē. Te nu dzīvoja viena no nedaudzajām retinu ģimenēm. Tās bija milzīgas jūras govis, kas pārtika no aļģēm. Tikai tagad Guks saprata, kāpēc delfīni tā rūpējas par retinu likteni. Okeānā parasti visas pārtikas avotu virknes beidzas ar lieliem, plēsīgiem dzīvniekiem, kas ēd zivis vai kalmārus. Bet retinās, ēzdamas aļģes, neizjauc sarežģītās organismu pārtikas avotu virknes, izmanto praktiski bezgalīgos aļģēs apslēptās enerģijas krājumus, kas bez viņām velti pazustu. Retinās bija reizes trīs četras garākas par Guku, ar platām astēm kā vaļiem un pavisam bez pakaļkājām. Toties priekšējās pleznas viņam bija ļoti ustīgas un garas, un ar tām šīs kāpostmucas, kā re- fnas dēvēja delfīni, pat ļoti veikli ierausa mutē garās aļģu plātnes. Katra spura beidzās ar nelielu nadziņu, ar ko retina veikli nolupināja pie akmeņiem sevišķi stipri pieaugušas aļģes. Spēcīgie, rnasīvie apakšžokļi visu laiku kustējās, košļādami aļģes. Tomēr ne augšžoklī, ne apakšžokli Guks tā ari nesaskatīja zobus, kaut gan viņš ar savu purnu vai ielīda tieši kādas labsirdīgas govs mutē. Zobu vietā bija nelielas paugurainas raga plātnites, kas, govij košļājot aļģes, darbojās kā rīves.

Peldēt retinām nepatika, un lielāko dienas daļu viņas pavadīja akmeņainos, ar aļģēm noaugušos sēkļos. Reizēm, kad pieejamās platības bija diezgan noēstas, viņas pārcēlās uz citiem sēkļiem vai citām sīkām saliņām, kādu te bija vairākas. Aļģes ātri atkal atauga, un jau pēc dažiem mēnešiem varēja atgriezties vecajās vietās.

Pašlaik te dzīvoja vairākas jūras govju ģimenes, kurām pietika to aļģu, kas auga apkārtējos sēkļos. Delfīni bija gatavojušies palīdzēt jūras govīm pārcelties uz citām bagātām ganībām, kuras, kā delfīni zināja, atradās vairāku simtu kilometru attālumā no šā vientuļā jūras stūrīša, bet tas pagaidām nebija vajadzīgs, un bars pameta šo okeānā vienīgo rezervātu, par kura noslēpuma atklāšanu cilvēki daudz ko dotu. Varbūt reiz pienāks laiks un delfīni pastāstīs cilvēkiem par šo rezervātu. Varbūt viņi pat kādreiz palūgs cilvēku nometināt plašākā rajonā šos lieliskos dzīvniekus? To mēs pagaidām nezinām, tāpat nezinām ari precīzu vietu, kur atrodas šis rezervāts. Kaut kur Beringa jūrā pie Korjaku piekrastes …

Pēc sastapšanās ar jūras govīm delfīnu bars turpināja virzīties gar piekrasti uz dienvidiem, gan tuvodamies krastiem, gan attālinādamies no tiem. Krasti te bija manāmi gleznaināki nekā Ledus Zemē. Augstos kalnus, kas jūrā bija redzami no tālienes, joprojām klaja ledus cepures, bet zemāk šur tur bija redzamas zemo krūmveida ciedru priežu audzes, un upīšu ielejās, nogāzēs un gar strautu gultnēm auga zemi kociņi. Arī iztālēm krasta zemās vietas tagad izskatījās zaļas, nevis pelēkas kā Cukotkas tundras.

Tieši pie šiem krastiem delfīnu bars sastapās ar en- hidrām. Kā jau parasti, ilgi pirms sastapšanās ar nepazīstamo dzīvnieku delfīni sajuta ūdenī pēdas. Vecākie zinaja, ka tās ir ežēdaju — enhidru pēdas. Pēc pēdām driz vien atrada arī pašu enhidru — skaistu kalanu jeb jūras ūdru. Kā parasti tas gulēja jūras virsū uz muguras un kaut ko grozīja nelielajās, veiklajās priekš- ķepās, turēdams tās pie krūtīm virs ūdens. Savā darbā aizņemts, tas nepamanīja delfīnu baru, bet, kad viņus izdzirdēja, bēgt jau bija par vēlu. Sajutusi, ka viņu ielenkuši lielie un veiklie delfīni, enhidra tā uztraucās un pārbijās, ka sastinga uz vietas pilnīgi nekustīgi, liekas, gatava mesties virsū pirmajam delfīnam, kas tai tuvotos. # _

— Nebaidies*! Nebaidies! Esmu delfīns Kračs no Cakas ģints! — Kračs tūdaļ pamēģināja nomierināt nervozo ūdru.

Enhidra mitējās trīcēt, bet vēl ilgi nenolaida sasprindzināto skatienu no delfīniem, kas grozījās tuvumā.

Viens no delfīnu uzvedības noteikumiem bija palīdzēt nelaimē nokļuvušām būtnēm. Bet bija arī cits noteikums, kas aizliedza nevajadzīgi traucēt jūras iedzīvotājus. Sajutuši, ka viņi var pārkāpt otro noteikumu, delfīni aizpeldēja kādu gabalu tālāk no enhidras un sāka pētīt vietu, kurā atradas. Dziļums — neliels, ne vairāk par divdesmit garumiem, dibens akmeņains, aļģu dibenā maz, bet daudz jūras ežu. Starp ežiem pārsvarā nelieli, melni, ar strupām adatām. Zivju ne sevišķi daudz. Tuvumā no ūdens paceļas nelielas klintis. Tas laikam arī viss, ko delfīniem deva izlūkošanas peldējumi. Pa to laiku enhidra bija tiktāl nomierinājusies, ka atsāka savu pārtraukto nodarbošanos. Tad ari

Gukam un jaunajiem delfīniem, kas nekad nebija redzējuši šo dzīvnieku, bija laiks pavērot viņa paradumus.

Nokratījis no krūtīm kaut kādas drupatiņas un cietus gabaliņus, kalans veikli pagriezās uz vēdera un bez trokšņa, nesaceldams viļņus, sāka ienirt dibenā. Viņa spēcīgais un kustīgais ķermenis beidzās ar diezgan garu — Guka galvas lielumā — un platu asti, kuru dzīvnieks izmantoja par stūri. Nelielā galva ar milzīgam, uz priekšu vērstām acīm atgādinaja roņa galvu, tikai platāka un plakanāka. Starp kāju pirkstiem bija platas un izturīgas peldplēves, sevišķi biezas pakaļējām ķepām, kuras arī bija galvenais kustības orgāns ūdenī. Garās ūsas jocīgi slējās uz visām pusēm.

Nopeldējusi kādu laiku pie dibena, enhidra sakampa nelielu ezi un… iebāza to padusē. Liela ādas kroka, kas savienoja priekšķepas un muguru, mazliet izspiedās. Turpat tika ievietots vēl viens neliels jūras ezis un pāris lielu gliemežnīcu, kuras tā veikli atplēsa no liela akmens. «Bet tas taču akmens, kādēļ tu akmeni pakampi?» izbrīnā nodomāja Guks, ieraudzījis, ka enhidra paceļ no dibena pamatīgu akmeni un ar visām savāktajām mantām dodas uz ūdens virsu.

— Paskatīsimies, kā viņš grauzīs šo akmeni! — sajūsmā nočukstēja Eča, pārliecināta, tāpat kā Guks, ka

akmeni kalans paķēris aiz pārskatīšanās. Tomēr kļūdījušies bija viņi paši, nevis kalans.

— Skaties, viņš ar akmeni sit pa gliemežnīcu! — uztraukti iesvilpās kāds no jaunajiem delfīniem. — Viņš sadauzīja tās vākus ar akmeni! Viņš apēda molusku!

Jā, Guks arī pats labi redzēja! Daži spēcīgi sitieni ar vienā ķepā iespiestu akmeni pa gliemežnīcu, kuru viņš pieturēja ar otru ķepu, — un gliemežvāki sadauzīti druskās. Vēl sekunde — un tukšo gliemežvāku atliekas aizlido sānis. Tagad pienākusi jūras ežu kārta. Akmens tika ievietots tukšajā padusē un darbā laisti zobi. Ar redzamu baudu kalans izēda eža atliekas no apaļajām bruņām, aplaizījās ar garo, sarkano mēli (Guks brīnījās arī par šo mēli — nevienam no viņam pazīstamajiem jūras dzīvniekiem nebija tik garas, kustīgas un sarkanas mēles) un aizsvieda tukšās bruņas, kas pirms dažām minūtēm vēl bija jūras ezis. Tapat viņš tika galā ar otru adatādaino. «Met projām akmeni, joks tads!» Guks jau gribēja ieteikt kalanam, bet laikā savaldījās. Tas pašlaik izvilka akmeni no paduses, pagrozija to ķepās, apskatīja no visām pusēm un … atkal iebāza padusē. Otrreiz, kad kalans devās uz jūras dibenu, viņš vairs nemeklēja akmeni, bet tikai salasīja dažas gliemežnīcas un ežus. Augšā izrāde ar akmeni atkārtojās. Delfīni bija sajūsmā un neizturējuši sāka skaļi^ tarkšķināt, čirkstināt, čivināt un čīkstināt, cits citam stāstīdami, cik vareni enhidrai tas iznāk un cik viņa, šī enhidra, ir atjautīga. Ar šo troksni neapmierinātais kalans aizsteidzās uz klinti, uzrāpās uz liela akmens un ar neatkarīgu izskatu sāka aplūkot sajūsminātos delfīnus, kas peldēja apkārt zem viņa.

CETURTA NODAĻA

DZIMTAJĀ NOVADĀ

.

aldabras zemūdens džungļos

Luī, paņem kameru un ātrāk pie manis! Apakšā grozās pilnīgi pieradināta makrele un nevar vien sagaidīt, kad mēs viņu uzņemsim kinofilmā! — iekliedzās Emils Flē, kas bija parādījies virs ūdens.

Tas, kuru sauca par Luī, sēdēja nelielā, pie koraļļu rifa noenkurotā laivā. Rifs stiepās gar nelielas salas piekrasti. Kilometra attālumā no laivas jūras viļņos šūpojās neliels motoršoneris.

—        Eju! — Luī atsaucās peldētājam un, uzvilcis pleznas un masku, uzmanīgi pārkāpa pār laivas malu.

Laivā palikušais biedrs palīdzēja viņam ērtāk piesprādzēt akvalanga balonus un pasniedza kinokameru — lielu, smagu kasti ar spārniem — stabilizato- riem.

—   Skaties uzmanīgi jūrā, — tas attiecās uz laivā palicēju, — un nenogūli, kad mēs parādīsimies virs ūdens, varbūt tev vajadzēs palīdzēt.

Ūdens ir dzidrs, un Luī redz, kā Emils, nirdams lejup, māj viņam ar roku, aicinot līdz. Luk, arī rifs. Milzīgi visdīvainākās formas madreporu koraļļi iesniedzas ne mazāk kā 50 metru dziļumā, šur tur vīdēja sīku koraļļu zivju bariņi, peldēja lielākas zivis. Emils laidās arvien zemāk, viegli orientēdamies pēc zīmīgiem bluķiem. Lūk, viņš apstājies, lai pagaidītu Luī, ar zīmēm rāda uz priekšu, uz spraugu rifa. No turienes mierīgi skatās uz cilvēkiem sudrabota makrele — plakana ka vairogs, metra pusotra gara un kilogramus četrdesmit smaga. Tā nedroši virzās pretim peldētājiem, pēc tam lēnām pagriežas un it kā saka: «Nu, vai es neesmu skaista?»

Makrele ir tiešām skaista! Bet kas tad tas: makreles galvai līdzās peld mazītiņa zivtiņa, ne lielāka par nagu, gaišzila, ar spilgti dzeltenu vēderiņu. Skat, makreles žaunu vāki pacēlušies, ļaujot svaigam ūdenim piekļūt pie žaunām, un tajā pašā mirklī maziņais metas pie maigajām žaunām, iesūcas ar žokļiem mīkstajos audos un izrauj mikroskopisku gabaliņu. Vēl žaunu vāki nepaspēj nolaisties, kad mazais laupītājs kā lode izlido no turienes un, it kā nekas nebūtu noticis, turpina ceļu līdzās sava saimnieka galvai. Dūc kinoapa- rāts — notiek uzņemšana.

Kāda ēna krīt uz makreli, Luī sapīcis pagriežas, lai padzītu šīs haizivis, kas vienmēr riņķo ap atolu un mūžīgi traucē darbā. Tomēr tā nav haizivs, tas ir delfīns un blakus vēl viens. Emils ari pagriežas, ierauga delfīnus uņ ar žestiem rāda Luī, lai viņš tos uzņem. Bet delfīni peld pret gaismu, uzņemt viņus no apakšas nav iespējams, un peldētāji uzmanīgi paceļas uz augšu. Delfīni apmet plašu loku un atkal atgriežas pie peldētājiem. Priekšā peld liels tēviņš ^ rētu šķērsām mugurai, pie pašas muguras spuras, bet viņam pa pēdām mātīte ar gaišu muguras spuru. Viņi viegli šūpo galvu no vienas puses uz otru un paver žokļus.

— Vai tu dzirdēji, ka viņi kaut ko čiepstēja? — iznirdams Lvii kliedz Emilam. — Ei, ei, viņi mums kaut ko jautāja! Ienirsim atkal!

Bet delfīnu vairs nav tuvumā.

Vakarā itāliešu ekspedīcijas kuģa «Spāre» maziņajā kopkajilē kinoekspedicijas dalībnieki pārrunāja pagājušās dienas iespaidus.

—   Mēs šodien .iepazināmies ar afalīnu pāri. Uzņēmām lielu makreli un redzējām delfīnus. Protams, mak- reli atstājām un peldējām pie delfīniem. Bet tie nepielaiž tuvu, kaut arī nepeld projām. Purina galvas un čirkstina, it kā kaut ko jautātu, — stāsta Emils.

—   Tu rīt palūdz savus delfīnus atrast mums dzīvu cela^antu Citādi mēs stāvam te gandrīz jau mēnesi, esam uzņēmuši milzum daudz filmu, drīz beigsies ekspedīcijas termiņš, bet celakanta kā nav, tā nav! — Alberto Pracioli, ekspedīcijas zinātniskās grupas vadītājs, novirzīja sarunu uz citti tematu.

Bet salas otrā pusē Guks un Eča (lasītājs, protams, jau būs nojefutis, ka tie bijuši tieši viņi), kas bija apstājušies pārnakšņot, arī dalījās iespaidos.

—    Pats dīvainākais tas, ka šie divkājainie neķer zivis, tikai skatās un it kā rotaļājas ar tām, — Guks skaļi prātoja.

—   Saprātīgo būtņu signālus viņi joprojām nesaprot, kaut gan visa viņu izturēšanās rāda, ka viņi nenodarbojas ar pārtikas iegūšanu, — Eča piekrita.

—   Eča, vai tu nenožēlo, ka esam pametuši Sepa baru? Tu joprojām gribi nokļūt Melnajā jūrā kopā ar mani?

—   Jā, Guk.

—   Bet kas notiks, ja mēs neatradīsim ceļu okeānā? Mēs taču nezinām, kurp pašlaik jāpeld!

—   Mums palīdzēs citi delfīni, tāpat kā viņi mums palīdzējuši ilgus mēnešus, līdz mēs nokļuvām pie šīm salām. Atceries, ko mums teica Tukucas barā? — turpināja Eča.

—   Jā, šķiet, mēs visu laiku esam peldējuši tā, kā viņi stāstīja, un tagad jāpagriežas uz ziemeļiem…

1 Autori domājuši latimēriju — bārkšspuru apakšklases cela- kantu kārtas vienīgo sugu, kas saglabājusies līdz mūsu dienām un reti sastopama. Visi citi bārkšspuru pārstāvji izmiruši. — Red.

— Arī man tā liekas. No šās salas jānok|ūst līdz lielajam krastam un gar lielo krastu jāpeld uz ziemeļiem. Tiklīdz uzlēks saule, mēs turpināsim savu ceļu, tikai vēlreiz iegriezīsimies pie šiem divkājainajiem un paskatīsimies, ko viņi dara.

…No rīta visi ekspedīcijas dalībnieki sapulcējās uz klāja. Alberto norīkoja viņus visu dienu dežurēt pie dziļūdens ejas koraļļu barjerā un neizklīst pa dažādām vietām. Tieši tādā ejā pagājušajā gadā franču ekspedīcija pie Komoru salām atradusi un noķērusi celakantu.

Plāns tika pieņemts, un divās laivās pieci ekspedīcijas dalībnieki devās uz eju rifā. Gadījās tā, ka uz šo pašu ej-u no rīta devās arī Guks un Eča. Viņi nemeklēja celakantu un pat nenojauta, ka tas eksistē. Cauri barjerai līdz ar straumi traucās milzīgi zivju bari, un šeit bez kādām pūlēm varēja ieturēt brokastis.

Te, kur koraļļu barjera nezināmu iemeslu dēļ bija pārrauta, baltais smilšainais dibens krauji iesniedzās zilajā dzelmē. Straume plūda no atklātā okeāna uz lagūnas pusi, un līdzi šai straumei traucās straujās ba- rakudas, stavridu — karangidu bariņi, cenzdamies saglabāt cienīgu izskatu, ar spēcīgo straumi cīnījās lielie rifu asari, neskaitāmas sarkanas, zaļas, dzeltenas, zilas papagaiļzivis, kuru knābjveidīgie žokļi spēj nokost gabalu no viscietākā koraļļa. Haizivis šaudījās gan lagūnā iekšā, gan ārā no tās, gan šķērsām straumei, šķiet, bez kādām grūtībām.

Sīm varenajām peldētājām straume neko nenozīmēja. Te viņas bija pavēlnieces un izvēlējās laupījumu pēc savas gaumes.

Gukam vajadzēja mazliet patraucēt haizivju mieru un likt viņām saprast, ka uz laiku darbība te jāpārtrauc. Haizivis bija gadījušās saprātīgas un, izdzirdušas Guka un Ečas uz visām pusēm raidītos signālus, zibenīgi pazuda. Vai nu viņas bija jau sastapušās ar delfīniem, vai ari saprata, ka ieradušies īstie jūras saimnieki.

— Emil, vai tu esi ievērojis, ka šodien nav nevienas haizivs? — brīnījās Alberto, izniris pēc pirmās nolaišanās rifa ejas rajonā. — Zivju, cik vien vēlies, ūdens tīrs, bet haizivju nav. Bez viņām pat kaut kā nepierasti, jūrā it kā kas trūktu.

Kā korķis izlidojis virs ūdens, Luī iekliedzās pārvērstā, aiztrūkstošā balsī:

— Ātrāk, ātrāk apakšā, tur celakants!

Aicinājumu atkartot nevajadzēja. Pēc sekundes visi ekspedīcijas dalībnieki metās dzidrajā dzelmē, sekojot peldošajam Luī. Lūk, viņš paliek karājoties virs koraļļu sienas ejas vienā pusē un sāk lēnām iegremdēties. Izdara pusapgriezienu un ar roku rāda uz kaut ko, kas atrodas tieši madreporu koraļļu rifa virsū, metrus divdesmit no ūdens virsas.

Tas bija visīstakais celakants. Kļūdīšanas nebija iespējama. Tikai celakantiem — bārkšspuru zivīm, kas nemainīgā izskatā saglabājušās vairākus simtus miljonu gadu, — ir tik garas, gaļīgas pamatdaivas pāra spurām, tikai celakantam astes spuru centrā sadala tik bieza daiva… Tieši tādas pašas zivis dzīvoja okeānā tad, kad uz sauszemes vēl nebija mugurkaulnieku; tieši šā celakanta tālie senči pirmie iznāca krastā un pārvērtās sākumā par amfībijām, kas dzīvoja pa daļai ūdeni, un pēc tam par rāpuļiem, putniem, zīdītājiem. Pagājuši simtiem miljonu gadu, bet te, jūrā, dzīves apstākļi palikuši apmēram tādi paši. Lūk, šī ilgi gaidītā sastapšanās!

Cenzdamies nepiepeldēt celakantam pārāk tuvu, Emils un Luī notēmēja uz viņu divus kinoaparātus un pēc signāla iedarbināja tos.

…Ūdenī kļuva dzirdama vāja dūkšana, kas piesaistīja Guka uzmanību. Nebija saprotams, kas tā par dūkšanu, un vajadzēja peldēt uz skaņas pusi. Drīz vien delfīni ieraudzīja šādu ainu: pie madreporu koraļļa izciļņa, saliekušies deviņos līkumos un no divām pusēm ^pavērsuši aparātus uz lielu neparasta izskata zivi, bija sastinguši trīs cilvēki. Dūkoņa nāca tieši no šiem aparātiem, kurus cilvēki turēja rokās. Zivs, kam bija pievērsta uzmanība, kādu laiku palika nekustīga, it kā balstīdamās uz rifa virsas, negaidot izdarīja zibenīgu pirueti un iešāvās dziļumā, sānis no rifa.

Arī Guku ieinteresēja šī lielā zivs, kuru viņš nekad agrāk nebija sastapis. Aptvēris, ka tā tūlīt pazudīs dziļumā un viņš nepagūs to labi apskatīt, Guks raidīja tai

pakaļ ultraskaņas staru. Zivs saminstitlājās, pagriežas pa kreisi, pēc tam atkal gribēja peldēt dziļāk. Bet ultraskaņas stars aizsniedza viņu visur. Tad tā pagriezās uz augšu, un Guks uzreiz apklusa: uz augšu pacelties viņš tai atļāva. Kad tā bija diezgan augstu, viņš mierīgi papeldēja zem. tās un sāka to apskčitīt. Viņu parsteidza gaļīgās spuras, resnais, apaļais ķermenis, brūnās, lielās zvīņas, mazā galva, tikko manāmā žaunu vāka sprauga. Sajā darbā viņu ari uzņēma ar teleobjektīvu itālieši, kas sākumā izbrīnījušies vēroja, kā zivs nespēja ienirt, un pēc tam vispār zaudēja valodu, ieraudzīdami, cik cītīgi Guks apskata šo lielo zivi.

Peldēdami no saliņas uz saliņu un labi orientēdamies pēc zemūdens sēkļiem un ieplakām, Guks un Eča pēc divām dienām vakarā sasniedza Āfrikas piekrasti. Tagad ceļš bija vienkāršs — gar piekrasti uz ziemeļiem.

Nekad agrāk Guks nebūtu ticējis, ka vēlēšanās atgriezties dzimtajā jūrā var būt tik stipra. Viņš bija gatavs peldēt dienu un nakti, neapstājoties ne brīdi. HHja zudusi interese par visu apkārtējo, izņemot tikai to, kas saistīts ar viņa atgriešanos mājup.

Toties Eča, kurai, tāpat kā Gukam, bija vēlēšanās ātrāk nokļūt Melnajā jūrā, vēl gluži nebija zaudējusi galvu un nepalaida garām izdevību tuvāk iepazīties ar dažādiem jūras brīnumiem. Vai var tik vienkārši aizpeldēt garām, neapskatot šo dīvaino torni, kas rēgojas tieši no jūras dibena 25—30 garumu dziļumā? Augšā kaut kas līdzīgs irdenam, šūnainam cilindram no sarkanīgas, mīkstas, putainas gumijas, un visa šī konstrukcija stāv uz tievas, caurspīdīgas adatas Guka astes stumbra resnumā un vismaz Guka garuma augstumā. Tik milzīgu monarafesu delfīni nebija redzējuši pat okeānā. Šo būvi pilnīgi dibināti sauc par stikla sūkli. Guks dažādās jūrās bija redzējis daudz pasakaini skaistu krama sūkļu, kas sava caurspīdīgā, it kā no stikla pavedieniem smalki savītā skeleta dēļ nosaukti par stikla sūkļiem. Viņš bija uzzinājis, ka šiem sūkļiem patīk dzīvot tikai lielā dziļumā, kur iekļūst pavisam maz gaismas un kur nav manāma jūras viļņošanās; uzzinājis, cik bīstami, ja cietie un asie sūkļa skeleta gabaliņi nokļūst uz ādas. Tāpēc, reizes divas piesardzīgi nopeldējuši apkārt neredzētajam milzenim, Guks un Eča devās projām, šim radījumam nepieskārušies.

Saja okeāna daļā bija neticami daudz dažādu haizivju. Un te Guks varēja iepazīties ar tām, neizmantojot parastos viltīgos paņēmienus. Diezgan tālu no krasta zvejnieki vakarā ielika speciālus tiklus, un līdz rītam tajos bija notverts daudz dažādu haizivju, kuras Guks varēja apskatīt tuvumā, cik ilgi vien gribēja.

delfīnu licis

Pusdienas saule nežēlīgi svilināja. Rīta eksperimenti bija beigušies, un Pjotrs Maksimovičs aizgāja paskatīties, kā veicas neliela laboratorijas korpusa būve. Viņš nebija paguvis aiziet aiz sarkanās klints, kad viņu panāca laborants Toļa.

—   Pjotr Maksimovičl Pienācis kuteris, daudz cilvēku, kaut kāda komisija …

—   A, mēs viņus sen gaidāmi Iesim saņemt viesus …

Pa platu taku no piestātnes uz laboratorijas dēļu mājiņām kāpa augšā cilvēku grupa.

—   Lūk, arī šejienes saimnieks profesors Vološins, iepazīstieties! — Un akadēmiķis Meškovs, garš cilvēks ar sirmiem «ezītī» apgrieztiem matiem, draudzīgi apkampa Pjotru Maksimoviču. — Tu mūs atvaino, ka bez pieteikšanas, bet zini, te viens, te otrs aizņemts, un šodien sestdiena, tad nu mēs nolēmām ierasties pie tevis negaidīti …

Pjotrs Maksimovičs apsveicinājās ar visiem, iepazīstināja ar līdzstrādniekiem, kas atradas tuvumā, un aicināja atbraucējus uz augšu, uz savu māju.

—   Pagaidi, gan izsēdēsimies diezgan zem jumta. Parādi labāk savu saimniecību!

—   Var arī tā, — Pjotrs Maksimovičs, pagriezdamies pret līci, teica. — Tieši no šejienes viss kā uz delnas. Vai redzat lielo sprostu centra? Tajā dzīvo desmit afa- līnu. Tas ir pirms diviem gadiem notvertais pamatbars un pieaugums. Te mēs pētām, kā delfīni izturas grupā, veicam dažus dresūras darbus. Mazākajā un no krasta tālakajā sprostā ir delfīns Gīzs. Viņš ir pilnīgi pieradināts, iemācīts aizpeldēt jūrā un atgriezties pēc signāla …

—   Bet kur tad hidrolokācijas ģēnijs, šķiet, Petjka?

—   Krasta baseinā. Lūk, tur, zemāk, pa kreisi no piestātnes. — Pjotrs Maksimovičs parādīja ar roku.

—   Redzu, redzu. Nu, jūsu pagājuša gada darba rezultātus mēs zinām. Bet kādi jauni dati iegūti? īsumā pastāsti, bet vēlāk mēs paskatīsimies arī parskatus.

—   Ar prieku! Visu šo laiku mēs galvenokārt nodarbojamies ar orientācijas īpatnību pētīšanu. Mēs orientējāmies sistēmās, kas raida akustiskos signālus un uztver atbalsi, noskaidrojām lokatora iespējas…

—   Vai tas bija Petjka, kas risināja uzdevumiņus ar ģeometriskām figūrām?

—   Galvenokārt viņš, bet citi delfīni ari.

—   Pjotr Maksimovič, — ierunājās cits komisijas loceklis, hidrodinamiķis Suhovs, — kā visumā var raksturot delfīna lokatora iespējas?

—   Vispārīgos vilcienos, Ivan Semjonovič, var teikt, ka ar lokatoru delfīns gūst apbrīnojami detalizētu apkārtējās situācijas akustisko ainu. Delfīni lieliski atšķir priekšmetu apmērus, formu, novietojumu telpā, pat materiālu, no kura tie izgatavoti. Ta ka praktiski vaļi «redz ar ausim».

—   Jūs domājat, ka viņiem rodas īsta akustiskā aina?

—   No vienas puses, tā ir, bet no otras puses — vārdu «redz» mēs esam aizguvuši no cilvēku dzīves prakses. Akustiskā uztvere delfīniem ir tik pilnīga, ka mēs to varam salīdzināt tikai ar mūsu redzi.

—   Bet kāda ir jūsu attieksme pret hipotēzēm par helogrāfisko režģi uz delfīna pieres izciļņa un pret ideju par fokālajiem plankumiem? Vai var runāt par īstu skaņas redzi?

—   Pagaidām tās ir tikai darba hipotēzes, kurām vajadzīgi speciāli papildu eksperimenti. No otras puses, delfīnam atklāts ārkārtīgi interesants lokācijas stara griešanas efekts. Vai šos rakstus esat lasījuši?

—   Jā, diezgan interesanti: delfīns var patvaļīgi mainīt izstarojuma virzienu un «skatīties» ar lokatoru gan uz priekšu, gan sānis, nepagriezdams galvu.

—   Tātad biologi acīmredzot ir kaut ko paveikuši. Tagad vārds jums, akustiķiem. Igor Petrovič, — Meš- kovs uzrunāja trešo atbraucēju, garo, korpulento doktoru Sņegirevu, — kad jūs mums pastāstīsiet, kā delfīns apstrādā savus knikšķus? Kā un kādu informāciju var iegūt, lai «redzētu ar ausīm»? Man ļoti gribas vecumgalā arī «paskatīties ar ausīm»!

—   Jūs taču zināt, Aleksandr Vasiļjevič, ka mūsu intereses sakrīt! Strādājam pagaidām … — it kā turpinādams kādu strīdu, tūdaļ atsaucās Sņegirevs.

—    Labi, labi, pienāks laiks, paskatīsimies, ko esat sastrādājuši! Jā, profesor, vai tiešām jums izdevies atrast delfīniem tikko manāmus garšas sīpolus? Kad parādīsiet preparātus? — ar dzīvu interesi Meškovs uzrunāja Pjotru Maksimoviču.

—   Protams, Aleksandr Vasiļjevič, kaut vai tūlīt. Ar to nodarbojas Ludmila Ivanovna, viņa parādīs un pastāstīs. Garšas kārpiņas atradās tur, kur mēs bijām domājuši, — padziļinājumā uz mēles saknes. Tā ka no šā laika delfīniem un vaļiem «atļauts» degustēt jūras ūdeni, lasīt jūras smaržas.

—   Man prieks par viņiem un par jūsu panākumiem arī. Palicis tīrais sīkums: uzzināt, kas tās ir par smaržām. Bet tas jau ir darbiņš hidrodinamiķiem. Jāpadomā, kuru jums nodot… Bet tagad pietiek cepināties saulītē! Iesim uz laboratorijām! — Un akadēmiķis mundri sāka soļot pret kalnu, uz divām netālajām dēļu mājiņām.

Viņi neiegāja mājā, bet apsēdās pie gara pusdienu galda zem lielas brezenta nojumes. Te pūta viegls vējiņš un bija glābiņš no tiešajiem saules stariem.

Tagad Sņegirevs sāka sarunu.

—   Pjotr Maksimovič, — Sņegirevs pasniedza Volo- šinam piezīmju bloku un pildspalvu, — pastāstiet mums pāris vārdos par «maskas efektu».

—   Ludzu. Kā jums zināms, ūdenī tālu redzēt nevar — nav caurspīdīguma, augstākais, desmit metru. Tāpēc vaļi redz tikai tuvumā, toties visu skata plaša panorāmā. N'o otras puses, pie ūdens virsas parasti ir ļoti gaišs, bet mazliet dziļāk uzreiz kļūst daudz tumšāks. Tāpēc viņiem ir spraugveida redzoklis: tas labak regulē gaismas plūsmas spilgtumu dzelmē un ūdens virsū. Acis delfīniem tumsā spīd, jo tām ir spoguļ- kārta, — tā arī ir tāda pati pielāgošanās tumsai ka citiem nakts un krēslas dzīvniekiem. Turklāt vai zināt — krāsas viņi atšķir tikai pēc spilgtuma, nevis pēc nokrāsas?

—   Ta, bet kāds tam sakars ar «maskas efektu»?

—   Teorētiski delfīns gaisā ir tuvredzīgs, bet prakse rāda, ka viņi ķer gaisā zivis un bumbas. Ar ko tas izskaidrojams? Mēs pievērsām uzmanību biezu, caurspīdīgu gļotu kārtai, ko izdala speciāli acu dziedzeri. Pēc savam optiskajām īpašībām šīs gļotas ir it kā kontaktlēca. Ūdenī tās netraucē redzēt, bet, tiklīdz acs nokļūst

gaisā, šī kārta sāk darboties kā sistēma, kas saskaņo aci ar jauno gaisa vidi.

—        Skaista hipotēze! Mēs, nirdami maskā, novietojam acu priekšā gaisa kārtu un līdz ar to pielāgojam savas acis redzēšanai ūdenī, bet vaļi gaisā iztiek ar gļotu kontaktlēcu, kam tādas pašas optiskās īpašības kā ūdenim! Nu, un kādas vēl ir jaunas idejas par delfīnu orientāciju?

—        Vajadzētu pameklēt kontaktlēcām materiālu ar tādām optiskajām īpašībām kā gaisam, un tad akvalangistus, ūdenslīdējus un, galvenais, hidronautus varētu atbrīvot no aizvēsturiskās kaskas.

-- Nu ko, Pjotr Maksimovič, tu mums praktiski esi sniedzis pilnīgu ziņojumu. Vai esat, biedri, mazliet atvilkuši elpu? — akadēmiķis uzrunāja pārējos komisijas locekļus. — Iesim paskatīties pašus delfīnus.

delfīni mājdzīvnieki

Nokāpuši pie jūras, visi pa peldošu klāju pārgāja pie liela sprosta. Delfīni lēni peldēja trijās grupās, dzidrajā ūdeni skaidri bija redzama katra viņu kustiba.

—        Kādi skaistuļi! — Meškovs pietupās un iemērca roku ūdeni.

Kāds delfīns parādījās no dzelmes un, iekāms akadēmiķis paguva atraut roku, pieskārās tai ar degunu.

—   Kā nobiedēji, velns tāds! No kurienes tu radies? '

Delfīns lēni pagriezās un apstājās pašā ūdens virsū.

Viņa mute atvērās, uzņemot ūdeni, pēc tam žokļi sa- kļāvās, un lokana, tieva ūdens strūkla uzšļācās akadēmiķa salmu cepurei un sniegbaltajiem svārkiem.

—   Tā nu gan ir tikšanās! Auksta duša sākumam!

Visi sāka smieties.

—        Tā vēl ir maza deva, jo ievērota jūsu dienesta pakāpe, bet mūs, — jautri piebilda Vološins, — dažreiz pacienā ar spaiņiem ūdentiņa. Sitiens ar asti — un, ja esi aizsapņojies, apšļāks no galvas līdz kājām.

—        Nu, ja jau ta, tad pretenziju man nav; iepazīšanās paliek iepazīšanās! Bet vai šie te draugi tev cirkam sagatavoti? — Meškovs rādīja uz trīs delfīniem, kas braši svaidījās ar bumbu.

—        Mēs viņiem neesam mācījuši nekādus trikus, nav vaļas. Delfīni paši izdomā sev izpriecas, un jāsaka —

ar panākumiem. Laikam gan viņus visus tiešām var rādīt cirkā.

—   Neaizrauj ieties! Delfīnu dresēšanas panākumi oke- anārijos, šķiet, maz atšķiras no tā, kas zināms par citu sugu dresūru, — teica Sņegirevs. — Tiesa gan, viņi visas dresūras gudrības aptver daudz ātrāk . ..

—   Mīļo tētīt, — neizturēja Meškovs, — vai jūs kaut reizi esat redzējis viņu milzīgās smadzenes? Vajag būt labam speciālistam, lai jau pirmajā reizē noteiktu, ka tas ir dzīvnieka smadzenes. Milzīgas, visas vienās rievas un krokās! Kas tur ko brīnīties, ka viņus var ātri izdresēt!

—   Aleksandr Vasiļjevič! Kaut gan šis darbs neietilpst mūsu programma, tomēr es varu pastāstīt…

—   Nu tad pastāstiet! Šodien jūs esat tāds kā jubilārs!

—   Profesors Krupinskis ar mūsu delfiniem izdarīja sēriju interesantu eksperimentu. Viņš noskaidroja, kāda līmenī ir delfīnu prāta attīstība …

—   Tas ir ļoti interesanti! — atsaucās Suhovs. — Cik atceros, amerikānis Bastians mēģināja noskaidrot kaut ko līdzīgu.

—   Nu, ne gluži tā. Bastians mēģināja noskaidrot, vai viens delfīns var nodot otram delfīnam informāciju par to, kā jāizturas, lai saņemtu zivtiņu, — saruna iejaucās Sņegirevs.

—   Pilnīgi pareizi. Sājos eksperimentos delfīniem vajadzēja atrisināt uzdevumu, kur cilvēks paslēpis viņu iemīļoto rotaļlietu — plaknes figūrā, teiksim, trijstūrī vai kvadrātā, vai ari telpiska — piramīdā, kubā.

—   Un kā viņi tika galā ar šo uzdevumu?

—   Iedomājieties tikai, spīdoši! Eksperimentētājs saņēma no delfīna bumbu, aizsedzās ar aizstatni un paslēpa bumbu telpiskā figūrā, pēc tam aizstatni noņēma un abas figūras, plakanā un telpiskā, aizbrauca uz skritulīšiem dažādos virzienos. Gandrīz vienmēr delfīns peldēja pakaļ telpiskajai figūrai, nospieda sviru, figūra apgāzās, un viņš dabūja bumbu, ko rotaļāties.

—   Vai citi dzīvnieki ar šo nelielo uzdevumu netiek galā? — skeptiski iejautājās Sņegirevs.

—   Tikai pērtiķi jau pirmajā reizē atrisina šos uzdevumus, bet suņi — ne! Viņi virspirms jāapmāca.

—   Bet jūsu eksperimenti ar Gīzu, vai tie neliecina par šo dzīvnieku lielo savdabību? — sarunā iesaistījās Subovs. — Es zinu maz piemēru, — viņš turpināja, — kad dresēts dzīvnieks, ticis brīvībā, būtu palicis tikpat paklausīgs un vadāms kā Gīzs.

—   Bet varbūt citos gadījumos cilvēks vienkārši nav bijis pietiekami pacietīgs un atjautīgs savvaļas dzīvnieku pieradināšanā? — Sņegirevs sāka strīdēties.

—   Tā jau nu gan nav! Sev derīgos dzīvniekus cilvēks pieradināja, domesticēja, bet nederīgos medīja! Kādēļ tos būtu vajadzējis pieradināt?

—   Baidos, ka drīz vairs nebūs ko medīt. Cilvēks pilnā ijfiīra ir pelnījis, ka viss dzīvais glābjas no viņa bēgot, bet, ja nokļūst gūsta, cenšas, tiklīdz iespējams, atkal izkļūt brīvībā. Tomēr delfīns šķiet izņēmums, — Meškovs arī piedalījās dedzīgajā strīdā.

—   Delfīni ievērojami atšķiras no citiem zīdītājiem ar savu attieksmi pret cilvēku, — pārliecināti sāka runāt Pjotrs Maksimovičs. — Viņi paši tiecas pēc kontaktiem ar cilvēku. Daudzi piemēri no vēstures to apstiprina, arī mēs savā darbā saduramies ar šo parādību. Tomēr ievērojiet — tas attiecas tikai uz vienu, no citiem izolētu delfīnu. Mazāk tas attiecināms uz diviem delfīniem, kas tiek turēti kopā, un arī tikai tad, ja pirms tam viņi tikuši atsevišķi izdresēti. Bet, lūk, jūsu priekšā peld afalīnu bars. Viņi dzīvo gūstā divus gadus, nemaz nebaidās 110 cilvēka. Bet par mums viņi sevišķi neinteresējas — viņiem pietiek savu darīšanu un izpriecu.

—   Nu, bet kā tad lai skatamies uz amerikāņu programmu «Cilvēks un jūra»? Jūs labāk par mani zināt, ka delfīns Tefijs izpildījis reizē vairākus pienākumus: bijis pastnieks, pavadonis, miesassargs.

—   Ar Tefiju tagad nevienu vairs nevar pārsteigt. Pēc tam bijis Keikijs, bet mūsu Gīzs darbojas jūrā labak par viņiem abiem! — iebildumu atspēkoja Pjotrs Maksimovičs.

—   Pievērsiet uzmanību! Visos gadījumos tiešām viens delfins… — domigi piebilda Meškovs.

—   Ne visai sen profesors Kuroki ierosināja delfīnu apmācības kursu uz divpadsmit gadiem… — turpināja Pjotrs Maksimovičs.

—   Tas nav īss laiks — vidusskolas kurss.

—   Viņš cer šaja laikā apmācit vairākas delfīnu paaudzes, lai tas izpildītu speciālās cilvēka komandas — ganītu zivju barus. Vai varat iedomāties: zemūdens gans delfīns?

—   Pirmais dzīvnieks, ko cilvēks kādreiz pieradināja, bija suns, kas vēl tagad reizēm ir neaizvietojams. Varbūt ari delfīns var kļūt par tādu pašu cilvēka palīgu un draugu okeānā? — Suliovs acīmredzot atbalstīja šo domu.

—   Tātad padarīsim delfīnus par mājdzīvniekiem, — jautri rezumēja Meškovs.

—   Vai tad tas nav iespējams? Profesors Točiļins uzskata, ka apmēram septiņdesmit gados afalīnu var pārvērst par mājdzīvnieku!

—   Piedodiet! Pieradinātie dzīvnieki ir tikai atsevišķi īpatņi. Turpretim domesticēšana' ir veselas sugas piera- dināšana! Vai jūs tiešām neredzat, ka ar dresūru vien te nepietiek? Ģenētika, selekcija un galvenais — laiks, laiks 1111 laiks! — nepadevās Sņegirevs.

—   Tas viss liek domāt, ka sen laiks pāriet no sīkas amatniecības uz lielu saimniecību … Jā, tieši uz saimniecību, plašu, īstu saimniecību. Un jāpanāk, lai ta domātu ne tikai mūsu zemē, bet ari visā pasaulē! Mūsu bērni un mazbērni gribēs dzīvot bagātā un daudzveidīgā vidē, kur dažadi produkti pārpilnībā, bet bez okeāna to visu nevar panākt. Tā, draugi, — pēkšņo strīdu pabeidza akadēmiķis. Un, bridi klusējis, piebilda: — Jums, Pjotr Maksimovič, vajadzētu sazināties ar saviem amerikāņu kolēģiem un panākt, lai viņi apmeklētu šo līci. Runā, ka viņi delfīnus dresējot karam, bet mēs to darām mierlaika saimniecības vajadzībām… Nu tad piegrieziet viņus mūsu ticībai! Mana palīdzība jums nodrošināta.

—   Aleksandr Vasiļjevič! Pjotr Mihailovič! — teica Suliovs, neļaudams sarunai pārtrūkt. — Man ir kāda ideja par vaļu starptautisku izmantošanu mierlaika vajadzībām: tie varētu būt peldošas hidrometeostacijas, kas raida sīkas laika ziņas no dažādām okeāna vietām. Mūsu radioelektronikas institūtā varētu izgatavot nepie-: ciešamos raiditajus un citu iekārtu, bet biologi, jādomā, var atrast paņēmienu, kā piestiprināt aparātus pie dzīvniekiem.

—   To droši vien var izdarīt. Tomēr domesticētie delfīni ir no zinātniskās fantastikas sfēras, — neatlaidās Sņegirevs.

—   Vienmēr jāsāk ar mazo. Atsevišķi pieradināti delfīni jau ir realitāte, — piebilda Suhovs.

—   Tagad jāizaudzē vairākas pieradināto delfīnu paaudzes!

—   Šie jūsu pieradinātie delfīni nepazīs jūru! Kāds labums no tādiem? — Suhovs nepadevās.

—   Otrs ceļš nav vieglāks. Atšifrē viņu valodu, pamēģini ar viņiem vienoties kā ar sev lidzīgieml Pagaidām mums šāda saruna neiznāk, kaut ari mēs ļoti gribētu to… — domīgi pabeidza Pjotrs Maksimovičs. -r Varbūt iesim tagad uz laboratoriju? Es jums parādīšu pārskatus un materiālus.

Cilvēki aizgāja no sprosta, un viņu soļu troksnis bija pierasts, tikai mazliet skaļāks nekā parasti.

Zita īsi iesvilpās, atļaujot katram darīt savu, un aizpeldēja pie Kerijas. Cizija dabūja auklas gabalu no dibena un sāka jautras sacīkstes. Dzīve zem ūdens ritēja savu gaitu.

esi sveicināta, zita!

Bija pagājuši divi gari gadi, kopš Guks pametis dzimto Melno jūru. Tomēr te viss bija palicis pa vecam — tās pašas smaržas, tās pašas skaņas, tie paši zivju bari. Pat debesis pazīstamas un dārgas… Pavasara vētru saduļķotais ūdens it kā priecīgi pašķīrās, ļaudams Guka ķermenim strauji lidot uz priekšu. Aiz viņa vīdēja Ečas pazīstamā baltā spura. ■ — Nu, Eča, tu tagad redzi, cik lieliska ir mana Melnā jūra! Vai tu jūti, kādi te maigi viļņi? Vai dzirdi, cik te daudz visādu zivju? — svilpa un knikšķināja Guks. — Visai manai ģintij pašlaik jābūt pie kalnainajiem krastiem. Šajos mēnešos tur ir mierīgi un ļoti daudz zivju. Mēs sāksim savu ceļojumu pā jūru no Zilā līča — manas bērnības iemīļotā līča. Es pazīstu katru akmeni dibenā un katru plaisiņu klintīs…

—   Guk, Guk, bet jau te ož pēc delfīniem!

—   Nē, Eča, mēs nonāksim pie delfīniem pa manu senču ceļu — no Zilā līča gar krastu.

—       Bet man liekas, Guk, ka tu vienkārši baidies ierasties barā!

—        Neko es nebaidos… Tomēr papriekš iepeldēsim Zilajā līci, man gribas sākt visu no paša sākuma …

Un tad Guks "tālumā jau atšķir tik pazīstamos apkārtnes kalnu siluetus. Lūk, milzīgais Piekūns ar stāvo sienu, kas paceļas simtiem garumu virs jūras, lūk, garā un kalnainā pussala, kas aizsedz līci no dienvidaustrumiem. Vēl simt garumu — un ieeja līcī…

—   Guk, vai jūti?

—       Jāl — Guks tik vien spēja atbildēt, vai nosmak- dams no smaržām, tik mīļām smaržām, kas varēja piederēt tikai…

—       Līci vai kaut kur blakus ir daudz delfīnu! — iečirkstējās Eča.

—        Esmu delfīns Guks no Erras un Cakas ģints! Esmu delfīns Guks no Erras un Cakas ģints! Esmu delfins Guks no Erras un Cakas ģints! — neizturēja Guks.

Klusums…

—       Esmu delfīns Guks no Erras un Cakas ģints! Esmu delfins Guks!

Nu Guks un Eča aizpeldējuši gar pēdējo zemes ragu, un viņu priekšā atrodas ieeja nelielā, vientuļā līcī, ko ielenc augsti, ar kuplām priedēm apauguši kalni.

—       Mana bara smarža! — Guks traucās uz līci un pēkšņi sastinga uz vietas: lokators skaidri rādīja viņa priekšā dīvainu sienu. Tikls! Biezs, augsts tīkls visā līča dziļumā!

—        Esmu Zita no Erras ģints! I<as esi tu? Uzmanīgi, mēs esam gūstā.

—   Māt!

—        Guk! Es zināju, ka tu atkal atnāksi. Es dzirdēju vakar tavu balsi! Es zinu visu, un vecākie uzzinājuši visu par tevi un piedevuši tev… Guk! Manu zēn! Cik tu liels un skaists! Tev pārplēsta krūšu spura? Tev rēta uz muguras? Un tu neesi viens?

—        Tā ir Eča no Cakas ģints! Mēs ar viņu peldējām šurp daudzus mēnešus. Viņa zina visu pasaulē, un mēs ar viņu esam vistuvākie draugi!

—       Esi sveicināta, Zita no Erras ģints! Esmu Eča no Cakas ģints! Bet kāpēc jūs esat gūstā?

—   Mūs noķēra ar lielu tiklu un tagad tur te jau divas ziemas. Te ir viss mans bars, tas tagad kļuvis liels:- Kerija, Meja, Cizija un viņu bērni — pavisam divpadsmit delfīnu. Nepiepeldi tuvu klāt tīklam, tas ir bīstami, var sapīties!

—   Eča, vai tu neesi aizmirsusi pārlēciena rotaļu? Uz priekšu!

Mēģināt viņu aizturēt būtu veltīgi. Eča vēl nekad nebija redzējusi Guku tik uztrauktu.

Pa pakalnu nogāzēm aizvēlās skanīga atbalss, kas radās, diviem ķermeņiem skaļi atsitoties pret ūdeni. No telts, kas atradās netālu no krasta, izbāza galvu Ļuda ur/uzmanīgi apskatija sprostu.

—   Pjotr Maksimovičt Pjotr Maksimovič! Ātrāk šurp! Skatieties, kas notiek sprostā!

Tur bija gan ko redzēt. Visi delfīni, kas dzīvoja sprostā, kā milzīgas pīpenes vainaglapas bija ielenkuši divus delfīnus. Uz Ļudas saucienu vienā mirklī izskrē- jušais Pjotrs Maksimovičs sāka skaitīt delfīnus. Divi, četri, seši, astoņi, desmit, divpadsmit. Velns ar ārā! Divi, četri, astoņi, divpadsmit… Atkal sajaucu.

—   Ļuda, ātri pārskaitiet delfīnus!

—   Četrpadsmit, Pjotr Maksimovič!

—   Koļa, Petja! Vai hidrofoni kārtībā? Ātrāk ieslē- dziet magnetofonus! Ierakstiet visas skaņas, kas nāk no sprosta. Šķiet, sākas kaut kas interesants…

—   Tagad jūs zināt, kas notika ar mani šajos divos gados. Visu, ko prasīs vecākie, es vēlreiz pastastišu viņiem, un varbūt kaut kas no maniem un no Ečas stāstiem tiks atstāts ģints atmiņā. Kad jāsatiekas ģintij? Un kāpēc tupat te, aiz tīkla?

—   Cilvēki mūs piekrāpa. Reiz, kad mēs mierīgi peldējām netālu no krasta, no smirdīgiem kuģiem mūs '■Menca ar milzīgu tīklu. Kad gribējām izbēgt, izrādījās, Ka tikls mūs norobežojis no visām pusēm. Tu atceries to. Mūs atveda šurp. Divkājainajiem ir ļoti patikama āda — silta un mīksta. Blakus viņiem ir jauki peldēt. Te ienāk daudz zivju, turklāt arī cilvēki tās dod mums. Te neklājas slikti, bet nekādi nevaram saprast, kādēļ tas viss tiek darīts. Kas viņiem devis tiesības neievērot jūras kārtību un laupīt delfīniem brīvību?

—   Bet ka mēs, pēc tavām domām, uzzinājām, ka tev jāierodas pie mums? — neizturēja Cizija. — Pirms da žām dienām pēkšņi kaut kur no krasta līdz mums atlidoja tavi vārdi: «Kas tu esi, draugs, un vai tev vaja dziga mana palīdzība? Esmu delfins Guks no Erra* ģints.» Tikai tava balss bija Joti gārdzoša un neskaidra. Taču runātājs biji tu, mēs visi pazinām tavu balsi.

—   Mēs sākām saukt tevi, bet tu tikai atkārtoji šos vārdus un netuvojies! — ar rūgtumu izsaucās Meja.

—   Mēs uzreiz konstatējām, ka tava balss nāca nevis no jūras, bet gan no apaļa, melna priekšmeta, kas kuļājās tuvu jūras dibenam. Tādi te ir vairāki dažādās liča vietās. Tava balss bija visur, bet tevis nebija nekur, — domigi noteica Kerija.

—   Ari es reiz dzirdēju savu balsi — tas bija daudzu mēnešu attālumā no šejienes, aukstajā jūrā. Tur es arī sastapu cilvēkus, un viņi atkārtoja manus vārdus, kurus es neilgi pirms tam biju teicis ronim Lepto- nijam. Bet es teicu savus vārdus tur, un viņi turpat tos atkārtoja. Es nezinu, — Guks turpināja, — kā mana balss varēja nokļūt te. Skaidrs tikai tas, ka cilvēki var atkārtot vārdus un raidīt tos lielā attālumā. Par to izbrīnās, tāpat kā jābrīnās par daudz ko, kas saistīts ar viņiem. Es domāju, ka pienācis laiks parunāt ar ģints vecākajiem par cilvēkiem, paskatīties, kas ir ģints atmiņā par šīm būtnēm.

—   Bet rnēs esam iesprostoti licī un nevaram no šejienes atrast vecākos, — iesaistījās sarunā Zita. — Jātiek projām no šejienes, bet kopā ar mums ir mazie, kuri nevar pārlēkt pāri tiklam. Un bez tam, varbūt tas skan dīvaini, mēs esam pieraduši pie maigajiem un laipnajiem cilvēku glāstiem, un mēs domājam, ka ļaunu viņi mums nevēl.

—   Mēs visu laiku mēģinām sarunāties ar viņiem, bet viņi acīmredzot nespēj saprast mūsu valodu un neko neatbild. Viņi var tikai atkārtot to, ko mēs sakām, un arī to ļoti sagrozīti un svešādi.

—   Tas viss jāpastāsta vecākajiem, bet, lai to izdarītu, mums no šejienes jāaizbēg, — nosprieda Guks.

—   Tev taisnība, — atbalstīja Kerija.

—   Taisnība! Taisnība! Gukam taisnībai — sāka svilpt un knikšķināt visi delfīni.

Tagad atlika tikai atrast paņēmienu, kā izkļūt no nosprostotā līča. Tikls kā nepārkāpjama siena noslēdza izeju uz brīvību. Protams, pieaugušie delfīni un arī jaunie viegli varētu pārlēkt pari tikla augšējai malai, bet ko lai iesāk ar mazuļiem?

Eča, kas uzminēja katru Guka domu, aizdrāzās lejup un sāka cītīgi apskalit tīkla apakšējo malu.

Tikls nodalīja visu līci — no augšas līdz apakšai, un tā smagā apakšējā mala bija piestiprināta pie enkuriem un lielām akmens plāksnēm. Vienā vietā tikls giļfeja uz zemūdens klints, kas par vairākiem garumiem p/celās no jūras dibena, un gar šās klints sāniem bija palikušas šauras spraugas. Pa šādu spraugu pieaudzis delfīns nevarēja izpeldēt. Bet ja …

Sakampt ar zobiem tikla malu, pavilkt uz savu pusi un uz augšu nebija sevišķi grūti. Tikls sāka stiepties, bet caurums gandrīz nepalielinājās.

—   Guk! Kerija! Ten! Surp! — iesvilpās Eča.

Kad četri delfīni reizē sāka vilkt aiz tīkla apakšējās malas, caurums kļuva manāmi lielāks. Vēl mazliet — un atvērās eja, kas bija pietiekami liela, lai pa to izslīdētu pieaudzis delfins ar līdzās peldošu mazuli.

—   Visi šurp! Visi šurp! — atskanēja Zitas asais un pavēlošais sauciens. Tagad, kad lēmums bija pieņemts, Zita atkal kļuva par stingru un enerģisku bara vadoni.

—   Pa šo caurumu izpeldēs visi, izņemot tos, kuri tur tīklu. Atri!

Turēt smago tīklu ar zobiem bija grūti. Četru delfīnu astes strādāja kā mazi motori, līdz visi desmit bija izpeldējuši pa caurumu un viņu balsis atskanēja no tīklā otras puses.

—   Izpeldiet ārā no līča un gaidiet mūs atklātā jūrā! — uzsauca Guks.

Četri delfīni, kas bija turējuši tiklu, palaida to vaļā, un tas atkal kārtīgi nogūlās uz jūras dibena. Sprostā palikušie delfīni mierīgi sāka peldēt gar tikla augšējo malu. Pēc dažām minūtēm Guks deva komandu: «Pār- lēciens!» — četri lokani ķermeņi uzvijās gaisā, nolidoja vairākus metrus un viegli ieslīdēja ūdenī jau otrpus tikla.

Tāpat spīdēja saule, tāpat skalojās viļņi pret piekrastes akmeņiem, tāpat sanēja smiltis pludmalē, bet līcis bija kļuvis citāds. Nebija dzirdams spalgais «puf-puf», un sprostā, nebija redzamas delfīnu spīdīgās muguras un spuras, un uz lentas, kas lēni tinās magnetofona spolē kādā teltī, vairs netika ierakstīti ne knikšķi, ne čirkstieni, ne pīkstieni..,

—    Delfīni aizbēguši! — pār līci atskanēja uztraukta "balss.

Visi nelielās nometnes iedzīvotāji saskrēja krastā. Kāds neticēdams metās'ūdenī, kāds apgalvoja, ka saplīsis tikls, kāds mēģināja iedarbināt nelielas laivas motoru … Pjotrs Maksimovičs, kas uzreiz bija sakrities un sadrūmis, apņēmīgi devās uz zemes ragu, kas aizsedza ieeju līcī 110 jūras puses.

Netālu no krasta lēni peldēja delfīnu bars. Delfīni it kā netaisījās nekur aizpeldēt un kaut ko gaidīja. Bet tad gar zemes ragu parādījās vēl četri delfīni. No augšas, no zemes raga, bija labi redzams, cik strauji viņi traucas ārā no līča uz baru. Vienam no tiem šķērsām mugurai bija plata,' gaiša rēta, un otram muguras spura bija nevis tumša kā visiem citiem delfīniem, bet gan pavisam balta …

Mazais bars, šķiet, bija gaidījis tikai šos četrus, un drīz vien tālumā varēja redzēt vienīgi nelielus viļņus, kas rodas ūdens virsū tajā brīdī, kad delfīns pilnā gaitā iznirst, lai ieelpotu.

Šoreiz Erras ģints sapulcējās tālu no krastiem — tur, kur nav dārdošo kuģu pēdu, kur žilbinoši zilajās debesis ļoti reti nodūc sudrabota lidmašīna.

Vecākie noklausījās Guka stāstu un apstiprināja, ka viņš var palikt bara un ka viņš nav noklausījies viņu pagājušo lēmumu līdz galam, jo viņi to padzinuši tikai uz laiku, nevis pavisam. Ilgi Guks un Eča stāstīja, ko sastapuši, par saviem piedzīvojumiem, 1111 daudz kas no ta tika uz visiem laikiem atstāts bara atmiņā. Un daudz reižu delfīni atkal un atkal pieminēja cilvēkus.

—   Mēs daudz ko nesaprotam, — teica Kru, viens no vecākajiem. — Sīs būtnes atšķiras no nesaprātīgajām. Viņas arvien vairāk ielaužas jūrā, ne vienmēr atnes

Jaunumu, un bieži vien atrasties kopā ar viņām ir nekaitīgi un pat patīkami. Viņas dzīvo ne tikai mūsu jūras krastos, bet visur gar okeānu.

— Mēs nevaram šis būtnes saprast un nevaram ar viņām apieties kā ar haizivīm vai citām zivīm, — runāja vecākie. — Mēs nevaram paredzēt viņu rīcību, tāpat kā nevaram paredzēt vētru vai vulkāna izvirdumu. Mēs dzīvojam vienā pasaulē, viņi dzīvo citā. Katrā pasaulē valda savi likumi. Viņu dzīves likumi mums ir nesaprotami un varbūt tādi paliks vienmēr…

— Viņu dzīves likumi mums ir nesaprotami un varbūt tādi paliks vēl ilgi, — Pjotrs Maksimovičs beidza savu referātu institūtā. — Mēs esam sastapušies ar kārtējo dabas mīklu, un pagaidām mums ir pārāk maz līdzekļu, lai atminētu to.

Pēc tam kad delfīni divus gadus bija pavadījuši sprostā, kad daudzi no viņiem bija kļuvuši pavisam pieradināti un nepeldēja no mums projām pat tad, kad mēs viņus izlaidām atklātā okeānā, sprostā iekļuva divi jauni delfīni. Ja jūs būtu redzējuši, kas notika ar mūsu baru! Vairākas dienas šie abi jaunie delfīni bija visu uzmanības centrā. Mums ir pieci kilometri magnetofona lentas, kur ierakstīts viss, kas notika sprostā šajās dienās.

Pēc tam visi delfīni pazuda, turklāt nesaprotamā veidā, jo tīkls nebija sabojāts un pāri tam viņi nepār- lēca; mēs labi zinām, ka līdz šo divu jauno ierašanās brīdim neviens delfīns nebija izlēcis ārā, un bez tam mazuļi, kuru barā bija tris, nespēj pārlēkt- pār tīklu.

Un vēl kāda nesaprotama parādība: kad mēs ar hid- rofoniem atskaņojām delfinu balss ierakstu, ko mums no Antarktikas atsūtījis doktors Loss, bars vienmēr uztraucās un paši vecākie dzīvnieki kaut ko knikšķināja un svilpa mūsu mikrofonos. Arī šie ieraksti mums ir.

— Mēs daudz ko nezinām par delfīniem, bet, iekāms nenolaidīsimies pie viņiem jūrā un nesapratīsim viņu valodu, nav pat ko sapņot, ka mēs spētu iepazīt viņu dzīvi, viņu rūpes, priekus un problēmas. Pirms divām nedēļām mēs ielaidām krasta baseinā jaunu delfinu grupu. Tieši ar tiem pašlaik tiek izdarīti pētījumi.

—   Vai jūs nemēģinājāt atšifrēt ierakstus lentā? Vai tiešām pat ar mūsu elektronu mašīnām nevar noprast kaut vai viņu valodas uzbūvi un kaut ko saprast? — jautāja kāds no zāles.

—   Ar to pašlaik arī nodarbojas visa laboratorija. Tomēr maz cerību uz drīziem panākumiem. Pagaidām ir tikai fantazēšana un pieņēmumi, pieņēmumi- un fanta- zēšana ..,

—   Dažreiz mums liekas, ka nupat, nupat saprati- sim, par ko viņi runā. Mums šķiet, ka šie divi delfīni atgriezušies barā — dzimtajā barā — pēc ilga, ilga ceļojuma un stāsta visam baram kaut ko ļoti interesantu un svarīgu. Dažreiz viņu runu pārtrauc ar jautājumiem, un tad viņi atkal atkārto to pašu, ko tikko stāstījuši. Varbūt tas ir stāsts par Lielā okeāna noslēpumiem, bet varbūt viņi stasta par uzdevumu, ko atnesuši no brīvībā esošajiem delfīniem …

Un atkal jūra atpūtās pēc ziemas vētrām. Tā gulēja gandrīz nekustīgi — pieklususi un bezgalīga. No palsi zilajām debesīm plūda žilbinoša gaisma. Saules stari nedzirdami urbās cauri nekustīgajam ūdens slānim, zaigoja tajā, glāstīja un sildīja …

Šodien delfīnu barā, kas peld kaut kur šajā bezgalīgajā jūrā, ir ievērojams notikums: pienācis laiks, kad no kopējā bara jāaiziet tēviņiem. Un pēc vecāko padomes lēmuma viņus vadīs Guks, kas ar šo dienu kļūst par bara vadoni un Erras ģints vecāko padomes locekli. Ar lepnumu uz Guku raugās Zita, ar skumjām — Eča un ar godbijību un uzticību — jaunie delfīni.

Guks grib pateikt Ečai, ka viņš būs projām pavisam isu laiku, ka viņa bars visu laiku atradīsies kaut kur netālu, ka viņai katrā ziņā jāpaliek Zilas barā, ka jauno delfīnēnu, kuru viņa drīz dzemdēs, nedrīkst pakļaut briesmām klejojošo tēviņu barā. Bet to visu Eča zina arī pali… Un Guka bara skaņas kļūst arvien tālākas un vājākas, un tikko dzirdami atskan no turienes pazīstajā balss:

— Kas tu esi, draugs? Un vai tev vajadzīga palīdzība? Esmu delfins Guks no Erras un Cakas ģints!

NO AUTORIEM

par delfīnu Guku un viņa piedzīvojumiem okeānā

No kādiem avotiem var uzzināt, kā delfīni izturas jūrā, no kā baidās un kam uzbrūk, ar ko draudzējas un kurp peld? Mēģināsim īsumā pastāstīt, ko zinātnieki tiešām zina par delfīnu dzīvi un par viņu noslēpumaino pasauli.

Delfīni ir zīdītāji. Viņiem ir karstas asinis, un viņi prot uzturēt nemainīgu sava ķermeņa temperatūru. Viņi dzemdē dzīvus mazuļus un baro tos ar pienu. Beidzot, viņu uzbūve ir ļoti līdzīga citu zīdītāju, arī cilvēka uzbūvei, bet… Sis «bet» ir ļoti nopietns un ļoti svarīgs.

Delfīni ir vienīgie zīdītāju klases pārstāvji, kas pilnīgi kļuvuši par ūdens dzīvniekiem. Viņi pavada jūrā visu mūžu — no dzimšanas līdz nāvei. Arī citi zīdītāji centušies apgūt ūdens vidi, un ir sugas, kurām tas izdevies, tiesa gan, dažādā pakāpē. Vieni pavada ūdenī tikai dažas stundas vai minūtes — bebrs, ondalra, ūdele — visiem pazīstamie kažokādu zvēri. Citi, piemēram, dažādi roņi, dzīvo ūdenī vairākus mēnešus. Bet, lai dzemdētu pēcnācējus, viņiem katrā ziņā jāiznāk no ūdens.

Cilvēka mēģinājumi apgūt jūru pagaidām atgādina pirmos nedrošos bērna so|us: cilvēks bez ierīcēm var- palikt zem ūdens tikai dažas minūtes. Jāatzīst, tas nav daudz. Lai strādātu zem ūdens, zinātnieki lieto masī- vas ierīces — akvalangus, kompresorus, gāzes maisījumus, ūdenslīdēju skafandrus, hidrotērpus, būvē «zemūdens mājas». Nepiemērotību ūdens videi cilvēks kompensē ar sava prāta izgudrojumiem, savu roku darinājumiem.

Tas viss liecina, cik sarežģīti ir pielāgoties dzīvei ūdenī. Dabai bija vajadzīgi daudzi miljoni gadu, lai evolūcijas procesā radītu tik pilnīgu zīdītāju kā delfīns, kuram ūdens ir dzimtās mājas. Cilvēkam ilgi dzīvot ūdenī ir vai nū grūti, vai ari nav iespējams. Odens ir īpaša vide, kas astoņsimt reižu blīvāka par gaisu — taja grūti pārvietoties ne tikai peldētājiem, bet pat lai- vām un kuģiem. Ūdenī cilvēki kļūst neveikli un mazkustīgi.

Ūdens negausīgi atņem siltumu — cilvēkam tajā ātri sāk salt, viņu krata drebuļi pēc dažu stundu peldēšanas pat siltā ūdenī. Beidzot, gaiss, kas nepieciešams elpošanai, tas pats dzīvinošais gaiss, bez kura skābekļa viss dzīvais uz zemes iet bojā, kur to ņemt? Zivis, moluski, miljardi okeāna iedzīvotāju iegūst skābekli tieši no ūdens, zīdītāji elpo atmosfēras skābekli. Lai ieelpotu, jāiznirst jūras virsū — tā dara visi zīdītāji, bet cilvēks bez tam ņem zināmu krājumu gaisa zem ūdens akvalanga balonos vai saņem to pa skafandra gaisa pievadcauruli. Varētu likties, ka tā ir izeja. Bet par to jāsamaksa darga cena: ja viena stunda nostrādāta GO metru dziļumā, tad ūdenslīdējam vajadzīgas vairākas stundas, lai pakāpeniski iznirtu. Tas vajadzīgs dekom- presijas dēļ… Citādi cilvēkam draud kesona slimība.

Kāpēc rodas kesona slimība? Ienirstot spiediens pieaug par vienu kilogramu ik pa desmit metriem. Desmit metri — viena atmosfēra, simt metru — desmit atmosfēru, tūkstoš metru — simt atmosfēru jeb simt kilogramu uz katru ķermeņa virsmas kvadrātcentimetru.

Ja cilvēks atrodas 60 metru dziļumā, ūdens spiež uz viņu ar milzīgu spēku — 6 kilogrami uz katru kvadrātcentimetru. Lai dzelmē varētu elpot, gaiss ūdenslidejam jāpievada zem tāda paša spiediena, ar kādu spiež ūdens. Ūdenslīdējs stundu elpojis gaisu, kura spiediens 6 atmosfēras. Visas viņa ķermeņa šūnas visi orgāni atradušies zem tāda paša ūdens spiediena. Ja tagad viņš ātri paceļas ūdens virsū, visās viņa organisma šūnas un audos izdalās miljardiem burbulīšu. Tas ir tas pats, kas sasildīt pudeli limonādes un izvilkt korķi — saturs no tās izšļāksies ar putainu strūklu.

Kāpēc tā notiek? Gaiss, kuru ūdenslīdējs elpoja, izšķīda viņa asinīs. Skābekli izmantoja ķermeņa šūnu un audu elpošanai, bet inertais slāpeklis arvien vairāk piesātināja asinis un audus. Pietiek tikai mainīt spie- (nenu, un slāpeklis no šķīduma sāks pāriet gazveidīgā stāvoklī: asinīs saks mutuļot miljardiem burbulīšu, kas aizsprostos asinsvadus, un iestāsies nāve vai smaga paralīze. Tiesa gan, ja ļoti ātri paaugstina spiedienu, piemēram, ievieto ūdenslīdēju speciālā dekompresijas kamerā, tad gāze atkal pāriet šķīdumā, pēc tam, pakāpeniski pazeminot spiedienu, cilvēku var izglābt, jo gāzes pārpalikums pamazām aizplūst ar asinīm un caur plaušām tiek izvadīts ārā.

Turpretim vaļi var ienirt pat lielā dziļumā, nebaidoties saslimt ar drausmīgo kesona slimību. Viss izskaidrojams ar to, ka viņi ienirst ar vienu gaisa porciju plaušās. Pat tādā gadījumā, ja viss gaiss no viņu plaušām izšķistu asinīs ieniršanas laikā, ari tad ātra iznir- šana nebūtu saistīta ar gāzes burbulīšu veidošanos, jo organismā bijis pārak maz gaisa.

Tāpēc stāstā par Mobija Dika un Guka iegremdēša- nos lielā dziļumā nekas nav izdomāts. Novērots, ka delfīni afalīni (latīniski Tursiops truncatus) ienirst vairākus simtus metru dziļi. Protams, parasti viņi ienirst mazākā dziļumā — tikai dažus desmitus metru. Bet kašaloti ir visu vaļu rekordisti ieniršanas dziļuma ziņā: dažreiz viņi atrasti sapinušies zemūdens kabeļos vairāk nekā tūkstoš metru dzijumā, reiz pat vairāk nekā divtūkstoš metru dziļi!

Tātad vaļveidīgie ir zīdītāji, bet viņu uzbūvē notikušas milzīgas pārmaiņas. Pat tīri ārēji šie dzīvnieki līdzīgi zivīm. Izstiepts pludlīnijas formas ķermenis, priekšējās ekstremitātes pārvērtušās par krūšu spurām, pakaļējās izzudušas pavisam, un par kustibu orgānu kļuvusi astes spura ar horizontālām daivām — airiem. Visi šie pārveidojumi dod iespēju ātri pārvietoties, kustēties un manevrēt blīvā vidē. Tā delfīni «pārvarējuši ūdens blīvumu.

Delfīnu āda kļuvusi bieza un elastīga, izzuduši jau nevajadzīgie dziedzeri un mati, toties radies biezs tauku slānis, kas kā labs izolators droši aizsargā siltasiņu dzīvnieku no pārmērīgas atdzišanas, jo līdz ar to draud bojāeja. Ādā ir milzum daudz nervu galu un asinsvadu, un ta kļuvusi ne tikai par orgānu, kas pielāgots siltuma saglabāšanai vai tā pārpalikumu izvadīšanai no organisma, bet ada signalizē ari par visām ūdens temperatūras, spiediena un straumes ātruma pārmaiņām. Biezums, elastība un ari speciāls muskulatūras slānis piešķir tai zināmu kustīgumu. Izdevies konstatēt, ka atras peldēšanas laikā, sevišķi straujos pagriezienos, uz ādas izveidojas speciālas ātruma krokas, kuras it kā «skrien» gar ķermeni un, iespējams, dzēš turbulen- tos savirpuļojumus. Tas viss — ķermeņa pludlīnijas forma, elastīgā āda, spēcīgā astes spura — dod iespēju delfīniem peldēt ar ātrumu līdz piecdesmit kilometriem stundā.

Nesen izteikta interesanta hipotēze par vēl kādu iespējamu ādas īpašību: tajā esošie milzum daudzie nervu gali var uztvert ne tikai temperatūru, ūdens spiedienu, bet ari skaņas, kas nāk no sāniem vai aizmugu-. res (tāpat kā mēs sajūtam vēja pūsmiņu, kacļ sauļojamies pludmalē). Uz tadu iespēju norada ne tikai aprēķini, bet arī eksperimenti delfīna ādas jutīguma noskaidrošanai. Kā izrādījās, atsevišķas ādas vietas uztver 10 miligramu lielu spiedienu uz vienu kvadrātmi- limetru, bet ar to pietiek, lai sajustu skaņas ar 90 baru spiedienu. Ja piebildēm, ka delfīnu skaņas sasniedz 900 un 9000 baru, tad kļūs pilnīgi skaidrs, ka delfīni tās var uztvert ar ādu.

Delfīniem elpošanai nepieciešams atmosfēras gaiss. Daba viņiem nav sagādājusi akvalangu, tāpēc, lai ieelpotu, jāiznirst ūdens virsū. Tomēr ari te, šajā vienkāršajā un dabiskajā aktā, notikuši milzīgi pārveidojumi. Pirmkārt, mainījusies elpošanas orgānu uzbūve — deguns un mute viņiem šķirti viens no otra. Deguna atve- rcs pārvietojušās uz pašu augstāko, izvirzito galvas daļu — uz pauri. Atliek to tikai izbāzt no ūdens — un var elpot. Vai nav ērti? Bet tas vēl nav viss. Rikle sadalita ar starpsienu, ko "veido pagarinatie balsenes skrimšļi, — ista skrimšļu caurulīte; tātad barības un gaisa ceļi ir pilnīgi nošķirti. Tas nozīmē, ka zem ūdens var rit savu laupījumu un nebaidīties no ūdens iekļūšanas plaušās.

Ārkārtīgi interesanta ir delfina «deguna» uzbūve. Tas atveras uz aru ar vienu nāsi, kuru, tiklīdz izelpa — ieelpa pabeigta, blīvi noslēdz speciāls adas vārstulis. Jo dziļāk delfīns ienirst ūdenī, jo stingrāk darbojas šis ;:Ljpvars. Zem vārstuļa sākas elpvads, no kura uz priekšu jfzarojas vairāki pāri kabatu; tas atrodas dažados /lugstuma līmeņos. Kā izrādījās, šīs gaisa kabatas var mainīt savu formu un lielumu daudzo muskuļu iedarbībā, pie tam gaiss no tam tiek izspiests pa šaurām atverēm. Uzskatīja, ka, regulējot muskuļu piepūli ap gaisa kabatām, delfins var izdot daudz visdažadāko skaņu — pīkstienus, svilpienus, kurkstienus, ņaudienus, čikstienus un daudz citu, par kurām lasītājs jau izlasījis grāmatā. Tomēr izrādījās, ka galvenais signālu avots delfīna degunā ir divi muskuļu vārstuļi, bet gaisa maisi nepieciešami, lai pārsūknētu gaisu skaņu izgrūšanas laikā un mainītu la spiedienu.

Ilgu laiku uzskatīja, ka vaļiem un delfīniem neesot balss saišu, bet pēdējā laikā konstatēts, ka tas nav pilnīgi precīzi: ne sevišķi sarežģīts, tomēr īsts baiss saišu aparāts ir daudzu izpētīto delfīnu balsenē.

Noskaidrojies arī, ka cauruļveidā izstieptie un cits citam cieši pieguļošie balsenes skrimšļi dažos gadījumos var darboties kā liela svilpe. Tādējādi daļu skaņu rada ar degunu, bet daļu ar balseni.

Vaļu elpošanas process ir neparasts. Izelpa un ieelpa ilgst tikai pussekundi. Sajā niecīgajā laika sprīdī delfīns pagūst izelpot no trīs līdz desmit litriem gaisa un pēc tam atkal tikpat daudz ieelpot. Elpošanas intensitātes ziņā delfīns pārspēj sportistu simt metru skrējienā, bet salīdzinājumā ar mūsu elpošanu tā ir sešas līdz astoņas reizes intensīvāka. Deguna novietojums uz paura un elpošanas akta īslaicīgums ir lieliski delfīnu pielāgojumi pastāvīgai dzīvei udenī.

Niršanas laikā delfīnam notiek svarīga asiņu pārdalīšana organismā. Asinsvadus, kas baro muskuļus un iekšējos orgānus, aizsprosto speciāli vārstuļi, un ar skābekli bagātinatās asinis no plaušām tiek izmantotas, lai barotu tikai nervu sistēmu un maņu orgānus, kas nepanes skābekļa badu.

Kā strādā muskuļi, kāda degviela liek tiem sarauties un dod iespēju dzīvniekam strauji traukties uz priekšu ūdenī? Kā izrādījās, tie tiešām spiesti iztikt ar iekšējiem resursiem. Vaļveidīgajiem muskuļi ir gandrīz melnā krāsā, jo tajos ir daudz mioglobīna, kas saista skābekli. Tāpēc, elpojot ūdens virsū, tie sagadā skābekli, bet iegremdēšanās laikā izlieto tā krājumus. Kad šis rezerves izbeigušās, muskuļi pāriet uz oksidāciju bez skābekļa — tajos sāk uzkrāties pienskābe. Tāds pats process notiek arī cilvēkā vai citos dzīvniekos, kad viņi ilgāku laiku aiztur elpu. Bezskābekļa oksidēšanas process ar pienskābes rašanos delfīniem attīstīts ļoti labi. Sis process tāpat kā sirds kontrakciju skaita krasa samazināšanās — nevajag daudz, lai apgādātu smadzenes un maņu orgānus, var taupīgi izlietot ska- bekļa krājumus no plaušām — dod iespēju vaļiem un delfīniem ievērojami paildzināt iegremdēšanās laiku. Tieši tāpēc Guks arī varēja iemācīties palikt dzelmē ilgāk, pēc tam kad viņš bija sācis tur intensīvi baroties. Ātra barības sagremošana acīmredzot, dod delfīnu un vaļu organismam enerģijas papildu rezerves. Un pat tad, ja šīs rezerves nav sevišķi lielas — apmēram divdesmitā daļa no enerģijas, kuru varētu iegūt, «sadedzinot» saņemtos ogļhidrātus skābekļa klātbūtnē, — tās daudz palīdz valim dzelmē.

Afalīni parasti ienirst uz piecām, astoņām minūtēm, bet var palikt zem ūdens arī piecpadsmit minūtes. Dažos ārkārtējos gadījumos, jādomā, šo laiku var pat mazliet paildzināt. Kašaloti un daži citi zobainie vaļi (piemēram, pudeļdeguņi) var palikt zem ūdens 30—40 minūtes. Ir ziņas, ka kašaloti palikuši zem ūdens pusotras stundas. Optiskās redzamības robeža nav tālāka par 60 metriem, bet pie mums Melnajā jūrā tikai 20. Tas ir pavisam maz, bet lielākā daļa zīditāju galvenokārt ar redzi iegūst ziņas par pasauli. Kā ir ar vaļiem? Viņi izmanto to, ka ūdens lieliski vada skaņu.

Tās ātrumā ūdenī gandrīz pieckārt lielāks nekā gaisā (1500 inetru sekundē). Tieši skaņa kļūst viņiem par milzīgā informācijas daudzuma avotu.

Ir pasīva informācija, kad mēs dzirdam kāda runāšanu, vēja šalkas, krasta bangu dunoņu, bet ir arī aktīva informācija, kad uzdodam jautājumus un saņemam uz tiem atbildes. Uzdot jautājumus un saņemt atbildes var mutvārdu formā, var arī ar kādu citu signālu, piemēram, ar radioviļņiem, izklaudzinot Morzes ābeci utt. Delfīni izmanto abus šos paņemienus. Viņi raida ļoti daudz signālu, lai uzturētu sakarus cits ar citu, lieto dabisko lokatoru, kam liela izšķiršanas spēja uik,drošība, un, protams, lieliski orientējas visās jūras stfaņās.

Tāpēc Guka dzīvē skaņām ir izšķirošā nozīme: no tālienes viņš uzzina par briesmu tuvošanos, ar savu lokatoru noteic jebkura šķēršļa atrašanās vietu. Pilnīgi iespējams, ka ultraskaņa ir labs ierocis okeāna iedzīvotajiem un ka tieši ar ultraskaņas «lielgabalu» delfīni komandē zivju barus un izrēķinās ar haizivīm.

Vaļu un delfīnu galva ir ārkārtīgi īpatnēja — gari, tālu uz priekšu izvirzīti žokļi, aiz tiem kā kalns paceļas galvaskauss ar degunu pašā augšā. Visa telpa starp galvaskausu un žokļiem pildīta ar taukaudiem. Kaut kas ļoti līdzīgs lielai pavārnīcai ar kātu uz priekšu. Pētnieki ilgi lauzīja galvas par tik neizprotamu dabas kaprīzi. Atbilde bija negaidīta — šādu galvaskausa formu noteikusi lokatora darbība. Galvaskauss it kā savac skaņas, kas rodas degunā, un vienlaikus tas pilda reflektora uzdevumu, kas atbalso un virza šīs skaņas uz tauku spilvenu. Te tās tiek fokusētas. Rodas unikāls akustiskais prožektors, kurā ir gan izstarotājs, gan reflektors, gan lēca.

Lai iznāktu lokators, trūka pavisam maz: vajadzīgs atgriezušos signālu atbalss uztvērējs. Delfiniem tads uztvērējs ir, un tas lieliski pielāgots skaņu un atbalss uztveršanai ūdeni. Viņu dzirde ir ļoti jutīga — nešauboties var teikt, ka delfiniem ir absolūtā dzirde, turklāt ar ļoti plašu diapazonu. Mēs visi dzirdam tikai parastajā frekvenču diapazonā, no 20 līdz 20 000 svārstībām sekundē, bet izmantojam šās skalas vidējās daļas skaņas, augstākais, lidz 10 000—12 000 svārstībām sekundē.

Delfīns lieliski dzird ari infraskaņas un ultraskaņas un izmanto tās orientācijai, sakaru uzturēšanai ar saviem radiniekiem un hidrolokācijai. Viņa dzirdes augšējā robeža ir apmēram 280 000 svārstību sekundē. Lokators viņam daudzējādā ziņā aizvieto redzi, palīdz izvairīties no sadursmēm, uzmeklēt pārtiku, atrast ceļu, orientēties jūrā. Delfīni, burtiski, var «redzēt ar ausīm». Iedomājieties, ka delfīna raidītais signāls aiztraucies uz priekšu un pēc sekundes atgriezies atpakaļ, «ziņodams», ka priekšā 750 metru attalumā atrodas akmens, zivju bars, haizivs vai zemūdene.

Tomēr «atbildi» delfīns saņem nevis, teiksim, haizivs attēla veidā, nevis metros. Viņš dzird sava paša signāla atbalsi, un tā «pastāsta» viņam, kas atrodas vai peld priekšā. Vai neticat? Velti! Par to viegli pārliecināties. Paņemiet zīmuli un ar to vieglītēm uzsit iet pa galdu un pēc tam pa grāmatiņu. Vai dzirdat? Skaņas ir dažādas. Pamēģiniet vēl un vēl, un jūs pārliecināsieties, ka visam ir sava «balss». Patrenējieties arī jūs ar aizvērtām acīm, un pēc sitiena skaņas gandrīz tāpat kā delfīni varēsiet atšķirt priekšmetus. Tikai delfīni iztiek bez zīmuļa un trenējušies nevis piecas vai desmit minūtes, bet gan miljoniem gadu.

Tagad par metriem.

Mums nav zināms, kādās vienībās delfīns mēra priekšmetu garumu un attālumu līdz tiem. Mums nav zināms arī, kādas laika vienības lieto delfīns. Bet pilnīgi droši ir zināms, ka delfīns ar ultraskaņas lokāciju orientējas. ļoti precīzi. Un tas nozīmē, ka delfīnam ar lielu precizitāti jāprot «noskaitīt» niecīgus laika posmus, un viņš to dara desmit reižu labāk nekā mēs, noteicot priekšmetu lielumu; arī eksperimentos delfīni demonstrē savu spēju atšķirt vienu figūriņu no otras, ja tas garumā atšķiras par dažiem milimetriem. Kādus mērus viņi lieto? Mēs nezinām, tāpēc pieņēmums, ka delfīni visu mēra ar sava ķermeņa garumu, izklausās ticams.

Ticami aprakstīts mazā Guka barošanas process. Tagad pēc daudzkārtējiem novērojumiem dažādu pasaules zemju okeanārijos šis process ir labi zināms. Ka atceraties, pirmkārt, pati viņu rīkles uzbuve ir tāda, kas dod iespēju rīt barību, neriskējot aizrīties, otrkārt, viņi nezīž. Jā, mēs nepārteicāmies: lai zīstu, vajadzīgi mīksti vaigi, bet delfīnam tādu nav. Pienu viņiem iešļir- cina mutē. Mātes piena dziedzeri ir speciāli dobumi — cisternas, kur uzkrājas piens. Tiklīdz mazulis piepeld pie mātes un, atradis pupu, aptver to ar žokļu galiņiem, badīdams ar degunu tai vederā, saraujas speciāli muskuļi, un piena porcija ielīst viņam tieši mutē. Viss barošanas process ilgst tikai dažas sekundes.

Ļoti interesanti ir arī tas, ka vaļu pienu tikai aiz paraduma var saukt par pienu. Sis produkts drīzāk atgādina mūsu saldo krējumu vai šķidru skābo krējumu. Tā tauku saturs desmit reižu lielāks nekā govju pienam, tas ir ļoti bagāts arī ar olbaltumvielām, bet cu- kflra tajā maz. Tas ir biezs šķidrums baltā krāsā vai ar mazliet zaļgani dzeltenu nokrāsu. Pēc garšas ^tas mazliet sāļš un ož pēc sēnēm vai atgādina jēlu olu. Delfīni to labprāt dzer līdz pusgada vecumam, dažreiz arī daudz ilgāk — lidz pusotriem gadiem. Piens ir ļoti barojošs, tāpēc mazulis aug ātri.

Ieskatieties tabulas skaitļos, un jūs piekritīsiet, ka tas tiešām tā ir.

Suga Jaunpiedzimušā ķermeņa svara divkāršošanās laiks (dienās)

Cilvēks      120

Zirgs          100

Kaza          22

Cūka         14

Suns           9

Zilais valis  7

Runājot par vaļveidīgajiem vispār, vienmēr jāatceras, ka tas ir kopjēdziens. Pie tiem pieder divas 1 ietas zīdītāju apakškārtas — bezzobainie vaļi un zobainie vaļi. Bezzobainie vaļi ir lieli dzīvnieki no 10 līdz 30 un vairāk metru garumā. Tas ir vislielākās būtnes, kādas jebkad dzīvojušas uz Zemes. 35 metrus gara zila vaļa svars ir 190 tonnu, bet augums — desmitstāvu nama augstumā. Par bezzobainajiem vaļiem tos sauc tāpēc, ka parasto zobu vietā viņu mutes dobumā atrodas daudzas rindas raga plātņu ar garam, tievam bārkstīm. Šīs plātnes ir it kā siets, caur kuru valis izkaš milzīgu daudzumu ūdens, lai nofiltrētu planktona vēzīšus un aļģes un pēc tam, piepalīdzot ar mēli, nogādātu tos vēderā. Dažreiz to pašu likteni piedzīvo arī zivju bariņi.

Bezzobaino vaļu ir apmēram pusotra desmita dažādu sugu. Šos dzīvniekus kopš neatminamiem laikiem medījuši cilvēki, un tagad to skaits okeānā stipri samazinājies. Medības deva galvenokārt taukus, gaļu un kaulu miltus. Lai vaļus pilnīgi neiznīcinātu, cilvēkiem jāatsakās no vaļu medībām. Dažādu dzīvnieku sugu iznīcināšana ne tikai padara dabu nabadzīgāku, bet arī izjauc tajā notiekošos sarežģītos procesus.

Zobainie vaļi ir lielāka apakškārta ar vairākiem desmitiem sugu, tajā ietilpst arī tādi milži kā 20 metru garie kašaloti, 10 metru garie zobenvaļi, 7 metrus garie krevainie vaļi un daudzas delfīnu sugas, kur atsevišķi dzīvnieki ir no 90 centimetru līdz 5 metru garumā. Melnajā jūra dzīvo trīs delfīnu sugas: afalīns, ko lasītāji pazīst pēc šās grāmatas, baltsānu jeb parastais delfīns (Delphinus delphis) un jūras cūka Phocaena phocaena).

Vislabāk nebrīvību' pacieš afalīns — pats lielākais no Melnās jūras delfīniem. Afalīns parasti turas krastu tuvumā un barojas vairāku desmit metru dziļumā pie jūras dibena. Sīkie vaļi — jūras cūka un parastais delfīns — ir atklātās jūras iedzīvotāji, kas ienirst samērā sekli un barojas virsējos jūras slāņos.

Vēsturē zināmie un pēdējos gados aprakstītie gadījumi, kad cilvēks nodibinājis kontaktus ar delfīniem, lielākoties notikuši tieši ar afalīniem — gan Vidusjūrā, gan pie Jaunzēlandes krastiem, gan pie Amerikas krastiem, gan mūsu Melnajā jūrā.

vai delfīni ir sapratīgi?

Sīkie zobainie vaļi — delfīni pievērsa sev zinātnieku un publikas uzmanību pēc tam, kad viņus sāka turēt speciālos okeanārijos, kur viņi demonstrēja zinātkāres, draiskulības, attapības un dresūras brīnumus. Par to sarakstīts daudz grāmatu un rakstu, kurus pārstāstit te būtu gluži neiespējami.1

Te var minēt arī datus, kas nesen kļuvuši zināmi un lieku reizi apstiprina, ka starp cilvēku un delfīniem jau senatnē nodibinājušies draudzīgi kontakti. «Grāmatā par pasauli» («Džan name»), kuru pirms vairāk nekā 700 gadiem persiešu valodā sarakstījis Muhamads ibn Nažibs Bakrans un kurā aprakstītas tolaik zināmās pasaules zemes un to daba, ir šādi vārdi: Vidusjūrā (Ru- mas jūrā) «dzīvo zivs, kas pēc ārējā izskata atgādina ar gaisu piepilditu ādas vīna maisu. To sauc par delfīnu. Viņu nemedī. Tāpēc, ka viņš, kā runā, mīl cilvēku un vienmēr peld kuģa tuvumā. Runā, ka šis dzīvnieks glābjot slīkstošu cilvēku.» Par delfīna palīdzību cilvēkam, kurš cietis avāriju uz ūdens, stāstīts arī XIV un XV gadsimta arābu rokrakstos. Sīs ziņas ļoti labi papildina līdz mūsu laikiem saglabājušās liecības, ko snieguši senie grieķi un romieši, kas iepazinuši delfīnu draudzīgumu jau vismaz pirms diviem tūkstošiem gadu.

Kā zināms, visiem delfīniem ir milzīgas smadzenes. Afalīnam, piemēram, galvas smadzenes ir lielākas par cilvēka smadzenēm. Vidēji cilvēka smadzenes sver apmēram pusotra kilograma, delfīnam par divsimt trīssimt gramiem vairāk, kašalotam par četriem pieciem kilogramiem vairāk, zilonim par diviem trim kilogramiem vairāk nekā cilvēkam!

Vai tas nozīmē, ka delfīns ir gudrāks par cilvēku?

Lai gūtu priekšstatu par dzīvnieka smadzeņu svaru, to salīdzina ar viņa kopējo svaru vai ar kādiem lineāriem izmēriem. No šā samēra iegūst relatīvu rādītāju — koeficientu. Ta, piemēram, attiecībā pret ķermeņa svaru delfīna smadzeņu svars atpaliek no mūsu koeficienta, bet ir lielāks nekā šie rādītāji citiem dzīvniekiem. Profesors Dibuā ieviesa speciālu smadzeņu cefalizācijas (attīstības) koeficientu. Cilvēkam tas ir 2,89, delfīnam — 2,25, šimpanzēm — 0,74, sunim — 0,45. Kā redzat, pēc šā rādītāja delfīns tiešām stāv augstāk par citiem dzīvniekiem. Pat viņa smadzeņu ārējā uzbūve — rievas, krokas — liecina par augstu attīstību. Arī nesen

izdevn. «Molodaja gvardija», 1965, un «Mūsu draugs delfins», izdevn. «Molodaja gvardija», 1967; H. Keja «Delfīns jautā un atbild», izdevn. «Detskaja literatūra», 1966; A. Toiniļina «Aklā kašalota dzīves stāsts», izdevn. «Nauka», 1965; E. Olpersa «Delfīni», izdevn. «Sudrostrojeņije», 1971.

izdarītie rūpīgie smadzeņu uzbūves pētījumi parādījuši, ka pēc nervu šūnu skaita, to blīvuma delfina smadzenes neatpaliek no cilvēka smadzenēm.[1] Tomēr jāpiebilst, ka delfina smadzenes tikai nesen sāktas pētīt, mēs pagaidām vēl nezinām, kā tajās attīstītas daļas, kuras atbildīgas par dažādām funkcijām, par tur saņemtas bagātās informācijas pārstrādāšanu. Zinātnieku domas par šo milzīgo smadzeņu iespējām dalās. Vieni uzskata, ka tās attīstītas neparasti augstu un maz atpaliek no cilvēka smadzenēm vai varbūt pat pārspēj tās pēc vairākām pazīmēm. Citi stingri pārliecināti, ka tā ir maldīšanās un ka intelektuālas attīstības līmeņa ziņā delfins ierindojas kaut kur starp pērtiķi un suni. Gan vieni, gan otri min svarīgus pierādījumus par labu savam viedoklim, bet, kamēr nebūs iegūts pietiekami daudz datu par šo smadzeņu darbības detaļam, par to iespējām, šis jautājums nav galīgi izšķirams.

Lai cik dīvaini, tomēr līdz šim zinātnieki nevar vienoties, ko uzskatīt par saprātīguma kritēriju, meru. Labākais mums šķiet profesora L. Krušinska ieteiktais elementārās saprāta darbības kritērijs. Sā mēra pirmā pakāpe ir ta saucamais, ekstrapolacijas reflekss. Tā, piemēram, pa lodziņu izmēģinājuma dzīvnieks redz aiz aizstatņa kustošu sili ar barību. Ja viņš aptver, ka jāskrien uz aizstatņa galu, lai saņemtu barību, tad vi ņam ir abstraktas domāšanas iedīgļi, tātad dzīvnieks aptvēris, ka barība nav pazudusi, bet tai drīz jāparādās ajz aizstatņa gala. Eksperimentu var padarīt sarežģī tāku, noliekot dzīvnieka ceļā dažādus šķēršļus, piemē ram, tādus, kas to sākumā spiestu skriet uz pretējo pusi un tikai pēc tam pielaistu viņu pie barības. Kā izrādījās, ekstrapolācijas spēju («ekstrapolēt» tulkojumā no latīņu valodas nozīmē vienas parādības daļas novērošanā iegūto secinājumu attiecināšanu arī uz tās pārējo daļu) nav ne zivīm, ne amfībijām, bet ir dažiem bruņurupučiem, dažiem putniem (piemēram, vārnām) un lielākajai daļai zīdītāju. Pie tam bieži vien atklājas ievērojamas individuālas atšķirības: starp suņiem, piemēram, gadās tādi, kuri jau pirmajā reizē ekstrapolē, un tādi, kuri tikai pēc vairākiem barības piedāvājumiem spēj to iemācīties.

Saprata darbibas otrā pakāpe, pēc profesora L. Kru- šinska domām, ir operēšana ar dimensijām, tas ir, ar priekšstatiem par priekšmetu tilpumu un formu. Eksperimentu izdara tā. Dzīvniekam parāda baribu, pēc tam paslēpj to aiz aizstatņa un no tā uz vienu pusi pa trOsī- tēm aizslīd plaknes figūra (piemēram, kvadrāts vai trijstūris) un uz otru tai pēc kontūrām atbilstoša telpiska figūra (atbilstoši kubs vai konuss). Dzīvniekam jāaptver, ka plaknes figūrā nevar ievietot, teiksim, gaļas gabalu, bet dobā figūrā tas pilnīgi iespējams. No dzīvniekiem vislabāk šo uzdevumu atrisina pērtiķi (tomēr/arī starp tiem ir neattapīgie). Ar delfīniem šādu eksperimentu izdarīt bija sarežģītāk, jo viņi parasti nav sevišķi ieinteresēti barības iegūšanā un var badoties diezgan ilgu laiku. Delfīna uzmanību var pievērst, atgremot viņam iemīļoti/ rotaļlietu.

Uz šādu ieinteresētību ari bija dibināts profesora Krušinska eksperiments. Pētnieks, delfīnam redzot, paslēpās ar bumbu aiz aizstatņa un pēc tam no aizstatņa pretējos virzienos aizslīdēja plaknes un telpiska figūra, piemēram, trijstūris un tāda paša lieluma konuss. Bumba, protams, atradās konusā. Eksperimentu atkārtoja ar dažādiem delfiniem, un viņi vienmēr droši izraudzījās telpisko figūru, ar purnu pagrūda vajadzīgo sviru un saņēma bumbu savā lietošanā. Secinājums no visiem šiem eksperimentiem var būt tikai viens: elementārā saprāta Jarbība delfīnam attīstīta ārkārtīgi augstu, ne mazak kā pērtiķiem. Var teikt, ka delfīni ir saprātīgi. Bet cik saprātīgi, cik sarežģita viņu saprāta darbība? Izdarītie eksperimenti atbildi pagaidām nedod.

Lai kā tas būtu, delfīni neapšaubāmi ir intelektuāla ziņā augstu attīstīti dzīvnieki. Par to liecina ne fikai viņu lielā zinātkāre, bet arī izturēšanās īpatnibas, ātrums, ar kuru viņi pielāgojas jauniem dzīves apstākļiem, kādos cilvēki viņus novietojuši savās laboratorijās, viņu lietoto signalizācijas līdzekļu bagātība, dzīvnieku sarežģītās savstarpējās attiecības barā un pati bara dzīve. Delfīni droši vien nav mazāk augsti organizēti dzīvnieki par augstākajiem pērtiķiem, bet dažā ziņā viņi var pat pārspēt tos. Tomēr te vienmēr jāatceras, ka viņi dzīvo pavisam citā vidē, citos dzīves apstākļos un viņiem ir citas vajadzības. Varbūt tas nāca par labu īpašas pasaules uztveres attīstībai, attieksmei pret citiem dzīvniekiem, pret barību, sakaru uzturēšanai citam ar citu. Viņu pasaule mums ir sveša un nesaprotama, un varbūt tā maz atšķiras no domājošu būtņu eksistences apstākļiem kaut kur uz citām planētām.

Cilvēks uzcēlis sevi uz augsta pjedestāla, no kura dažreiz grūti saskatīt, ka arī daudziem dzīvniekiem ir diezgan smalka psihiskā darbība, pastāv pilnīgas un daudzveidīgas signalizācijas sistēma.1 Lūzums iezīmējās tikai nesen, kad daudzās tehnikas nozarēs sāka plaši izmantot «patentus», kādi ir dabas rīcībā. Lai tos nokopētu, vajadzēja jaunā veidā sākt pētīt dzīvniekus un augus, vajadzēja nokāpt no augstā pjedestāla un ar izbrīnu konstatēt, ka bez parastā — teiksim, akustiskā — signalizācijas paņēmiena vārdu veidā pastāv ari ļoti bagāta svilpienu, mīmikas, pozu un žestu valoda un, beidzot, pagaidām tikpat kā nesaprotamā ķīmiskā «valoda» kukaiņiem. Varbūt, kad mēs sapratīsim ķīmisko valodu, kuru lieto skudras, delfinu svilpienu valoda mums šķitīs pavisam mīļa un tuva, vēl jo vairāk tāpēc, ka svilpienu valodā sarunājas daudzas ciltis — Kanāriju salās, Turcijas ziemeļos un Spānijas kalnos. Tā ir valoda, kuru lieto tūkstošiem cilvēku, lai sazinātos cits ar citu. Mēs to nesaprotam, bet tas nenozīmē, ka to nevarētu iemācīties vai ka ,tie daži turki un spānieši, kas prot sarunāties tajā, butu būtnes ar zemāku prāta attīstību.

Delfīni ir bara dzīvnieki. Sajā grāmatā aprakstītas delfīnu savstarpējās attiecības vienā nelielā barā — ģimenē, vairāku baru apvienībā ģintīs utt. Tas viss pagaidām ir pieņēmums, tomēr pieņēmums, kas dibināts

' Sīkāk par to lasāms šādās krievu valodā iznākušās grāmatās: R. Sovena «No bites līdz gorillam», izdevn. «Misļ», 1964; «Dzīvnieku izturēšanās», izdevn. «Mir», 1972; N. Tīnbergena «Dzīvnieku izturēšanās», izdevn. «Mir», 1969; Dž. Hakslija un L. Koha «Dzīvnieku valoda», izdevn. «Mir», 1968 (šai grāmatai pievienota skaņu plate ar daudzu dzīvnieku — to skaitā ari jūras dzīvnieku balsu ierakstu).

uz stingriem zinātniskiem pamatiem, starp kuriem svarīgu vietu ieņem lielu delfīnu grupu ilggadēji novērojumi okeanārijos un dažu orgānu uzbūves sīku īpatnību analīze (pēc dažiem raksturīgiem sejas vaibstiem mēs taču varam teikt, ka bērni līdzīgi vecākiem!).

Ir zināms, ka nebrīvībā delfīnu grupās nodibinās un liek uzturētas ciešākas attiecības starp māti un tās jau pieaugušajiem bērniem. Delfīni sasniedz briedumu otrajā vai trešajā dzīvības gadā, bet viņu mūža ilgums ir apmēram 30 gadu. Tātad vienā barā atrodas reizē vairāku paaudžu delfīni — no jaunpiedzimušajiem līdz vecvecvecvecvecvecvecvecvecvecmāmiņārn. Šādai bara st/uktflrai jārada ļoti sarežģītas attiecības barā, tai nenovēršami jābūt saistītai ar noteiktu paša bara struktūru — hierarhiju. Sāda hierarhiska bara vai vienkārši viena rajona iedzīvotāju struktūra tagad labi pazīstama daudziem zīdītājiem. Tā izpaužas vadoņu izvēlē un stingri secīgā (hierarhiskā) vienu īpatņu pakļautībā citiem. Delfīnu tēviņi turas atsevišķās nelielās grupās, kopā ceļo, barojas, kamēr galvenajā barā paliek tikai visas mātītes, gan mazās, gan lielās, jaunpiedziinušie un jaunie tēviņi. Un šādā mātes barā noteicēja, protams, ir viena no visvairāk pieredzējušām un spēcīgām mātītēm.-Ir zināms arī tas, ka retumis nelielie delfīnu bari no lielām jūras platībām sapulcējas grandiozos baros, kuros ietilpst vairāki tūkstoši vai pat desmitiem tūkstošu dzīvnieku. Šādu sanāksmju cēloņi mums nav zināmi.

Zinātnieki pagaidām ļoti maz izpētījuši delfīnu bara iekšējo dzī.vi. Kāds sazināšanās paņēmiens ir delfiniem, vai viņu valoda salīdzināma ar cilvēka valodu? Mēs zinām, ka delfīni tiešām dod cits citam signālus ar skaņu; vienas delfīnu sugas signāli tiešām mazliet atšķiras no citu sugu delfīnu signāliem; bijuši eksperimenti, kas parādījuši, ka delfīni var «sarunāties» ar citiem tūkstošiem kilometru.attālumā. Grāmatā sīki aprakstīts, kā ar telefonu zinātnieki devuši iespēju delfīniem, kas dzīvo pie Havaju salām, dzirdēt delfīnus, kas dzīvo pie Amerikas piekrastes, pie tam radies pilnīgs sarunas iespaids: kad viens delfins svilpojis, otrs klusējis un otrādi. Vairākos eksperimentos konstatēts, ka viens delfins nodevis informāciju otram… Tomēr delfīnu savstarpējās sazināšanās mikla un daudz sarežģītākā problēma par cilvēka sazināšanos ar delfīnu paliek zinātnisku strīdu un pētījumu priekšmets.

«Delfīnu izturēšanās… Nepiedzīvojušam skatītājam tā var likties vienveidīga — bezgalīga peldēšana, peldēšana un peldēšana gan vienatnē, gan pāri, gan grupā, pieci astes sitieni — pagrieziens, atkal daži astes sitieni un atkal pagrieziens, un tā dienu pēc dienas, nedēļu pēc nedēļas, menesi pēc mēneša. Bet, ja pavadām dienu pēc dienas, mēnesi pēc mēneša blakus šiem dzīvniekiem, tad sākam saprast viņu pasaules uztveres sarežģītību, sākam pazīt katru no viņiem «pēc sejas» un ar izbrīnu konstatējam, ka visu laiku atklājam kaut ko jaunu šajā šķietamajā vienveidībā.

Strādāt ar šiem dzīvniekiem, tāpat kā ar daudziem citiem, ir ārkārtīgi aizraujoši, bet vienlaikus arī ļoti grūti. Viņus nevar «izslēgt» kā kādu aparātu: visas 24 stundas viņi «izturas» — peld, nirst, lec, ēd, guļ, rotaļājas… Un, ja jūs esat nolēmis veltīt sevi delfinu pētīšanai, tad nav citas izejas kā vien iesaistīties šajā «necilvēciskajā ritmā», lai neko nepalaistu garām, visu redzetu, apjēgtu, iegaumētu.

Pēc kāda laika jūs pārliecināties, ka esat ķēries pie darba, kas nav jums pa spēkam, un labākais, kam jūs derat, ir barot delfīnus ar zivīm, jo nav objektīvu kritēriju redzētā novērtēšanai; un, ja trīs cilvēki redz vienu un to pašu, tad var trejādi iztulkot redzēto, jo nav aparātu, kas auksti un objektīvi visu apsvērtu un saliktu «pa plauktiņiem». Labākajā gadījumā redzēto var izskaidrot ar motīviem un jūtām no cilvēka paša prakses. Ar zināmām ierunām tas vēl pieņemams emociju sfērai, bet motivācijām tā būtu rupjākā spekulācija, jo mēs varam uzskatīt par svarīgu to, kam dzīvnieks pats nepiešķir nekādu nozīmi.

Tomēr, apzinādamies savu nevarību un trūkumus, pētnieki neatlaidīgi turpina strādāt. Novēro, izdara eksperimentus, meklē pieeju, un kaut kas sāk iznākt. Šīs «kaut kas» iedveš cerības un jaunus spēkus, dod pārliecību, ka cilvēks spēs padarīt delfīnus par saviem palīgiem okeānā un ne tikai daudz ko viņiem iemācīt, bet ari daudz ko iemācīties no viņiem.»

okeāns delfīna skatījumā

Grāmatā, kuru tikko izlasījāt, autori mēģinājuši parādīt okeāna dzīvi delfīna skatījumā. Tas nav mazāk interesants kā stāsts par delfīnu pasauli. Jūra aizņem trīs ceturtdaļas no mūsu planētas virsmas, bet par jūras dzīvi mēs zinām vēl ļoti maz. Guks varēja sastapties ar visiem tiem dzīvniekiem un augiem, varēja redzēt tās dabas parādības, kas aprakstītas grāmatā; viņš varēja būt vulkāna zemūdens izvirduma liecinieks Azoru salu rajonā un piedzivot zemestrīci jūrā pie Dienvidamerikas piekrastes; varēja atklat minerālavotu kāflā no Melnās jūras rajoniem. Viņam vajadzēja sa- j»st, kā dažādās okeāna daļās mainās jūras ūdens sā- i'ums un garša, un vajadzēja redzēt mēnesi pie tropu •debesīm ne tā, kā mēs redzam ziemeļu platuma grādos, bet tieši kā laivu, kas peld pie debesīm, — sagazušos pavisam uz sāna. Viņš varēja sastapt milzīgus aisbergus vairāku, simtu kilometru garumā.

Protams, delfīnu bari pastāvīgi dzīvo vienās un tajās pašās jūrās. Un tas, ka Gukam nācās nopeldēt apkārt zemeslodei, nav nekas vairāk ka ērts paņēmiens, lai mēģinātu palūkoties ar delfīna acīm uz dažādām mūsu planētas jūrām. Tagad zināms, ka delfini no Ziemeļjūras var iekļūt Vidusjūrā, bet no Vidusjūras — Atlantijas okeānā. Tomēr nav tiešu novērojumu par delfīnu pariešanu no Atlantijas okeāna Klusajā okeānā un arī u 1. citām vietām. Tomēr visur, kur bijis Guks, visur varēja būt delfīni.

Visus eksperimentus ar delfīniem, par kuriem stāstīts grāmatā, zinātnieki tiešām izdarījuši. Margareta Hau tiešām simt dienas dzīvojusi divatā ar delfīnu Pīteru,[2]tiešām dzīvojuši un piedalījušies grāmatā aprakstītajos ksperimentos delfini Keikijs un Tefijs, tiešām delfīni «runājuši» pa telefonu Bastina eksperimentos un tā tālāk. Beidzot, stāstot par delfīnu pētniekiem, mēs skārām nevis kaut kādas izdomātas problēmas,, bet tieši tās, kuras patiešām mūsu dienās interesē dažādu zemju zinātniekus, kas nodarbojas ar šo lielisko jūras dzīvnieku pētīšanu.

Jāmin daži vārdi par Guka «bioloģiskajiem novērojumiem». Pēc zinātnes datiem, Melnajā jūrā tiešām dzīvo lieliski langusti un lidojošās zivis patiešām var nolidot 100—150 metrus 10—12 metru augstumā virs ūdens. Vairākkārt novērotas un aprakstītas dorādu kopīgās lidojošo zivju baru medības; zināmi arī gadījumi, kad Atlantijas okeānā sastapti lieli zaļo bruņurupuču bari. Līdz mūsu dienām Azoru salu ūdeņos vēl notiek kašalotu medības ar vienkāršu harpūnu — tās pašas medibas, kur vienā kaujā uzvarēja Guks, glābdams Mobija Dika dzīvību. Pirmajā acu uzmetienā fantastiska daudzkrāsainā ugunīgā feerija — uguns holotūrijas, kas maina ķermeņa krāsu, spīdošās zelta makreles, spīdošās medūzas un kalmāri, histioteuti — tie visi ir reāli okeāna iedzīvotāji. Par kalmāriem laikam jāpastāsta atsevišķi.

Kalmāri ir īstie un pilntiesīgie okeāna dzelmes valdnieki. Viņi paceļas tuvāk pie ūdens virsas tikai tumšajā diennakts laikā. Ar savu izmanību viņi viegli izvairas no mūsu neveiklajām lamatām un tāpēc reti sastopami zinātniskās kolekcijās. Bet, kad uzšķērž nogalinātu lielu roņu vai kašalotu vēderus, tad ļoti jābrīnās par šo dīvaino desmitrokaino dabas radījumu daudzveidību un izmēriem. Jāsaka, ka kašalotu kuņģos atklātas vairākas jaunas kalmāru sugas, kuras zinātne agrāk nebija pazinusi. Ja spriežam pēc taustekļu atliekām, kuras atrod nogalinātu kašalotu kuņģos, kā ari pēc piesūcekņu pēdām uz vaļu ķermeņiem, tad neliksies fantastisks secinājums, ka iespējama sastapšanās ar 20, 30 un. pat 45 metrus garu kalmāru.1 Retumis tādus milzīgus kalmārus (krakenus) var redzēt arī pie pašas okeāna virsas. Dažreiz drosminieki tos nomedī.

Ar stāstiem par milzu kalmāriem dažreiz sajauc stāstus par leģendāro «jūras pūķi». Neielaižoties sīkumos nostāstos par jūras pūķi, atgādināsim, ka zinātnieki Midvaldo un Nikols no pētniecības kuģa «Valhalla» borta 1903. gada decembrī novērojuši kaut ko ļoti līdzīgu Guka kčidžam un tieši tajās pašās vietās, kur ar to sastapies Guks. Lūk, kā viņi par to rakstīja: «Aiz spuras zem ūdens bija nojaušami kāda liela ķermeņa apveidi. Pēkšņi spuras priekšā parādījās zutim līdzīgs kakls apmēram sešu pēdu (gandrīz divu metru) garumā, cilvēka gurna resnumā, un tas beidzās ar galvu, līdzīgu bruņurupuča galvai…» Var strīdēties, vai šāds jūras dzīvnieks eksistē īstenībā, bet diez vai var noliegt iespēju, ka okeāna dzelmē eksistē zinātnei vēl nepazīstami dzīvnieki, to skaitā arī Joti lieli. Sakarā ar to tikai atgādināsim, ka pēc 1950. gada japāņu zinātnieki atklājuši jaunu lielo vaļveidīgo sugu, kuras īpatņi sasniedz apmēram 10 metru garumu.

Pilnīgi reāla ir arī sastapšanās Antarktikā ar Lepto- nij^. Antarktikā visi zvēri un putni atrodas starptautiska līguma aizsardzībā — aizliegts medīt šās zemes daļas dzīvniekus. Un tiešām ne zvēri, ne putni tur nebaidās no cilvēka, kas viņiem nedara neko ļaunu. Vēl vairāk — daži roņi sāk izturēties diezgan nekaunīgi; ir zināms gadījums, kad kāds Vedela ronis (Leptony- chotes ivedellii), rotaļādamies ar akvalangistu, norāvis viņam no kājām gumijas pleznas un pēc tam atnesis tās atpakaļ.

Aprakstītā zemūdens dzīve milzīgo jūras aļģu biezokņos Dienvidamerikas piekrastē arī izskatās pilnīgi reāla. Tāpat iespējama Guka sastapšanās ar ūdru šajos rajonos: te, kā novērojis jau C. Darvins savā slavenajā ceļojumā ar «Bīglu», upes ūdrs nebaidās no jūras ūdens; iespējamas arī Guka sastapšanās ar dīvainajām ķirzakām amblirinhiem aļģu pļavās Galapagu salu ūdeņos. Brīnumus, kurus Guks novērojis savā peldējumā koraļļu salu ūdeņos, ne vienreiz vien redzējuši arī cilvēki. Lai par to pārliecinātos, pietiek izlasīt jaukās grāmatas, ko sarakstījuši G. Hāss, T. Kviliči, 2. Kusto un F. Dimā — visā pasaulē pazīstami zilā kontinenta pētnieki. Nav pārāk neticama arī Guka sastapšanās ar «dzīvo fosiliju» — bārkšspuru zivi Āfrikas piekrastes salu ūdeņos. Pazīstami arī pingvīni, ar kuriem Guks sastopas pie ekvatora, Galapagu salu rajonā. Interesanti ir Guka vērojumi valzirgu apmetnes tuvumā pie Cukotkas krastiem. Zinātniekiem tikai nesen izdevies tieši novērot valzirga barošanās procesu: viņš, meklēdams garšīgos moluskus, uzar mīksto grunti ar ilkņiem.

Beidzot, nevar nepastāstīt par Guka sastapšanos kaut kur Beringa jūras piekrastē ar nelielu jūras govju baru. Ir zināms, ka jūras jeb Stellera govis vaļu mednieki bija pilnīgi iznīcinājuši jau pirms diviem gadsimtiem. Tomēr laiku pa laikam ir novērojumi, kas liecina, ka kaut kur nomaļos un maz apmeklētos piekrastes iecirkņos šie lieliskie dzīvnieki varējuši saglabāties nelielās grupās. Pēdējo reizi tāds ziņojums publicēts 1962. gada žurnālā «Priroda». Apmēram tajā pašā rajonā, kur bijis arī Guks, un tieši tādās pašās vietās novēroti vairāki lieli dzīvnieki, kas visvairāk līdzīgi tieši jūras govīm Grāmata izlasīta. Pagājušas Guka sastapšanās ar Mobiju Diku un Leptoniju, rahianektiem un odobeniem, desmitroku tintnīcām, retinām, noslēpumainajiem kči- džiem un daudziem citiem jūras iedzīvotājiem. Bet okeāns ari tagad joprojām veļ savus vieglos, siltos viļņus, un varbūt kaut kur taja pa viņam vien zināmu ceļu Guks ved savu baru. Un, ja zēniem un meitenēm pēc šīs grāmatas izlasīšanas ir radusies simpātija pret delfīniem un vēlēšanās uzzināt vairāk gan par jūru, gan delfinu dzīvi, autori droši var uzskatīt savu galveno uzdevumu par izpildītu.

A. Jablokovs, V. Beļkovics

saturs

I nodaļa. DZIMTAJĀ BARA

Zitas rūpes………………………………….

• Sveiks, Guk!……………………………….

Iepazīšanās ar Ciu………………………..

Keetas ģimene……………………………..

Jaunas mācības……………………………

Pirmā vētra………………………………..

Pagājis gads……………………………….

IJz «Delfīna» klāja……………………….

II nodaļa. VIENS OKEANA

Pretim piedzīvojumiem…………………..

Pie Fajala salas……………………………

Sastapšanās ar Mobiju Diku……………

«Mobijam Dikam līdz………………………

Desmitroku tintnīcas……………………..

Nāves taustekļos…………………………..

Tuksneša elpa………………………………

Ceļš uz dienvidiem ……………………….

Noslēpumainie-kčidži…………………….

Polārajos ūdeņos………………………….

Uz redzēšanos. Mobij Dik!………………

Jūra zem ledus…………………………….

«Ej projām, tā ir mana māja!»………..

Atkal cilvēki!………………………………

Saprāta aicinājums?……………………..

Divatā ar delfinu………………………….

Hallo! Delfīns klausās!…………………..

III nodaļa. ATKAL KOPA AR DELFĪNIEM

Paliec sveika, Antarktika!………………

Ileliometri un eži………………………….

Cunami ……………………………………..

Galapagi — Bruņurupuču salas………..

Zalofs prot kost……………………………

jaunā barā . ;……………………….

Ega dzīves stāsts…………………………

Zemūdens māja…………………………

Dienas iedalījums…………………

Ķirzakas zem ūdens……………

Pārlēcicns un citas rotaļas…………

Pie koraļļu atola…………………

Delfīns Guks no Erras un Cakas ģints . . .

Ziemeļos………………………………………..

Pie rinusu apmetnes…………………………

Uz sāniem gulēt ir bīstami…………………

Sastapšanās ar odobeniem………………….

Rahianekti ……………………………………

Kas ir retinās?…………………………….

. IV nodaļa. DZIMTAJA NOVADA

Aidabras zemūdens džungļos……………

Delfīnu licis…………………………………

Delfīni mājdzīvnieki………………………

Esi sveicināta, Zita!………………………

no autoriem. Par delfīnu Guku un viņa pie

dzīvoiumiem okeānā……………………

Vai delfīni ir saprātīgi?…………………

Okeāns delfīna skatījumā……………….

Turs Trunkatovs (Vsevolods Mihaila d. Belkovičs, Aleksejs Vladimira d. Jablokovs) GUKA PIEDZĪVOJUMI

Redaktore J. Roze. Māksi, redaktors A. Li|>ins. Tchit. redaktore D. Pastare. Korektore K. Rumbēria. Nodota salikšanai 1974. g. 11. oktobrī. Parakstīta Iespiešanai 1975. g. 3. janvārī. Tipogrāfijas panirs Nr. 2, formāts 84X108/32. 8 fiz. iespiedi.; 13,44 nzsk. iespiedi.; 13.75 izdevn. 1. Metiens 30 000 eks. Maksā 57 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 18.1 27054-J2518. Iespiesta Latvijas PSR Ministru • Padomes Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfija cCīņa» Rigci. Blaumaņa ielā 38/40. Pašūt. Nr. 3411-Ļ.

Sērijā «Stāsti par dabu» iznākuši šādi darbi

I. Akimuškins. Kurp' Un kā!

F. Lords. Klausies, runā dzīvnieki!

N. Kasterē. Trīsdesmit gadi pazemē

Dž. Hanters. Mednieks

H.   Taziefs. Ugunīgie krāteri

J. Halifmanis. Skanēdama bite skrēja

Dž. Darels. Noslēpumaino trokšņu zeme

J. Halifmanis. Sakrustoto antenu parole

D. Mukerdži. Džungļos

N. Eidelmanis. Es meklēju senci

A. Mauriņš. Saistošā dendroloģija

A. Tomiļins. Interesanti par astronomiju

I.   Akimuškins. No rīta līdz vakaram Dž. Maikls. Maiklu ģimene Āfrikā

1 Krievu valodā par šo jautājumu izdotas, piemēram, šādas grāmatas: Dž. Lillija «Cilvēks un delfīns», izdevn. «Mir», 1964;

1 D ž. L i 11 i j s. Delfīnu pasaule (fragmenti krievu valodā no grāmatas). Žurnālā «Priroda», 1969. gada 5. un 6. numurā.

[1] sīkākas ziņas šās grāmatas autoru grāmatā «Vaļi un delfīni. Monogrāfisks apskats» (krievu valodā). M., izdevn. «Slauka», 1972.

■i. akimuškins, jūras primāti (krievu valodā), izdevn. «Geografgiz», 1903.

Content

Trunkatovs Turs Guka piedzīvojumi

PIRMĀ NODAĻA DZIMTAJĀ BARĀ

Zitas rūpes

iepazīšanās ar Ciu

keetas ģimene

jaunas mācības

pirmā vētra

pagājis gads

uz «delfīna» klaja

OTRA NODAĻA VIENS OKEĀNĀ

pretim piedzīvojumiem

pie fajala salas

sastapšanās ar Mobiju Diku

Mobijam Dikam līdz

DESMiTROKU TINTNĪCAS

nāves taustekļos

tuksneša elpa

ceļš uz dienvidiem

noslēpumainie kčidži

polārajos ūdeņos

uz redzēšanos, Mobij Dik!

JŪRA ZEM LEDUS

«EJ PROJĀM, TĀ IR MANA MĀJA!»

ATKAL CILVĒKI!

saprāta aicinājums?

DIVATĀ AR DELFĪNU

TREŠA NODAĻA ATKAL KOPA AR DELFĪNIEM

paliec sveika. antarktika!

HELIOMETRI UN EŽI

CUNAMI

GALAPAGI — BRUŅURUPUČU SALAS

zalofs prot kost

JAUNĀ BARĀ

EGA DZĪVES STĀSTS

DIENAS IEDALĪJUMS

ĶIRZAKAS ZEM DDENS

pārlēciens un citas rotaļas

pie koraļļu atola

DELFĪNS GUKS NO ERRAS UN ČAKAS ĢINTS

ZIEMEĻOS

PIE RINUSU APMETNES

uz sāniem gulēt ir bistami

sastapšanās ar odobeniem

RAHIANEKTI

KAS IR RETINAS?

CETURTA NODAĻA DZIMTAJĀ NOVADĀ

aldabras zemūdens džungļos

delfīnu licis

NO AUTORIEM

Tagad par metriem.

okeāns delfīna skatījumā

saturs