Stukuls Vilis

Ieskaties un ieklausies zirgā

VILIS STUKULS IESKATIES UN IEKLAUSIES ZIRGĀ

ZIRGU M ĪĻotĀjs un selekcionĀrs Vilis Stukuls

Viss mūžs kopā ar zirgu — tā īsumā var raksturot Viļā Stukula apzinīgo dzīvi. Līdzīgi daudziem citiem lauku zēniem, viņam zirgs kopš bērnības bija tuvs draugs un izpalīgs. Iespējams, ka tieši zēnības iespaidi viņu uz mūžu piesaistīja zirgiem. Interese par tiem nemazinās arī studiju laikā Latvijas Universitātes Lauksaimniecības fakultātē. Studijas beidzot, V. Stukuls profesora A. Bušmaņa vadībā izstrādā diplomdarbu par darba zirgu barības izmantošanas spējām. Arī pēc studijām agronoma Vija Stukula dzīve un darbs ir saistīts ar zirgiem.

Pēckara gadiem raksturīgās lopkopības, arī zirgkopības vadības sistēmas vairākkārtējas pārkārtošanās dēļ mainījās V. Stukula darba vietas un amata nosaukumi, taču darbs ar šķirnes zirgiem, rūpes par viņu izkopšanu palika. Visus pēckara gadus, līdz pat aiziešanai pensijā, viņš, izpildot dažāda ranga zootehniķa pienākumus, strādāja Vidzemē. Tas ir novads, kurā galvenokārt audzēja tā sauktos siltasiņu zirgus. Te bija visvairāk lauksaimniecības vajadzībām piemēroto smago siltasiņu un krietni mazāk jāšanas sportam noderīgo vieglo siltasiņu. Kopš 1952. gada abus minētos zirgu tipus sāka dēvēt par Latvijas braucamo zirgu šķirni.

Zirgkopībai visai grūtajos 60. gados visvairāk novārtā tika pamesti vieglā tipa zirgi. Kaut arī zirgkopība tolaik republikā neapšaubāmi tika ignorēta, pat nīsta, darbs ar šķirnes zirgiem, rūpes par to saglabāšanu un izkopšanu gūlās uz selekcionāru sirdsapziņas.

Jau kopš pašiem pirmajiem darba gadiem V. Stukula simpātijas galvenokārt piederēja temperamentīgajiem sporta tipa zirgiem, šī tipa zirgu skaita straujo samazināšanos viņš sāpīgi pārdzīvoja, tāpēc centās savas darbības zonas saimniecību vadību pārliecināt par šī tipa zirgu audzēšanas nepieciešamību republikā.

Darbojoties Latvijas PSR Lauksaimniecības ministrijas Šķirnes zirgu audzēšanas padomē, daudz pieredzējušais selekcionārs par sporta tipa zirgu tālāku izkopšanu un audzēšanas paplašināšanu guva atbalstu daudzu saimniecību speciālistu vidū. 60. gadu beigās un 70. gadu sākumā pieaug interese par vieglā, sportam piemērotākā tipa zirgu audzēšanu.

Padomju saimniecībā «Burtnieki» 1967. gadā sāk veidot šķirnes zirgu fermu, kurā bez smagā jeb braucamā tipa ķēvēm ir arī sporta tipa ķēves. Šajā laikā Burtniekos sāk strādāt V. Stukuls. Fermu paplašinot un iegādājoties vairākus augstvērtīgus ērzeļus, Burtnieki kļūst par šķirnes zirgu audzētavu.

Ja arī V. Stukula rūpes par augstvērtīgu sporta tipa ērzeļu ieguvi un viņu pēcnācēju izmantošanu galvenokārt attiecas uz Burtniekiem (izaudzēti rekordisti un čempioni — tajā skaitā plaši pazīstamais Fināls) un dažām citām Ziemeļvidzemes saimniecībām, tad viņa ieteikumu sekas bija jūtamas arī citos republikas novados.

Pēc aiziešanas pensijā, neilgu laiku darbojies Ka- ļiņingradas Valsts zirgaudzētavā un Tērvetes kolhoza šķirnes zirgu audzētavā, viņš atkal atgriežas Burtniekos. Līdztekus nezūdošajai interesei par saimniecības zirgkopību, ko šajā laikā jau vada jāšanas sporta entuziasts un pieredzējis speciālists Jānis Jurašs, Vilis Stukuls izveido Burtnieku zirgkopības un zirgu sporta stūrīti. Pēc eksponātu klāsta, «stūrītis», kā to pieticīgi nosauc pats veidotājs, vairāk gan atgādina muzeju. Vēlāk, 80. gados, viņš agrākajā Briedes krogā sāk un joprojām turpina veidot Burtnieku novada vēstures materiālu krātuvi.

Spēka gados V. Stukuls bija aktīvs zirgkopības izstāžu dalībnieks (40. gadu otrajā pusē noorganizēja I Padomju Latvijas zirgkopības izstādi Smiltenē), bija Jātnieku sporta federācijas prezidija loceklis, piedalījās jātnieku sporta sacensību tiesāšanā, šķirnes zirgu darbaspēju pārbaudēs un citos ar zirgkopību saistītos masveida sarīkojumos.

Ar publikāciju starpniecību viņš savas zināšanas ir centies nodot plašākai interesentu saime i. 30. gados igauņu valodā pārtulkots un Tallinā izdots viņa darbs «Hanoveras zirgu šķirne un viņas ietekme uz Baltijas zirgkopību», 70. gados kopā ar R. Balt- akmeni sarakstīta grāmata «Latvijas zirgu šķirnes līnijas» («Zvaigzne», 1977), «Latvijas zirgi» («Liesma», 1978) un tagad lasītāji saņem viņa darbu «Ieskaties un ieklausies zirgā». Un tas notiek laikā, kad viņam jau ir astoņdesmitais mūža gads!

A. Seržans

AUTORA PRIEK ŠvĀrds

Šo grāmafu veltu visiem, kas interesējas par zirgiem. Gan tiem, kas savu dzīvi un darbu saistījuši ar zirgkopību — audzē, kopj, audzina, apmāca zirgus, izmanto viņus darbā vai sportā, gan arī tiem, kas vēlas iepazīt šos senos cilvēka palīgus, karagaitu, darba un atpūtas br7iu līdzgaitniekus. Visiem, kas vēlas, lai cilvēka un zirgu sadarbība turpinātos un pilnīgotos arī tagad — mehanizācijas un elektrifikācijas laikmetā. Lai šī sadarbība sagādātu apmierinājumu un prieku kā cilvēkam, tā zirgiem.

Daudzi sevi uzskata par zirgu draugiem. Bet vai varam būt īsti, patiesi draugi tam, ko nepazīstam vai pazīstam vājiī Un kur nu vēl audzinātājs un partneris! Padomju psihologs A. Punī raksta: «Lai cilvēku varētu pareizi, vispusīgi audzināt, viņš ir pamatīgi un vispusīgi jāiepazīst.» Šie pedagogiem adresētie vārdi vēl jo vairāk attiecas uz zirgu audzēšanu, audzināšanu un sagatavošanu darbam vai sportam.

Jāattīsta ne vien zirga fiziskais spēks un eksterjers, bet jārod ar viņu arī psiholoģisks kontakts. «Zirgu novērojot un ņemot vērā viņa psihes īpašības, mēs to «izglītosim» daudz ātrāk,» raksta vācu hipologs G. Raus.

Cilvēka un zirga savstarpējās saprašanās procesam jāsākas iespējami agrāk. Kā cilvēkbērna, tā arī kumeļa psihi, viņa tālāko attīstību izšķiroši ietekmē agrā bērnībā — pirmajās dzīves dienās, nedēļās un mēnešos — gūtie iespaidi, šo iespaidu un ietekmju sekas var būt gan pozitīvas, gan negatīvas. Topošais cilvēka palīgs pakāpeniski pieķeras savam saimniekam, sāk izprast viņa rīcību un uzticēties viņam, kļūst kustīgs, darbīgs, paklausīgs. Bet viņā var rasties arī aizsargāšanās un pretošanās tieksme.

Katram ar zirgiem un zirgkopību jebkādā veidā saistītam cilvēkam, pat rakstniekam, kas savos darbos apraksta zirgus, ir jāzin ne vien tas, ko zirgā var ar aci saskatīt vai viņa ciltsdokumentos izlasīt, bet arī tas, kas notiek viņa nervu sistēmā un psihē. Daudzi rakstnieki un publicisti ir ļoti rūpīgi un iejūtīgi iedziļinājušies zirgu psihes noslēpumos, labi izpratuši to, kas notiek zirgu smadzenēs. Šie rakstnieki savus vērojumus ir aprakstījuši tik pareizi un arī tik skaisti un emocionāli, ka viņu darbi mums pat palīdz iepazīt atsevišķus zirgu psihes procesus.

Tagad cilvēku vairumam civilizētajās valstīs ir zudusi dzīvnieku izturēšanās dabiskā izpratne. Agrāk šāda izpratne bija pati par sevi saprotama. Par to liecina savvaļas zirgu attēli, kas no leduslaikmeta saglabājušies alu zīmējumos. Tas nozīmē, ka kontakti starp cilvēku un zirgu ir pastāvējuši jau pirms to domestikācijas. Arī mednieki bijuši spiesti izprast zirgu psihi, paredzēt viņu izturēšanos.

Toties pašlaik daļa jaunatnes, to vidū diemžēl arī daļa jauno jātnieku, zirgā nesaskata savu līdzgaitnieku un partneri, bet gan tikai darba un sporta inventāru. Un — kas ir viskuriozākais — gaida, (ai šis «inventārs» pakļaujas un izprot viņu prasības. Bet, loģiski, augstāk attīstītai būtnei, tātad cilvēkam, pirmajam jāiemācās izprast zirgu, saprast viņa izjūtas un vēlmes, lai pēc tam atrastu kopīgu, abiem saprotamu, no kustībām un skaņām sastāvošu valodu, kuru faktiski cilvēks pats ir zirgam iemācījis.

Augstas un stabilas darbaspējas pat fiziski labi sagatavots zirgs uzrādīs tikai tad, ja cilvēks, kas ar viņu strādā, pratīs iejusties viņa psihē un ar pareizu, zirgam saprotamu rīcību izraisīs viņā vēlēšanos izpildīt cilvēka prasības. Zirgu audzēšana, audzināšana un nodarbināšana būs veiksmīga tikai tad, ja pareizi izmantosim viņu iedzimtās un pieredzes ceļā iegūtās īpašības un spējas, viņu saprātu un darbošanās gribu.

«Zirgi ir dažādi,» raksta H. Gulbis romānā «Doņu- leja». «Vieni dzīvības un spēka pilni it kā nemaz nejūt sakas. Arklā vai ratos iejūgti, tie sazviedzas un, aplokā palaist i, draiskojas. Ja tos paglauda vai pa- ieskā, tie atbild ar to pašu — maigi ar lūpām saņem saimnieka ausi vai iekožas viņa praķī. Citi uz vecumu kļūst truli. Bez prieka un arī bez naida tie atsoļo savu ikdienu un katrā brīvā brīdī piever acis un snauž.

Daži ir tramīgi, spītīgi, neuzticami. Tādus vienmēr vajag kārtīgi piesiet, lai nenomaucas un neaizklīst. Tāpat jāuzmanās, lai tie slepus neiekož vai neiesper, kā arī lai groži nepakļūtu zem astes, īpaši ķēvēm. Un ir zirgi, kas ne bēg, ne sper, ne kož, bet, atstāti pie slitas, ir pilni rūgtuma un skumju. Ja pieiet pie tāda un ar plaukstu pieskaras viņa kalsnajam, mušu sakostajam kaklam, zirgs neatsaucas, paliek vienaldzīgs, un glāsts neatdodas, nesniedz gandarījumu.»

Jā, ir taisnība, ka zirgi ir ļoti dažādi. Cilvēkam viņi jāiepazīst un jāgādā, lai staļļos un ganībās vairs nebūtu ne trulo, pārpūlēto, ne tramīgo, spītīgo, neuzticamo, ne arī novājējušo, vienaldzīgo zirgu. Tas ir cilvēka spēkos un viņa interesēs.

Zirgu uzvedību palīdzēs izprast grāmatas nodaļas par viņu maņu orgāniem un smadzeņu darbību, par instinktiem un dziņām, temperamentu, raksturu, atmiņas spējām, saprātu, izjūtu un vēlmju izteikšanas veidiem. Par to, ko var uzzināt, zirgā labi dziļi ieskatoties un ieklausoties.

Jutīšos gandarīts, ja šajā darbā sniegtā informācija un atziņas radīs interesi un atsaucību, ja šis darbs palīdzēs labot kļūdas un sekmēs panākumus, stiprinās senseno, vēl šodien vajadzīgo un arī rītdienā nepieciešamo sadarbību ar zirgu.

Gribētos, lai ikvienam būtu skaidrs, ka māka aizjūgt vai apseglot zirgu, braukt, strādāt vai jāt ar viņu ir tikai sadarbības sākums. Pastāvīgus, ilgstošus, abas puses apmierinošus panākumus nodrošina tikai spēja saprast vissīkākās zirga noskaņu nianses, prasme iemācīt zirgam uztvert un izpildīt sava saimnieka vēlmes.

ZIRGU DZIMTAS VĒsture

Tā kā grāmata ir domāta ne vien dzīves pieredzes bagātiem lasītājiem, bet galvenokārt pavisam jauniem zirgu draugiem, īsumā iepazīstināšu ar mūsdienu zirga attīstības vēsturi, kas iesniedzas 60— 70 miljonu gadu senā pagātnē. Terciārā ģeoloģiskā perioda sākumā — pallocēnā — Ziemeļamerikā tolaik vēl tropiskā klimata milzīgajos lapu, skuju koku un paparžu mežos dzīvoja seno zirgu dzimtas (Equidae) priekštecis — garastains, piecpirkstains četrkājis fenakods (Phenacodus), kas bija lapsas lielumā. Sis straujais un veiklais dzīvnieks nebalstījās uz visas pēdas, bet tikai uz trim vidējiem pirkstiem.

Pēc apmēram desmit miljoniem gadu, terciārā perioda vidējā posmā — eocēnā — fenakoda pēcteči jau bija kļuvuši gandrīz par īstiem zirgu dzimtas (ekvīdu) pārstāvjiem — eohipiem (Eohippus), kuri augumā sasniedza 30 cm. To priekškājām bija četri attīstīti un viens rudimentārs pirksts, pakaļkājām par 1 pirkstu mazāk, Eohipi pārtika no mīkstas, sulīgas zāles un lapām.

5o mazo dzīvnieku pēcteči, būdami ļoti kustīgi, jau vidējā eocēnā bija atraduši ceļu no Ziemeļamerikas uz Āziju un izveidojuši tur savai ģintij līdzīgos hirakotērijus (Hyracotherium). Turpmākajos gadu miljonos šīs abas senākās zirgu dzimtas formas attīstījās līdztekus viena otrai, pakāpeniski auga augumā un pēc ārējā izskata aizvien vairāk tuvojās mūsdienu zirgveidīgajiem, 5o kustīgo, miermīlīgo dzīvnieku eksistenci nodrošināja vienīgi ātrums un veiklība.

Pagāja vairāki miljoni gadu. Uz zemeslodes notika lielas ģeoloģiskas pārvērtības. Klimats kļuva vēsāks. Tropisko mūžamežu platībām samazinoties, veidojās lieli zālāji. Mazo zirgveidīgo zobi, kas bija nepieciešami zāles sakošļāšanai, kļuva masīvāki, samazinājās arī kāju pirkstu skaits. Oligocēna sākumposmā mūsu zirga sencis, kuru zinātnieki nosauca par mezohipu (Meso/iippus), jau bija apmēram 50 cm augsts dzīvnieks, kam katrai kājai bija trīs pirksti. Nākamajai zirgu dzimtas formai — miohipiem (Mio- hippus) — ķermeņa augstums jau sasniedza apmēram 70 cm. Pirms kādiem 25 miljoniem gadu Ziemeļamerikas zirgu senču parahipu (Parahippus) un Eiropā

dzīvojošo anhitēriju (Anchitherium) augums jau sasniedza 1 metru. Stiprāki bija kļuvuši viņu zobi, vēl kustīgākas trīspirkstu kājas.

Un, beidzot, aptuveni pirms 12 miljoniem gadu, terciārajā periodā pliocēnā Amerikā, Āzija un Āfrikā izplatījās zirgu ģints tiešie priekšteči — vienpirkstai- nie pliohipi (Pliohippus). No diviem malējiem pirkstiem tiem bija saglabājušies tikai aizmetņi (tā saucamie kastaņi), kuri sastopami arī uz mūslaiku zirgu kājām. Pliohipiem vidējais pirksts bija apaudzis ar ragu, proti, bija izveidojies nags.

Zirgu ģints (Eguus) izveidojās no pliohipiem nākamā ģeoloģiskā perioda — kvartāra — sākumā, pirmajā leduslaikmetā. Eguus ģints pārstāvju atliekas atrastas gan Amerikas, gan Eiropas kontinenta nogulumos. Šim laikmetam raksturīgas lielas klimata un līdz ar to floras un faunas pārmaiņas. Eiropā un Āzijā dzīvojošie zirgi piemērojās šīm apstākļu maiņām — tie dzīvo un attīstās vēl šodien. Turpretī viņu Ziemeļamerikas ciltsbrāļi tās nav izturējuši. Pirms apmēram desmit tūkstošiem gadu zirgi tur nenoskaidrotu iemeslu dēļ gāja bojā. Un pēc tam Amerikā zirgi nonāca tikai reizē ar Kristoforu Kolumbu.

Tagadējo zirgu pamattipi — smagie Rietumeiropas zirgi, vieglie Austrumzemju jājamzirgi, mazie poniji, stepju un mežajoslu nelielie zirgi, pie kuriem pieder arī Latvijas un citu Baltijas piekrastes zemju zirgu priekšteči — sāka veidoties jau leduslaikmetā.

Baltijas zemju vietējo zirgu tiešie priekšteči bija savvaļā dzīvojošie mežu tarpani — Eguus ferus silvestris. 5iem zirgiem, kuru augums sasniedza apmēram 130—135 cm augstumā un kuriem bija stipras kājas ar cietiem nagiem, bija kupls, pelēks apmatojums ar tumšu svītru pār muguru un priekškājām. Pāris tūkstošus gadu pirms mūsu ēras, kad mūsu senči ieceļoja tagadējā Latvijas teritorijā, šie savvaļas zirgi cilvēkam noderēja par medījumu. Par to liecina izrakumi Burtnieku ezera ziemeļu krastā pie Zvejnieku mājām, kur starp citiem atradumiem ir arī nomedīto savvaļas zirgu zobi.

Pirms zirga par mājdzīvniekiem kļuvuši ēzeļi un kamieļi.

Zirgus pirmie picjau ctījuii mušu seri'ii — indoeiropiesi.

Savvaļas zirgiem raksturīgo nelielo augumu, pelēko apmatojumu, pieticību, izturību un veiklību pārmantojuši arī mūsu zirgu priekšteču pēcteči, kas jau bijuši piejaucēti. Ne velti Indriķa hronika vēsta,

ka 1223. gadā latgaļu karavīri no Burtnieku novada uz saviem mazajiem, bet ļoti izturīgajiem un ātrajiem zirgiem vienā diennaktī veikuši ceļu no Burtniekiem līdz Tērbatai. Bet pelēkais apmatojums Latvijas vietējiem zirgiem bija ļoti izplatīts vēl pēc pirmā pasaules kara un ir sastopams arī vēl šodien.

Kad un kā notika šo neatkarīgo, brīvību un ātras kustības mīlošo savvaļas dzīvnieku piejaucēšana jeb domestikācija?

Arheoloģiskie izrakumi, senie rokraksti, zīmējumi un gleznojumi liecina, ka Dņepras upes krastos zirgs kļuvis par mājdzīvnieku jau 4. gadu tūkstoša beigās pirms mūsu ēras. Vidusāzijā tas noticis 3. gadu tūkstoša pirmajā, bet Ķīnā tā paša gadu tūkstoša otrajā pusē. Zirgu pieradināšanu veicināja ne vien tā laika cilvēku uzņēmība, veiklība un darboties- griba, bet arī viņu psihiskā tuvība dzīvajai dabai, zirgu izturēšanās izpratne un spēja padarīt tos ne vien par kalpiem, bet arī par draugiem. Mūsu senčiem zirgs bijis kulta dzīvnieks, pret kuru cilvēkam jāizturas saudzīgi un ar cieņu — kā pret sev līdzīgu.

Pēc domestikācijas zirgu fiziskā un psihiskā dažādība sekmēja daudzu un dažādu zirgu šķirņu izveidošanos. Attiecīgās šķirnes pārstāvjiem vajadzēja atbilst vietējiem klimatiskajiem un turēšanas apstākļiem, paredzamajam izmantošanas veidam (darbam tīrumā un mežā, zvejniecības palīgdarbiem, medniecībai, militārām vajadzībām jātniekos, artilērijā un vezumniekos, braukšanai un jāšanai, dažādiem sporta veidiem u.c.), savu saimnieku gaumei un pat temperamentam. Daudzo šķirņu zirgus, tos grupējot pēc atšķirīgas ķermeņa uzbūves, gaitas, izturēšanās un temperamenta, var iedalīt divās grupās: siltasiņos, kurus patiesībā būtu jāsauc par ātrgaitas zirgiem, un aukstasiņos, kurus pareizāk būtu dēvēt par soļu gaitas zirgiem jeb vezumvilcējiem. Par aukstasiņiem viņi iesaukti tāpēc, ka ir lēni, «aukstasinīgi». 5o abu grupu zirgi ir sastopami visās zirgu lieluma kategorijās. Siltasiņu grupā ieskaitāmi gan mazie Setlendas poniji, gan lielie Rietumeiropas pusasiņi. Aukstasiņi ir lielākoties liela auguma zirgi. Var domāt, ka siltasiņi ir kontinentālo mūžamežu un stepju savvaļas zirgu tiešie pēcteči, bet aukstasiņi, kuru daudzās ģenerācijas pēdējā gadu tūkstotī veidojušās piejūras klimatā, ir kādu agrāko mežu un stepju zirgu sānzars.

Latvijā bijis daudz pelēču, kā arī losu, pātu un palsu vietējo zirgu, bet mūsu senči augstāk vērtējuši ar kultūršķirnēm uzlabotus bērus, sirmus, rudus un dūkanus zirgus:

Ar sirmīti Rīgā braucu,

Ar pelēki pavadīju;

Sirmim devu tīras auzas, —

Pelēķim pelaviņas.

Mūsu senči dziļi izpratuši arī darbā un vaislā pārbaudītu, labu ķēvju, respektīvi, selekcijas nozīmi vērtīgu zirgu izaudzēšanā:

Pārdod, tēvs, ko pārdod,

Vecās ķēves nepārdod:

Vecā ķēve atnesīs

Dancotāju kumeliņu.

Mūsu senču mīlestība uz zirgiem, viņu nozīmes un prasību pareiza izpratne, gādība par savu krietnāko palīgu deva iespēju attīstīties un akumulēties to labākajām, derīgākajām zirgu īpašībām. Pusbadā audzēti, vēl nenobrieduši darbā likti, latviešu zemnieku zirgi palika augumā nelieli, toties sīksti un pieticīgi. Viņi teicami izmantoja barību un, labāk ēdināti, uzrādīja apbrīnojamas darbaspējas. Tā, 1865. gadā Baltijas centrālās lauksaimniecības izstādes laikā Valmieras pagasta zemnieka Buša sešgadīgā ķēve ar dzelzasu ratiem vilkusi 6496 kg smagu vezumu.

Tolaik jau darbojās 1855. gadā dibinātā Vidzemes muižniecības Torģeles (tagad Igaunijas PSR Tori) zirgaudzētava, kas pozitīvi ietekmēja zirgkopību tagadējās Latvijas ziemeļdaļā. Liela nozīme zirgkopības un līdz ar to arī Latvijas zirgu šķirnes pirmsākumu veidošanā bija 1894. gadā dibinātās Vidzemes guberņas Rīgas vaislas ērzeļu novietnes ērzeļiem. Laikā no 1894. līdz 1916. gadam tajā pavisam tikuši turēti 216 vaislas ērzeļi, No tiem 126 jeb 58% bijuši tīrasiņu jājamzirgi, Arābu, Tra- kēnes, Anglonormāņu, Igaunijas rodsteru un Ol- denburgas šķirnes zirgi, no kuriem veidojusies un tikusi uzlabota vēlākā Latvijas zirgu šķirne. Viņu vidū bija 33 jeb 15,3% Orlova un Krievijas rikšotāju un 43 jeb 19,9% vezumnieku (Ardeņu, Peršeronas, Klaidsdeilas un Šairas šķirņu zirgu). Latvijas zirgu šķirnes veidošanos bez jau minētajām šķirnēm vēlāk lielā mērā ietekmējuši arī Hanoveras un Holštei- nas zirgi. Rikšotāji ietekmēja galvenokārt Latgales, bet vezumnieki — Kurzemes un Zemgales novadu zirgu šķirņu veidošanos.

Pirmais pasaules karš nodarīja milzīgus zaudējumus Latvijas zirgkopībai. Pēckara gados bija jūtams liels darbam un ataudzēšanai nepieciešamo zirgu trūkums. Lai vismaz daļēji pārvarētu šo kritisko stāvokli, jau 1920. gada no Lietuvas un Dānijas ieveda daudz darba zirgu, bet no Nīderlandes 425 Oldenburgas cilmes ķēves un 5 ērzeļus.

1921. un 1922. gadā, Latvijas zirgaudzētāju un lopkopju kongresos apspriežot Latvijas zirgkopības attīstības jautājumus, tika nolemts arī turpmāk, tikai pa noteiktiem apgabaliem, audzēt gan vezumniekus, gan rikšotāju šķirņu zirgus, lielāku vērību pievēršot vidēji smagu siltasiņu šķirņu zirgu audzēšanai, kuru tālākai izkopšanai izmantojams galvenokārt Old- enburgas, Hanoveras un Holšteinas šķirņu vaislas materiāls. Tāpat atzīts, ka, veidojot Latvijas zirgu šķirni, jārēķinās ne vien ar lauksaimniecības, bet arī ar armijas un sporta vajadzībām, ka jāizbeidz šķirņu jaukšana, turklāt ķēves drīkst lecināt tikai ar īpašas komisijas atzītiem ērzeļiem. 5os pasākumus praksē sāka ieviest jau 1921. gadā, kad tika uzsākta ērzeļu obligāta izlase.

1921.  gadā darbu sāka Oktes Valsts zirgaudzētava, kas ir Latvijas braucamo zirgu šķirnes šūpulis. Ķēves te komplektēja no karaspēka daļu un valsts iestāžu labākajām ķēvēm, kurām pievienoja no Nīderlandes ievestās Oldenburgas šķirnes un dažas nezināmas cilmes jājamķēves.

1922.   gadā no Rjazaņas apgabala Starožilovas zirgaudzētavas reevakuēja bijušās Rīgas ērzeļu novietnes 39 ērzeļus. Līdz ar to valstij un privātpersonām piederošo vaislai izmantojamo ērzeļu kopskaits Latvijā sasniedza 597.

1923.               —1925. gadā no Nīderlandes un Vācijas ieveda Oldenburgas ķēves. Arī pirmais Oktes braucamā tipa ērzelis Bajārs bija importēts no Nīderlandes. Līdz 1950. gadam no Nīderlandes un Oldenburgas ieveda vēl 17 un Latvijā izaudzēja 13 ērzeļus, kuri kļuva par pamatu Latvijas zirgu šķirnes braucamā tipa galvenajām līnijām.

Vidzemē iecienīto universālā tipa siltasiņu zirgu audzēšanu sekmēja 1925. gadā nodibinātā Svētciema Valsts zirgaudzētava. Tā kļuva par tagadējās Latvijas šķirnes sporta tipa zirgu veidošanas centru. Svētciema zirgaudzētavā sākumā bija dažas no armijas pārņemtas un no Oktes zirgaudzētavas pārvestas krustojuma ķēves, kuru priekštečos bija bijuši Tīrasiņu jājamās, Arābu tīrasiņu un Trakēnes šķirnes pēcteči. Tām vēlāk pievienoja 11 Vācijā iepirktas Hanoveras un Mēklenburgas izcelsmes ķēves. Sīs audzētavas vaislas ērzeļi bija importētie hanoverāņi — Altmeistars, Alvīns un Bajārs.

Tāda paša tipa šķirnes zirgus audzēja arī Valmieras apriņķa Košķeles zirgaudzētavā (tagad padomju saimniecība «Austrumi»), kas piederēja Latvijas zirgaudzētāju biedrībai.

Hanoveras izcelsmes vaislas ērzeļus izmantoja arī Burtnieku lauksaimniecības skolas, Smiltenes lopkopības skolas un daudzās citās tagadējo Valmieras, Valkas, Limbažu, Cēsu, Rīgas, Madonas un Gulbenes rajonu sabiedriskajās, valsts un zemnieku saimniecībās, šo kodolu papildināja par valsts un Latvijas zirgaudzētāju biedrības līdzekļiem Vācijā iepirktie ērzeļi un ķēves.

Lielā Tēvijas kara gados zirgu skaits Latvijā samazinājās par 46 tūkstošiem, tajā skaitā tika zaudēti arī daudzi vērtīgi ērzeļi un ķēves. Pēckara gados Latvijas zirgkopība tika atjaunota un tālāk attīstīta Lauksaimniecības ministrijas Zirgkopības pārvaldes vadībā ar lielisko speciālistu un sava darba entuziastu Jāni Pavloviču priekšgalā, šajā darbā rosīgi piedalījās arī 1944.—1946. gadā dibināto Vidzemes, Kurzemes un Latgales Valsts vaislas ērzeļu novietņu kolektīvi, kuru rīcībā 1950. gadā bija 450 vaislas ērzeļu. Latvijas zirgu darbaspējas jau kopš 1950. gada veidoja un pārbaudīja 26 starprajonu treniņpunktos. Daudzos no tiem darbojās arī jātnieku sporta sekcijas. Jau 1948. gadā Smiltenē notika Vidzemes šķirnes zirgu skate — Latvijas PSR pirmā šķirnes zirgu izstāde.

1952. gads ir ievērojams ar to, ka Latvijas zirgu šķirne tika oficiāli atzīta par patstāvīgu šķirni un šīs šķirnes pārstāvji par zirgu sastāva uzlabotājiem Latvijas PSR un vairākos KPFSR apgabalos. Par šķirnes autoru atzina 1951. gadā mirušo vecāko zirgkopības inspektoru Mārtiņu Laži, bet par līdzautoriem toreizējo Zirgkopības pārvaldes galveno zootehniķi Jāni Ozolu, Smiltenes Zooveterinārā tehnikuma vecāko zirgkopi Jāni Podiņu un zirgkopības fermas pārzini Jāni Vīksnu, Latvijas PSR Zinātņu akadēmijas zinātnisko līdzstrādnieku Pēteri Štikānu, Vidzemes Valsts vaislas ērzeļu novietnes direktoru Jēkabu Tanbergu un ķēvju mākslīgās apsēklošanas punkta vadītāju Arvīdu Danovski, padomju saimniecības «Okte» vecāko zootehniķi Maigu Kuplasti un Sociālistiskā Darba Varoni zirgkopi Antonu Katkovski.

Mūsu republikas zirgkopībai ļoti smagi bija 60. gadi. Lauksaimniecības straujās mehanizācijas un eiektrifikčicijas dēļ samazinājās zirga kā vilcējspēka nozīm<Ј, arī zirgu skaits republikā strauji saruka. Maz tika gādāts per zirgu ataudzēšanu. Daudzu saimniecību un organizāciju vadītāji nenovērtēja

Latvijas šķirnes zirga galva

zirgu izmantošanas priekšrocības dažādu palīgdarbu veikšanā un zirgu sporta nozīmi jaunatnes audzināšanā. Tomēr saimniecībās, kur strādāja īsti savas nozares entuziasti, šķirnes zirgu audzēšana un izkopšana turpinājās. Darbs neapsīka jau 50. gados noorganizētajās zirgkopības fermās, turklāt šķirnes zirgu audzēšanā iekļāvās arī daudzas saimniecības un lauksaimniecības mācību iestādes. Tajās saimniecībās, kur zirgkopība bija labi nostādīta, tā joprojām palika rentabla nozare.

Nostiprinoties Latvijas PSR kolhozu un padomju saimniecību ekonomikai un strādājošo labklājībai, pieauga interese par zirgkopību, radās dziļāka izpratne par to, ko tā dod lauksaimniecībai.

Pašlaik mūsu republikā šķirnes zirgus audzē 59 saimniecībās, piemēram, Valmieras rajona Valsts šķirnes zirgu audzētavā «Burtnieki», Dobeles rajona kolhozā «Tērvete», Jelgavas rajona kolhozā «Avangards», Preiļu rajona kolhozā «Krāsnij Oktjabrj», Ludzas rajona padomju saimniecībā «Zilupe» un 54 zirgkopības fermās. 27 no tām atrodas Vidzemē, 18 — Kurzemē un Zemgalē, 9 — Latgalē. Zirgkopība visās šajās saimniecībās ir rentabla nozare. Tā, valsts šķirnes zirgu audzētava «Burtnieki», kurai pieder 6 vaislas ērzeļi un 50 tīršķirnes ķēves, 1987. gadā realizējusi 30 zirgus kopsummā par 390 000 rubļu — tātad katru vidēji par 13 000 rubļiem. Katrs pārdotais zirgs saimniecībai devis 7400 rubļus peļņas — šīs nozares rentabilitāte 1987. gadā sasniegusi 132,1%.

Realizēto zirgu skaita un iegūtās peļņas ziņā Burtniekus apsteidz Tērvete. 1987. gada pavasara izsolē tā pārdeva 49 šķirnes un sporta zirgus kopsummā par 921 500 rubļiem. Zirga vidējā pārdošanas cena sasniedza 18 806 rubļus. Par visdārgāko zirgu pircējs samaksāja 47 500 rubļus.

Visās šķirnes zirgu audzēšanas saimniecībās ir jātnieku sporta sekcijas. Republikā to ir 63. Vairākās audzētavās, piemēram, «Burtniekos», Ļeņina kolhozā, kolhozā «Dikļi», «Vārpa» (Valmieras raj.) un zinātniskās pētniecības saimniecībā «Sigulda», Stučkas rajona Skrīveru izmēģinājumu saimniecībā, Rēzeknes rajona Latgales Lopkopības izmēģinājumu stacijā, Preiļu rajona kolhozā «Krāsnij Oktjabrj», Jelgavas rajona kolhozā «Avangards», Talsu rajona padomju

Miglainā rītā

Ziedošā pļavā

Latvijas zirgu šķirnes braucama tipa ērzelis

Latvijas zirgu šķirnes braucamā tipa ķēve

Latvijas zirgu šķirnes sporta tipa ērzelis

Latvijas zirgu šķirnes ērzelis Fināls — Vissavienības Tautas saimniecības sasniegumu izstādes čempions

Arābu tīrasinu ērzelis

Tīrasiņu jājamzirgu šķirnes ērzelis

Lidojumā

Krievijas rikšotāju šķirnes erzelis

Hanoveras izcelsmes ērzelis

ifeši^K

Traļtēnes šķirnes ērzelis

Holšfeinas izcelsmes ērzelis

Latvijas ardeņu šķirnes ērzelis

saimniecībā «Okte» u.c. ir arī Latvijas šķirnes braucamo zirgu treniņnodaļas.

Ar sistemātisku rikšotāju treniņu nodarbojas Rēzeknes rajona padomju saimniecība «Sovetskaja Latvija», Krāslavas rajona kolhozs «Uzvara», Limbažu rajona padomju saimniecība «Aloja» un vēl dažas citas.

Latvijas zirgu šķirne joprojām tiek pilnveidota. Tā republikā aizvien vairāk nostiprinās vadošās šķirnes pozīcijās. Kurzemē un Zemgalē Latvijas šķirnes zirgi strauji aizstāj ardeņus. Daudzas Latgales saimniecības, kur vajadzīgi spēcīgi un vienlaikus mierīgi, lauku darbam piemēroti un viegli uzturami zirgi, aizvien vairāk sāk pievērsties Latvijas šķirnes zirgu audzēšanai. Latvijas šķirnes zirgu īpatsvars mūsu republikā audzējamo zirgu šķirņu vidū sasniedz apmēram 80%. Vairākumā vēl aizvien ir Latvijas šķirnes braucamā tipa pārstāvji. No Latvijas PSR Zirgu ciltsgrāmatas pēdējā — 21. sējumā ierakstītajiem zirgiem 60% ir Latvijas šķirnes braucamā tipa, 19,1 % Latvijas šķirnes sporta tipa, 11,6% Hanoveras, Hol- šteinas un Trakēnes izcelsmes vācu siltasiņu, 3,6% Krievijas rikšotāju, 2,7% Tīrasiņu jājamzirgu un Arābu šķirņu zii>gu un 3,0% Latvijas ardeņu.

Lai labāk iepazītu Latvijas zirgu šķirnes attīstības vēsturi, sīkāk aplūkosim tās šķirnes, no kurām veidojusies Latvijas zirgu šķirne, līdz tā kļuvusi par iecienītu kultūršķirni, ko vēl šodien izmanto sporta zirgu šķirnības un eksterjera uzlabošanai.

Kāds ievērojams hipologs ir teicis: «Ja nebūtu arābu zirgu un auļošanas sacīkšu, nebūtu angļu tīrasiņu, bet, ja nebūtu tīrasiņu, nebūtu arī pusasiņu zirgu šķirņu.» Tāpēc iepazīšanos sāksim at arābu tīrasiņu zirgiem.

Sīs zirgu šķirnes veidošanās sākusies pēc daudzkārtējām arābu uzvarām 7. gadsimta karos. Tad no Persijas un Vidusāzijas zemēm līdz ar citu kara laupījumu uz Arābiju plūda daudz labu šķirnes zirgu. Arābu zirgi ir ne vien savdabīgi skaisti, bet, būdami nelieli (skausta augstums vidēji ap 150 cm), arī stipri, izturīgi un ātri. Viņi ir samērā lēnaudzīgi, pieticīgi un auglīgi. Ja vispār var runāt par to, ka dzīvnieki ir gudri, tad attiecībā uz arābu zirgiem šis vārds ir īsti vietā.

Šķirnē ir vairāki ar noteiktām māšu ģimenēm saistīti zirgu tipi. Izplatītākais no tiem ir koheilānī tips.

SasprIndzināta uzmanība

Siem zirgiem ķermeņa forma ir dziļa, tie ir stipri, tomēr pieticīgi, skaistām platpierainām galvām un vairumā ar bēru apmatojumu.

Smalkāks eksterjers raksturīgs siglavī tipa zirgiem. Viņiem ir ruds vai sirms apmatojums un viņi ir pieticīgāki.

Hadb ani tipa pārstāvji ir lielāki augumā, visbiežāk rudi. Tiem mazāk austrumnieciska skaistuma, toties garāks kakls, slīpāka lāpstiņa, sausas, stipras kājas, un auļošanā tie pārspēj citus arābu tīrasiņus.

Eiropā arābu zirgi nonāca 8. gadsimtā, kad arābi iebruka Apenīnu pussalā. Lielāku vērību arābu zirgiem sāka pievērst viduslaikos, kad arābu veiklie jātnieki sekmīgi karoja ar smagās bruņās tērptajiem, masīvos, neveiklos zirgos sēdošajiem krustnešiem. Tad Eiropas valdošie sabiedrības slāņi sāka interesēties par Austrumu zirgiem un centās tos iegūt gan jāšanai, gan savu zirgu dižciltīgošanai.

Pirmās rakstiskās ziņas par Latvijā, kādreizējā Trikātas aitu audzēšanas saimniecībā vaislai izmantoto arābu ērzeli Dahmani ar dižciltīgām asinīm ir no 1856. gada. Viņš pirkts Stutgartē par 2000 guldeņiem. Latvijā 20. gados izcilākais arābu ērzelis bija 1910. gadā dzimušais Cimbalists. Augstums skaustā viņam sasniedza 157 cm, un eksterjers bija nevainojams. Lielisks bija arī 1916. gadā Valmieras apriņķī dzimušais arābu tīrasiņu ērzelis Omārs.

Beidzamajos gados arābu tīrasiņu audzēšanas nodaļa izveidota Dobeles rajona kolhoza «Tērvete» zirgaudzētavā. Līdz 1975. gadam tur vaislai izmantoja ķoheilānī tipa ērzeli Marmoru, kura rekords auļo- šanā 1600 m distancē 1 min 43 s vienlaikus ir šīs šķirnes zirgu pasaules rekords.

Tīrasiņu jājamzirgu dzimtene ir Lielbritānija. Paši angļi šo šķirni dēvē par «pilnīgi izaudzētu» (the Thoroughbred) un uzskata, ka tā ir vērtīga velte, ko viņi dāvājuši pasaulei. Tautā šo šķirni sauc par angļu auļotājiem un tās plānveidīga, uz auļošanas sacensību rezultātiem balstīta izkopšana sākusies jau 17. gadsimtā. 1620. gadā darbu sāka Lielbritānijas karaliskā zirgaudzētava, kuras vajadzībām karaļa uzdevumā gan savā zemē, gan ārzemēs tika iepirktas tā saucamās karaliskās ķēves.

Tīrasiņu jājamzirgu šķirnes veidošanos visvairāk ietekmējuši trīs izcili no Austrumiem ievesti vaislas ērzeļi, kuru vārdi sastopami katra tīrasiņu jāja nzirga ciltsrakstos. Kā pirmais jāmin Baierliterks (Byerly Turk), dzimis Austrumāfrikā 1680. gadā. 1 758. gaclā dzimušais šī ērzeļa mazmazdēls Kings Herolds kļuva par tīrasiņu jājamzirgu šķirnes ģenealoģiskās līnijas aizsācēju. Otrais ir Godolfinereibiens (Godolphin Arabian), dzimis Āfrikā 1702. gadā. Viņa mazdēls, 1748. gadā dzimušais Metčems kļuva par šīs šķirnes otras ievērojamākās līnijas ciltstēvu. Un trešais — Dārleiereibiens (Darlay Arabian) — dzimis Sīrijā 1702. gadā. Par viņa ievērojamāko pēcteci uzskatāms atsevišķas līnijas ciltstēvs — 1764. gadā dzimušais, neviena nepārspētais auļotāj* Eklipss.

Jātniekus, kas auļošanas (bet ne lejades un šķēršļu pārvarēšanas) sacīkstēs vada zirgus, sauc par žokejiem. Pirmais profesionālais žokejs Dž. Singltons dzimis 1715. gadā Žokeja amatam piemēroti neliela auguma, viegli jātnieki, kuru ķermeņa un sedlu kop- masa ir apmēram 60 kg..

Pirmais Tīrasiņu jājamzirgu valsts ciltsgrāmalas sējums (General Stud Book) iznāca 1793. gadā. Kopš

tā laika Lielbritānijā par tīrasiņiem uzskata tikai tādus zirgus, kuriem visi priekšteči ierakstīti šajā grāmatā vai tās turpinājumos.

Pasaulē ir turpat vai pusmiljons tīrasiņu jājam- zirgu. Šīs šķirnes zirgu lielākās audzētavas atrodas ASV, Lielbritānijā un Īrijā. Padomju Savienībā Tīrasiņu jājamzirgu nozīmīgākā audzētava «Voshod» atrodas Krasnodaras apgabalā. Latvijas PSR zirgau- dzēšanas saimniecībās šīs šķirnes ērzeļus izmanto Latvijas zirgu šķirnes sporta tipa tālākai izkopšanai un pavairošanai, tos pārojot ar spēcīgām Latvijas šķirnes ķēvēm, kam ir pareizs eksterjers. Tādējādi ir iegūti daudzi izcili, klasiskajiem sporta veidiem noderīgi jājamzirgi.

Padomju Savienības zirgaudzētavās Tīrasiņu jājamzirgu vidējie izmēri ir šādi: skausta augstums — 161 cm, krūšu apkārtmērs — 184,5 cm, pēdvidus apkārtmērs — 20,2 cm.

Pēc angļu hipologu uzskata tiem raksturīga aktivitāte un drosme. Tīrasiņu jājamzirgiem ir vairāki eksterjera varianti, jo šķirni veido vairāki atšķirīgi, dažādi izmantojami zirgu tipi. Tomēr gandrīz visiem viņiem raksturīga sausa konstitūcija, zināma smalk- kaulainība, spēcīga muskulatūra, smalks, zīdains apmatojums un brīvas, plašas, straujas kustības, jo pretējā gadījumā šie zirgi nespētu auļot ar 63 km ātrumu stundā.

Trakēnes zirgu šķirne veidojusies galvenokārt no Latvijas vietējo, Lietuvas žemaišu, Polijas koņiku un Igaunijas kleperu tuviem radiniskiem — mazajiem, bet izturīgajiem, pieticīgajiem un ļoti darbīgajiem senprūšu zirgiem. Brašuma un veselīguma dēļ viņi iesaukti par «šveikiem». Pēc 1232. gada, kad sākās Austrumprūsijas kolonizācija, «šveiku» turpmāko attīstību ietekmēja krustošana ar Spānijas, Ziemeļvācijas un Dānijas cilmes pasmagajiem vācu bruņinieku zirgiem. 5ī ietekme tomēr nav bijusi liela, jo 18. gadsimta vidū Austrumprūsijas zemnieku ķēvēm skausta augstums nepārsniedza 140 cm.

1732. gadā tika noorganizēta Trakēnes šķirnes zirgaudzētava (tagadējā Kaļiņingradas apgabalā), ka: kļuva par Trakēnes šķirnes šūpuli. Iesākumā tajā bija 513 Austrumprūsijas saimniecībās izaudzētu ķēvju. Tās bija cēlušās no vietējiem zirgiem, kuri bija uzlaboti ar arābu, turku, persiešu, neapolitāņu, angļu un dāņu zirgu šķirnēm. Tolaik Trakēnē izau-

Arābu tīrasiņu zirga galva

dzētie zirgi lielākoties kļuva par Prūsijas karaļa galma jājamiem un braucamiem zirgiem. Tos ieguva, vietējos zirgus krustojot galvenokārt ar angļu pus- asiņu ērzeļiem. 18. gadsimta vidū šīs audzētavas vaislas ērzeļi tiek papildināti ar Arābu tīrasiņiem. Šķirnes veidošanās sākumā vairumam audzētavas ķēvju bija samērā liels arābu asiņu piejaukums. Vēlāk palielinājās Tīrasiņu jājamzirgu ietekme — zirgi kļuva lielāki, viņu ķermenis garāks, gaita plašāka. Tomēr saglabājās arī no «šveikiem» mantotā labdabība un

izturība un no arābiem pārņemtais skaistums, formu harmonija un dabiskā līdzsvarotība.

1786. gadā uzsākta Trakēnes ciltsgrāmatas vešana. Jau nākamajā gadā Trakēnē izaudzētos zirgus sāka iezīmēt ar degzīmi, kurā attēlots aļņa rags. Vairākās vietās Austrumprūsijā ierīkoja valsts vaislas ērzeļu stacijas.

Trakēnes audzētavas vaislas materiālu uzlaboja, 1799. gadā no Neištates pie Doses atvedot turkmēņu ērzeļa Turkmeinatī 12 dēlus, 1903. gadā no Anglijas ievedot tīrasiņu ērzeli Perfekcionistu. Trakēnieši šajā laikā jau ir kļuvuši par vidēji smagiem, skaistiem, elegantiem, darbaspējīgiem zirgiem, kurus varēja izmantot gan kā jājamos, gan braucamos un vienlaikus arī saimnieciskām vajadzībām.

Pirmā pasaules kara gaitā vācu armijas skaitliskais sastāvs krietni samazinājās. Tas ietekmēja kā Trakēnes audzētavas, tā visas Austrumprūsijas zirgkopību. Tā bija spiesta pielāgoties arī zemkopības vajadzībām. Tīrasiņu jājamzirgu vietā iecienītāki kļuva pusasiņu ērzeļi. Starp tiem izcēlās Perfekcio- nista dēls Tempelhīters, masīvais un dziļais Jagdhelds un viņa rupjkaulainais dēls Ararads, Tempelhītera mazdēls Pilgers.

Lai Trakēnes zirgus padarītu vēl smagākus, audzētavā kopš 1923. gada vaislai sāka izmantot Austrumprūsijas zemnieka saimniecībā dzimušo rudo Dampfrosu, kam bija neliela, skaista galva, muskuļotas, spēcīgas kājas, garš kakls un skausts, stipra mugura, šī ērzeļa līnija, kuru palīdzēja veidot viņa izcilie dēli Pitagors un Hiperions, ātri ieņēma vadošo vietu Trakēnes šķirnē.

Jau tolaik Trakēnes zirgi bija pierādījuši savas spējas lielajā jātnieku sportā. 1924. gadā Parīzes olimpiādē viņi izcīnīja zelta medaļas iejādē un šķēršļu pārvarēšanā. Jātnieka Momma vadīts trakē- nietis uzvarēja 1930. gada starptautiskajās šķēršļu pārvarēšanas sacīkstēs Bostonā. No 1923. līdz 1936. gadam septiņi Trakēnes zirgi uzvarējuši lielajā Pardubicas stīplčeizā (auļošanā pār šķēršļiem).

Pēc pirmā pasaules kara arī Latvijā krustošanai sekmīgi izmantoja vairākus Trakēnes šķirnes ērzeļus. Sīs šķirnes vaislinieku līnijas izveidotas arī tādos ar zirgkopības tradīcijām bagātos Vācijas novados kā Brandenburga un Hanovera.

Cehoslovak ijas pilsēta Pardubicē auļošana pār šķēršļiem uzsākta IW74. gadā. «Lielas Pardubices balvas» izcīņā dalībniekiem jāveic 1900 m distance un jāpārvar 30 nekrītoši šķēršļi.

Pasaules slavu ieguvusī Trakēnes zirgaudzētava

pārtrauca darbu 1945. gadā. Pa kara laiku bija saglabājies nedaudz Trakēnes zirgu. Tomēr jau 1946. —1947. gadā VFR Hunnesrikas ciematā ierīkoja Trakēnes šķirnes zirgu audzētavu. Sīs šķirnes zirgi tiek audzēti arī VDR un Polijā.

Pēc kara beigām audzētavā palikušās ķēves un divus ērzeļus pārveda uz PSRS Rostovas apgabala S. Kirova zirgaudzētavu, kur ar Trakēnes zirgu izkopšanu nodarbojas arī šodien. Bez tās nozīmīgas Trakēnes zirgu audzētavas PSRS ir Baltkrievijas PSR L. Dovatora un Lietuvas PSR Nemunas zirgaudzētavas. Trakēnes šķirnes zirgu audzēšanai pievērsušies arī Igaunijas PSR padomju saimniecība «Vaslemma», Latvijas PSR Dobeles rajona kolhozs «Tērvete», Bauskas rajona kolhozs «Uzvara», daļēji arī Valmieras rajona Burtnieku zirgaudzētava. Pēdējos gados Kaļiņingradas zirgaudzētava samazina Hanoveras un Holšteinas šķirnes vaislas materiālu un pamazām pāriet uz Trakēnes zirgu audzēšanu.

Par PSRS izaudzēto trakēniešu augstajām sporta spējām liecina tas, ka starptautiskās klases sporta meistare I. Petuškova 1970. gada pasaules čempionātā zelta medaļu iejādē izcīnīja ar Trakēnes šķirnes ērzeli Pepelu. Arī vairāki mūsu republikas Trakēnes šķirnes zirgi uzrādījuši teicamus rezultātus lēkšanā. Tā, Valmieras rajona Ļeņina kolhoza jātniece Astrīda Orlova ar trakēnieti Ebonītu uzvarēja PSRS Lauku jātnieku sacensībās šķēršļu pārvarēšanā u.c.

Oldenburgas šķirnes zirgu spēcīgā ilgstošā ietekme lielā mērā iespaidojusi Latvijas zirgu šķirnes, it īpaši tās braucamā tipa, veidošanos. Daudzi no 50. gados un pat vēlāk dzimušajiem mūsu braucamā tipa zirgiem ģenealoģiski ir vairākos gadu desmitos Latvijas klimatiskajos, turēšanas, ēdināšanas un darbināšanas apstākļos pārveidojušies oldenburgieši. Laika gaitā tie kļuvuši sausāki, kustīgāki, universālāki, arī izturīgāki un pieticīgāki.

Oldenburgas zirgu šķirne izveidota Vācijā, Oldenburgas provincē. Par Oldenburgas skaistajiem zirgiem jau 15. gadsimtā jūsmojis hronists Hanzelmanis. Tomēr šķirnes izkopšana aizsākusies 1603.—1667. gadā. Šajā laikā vietējo, no senajiem Frīzijas zirgiem cēlušos braucamā tipa zirgu dižciltības vairošanai iepirka ērzeļus Neapolē, Spānijā, Turcijā un Lielbritānijā.

Mērķtiecīga šķirnes izkopšana un ciltsgrāmatas vešana Oldenburgā uzsākta 18. gadsimta otrajā pusē. Vaislas ērzeļu obligāta izlase ieviesta 1820. gadā. Tajā pašā laikā no Lielbritānijas Oldenburgā ievests liels, tumši bērs, skaists, bet gados jau pavecs Klīvlendas krustojuma ērzelis, kurš nosaukts par Stēves ērzeli. Šī tirgotāja Stēves atvestā ērzeļa pēcnācēji kļuva par Oldenburgas līnijas dibinātājiem. Tie pilnīgi atbilda zirgaudzēšanas mērķim Oldenburgā: veidot smagu un vidēji smagu karietes tipa braucamo zirgu.

19. gadsimta 40. gados no Lielbritānijas ieveda vēl vairākus pusasiņu un arī tīrasiņu ērzeļus, pēc 50. gadiem — vairākus Hanoveras provincē dzimušus ērzeļus, to skaitā Grāfu Vēdeli, Agamemnonu un Emigrantu. Tomēr visjūtamāk Oldenburgas zirgu šķirni ietekmēja 1868. gadā Normandijā dzimušais ērzelis Normans. Kāda daļiņa šī ērzeļa asiņu rit gandrīz vai katrā Oldenburgas zirgā. Līdz pat 20. gadsimta 30. gadiem Oldenburgā vaislai tika izmantoti šīs šķirnes labākie vaislinieki. Rūpīgi un konsekventi turpinājās šķirnes izkopšana, kas nereti saistījās ar mērķtiecīgu, mērenu iekšaudzēšanu. Oldenburgieši izstādēs izcēlās ar apbrīnojamu eksterjera izlīdzinā- tību, lielu krūšu dziļumu, rupjiem kauliem, augstu, plašu gaitu, līdzsvarotu temperamentu un augstu auglību.

Tolaik oldenburgiešiem vidējais skausta augstums bija ap 165 cm, krūšu apkārtmērs ap 200 cm, priekškājas liela apmērs ap 23 cm. Masa bija 600—650 kg robežās. Visbiežāk viņiem bija bērs vai dūkans apmatojums.

Latvijas teritorijā Vidzemes guberņas vaislas ērzeļu novietnē pirmie trīs Oldenburgas cilmes ērzeļi tika ievesti pirms pirmā pasaules kara.

Pēc pirmā pasaules kara visā pasaulē un arī Vācijā pieauga pieprasījums pēc vidēja lieluma rupjkaulai- niem, smagiem siltasiņu zirgiem ar lielu krūšu dziļumu, kuri būtu izmantojami dažādos saimniecības darbos un kuriem būtu plaša soļu un rikšu gaita. Oldenburgas zirgkopji šķirnes izkopšanā ātri tuvojās šim modelim. Viņiem strauji sekoja Austrumfrīzlandes un Groningenas zirgaudzētāji. Jauni oldenburgiešu audzēšanas rajoni sāka veidoties arī Silēzijā (tagadējās PTR teritorijā), Hesenē, Saksijā un Bavārijā.

Kopš 30. gadiem Oldenburgas zirgiem uzradās

pircēji gan citur Vācijā, gan arī Nīderlandē, Dānijā, Austrijā un arī Latvijā. Aizvien pieaugošie lauksaimniecības mehanizācijas tempi arī Oldenburgā izraisīja strauju zirgu skaita samazināšanos. Līdz tam kultivētā zirgu tipa audzēšanu nācās gandrīz vai pārtraukt un pievērsties jāšanas sportam noderīgu zirgu izkopšanai.

Agrākie Oldenburgas zirgi mūsdienās ir būtiski mainījušies. 1979.—1980. gadā Oldenburgas šķirnes jaunzirgu skatēs prēmēto īpatņu vidū pirmās vietas ieņēma Francijā dzimušā anglonormāņa Furiozo II pēcteči. Par šīs šķirnes jājamzirgu augsto kvalitāti liecina tas, ka 1979. gadā Eiropas meistarsacīkstēs trīscīņā uzvarēja VFR jātnieks ar Oldenburgā izaudzētu zirgu un 1979.—1980. gadā VFR labāko trīs- cīņnieku vidū stabili pirmo vietu ieņēma pazīstamais jātnieks O. Amermanis ar oldenburgieti Volturno. Uz jājamzirgu audzēšanu pārgājušas arī Austrumfrīzlan- des, Nīderlandes un VDR zirgaudzēšanas saimniecības.

Lai gan Oldenburgas zirgu tagad sauc par Oldenburgas cilmes vācu jājamzirgu, tomēr vaislas materiāla darbaspējas pārbauda arī aizjūgā. Lielbritānijas karalienei pieder sirmu oldenburgiešu četrjūgs, ar kuru pulkvedis I. Millers pasaules meistarsacīkstēs izcīnījis sudraba medaļu.

Agrākā Hanoveras, tāpat kā Oldenburgas, zirgu šķirne tagad tiek izmantota vācu jājamzirgu šķirnes veidošanā. Tās šūpulis ir Hanoveras province VFR, kur zirgus audzē šīs provinces zemnieki savās saimniecībās. Gandrīz katrs saimnieks tur 2—4, dažs pat 5 šķirnes ķēves. Hanoveras zemnieki cenšas izaudzēt veselīgus, universālus jājamzirgus, kas vienlaikus būtu arī braucamā tipa zirgi.

Zirgkopības attīstība Hanoverā ir cieši saistīta ar šīs zemes vēsturi. Jau 13. gadsimtā vietējie feodāļi, atgriežoties no karagājieniem, veda sev līdzi sirojumos iegūtus citzemju zirgus. 14. gadsimtā Hanoverā darbu sāk dažas zirgaudzētavas, kuras vaislai izmantoja Andalūzijas un Neapoles šķirņu ērzeļus.

Kad Hanoveras zemnieku dēlus iesauca jātniekos, viņi vēl 17. gadsimta beigās ņēmuši sev līdzi pašu mājās audzētus zirgus. K. Vrangels grāmatā «Zirgu šķirnes» citē kādu 17. gadsimta 80. gadu vācu virsnieka Hanoveras zirgus raksturojošu teicienu: «Ja mums būtu daudz tādu zirgu, tad pret ienaidniekiem nebūtu jālieto zobeni, — mēs viņus samaltu ar zirgiem.»

Zirgkopības attīstību Hanoverā stipri ietekmēja tas, ka 1714. gadā Hanoveras princis Georgs Ludvigs mantoja Lielbritānijas troni. Kopš tā laika Anglijā izaudzētie Tīrasiņu jājamzirgi tur aizvien bijuši lielā cieņā. 1735. gadā Hanoverā tika noorganizēta Celles vaislas ērzeļu novietne. Sākumā tajā bija 12 Holšteinā iepirkti ērzeļi. 1764. gadā vaislinieku skaits novietnē sasniedza 50, to skaitā bija viens Tīrasiņu jājamais, viens andalūzietis, divi neapolitāņi, trīs aus- trumprūši, 31 holšteinietis, 13 Dānijas Frederiksber- gas audzētavā dzimuši ērzeļi. Ar 1790. gadu audzētava sāka iepirkt Mēklenburgā dzimušus vaisliniekus. 1840. gadā to jau bija 12—80% no ērzeļu kopskaita.

Laiku no 1845. līdz 1866. gadam Hanoverā sauc par anglizācijas periodu, jo Tīrasiņu jājamo ērzeļu skaits Cellē bija pieaudzis līdz 733. Tā kā vairums Hanoveras ķēvju piederēja zemniekiem un tās bija krietni liela auguma, anglizācijas negatīvās sekas bija maz jūtamas, it īpaši tāpēc, ka līdz 1889. gadam Cellē kā pretsvaru tīrasiņiem izmantoja arī 55 Jork- šīras braucamos, kā arī dažus Klīvlendas un Nor- folkas ērzeļus. Drīz vien Hanoverā sāka izkopt savu zirgu šķirni. Par Hanoveras šķirnes zirgu turpmāko paaudžu ciltstēviem kļuva gan pašā Hanoverā, gan Pomerānijā un Mēklenburgā dzimuši ērzeļi.

Hanoverāņi VFR tagad tiek audzēti kā vispusīgi sporta zirgi. Pasaules slavu ieguvis VFR iejādes lielmeistara H. Bolta zirgs Voiceks, pasaules eksčempiona R. Klimkes — Alerihs, pasaules un olimpiskās čempiones E. Teireres — Monšerī, konkūrista P. 5o- kemēles — El Paso, austrieša H. Simona — Glads- tons, konkūrista G. Viltfanga — Romāns u.c.

Hanoverā vaislai izmanto tikai 11 mēnešus trenētus un pēc tam darbaspēju pārbaudi sekmīgi izturējušus ērzeļus. Pārbaudes programmā ietilpst soļu un rikšu gaitas vērtējums sacīkšu divričos un ar jātnieku, lēkšanas spēju pārbaude vieglās klases prasībām atbilstošā parkūrā un sešus kilometrus garā lauku jājienā pār 12 nekrītošiem šķēršļiem.

Hanoveras zirgu audzēšana izvēršas ne vien VFR, bet arī VDR un citās Eiropas valstīs, kā arī Amerikas kontinentā.

Pēc Lielā Tēvijas kara Latvijas PSR Vidzemes vaislas ērzeļu novietnē bija 19 Hanoveras tīršķirnes ērzeļu, kuru pēcteči vēl tagad sastopami Latvijas zirgaudzēšanas saimniecībās. 1961. gadā noorganizētajā Kaļiņingradas zirgaudzētavā līdz 1966. gadam no VFR un VDR tika iepirktas Hanoveras šķirnes ķēves un 4 ērzeļi. 70. gados zirgu skaits audzētavā ik gadus papildinājās ar 42—45 Hanoveras šķirnes kumeļiem. Lietuvas PSR Hanoveras šķirnes zirgus sāka audzēt 60. gados. Kopš 1972. gada hanoverāņus audzē Zagares zirgaudzētavā. 1978. gadā tajā bija 50 labas Hanoveras ķēves, kuru vidējais augstums skaustā sasniedza 166 cm, ķermeņa garums — 170 cm, krūšu apmērs — 204 cm, priekškājas liela apmērs — 21,7 cm.

Holšteinas zirgu attīstības vēsture aizsākusies vēl pirms mūsu ēras. Precīzas ziņas par vācu zemē Holšteinas provincē audzētiem zirgiem saglabājušās kopš kristietības ieviešanas un klosteru dibināšanas. Ap 1300. gadu tikusi nodibināta Utersenes klostera ķēvnīca. Vietējās ķēves krustojot ar spāņu ērzeļiem, izveidojies nu jau daudzus gadu simtus pārdzīvojušais Holšteinas zirgu tips. Jau tolaik ticis cildināts šo zirgu staltais augums, gulbja kakls, plat- pierainā galva ar kupraino profilu, krūšu platums un taisnie krusti.

Kad pēc reformācijas klosteri Holšteinā beidza darboties, no tiem šķirnes materiālu pārņēma Dānijas karaļi, kas organizēja savas galma zirgaudzētavas. Karaļu piemēram sekoja muižniecība. Drīz vien visā Holšteinā sāka audzēt un uz citam zemēm pārdot lielus, spēcīgus jājamzirgus un braucamos zirgus, pēc kuriem 16.—18. gadsimtā bija liels pieprasījums. Pat Spānijas karalis Filips II (1527—1598) savus ilgstoši apbrīnotos Kordovas zirgus esot izaudzējis no Holšteinā iepirktiem ērzeļiem.

Ap 1820. gadu arī Holšteinā vaislai sāka izmantot Tīrasiņu jājamzirgu šķirnes ērzeļus. 1821. gadā Slēs- vigas-Holšteinas hercogs Alsenas salā nodibina Au- gustenburgas zirgaudzētavu, kur 19. gadsimta 30. gados jau ir 12—15 tīrasiņu ērzeļu un vairāk nekā 30 tās pašas šķirnes ķēvju. Audzētava ik gadus organizē auļošanas sacīkstes un zirgu izsoles. 1848. gadā šīs audzētavas zirgu lielākā un labākā daļa tika pārvietota uz Frederiksbergas audzētavu Dānijā.

Holšteinas vaislas ērzeļu novietne ar 40 ērzeļiem Neienbrokā izveidota 19. gadsimta 20. gados. Starp šīs novietnes pusasiņu vaisliniekiem labākie bija Anglijā dzimušie Jorkšīras braucamo zirgu šķirnes ērzeļi Berlingtons Terks, Avstvīks un Briljants. Tīrasiņu vidū īpaši izcēlās sirmais Protokols. Šo asiņu kombinācija devusi Holšteinā vēl šodien eksistējošās Etelberta līnijas ciltstēvu Jangu Etelbertu.

Pēc Holšteinas pievienošanas Prūsijai 1867. gadā tika nodibināta Traventāles vaislas ērzeļu novietne, kur vaislai izmantoja galvenokārt vācu pusasiņus, bet dažulaik arī Peršeronas, Sufolkas, Hanoveras un Austrumprūsijas ērzeļus.

Holšteinas zirgos realizēta iecere apvienot šķir- nību ar dižciltību un masu. Pirmā Holšteinas zirgu ciltsgrāmata izdota 1886. gadā. Jātnieku un braucēju skola Elmshornā sāk darboties 1894. gadā.

Holšteinas šķirnes zirgu izplatītāko līniju pamatlicēji ir jau minētais Etelberts, Jorkšīras šķirnes ērzeļa Ostvīka pēctecis Ahills, tīrasiņu arābu ērzeļa dēls Amurats un Austrumprūsijas ērzeļa Midasa dēls Adjutants.

Kopš 60., 70. gadiem iezīmējusies tendence pārveidot agrāko zirgu tipu. Holšteinas zirgaudzētāji, vēlēdamies padarīt savus zirgus vēl piemērotākus jāšanas sportam, nolēmuši plaši izmantot Tīrasiņu jājamzirgu šķirnes ērzeļus, proti, mainīt ne vien holšteinieša līdzšinējo tipu, bet arī viņa visai pa- augsto rikšu gaitu. Jauno Holšteinas ērzeļu darbaspēju pārbaudes ir obligātas. Valsts ērzeļi kopš 1960. gada tiek turēti Elmshornas jātnieku un braucēju skolā. Holšteinā ik gadus notiek divarpus gadus veco ērzeļu izlase un vaislai paredzēto jauno ķēvju skate.

Spožos Holšteinas zirgu Meteora un Godevinda panākumus lielajā sportā turpina iejādes lielmeistares šveicietes K. štikelbergeres vadītais Granāts un slavenā konkūrista P. Lutera Liviuss. VFR trīscīņā vadošais ir H. Retemeiers ar ērzeli Ladalko.

Holšteinas zirgi ir iecienīti arī tālu ārpus viņu dzimtenes. Daudzos ASV štatos darbojas Holšteinas zirgu audzētāju asociācijas biedriem piederošas zirgkopības fermas.

Latvijas zirgu draugi ar Holšteinas zirgiem pirmoreiz tikās Rīgas hipodromā starptautiskās jāšanas sacīkstēs 30. gadu sākumā. Toreiz ļoti veiksmīgi startēja Vācijas sportists Aksels Holsts ar Holšteinas

ērzeli Egliju. A. Holsts, pēc tautības zviedrs, pirms pirmā pasaules kara strādāja par lopkopības pārraugu Valmieras un Cēsu apriņķa muižās.

Arī 1935. gada Rīgas starptautisko sacīkšu smagajos konkūros divas uzvaras jātniekam G. Temmem palīdzēja izcīnīt Holšteinas cilmes Ahilla līnijas ķēve Nordlande.

Latvijā Holšteinas zirgi ieviesās 1943.—1944. gadā, kad no Holšteinas ieveda 33 vaislas ērzeļus un 10 jaunzirgus—ķēvītes. Ievesto ērzeļu skausta augstums bija 158—166 cm, ķermeņa garums — 162—172 cm, krūšu apmērs — 188—200 cm, priekškāju liela apmērs — 21,5—23,0 cm, vidējā masa — 500—610 kg.

Latvijas zirgu ciltgrāmatas 7. sējumā ierakstīts pirmais Latvijā dzimušais Holšteinas ērzeļa pēctecis — ērzelis Donārs, ar kuru mūsu pazīstamais jātnieks un treneris Teodors Zaķis ir izcīnījis ne vienu vien uzvaru. Viena no Latvijas PSR jāšanas sporta celmlauzēm Austra Melbārde daudzas uzvaras mūsu republikas sacensībās un vissavienības lauku jāšanas čempionātos izcīnījusi ar Holšteinas cilmes ķēvi Nasiju.

Radniecīgu grupu Latvijas zirgu šķirnē veido no Holšteinas ievestā ērzeļa Māda pēcteči Jurītis, Jokers, Marsis un Magnēts.

Kopš 1965. gada arī Kaļiņingradas zirgaudzētavā sāka audzēt holšteiniešus. Iesākumam no VFR Holšteinas provinces tika iepirkti divi teicami vaislas ērzeļi — Ludolfs un Rolands. 1972. gadā viņiem pievienojās tumši bērais tīrasiņu Ferro līnijas pārstāvis Acetons un 35 Holšteinas ķēves.

Līdz 1973. gadam Kaļiņingradas audzētava holšteiniešus pārdeva galvenokārt Maskavas un Ļeņin- gradas jāšanas sporta organizācijām. 1978. gadā par

vissavienības meistarsacīkšu absolūto čempionu šķēršļu pāvarēšanā kļuva G. Samosedenko ar hol- šteinieti Luču.

No 1973. līdz 1980. gadam mūsu republikas kolhozi un padomju saimniecības šajā audzētavā iepirkuši 4 Holšteinas ērzeļus un 30 ķēves. Lielākās, tīršķirnes Holšteinas zirgu grupas ir Valmieras rajona Burtnieku zirgaudzētavā un Ļeņina kolhozā, Dobeles rajona zirgaudzētavā Tērvetē, Talsu rajona Stendes selekcijas stacijas un Bauskas rajona kolhoza «Uzvara» zirgkopības fermās.

Norfolkas rodsteru (road — ceļš) šķirnes veidošana uzsākta Anglijā 18. gadsimtā, kad vietējās ķēves sāka lecināt ar austrumšķirņu ērzeļiem. Ar laiku šī braucamo zirgu šķirne kļuva ļoti populāra un tās pārstāvjus izmantoja arī Amerikas rikšotāju uri an- glonormāņu zirgu šķirņu veidošanai. Pie šīs šķirnes piederēja arī Igaunijas Tori zirgu šķirnes ciltstēvs Hetmanis.

Anglonormāņu šķirnes dzimtene ir Normandija. Šķirne radās 19. gadsimtā. Parupjos vietējos braucamā tipa Normandijas zirgus sākumā uzlaboja ar Arābu, vēlāk ar Tīrasiņu jājamzirgiem un arī ar Norfolkas rodsteriem. Uz Latvijas zirgkopību šī šķirne atstājusi nelielu, tomēr pozitīvu ietekmi, it īpaši Madonas apkārtnē. Tur 20. gados vaislai tika izmantoti četri anglonormāņu šķirnes ērzeļi.

Stāstot par Latvijā sastopamo zirgu šķirnēm, jāmin vēl viena ātrgaitas zirgu grupa — rikšotāji, kuri lielākoties tikuši un tiek audzēti Latgalē. 1949. gadā, kad vēl nebija izzudusi Krievijas zirgkopības ietekme un kolektivizācija bija tikko sākusies, Latgalē 91,6% visu zirgu bija rikšotāji.

Labākie sasniegumi rikšošana: pasaules rekords 1609 m distance — 1 min 53.4 s. Tātad ātrums 42,6 km stundā. Eiropasrekords 1600 m distancē — 1 min 54,4 s. Padomju Savienības rekordu šajā distancē — 1 min 56,9 s — uzstādījis Smoļenskas zirgaudzētavā izaudzētais Krievijas rikšotājs Poligons PSRS rekords 2400 m dislancē — 3 min 3,0 s, 3200 m distancē ~ 4 min 6,1 s.

Pasaulē tikai divas zirgu šķirnes nosauktas to veidotāju vārdos: Orlova rikšotā): tas izveidotājā grāfa Orlova-Česmenska vārdā un Budjonija šķirne — maršala S. Budjonija varda

Latgales zirgu tālāki priekšteči bijuši 18. gadsimta beigās grāfa Orlova-Cesmenska vadībā izveidotās un viņa vārdā nosauktās Orlova rikšotāju šķirnes ērzeļi. 20.—30. gados viņus aizstāja Latgalē iecienītie Amerikas rikšotāji, kuru vidū vispopulārākais bija tikai 152 cm augstais ASV dzimušais San- vokers (viņa rekords 1600 m distancē — 2 min 6 s). Vēl ātrāks bija 1939. gadā Latvijā ievestais Popler- hills, kura rekords bija 2 min 1,8 s. Kopš 1944. gada Latgalē vaislai izmanto galvenokārt Krievijas rikšotājus. Sī šķirne izveidota, pārdomāti dižciltīgojot masīvos Orlova rikšotājus ar ātrajiem Amerikas rikšotājiem. Sīs šķirnes selekcionāru mērķis ir sasniegts —

par to liecina tagadējo Krievijas rikšotāju rekordi: 1600 m distancē 1 min 59 s (ērzelis Mizgirj, 1986), 2400 m distancē 3 min 7,2 s (ērzelis Brodjaga, 1987) un 3200 m distancē 4 min 14,8 s (ērzelis Halifars, 1985).

Pirms Lielā Tēvijas kara un pirmajos pēckara gados Latvijas ardeņi bija Zemgales un Lejaskurzemes saimniecībās parastais, iecienītais darba zirgs. Sie pēc dabas lēnīgie, samērā ātraudzīgie zirgi labi izmanto rupjo un sulīgo barību un mierīgi velk arklu vai pajūgu. Latvijā tie lielākā skaitā ievesti 19. gadsimta otrajā pusē. Pēc pirmā pasaules kara, kad Latvijā stipri trūka darba zirgu, daudzus Ardeņu šķirnes zirgus iepirka Lietuvā. Vēlāk Ardeņu šķirnes vaislas materiālu ieveda no Nīderlandes, Beļģijas, Zviedrijas un Francijas. Latvijā dzimušo ardeņu vidējie izmēri ir šādi: skausta augstums — 156—162 cm, ķermeņa garums — 160—173 cm, krūšu apmērs 190—220 cm, priekškāju liela apmērs 22,0—26,0 cm. Latvijas ardeņi ir ātraudzīgi — trīs gadus veci un vecāki zirgi tikai nedaudz atšķiras pēc izmēriem.

No ātrgaitas zirgiem ardeņi atšķiras ne vien ar lēnīgumu un ķermeņa izmēriem, bet arī ar ārieni. Viņiem ir smagāka galva, īsāks kakls, dziļāks un platāks ķermenis, plati, šķelti krusti, skarainas kājas.

Latvijas ardeņu labākie sasniegumi braucamo zirgu darbaspēju pārbaudēs ir šādi: kravas piegāde rikšos 2 km distancē — 5 min 21 s, kravas piegāde soļu gaitā 2 km distancē — 14 min 31,5 s, vilkšanas izturībā ar 300 kgf vilces spēku 954,2 m, maksimālās vilktspējas pārbaudē — 912 kgf liels vilces spēks.

Kaut arī Latvijas ardeņu īpatsvars salīdzinājumā ar Latvijā audzējamām citām zirgu šķirnēm ir katastrofāli sarucis, tomēr daudzi Latvijas lauksaimnieki uzskata, ka ardenis arī mūsdienās būtu ļoti vērtīgs palīgs piemājas zemes apstrādē un dažādu kravu pārvadāšanā nelielos attālumos.

Īsi par zirga psihi

Nenoliedzami cilvēks ir visattīstītākā un vienlaikus arī vispamatīgāk izpētītā dzīvā būtne. Tajā pašā laikā, kā to atzīmē vācu zoologs B. Gržimeks, mēs vēl diezgan maz zinām par to, kas norisinās mūsu «mazāko brāļu» galvās, viņu nervu sistēmā.

Zirgam centrālās nervu sistēmas darbību integrējošie centri atrodas galvas smadzeņu lielo pusložu garozā. Turpretī starpsmadzenēs ir ieprogrammēti visi instinktīvās izturēšanās modeļi. Kā raksta vācu zinātnieks V. B. Drešers, tās nelielā apjomā spēj vadīt arī apmācīšanās procesu. Lielāko zīdītāju starpsma- dzenes pēc lieluma, formas un funkcijām gandrīz neatšķiras no cilvēka starpsmadzenēm.

Zirgs apkārtējo pasauli uztver ar labi attīstītu maņu orgānu palīdzību, un smadzeņu darbības un uzvedības pamatā viņam ir reflektējošais (latīņu reflexio nozīmē «atspoguļojums») mehānisms. Jebkurš reflekss ir ķēdveida process, kas sastāv no četriem posmiem. Pirmais posms sākas ar ārēju vai iekšēju kairinājumu, ko uztver maņu orgāni, kuri to pārveido nervu impulsā un pārvada uz smadzenēm. Otrais posms: smadzenēs notiekošie ierosas un aiztures procesi un to kopdarbības rezultātā radušās sajūtas, jūtas, uztvertās informācijas apjēgšana, elementāra domāšana u.tml. Sis posms noslēdzas ar komandas pārraidīšanu izpildorgāniem. Trešais posms: kustību aparāta un iekšējo orgānu reakcija uz smadzeņu doto komandu, proti, dzīvās būtnes izturēšanās jeb uzvedība. Ceturtais posms: atgriezeniskā informācija (izpildorgānu signāli) uz galvas smadzeņu lielo pusložu garozu par komandu izpildes gaitu un rezultātiem. Ja vēlamais rezultāts ir sasniegts, darbība tiek pārtraukta. Ja ne, tā var tikt atkārtota ar labojumiem vai tikt atvietota ar citu rīcību. Piemēram, zirgs karstā vasaras dienā, cīnīdamies ar uzbrūkošiem dunduriem, tos vispirms atgaiņā ar galvu, tad spārdīdamies ar kājām, beidzot — nopurinādams visu ķermeni. Ar šo zirga pašaizsardzības pasākumu kompleksu iepazinos jau četrarpus gadu vecumā. Karstā vasaras dienā, pārbraucis no tirgus, vectēvs uzsēdināja mani tikko izjūgtajam vecīgajam bērītim mugurā un lika, lai jāju uz tuvējām ganībām. Jājot pa ganu ceļu, ko Krustpils pusē sauc par olnīcu, mans bērītis

«Mēs vēl diezgan maz zinām par to, kas norisinās mūsu «mazāko brāļu» galvās»

«nospēlēja» visu iepriekš aprakstīto programmu, un es atjēdzos uz zemes — zirgam zem vēdera. Bērītis, tāpat kā vairums viņa ciltsbrāļu, bija pret mani ļoti uzmanīgs: viņš apstājās, ļāva man piecelties, pievest viņu pie olnīcas kāršu žoga un atkal uzrāpties mugurā. Tādējādi, izpildīdams vectēva uzdevumu, es bagātinājos ar atziņu, ka zirgs ir labs, uzticams, uzmanīgs draugs.

Uz iedzimtiem jeb beznosacījuma refleksiem, kas ir instinktu un dziņu pamats, balstās visu attīstīto dzīvo būtņu nervu darbība, piemēram, barības uzņemšanas, pašsaglabāšanās, sugas turpināšanas un savstarpējās komunikācijas refleksi. Tie iedarbojas, kairinot attiecīgos receptorus. Tā kumeļa pieskāriens ķēves tesmenim izraisa piena sekrēciju. Tādu pašu rezultātu var dot tiešs kumeļa tuvums, kādas viņa ķermeņa daļas pieskaršanās mātes ķermenim. Ilgāka gulēšana uz cieta pamata zirgam rada vēlēšanos izstaipīties. Piecēlies viņš izstiepj priekškājas, dziļi

Arī zirgs žāvājās

ieliec muguru, tad vienu pēc otras izstaipa pakaļkājas. Ieildzis nekustīgums un garlaicība izraisa žāvas ne vien cilvēkam, bet arī zirgam. 2āvāšanās atdzīvinoši ietekmē centrālo nervu sistēmu: novada asinis no galvas vai ķermeņa uz muguras un galvas smadzenēm.

Tomēr, lai cik nozīmīgi būtu beznosacījuma refleksi, tie vien dzīvo būtņu eksistenci nodrošināt nespēj — nespēj nodrošināt pielāgošanos ārējiem apstākļiem, barības uzmeklēšanu, kā arī izvairīšanos no draudošām briesmām.

Nosacījuma refleksus izraisa dažādu kairinājumu iedarbība uz maņu orgāniem. Tie nav tik pastāvīgi kā beznosacījuma refleksi un ir ļoti individuāli. Nosacījuma refleksi var būt visai atšķirīgi pat vienas šķirnes pārstāvjiem.

Ir vairāki nosacījuma refleksu veidi. Vispirms atzīmējami dabiskie nosacījuma refleksi, kas konkrētos apstākļos darbojas kopā ar beznosacījuma refleksiem. Piemēram, kumeļš uz zaļu zāli sākotnēji reaģē

kā uz nepazīstamu priekšmetu, bet, redzēdams, ka viņa māte to plūc, nogaršo un turpmāk ēd ar patiku.

Atkarībā no tā, uz kāda beznosacījuma refleksa bāzes ir veidojies nosacījuma reflekss, pēdējos var iedalīt ēšanas, pašaizsardzības, kustību un citos refleksos. Pastāv arī kompleksi nosacījuma refleksi. Tā, barības smarža izraisa zirgam ne vien siekalu atda- līšanos, bet liek tam tuvoties barībai.

Jauni nosacījuma refleksi var izveidoties ne vien uz beznosacījuma, bet arī uz labi nostiprinājušos nosacījuma refleksu pamata. Nosacījuma refleksi rodas ne tikai lielo smadzeņu pusložu garozā, bet arī pārējās smadzeņu daļās. Jo augstāka ir dzīvnieka nervu sistēmas organizācija, jo lielāka nozīme nosacījuma refleksu veidošanā ir lielo smadzeņu pusložu garozai.

Jēdzienam nosacījuma reflekss bieži vien ir tuvs ikdienā lietotais apzīmējums paradums. Arī paradums ir dzīves gaitā apgūta, par automātisku kļuvusi rīcība, kas neprasa domāšanu un līdz ar to it kā aiztaupa garīgo enerģiju. Tā ir tieksme atkārtot kādreiz apgūtas kustības, pierastu izturēšanos. Mēdz teikt ka arī zirgs ir paradumu dzīvnieks un ka tieši šī viņa īpašība ir padarījusi viņu par cilvēkam paklausīgu un darbīgu palīgu.

Ir jāpalīdz zirgam piesavināties tādus paradumus, kuri cilvēkam ir izdevīgi, kuri ierobežo un pārveido cilvēkam nevēlamos iedzimtos instinktus. Nav jāaizmirst, ka zirgs spēj apgūt ne tikai cilvēkam patīkamus un noderīgus, bet arī nepatīkamus, zirga izmantošanu traucējošus paradumus.

Atšķirībā no nosacījuma refleksiem, kurus izraisa dažādu kairinājumu iedarbība uz maņu orgāniem, paradumi balstās tikai uz agrāk iegūto pieredzi, uz tieksmi šo pieredzi izmantot savām ērtībām.

Apmācība faktiski ietver cilvēkam noderīgu paradumu izveidošanu zirgam un nederīgu tieksmju ierobežošanu un pārveidošanu. Apmācītājs zirgam nodrošina iespēju apgūt pieredzi, palīdz šo pieredzi nostiprināt un pārvērst par paradumu. Turklāt par tādu paradumu, kas konkrētā situācijā arī zirgam ir izdevīgāks par instinkta diktēto izturēšanos.

Visu zīdītājdzīvnieku nervu sistēmu veido nervu šūnas jeb neironi. Bez nervu šūnām, kas nodrošina kairinājuma pārvadi uz smadzenēm, centrālajā nervu sistēmā ir arī kairinājumu slāpējoši jeb kavējoši neironi, kas nervu šūnā mazina ierosu un kavē tās izplatīšanos pa visu ķermeni, tātad lokalizē ierosu un piešķir tai vietēju, atsevišķas nervu šūnas aptverošu raksturu.

Kairinājuma radītā uzbudinājuma aizturei ir ļoti liela nozīme centrālās nervu sistēmas darbībā. Smadzenes nespēj reaģēt uz nepārtraukto impulsu straumi, bet atbild tikai uz pašiem svarīgākajiem no tiem. Aizture palīdz impulsus šķirot un vājināt, aizkavēt attiecīgajā brīdī nevajadzīgās refleksīvās reakcijas, saskaņot muskuļu darbību. Cilvēks katru domu spēj reflektēt tik bieži, cik pats vēlas. Viņš var to aizvien no jauna atsaukt apziņā. Zirgs to nespēj. Vadoties no pieredzes, viņš var tikai kombinēt iespējamās sakarības. Zirgs nespēj atšķirt labo no ļaunā, nespēj sevi un citus kritiski novērtēt. «Zirgs mūs nekad nemāna, nekad neizliekas, nekad nelišķē,» raksta vācu hipologs V. Blendingers.

Akadēmiķis I. Pavlovs ir teicis, ka zirga smadzenēs notiek līdz tām aizvadīto kairinājumu analīze un sintēze, tātad konkrētā domāšana. Uz jautājumu «Ko nozīmē domāt?» ļoti lietišķu atbildi sniedz akadēmiķe N. Behtereva. Viņa saka: «Domāt nozīmē izlemt, bet izlemt — nozīmē domāt.»

«Arī dzīvnieks domā,» uzskata akadēmiķis P. Kos- tjuks. «Tomēr tikai cilvēks spēj apzināt pats savas domāšanas procesu, iepazīt savas smadzenes, konstruēt savu «es» tēlu un nodot to citiem ar valodas un rakstu palīdzību.» Tikai cilvēka rīcībā saskatāma mērķtiecība, spēja prognozēt nākotni, vispārināt, radīt kaut ko jaunu, dziļi just.

Dzīvnieku un tātad arī zirgu «valodā» nav vārdu, ar kuriem tie spētu izteikt skaņās kāda priekšmeta vai jēdziena apzīmējumu. Tomēr zirgam var izstrādāt

Interesanti, kas gan tur notiek aiz manēžas stūra

nosacījuma refleksu uz noteiktiem vārdiem, kaut gan tie viņam būs tikai skaņu summa, kuras saturu viņš nesaprot, bet vadās pēc toņa un noskaņas, kādā vārdi izteikti.

Skatoties spogulī, cilvēks apzinās, ka viņš tur redz sevi. Zirgs to neapzinās. Ir bijuši gadījumi, kad zirgs, skatīdamies spogulī, iedomājies tur redzam kādu citu zirgu un, vēlēdamies ar to kontaktēties, ielēcis spogulī. B. Gržimeks atstāsta gadījumu, kad pie dabiskā lielumā uzgleznota zirga pievests zirgs mēģinājis to aptaustīt, apostīt un apskatīt. Apskati viņš drīz vien beidzis, jo konstatējis, ka uzgleznotais zirgs ir nedzīvs.

Zirga psihes galvenās priekšrocības ir maņu orgānu izcilais jutīgums, izzināšanas dziņa, lieliskā atmiņa, virziena nojauta, orientēšanās, atdarināšanas un laika apzināšanās spēja, ritma izjūta, paļāvība un pieķeršanās, apķērība, godīgums, tīrīgums, spēcīgi izteiktais dzīvības saglabāšanas instinkts, izcilā

pielāgošanās prasme. Kaut arT primitīvas un elementāras, zirgam tomēr piemīt konkrētās domāšanas spējas un ar tām saistītais saprāts, kā arī prasme izteikt savas izjūtas un vēlmes kustību un skaņu «valodā», tāpat psihiskā aktivitāte un kustīgums, sacenšanās un uzvarēt griba.

Balstoties uz pieņēmumu vai iepriekšējo pieredzi, zirgs spēj izdarīt pat secinājumus. Izlaists ganībās, viņš iet uz to vietu, kur jau agrāk ēdis garšīgu zāli. Viņš cer, ka pieredze atkārtosies. Ziemā staļļa gaitenī izlaists zirgs dodas uz telpu, kur sakrauts no šķūņa nesen atvests svaigs siens.

Zirga saprātu, apķērību un darbības aktivitāti spilgti raksturo J. Jaunsudrabiņš stāstā «Gudrais zirgs». Autors pats par saviem darbiem saka: «Visā visumā es esmu cieši turējies pie īstenības un raudzījis attēlot tikai to, ko pats esmu izjutis vai redzējis citus izjūtam.» Stāsta «Gudrais zirgs» galvenais varonis ir «liels, bērs, stiprs, bet par visām lietām gudrs zirgs. Tik gudrs, ka asprātībās bieži sacentās ar savu saimnieku.» Gudrā Bēra saimnieks bija «vecais Grauds . . vienā ziņā stipri paviegls . . Viņu, šo vieglo Graudu, kā daudzus citus, kas brauc smagajos ormaņos, bieži mocīja degvīna velns. Bet, kad bija krietni dzerts, Grauds savukārt mocīja zirgu . . zirgs darīja, ko spēja, lai izbēgtu visiem tiem ļaunumiem, kas parasti uzbruka, tiklīdz saimnieks nāca laukā no kroga. Saņēmis tādos brīžos ne vienu vien pātagas cirtienu, Bēris . . slējās gaisā un drāzās tik pēkšņi uz priekšu, ka braucējs nedabūja ne grožus satvert . . Mājā pārgājis, viņš zirgu atrada jau priekšā. . Zirgs stāvēja mierīgs pie kaut kuras augļu būdas centrālajā tirgū, līdz vezums tika iztukšots. Bet vajadzēja viņu tikai pieturēt, kur logos redzēja pudeles, tas bija uz vietas prom, tiklīdz saimnieks nozuda aiz durvīm. Prom, un tieši uz Anniņmuižas ielu. . Grauds lika rēdnie- kam piešūt Bēra iemauktiem labajā pusē tik lielu ādas klapi, ka tā liedza ne vien tieši skatīties, bet aizsedza aci pavisam . . Otrā vai trešā dienā zirgs jau bij tik tālu lietas kursā, ka apstādināts uzkāpa ar priekškājām uz ietnes, pārlika zodu pāri ilksij un ar svabado aci apskatīja logu un durvis. Kā tad! Te nebija nekas cits, kā degvīna pārdotava. Tātad žigli prom uz mājām! . . Zirgs bija tiešām ja ne gudrāks par viņu, tad vismaz tikpat gudrs. Graudam to nācās atzīt ar gandarījumu, bet arī ar lielu sašutumu.»

Tāpat kā nav divu absolūti vienādu cilvēku, tā nav arī pilnīgi vienādu zirgu. Viņi var būt līdzīgi, bet kāda atšķirība tomēr būs — ar aci saskatāma vai sajūtama.

Iespējams, ka tieši spilgtās individualitātes, harmonisko, dinamisko, daiļo formu dēļ zirgu ir zīmējuši, gleznojuši un atveidojuši tik daudzi ievērojami gleznotāji un tēlnieki. Tā kā gleznās un skulptūrās ļoti daudzas vēsturiskas personas attēlotas jāšus, tad varētu domāt, ka arī pašu vēsturi pa pusei taisījuši zirgi.

Ārkārtīgi lielajai zirgu ķermeniskajai dažādībai atbilst arī viņu psihiskā neatkārtojamība. Tas nenozīmē, ka ārēji līdzīgi zirgi vienmēr būtu arī psihiski līdzīgi. Pazīstamais hipologs G. Raus raksta, ka ir sastopami gan gudri, gan dumji, gan čakli, gan slinki, gan dižciltīgi, gan vienkārši zirgi. Turklāt viņš vēl piebilst, ka pastāv ļoti dažādas šo īpašību kombinācijas: gudrs un slinks, vienkāršs un čakls utt.

Zirgu individualitāšu dažādība ir tik liela, ka tā apgrūtina zirgu psihes pētījumus. Daudzi speciālisti norāda, ka cilvēks spēj izpētīt un novērtēt zirgu psihes īpašības tikai tad, kad ir apguvis hipolo- ģiju. Nezinot zirgkopības pamatus (zirgu attīstības un domestikācijas vēsturi, eksterjera mācību, informāciju par zirga darbaspējām, apmācībām un treniņiem, turēšanu un ēdināšanu, par ciltsdarbu un šķirnēm), nevar ķerties pie zirgu psihes vērtēšanas.

Jaundzimuša dzīvnieka attīstībā īpaši svarīgi ir pirmie dzīvības mēneši. Tā, jauns suņuks, kas pirmajās septiņās dzīves nedēļās nav odis cilvēka ķermeņa smaržu un nav pie tās pieradis, vēlāk no cilvēka vairīsies pat tad, ja cilvēks to lutinās. Tas pats sakāms par kumeļiem. Tie, kuri jau no pirmajām dzīvības dienām kopā ar māti kontaktējušies ar atsaucīgu, labvēlīgi noskaņotu cilvēku, tuvību un uzticību viņam (ja vien negadās kas tāds, kas šo uzticību sagrauj) saglabā visu mūžu. No šādiem kumeļiem, līdzīgi tam, kā tas Burtniekos notika ar manu audzēkni — tīrasiņu ķēvīti Prelūdiju, izaug īsti sava saimnieka draugi un palīgi, uz kuriem var paļauties.

Lai lasītājiem dotu iespēju iepazīt šo autora dzīvē ļoti nozīmīgo zirgu un viņa attieksmi pret dzīvo dabu, ielūkosimies 1981. gadā Valmieras rajona laikrakstā «Liesma» publicētajā rakstā «Atvadoties no Prelūdijas».

Grāmatas aulors Vilis Sfukuls ar Prelūdiju

«Vai tās būtu atmiņas par kādu nesen dzirdētu, skaistu mūziku? Nē, Prelūdija bija viena no Burtnieku zirgaudzētavas kumeļu mātēm. Dzimusi un izaugusi Burtniekos. Bija, jo viņas vairs nav. Pirms kāda laika mēs viņu atradām bez dzīvības kādā no Burtnieku ezermalas leknās zālienas grāvjiem. Šīs ganības ik vasaru nodrošina iztiku vairākiem desmitiem ķēvju, kumeļu un jaunzirgu. Lēti un labi. Bet reizēm tās prasa arī upurus. Kā šajā gadījumā.

Vai par to būtu jāraksta? Daugavas uzplūdi aizgājušajā pavasarī Jēkabpils pusē aprija lielu skaitu govju. Slimības dīgļi Bauskas «Uzvarā» iznīcināja daļu cūku. Nevienam no šiem bojā gājušajiem lopiem nekrologu nerakstīja. Parādījās īsa informācija presē un — viss. Prelūdija nebija tikai trīspadsmit gadus veca šķirnes ķēve ar noteiktu bilances vērtību. Viņa bija pirmā Burtniekos dzimusī tīrasiņu jājamo zirgu šķirnes pārstāve. Viņas dokumentāri pierādīto senču rinda stiepjas līdz pat astoņpadsmitā gadsimta vidum. Prelūdija tiešām bija prelūdija (šoreiz rakstot

ar mazo burtu) — ievadījums 1967. gadā aizsāktajam sporta zirgu audzēšanas darbam Burtniekos.

Burtnieku zirgkopības tradīcijas ir vecas un slavenas. Šā novada zirgu labās īpašības atzīmētas jau trīspadsmitā gadsimta hronikās. Burtnieku zirgi bija spēcīgi, izturīgi un skaisti arī mūsu gadsimta sešdesmitajos gados. Tikai — lielākoties vairāk piemēroti darbam, mazāk sportam. Sešdesmitie gadi bija laiks, kad daudzos lauku darbos aizvien straujāk zirga vietā stājās traktors un automobilis. Ļaudis sāka dzīvot aizvien labāk un brīvāk. Kā laukos, tā pilsētās auga jātnieku sporta cienītāju skaits, šā sporta veida sekcijas auga kā sēnes pēc lietus. Jātnieki un viņu treneri prasīja ne darba, bet sporta zirgus. Un ne tikai mūsējie vien. Pieprasījumi nāca no visiem Latvijas novadiem, no tāliem mūsu lielās valsts apgabaliem. Pat no kapitālistiskajiem Rietumiem. Radās vajadzība pēc dižciltīgāku, sportiskāku gēnu piejaukuma masīvajam Latvijas zirgu šķirnes pamatmateriālam, Sekojot klasiskai receptei, kura šādos gadījumos iesaka izmantot Anglijā selekcionētās tīrasiņu jājamo zirgu šķirnes ērzeļus un ķēves, burtniecieši sūtīja mani uz Krasnodaras apgabalu, lai tādus sameklētu. Tur, Labas upes krastos, es nopirku Prelūdijas tēvu Potenciālu un māti Berezaiku. Šiem abiem «angļiem» jau 1968. gadā piedzima Prelūdija.

Temperamentīgais, ātrais un lokanais Potenciāls, kurš izvirzījās mūsu republikas labāko lēcēju priekšpulkā, pēc sevis atstāja lielu, talantīgu un skaistu pēcteču saimi.

Prelūdija kopš dzimšanas bija glīts un sprigans, tomēr labdabīgs, pieglaudīgs un mīlīgs kumeļš. Darbošanās griba viņā apvienojās ar saprātīgu mieru, ar spējām saprast un apgūt to, ko cilvēks viņai māca.

Kad pēc pensijas vecuma sasniegšanas zirgkopības studiju nolūkos pāris gadu darbojos Kaļiņingradas zirgaudzētavā, Prelūdija mani pavadīja. Kā no dzimtenes līdzatvests draugs, kā sporta nodarbību partneris Prelūdija man palīdzēja arī darbā ar jaunatni. Viņas mugurā drasējot, ne viens vien Čerņa- hovskas un vēlākos gados arī Burtnieku jaunietis iemīlēja zirgus un kļuva par klases sportistu. Prelūdija man sekoja arī uz Tērveti, kur es Viesturam Gredzenam palīdzēju veidot tagad plaši pazīstamo zirgaudzētavu. Tur viņa kļuva par māti vēlākajam trīs- cīņas čempionam Diplomam. Pēc atgriešanās Burtniekos viņam sekoja vēl pieci kumeļi. Visi tikpat labdabīgi un uzmanīgi kā pati Prelūdija. Fiona, kuras tēvs ir Fināls, Burtnieku lepnums, tagad veido savu ģimeni manā dzimtajā pusē — Jēkabpils rajona «Zī- lānos». Uz Forsaita jāja Burtnieku jaunieši. (Tagad viņš ir PSRS izlases zirgs.) Arī rudā Sendija aug tepat dzimtajos Burtniekos — skaista, stalta, gaitīga. Mēs abi ar divgadīgo mazdēlu Kasparu mēdzām ik dienu apciemot kā Prelūdiju, tā Sendiju. Mēs saucām, un viņas nāca, klusu bubinādamas. Un cienastam saņēma dažas rudzu maizes šķēles un dažus cukura graudus. Pēc tam viņas vēl ilgi negribēja šķirties no mums. Ošņāja, ar lūpām apčamdīja mūsu rokas un drēbes. Tad mazais Kaspars atvadījās no šiem uzticamajiem radījumiem gluži kā no cilvēkiem, mādams ar rociņu un teikdams: «Atā, atā!»

Tiekoties ar šiem zirgiem, es Kasparu audzināju par cilvēku. Izprast un pa īstam iemīļot zirgu var, manuprāt, tikai īsts cilvēks. Tāds, kurš zin un izjūt tās gadu tūkstošus ilgās saites, kas saistījušas un saista divu dzīvu radību — cilvēka un zirga likteņus, un kurš saprot, ka zirgs daudzējādā ziņā var būt cilvēkam ne vien palīgs, biedrs un draugs, bet arī paraugs, no kā var mācīties. Zirgs nekad nemelo, neliekuļo, viņam sveša ir izlikšanās. Viņš ir tiešs un godīgs.

Tādi zirgi kā Prelūdija ir mīlestības un pateicības cienīgi. Tie spēj līdzdarboties jaunās audzes veidošanā par veselīgiem, krietniem, drošiem, iejūtīgiem un darbīgiem cilvēkiem.»

Zinātnieki, kas nodarbojas ar dzīvnieku psihes pētījumiem, ir centušies tos sagrupēt, vadīdamies no viņu spēju attīstības līmeņa. Viena no vecākajām klasifikācijām nosaukta tās autora C. Darvina skolnieka Romanesa vārdā. Visas dzīvās radības viņš iedala 28 pakāpēs. Katru no tām viņš raksturo ar tai piemītošām psihiskām spējām. Zirgs šai rangu tabulā nav iekļauts. Tomēr, pēc hipologa S. Madaja domām, zirgs būtu ieskaitāms 26. pakāpē, kurā ierindoti arī citi mājdzīvnieki un daži plēsīgie zvēri. Pie 27. pakāpes pieskaitāmi ziloņi un pērtiķi, bet pie pašas augstākās — 28. pakāpes — cilvēkveidīgie pērtiķi un suņi. Tomēr jāatzīmē, ka zinātnieki šo iedalījumu uzskata par nepilnīgu un novecojušu.

Jaunāks, tomēr vēl tāls no pilnības ir franču zinātnieka Ašē-Suflē 1899. gadā izstrādātais iedalījums,

kurš balstās uz dzīvnieku mācīšanās — pieredzes un zināšanu apgūšanas un izpratnes spējām. Pēc viņa domām, pie pirmās pakāpes pieder mazāk attīstītie dzīvnieki, kuri tikai spēj sajust kairinājumu un reaģēt uz to, bet nav apmācāmi. Otrās pakāpes pirmajā grupā ieskaitāmi tādi dzīvnieki, kuri «dresējami», kā autors saka, ar piespiedu līdzekļiem, piemēram, gliemeži, medūzas. Siem dzīvniekiem piemīt tikai instinkti un refleksi. Tās pašas pakāpes B grupā viņš ieskaita dzīvniekus ar lielāku «atmiņas» diapazonu — polipus, vēžus, dažas zivis, vardes, čūskas, arī dažus putnus un citus dzīvniekus. Trešās pakāpes pirmajā grupā līdzās zebrai, lamai, kazai ieskaitīts arī zirgs, ēzelis un kamielis, kuriem, pēc Ašē-Suflē uzskatiem, piemīt tikai primitīvi instinkti. No šīs grupas pārstāvjiem tomēr esot izdalāmi ar pārliecināšanu audzināmie dzīvnieki. Augstāk par zirgiem — otrajā grupā — viņš liek skudras, zirnekļus, bites, tauriņus, savvaļas suņus, zaķus, trešajā grupā — lāčus, lauvas, tīģerus, kaķus, ūdrus, kuros Ašē-Suflē saredz vairāk saprāta un patstāvīgas gribas. Par tiem pārākajā ceturtajā grupā ieskaitīti pērtiķi, pudeli un ziloņi, bet visaugstākajā — cilvēks, kam piemīt prāts un domāšanas spējas.

Stāstīdams par šiem iedalījumiem, S. Madajs secina, ka visas dzīvnieku sugas vēl nav pietiekami izpētītas un aprakstītas, tāpēc vēl nav iespējams tās precīzi iedalīt psihiskās attīstības pakāpēs. «Dzīvnieku psihiskās norises mēs varam iedomāties un apjēgt tikai tad, ja savu paša dvēseli it kā ieliekam mums vēl nepazīstamās būtnes ķermenī,» raksta angļu zinātnieks Klifords. «Mēs patiesībā zinām un izprotam vienīgi citu dzīvu būtņu kustības un to izdotās skaņas un izdarām slēdzienus par zināmām

psihiskām norisēm viņās, pamatojoties uz analoģiju ar to, ko zinām par sevi,» šādu pašu domu izsaka arī S. Madajs.

Par aptuvenu kritēriju ikvienas dzīvas būtnes psihiskās attīstības pakāpes noteikšanai noder samērs starp attiecīgā indivīda smadzeņu un ķermeņa masu. Pēc vācu zinātnieku Ellenbergera un Brauna ziņām, šī attiecība ir sekojoša: cilvēkam no 1:40 līdz 1:48 sunim no 1:28 līdz 1:400

zirgam no 1:418 līdz 1:1000

cūkai no 1:650 līdz 1:1900

Cilvēka smadzeņu vidējā absolūtā masa svārstās 1300—1800 g, bet zirga — 370—600 g robežās. Cilvēks zīdītāju vidū izceļas ar lielu smadzeņu kop- masu un it īpaši ar lielu galvas smadzeņu krokotās virsmas laukumu. Sajā ziņā aiz cilvēka liekami zoben- vaļi un delfīni.

Kaut arī zirgam ir tikai 1/3 no cilvēka absolūtās un 1 /30 no viņa relatīvās smadzeņu masas, tas nenozīmē, ka atsevišķa zirga psihiskās spējas veido tikai 1/30 no cilvēka spējām. Zirgam, piemēram, smadzenēs nav valodas centra, toties citi centri, piemēram, atmiņas centrs, var būt relatīvi labi attīstīts. Sāds vērtējums ir visai aptuvens un novecojies, taču diemžēl precīzāki kritēriji vēl nav izstrādāti.

Dažādu šķirņu un tipu zirgiem atšķirības smadzeņu masā un smadzeņu un ķermeņa masas attiecībās dažkārt ir visai lielas. Apmēram 300 kg smaga Arābu tīrasiņu zirga smadzenes sver tikpat, cik 600 kg smagam citas šķirnes zirgam. Tas liek domāt, ka Arābu šķirnes zirgi psihiski ir pārāki par citu šķirņu zirgiem. Zirgiem ar lielām smadzenēm lielas ir arī acis, bet maza galvas vidējā daļa. Šķiet paradoksāli, bet ir pierādīts, ka zirgiem ar mazāku galvu ir lielākas smadzenes un līdz ar to augstākas psihiskās spējas. Tāpēc, zirgus vērtējot, zirga galvu nekad nedrīkst atzīt par pārāk mazu, toties par pārāk lielu gan.

Dažiem īpatņiem kāds atsevišķs smadzeņu centrs var būt daudz labāk vai sliktāk attīstīts. Starp zirgiem var būt un arī ir tādi, kas ir vienpusīgi talantīgi un kādā darbošanās veidā vienpusīgi neattīstīti.

Nevar neievērot arī fizisko un psihisko faktoru savstarpējo ietekmi. Tā, ķermeniskā labsajūta pozitīvi ietekmē zirga psihiskās norises, noskaņojumu, un otrādi — stabils psihiskais stāvoklis palīdz uzturēt veselību. Labs vārds un glāsts zirgam var daudz palīdzēt veselības, darbaspēju saglabāšanā un ilga mūža nodrošināšanā.

Profesors P. Lejiņš savā «Zirga lūgšanā» ir pareizi novērtējis zirga ķermeniskās labsajūtas lielo, pat izšķirošo ietekmi uz viņa psihi, darbagribu un darbaspējām.

«Es esmu tikai zirgs, bet mana sirds ir silta un patiesa. Es gribu strādāt visgrūtāko darbu tev par prieku. Labas auzas, siens un svaigs ūdens ir viss, ko es vēlos, un silta, sausa guļas vieta, kur varētu atpūsties, kad esmu beidzis dienas darbu.

Pirms jūgšanas labi apskati, vai man nav no agrākā darba kādi ievainojumi plecos vai uz kakla. Ja braucot novēro, ka pagriežu galvu uz vienu pusi, tad sakās ir kāda kļūda. Esi tik labs un izlabo tūliņ!

Parūpējies, lai iejūgs man derētu un mana galva varētu brīvi kustēties, lai darbā es savus spēkus varētu brīvi izlietot.

Kad kliboju, tad man pakavi nav kārtībā. Pārbaudi, vai esmu kārtīgi apkalts, un ved mani pie kalēja, kurš savu amatu labi prot un neaizmirst maniem pakaviem slidenā laikā piestiprināt radzes, lai nepakristu, smago vezumu velkot.

Būtu labi, ja tu katru rītu manu spalvu pamatīgi izsukātu, jo tas man tikpat veselīgi kā mēriņš auzu.

Pārbaudi manus zobus, ja nevaru ēst. Varbūt manas smaganas iekaisušas, kuras, kā tu labi zini, ir ļoti sāpīgas. Nenogriez man asti, kas mani aizsargā pret mušām un knišļiem. Nerausti grožus un nesit mani nevajadzīgās dusmās, ja esmu kūtrs saprast, bet uzmudini manu noskumušo prātu ar maigu balsi un roku. Neaizmirsti, ka pātagas sitieni nepavairo manus spēkus, bet gan dara mani nespēcīgāku aiz sāpēm. Vai tad tevi ar kāds sit un plēš lūpas, kad tu, cilvēks būdams, kļūdies?

Ja tev ir taisna un līdzjūtīga sirds, tad, kalnā braukdams ar vezumu, nokāp no tā un pieliec arī savu roku pie vezuma! Nekrauj man pārmērīgu vezumu, bet pagriez mani uz ceļa nost no akmeņiem un grambām. Tāpat braucot nelieto mutes dzelžus, kuri mani apgrūtina, bet ziemā saldē muti un zobus.

Mani atpūtinādams, uzmeklē aizvēju un aizliec barību. Vasarā neatstāj mani karstā saulē, bet vējā un salā pienācīgi apsedz . . .»

Tāpat kā profesors P. Lejiņš domā arī angļu zoo- psiholoģe M. Viljamsa. Viņa raksta: «Šādas vai citādas zirga izturēšanās cēloņi bieži vien meklējami viņa ķermeniskajā stāvoklī un apkārtējā vidē, kādā šim zirgam jāeksistē. Lai pareizi izprastu zirga uzvedību, ir labi jāiepazīst viņa ķermeniskās īpašības, arī viņa maņu orgānu un visas nervu sistēmas darbība.

No zirga pašsajūtas, kura ir cieši saistīta ar dažādu bioķīmisku vielu cirkulāciju asinsvados, ir atkarīga ne vien viņa veiksme fiziskajā darbā, bet arī apmācībā.»

Hipologi ir nonākuši pie vienprātīga uzskata, ka jo mazāka ir zirga psihisko faktoru (piemēram, cīņas un uzvarēt gribas) atkarība no ķermeniskajiem faktoriem (piemēram, kondīcijas), jo augstāk viņš ir vērtējams.

Kā vēsta kāds nostāsts, tādi paši uzskati bijuši arī Muhamedam. Reiz, pēc nogurdinoša jājiena svelmainā dienā, viņš kopā ar saviem pavadoņiem tuvojies ūdenskrātuvei, kur izslāpušiem cilvēkiem un viņu zirgiem bijusi iespēja padzerties. Vēl nepiejājis pie paša ūdens, bet būdams pavisam tuvu tam, Muhameds ar viņa zirgiem pazīstamu svilpienu aicinājis ķēves pie sevis. Piecas no viņām nedzērušas apgriezušās un paklausījušas sava saimnieka aicinājumam. Tās tad arī kļuvušas par Arābu tīrasiņu šķirnes slavenajām ciltsmātēm. Viņu psihe bija relatīvi brīva no ķermeniskajām prasībām.

Kā liecina šī leģenda, tādām zirga īpašībām kā līdzsvarotam temperamentam, paklausībai u.c. ir vēl lielāka nozīme nekā labi attīstītai ķermeniskai paš- uzturēšanās dziņai.

ZIRGA MAŅu orgĀni un spĒjas

Kā jau iepriekš minēts, zirgam maņu orgānu uztvertie kairinājumi ierosina reflektējošo mehānismu, kas ir smadzeņu darbības pamatā.

Uzmanīgi vērojot zirgu, mēs varam izzināt gan līdz viņa smadzenēm nonākušās informācijas saturu, gan viņa visai primitīvo domāšanas procesu. Konkrētā domāšanas procesā zirga smadzenes pārbauda maņu orgānu raidīto signālu ietekmē izdarītos pieņēmumus un pēc tam atbilstoši reaģē. Visu šo procesu nepārprotami atspoguļo zirga maņu orgānu ārējās daļas un viss ķermenis. Jāpiezīmē, ka zirga maņu orgānu darbība lielā mērā ietekmē viņa darbaspējas.

Zirga kustīgās ausis — viņa lieliski attīstītā dzirdes orgāna ārējā daļa — ir labi redzamas. Zirgi sadzird pat cilvēka ausīm neuztveramas skaņas. Viņi ļoti intensīvi reaģē uz skaņu izraisīto kairinājumu un atbild uz to ar attiecīgu izturēšanos. Tāpēc attiecībās ar zirgu vienmēr ir loti mērķtiecīgi izmantot balsi.

Kustinot ausis, zirgs it kā «pārmeklē» apkārtni un uztver skaņu viļņus. 5ajā procesā liela nozīme ir ne vien ārējās, bet arī iekšējās, mums neredzamās, zirga ausu daļas uzbūvei, kuras uzdevumos ietilpst ne vien skaņu uztveršana, bet arī to pastiprināšana. Ausu gliemežnīcu kustīguma dēļ zirgs spēj koncentrēt dzirdes uzmanību tajā virzienā, no kura gaidāmas skaņas. Zirgs ausis var pavirzīt arī atpakaļ. Cilvēkam ir grūti aptvert to, ka zirgs ar katru ausi spēj klausīties citā virzienā. Zirga apziņā katrai skaņai ir sava nozīme. Dažas skaņas viņu atstāj vienaldzīgu, citas maina garastāvokli un izturēšanos. Skaņas var būt gan nomierinošas, gan satraucošas, gan bailes iedvesošas. Zirgs kļūst nemierīgs un nervozs, ja viņam neizdodas noskaidrot, no kurienes skaņa nāk un kāds ir tās cēlonis.

Zirgs pazīst sava kopēja, sava saimnieka soļus, viņa balsi un tās intonācijas. Turklāt zirga lieliskajā atmiņā šo skaņu atpazīšanas spēja saglabājas ļoti ilgu laiku. To es pats varēju spilgti novērot, kontaktējoties ar manu ilggadīgo līdzgaitnieci — bēro Prelūdiju — un viņas pēctečiem — dēlu Diplomu un meitu Sendiju. Sie zirgi uz manu ienākšanu stallī

reaģēja ar klusu bubināšanu, saspicētām ausīm un skaidri izteiktu vēlēšanos tuvoties. Ganībās, izdzirdot manu saucienu, viņi nekavējoties atstāja baru un devās taisni pie manis. Diploms uz manu aicinājumu nekavējoties ieradās pat pēc vairāk nekā gadu ilga neredzēšanās perioda. Protams, viņu pieķeršanās un mīļums tika atalgoti ar pretmīlestību.

Zirgs neizprot cilvēka vārdu jēgu, bet pēc pieredzes reaģē uz balss niansēm.

Šajā sakarā par piemēru lieti noder kāda rakstnieces un zinātnieces I.Grekovas romānā «Katedra» aprakstīta epizode, kurā gan tiek stāstīts par sunīša reakciju uz dažādām cilvēka balss noskaņām, taču esmu par to pilnīgi pārliecināts, līdzīgi sunītim būtu rīkojies arī kumeļš vai jauns zirgs.

«Reiz,» V. stāstīja, «atrazdamies Ziemeļos, strādāju gaužām provinciālā teātrītī ar ļoti viduvējiem aktieriem . . Kāds no aktieriem, vecs vīrs, uz mēģinājumiem vienmēr ieradās kopā ar sunīti. Kad mēģinājums bija beidzies, viņš sunīti katrreiz veda uz bufeti, kur to uzcienāja ar kādu gardumu. Visu mēģinājuma laiku sunītis mierīgi sēdēja zem saimnieka krēsla un gaidīja. Tiklīdz mēģinājums bija beidzies, tas tūlīt izlīda no krēsla apakšas un izgāja uz skatuves. Kā sunītis uzminēja, ka mēģinājums beidzies? Droši vien pēc tā, ka cilvēki pārstāja runāt nedabiskās, aktieriskās balsīs un pārgāja uz parastu, cilvēcisku runu. Gadījās tā, ka mūsu pilsētiņā nokļuva (ne jau pēc savas vēlēšanās) kāds tiešām apdāvināts aktieris . . Viņu uzņēma mūsu teātrī, un viņš dabūja lomu lugā, kurai režisors biju es. Sākās mēģinājumi. Un kas notika? Tiklīdz ierunājās aktieris A., tā tūlīt uz skatuves iznāca sunītis.»

Zirga dzirde ir tik jutīga un smalka, ka viņš sadzird, sajūt un spēj noteikt pat komandu vai signālu devušā cilvēka psihisko stāvokli. Jātnieka vai braucēja teiktais: «Ho-o-o! Mie-ie-rā!» tikai tad nomierinās zirgu, ja šīs komandas devējs pats būs mierīgs. Uztrauktam jātniekam neizdosies ne ar kādu pavēli piedabūt, lai zirgs lec pāri šķērslim, ja zirgs saklausīs, ka pats jātnieks ir nobijies. Skarbs uzkliedziens uz zirgu var iedarboties tikpat asi kā pātagas cirtiens.

Zemas normāla skaļuma skaņas uz zirgu iedarbojas nomierinoši, bet augstas — uztraucoši, un, ja tās skan ilgstoši, efekts var būt pat negatīvs. Atcerēsimies, ka zema skaņa ir līdzīga mierīgam, dziļam zirga

zviedzienam, bet augsta — zviedzienam, ar kādu zirgs pauž satraukumu.

Zirgu vairumam patīk mūzika, tā labvēlīgi ietekmē pat zirga iekšējo orgānu darbību. Literatūrā atrodamas ziņas, ka flautas priekšnesums zirgu iespaido spēcīgāk nekā vijoles skaņas. Kāda sengrieķu leģenda vēsta par to, cik smagas sekas izraisījusi zirgu reakcija uz flautas skaņām. Sibaras pilsētas iedzīvotāji ilgstoši dzīvojuši miera apstākļos. Kara gaitām zirgi viņiem vairs nav bijuši vajadzīgi. Lai pārtikušajiem, miera laiku izlutinātajiem pilsētniekiem zirgi tomēr sagādātu prieku, viņi tos apmācījuši dejot flautas skaņu pavadījumā. Pēkšņi izcēlies karš ar kaimiņiem — krotonu novada iedzīvotājiem, kuri zinājuši par savu ienaidnieku dejojošajiem kara zirgiem. Kad pretinieku karapulki satikušies, krotoni sākuši spēlēt uz flautām. Sibarieši zirgus vairs nav spējuši novaldīt, tie uzsākuši savu deju, un viņu saimniekiem tieši tāpēc karš bijis jāzaudē.

Melodija zirgu ietekmē vairāk nekā atsevišķas nesakarīgas mūzikas skaņas. Dzirdot mūziku, zirgi paceļ galvas, saspicē ausis, augstāk tur asti, bet nemierīgi nekļūst. Bieži vien arī urinē un mēslo. Jaunie zirgi pret mūziku ir jūtīgāki par gados vecākajiem. Zirgi labi izjūt mūzikas ritmu un tam labprāt pieskaņojas. Precīzā ritma izjūta un spēja ritmiski kustēties īpaši izjūtama, vērojot jātnieku parādi.

Arī no pieredzes varu teikt, ka daudziem zirgiem ir ne vien lieliska ritma izjūta, bet arī laba muzikālā atmiņa. 60. gados, būdams Latvijas PSR jātnieku komandas vadītājs Vissavienības sacīkstēs Kazahijas galvaspilsētā Alma-Atā, atklāšanas parādē jāju uz sporta meistares Aldas Ratenieces-Šuvcānes apmācītās ķēves Misas. Uz šīs ķēves jātniece daudzkārt

tika mūzikas pavadībā demonstrējusi dažādus iejā- des elementus, arī publikā ļoti iecienīto «spāņu soli». Kad es, jādams komandas priekšgalā, sasniedzu tiesnešu tribīni, kurai blakus pūtēju orķestris atskaņoja populāru jātnieku maršu, Misa bez mana pamudinājuma, bez jebkādas komandas sāka demonstrēt «spāņu soli» — mūzikas ritmā rikšot ar taisni uz priekšu izstieptām kājām. Publika bija sajūsmā.

Zirga īpatnējā, plastiskā dzirde kalpo arī orientācijai un attāluma noteikšanai. To apstiprina visā pasaulē slavenā itāliešu tīrasiņu auļotāju audzētāja F. Tezio novērojumi. Zirgs spēj orientēties arī ar paša veidotu skaņu un to atbalss palīdzību.

Jājamzirgs, kam jāšķērso grūti pārskatāms apvidus, soļo, ausis uz priekšu pavērsis, kaklu izstiepis, sprauslodams un pa reizei iešņākdamies. Viņš tā dara tāpēc, lai radītu atbalsi, kura palīdzētu «nopei- lēt» nepārskatāmo apkārtni. Ar atstarotās atbalss palīdzību zirgs nosaka apkārtējo priekšmetu, tātad arī iespējamo šķēršļu, atrašanās vietas. No šā piemēra redzam, ka šņākuļošana zirgam var palīdzēt orientēties, taču tā var liecināt arī par zirga satraukumu. Tāpat tā var noderēt, lai saprastos ar citiem savas sugas brāļiem, bet reizēm — arī kā brīdinājums vai draudi.

Zirgs spēj orientēties pēc dzirdes, ieklausoties arī savu soļu troksnī, kad viņš rikšo vai lēkšo. Tas, ka sporta zirgi pirms lēciena pār šķērsli vienmēr sa- spicē ausis uz priekšu, liecina ne vien par viņu labo omu un apņēmību šķērsli pārvarēt, bet arī par vēlēšanos dzirdēt kāju atsitienu lai pēc tā noteiktu attālumu līdz šķērslim un spēku, ar kādu atlēciens izdarāms.

Kā redzam, zirga dzirde daudzējādā ziņā ir pārāka par cilvēka dzirdi.

Zirga ausīm ir arī vēl otrs ļoti svarīgs uzdevums. To stāvoklis ganāmpulka biedriem un arī cilvēkiem ziņo par zirga sajūtām, reizēm arī par šo sajūtu diktētiem nodomiem. Ja zirgs jūtas labi un droši, tad ausis viņam ir nekustīgas, uz priekšu vērstas. Nepazīstamā vidē, kad priekšā atrodas kaut kas svešs, tās pastāvīgi kustas. Atpakaļ atglaustas ausis liecina par nepatīkamām emocijām, arī par naidīgumu, pat draudiem. Tādā reizē ar zirgu jābūt uzmanīgam! Noļukušas, mazkustīgas ausis vēsta par nogurumu, arī par gļēvu, flegmātisku temperamentu.

Cilvēka un citu augsti attīstītu dzīvu būtņu redzes

orgāni nodrošina apkārtējās vides izstarotās vai atstarotās gaismas, priekšmetu formas, lieluma, krāsas uztveršanu un arī attāluma noteikšanu līdz attiecīgam priekšmetam. Zirga redzes orgāns ir acis. Zirgam tās atrodas paprāvās galvas sānos. Sāniskā izvietojuma un acu zīlīšu gareniskās, ovālās formas dēļ zirga redzes lauks ir ļoti plašs (apmēram 300 grādu). Viņš redz gandrīz visu ap sevi. Ar niecīgu galvas pagriezienu viņš redzes lauku var paplašināt līdz 360 grādiem. Zirga acis neatkarīgi viena no otras spēj uztvert objektus, kuri atrodas pa kreisi, pa labi vai pat aizmugurē. Ganībās, plūcot zāli, zirgi bez galvas kustināšanas pārredz visu apkārtni. Sī īpašība ļoti nozīmīga bijusi savvaļas zirgu ganāmpulku drošības garantēšanai. No priekštečiem pārmantotās rūpes par savu drošību liek zirgam pievērst uzmanību visam, kas atrodas viņam blakus vai aiz viņa. Tas zirgam bieži vien traucē saskatīt priekšā esošo. Attālāku situāciju izpratne zirgam ir apgrūtināta.

Spēja saskatīt iepretim esošos priekšmetus zirgam atkarīga arī no pieres platuma. Tīrasiņu jājamzir- giem pieres daļa ir šaurāka nekā vezumniekiem, tāpēc var domāt, ka viņi priekšā esošos priekšmetus saredz labāk.

Jebkurš zirgs pieredzes ceļā apgūst māku koncentrēt maņu orgānu, tātad arī redzes, uzmanību attiecīgajai situācijai. Pilnīgi koncentrējot uzmanību uz kādu noteiktu objektu, apkārtējā vide it kā tiek atbīdīta tālāk un no apziņas izslēgta. Ja šādu stāvokli sasniedzam, audzinot un apmācot sporta zirgu, tad ceļš uz panākumiem ir vaļā.

Cilvēks ar savu rīcību nekad nedrīkst novērst zirga uzmanību. Lai konkūra* vai trīscīņas zirgs varētu pareizi novērtēt šķērsli, viņa galvai jābūt brīvai. To nedrīkst ierobežot ar stingri savilktām pavadām. Ja brīdī, kad zirgs gatavojas lēcienam, jātnieks viņu traucē, tad pat pieredzējis un talantīgs sporta zirgs var kļūdīties un klupt.

Zirgs tuvumā saredz pat ļoti mazus priekšmetus, uztver vissīkākās kustības. Viņš neredz tik tālu kā cilvēks, toties viņa acs uztver daudz vājāku gaismu. Zirgs redz arī tumsā. Šo lielisko gaismas uztveres spēju zirgam nodrošina acīs esošā gaismu atstarojošā kārta. Saules gaisma viņu neapžilbina, un viņš uz to nereaģē tā kā cilvēks — aizverot plakstus. Toties pēkšņā spilgtā gaismā zirgs redz sliktāk nekā cilvēks.

Ar zirga spēju uztvert sīkas, cilvēka acij nemanāmas kustības izskaidrojama kādreizējā Vācijas brī- numzirga Gudrā Anša māka risināt matemātikas uzdevumus. Patiesībā šis zirgs savas atbildes veidoja, redzot skolotāja un «eksaminētāja» neapzinātos niecīgos galvas mājienus.

Zirgu uzmanību sev ātrāk pievērš kustīga būtne vai priekšmets. Liekot lietā iedzimtas spējas un dzīves pieredzi, zirgs spēj saprast pat līdz galam neizpildītu kustību, atšķirt kāda cita zirga šķietamo uzbrukumu no īsta. Zirgu darbinot grožos, viņš izseko katrai cilvēka roku un pātagas kustībai. Tajā pašā laikā zirgs patur acīs arī cilvēku un visu apkārtni, gan saredzamo, gan saklausāmo un saožamo.

Kamēr līdz zirgam nav nonācis ožas vai dzirdes brīdinājums, viņš nekustīgi stāvošu plēsoņu neievēro. Zirgs izprot kustību nozīmi, bet neizprot, ar ko draud un ko nozīmē nekustīga stāja. Tāpēc

" Konkūrs — šķēršļu joslas pārvarēšana.

gadījumos, kad jāaptur satrakojies, ātri skrejošs zirgs, jānostājas viņam priekšā ar izplestām rokām. Rokas jāplāta, jāmāj zirgam ar lakatiņu, lai viņš redzētu, ka viņam pretī stāv dzīva būtne.

Uz jautājumu, vai zirgs saredz un atšķir krāsas, zinātnieki sniedz atšķirīgas atbildes. Daži apgalvo, ka zirgs krāsas neatšķir, bet novērtē tikai apskatāmā priekšmeta gaišuma vai tumšuma pakāpi, tātad priekšmetus it kā saredz tikai melnbaltus. Vācu hipologs M. Fukss apgalvo, ka zirgi atšķir tikai divas krāsas — zaļo un dzelteno. Tomēr B. Gržimeka eksperimenti ļauj secināt, ka viņi saredz un atšķir zaļo, zilo un sarkano krāsu. Jāievēro, ka arī cilvēka acs krāsas kā tādas nesaredz, bet gan uztver zināma garuma elektromagnētiskos viļņus, kuri mūsu smadzenēs rada krāsu priekšstatus. Eksperimentāli ir pierādīts, ka arī dzīvnieku redzes orgāni elektromagnētiskos viļņus uztver un atšķir šo viļņu garumus. Lai gan jādomā, ka zirgs uztver mazāk krāsu nekā cilvēks, tomēr nav pamata uzskatīt, ka zirgs nespēj pareizi saredzēt un atšķirt sava ganāmpulka biedru «mundierus». Tieši otrādi — praktiskie novērojumi liecina, ka, piemēram, sirms zirgs labprātāk biedrojas ar sirmas, bet ne citas krāsas zirgiem. Nav pamata domāt, ka putni, kam psihe ir mazāk attīstīta, cits cita krāsainās spalvas atšķir, bet zirgi ne.

Daudzi jāšanas mācību grāmatu autori novērojuši, ka sporta zirgi biežāk kļūdās, pārvarot zili krāsotas kārtis, ka parkūrs [1] ir grūtāks, ja tajā uzstāda daudz sarkanu un tumši zilu šķēršļu, bet vieglāks ar dzelteniem, zaļiem, baltiem, gaiši ziliem, gaiši sarkaniem un melniem šķēršļiem. Tāpēc jātniekiem, kuri jāj uz jauniem zirgiem, sākumā ieteicams lēkt pār zirgam vieglāk atšķiramas krāsas un tikai vēlāk, kad ir apgūta pieredze, pār grūtāk atšķiramas krāsas šķēršļiem.

Ir novērots, ka sarkani krāsots automobilis zirgu satrauc spēcīgāk nekā citādas krāsas auto. Iemesls tam var būt tāds, ka dabā sarkanā krāsa sastopama reti.

Jau atzīmēju, ka zirgs labi redz arī tumsā. Absolūtā tumsā viņam palīdz orientēties oža un tauste.

Sevišķi asi zirgs uztver objektus, kuri strauji maina formu un atrašanās vietu, bet sliktāk tos, kuri tuvojas slīdošā gaitā. Jādomā, ka zirgam lokomotīve, automobilis un traktors šķiet nekustīgi ķermeņi, kas tuvodamies kļūst aizvien lielāki.

Zirgu redzes īpatnības lielā mērā ir saistītas ar uztverto signālu psihisko apstrādi. Cilvēka redzes- spējas koncentrēšanu bieži vien vājina pārdomas, apcere, «iegrimšana sevī»: tas novērš uzmanību no apkārtējās vides. Turpretī daudzi zirga jutekļi un viņa apziņas daļas ir paredzētas vienīgi ārpasaules vērošanai — «iekšējā dzīve» viņa uzmanību nenovērš.

Zirgs no lielāka attāluma saredz tikai savu sugas brāļu, citu dzīvnieku un arī cilvēku siluetus, bet ne atsevišķas ķermeņa daļas. Toties to, kas atrodas vai notiek dažu metru attālumā no viņa, zirgs saredz ļoti labi, pat sīkas pārmaiņas cilvēka sejā, savu sugas brāļu «mīmikā». Viņš ievēro citu zirgu mutes izteiksmi, ausu stāvokli un muskuļu sasprindzinājumu atsevišķās ķermeņa daļās.

Par zirga redzes un ar to saistītām atmiņas spējām liecina kāds S. Madaja aprakstīts gadījums. Viena viņa paziņas Austrijas armijas kavalērijas virsnieka rīcībā nonācis zirgs, kura iepriekšējais īpašnieks — civilists — ar to rupji apgājies. šis zirgs nikni pretojies, kad viņa jaunais saimnieks, tērpies privātā uzvalkā, gatavojies sēsties seglos, bet neizrādījis ne mazāko satraukumu, kad viņš to darījis, ģērbies uniformā. Zirga apziņā uzvalks simbolizēja rupjību, bet krāsainā uniforma — labu, prasmīgu, zirgam patīkamu rīcību.

Zirga saskarē ar ārējo pasauli ļoti liela nozīme ir ožai, neapšaubāmi daudz lielāka nekā cilvēka dzīvē.

Zirgam ožas orgāns ir nāsis, kā arī to gļotāda, kuras nervu šūnas informē zirga smadzenes par visām, pat vissmalkākajām smakām un smaržām, arī tādām, ko cilvēks nespēj uztvert.

Ja zirgam barības vai ūdens smaržā kaut kas nepatīk, viņš no ēdamā un dzeramā novēršas, to ne- pagaršojis. Lielās ganību platībās zirgi labprātāk virzās pret vēju, lai laikus precīzi noteiktu vēja nesto smaku.

«Gani visādi centās virzīt ganāmpulku pa vējam, bet zirgi pretojās — centās iet pret vēju. Tikai tad, kad kļuva vēsāks, kad zirgi aizvien vairāk sāka just izsalkumu, tie paklausīja un sāka virzīties uz ganu izmeklēto auglīgo ganību vietu,» L. Baskins raksta grāmatā «Ganāmpulku dzīvnieku etoloģija».

Ķēve pēc dzemdībām vispirms aposta kumeļu un arī vēlāk apostīšanu atkārto. Jaundzimušam kumeļam sameklēt mātes tesmeni palīdz arī oža. Pirmoreiz no staļļa laukā izvests kumeļš cenšas uzturēties mātes tuvumā. Rodas iespaids, ka ap ķēvi būtu viņas smaržas zona, no kuras kumeļš neaiziet, kamēr nav iepazinis tuvāko apkārtni un konstatējis, ka tajā viņam nav nekā aizdomīga.

Zirgi savstarpēji iepazīstas un pirmoreiz sasveicinās, apostot viens otra nāsis un bieži vien cieši kopā saspiežot degunus. Jādomā, ka nāšu tuvumā atrodas kādi dziedzeri, kas izdala katram zirgam raksturīgu, tomēr viņiem visiem patīkamu smaržu. Pēc šādas apostīšanās zirgi ar turpmāko uzvedību skaidri parāda, kādas sajūtas izraisījusi jaunā paziņas smarža — simpātijas vai antipātijas. Tas viss liecina, cik liela nozīme smaržām un smakām ir zirgu savstarpējo attiecību veidošanā.

Pieredzējuši sporta zirgi neuzkrītoši aposta arī savus jātniekus, kad tie gatavojas sēsties seglos. Zirgus intriģē arī citu zirgu izkārnījumu smaka — viņi tos uzmanīgi aposta, bet izvairās tajos iekāpt. Daudziem zirgiem izkoptā tīrības sajūta liek izkārnīties tikai kādā noteiktā boksa stūrī. Zirgiem oža kopā ar dzirdi, redzi un tausti nepieciešama orientācijai apvidū, meklējot ierastās ganības, savu mājvietu, staļļa un ganību biedrus, novērtējot dzimum- partneri un arī izsargājoties no briesmām. S. Madajs raksta, ka kāds viņa paziņas darba zirgs reiz laukā zem aramkārtas saodis līķi un tā palīdzējis atklāt slepkavību.

Par zirgu teicamo ožu liecina arī mani vērojumi Burtnieku zirgaudzētavā. Tur šķirnes ķēvju un sporta zirgu ganības atrodas veca muižas parka tuvumā, kur nereti uzturas aļņi — mūsu zirgiem nepazīstami, tātad «bīstami» dzīvnieki. Tikko kāds no ganībās esošajiem zirgiem saož šo dzīvnieku smaku, kuri vēl nemaz nav redzami, viņš brīdi saspringst uzmanībā, tad skaļi nosprauslājas un panikā metas bēgt. Bēdzējam tad seko viss ganāmpulks. Dažkārt bēgšana ir tik trauksmaina, ka zirgi drāžas pāri aploku žogiem un tos salauž.

Zirga nāsis ir arī viņa emociju un sajūtu paudējas. Tās ne vienmēr ir mierīgas. Zirgam jūtot kaut ko nepatīkamu, nāsis izplešas un nervozi raustās. Ieplestas, kustīgas nāsis norāda arī uz elpošanas orgānu neveselību un uz paaugstinātu temperatūru.

Taustes receptori atrodas zirga ādā. Tie ir ļoti jutīgi, īpaši purns, paslēpenes, lūpas un ausis. Taustes receptori piedalās siltuma, aukstuma, sāpju sajūtu uztveršanā, līdzsvara nodrošināšanā, muskuļu sasprindzinājuma pakāpes un locītavu darbības regulēšanā. No pārējām sajūtām taustes sajūtas atšķiras ar to, ka izpaužas gan aktīvā, gan pasīvā formā. Citu maņu orgānu izraisītām sajūtām galvenokārt ir pasīva daba. Acs spiesta uztvert gaismas viļņus tikmēr, kamēr to no apkārtnes vērošanas nenošķir aizvērtie plakstiņi. Apkārtnē visu ar tausti uztverto viņi sākumā izjūt pasīvi, bet tad, lai to pilnīgāk izjustu un aptvertu, cenšas aktīvi pārbaudīt — aptaustīt, apskatīt, apostīt un nogaršot visu, ar ko saskārusies viņu ķermeņa virsma.

Cilvēkam tauste ir daudz labāk attīstīta nekā dzīvniekiem un tātad arī zirgiem. Cilvēka rokām līdzvērtīgu taustes orgānu zirgam nav. Reizēm zirgs svešu priekšmetu aptausta ar priekškājas nagu. Viņš arī jūt, vai iet pa cietu vai mīkstu, pa līdzenu vai nelīdzenu ceļu. Purvainā pamatnē zirgu vadīt ātrā gaitā ir gandrīz neiespējami, jo viņš ik solī baidās no iestigšanas. Zirgs lēni virzās arī pa akmeņainu ceļu, kur kāju likšanai viņam jāizmeklē līdzena vieta. Viņš nelabprāt, pamatu ar kājām pārbaudot, brien pa dubļainu ūdeni, kamēr dzidrā ūdenī iet bez šaubīšanās.

Lūk, kā to apraksta I. Indrāne romānā «Lazdu laipa»: «Ausmas pusē ūdeņiem piekļaujas pļavu klajumi ar kārklos aizlaistiem grāvjiem. . Cauri ziedu baltumam ņirdz rāvas sarkanīgās švīkas, un pats rāmākais zirgs tramīgi kāpjas atpakaļ un mīcās uz vietas, ja gabanu vedējam trūkst prāta izgrozīties pa cietākiem ceļiem.»

Zirga gaitas drošība nav atkarīga no naga taustes spējas, bet gan no kāju saspringto muskuļu vibrācijas, kuru radītais kairinājums tiek pārvadīts uz centrālo nervu sistēmu. Vibrāciju uztveres spēja dod iespēju zirgam sajust pat vājus zemestrīces grūdienus. Zirgi kļūst nemierīgi un metas bēgt vairākas dienas pirms zemestrīces sākuma.

Zirgam aktīvs un īpaši jutīgs taustes orgāns ir lūpas. Zirga lūpu jutīgumu, to pieskāriena maigumu bez šaubām izjūt arī cilvēks, kad zirgs ar lūpām rūpīgi aptausta kādu viņa ķermeņa daļu. Tā, pēc cienasta manas mīlules ar lūpām aizvien pārbauda man

rokas, kabatu saturu un «kratīšanu» beidz tikai tad, kad arī pēc pamatīgas meklēšanas vairs nekas nav atrodams.

Ganībās plūcot zāli, zirgs pirms tās nokošanas ar lūpām aptausta vai katru stiebru. Lūpu taustes spējas veicina uz tām augošie «taustes mati», kuri palīdz uztvert un pārraidīt jebkuru pieskārienu. Ļoti reti, daudz retāk nekā cilvēks, zirgs netīšām nokož un ierij kādu svešķermeni. Ja zirgam barības silē zem auzām iemetīsim kādu pavisam niecīgu priekšmetu (monētu vai stikla bumbiņu), tas tur paliks neaizskarts.

Zirgam apjomīgākais taustes orgāns ir āda. Katrā zirga ādas kvadrātcentimetrā ir vairāki simti nervu galu, ap 100 sviedru un ap 15 tauku dziedzeru. Adas jutīgums dažādu šķirņu zirgiem ir atšķirīgs, īpaši jutīga āda ir tīrasiņu šķirņu un siltasiņu zirgiem, kuriem priekštečos ir kāds tīrasinis. Tiem āda ir plāna un apmatojums smalks. Tāpēc ar viņiem jāapietas uzmanīgi — tie pakāpeniski jāpieradina pie pieskaršanās atsevišķām ķermeņa daļām, īpaši vēderam. Tas jāievēro, darbojoties ar jaunzirgiem un kumeļiem. Cilvēkam jāpiemērojas zirga taustes izjūtām.

Ada ir visvairāk pieejama apkārtējās vides, arī zirga saimnieka un kopēja ietekmei. Miljoniem nervu galu, kas atrodas ādā, uztver kairinājumus. Brīvā dabā tie pakļauti nepārtrauktai mainīgai gaisa temperatūras ietekmei un mehāniskam kairinājumam, nonākot saskarē ar smiltīm, putekļiem, koku un krūmu zariem, lapām, kādu dzīvu radību.

Teicami attīstīta zirgiem ir arī garšas sajūta. Garšas receptori atrodas mutes un mēles gļotādā. Jautājums par to, kas derīgs un kas kaitīgs, tiek izšķirts, balstoties uz ožas, taustes un garšas orgānu

iegūto informāciju kopumā. Arī labas garšas priekšsajūtu zirgs iegūst ar tausti un ožu. Tāpēc viņš nepieskaras kupli sazaļojušai ganību zālei, uz kuras saglabājusies zirga urīna vai izkārnījumu smaka. Kaut arī domesticētiem zirgiem vairs nav tās instinktīvās augstās garšas jutības, kāda bija viņu savvaļas priekštečiem, tomēr arī viņi spēj izvairīties no saindēšanās un neēd to, ko nepazīst, kas ir nepatīkams un tātad, iespējams, veselībai bīstams. Gadās, ka zirgi, kas nav nogaršojuši sakņaugus, ilgu laiku neaiztiek barības silē iebērtus burkānus un bietes. Pēc nogaršošanas viņi tos tomēr labprāt ēd. Daudzi zirgi ir pat pārāk jutīgi un līdz ar to īpaši izvēlīgi. Tie nedzer ūdeni, kas iesmelts svešā spainī vai ņemts no citu māju akas. Tāpēc, uz dažādām apskatēm, darbaspēju pārbaudēm un sacīkstēm braucot, zirgi jau iepriekš jāpieradina dzert no dažādiem spaiņiem vai arī jāņem līdzi ierastie dzēriena trauki.

Garša ir vienīgā no zirga maņām, kura nepalīdz viņam orientēties apkārtnē.

Zirga maņu orgānu darbība un to īpatnības, kā arī tas, ka šo orgānu darbība izraisa atšķirīgas, ļoti spēcīgas izjūtas, ļauj secināt, ka zirgs ir īpaši jutīgs, ļoti kustīgs un psihiski mobils, saprātīgs dzīvnieks ar asu uztveri, ka visas psihiskās norises viņam ir cieši saistītas ar ķermeniskajām. Tā zirga ādas aktivitāte, kura ietekmē arī psihes norises, ir saistīta ar komplicēto ķermeņa termoregulāciju. Visai liela ietekme uz zirga psihi ir ķermeņa izmēriem, masai, kustību ātrumam un ķermeņa lokanumam. Apmēram 75 kg smagam cilvēkam siltuma atdeve caur ādu ir 20 reizes lielāka nekā 600 kg smagam zirgam.

INSTINKTI UN DZIŅas

Visu dzīvo būtņu nervu sistēmas darbības pamatā ir instinkti un dziņas, kas balstās uz beznosacījuma refleksiem. Dziņa ir vairāk vai mazāk izteikta dzīvo būtņu tieksme apmierināt savas vajadzības. Instinkti nosaka un stimulē dziņas. Ir zinātnieki, kas šos jēdzienus nešķir. Tomēr tāda autoritāte kā grāmatas «Bioloģiskā psiholoģija» autors K. Leonhards stingri iestājas par to šķiršanu. Viņš uzsver, ka instinktam ir ciešs sakars ar maņu orgāniem, kamēr dziņām tāda sakara nav.

Instinkts faktiski nozīmē dziņas izpausmes pamudinājumu. Sī jēdziena zinātnisko skaidrojumu sniedzis profesors K. Rudzītis: «Instinkts ir komplicēta beznosacījuma refleksu virkne, dabiska tieksme izdarīt kādu mērķtiecīgu un derīgu darbību, darbības laikā neapzinoties tās sekas vai nozīmi.» Tam tuvs ir S. Madaja definējums: «Instinkts ir iedzimta zemākas pakāpes psihiska darbība, kura liek dzīvniekam uz zināmu kairinājumu atbildēt ar noteiktu kustību un rīcību. Vienas sugas dzīvniekiem šī reakcija ir vienāda. Pēc savas būtības instinkts ir iedzimts paradums.» C. Darvins to sauc par iedzimtu tieksmi, kuras piepildījums izraisa patiku. Ir redzama abu šo jēdzienu — instinktu un dziņu — sakritība galamērķī, bet skaidri izteikta atšķirība to izcelsmē. Vācu zinātnieks V. Blendingers, skaidrojot atšķirību starp jēdzieniem dziņa un instinkts, min šādu piemēru: «Zirgu uz mājām virza mājupdziņa, bet, lai šo māju sasniegtu pa pareizo ceļu, viņu vada orientēšanās instinkts.»

Domestikācijas ietekmē mājdzīvnieku dziņas un instinkti ir pavājinājušies. Instinktus reizēm atvieto citas psihiskas funkcijas — sajūtas, pieredzē un atmiņā balstīts saprāts. Uz instinktu un dziņu pārmantošanu lielu iespaidu atstāj attiecīgā indivīda vecums, dzīves vide, hormonu darbība un pat attiecīgā dzīvnieka kondīcija. Kā jau iepriekš teikts, psihiskā ziņā augstāk stādāmi tie īpatņi, kuriem saprāts valda pār dziņām.

Jaundzimušā kumeļa barības instinkts pamostas jau drīz vien pēc dzimšanas un atbrīvošanās no nabas saites. Vispirms mostas kustību dziņa — kumeļš mēģina nostāties uz kājām, paspert dažus soļus,

Kumeļa pieskāriens ķēves tesmenim izraisa piena izdalīšanos

reizēm pat krīt, pieceļas, osta māti, soļo tai apkārt. Tikai pēc tam viņam rodas ēstgriba, un viņš sāk taustīties ap māti, sameklē tesmeni un sāk zīst. Tātad kumeļā līdz zīšanai darbojas vairāki instinkti un tiek uztverta maņu orgānu sniegtā informācija.

Ikvienam zirgkopim jāievēro, ka kumeļam zīšanu ļoti apgrūtina kāju, ķermeņa, galvas un kakla sasprindzinātais stāvoklis. Dažkārt fiziski vājāki kumeļi sākumā nemaz nespēj zīst. Tādos gadījumos viņiem jāpalīdz vai ķēve pāris dienas jāslauc un kumeļš jādzirda no pudeles.

Pirmo kumeļa dzīves stundu ļoti pareizi un gleznaini apraksta bijušais kovbojs, vēlākais amerikāņu rakstnieks V. Džeimss: «Dūkanais nebija vēl ne stundu nodzīvojis, kad viņam jau radās interese par apkārtni . . . kumeļš nedroši pacēla galvu un ņēmās ošņāt zemi ap izstieptajām priekškājām. Māmuļa stāvēja blakām un, kolīdz kumeļš pakustējās, pieskārās ar purnu viņa īsajam kaklam un iezviedzās…

Vēl mazdrusciņ — un viņš jau sāka ausīties, tverdams ik skaņu, ko izraisīja māmuļas kustības. Kumeļš pūlējās noteikt vietu, kur viņa atrodas . . Tad viņš pēkšņi mēģināja uzslieties stāvus, taču kājas neklausīja . . slīdēja katra uz savu pusi. Vispirms vajadzēja tās savākt zem sevis . . Viņš . . pacēla galvu, pastiepa uz priekšu priekškājas . . un, laizdams darbā visu uzkrājušos spēku, uzslējās uz priekškājām, iztaisnodams arī pakaļkājas . . Nu atlika stingri turēt kājas un neļaut tām ļodzīties . . kaut arī ne visai droši, tomēr stāvēja. Māmuļa piegāja pie kumeliņa. Apostīja viņu, un viņš ostīja pretī. Bet tad talkā nāca daba, un viņš sāka zīst.»

Kā jau atzīmēju, turpmāk sevis uzturēšanas instinktu kumeļā un zirgā izraisa daudzu faktoru mijiedarbība organismā, piemēram, barības smarža, parastā ēdināšanas laika tuvošanās.

Zirgam tieksme pēc barības izpaužas ļoti spilgti. Cilvēks šo tieksmi var izmantot derīgu zirga refleksu izstrādāšanai un nevēlamu refleksu pārveidošanai. Par to, ka zirga sevis uzturēšanas instinkta ārējo izpausmju laba pazīšana var lieti noderēt, liecina gadījums Hrenovas zirgaudzētavā 19. gadsimta pirmajā pusē. No 1811. līdz 1831. gadam šo audzētavu pārzināja bijušais grāfa A. Orlova-Ces- menska dzimtcilvēks V. Šiškins. 1818. gadā, sagaidot Krievijas ķeizaru Aleksandru I, šis talantīgais zirg- kopis pieradināja audzētavas zirgus pie sekojošas kārtības: auzas silēs iebēra tikai pēc slēģu atvēršanas staļļa iogiem. Zirgu apziņā izveidojās sakarība starp gaismu un barošanas reizes tuvumu, un viņi to sāka gaidīt parastā veidā — nervozi cilājot kājas un nepacietībā iezviedzoties. Kad ķeizars nāca apraudzīt staļļus, logu slēģus vienlaikus atvēra simt

Slāpju dzesēšana

dzimtcilvēki, un, ķeizaram ienākot stallī, visi zirgi pavērsa galvas uz ienācēja pusi un gaidoši iezvie- dzās, bet V. Siškins raportēja: «Zirgi sveic jūsu ķeizarisko augstību!» Pateicoties par šo ļoti pagodinošo pārsteigumu, ķeizars dāvāja V. Šiškinam brīvību. Vēlāk agrākais dzimtcilvēks kļuva par personiskās zirgaudzētavas īpašnieku.

«Mīlestība nāk caur vēderu» arī zirgam, iepazīstoties ār jaunu kopēju, braucēju vai jātnieku. Izteiktā barības instinkta dēļ jāgādā, lai starp vienlaikus ēdināmiem zirgiem neizceltos konflikti. Piemēram, ganībās spēkbarības un ūdens silēm jābūt pietiekami garām, stallī zirgus ieteicams ēdināt «rangu» kārtībā, šādā gadījumā nav jēgas audzināt zirgā pacietību ar sodiem vai uzbrēcieniem.

Zirgam ir raksturīga neuzticība pret nepazīstamu barību. Zirgs, pārbaudot barību, dažkārt to noraida nepatīkamas smakas un garšas vai tikai nepazīšanas dēļ. Dažiem zirgiem, lai iepazītu barību,

Draugu pulka sāls garšo varen labi

nepieciešama pat vesela nedēļa. Toties visi zirgi bez jebkādas pārbaudes mīl grauzt koksni, īpaši apšu, alkšņu, ābeļu, egļu koksni. Tā ir dabiska instinktīva vēlme, kas pārmantota no savvaļas priekštečiem. Sīs tieksmes pamatā ir zirgu veselībai nepieciešamo vielu (vitamīnu un mikroelementu) nodrošināšana. Koka miza un zari veicina zirgu ēstgribu. Tāpēc ar pirmajiem ziemas mēnešiem zirgu pastaigu aplokos un barības silēs jāliek zari.

Zirgi ļoti jutīgi reaģē uz dažādām pārmaiņām savā apkārtnē, it īpaši barības galdā, boksa sienās. Katra novirze no normālā stāvokļa var negatīvi ietekmēt zirga ēstgribu. Tāpēc zirgkopim ik rītu jāielūkojas katra zirga stāvvietā un barības silē.

Viss ne7ināmais zirgam saistās ar draudošām briesmām. Viņš ir pabailīgs dzīvnieks. Katru jaunu, ne- iepazT tu priekšmetu zirgs vispirms aposta, aptausta ar lūpām un priekškājām. Pie tam viņš izstiepj galvu, bet kājas, it īpaši pakaļējās, ir gatavas aizsardzībai vai bēgšanai. Mūsu zirgu savvaļas priekštečiem ātra bēgšana ir bijusi galvenais pašaizsardzības līdzeklis.

Laika gaitā pašsaglabāšanās instinkts ir stipri pavājinājies. Pēc zirgu domestikācijas šo instinktu nomāca pieradums pie cilvēka, pie viņa gādības un aizsardzības, kā arī pieķeršanās un uzticēšanās saimniekam. Savukārt cilvēks aizvien augstāk vērtēja šādu zirgu «lēnprātību» un visādi to veicināja, pielāgodamies zirgu vajadzībām un raksturam, kā arī izvēlēdamies ganāmpulka veidošanai mierīgākos zirgus.

Ikvienam, kas kopj zirgus vai strādā ar tiem, jāzina, ka zirga emocijas lielā mērā balstās uz bailēm. Cilvēkam ātrāk, nekā ievēro zirgs, vajadzētu atklāt katru iespējamo baiļu cēloni. Tad zirgs ar balsi un kustībām jānomierina, tādējādi liekot saprast, ka briesmas neeksistē.

Lai zirga pašsaglabāšanās instinkts neizpaustos nepaklausībā un pretestībā, viņam jādod iespēja apgūt pieredzi, iepazīties ar visu, kas var izraisīt nedrošību. Zirgu var pieradināt pie apkārtnē saredzamām un sadzirdamām parādībām. Tā jāsāk kumeļa vecumā, dodot iespēju zirgiem nonākt saskarē ar dažādiem kairinājumiem. Jaunzirgu un atšķirtu kumeļu novietnēs un viņu darbināšanas laukumos apskatei ieteicams izvietot aizvien jaunus, vēl neredzētus priekšmetus: pie sienām pakārt krāsainas segas, spoguļus, plakātus, vējā plīvojošus maisus, atvērtu lietussargu, laukuma stūrī nolikt radioaparātu u.tml. Tādējādi bez lielām pūlēm var mazināt jaun- zirga bailes no visa svešā un neierastā, kas ir ap viņu.

Zirgā cīnās bailes un ziņkāre. Ja svešais priekšmets vai būtne nekustas, uzvar ziņkāre. Nezināmā iepazīšanai tiek liktas lietā visas maņas. Ja tam pietrūkst laika, zirgs metas bēgt.

Zirgs baidās no visa, ko viņi nepazīst, un nomierinās, iepazinis svešo priekšmetu

Zinātkāre kumeļam liek iepazīt līdz šim svešo sniegu

Zirga uzticēšanos saimniekam un pievēršanos saviem tiešajiem uzdevumiem var sekmēt, dodot iespēju viņam apskatīt, apostīt un aptaustīt visu neparasto. Zirgam jāpārliecinās, ka šis līdz šim brīdim svešais priekšmets viņa drošību neapdraud. Gadījumos,.kad nepieciešams šādu pieradināšanu atkārtot, zirga audzinātājam modri jāseko zirga uzvedībai un ar glāstu un mierīgu valodu pozitīvi jāietekmē sava audzēkņa psihiskās norises. «Ja zirgs gadiem ilgi ik dienu redzējis tikai savu boksu, staļļa gaiteni un manēžu, tad nav jābrīnās, ja viņš aplami reaģē uz visu, kas kļūst redzams, izjājot reālajā pasaulē,» saka H. Meiers. Zirga drošums ir jāsaglabā un jāstabilizē, pēc katra pārtraukuma darbināšanā un pirms katra pirmā starta jaunā sacīkšu sezonā pieradināšan u atkārtojot.

Aplama un rupja iejaukšanās zirga darbībā var samazināt viņa darbaspējas, izraisīt asociācijas par

neizprotamu iemeslu dēļ nodarītām sāpēm un līdz ar to padarīt zirgu aizdomīgu un pat ļaunu. Sāpju dēļ zirgs var zaudēt saprātīgumu, bailes var pārvērsties panikā. Zirgs var sākt izturēties pretēji saprāta balsij un pretēji tam, ko cilvēks no viņa vēlas. Ir bijuši gadījumi, ka dižciltīgs kumeļš no pārdzīvotā satraukuma mirst.

Pirms dažiem gadiem kādā Sibīrijas novada avīzē bija publicēts raksts, kurā stāstīts par gadījumu, kad zirgs aiz pieķeršanās savam saimniekam izglābis viņu no lāča uzbrukuma. Kad jātnieks no zirga nokritis, zirgs lāci nospēris ar pakaļkājām. Raksta autors zirga izturēšanos tomēr nav pareizi izpratis. Lācis apdraudēja kā jātnieku, tā zirgu. Tas, ka zirgs nospēra lāci, liecina, ka viņu vadījis pašsaglabāšanās instinkts. Zirga pakaļkājas ir aizsardzības, nevis agresijas ierocis. Ja zirgs uzbrūk, tad viņš to dara ar zobiem un priekškājām. Bet reizēm arī tās viņam noder tikai aizsardzībai.

Esmu pārliecināts, ka kļūdās arī tie autori, kuri, aprakstot viduslaiku jātnieku kaujas, zirgus attēlo kā karavīru cīņu biedrus, piedēvējot arī viņiem vēlēšanos gūt uzvaru. Kad viduslaikos karavīru zirgi kaujas laukā ir koduši un spēruši, tādējādi kaitējot pretiniekam, viņu uzvedību ir noteicis pašsaglabāšanās instinkts. Kaujas laukā apdraudēti jutās arī zirgi!

Pašsaglabāšanās instinkts izpaužas arī iepazīšanās brīdī ar svešu sugas brāli. Zirgs to appēta, bet ik brīdi ir gatavs aizstāvēties.

Ja zirgs ir apdraudēts, pašsaglabāšanās instinkts bieži vien liek tam bēgt. Ja bēgšana nav iespējama, viņš sāk aizstāvēties — spert, kost, spiest pie sienas. Tāpēc, ieejot boksā, lai iepazītu svešu zirgu, viņš vispirms jāuzrunā un jāļauj sevi aptaustīt un apostīt.

Mātes instinkts ķēvei izpaužas kumeļa aprūpēšanā, gādībā par viņa labsajūtu un drošību. Tas rod izpausmi drīz pēc kumeļa piedzimšanas. Daudzi pētnieki domā, ka pašos pirmajos mirkļos pēc dzemdībām ķēve savu tikko dzimušo pirmo kumeļu uzskata par kaut ko negaidītu, līdz šim neredzētu. Mātes instinkts viņā rodas tikai pēc jaunās dzīvās un kustīgās radības apošņāšanas. Tad viņa klusi iezviedzas un sāk kumeļu aplaizīt. Ar katru mirkli pieaug viņas pieķeršanās kumeļam un apziņa, ka tas ir viņas bērns. Vienlaikus pieaug apņēmība to aizsargāt.

Matēs instinkts ķēvei izpaužas kumeļa aprupešana, gādība par viņa Jabsajūtu un drošību

Ķēve kumeļu atkārtoti aposta pēc katras viņa īslaicīgas prombūtnes. Tādējādi viņa no jauna pārliecinās, ka tas ir viņas, bet ne citas ķēves kumeļš.

Te lasītājs varētu jautāt: «Bet kā ir ar ērzeļiem?» Zinātnieki atbild, ka apzinātas tēva jūtas ērzeļiem nepiemīt. Ja kādreiz nodibinās draudzība starp ērzeli un kādu viņa pēcteci, tad tā balstās tikai uz ilgas kopdzīves laika simpātijām.

Zirgu priekštečiem, kuri, dzīvodami savvaļā, ik gadus veica tūkstošiem kilometru garus pārgājienus, orientēšanās spēja bija ļoti attīstīta un faktiski lielā mērā noteica viņu izdzīvošanu. Domesticēta zirga gēnos tā vēl joprojām ir saglabājusies, kaut gan krietni vājāka. Mūsdienās to vingrināt vairs tikpat kā

Kumeļš mierīgi atpūšas, viņš jūtas drošs, jo māte ganās tuvumā

nav iespējams. Par zirgu orientēšanās spēju nepārprotamu izpausmi vēsta gan seno laiku, gan jaunlaiku rakstnieki, vēsturnieki un arī jātnieki.

Persiešu valdnieks Dārijs III pēc zaudētas kaujas pret Maķedonijas Aleksandru bēdzis mājup uz ķēves, kurai pirms dažiem mēnešiem dzimušais kumeliņš palicis mājās. Ķēniņa pavadoņi aizjājuši pa parasto kara ceļu, bet Dārija ķēve, vēlēdamās ātrāk sasniegt mājas un savu kumeļu, izvēlējusies citu, kā vēlāk izrādījies, visīsāko ceļu, un viņi mājas sasnieguši pirmie.

Kāds kavalērijas virsnieks stāsta par gadījumu, kas noticis ap 1900. gadu. Huzāru pulka zirgs, kurš no Potsdamas slēgtā dzelzceļa vagonā bijis aizvests uz kādu ap 200 km attālu vietu, izrāvies no zirg- kopja rokām, aizbēdzis un pēc piecām dienām sveiks un vesels atgriezies savā agrākajā stallī pie Potsdamas. Tiesa gan, bez iemauktiem, taču segli bijuši

veseli. Sis zirgs bija veicis aptuveni 250 km pa gluži nepazīstamiem ceļiem, šķērsojis pilsētas, dzelzceļa līnijas.

Pazīstamais ungāru jātnieks, treneris un hipologs S. Madajs raksta, ka viņa ķēve vienmēr pati atradusi ceļu no apkārtējiem laukiem uz kavalērijas kazarmu stalli. Ar laiku viņa šo ceļu sākusi saīsināt — izvairīties no līkumiem. Beidzot viņa atradusi visīsāko, vēl nekad neieto ceļu. Nonākusi pie kazarmām brīdī, kad vārti bijuši aizvērti, viņa pamatīgi apostījusi gan vārtus, gan rokturi un arī žoga sienu, meklēdama iespēju vārtus atvērt.

Par zirga izcilo vietas atmiņu un orientēšanās spējām nešaubās neviens, kas ir jājis vai braucis ar zirgu cilvēka acīm nepārskatāmā apvidū, mežā, tumsā vai putenī. Ikviens tad ir jutis, ka zirgs instinktīvi tiecas mājup. Pietiek tikai palaist vaļīgāk pavadas vai grožus. Jādomā, ka šādos gadījumos zirga orientēšanās spējas balstās gan uz instinktu, gan arī uz lielisku vietas atmiņu.

Angļu zoopsihologs A. Hoits stāsta, ka, pētot zirga orientēšanās spējas, viņš izdarījis izmēģinājumus ar vairākiem zirgiem. Viņš uz tiem iejājis meža biezoknī un tad ļāvis zirgiem vaļu. Neviens no tiem nav pazaudējis pareizo virzienu uz mājām.

To pašu apliecina arī B. Gržimeks grāmatā «Pērtiķa mīlestība»: «Vācu mednieks Hinše stāstīja, ka viņš Kanādas ziemeļos kādā faktorijā iznomājis 2 zirgus, par kuriem viņam bija jāmaksā trīs dolāri dienā. īpašnieks pateicis, ka pēc aizjāšanas galā viņam tikai jānoņem zirgiem apauši un preču saiņi un zirgi jāpalaiž vaļā. Pēc divām dienām, ieradies nākamajā apmetnē, Hinše noņēma zirgiem saiņus, atbrīvoja viņus no apaušiem, uzšāva tiem ar plaukstu, un — ohol — tie jau peldēja atpakaļ pāri upei. Vēl ilgi pēc tam bija dzirdams viņu soļu troksnis, kas pamazām izgaisa tālumā.»

Zirgiem ir lieliski attīstīta arī laika atmiņa un izjūta — reizēm tā ir pat pārāka nekā cilvēkam. Par to liecina kādās ogļraktuvēs izdarītie novērojumi. Tur katram zirgam ik dienas vajadzējis izvest 30 vezumus ogļu. Un zirgi paši bez pamudinājuma devušies uz savām stāvvietām tikai pēc 30. brauciena, ne agrāk. Ja viņi izjūgti ātrāk, tad palikuši stāvam, it kā apzinoties, ka darba diena vēl neesot beigusies.

Dziņu piepildījums būtībā padara zirga psihi

Kas gan tur ir tik interesants?

harmonisku. Tās var būt cilvēka vēlmēm labvēlīgas vai antagoniskas. Nedrīkst aizmirst, ka atsevišķu dziņu pārlieka pārspīlēšana vai ierobežošana var izraisīt psihes traucējumus, proti, neirozes. Ja, piemēram, krasi apspiež kustību dziņu, tad var attīstīties agresija vai pastiprināta dzimumdziņa, var izveidoties nevēlami paradumi.

Visi zirgi ilgojas pēc savu sugas brāļu sabiedrības. Zirgi, tāpat kā viņu savvaļas senči, ir sabiedriski dzīvnieki, kas mīl uzturēties savu ciltsbrāļu saimē.

Kā liecina Vissavienības Zirgkopības zinātniskās pētniecības institūta līdzstrādnieces N. Anašinas pētījumi, Vidusāzijā visu gadu savvaļā dzīvojošie zirgi izturēšanās ziņā ir tuvi īsto savvaļas dzīvnieku populācijām. Kopīga dzīve viņos izveidojusi sabiedriskās izturēšanās «likumu» kompleksu.

Brīvā zirgu ganāmpulka bioloģiskās struktūras pamatvienība ir pieredzējuša, spēcīga ērzeļa vadīta kopa. Vairākas kopas veido ganāmpulku. Gan kopā, gan ganāmpulkā tiek stingri ievērota rangu kārtība. Katrā zirgu kopā vadošais ir pieredzējušākais, spēcīgākais ērzelis. Aiz viņa rangu kārtībā seko vadošā ķēve.

Tikšanas

Ilgstošā kopdzīvē starp vienas kopas zirgiem izveidojas ļoti ciešas saites. Tā, 1942. gada augustā, kad no Karačajevas zirgaudzētavas tika evakuēti zirgi, kādas kopas vadošais ērzelis no 300 ķēvju lielā evakuējamo ķēvju ganāmpulka atšķīra viņam «mīļākās» 30 ķēves ar kumeļiem un aizdzina kalnos.

Kopas jaunzirgiem sasniedzot dzimumgatavību, vadošais ērzelis padzen no kopas visus savus šo vecumu sasniegušos pēctečus. Padzīdams tos, viņš izslēdz tuvradniecīgas pārošanās iespējas. Ilggadīgi novērojumi liecina, ka ganāmpulka ērzeļi labi pazīst savas meitas un tās neaplec.

Zirgiem piemīt biedrošanās, ranga ievērošanas, savstarpējas saderības tieksmes. Viņiem nepatīk vientulība. Piemēram, čehu zinātnieki, eksperimentējot ar zirgiem, uz pāris mēnešiem no mātes un pārējā ganāmpulka bija atšķīruši tikko piedzimušu kumeļu. 5ajā atšķirības laikā kumeļš redzēja tikai savu kopēju un pieķērās viņam kā mātei. Kad pēc tam kumeļam pirmo reizi parādīja zirgu, viņš no tā bēga tāpat, kā iepriekš bija bēdzis no govs. Vēlāk kumeļš ar zirgiem sarada, pieķērās viņiem un izturējās gluži tāpat kā citi vina vienaudži.

Pieķeršanās un draudzēšanās tieksme piemīt daudziem zirgiem. Ja no ganāmpulka aizved projām kāda zirga draugu, pirmā uztraukums ir tikpat liels, it kā būtu aizvests viss ganāmpulks. Vēlēšanās atrasties savu sugas brāļu vidū ir pārmantota no savvaļas zirgiem un ir saistīta ar viņu drošības sajūtu.

Nereti zīdāmkumeļš ļoti pieķeras ne vien savai mātei, bet arī cilvēkam, kas bieži vien uzturas kopā ar viņu un rotaļājas. Šādu gadījumu piedzīvoju, strādādams kolhoza «Tērvete» zirgaudzētavā. Tīrasiņu ķēvei Prelūdijai tur piedzima vēlākais republikas čempions trīscīņā — ērzelis Diploms. Vairākas reizes dienā mazo kumeliņu es mēdzu ņemt klēpī un aijāt. Šī rotaļa Diplomam tā iepatikās, ka viņš, man ienākot boksā, pats sāka «prasīties» klēpī un bija ļoti nelaimīgs, ka es, pēc kāda laika viņam smagākam kļūstot, to vairs nespēju auklēt.

Zirgs pēc būtības ir ļoti sabiedrisks dzīvnieks, kam raksturīga savas kopas locekļu savstarpēja izpalīdzība. Atņemot zirgiem kopīgo dzīvesveidu, mēs kaitējam viņu turpmākai attīstībai. Lai jaunzirgi nezaudētu piemērošanās spējas un varētu saprasties ar citiem zirgiem, lai viņu psihe neciestu, lai viņi nekļūtu patvarīgi, ļauni vai gļēvi, tie noteikti jāaudzē grupās pa trim četriem, vismaz pa diviem kopā. Plašās ganībās viņi paši tā nodalās. Tur viņi var izvēlēties tādus biedrus, kas viņos izraisa simpātijas un draudzības jūtas. Vienatnē auguši kumeļi un jaunzirgi neprot priecāties un draiskoties. No viņiem izaug zirgi, kuriem nepiemīt darba mīlestība un cīņas griba.

Ugunsgrēkā zirgus ir ļoti grūti glābt tieši tāpēc, ka aiz bailēm viņi cenšas palikt savā ierastajā sabiedrībā. Zirgs spēj pārvarēt bailes un biedrošanās dziņu tikai tad, ja ir ļoti stipri pieķēries kādam cilvēkam un pilnīgi pakļaujas viņa gribai. M. Gorkijs ir stāstījis, ka šādā bezcerīgā situācijā no degošas kūts savu zirgu izdevies izvest viņa vecmāmuļai — zirga ilggadējai saimniecei.

Tā kā viena ganāmpulka vai vienas grupas zirgi ietekmē cits cita izturēšanos, tad grupas kopdarbība ir saskaņota. Ja pajūgā satrūkstas viens zirgs, tad, iespējams, var sākt neprātīgi traukties arī pārējie pajūga biedri. Ja kopējās ganībās vai jātnieku vienībā no kaut kā, piemēram, no negaisa, sabaidās viens zirgs, tad panika var pārņemt visus zirgus.

Labi pazīstamu jaunzirgu draudzīga tikšanās

Sādu panisku neprāta pārņemtu zirgu aujošanu apraksta Z. Skujiņš «Novelē par Cingizhana zirgu»: «Reiz Džebi no snaudas pamodināja draudīgs troksnis . . mazliet atguvies, saprata, ka tuvojas negaiss . . Pēkšņi pašķīda žilbinoša gaisma, izlocīdamās debesīs kā arkāna cilpa. Un tūdaļ pēc tam nodārdēja tā, it kā visaugstākās kalnu virsotnes būtu nobrukušas un gāztos lejā pa nogāzi. Viņš skaidri sajuta drebam zemi. Un, debesīm vēlreiz spokaini uzliesmojot, Džebe ieraudzīja pa ieleju veļamies milzīgu krēp- jainu vilni . . Zirgi sprauslādami un krākdami auļoja tieši šurp. Džebe, izslējis galvu, metās uz priekšu. Karstās elpas un sviedru smakas mutulis strauji tuvojās. Pa labi un kreisi jau staipījās slapji kakli, negaisa ugunīs spīdēja baltas, bezprātīgas acis. Džebe, gandrīz vai lidodams, visiem spēkiem centās lauzties sāņus, bet zibeņu pātagotais zirgu vilnis strauji auga, iekļaudams viņu ar katru brīdi ciešāk . . Zirgu vilnis maldamies un griezdamies auļoja pret augstieni. . . priekšā bija aiza . . Auļot kļuva aizvien grūtāk, Džebe bija iespiests barā tik cieši, ka tikai ar pūlēm varēja ievilkt elpu . . Vilnis gāzās uz priekšu . . Gaisā skaidri varēja jaust saltu vēsumu, bet zirgi joprojām drāzās uz priekšu. Un arī Džebe auļoja līdz ar citiem zirgiem, jo viņš vairs nebija Džebe, bet tikai piliens vilnī.»

Kumeļam, kā jau tas sabiedriskam dzīvniekam pienākas, jāaug savu paziņu un draugu vidū. Zirgu grupa, kad tiem uzbrūk ienaidnieks, kopš savvaļas laikiem arvien stājas rangu secībā — jaunākie un vājākie vidū, stiprākie ārmalā. Rangu nosaka ne vien fiziskais spēks, bet arī katra īpatņa drosme, apķērī- gums un it īpaši pieredze un psihiskās attīstības līmenis. Sādu vecāku zirgu respektēšanu apraksta Ļ. Tolstojs stāstā «Holstomērs», kuru viņš nosaucis par «zirga vēsturi»: «Tikko jaunā, palaidnīgā ķēvīte izgāja caur zirgu aploka vārtiem, tā piešķieba un mazliet nolieca galvu, pameta gaisā savu pakaļdaļu un iespiedzās. Viņa tomēr neiedrīkstējās aizskriet priekšā vecajai sirmajai Zuldibai, kura, soļojot lēnā, smagnējā gaitā, vēderu no vienas puses uz otru šūpodama, gāja, kā parasts, visa zirgu bara priekšgalā.»

Ne vienmēr augstāko rangu izkaro cīniņā, lielākoties šo jautājumu izšķir miera ceļā, vērtējot pēc psihiskās attīstības. Tomēr reizēm darbā tiek laistas arī pakaļkājas un zobi.

Sādu mūsdienās reti vērojamu gadījumu — kauju starp diviem konkurējošiem ērzeļiem noskatījies un aprakstījis vācu zoopsihologs O. Antonijs. Viņš stāsta: «Kaujai gatavojās ruds arābu tīrasinis un mazs, palss haflingietis. Viņi tuvojās viens otram ar zemu noliektām galvām, atpakaļ atglaustām ausīm. Sākumā riņķoja viens ap otru, tad, pacēluši galvas, atplestiem žokļiem metās cīņā. Palsais saķēra rudo aiz krēpēm un centās nospiest pie zemes. Rudais, nikni kožot, aizsargājās un piespieda uzbrucēju atlaist sāpīgo tvērienu. Tad viņš muka vai izlikās mūkam. īsā pārskrējienā vajātājs kā traks koda bēgošā rudā ērzeļa sānos. Rudais aizsargājās sperdams. Pēkšņi viņš apstājās, devās uzbrukumā palsajam pretiniekam un centās sagrābt ar zobiem viņa rīkli. Abi ērzeļi pacēlās uz pakaļkājām un spārdīja viens otru ar priekškājām. Palsajam izdevās atbrīvoties, taču varēja redzēt, ka viņš ir paguris. Palsais vēl

Kumeļš ir mierīgs, bet ķēve ar draudīgu izteiksmi noraida citu ganāmpulka zirgu tuvošanos

aizsargājoties mēģināja iespert pretiniekam ar pakaļkājām. Šai brīdī abus sacensoņus izšķīra zirgaudzētavas dežurants. Abi kaušļi asiņoja. Palsajam bija sakosts kakls, rudajam — gara rēta kreisajā sānā.» Autors secina, ka sacensoņu ievainojumi, ievērojot to, ka abi bija apkalti, uzskatāmi par viegliem. Patiešām, šādas ērzeļu kaujas reizēm beidzas ar nāvi.

Lauku darbos un jāšanas sportā izmantotie ērzeļi ir savaldīgāki, to aktivitāte mazāka. Tā kā viņus vaislai neizmanto, greizsirdības jūtas viņiem ir gandrīz zudušas. Mitinoties kopīgā stallī un kopā strādājot, starp šiem ērzeļiem izveidojas nevis naidīgas, bet drīzāk gan draudzīgas attiecības. Tomēr, lai viņos neizraisītu agresivitāti, nav ieteicams tos laist kopā ganībās.

Nedrīkst aizmirst, ka ērzeļiem viens no dabas dotajiem uzdevumiem ir gādība par ķēvju un kumeļu drošību. Par to liecina viņu ilkņi, Savvaļas ērzeļu ilkņi bijuši bīstami jebkuram ienaidniekam. Mūsdienās, kad mājas ērzeļiem bara vadoņu funkcijas ir atņemtas, ilkņi savu nozīmi ir zaudējuši.

Zirgu grupai ganībās papildinoties ar zīdāmku- meļiem un viņu mātēm, katram no viņiem attiecīgais rangs tiek nekavējoties ierādīts. Ar laiku rangu kārtība var tikt pārdalīta. Kumeļš — vadonis — vēlāk ļoti bieži kļūst par labu, pat augstas klases sporta zirgu. Tā tas notika ar kolhoza «Tērvete» zirgaudzētavā izaudzēto Trakēnes šķirnes ērzeli Huzāru (dzim. 1973), kurš pēc apmācības Rīgas republikāniskajā lietišķo sporta veidu skolā jātnieka S. Sakurova vadībā parādīja lieliskas spējas konkūrā.

Audzētavās nekad nevajadzētu izjaukt jaunzirgu grupā iedibinājušos rangu kārtību un atņemt grupai tās vadītāju, kuru skaidri var saskatīt jaunzirgu spēlēs un skrējienos. Augstākais rangā vienmēr auļo grupas priekšgalā. Reizēm līderis cenšas arī ārēji parādīt savu pārākumu — viņam ir stalta stāja, augstu pacelta galva, «teatrāla» gaita.

Ja vadošais zirgs tiek ievainots un zaudē pašapziņu, to bieži vien izmanto viņa ganāmpulka biedri un cenšas ieņemt līdera vietu.

Tiem, kas nodarbojas ar jāšanas sportu, jāievēro, ka rangā augstākais zirgs negrib atrasties jātnieku nodaļas beigās. No šīs nevēlēšanās viņu var atradināt tikai ar ilgu, sistemātisku darbu, bet ne ar varu.

Ja ganāmpulkā ieved jaunu zirgu, tad viņš sākumā jāpasargā no pārējo sugas brāļu uzbrukumiem. Viņu jau stallī ieteicams iepazīstināt ar nākamajiem grupas biedriem. Tas obligāti jādara tad, ja jaunpienā- cējam ir no pārējā ganāmpulka krasi atšķirīga ķermeņa uzbūve un apmatojuma krāsa.

Gludauļošanas sacīkstēs izmantojamiem zirgiem reizēm gadās novērot tā saucamo zirgu psihisko salipšanu. Šādus zirgus sacīkstēs ir grūti aizvadīt garām viņa pāriniekam vai visai viņa grupai. Lai «salipšanu» novērstu, treniņa laikā zirgam jārada pārliecība, ka drauga apdzīšana neradīs sāpes — sitienus ar steku, bet gan sagādās ko patīkamu — nesīs glāstus un cienastu.

Lielais vezumnieks un mazais ponijs grib iepazīties

Dažu zirgu pāru cieša draudzība, kuru tāpat varētu saukt par «salipšanu», vērojama arī citādi izmantojamiem zirgiem. Gadās, ka vienā ganāmpulkā nokļūst divi agrāk savā starpā nepazīstami zirgi un drīz vien sadraudzējas. Viņi iet kopā padzerties, pie barības siles, ganībās kopā virzās no viena aploka gala uz otru. Rodas iespaids, ka viss, kas notiek viņu apkārtnē, uz viņiem neattiecas. Šādus pārus visbiežāk veido ārēji līdzīgi zirgi, it īpaši tādi, kam ir vienādas krāsas apmatojums. Lūk, kā šādu gadījumu apraksta V. Blendingers: «Kādā zirgu ganāmpulkā, kurā bija ruds siltasiņu zirgs, divi bēri poniji un viens sirms Setlendas ponijs, ieveda lielu sirmu angloarābu šķirnes ķēvi. Abi sirmie tūlīt cieši sadraudzējās. Drauga izvēli krāsa iespaidoja stiprāk nekā ķermeņa lielums un zirga tips.»

Divu jau agrāk iedraudzējušos jaunu ērzeļu satikšanos apraksta zinātniece I. Tumba VFR žurnālā «Zirgi Šodien»: «Satiekoties viņi apsveica viens otru, sa- spicējot uz priekšu ausis, izliecot kaklu un dziļi, šņācoši iezviedzoties. Satuvojušies viņi apostīja viens otra nāsis, tad kaklu un plecus, turklāt, šo procedūru uzsākot, viņi skaļi «iekviecās» un pameta uz priekšu vienu priekškāju. Tūlīt pēc tam, nostājušies blakus, atkal skaļi «iekviecās», apostīja viens otra sānus un dzimumorgānus. Arī šoreiz viņi pamēģināja iespert otram gan ar priekškājām, gan pakaļkājām. Tas tomēr nebija apzināts uzbrukums, bet tikai sevis «parādīšana», «palielīšanās». Tad viņi vairākas reizes apriņķoja viens ap otru un izkārnījās. Tam sekoja divu ērzeļu raksturīgs pazīšanās pārbaudes rituāls: savu un otra ērzeļa mēslu apostīšana. Uz apostītām mēslu kaudzītēm viņi «uzlika» vēl pa mēslam. Atkarībā no jauno ērzeļu temperamenta un agresivitātes tam var sekot rotaļveida sacensība. Pat īsta kauja. Mierīgi ērzeļi vai zirgi, kādi tie bija šoreiz, pēc mēslu apostīšanas ceremonijas viens no otra attālinājās un sāka plūkt zāli.»

Katram zirgkopim, kura kopšanā ir vairāki zirgi, vajadzētu viņus novērot gan stallī, gan ganībās, lai iepazītu viņu atšķirīgos raksturus un izturēšanās īpatnības.

Biedrošanās dziņa, tāpat kā jebkurš psihisks process, nenotiek izolēti, to ietekmē dažādas izjūtas, simpātijas un antipātijas. Piemēram, kāds zirgs savā grupā var būt pats spēcīgākais, tāds, no kura visi pārējie baidās, bet ne pats mīļākais, kam pārējie simpatizē. Zirgu savstarpējās simpātijas skaidri izpaužas «sabiedriskotajā» ādas apkopšanas procedūrā, kad viņi cits citam ar priekšzobiem tīra ādu un apmatojumu.

Stallī blakus jānovieto savstarpēji saderīgi zirgi. Ja gadās, ka stallī jātur viens zirgs, tad, lai apmierinātu viņa biedrošanās dziņu, tam blakus vēlams novietot kādu citu mājdzīvnieku — aitu vai kazu. Agrāk staļļos bieži vien turēja āžus. Tie notiesāja gaiteņos nobirušās barības paliekas, atbaidīja žurkas un sermulīšus. Pēdējie rotaļājoties mēdz lēkāt pa zirgu mugurām un savelt viņiem krēpes un astes grūti izjaucamās pīnēs.

Zirgu biedrošanās dziņa ir izmantojama arī jaunzirgu apmācībā. Jaunos zirgus pirmajās braukšanas reizēs ieteicams jūgt pārī ar jau apmācītiem zirgiem.

Jauki ir pat īsi tikšanās brīži

Tas pats attiecas uz jauniem apmācāmiem jājamzir- giem. Jaunie zirgi cenšas atdarināt vecos, tie jūtas saistīti ar grupu vai ar kādu šīs grupas locekli un tāpēc paklausīgāk izpilda vadītāja norādījumus.

Zirgu biedrošanās dziņa ļauj viņiem nodibināt draudzību ar sev labvēlīgu cilvēku, pat ar suni vai citu mājdzīvnieku. Tā R. Vavra grāmatā «Zirga Equus radīšana» raksta: «Zirgu uzvedības pētnieki ir vienisprātis, ka pat intensīva zirga nodarbināšana tikai retos gadījumos spēj pilnīgi nomierināt un aizstāt viņa dziņu pēc citu zirgu sabiedrības.

Ja atsevišķi turētam zirgam nav iespējams nodrošināt viņa sugas brāļu tuvumu, tad viņa sabiedriskās tieksmes apmierināšanai noder arī kāda cita dzīva radība, kaut vai kaķis. Zirgs spēj pieķerties arī šādiem «draugiem».

Par spilgtu paraugu ciešai zirga un kaķa draudzībai, kas zirgam nodrošinājusi labu omu un arī izcilas darbaspējas, angļu hipologi min 1870. gadā dzimušās brīnumķēves Kincsēmas ciešo draudzību ar kaķi, kas atpūties, guļot ķēves barības silē vai uz viņas muguras. Kincsēma, kura 54 reizes uzvarējusi ļoti atbildīgās auļošanas sacīkstēs, bijusi tik ļoti pieķērusies šim kaķim, ka bez viņa vilcinājusies ieiet transportlīdzeklī, nav ļāvusi sevi ievest svešā stallī. Domā, ka šī draudzība un tās izraisītā labsajūta ir bijusi izšķiroša šīs ķēves fenomenālo darbaspēju sekmēšanā.»

Reizēm zirgs ir tik ļoti pieķēries savam saimniekam, ka viņa prombūtnē atsakās no barības. šādu notikumu 1899. gadā aprakstījis T. Cirns: «Pēc Hanoveras armijas kapitulācijas kāds Langenzalcas apkaimes muižnieks kaujaslaukā atrada ievainotu dragūnu un viņa ievainoto zirgu. Dragūns lūdza pārdot maizi, lai paēstu pats un pabarotu zirgu. Vēlēdamies palīdzēt, muižnieks paņēma karavīru pie sevis un, redzēdams, cik ļoti viņš pieķēries savam zirgam, armijas izsolē nopirka viņa sirmi, kuru sauca par Herkulesu. Pa to laiku, kamēr karavīrs, saslimis ar nervu drudzi, gulēja bezsamaņā, zirgs neēda viņam piedāvāto teicamo barību un aizvien vairāk novājēja. Tad muižas īpašnieks pavēlēja savam zirgkopim uzvilkt dragūna uniformu, piekārt viņa zobenu un, nesakot ne vārda, barot Herkulesu. Pēdējais, krāsainās uniformas un zobena klabēšanas apmānīts, priecīgi iezviedzies, tuvojās savam šķietamajam saimniekam un ņēmās ēst viņa atnesto sienu. Tikai reizēm zirgā modās aizdomas, jo viņš bija radis, ka īstais saimnieks ar viņu sarunājās, bet tagadējais tikai klusējot glāstīja. Pēc dažām dienām zirgs sāka aizvien dūšīgāk ēst un arī mazāk klibot. Kad dragūns atveseļojās, muižas īpašnieks aizveda viņu uz stalli. Dragūnam uzrunājot savu cīņu biedru, Herkuless atbildēja ar priecīgu zviegšanu. Kad dragūns pēc kāda laika gatavojās stalli atstāt, Herkuless kļuva tik nemierīgs, ka viņa saimniekam nācās naktsguļai pārcelties uz zirga boksu.»

Vispārpazīstams ir stāsts par franču armijas huzāru pulka trompetistu Lamontu un viņa zirgu. Lamonts zirgu mīlējis un rūpējies par viņu pat vairāk nekā par sevi, jo uzskatījis, ka sirmis viņu vairākkārt izglābis no nāves. 1809. gadā kaujā pie Donavas Lamonts krita. Zirgs palika stāvot pie viņa un «aizstāvēja» līķi, kad karavīri to gribēja aiznest. Napoleons, to ievērojis, pavēlēja līķi neaiztikt. Sargkareivis vēlāk stāstījis, ka zirgs pie sava saimnieka līķa palicis visu nakti. Gaismai austot, zirgs to vairākkārt apgrozījis un apostījis no galvas līdz kājām. Konstatējis, ka kareivis ir nedzīvs, zirgs devies uz Donavu un, peldot tai pāri, noslīcis. Par šo gadījumu Napoleonam oficiāli ziņojis ģenerālis Bertjē. Un to savā gleznā iemūžinājis franču gleznotājs K. Vernē.

Daži autori šo gadījumu uzskata par neticamu. Arī es piekrītu tam, ka zirgs neapjēdz dzīvības un nāves būtību. Esmu vairākkārt novērojis, cik ātri ķēve kļūst vienaldzīga pret savu nobeigušos kumeļu. Kad tas vairs nekustas, ir kļuvis auksts, kad ir mainījusies viņa ķermeņa izgarojumu smaka, ķēve novēršas no viņai sveša kļuvušā nekustīgā ķermeņa un iet projām. Arī gadījumā ar franču trompetistu zirgs stāvēja un gaidīja, kad viņš sāks kustēties un to paēdinās, kā bija darījis neskaitāmas naktis. Kad agrākais saimnieks bija kļuvis par kaut ko nepazīstamu, zirgs devās tādā virzienā, kāds viņa apziņā saistījās ar jēdzienu «mājvieta». Viņam pietrūka spēka pārpeldēt Donavu, un to, ka zirgs noslīka, nevar iztulkot par pašnāvību.

Zirgs izturas pret cilvēku tā, kā attiecīgais cilvēks ir izturējies pret zirgu. Tātad katram cilvēkam ir tāds zirgs, kādu viņš pelnījis. Un pat vēl labāks, jo reizēm piedod mūsu rupjību un pārspīlētās prasības.

Par īstu pašaizliedzīgu draudzību starp cilvēku un zirgu vēsta rakstnieks V. Aleksandrovskis stāstā «Mans draugs Omgolons». Sī stāsta varoņi ir Tēvijas kara dalībnieki — izlūks Aleksejs Korkins un viņa dienesta biedrs mongoļu zirgs Omgolons. Lauku sādžā dzimušais Aleksejs, kurš ar zirgiem draudzējies kopš bērnu dienām, iemīl viņam jau izlūku sagatavošanas nodaļā uzticēto dūkano Omgolonu. Savukārt mongoļu zirdziņš, jaunajā puisī atradis saprotošu, labvēlīgu būtni, pieķeras viņam. Sī pieķeršanās kļūst tik dziļa, ka starp cilvēkiem mēs to sauktu par pašaizliedzīgu draudzību. Kara laikā zirgs vairākās

bīstamās situācijās izglābj savu draugu Alekseju. Kad spēku zaudējušajam, pārsalušajam Aleksejam draud nosalšana uz Ladogas ezera ledus un viņš spēj virzīties uz priekšu, tikai turoties pavadā, zirgs viņu izvelk krastā.

Varētu domāt, ka šo notikumu ir radījusi zirgus mīloša rakstnieka fantāzija. Tomēr autors stāsta pēcvārdā apgalvo, ka šis notikums ir patiess un viņam to pastāstījis pats šī atgadījuma dalībnieks. Es tam ticu.

Raibiem piedzīvojumiem un pārdzīvojumiem bagāts zirga mūžs aprakstīts vācu rakstnieces D. Holešas romānā «Melnais ērzelis Bento». Romāna varonis ir Vācijā dzimis Trakēnes šķirnes ērzelis. Viņa dzīves sākums ir laimīgs. Par Bento gādā rūpīgi, iejūtīgi cilvēki, ap viņu rosās vienaudži. Par jaunā ērzeļa draugu un rotaļbiedru kļūst zirgaudzētavas suns. Kad Bento ir sasniedzis jaunzirga gadus, seko sarežģīts brauciens uz Dienvidameriku. 5ajā laikā zirgs iepazīstas ar nevīžīgiem un rupjiem ļaudīm. Viņā aizvien vairāk nostiprinās pašsaglabāšanās instinkta diktētas īpašības. Nonācis Brazīlijā, viņš pēc kāda laika atgriežas savvaļā un kļūst par mustangu bara vadoni, un atkal Bento uzrodas uzticams, pašaizliedzīgs draugs — suns. Kad ērzeli sakož indīga čūska un viņš, spēkus zaudējis, vairākas dienas guļ savannā, suns paliek pie viņa un pasargā no plēsīgu zvēru uzbrukumiem. Bento arī Brazīlijā sastop tuvu, saprotošu cilvēku. Uz to ērzelis atbild ar uzticību un pieķeršanos.

Katra romāna rinda liecina, ka rakstniece lieliski pazīst aprakstīto vidi un ir pamatīgi iepazinusi gan zirgu, gan citu mājdzīvnieku dzīvi, paradumus un viņu izturēšanās īpatnības. Viņa ļoti interesanti un pārliecinoši apraksta gadījumu, kad kāds no ķēvju ganāmpulka noklīdis kumeļš nonāk pie govīm, kuras ganās kopā ar nesen dzimušiem teliņiem. Kumeļš mēģina remdēt izsalkumu pie kādas govs tesmeņa — viņš atgrūž šīs govs teļu un sāk zīst. Govs, juzdama, ka tas nav viņas bērns, to padzen. Tad pie kumeliņa pienāk kāda cita govs, kura pirms pāris dienām zaudējusi teliņu. Viņa jūt, ka kumeliņam nav mātes, ka viņš ir izsalcis, bet pašas tesmenis piena pārpilns. Ar klusu māvienu govs aicina kumeliņu pie sevis, aplaiza, pabīda viņa galvu uz tesmeņa pusi un ļauj zīst. Sī govs kļūst viņam par labu audžumāti, kas ne

vien ēdina, bet arī aizsargā kumeļu no savu ganāmpulka biedreņu uzbrukumiem. Teliņi pamazām aprod ar kumeliņu. Viņš sadraudzējas un rotaļājas ar teliņiem. Tikai reizēm viņš pārsteidz savus rotaļbied- rus, negaidot metot abas pakaļkājas gaisā, kas kumeļam ir prieka un pārgalvības izpausme.

Turpretī, kā apgalvo savulaik slavenais jātnieku un jājamzirgu treneris Dž. Filiss, viņam neesot nācies novērot, ka zirgs pieķertos cilvēkam. Par to nav jābrīnās, jo gan saimnieks, gan treneris parasti ar zirgu tiekas tikai reizi dienā. Un tad no zirga prasa darbu, reizēm apbalvo, reizēm soda. Turpretī zirgkopis kopā ar viņa kopšanā nodoto zirgu pavada visu dienu. Viņš to ēdina, dzirdina, kopj. Zirgs jūt šo gādību un pieķeras kopējam, nevis saimniekam vai trenerim.

Zirgs jau kopš seniem laikiem ir ļoti kustīgs dzīvnieks. Viņa savvaļas priekšteči barības instinkta vadīti pārvarēja milzīgus attālumus. Lai izsargātos no plēsīgo zvēru uzbrukumiem, zirgiem bija nepieciešama asa, strauja reakcija, liels ātrums un izturība. Tikai pirms pāris gadsimtiem Arābu tīrasiņu zirgu audzētāji beduīni ar saviem ganāmpulkiem ik gadus veikuši apmēram 3500 km lielu attālumu, rudeņos pārvietojoties uz ziemas ganībām dienvidos, bet ap gada vidu dodoties atpakaļ uz ziemeļiem.

Jaunzirga kustību dziņu novērojis un stāstā «Ardievu, Gulsari!» aprakstījis Č. Aitmatovs: «Tajā pavasarī losajam aidiniekam sākās brīnumainais jaunības laiks. No pinkaina, pastrupa pusotrgadīša viņš vērtās par staltu, spēcīgu ērzelēnu . . Tikai viena kaislība pagaidām valdīja pār viņu, sagādādama saimniekam ne mazumu rūpju — viņam patika skriet. Aizraudams sev līdzi pārējos vienaudžus, viņš šaudījās starp tiem kā dzeltena komēta. Kāds neizsīkstošs spēks nerimtīgi trenca viņu augšup kalnos un pa nogāzēm lejup.»

Zirga kustīgums izpaužas gan spējā attīstīt lielu ātrumu taisnā virzienā, gan spējā šo ātrumu strauji kāpināt, samazināt, gan spējā strauji apstāties, gan spējā ātri mainīt virzienu. Ja zirga masa un ķermeņa forma samērā maz ietekmē kustības ātrumu, tad lo- kanums no tā ir ļoti atkarīgs. 600—700 kg smags siltasiņu jājamzirgs nespēj būt tik lokans kā uz pusi vieglākais Arābu tīrasinis.

Daudzi zinātnieki uzsver, ka zirgiem piemītošās kustību dziņas cēlonis nav tikai pielāgošanās ārējiem

Auļojošs jaunzirgu ganāmpulks

apstākļiem, ka tā liecina par attiecīgā dzīvnieka attīstības līmeni. Ne tikai zirgu, bet arī citu sugu dzīvnieku attīstības pakāpe bieži vien ir saistīta ar kustību spējām. Tas attiecas arī uz cilvēku. Tā V. Blen- dingers ir teicis: «Kustīgums ir iniciatīva, darboties- griba ir cilvēka iekšējās kultūras cēlonis un pamats. Kustību ierobežošana noved pie kultūras panīkuma. Uz šā principa pamatojas zirga nozīme cilvēces kultūras attīstībā. Viņš tūkstošiem gadu ir bijis nozīmīgākais cilvēka kustīguma nodrošinātājs un kāpinātājs.»

Labs piemērs zirga spilgti izteiktai kustību dziņai ir 1944. gadā dzimušais bijušās Vidzemes Valsts vaislas ērzeļu novietnes vaislinieks Donārs, kura tēvs bija ievests no Holšteinas, bet māte no Holandes. Šajā bērajā, skaistajā sausas konstitūcijas zirgā apvienojas izteikts dižciltīgums, ārkārtīgs kustīgums un lēkšanas prieks. Pirms izmantošanas vaislai viņu gatavoja startiem šķēršļu pārvarēšanā. Donārs dau-

dzās sacīkstēs uzrādīja teicamus rezultātus. Kļuvis par vaislas ērzeli un līdz ar to atbrīvots no sporta nodarbībām, viņš savu kustību dziņu apmierināja, lecot pāri izskriešanās aploka kāršu žogam. Ievests aplokā, viņš drīz vien jau pastaigājās pa ērzeļu novietnes pagalmu. Saņēmis rājienu, viņš atkal pārvarēja apmēram 160 cm augsto žogu un priecīgs atgriezās aplokā. Tā tas notika neskaitāmas reizes, pierādot, ka iepriekšējais treniņš ir bijis pareizs, viņam patīkams un nav samazinājis viņa lēkšanas prieku.

Zirga ķermeņa, elpošanas un gremošanas aparāta, pat ķēves tesmeņa uzbūve un lielums ir piemērots kustīgam dzīvesveidam. Jau no pirmajām dzīvības dienām kumeļš savu barību — mātes pienu — saņem mazās devās, zīžot apmēram 50 reizes diennaktī. Tādējādi viņa kuņģis netiek apgrūtināts, un kumeļš visu dienu var kustēties kopā ar māti,

Ķeves ir diezgan pienīgas. Labi ēdinot un kopjot, tās diennakti dod līdz 19 I piena. Tā kā zirgs ir ļoti kustīgs dzīvnieks, ķēvēm tesmenis ir mazāks neka govīm, tāpēc viņas jāslauc apmēram ik pēc divarpus stundām. 4—6 mēnešu lak- tācijas periodā keves dod 1500—3000 kg piena ar 1,6% tauku, 6,4% cukuru un 2—3% olbaltumvielu.

Zirgkopjiem ir jāgādā par kumeļa kustību dziņas

Kustības dziņa kumeļā izpaužas jau dzīves pirmajās dienās

saglabāšanu un tālākattīstību. Ne kumeļu, ne jaunzirgu, ne pieaugušu zirgu nedrīkst ilgstoši turēt boksā. Viņiem ik dienas jādod iespēja izkustēties. «Kumeļam nedodot iespēju ganīties plašās ganībās, tiek nozagta viņa bērnība,» VFR žurnālā «Zirgi Šodien» raksta Holgers Heks. No darba brīviem zirgiem ganībās jāpavada visi vasaras mēneši un rudens sākums. Tur jābūt tik daudz barības, lai viņi ganībās varētu palikt arī pa nakti. Zirgam jau no kumeļa vecuma jācenšas ieaudzināt kustību prieku. Arī ziemā kumeļiem un jaunzirgiem jāļauj brīvi izlēkāties un izspēlēties. Tad arī vēlāk, pareizi apmācīti, viņi ies darbā ar prieku, pat ar zināmu pašaizliedzību.

Lūk, ko par zirgu kustību prieku raksta B. Grži- meks: «. . . aizgāju līdz trošu dzelzceļam, iekāpu vagonā un uzbraucu kalnos septiņsimt metru virs tveicīgās Bocenes (tagad Bolcāna) ieplakas. . . atlai-

Jaunu ērzeļu rotaļa

dos zem kāda ozola . . pilnīgi iegrimu grāmatā . . Pusstundu lasījis, sniedzos pēc jakas, kuru biju nometis turpat pie galvas, bet tās tur nebija. Un visapkārt nevienas dzīvas dvēseles . . aiz krūmiem zaļajā kalnu pļavā ganījās trīs zirgi, bet pāris soļu no viņiem vīdēja mans gaišais apģērba gabals. Kad tuvojos zirgiem, . . jaunais ērzelis satvēra jaku zobos un valšķīgi skrēja ar visu prom . ., tam sekoju. Sākām aizrautīgi spēlēt «sunīšus» . . viņš mani pielaida sev pavisam tuvu un it kā netīšām ļāva jakai izslīdēt no zobiem, bet pēdējā mirklī atkal to satvēra un auļoja projām . . Kā zināms, gudrākais vienmēr piekāpjas . . es atkal atlaidos zālē un no jauna atvēru grāmatu. Drīz vien arī kumeliņš zaudēja jebkādu interesi par spilgto jaku un, zāli plūkdams, pamazām attālinājās . . es, pieliecies gluži kā indiānis, žagos uz priekšu un pēc pāris ātriem lēcieniem atkal biju atguvis savu īpašumu.»

Vai šeit aprakstītā Haflingas šķirnes ērzelīša uzvedība neatgādina palaidnīga zēna draiskošanos?

Līdzīgu gadījumu par poniju draiskošanās tieksmi atstāsta arī slavenais cirka vīrs Hāgenbeks: «Trīs Sumatras poniji ganījās kopā ar indiešu aitām, kuru jēri rotaļājās lielo aitu vidū. Jēru lēcieni iepatikās mazajam ponijam — ērzelītim. Tas piedrāzās pie baltā kamoliņa, ar zobiem satvēra to aiz muguras un pastiepa dažus soļus uz priekšu. Jēra māte skrēja tiem pakaļ blēdama. Mazajam ērzelēnam bija ļoti iepatikušies gaiši priekšmeti. Stundām ilgi viņš varēja spēlēties ar baltu papīra lapu. Ponijs mēdza arī noraut no veļas auklas zirgupuiša izmazgātos kreklus. Kādu dienu ponijs ar gluži nevainīgu izskatu piegāja pie bērna ratiņiem, ļāva jaunajai māmiņai sevi pacienāt ar cukuru, bet mazulim, kas no prieka skaļi gavilēja, ļāva sevi paglaudīt. Negaidot viņš ar zibenīgu tvērienu sagrāba zobos spilvenu, kas atradās zem bērna galvas, izrāva to un lepni auļoja prom. Tikai ar lielām pūlēm izdevās zaglēnam laupījumu atņemt.»

«Nedrīkst aizmirst, ka visi zirgu sporta veidi radušies no prieka par kustību kopā ar zirgu,» raksta V. Blendingers.

Zirgu kustību dziņu var apmierināt arī darbs. Taču jāievēro, ka zirgs darbā jāievada pakāpeniski un saprātīgi. To nedrīkst darīt pārāk agri, bet tikai tad, kad zirgs ir sasniedzis zināmu briedumu. Līdz pat trešajam dzīvības gadam viņš vēl zināmā mērā ir kumeļš. Līdz tam zirgam iespējami daudz jākustas, jāelpo svaigs gaiss, jābauda gaisma un saule. Arī trešajā dzīvības gadā zirgs vēl nav pilnīgi izaudzis un nobriedis, tomēr jau ir tiktāl nostiprinājies, ka viņu lēni un uzmanīgi var sākt iepazīstināt ar jāšanas

un braukšanas pamatiem. Brieduma pakāpi nosakot, jānovērtē ne vien zirga augums, viņa izmēri, bet arī jāievēro viņa iedzimtās nobriešanas spējas, jo ir gan ātraudzīgu, gan lēnaudzīgu zirgu šķirnes. Latvijas šķirnes zirgi ir lēnaudzīgi. Neievērojot mūsu zirgu lēnaudzību, viņi bieži vien tiek priekšlaikus pārpūlēti un tāpēc viņu potenciālās iespējas pilnībā neizpaužas. Tas visvairāk attiecas uz Latvijas zirgu šķirnes sporta tipa pārstāvjiem, kuru iegūšanai un pilnveidošanai tiek izmantoti lēnaudzīgie Hanoveras ērzeļi un ķēves. Lai gan šie zirgi darbā izmantojami ne agrāk kā no trīsarpus gadiem, viņu apmācību tomēr jāsāk jau ar pirmajām dzīves dienām.

S. Madajs atzīmē, ka zirgu darbošanās griba, viņu darbaprieks nav atkarīgs no temperamenta vien. Starp siltasiņiem esot vairāk dīkdieņu nekā starp tā saucamajiem aukstasiņiem, kuri pēc savas dabas ir mierīgāki. Siltasiņu darbaprieka attīstīšanai nepieciešama jūtīgāka pieeja, pakāpeniskāka sagatavošana, pareiza apiešanās, domājošs, pacietīgs, saprotošs vadītājs.

Katrā apmācāmā zirgā jāizraisa patīkamas izjūtas — mācīšanās un darbošanās prieks. Gluži tāpat, kā pirmsskolas vecuma bērnā jārada vēlēšanās mācīties. Par zirga psihi jārūpējas arī, ievadot zirgu darbā, tas nav mazāknozīmīgi par ķermeņa kopšanu. Tādas negatīvas zirga īpašības kā pretošanās, nevēlēšanās paklausīt cilvēka rīkojumiem, bailīgums, arī ļaunums lielākoties attīstās tāpēc, ka cilvēks ar nepareizu rīcību ir ievainojis zirga psihi.

Daudzi nepatīkami zirgu paradumi, naidīga izturēšanās pret cilvēku, citu sugu dzīvniekiem izskaidrojama ne vien ar iedzimtību vai nepareizu audzināšanu, bet ļoti bieži ar pozitīvu ietekmju trūkumu dzīves sākumā. Par zirga psihi pozitīvi ietekmējošām izjūtām vēsta J. Jaunsudrabiņš darbā «Baltā grāmata».

«Saimnieks nopirka no kāda apkārt braukātāja žīda mazu, melnu ķēvīti. Sākumā lopiņš bija pavisam applucis un kudlains, bet uz vasaras vidu kļuva apaļš un spīdīgs, gluži kā lielie zirgi. Un cik droša un rāma bij šī ķēvīte! Saimnieku Jānis viņu saņem aiz priekškājām un paceļ stāvus kā suni. Viņš tai uzliek galvā savu cepuri. Jā, ķēvīte staigā ar Jāņa cepuri uz vienas auss kā kungs. Kad zirgi bij dārzā, vajadzēja

tikai, sētsvidu stāvēdamam, stiprāk iesaukties. .: ķēvīt, ķēvīt! — te jau ķēvīte bij arī klāt kā ugunīgie zirgi pasakās. Viņa izlīda caur zirgu dārza kārtīm un joņoja šurp kā vējš. Mēs viņu vadājām visapkārt kā kucēnu un mielojām ar visādiem gardumiem. Griežņi, burkāni, pupas, zirņi — viss tika dalīts ar mazo draudzeni, kura mīkstām lūpām tvēra pēc visa, ko vien ieraudzīja mūsu rokās.»

Ar pārliecīgu steigu iekļaujot jaunu nenobriedušu, pienācīgi nesagatavotu zirgu sportā vai darbā, bieži vien viņam tiek nodarīta fiziska un psihiska trauma. Bet, no otras puses, dabiskās darbošanās gribas apspiešana arī ir kaitīga gan zirga psihei, gan ķermenim. Neapmierināta kustību dziņa var radīt agresivitāti, ļaunumu, reizēm pastiprināt dzimumdziņu vai, gluži pretēji — to pilnīgi nomākt. Bieža ilgstoša dīkstāve var izraisīt tādu veselībai kaitīgu paradumu attīstību kā gaisa rīšana, aušana jeb šūpošanās u.c. Dienām ilga zirga turēšana piesietā stāvoklī ar galvu pie tumšas sienas pielīdzināma cilvēka ieslodzīšanai tumšā cietuma kamerā. To zirgkopji apzinājušies jau sensenis. Izdarot izrakumus Jūdejas valdnieka Zālamana zirgu staļļu atrašanās vietā, noskaidrots, ka zirgi tur turēti piesieti ar galvām pret staļļa vidu. Tādējādi viņiem dota vismaz psihiskās kustības iespēja — sekot visam, kas notiek mājoklī.

Gan darba, gan sporta zirgus jānodarbina katru dienu. Pirmo reizi dienā ieteicams to darīt 1—3 stundas pirms pusdienlaika, otro reizi — pēc pusdienu pārtraukuma, nevis nepārtraukti vienā laidā vairākas stundas pēc kārtas.

Ļoti labs kustību trūkuma novēršanas līdzeklis zirgiem ir peldināšana. Arī pie tās zirgi jāpieradina pakāpeniski.

Zinātnieki ir novērojuši, ka kustību trūkums daudzās siltasiņu zirgu fermās izsaucis degradēšanās pazīmes — jaunzirgi sākuši zaudēt dižciltību, kļuvuši smagnēji, seklām krūtīm (krūšu daļas augstums ir mazāks par priekškāju augstumu), augstkājaini, zaudējuši kustīgumu, temperamentu u.tml. Līdz ar to viņu saimnieki spiesti atkal un atkal savu audzētavu zirgus uzlabot ar tīrasiņu auļotāju vai arābu asinīm. Arī Rietumeiropas valstu Arābu tīrasiņu audzēšanas prakse liecina, ka audzētavas nenodrošina jaunzir- giem pietiekamas sistemātiskas un regulāras izkustēšanās iespējas. Lai novērstu šīs dižciltīgākās zirgu šķirnes turpmāko ģenerāciju degradāciju, šajās audzētavās periodiski rodas nepieciešamība ievest īstus arābu zirgus no viņu dzimtenes tuksnešainajiem apgabaliem.

No sporta nodarbībām atskaitītiem un vaislinieku sastāvā pārceltiem zirgiem nepietiek tikai ar izkustē- šanos pastaigu aplokā. Viņiem jādod arī piespiedu kustības sportā vai darbā. Kustībām jābūt pietiekami apjomīgām, intensīvām un izkustēšanās iespējām regulārām.

Daudzi uzskata, ka grūsnas ķēves intensīva nodarbināšana var izsaukt ķēves izmešanos. Sis uzskats ir maldīgs. Ārējie iespaidi tikai atsevišķos ārkārtējos apstākļos, galvenokārt cilvēka neapdomīgas rīcības dēļ, var būt par cēloni abortam. To pierāda arī agrāko laiku zemnieku prakse, kuri uzmanīgi darbināja grūsnas ķēves gandrīz līdz atnešanās brīdim. Par to esmu pārliecinājies ilggadējā darbā ar zirgiem. Ķēves reizēm izmetas, ja pēc ilgas turēšanas stallī tās pēkšņi izlaiž ārā, turklāt nelabvēlīgos laika un ceļa apstākļos — atkalā, dziļos dubļos u.tml. Varu minēt arī pretēju, kustību pozitīvo ietekmi apliecinošu gadījumu. Zinātniskās pētniecības saimniecībā «Sigulda» Latvijas šķirnes braucamā tipa grūsnā ķēve Jūra meistartrenera A. Armanova vadībā izcīnīja PSRS braucamo zirgu absolūtās čempiones titulu. Pēc tam viņa tajā pašā rudenī man palīdzēja izcīnīt uzvaru smagās klases šķēršļu pārvarēšanas sacīkstēs un beidzot — normālā laikā dzemdēja ķēvīti Salacu, kura pēc gadiem savukārt kļuva par PSRS braucamo zirgu darbaspēju pārbaužu absolūto čempioni.

Līdzīgi tam, kā katrs cilvēks strādā vai nu ar labo (apmēram 90%), vai kreiso (apmēram 10%) roku,

Atpūtā

tā arī zirgi lēkšojot vispirms uz priekšu izmet kreiso vai labo priekškāju, tādējādi vairāk noslogojot otru kāju. Apmēram 3/4 no ārstēšanai atvesto zirgu ir bojāta labā priekškāja. Lai šādiem zirgiem saudzētu labo priekškāju, treniņos vairāk jājāj riņķī uz labo pusi — tad zirgs vispirms liek soli ar labo kāju, bet slodze gulstas uz kreisās. To, vai zirgs būs «labais» vai «kreisais», var noteikt jau kumeļa vecumā. Tas redzams arī pēc krēpēm — tiem, kas soli sāk ar labo kāju, krēpes guļ uz kakla kreisās, bet «kreisajiem» — uz kakla labās puses. Braucamiem zirgiem tas vēl izpaužas tādējādi, ka «labais» pēkšņās bailēs dos priekšroku lēcienam pa kreisi, bet «kreisais» — pa labi. Zirgus jūdzot pārī, kreisajā malā ieteicams jūgt «kreiso», bet labajā — «labo».

Vēlēšanos aizmigt, iestājoties zirga psihes un ķermeņa nogurumam, izraisa viņa saprāta pārejoša atslēgšanās.

Pieaugušam zirgam diennaktī nepieciešamas apmēram septiņas stundas atpūtas. īsāka atpūta ir no-

Atpūta ganības

vērota psihiski ļoti augsti attīstītiem un arī daudz pieredzējušiem vecākiem zirgiem. Pētījumi liecina, ka augstāk attīstītām dzīvām būtnēm miegs ir dziļāks.

Dzīvnieki, tātad arī zirgi, nekad nesasniedz cilvēka miega dziļumu. Zirgam miega vajadzība ir mazāka nekā cilvēkam. Nakts laikā, ieejot stallī, rodas iespaids, ka zirgi ir tikai snauduši, — viņi ļoti ātri kļūst mundri un dzīvi reaģē uz visu notiekošo. Sis snaudai līdzīgais pusmiegs spilgti vērojams stāvus gulošiem zirgiem. Veseli, netraumēti zirgi atšķirībā

no citiem dzīvniekiem spēj ilgi gulēt stāvus, pie tam sevi nemaz nenogurdinot. Tomēr vairums zirgu atpūšas guļus. Var domāt, ka gulēšana stāvus nedod pilnīgu atpūtu, kāda iestājas, saprātam atslēdzoties. Stāvēšanai nepieciešams muskuļu spēks, līdzsvara izjūta. Daži, īpaši gados vecāki, neveseli zirgi, guļ stāvus, jo baidās, ka piecelšanās sagādās grūtības. Zirgi pretstatā govīm, aitām, cūkām sāk celties, lecot augšā ar ķermeņa priekšdaļu. Sāda celšanās ir ātra, tomēr prasa daudz spēka un neveseliem zirgiem var sagādāt sāpes.

Atpūšoties zirgi ieņem dažādus, ļoti atšķirīgus stāvokļus. Līdz pusotra gada vecumam kumeļš guļ līdzīgi tam, kā gulējis mātes miesās — saliecies līkumā ar ķermenim klāt pievilktām kājām. Vēlāk jaunzirgi un pieauguši zirgi guļ uz sāniem. Daži pavelk kājas zem sevis un guļot atbalstās uz galvas. Ļoti reti, tomēr daži zirgi atpūšas pussēdus stāvoklī — izvirzot uz priekšu priekškājas.

Zirgi līdzīgi cilvēkam sapņo, tas ir, pārdzīvo zemapziņā uzkrājušos iespaidus. «Un pat dziļā naktī, kad mirguļoja zvaigznes un viņš laidās miegā, sapņos šķita, ka zem kājām auļo zeme, krēpēs un ausīs svilpo vējš, klikšķ un skanēt skan pakavi,» stāsta lielais dabas vērotājs Č. Aitmatovs savā brīnišķajā darbā «Ardievu, Gulsaril».

Izzināšanas dziņa ir saistīta ar attiecīgās dzīvās būtnes aktivitāti, jutīgumu un vispusīgu psihes attīstību. Zinātkāres līmenis uzskatāms par mērauklu visu dzīvo būtņu, arī zirgu attīstībai. Psihiski rosīgs, ar pozitīvām psihiskām un fiziskām īpašībām apveltīts zirgs allaž ir arī zinātkārs. Lai veicinātu šo vērtīgo īpašību attīstību, jāļauj vaļa viņa izzināšanas priekam. Boksos zirgi jānovieto tā,. lai viņi varētu sa-

redzēt gan blakus boksos esošos kaimiņus, gan visu, kas notiek staļļa gaitenī. Ziemā zirgiem iespējami ilgāk jāļauj uzturēties izskriešanās aplokā, bet vasarā — iežogotos, plašos ganību aplokos.

No bioloģiskā viedokļa zirga zinātkāre ir pozitīvi vērtējama īpašība, lejādē tā gan var sagādāt rūpes — ziņkārīgam zirgam ir grūtāk iemācīt stāvēt miera stājā. Apmācības sākumā viņš vienmēr skatīsies te uz vienu, te uz otru pusi. Toties viņš ātrāk izprot citas lietas, ir psihiski aktīvāks, apķērīgāks.

Zirgu apķērība skaidri izpaužas Amerikā, Austrālijā un Jaunzēlandē ļoti populārajā rodeo spēlē, kurā piedalās jātnieks uz zirga. Tajā zirgi ir ne tikai pārvietošanās līdzeklis, bet arī spēles līdzdalībnieki.

Zinātnieki ir vienisprātis, ka zirgs ir attīstīts, zinātkārs dzīvnieks ar teicamu atmiņu, taču mācīšanās griba viņam nepiemīt. Zirgs pats aktīvi nemācās, viņš jāmāca, jādod iespēja uzkrāt pieredzi. Pieredze ir zirga apmācības galvenais priekšnoteikums. Zirgs apgūst pieredzi tikai tad, ja cilvēks prot viņu pareizi mācīt un sekmes pareizi novērtēt.

Tomēr reizēm zirgi, tiekdamies pēc kaut kā kārota, paši cenšas apgūt māku, kas nepieciešama viņu nodoma īstenošanai. Tā, kādā no Latvijas šķirnes zirgu audzēšanas saimniecībām, kur zirgus turēja boksos, viens zirgs, noskatījies, kā rīkojas zirgkopējs, iemācījās ar zobiem atbīdīt boksa durvju bultu un tās atvērt. Lai to paveiktu, viņam nācās izbāzt galvu caur barības padevei ierīkoto lūku. Izgājis gaitenī, zirgs brīvi pastaigājās un «sarunājās» ar staļļa biedriem citos boksos, tādējādi apmierinot kustību, sabiedriskās un izzināšanas dziņas. Pēc neilga laika šo māku apguvis arī kaimiņu boksā esošais zirgs. Lai novērstu iespējamās zirgu traumas, barības lūku nācies aiznaglot.

Zirga zināšanu apguves spējas salīdzinājumā ar delfīna, suņa un pērtiķa spējām uzskatāmas tikai par viduvējām. Protams, tās ir atkarīgas no zirga šķirnes un individualitātes. Lai šīs spējas noteiktu, nepieciešama iedziļināšanās, katra zirga pamatīga iepazīšana.

Jāatzīmē, ka pārāk liels informācijas daudzums zirga smadzenēs bloķē turpmākās informācijas uzņemšanu. Tāpēc, apmācot zirgu darbā un it īpaši sportā, jāgādā, lai viņš tiktu «izglītots» sistemātiski un plānveidīgi. Iemācīto zirgs atceras vairākus gadus.

Neatkarības dziņu varētu saukt arī par brīvības dziņu. Zirgā šī tieksme ir ļoti skaidri izteikta, un daudzi zinātnieki to uzskata pat par viņa dzīves nepieciešamu sastāvdaļu. 5ī dziņa ir cieši saistīta ar zirga psihes jutīgumu, aktivitāti un izzinātgribu. Ja cilvēkā līdzās šai neatkarības dziņai ir skaidri izteikta tieksme pēc kaut kā personiska, pašam piederoša, kas viņa brīvības izjūtu var zināmā mērā ierobežot, tad zirgam šīs otrās dziņas nav. Pretstatā daudziem citiem dzīvniekiem, kuri kādu noteiktu apvidu uzskata par savu un cenšas to aizsargāt, zirgā šādas tieksmes pēc savas teritorijas nav. Mūsdienu zirgam piemīt gan tieksme pēc sava staļļa, pēc ierastās vietas stallī. Tomēr tā ir tikai vēlēšanās būt vietā, kur var atpūsties, saņemt barību, padzerties un, pats galvenais, būt kopā ar saviem sugas brāļiem.

Par mājdzīvnieku brīvības un kustību dziņas nozīmes dziļu izpratni Zviedrijā un cenšanos tās respektēt liecina žurnālā «Za rubežom» 1987. gada 24. decembra numurā publicētais raksts «Brīvību govīm!». Tur teikts, ka 1988. gada jūlijā Zviedrijā tiks pieņemts likums, kurš, kā šķiet, padarīs vietējās govis un citus mājdzīvniekus par pašiem laimīgākajiem dzīvniekiem pasaulē. Lauksaimniecības ministrs M. Helstrēms uzskata, ka katrai govij ir tiesības brīvi ganīties. Kā ziņo laikraksts «Morning Star», likumprojekts paredz pilnīgi aizliegt tādas industriālas mājlopu un putnu audzēšanas metodes kā to turēšanu būros, bezganību nobarošanu, audzēšanu speciālos šauros aplokos. Sis likumprojekts sagatavots, atsaucoties uz spēcīgu sabiedrisku kustību dzīvnieku tiesību aizsardzībā. Likumprojektu paredzēts realizēt 10 gadu laikā. Tā mērķis, kā atzīmē ministrs, mājdzīvniekiem radīt veselīgākus un patīkamākus dzīves apstākļus.

Brīvības dziņa ir cieši saistīta ar kustīgumu. Pēc kustībām izslāpis dzīvnieks pilnīgu apmierinājumu gūst tikai tad, ja viņš jūt, ka viņu nekas neierobežo. Atcerēsimies, kā uzvedas no staļļa izskriešanās aplokā ievests un vaļā palaists jauns ērzelis: no prieka par radušos brīvību viņš lec gaisā ar visām četrām kājām reizē, mētā pa gaisu pakaļu, strauji lēkšo, apstājas, purina galvu, asti tur piepaceltu, ausis uz priekšu saspicētas. Mazliet atvilcis elpu un ar labpatiku nosprauslājies, zirgs vēl laiciņu auļo, lēkā, tad nogulstas, izvārtās, piecēlies nokrata no ķermeņa smiltis un tikai tad nomierinās.

Zirgam nepiemīt pretruna starp brīvību un biedrošanās dziņu. So divu dziņu vienotība zirgam ir izteikta gandrīz tikpat spēcīgi kā cilvēkam. Zirgu spilgtā individualitāte, dziņa pēc neatkarības un vienlaikus spilgti izteiktā biedrošanās tieksme tuvina zirgu cilvēkam.

Par zirga psihes augsto attīstību liecina tas, ka tieši visattīstītākie zirgi ir arī vispaklausīgākie, visapķērīgākie, paziņām un draugiem visuzticīgākie, bet pret svešiem zirgiem un arī svešiem cilvēkiem visnoraidošākie. Tāpēc jāsargās ievainot viņa, it īpaši jaunzirga, neatkarības dziņu.

Dzimumdziņa zirgiem parasti sāk izpausties tikai otrajā dzīvības gadā.

Dzīvojot savvaļā, šī dziņa zirgiem izpaudās šāda uzdevuma veikšanai vispiemērotākā laikā, kad to netraucēja ne aukstums, ne karstums, ne gaismas vai barības trūkums. Zirgu domestikācija, turēšana staļļos vaislas periodus ir pārvērtusi par atsevišķiem cikliem dažos ziemas un pavasara mēnešos. Zirgu dzimumdziņa visspilgtāk izpaužas pavasarī — ganību perioda sākumā. Tas īpaši spilgti vērojams tad, ja zirgu turēšanas apstākļi ir primitīvi — staļļi tumši, zirgu ēdināšana trūcīga, viņiem nav bijis iespējas atrasties un kustēties svaigā gaisā.

Seksuāla uzbudinājuma stāvoklī ērzelis zviedz, sauc pēc iedomātas ķēves, reizēm notiek erekcija. Daži ērzeļi kampj no zemes visādus priekšmetus un tos plosa. Gadās, ka trakojot viņi ievaino sev plecus, krūtis un citas ķermeņa daļas. Līdz galējam uzbudinājumam ērzeli noved ķēve meklēšanās stadijā, viņas smaka.

Seksuālais uzbudinājums spilgtāk izpaužas konstitucionāli un ģenētiski mazvērtīgākiem ērzeļiem. Atturīgāki par citiem ir dižciltīgie siltasiņi un arī arābi, un Tīrasiņu jājamzirgu šķirnes ērzeļi.

Ķēves priekšmeklēšanās laikā ir viegli uzbudināmas, kutelīgas. Pieskārieni ķermenim izraisa zviegšanu, spērienus, urinēšanu, astes mētāšanu. Meklēšanās laikā ķēvēm nedrīkst uzstādīt augstas psihiskās un fiziskās prasības, jāsamazina fiziskā slodze. Īpaši jārūpējas par to, lai šajā laikā ķēvju stallī būtu normāla, ne pārāk augsta temperatūra un lai ķēvēm būtu pieejama saules gaisma. Daudzām ķēvēm meklēšanās laikā dzimumdziņa izpaužas tik krasi, ka ar tām nav iespējams startēt jāšanas sacensībās.

Arī daudzu vaislas ērzeļu lielā uzbudināmība lecināšanas laikā traucē augstu sportisku rezultātu sasniegšanu. Tāpēc vērtīgus vaisliniekus, kuri vienlaikus ir arī talantīgi sporta zirgi, bieži vien kastrē. Līdz ar to sports gan iegūst, bet selekcija zaudē. Te jāpiebilst, ka zaudē kā vienā, tā otrā ziņā, jo dažiem ērzeļiem pēc kastrācijas mainās psihe, reizēm viņi kļūst gļēvi, neaktīvi, pat kūtri.

Tuvradniecīgas pārošanas ceļā iegūtiem ērzeļiem un ķēvēm vaislas dziņa bieži vien ir pavājināta.

Daudzi no mums ir novērojuši, cik labprāt zirgi vārtās. Tas notiek gan pēc viņu izlaišanas no staļļa, gan arī ganībās un pēc izjūgšanas vai seglu noņemšanas. Vēlēšanās vārtīties ir saistīta ar spēcīgu zirga ādas aktivitāti. Vārtīšanās veicina ādas nervu un audu apasiņošanu, palīdz to uzturēt tīru. Zirgi, kuriem ir vārtīšanās iespējas, dara to katru dienu. Vārtīdamies uz muģuras, viņi cenšas pārvelties no vieniem sāniem uz otriem. Sāda, ar tik lielu spēka patēriņu saistīta tīrības dziņa nepiemīt nevienas citas

sugas dzīvniekiem. Dažiem zirgiem, it īpaši garkājainajiem, pārsviesties no sāna uz sānu neizdodas. Tie pēc vienas ķermeņa puses izvārtīšanas pieceļas kājās un pēc tam vārtās uz otriem sāniem. Visintensī- vāk zirgi apstrādā kakla un skausta apvidu. Vārtīšanās labvēlīgi ietekmē gan zirga fizisko stāvokli, gan psihi. Tāpēc vārtīšanās iespēja zirgiem jānodrošina katru dienu. Ja zirgi stallī stāv nepiesieti un boksi ir pietiekami lieli, tad viņi ādas tīrīšanas dziņu spēj apmierināt arī tur. īpašu vajadzību vārtīties zirgi izjūt pēc atgriešanās no darba vai izjādes.

Savstarpējas rūpes par tīrību

Pie tīrības dziņas pieder arī zirgu vēlēšanās stāvēt ūdenī vai peldēties. Dažiem zirgiem, iebrienot ūdenī, tieksme pēc peldes kļūst tik grūti pārvarama, ka viņi guļas ūdenī kopā ar jātnieku. Pat centīga, rūpīga, sistemātiska zirga tīrīšana ar suku un skrāpi, kura, protams, ir nepieciešama, nespēj pilnīgi atvietot zirgu paštīrīšanos un regulāras peldes vai mazgāšanu. Zirgu tīrīšanās kā ādas aktivitāti rosinošas darbības

nepieciešamību pierāda tas, ka piesietiem zirgiem prasība pēc vārtīšanās un tīrīšanās ir lielāka nekā tiem, kas tiek turēti boksos nepiesieti.

Zirgu dziņu pēc tīrības izpratuši un respektējuši jau senie heti pirms 3000 gadiem. Tie regulāri zirgus sviedrējuši un mazgājuši pārmaiņus ar aukstu un siltu ūdeni un visu ķermeni ieberzējuši ar eļļu. Zirgus peldinot, heti sekojuši, lai tie neienirst ūdenī ar visu galvu un nepiesmeļ ūdeni ausīs.

Zirgu ādas tīrību un tās aktivitāti veicina iesvī- dušu zirgu noberzēšana ar sausu, tīru salmu vīkšķi. Tīrību palīdz nodrošināt zirga apmatojuma apcirpšana rudeņos, kad zirgi met «spalvu», kā arī agrā pavasarī, kā to bieži dara Rietumeiropas zirgaudzētavās un zirgu sporta bāzēs.

Pazīstamais vācu hipologs K. Vrangels zirgu apcirpšanu uzskata par ļoti noderīgu. «Grāmatā par zirgu» viņš apgalvo, ka apcirptiem zirgiem esot lielāka kustību aktivitāte. Varētu domāt, ka uz zirga psihi cirpšana atstāj tādu pašu pozitīvu ietekmi kā uz cilvēku frizēšanās un bārdas skūšana. Mūsu klimatā un turēšanas apstākļos lielākajā daļā saimniecību zirgu cirpšana, tāpat kā krēpju un astu īsa apgriešana, nebūtu vēlama.

Dzīvniekiem, tātad arī zirgiem, liela nozīme ir tā saucamajai sociālajai ādas kopšanai. Ķēve, tiklīdz kumeļš ir piedzimis, sāk viņu aplaizīt un reizēm to dara arī vēlāk, kamēr kumeļš ir pie viņas. Arī pieauguši zirgi mēdz cits citam tīrīt ādu. Divi vai vairāki zirgi ar priekšzobiem apstrādā cits citam kaklu, plecus, skaustu, muguru, jostasvietu un krustus.

Šai pašai dziņai pieskaitāma arī ķēvju vēlēšanās tikko piedzimuša kumeļa nagiem nolobīt mīksto apakškārtu. Dzemdību laikā šī mīkstā kārta aizsargā ķēves dzimumorgānus no traumām. Tā noder arī kumeļa pirmajās dzīves dienās, kad nagi vēl ir mīksti. Tā kļūst nevajadzīga, kad nagi ir tapuši cieti. Tāpēc pēc dzemdībām nedrīkst ļaut ķēvei nolobīt kumeļa nagiem mīksto apakškārtu.

Zirgs, tāpat kā visi zīdītāji, ir ļoti jutīgs pret ķermeņa temperatūras paaugstināšanos, kura parasti ir 37,5—38,5 "C. Zirgu novietņu optimālajai temperatūrai ir jābūt 12—17 C robežās. Vasarā staļļa temperatūrai nav jāpārsniedz 20 C, bet ziemās tā nedrīkst būt zemāka par 8—9"C. Temperatūrai stallī pazeminoties par vienu grādu zem normālā līmeņa,

Cik labi svelmainu dienasvidu pārlaist vēsā ezermala

zirgu barības deva jāpalielina par 2—3%, bet, ja temperatūra ir augstāka par normālo, par 4—5% jāsamazina. Barības devas palielināšana kompensēs enerģijas zudumus, kas radušies pazeminātās temperatūras dēļ. Lielas novirzes no vidējās temperatūras ietekmē zirgu ne vien fiziski, bet arī psihiski.

Paaugstinoties apkārtējai temperatūrai, sāk darboties atvēsināšanās dziņa — zirgi sāk svīst, pastiprinās izgarošana, kas novērš ķermeņa temperatūras paaugstināšanos, un aktivizējas vielmaiņa. Ne velti zirgam katrā ādas kvadrātcentimetrā ir apmēram 100 sviedru dziedzeru. Tieši ādas histoloģiskā uzbūve, tās asinsvadu un sviedru dziedzeru darbība nosaka zirgu lielās pielāgošanās spējas un īpašo jutīgumu pret ārējās vides kairinājumiem. Ar to ciešā sakarā ir «baiļu sviedri» un starta drudzis.

Darbā sasvīdušu zirgu pakāpenisku, pietiekami intensīvu atdzišanu var traucēt relatīvi augsts gaisa mitrums un vāja gaisa kustība staļļos. Staļļa optimālajā temperatūrā gaisa relatīvajam mitrumam

Ūdens allaž ir atsvaidzinošs

jābūt 65—80%. Temperatūrai paaugstinoties, gaisa mitrums samazinās.

Ķermeņa temperatūras paaugstināšanās zirgiem neizraisa tik strauju elpas paātrināšanos, kā tas vērojams liellopiem. Elpošanas procesā zirga ķermenis zaudē daudz šķidruma. Karstā laikā pulsa ātrums zirgiem palielinās, asinis no iekšējiem orgāniem pieplūst ķermeņa virspusei. Zirga āda spēj uzņemt pusi no organismā cirkulējošā asins daudzuma.

Būvējot staļļus, jāievēro, ka zirgi vieglāk pielāgojas aukstumam nekā karstumam. Ļoti svarīgi ir izveidot siltumizolācijas slāni zem staļļa grīdas. Apmēram 600 kg smagam zirgam nepieciešami aptuveni 35 m' staļļa tilpuma. Boksam jābūt vismaz 3,4 m garam, 3,4 m platam, bet griestiem — 3 m augstiem.

IZTUR ĒŠanĀs un sazinĀŠanĀs veidi

Runājot par zirga dzirdi un ožu, jāpiebilst, ka šo maņu orgānu ārējai daļai (ausīm un nāsīm) ir vēl otra funkcija — informēt galvas smadzenes par dažādām dzīves norisēm. Šādus dubultus uzdevumus pilda arī citas zirga ķermeņa daļas — lūpas, kājas, aste, ķermeņa virsmas un pat muskulatūras kustības.

Ir tikai viens izņēmums — acis. Cilvēkam tās pilda arī otru uzdevumu: to izteiksme sniedz liecību par cilvēka jūtu pasauli. Cilvēkam skatiens var būt jautrs, mīlīgs, skumjš, bet var būt arī ass un dusmīgs. Cilvēkam acu plakstiņi ir kustīgi, tie aktīvi piedalās acu izteiksmes veidošanā. Daudzi pētnieki apgalvo, ka zirga acis un plakstiņi nekādas izjūtas nepauž. To vienīgais uzdevums esot nodrošināt zirga redzes- spēju. Toties vairums «zirgmīļu» nespeciālistu sakās zirgu acīs saskatījuši gan labsirdību, gan gudrību. Dažu zirgu skatienā tik tiešām ir saredzama atšķirība, kuru rada gan acu ābola lielums, gan plakstiņu stāvoklis.

Toties zirga lūpas, kuras noder taustīšanai, reizēm izsaka emocionālo stāvokli. Vēlēdamies atbaidīt no sevis kādu ganāmpulka biedru, arī cilvēku, ar kuru zirgam saistās nepatīkamas atmiņas, viņš pastiepj pret to galvu, atglauž ausis, sarauj virslūpu, atņirdz zobus un dažkārt izdod īsu, kviecošu skaņu. Reizēm zirgs izstiepj virslūpu arī tad, ja viņa nāsis saodušas vai mutes gļotāda uztvērusi kaut ko jaunu, nepazīstamu.

Nervozi cilājot kājas, ar tām šķietami skrāpējot zemi, zirgs izrāda nepacietību, vēlēšanos ātrāk saņemt barību vai piepildīt kādu citu dziņu diktētu vajadzību. Ja ērzelim ved garām ķēvi, viņš kārpās ar priekškājām — tāda ir viņa dzimumdziņas izpausme. Lēna, mierīga priekškāju cilāšana, saimniekam tuvojoties, nozīmē, ka tiek gaidīts kas gards, patīkams.

Zirga priekškājas ir uzbrukuma, bet pakaļkājas — aizsardzības ierocis. Sakarā ar to, ka no zirgiem aktīvākie un agresīvākie ir ērzeļi, bet ķēves ir pasīvākas un savus «ieročus» izmanto gandrīz tikai aizsardzībai, ir radies ļoti patiesais franču zemnieku sakāmvārds: «Sargies no ērzeļa priekšas un ķēves pakaļas!»

Draudzīgs skūpsts

Zirga aste, kuras pamatuzdevums ir insektu atgaiņāšana, tātad ādas aizsardzība, vienlaikus ir arī pašsajūtas, veselības stāvokļa, iedzimtās dižciltības vai vienkāršības izteicēja. Visiem patīk zirgi, kuri asti nes cēli piepaceltu. No staļļa izlaists zirgs prieku par brīvību izsaka, paceļot asti augstāk par krustiem. Turpretī flegmātiskiem, nogurušiem, gļēviem zirgiem aste ir nokarena. Vecie zirdzinieki apgalvo, ka zirga aste pielīdzināma dinamometram, kas rāda viņa enerģijas krājumus. Nervozi sitot ar asti sev pa sāniem, zirgi gatavojas pašaizsardzībai vai uzbrukumam. Šādas kustības var paust arī neapmierinātību, nogurumu vai bažas. Kad zirgs jūtas apdraudēts, viņš līdzīgi sunim ievelk asti kājstarpē.

Būdams satraukts, zirgs stipri sasprindzina muskulatūru. No aukstuma viņam saceļas apmatojums.

Zirga kustībās izpaužas arī tādas izjūtas kā sāpes, kuras faktiski signalizē par» nekārtībām organismā. Zirgs skatās uz sāpošo vietu. Piemēram, ja ir kolikas,

zirgs bieži vien pievērš skatienu vēderam. Jūtot pēkšņas sāpēs mugurā, zirgs parauj galvu uz augšu, mētā asti. Ja sāp kāja, tad tā tiek saudzēta: zirgs iet klibodams, bet stāvot sāpošo kāju piepaceļ, t.i., atbrīvo to no ķermeņa svara. Ja sāpes jūtamas vairākās vietās, tad zirga interese tomēr koncentrējas uz vienu vissāpīgāko vietu.

Sāpes var būt tik stipras, ka paralizē visas pārējās izjūtas. Uz to balstās nāšu spīļu efekts un laužņu iedarbība. Pat mierīgu labi apmācītu zirgu stipras sāpes spēj padarīt nevaldāmu, gluži neprātīgu. Tās izjauc ierosas un aiztures līdzsvaru zirga nervu sistēmā.

No otras puses, dažkārt spēcīgi psihiski pārdzīvojumi liek aizmirst sāpes. Cīniņa laikā dzīvnieki sāpēm nepievērš uzmanību, tās viņi sāk just tikai tad, kad kautiņš ir beidzies un viņi paši ir nomierinājušies. Liela satraukuma brīžos uz zirgu neiedarbojas ne pieši, ne pātaga, ne laužņi.

Sāpju un baiļu izjūtas un to ārējā izpausme lielā mērā ir atkarīga no situācijas, kādā zirgs atrodas, īsā saitē piesiets zirgs, kuram ir liegta iespēja īstenot iedzimto brīvības un bēgšanas dziņu, bieži vien kļūst nemierīgs, rausta galvu, asi reaģē uz pieskārieniem, kož un sper. Esmu novērojis, ka viens un tas pats zirgs atkarībā no apstākļiem izturas atšķirīgi. Stellēs ievests vai piesiets īsā saitē, viņš neļauj ārstam sev tuvoties un kalējam apkopt nagus, raustās un cenšas atbrīvoties. Ja zirgu tur pie pavadas un ar viņu laipni runājas, tad viņš, mierīgi stāvot, ļauj apkopt brūci un ļaujas, lai viņu apkaļ.

Lai izteiktu dažādas sajūtas un uzturētu sakarus ar saviem sugas brāļiem, zirgam noder arī balss. Ar balsi zirgs it kā reaģē uz iekšējiem un ārējiem kairinājumiem. Zirgu balsis ir ļoti dažādas, tām ir daudzas tonālās nokrāsas. Līdz šim ir konstatēts ap 100 zirga balss skaņu un to nianšu, kas atšķiras gan pēc toņa augstuma un garuma, gan arī pēc intonācijas. Novērojumi ļauj tās iedalīt zviedzienos, bubināšanā, pīkstienos, spiedzienos, svilpienam līdzīgās skaņās, sprauslošanā, stenēšanā un sāpju kliedzienos.

Ar zviedzieniem zirgi sazinās savā starpā, izsaka prieku par draudzīga ciltsbrāļa vai cilvēka tuvošanos. Ar klusu bubināšanu zirgs aicina pie sevis kumeļu vai cilvēku, no kura gaida kaut ko patīkamu — glāstu vai cienastu. Sprauslošana pauž bažas, bailes, gatavību bēgt vai, ja tas nav iespējams, aizstāvēties. Reizēm tā liecina par spēku izsīkumu. Ja ērzelis tuvojas ķēvei laikā, kad viņa nemeklējas, tā iepīkstas un cenšas ērzeli atvairīt. Ļoti kutelīgas ķēves ar pīkstienu un tam sekojošu spērienu atbild uz cilvēka pieskārienu. Pīkstienam līdzīgas skaņas cīniņa laikā izdod ērzelēni. Kaut ko svilpienam līdzīgu, aicinot pie sevis ķēvi, reizēm izdod arī ērzelis. Sajūtot stipras sāpes, zirgs sten līdzīgi cilvēkam. Ja tās ir īpaši asas, neizturamas, tad zirga stenēšana var pāriet sāpju kliedzienā, no plaušām strauji izpūšot gaisu.

Plašākais balss diapazons ir ērzeļiem. Viņu balss var skanēt gan draudoši, gan labvēlīgi. Tomēr jāatzīmē, ka ar ērzeļa balsi izteikto vēlmju saturs ir visai ierobežots: galvenokārt tā ir biedrošanās dziņa un dzimumdziņa, bažas par draudošām briesmām un prasība pēc barības. Ķēves balsī izteiktām vēlmēm pievienojas rūpes par kumeļu, par ganāmpulku. Kumeliņš ar balsi pauž prasību pēc barības, bailes, lūgumu pēc aizstāvības un patvēruma, reizēm arī prieku. Paaudzies viņš ar priecīgu zviedzienu apsveic savus vienaudžus.

Zirgu balsis un to noskaņa mainās, zirgiem savstarpēji kontaktējoties, kā arī pēc ilgstošām, pastāvīgām attiecībām ar cilvēku, palielinoties zirga pieredzei un vecumam.

Zirga balss skaņām nav noteiktas, pastāvīgas nozīmes. Angļu zinātnieks H. Bleiks saka, ka vairumam zirgu tādu izjūtu kā pieķeršanās vai simpātiju izteikšanai vien ir 26 dažādas balss variācijas. Zirga balss tikai aptuveni norāda uz kādu vēlmi, bet skaidri to neizsaka. Lūgumu pēc ēdiena zirgs izsaka ar klusu, pēc tam ar skaļāku bubināšanu, kam var sekot klusāks vai skaļāks zviedziens, mājiens ar galvu, kājas piesitiens. Ja kopējs vispirms baro citus zirgus, nevis to, kurš ir lūdzis ēst, tad lūguma tonis kļūst aizvien skaļāks un pavēlošāks. Skaņas skaļumu zirgs regulē atkarībā no attāluma līdz «sarunas» partnerim.

Par gadījumu, kad cilvēka asprātība, zirgu pazīšana un ērzeļa zviedziens īstajā vietā izšķīra jautājumu par valdnieka posteni, stāsta sena persiešu teika:

«Kad bija atbrīvojies Persijas valdnieka tronis, uz to pretendēja seši augstmaņi. To skaitā arī Dārijs. Nolēma, ka par ķēniņu jākļūst tam, kura zirgs kopējā izjādē kādā noteiktā vietā pirmais iezviegsies. Dārijs lika pasaukt savu staļļmeistaru Ebaresu, lai ar viņu apspriestos, kā uzvarēt šajā sacensībā par Persijas troni. Plānu izstrādāja. Vakarā Ebaress ņēma pie pavadas Dārija ērzelim šķietami vismīļāko ķēvi, izveda to no pilsētas un piesēja pie koka attiecīgās vietas tuvumā. Tad viņš pieveda pie ķēves Dārija ērzeli, apveda to viņai apkārt un ļāva ērzelim ķēvi aplekt.

Nākamajā rītā visi seši troņa pretendenti devās atpūtas jājienā. Kad viņi tuvojās norunātajai vietai, Dārija ērzelis, skaļi zviedzot, mēģināja tuvoties kokam, pie kura iepriekšējā vakarā bija bijusi piesieta ķēve. Tajā brīdī nodārdēja pērkons, lai gan debesis bija skaidras. Viss liecināja, ka dievi nostājušies Dārija pusē un viņam jākļūst par likumīgo valdnieku. Sāncenši nokāpa no zirgiem, krita pie Dārija kājām un godināja viņu kā savu ķēniņu.

Dārijs nebija nepateicīgs. Lai iemūžinātu sava zirga piemiņu, viņš lika tam uzcelt pieminekli.»

Līdzīgi tam, kā cilvēkiem sarunājoties atkarībā no emocionālā stāvokļa mainās sejas izteiksme un žesti, tā arī zirgi savu izjūtu un vēlmju izteikšanai izmanto ne tikai balsi, bet arī dažādas zīmes. Zīmju valoda ir vienāda visu šķirņu zirgiem neatkarīgi no dzimuma un vecuma. H. Bleiks ir novērojis, ka zirgi «sarunā» ar galvu, ausīm, muti, nāsīm, kaklu, ādu, asti, kājām parāda 78—80 dažādas zīmes. Kad kumeļš satrūkstas, viņš, drošību meklēdams, pieskrien pie mātes, pieglaužas viņai un ķēve, viņu mierinot, paberzē degunu gar kumeļa muguru.

Zirga izteiksmes līdzekļu krājumā īpaša nozīme ir ausīm. Tās ne tikai pašas par sevi, bet arī kopā ar citām zirga ķermeņa daļām dod iespēju izteikt dažādas noskaņas, vēlmes un izjūtas. «Ausis ir zirga psihes spogulis,» saka franču hipologs A. Guenons. Pacelta galva, saspicētas ausis un uz priekšu vērsts skatiens liecina par sasprindzinātu uzmanību. Ausu grozīšana uz visām pusēm, kā to dara akli zirgi, nozīmē, ka zirgs ir norūpējies, ka viņš kaut ko meklē, mēģina noskaidrot. Ausu atglaušana pauž dusmas, nepatiku, arī naidu un kaujiniecisku noskaņojumu.

Ja jātnieks, sēžot seglos, kaut ko saka savam zirgam, tad pēdējais, lai labāk dzirdētu, paliec ausis nedaudz atpakaļ. Ja zirga ausis ir vērstas katra uz savu pusi, tad tas nozīmē, ka viņš apsver kaut ko pagaidām neskaidru, ka var draudēt nesaskaņas vai briest konflikts.

Zirga «valoda» sastāv no skaņām, kustībām un to dažādām kombinācijām. Katru vēlmi, izjūtu un noskaņu zirgs izsaka ar «vārdiem», kas sastāv no skaņām un kustību niansēm. Tā priecīgais apsveicināšanās zviedziens parasti ir saistīts ar galvas pacelšanu un ausu saspicēšanu uz priekšu. Uzbudinātu, niknu spiedzienu, zirgiem ķildojoties, pavada ausu atglaušana atpakaļ, draudoši uz priekšu pastiepts purns, reizēm arī zobu atņirgšana.

2irga pārdzīvojumi ietekmē arī iekšējo orgānu darbību. Piemēram, nepatīkams satraukums var izraisīt strauju, tūlītēju zarnu iztukšošanos. Tas ļoti bieži notiek pēc zirga ievešanas svešā, it īpaši tumšā telpā vai transportlīdzeklī. Nervozi zirgi to dara arī apkalšanas laikā. Par satraukumu tāpat liecina pastiprināta urinēšana un skaļa atbrīvošanās no gāzēm. Tomēr jāpiebilst, ka zirgi iztukšo zarnas arī aiz prieka par atbrīvošanu no sietnes vai no aizjūga, kā arī dzirdot patīkamu mūziku.

Zirga nervu pārpūlei — spēcīgam sasprindzinājumam, ko sauc par stresu, ir četri galvenie cēloņi. Kā pirmo jāmin iekšēju konfliktsituāciju, kad zirgā cīnās divas pretējas tieksmes, piemēram, izsalcis zirgs redz barību, bet netiek tai klāt. Stresa stāvokli zirgā var izsaukt arī nedrošības sajūta, kad viņš nevar izšķirties par pareizāko, apstākļiem atbilstošāko izturēšanos. Turklāt dažkārt zirgs nokļūst situācijā, kad viņam pietrūkst laika izvairīties no kaut kā nepatīkama un draudoša. Un vēl par vienu no galvenajiem stresa izraisītājiem jāuzskata ilgstoši brutāla, nežēlīga zirga ekspluatācija.

H. Bleiks ir sastādījis, kā viņš pats saka, angļu zirgu «valodas vārdnīcu», kurā iekļauti 47 šīs valodas «pamatteikumi» un 54 tādi «vārdi», kurus zirgs «savā valodā lieto» retāk. ^gt.

Kontakts ar dzīvniekiem uzlabo cilvēka pašsajūtu, bet tā savukārt pozitīvi ietekme veselību. Mediķi konstatējuši, ka patīkama dzīvnieka glaudīšana cilvēkam normalizē pulsu un asinsspiedienu. Tie, kas pārcietuši infarktu, var cerēt uz ilgāku mūžu, ja viņiem mājās ir kāds mīļš dzīvnieks. Amerikāņu ārsti iesaka sirds slimniekiem turēt mājās tādas «dzīvas zāles» kā suni, kaķi vai zirgu.

Lai pilnībā saprastos ar zirgu, cilvēkam jāapgūst tas sazināšanās veids, tā valoda, ar kuru zirgi saprotas cits ar citu un kurā viņi griežas arī pie cilvēka. īstam autoritatīvam zirgu pazinējam un draugam jācenšas ne vien saprast zirgu valodu, bet arī jāmēģina to izmantot, kontaktējoties ar zirgiem. Varētu likties, ka zirgu valodu var apgūt viegli un ātri. Diemžēl tā tas nav. Pēc H. Bleika domām, lai pilnīgi izprastu zirgu valodu un savas zināšanas spētu sekmīgi izmantot praksē, jāpatērē daudz vairāk laika, pūļu un pacietības, nekā apgūstot jebkuru no cilvēku valo-

Burtnieku jaunzirgi ielenkuši savu gadīgo saimnieku Jāni Jurašu

dām. Viņš saka: «Ja cilvēks grib veiksmīgi sadarboties ar zirgu, viņam pašam pa pusei jākļūst par zirgu.»

Pirmo skaņās izteikto zirgu «valodas vārdnīcu» sastādījis S. Madajs. Tajā zviedziens trijos toņos izsaka vēlmi, prieku, aicinājumu, šņākšana — dusmas, reizēm bailes, stenēšana— sāpes, sāpju kliedziens — stipras sāpes, kvieciens — kutēšanu, bailes no pieskāriena.

Viņa darba turpinātājs H. Bleiks, pētot zirgu veidotās skaņas un to nozīmi, konstatējis, ka dažas no tām, arī zirgu sasveicināšanās, tāpat trauksmi vēstošais zviedziens visiem zirgiem ir vienāds. Zvie- dzienu veido īsas trīsošas skaņas, kuras sākumā izskan gaiši, tad pakāpeniski kļūst aizvien dziļākas, īsti skaļš ir tikai ērzeļa zviedziens. Ķēvju un kastrātu balsis ir klusākas. Sī iemesla dēļ seno laiku arābi, izvēloties kara zirgus, priekšroku deva ķēvēm.

Turpretim citas zirgu veidotas skaņas katram īpatnim ir mazliet atšķirīgas. Gluži tāpat kā cilvēku valodā vienlīdz liela nozīme ir izteiktajam vārdam, balss noskaņai un skaļumam.

Sastādot zirgu «valodas vārdnīcu», H. Bleiks par pētījumu objektu izvēlējies vienu labi pazīstamu zirgu un regulāri atzīmējis visus viņa «izteicienus», t.i., ar kustībām izteikto jēgu, kā arī skaņas, kuras šis zirgs lietojis un kuras pētnieks pats jau spējis saprast. Sākumā viņš uztvēris apmēram pusi no zirga «teiktā». Taču turpmāko pāris mēnešu laikā viņš noskaidrojis arī šī zirga pārējo zīmju un skaņu nozīmi un saturu un no 35 zirga «valodā» izteiktām vēlmēm un sajūtām sastādījis sarakstu. Pamatīgi izpētījis un izpratis to, ko vēlējies izteikt šis pirmais zirgs, H. Bleiks uzsācis arī citu zirgu novērošanu un novērojumu pierakstīšanu. Daži lietojuši tos pašus izteikšanās līdzekļus kā pirmais, turpretim citi — pavisam savādākus. Divdesmit gadu laikā pētnieks savācis 47 zirgu «valodas pamatteikumus». Sādu ceļu zirgu valodas apgūšanā H. Bleiks ieteic iet katram, kas nopietni un pamatīgi vēlas iepazīt zirgu.

Citēšu daļu no H. Bleika sastādītās zirgu «valodas vārdnīcas» satura. Jēdzienu «tā man ir labi» zirgs izsaka ar vairākkārtēju pieglaušanos partnerim. So rīcību var pavadīt tusnīšana vai apmierināta izelpa. Izsakot jēdzienu «tas mani iepriecina», apseglots vai iejūgts zirgs iet ar augsti paceltu galvu un asti, ar visu ķermeni rādot, ka ir apmierināts, dažreiz pat palecoties, iekviecoties un it kā spert gatavojoties. Vēloties pamudināt «Iesim tak beidzot!», zirgs mīdās, košļā mutes dzelžus, tādējādi likdams saprast, ka grib kustēties uz priekšu. Jautājumu «Vai tur kāds ir?» zirgs izsaka ar skaļu zviedzienu, kurā jūtams jautājums, augsti paceļot galvu un asti. Ja atbilde ir pozitīva un ir atskanējis sarunas biedra skaļš atbildes zviedziens, tad seko klusi iezviedzoties izteikts jautājums «Kur tu esi?». «Tikai nebaidies!» nomierinoši bubinot, vecāks, vairāk pieredzējis zirgs, drošina savu jaunāko satraukto biedru un ar visu ķermeni viņam tuvojas. Izsakot pavēli «Paej nost, atbrīvo ceļu!», ganāmpulka vadošā ķēve, enerģiski mētājot galvu uz visām pusēm, virzās cauri biedreņu baram. «Pārtrauc blēņoties!» — šādu brīdinājumu izsaka īss, kumeļam adresēts ķēves zviedziens. Ar maigāku zviedzienu viņa šo pavēli vēl papildina: «Esmu tevi brīdinājusi». Ja kumeļš neklausa, ķēve viņu soda, viegli iekožot. Uzaicinājumu «Ej prom!» zirgs izsaka, atglaužot ausis, atiežot zobus un mīdoties, dažreiz metot gaisā pakaļkājas. Aicinājums «Nāc

šurp!» sākas ar klusu bubināšanu un pavēles formu sasniedz, galvu mētājof šurpu turpu. Ganībās vai pastaigas aplokā, izsakot domu «Nāc, darbosimies kopā!», zirgs pagrūž partneri ar purnu un, klusi bubinot, kutina viņu. Par atbildi uz šo aicinājumu noder piekrītoša bubināšana. Ja atbilde ir noraidoša, tad zirgs draudīgi iekviecas. Jūtas, kas atbilst vārdiem «Es tevi mīlu», zirgi izsaka dažādi — atkarībā no tā, vai šim teikumam piešķirama mātišķa, biedriska vai seksuāla nokrāsa. Parasti to izsaka maiga izelpa caur nāsīm, deguna vai galvas berzēšana gar «mīlamā» sāniem. Atbildes jēga var būt šāda: «Es tevi arī» vai «Ej projām!».

Ērzelis ar skarbu skaļu zviedzienu izaicina otru: «Nāc cīnīties ar mani!». To papildina draudīgas galvas, kakla un kāju kustības, ar kuru palīdzību izaicinātājs cenšas sev iegūt psihisku pārsvaru. Pēc kaujas zaudētājs ar nokārtu galvu aizbēg, bet uzvarētājs lepns atgriežas pie sava ganāmpulka un vēl ar šņācieniem brīdina sakauto.

H. Bleiks atzīmē, ka līdzīgi dažādām cilvēku valodām un dialektiem atšķirības konstatējamas arī dažādos mūsu zemeslodes reģionos dzīvojošu zirgu «valodā». Piemēram, no Amerikas atvestam zirgam sākumā vērojamas saprašanās grūtības ar Anglijā uzaugušiem ciltsbrāļiem. Sīs grūtības izzūd, iebraucējam apgūstot zirgu «valodas» angļu «dialektu».

H. Bleiks ilgstošos novērojumos nācis pie slēdziena, ka līdzīgi cilvēkiem daudzi dzīvnieki, tātad arī zirgi, spēj uztvert pat no viņiem ļoti tālu esoša otra indivīda sajūtas un vēlmes. Tas nozīmē, ka psihisku noskaņu, vēlmi vai kādu domu var pārraidīt citam zirgam vai darīt to zināmu cilvēkam. H. Bleiks šādas spējas dēvē par «ārpusapziņas pieņēmumu». Viņš apgalvo, ka, neredzot un nedzirdot savu zirgu, spējot sajust brīdi, kad zirgam radušās kādas eksistenci apdraudošas grūtības. H. Bleiks domā, ka zirgs sajūt cilvēka priecīgo vai nomākto noskaņojumu vairāk ar instinktu nekā redzes, dzirdes vai taustes palīdzību. Zirgi pastāvīgi savstarpēji kontaktējas. Vienam zirgam kontaktēšanās spējas ir labākas, citam — sliktākas. Psihiski kontakti visbiežāk izveidojas starp zirgiem ar radniecīgu psihi, puslīdz vienādu temperamentu un raksturu, it īpaši bieži starp vienas šķirnes zirgiem. Un arī starp cilvēku un zirgu, ja tie ir psihiski saderīgi.

Domāju, ka mēs ar jau iepriekš minēto Prelūdiju bijām ļoti saderīgi. Viņa izauga manā tiešā uzraudzībā. Ar viņas pirmapmācībām un treniņu nodarbojos tikai es pats, pats arī viņu iejāju. Reiz, kad es ar trīsgadīgo Prelūdiju, atgriezdamies no izjādes pa Burtnieku parku, pie garāžām gribēju no viņas nolēkt, eleganti pārsviežot abas kājas pāri zirga mugurai, kreisā kāja man ieķērās seglu kāpslī. Tajā brīdī pa asfaltēto ceļu mums garām brauca augsti piekrauta kravas mašīna. Es saspringti domāju: «Nekusties, ķēvīt!», un Prelūdija, kaut gan šī situācija viņai varēja likties draudīga, nepakustējās ne soli. Es netraucēti atbrīvoju kāju. Pēc tam mēs mierīgi garām automobiļu rindai devāmies uz stalli. Manu pārliecību par mūsu abu savstarpējo paļāvību un uzticēšanos Prelūdija pēc tam apstiprināja vairākas reizes.

Kad strādāju Kaļiņingradas zirgaudzētavā, man līdzi bija arī Prelūdija. Tur viņu stipri saspārdīja kāds darba zirgs. Brūci vajadzēja ik dienas apkopt. Veterinārārsts to varēja mierīgi izdarīt tikai tad, ja es Prelūdiju turēju pie pavadas un ar viņu runājos. Tāpat tas bija arī tad, kad Prelūdiju vajadzēja apkalt un apkopt viņai nagus. Tā tas bija desmitām reižu, un ķēvīte nekad nekādu pretestību neizrādīja. Kad mēs abi atgriezāmies Burtniekos un, apkaļot Prelūdiju, kājas ņēma turēt kāda no zirgkopēm, ķēve to vairs neatļāva. Pasauca mani. Paņēmu pavadu, stāvēju klāt, runājos ar viņu un liku stāvēt mierīgi. Viņa tā arī darīja.

Jāuzsver, ka es Prelūdiju ne reizi neesmu sodījis sitot, kaut gan, viņu grožos darbinot, rokās turēju pātagu, bet izjāžu laikā — steku. Kā pātaga, tā steks man kalpoja tikai balsī izteikto komandu papildināšanai. Jājot ar Prelūdiju, nelietoju piešus un neļāvu tos lietot saviem skolniekiem. Un tomēr viņi sekmīgi startēja šķēršļu pārvarēšanas sacensībās un izpildīja attiecīgo sporta klašu normatīvus. Izjādēs, izdarot pagriezienus, man vajadzēja tikai cieši nodomāt «pa kreisi» vai «pa labi», un Prelūdija pagriezās vajadzīgajā virzienā. H. Bleiks te vēl piebilstu: «Pašus labākos rezultātus var sasniegt ar tiem zirgiem, pret kuriem to saimniekiem ir lielākas simpātijas, kurus ar saimnieku saista savstarpēja mīlestība.»

Arī starp cilvēkiem ciešas saites nodibinās tikai tad, ja viņus saista savstarpējas simpātijas, garīga

Draudzīga saime: meitene ar poniju ķēvīti un kumeļu

tuvība. Vairums mūsdienu cilvēku H. Bleika minēto «ārpusapziņas pieņēmuma» instinktu ir zaudējusi. Viņi prot runāt, prot lasīt, viņi klausās radio un skatās televīzijas pārraides. Primitīvās ciltīs, kur civilizācijas radīto ērtību nav, šī spēja vēl ir kaut cik saglabājusies.

Zirgkopju un jāšanas sporta aktīvistu vidū ir gan tādi, kas spēj kontaktēties ar zirgu un viņu ietekmēt, gan tādi, kuri to nespēj, kaut ir ļoti zinoši cilvēki. Šādas spējas savā laikā piemita meistartrenerim Ar- manovam. Tiklīdz viņš pārņēma grožus, zirgs nekavējoties uzlaboja gaitu bez jebkādiem ārējās ietekmēšanas līdzekļiem. Armanova darbības laikā zinātniskās pētniecības saimniecības «Sigulda» Latvijas braucamie zirgi izcīnīja daudzas spožas uzvaras, uzstādīja jaunus vissavienības rekordus. Armanovam piemita katram īstam sacīkšu zirga vadītājam nepieciešamās īpašības: ārkārtīgi liels jūtīgums un spēja

sakļauties vienā būtnē ar zirgu. Zirgam, tāpat kā visiem zīdītājiem, ir raksturīgs diennakts ritms. It īpaši tas attiecas uz barības uzņemšanas, miega un kustību vajadzības periodiskumu. Zirgam ir ļoti attīstīta laika atmiņa, kurā «ierakstīta» visa viņa diennakts izturēšanās programma. V. Blendingers zirgu laika atmiņu dēvē par «laika apzināšanās instinktu». Periodisko diennakts ciklu izveidošanos savā laikā ir noteikusi gaismas un tumsas maiņa, to ilguma pārmaiņas pa sezonām, kā arī temperatūras, gaisa mitruma un gaisa spiediena maiņas jeb tā saucamais fotoperiodiskums. V id9 u*ri — nodiivojus! Ir a Ptuveni 25 šādi faktori. Dzīvnieki pat nemainī- ueībntānijd dzimusi gos laboratorijas apstākļos saglabā aktivitāti dienās ķēve Biiie. un mieru naktīs. Cikliskumu tātad izraisa ne vien

ārēji, bet arī iekšēji kairinājumi, kas daļēji ir iedzimtie, daļēji pieredzes ceļā apgūti.

Lai zirgs labi justos un lai normāli darbotos viņa nervu un ar to saistītā hormonu sistēma, ierastā dienas kārtība stingri jāievēro gan zirgkopējam, gan zirga darbinātājam. Lai zirgu pieradinātu pie mainītas darba, atpūtas un barošanas kārtības, nepieciešamas vairākas nedēļas. Straujas pārmaiņas dienas režīmā, neregulārs, sasteigts un līdz ar to paviršs zirgkopēja darbs var kaitēt ne vien zirgu psihei, bet arī viņu organisma fizioloģiskajām norisēm. Neaku- rātība stallī var izraisīt traucējumus zirgu gremošanas orgānu darbībā — vēdera aizcietējumus vai caureju, tādējādi samazinot zirgu darbaspējas un jaunzirgiem aizkavējot augšanu.

Lai nodrošinātu zirgiem psihisko un fizisko veselību, labsajūtu, kā arī augstas darbaspējas, ierastais režīms jāievēro, arī dodoties daudzdienu ceļojumos uz izstādēm un sacīkstēm, kā arī šo izstāžu un sacīkšu laikā. Jāvairās no visa, kas zirgus var satraukt. Rangā augstāka zirga klātbūtne grupā mazina uzbudinājumu.

TEMPERAMENTS, AUGSTĀkĀs nervu darbĪbas tipi

Atšķirības dažādu dzīvo būtņu psihē bija ievērojuši jau sengrieķu zinātnieki Aristotelis un Hipo- krāts. Viņi šīs būtnes, galvenokārt cilvēkus, sāka grupēt pēc temperamenta, t.i., pēc iedzimtām psihes īpatnībām, atšķirīgām smadzeņu reakcijas spējām, kuras izpaužas viņu uzvedībā un rīcībā, attieksmē pret apkārtējo vidi un radniecīgām būtnēm. 5o zinātnieku ieviestos holeriskā (straujā, nesavaldīgā), melanholiskā (lēnā, skubināmā, neuzņēmīgā), sang- viniskā (kustīgā, līdzsvarotā, dzīvespriecīgā), flegmātiskā (lēnā, gļēvā, grūti uzbudināmā) temperamenta apzīmējumus lieto vēl šodien. Tomēr dzīvnieku, it īpaši zirgu psihes īpatnību un temperamenta apzīmēšanai viņu terminoloģija nav īsti piemērota.

Arī 19. gadsimtā zirgus mēģināja klasificēt pēc temperamenta. 1863. gadā, rakstot par šo tēmu, Rūtenbergs flegmatiķiem pieskaita grūti satraucamus, neaktīvus, pat pastulbus zirgus, uz kuriem smagos darbos tomēr var paļauties. Par melanholiķu spilgtākajām iezīmēm viņš uzskata slinkumu, bailīgumu. Viņiem pietrūkst pat uzņēmības iepazīt visu svešo savā apkārtnē.

S. Madajs saskata zināmu sakarību starp zirgu apmatojuma krāsu un viņu temperamentu. Bērie zirgi esot bezrūpīgāki, vieglprātīgāki — tātad sangvi- niķi, vairums rudo — holēriķi (ugunīgi!), sirmie — flegmatiķi un dūkanie — melanholiķi. Ar šo iedalījumu pretrunā ir tas, ka sirmos arābus gan nevar atzīt par flegmātiskiem.

B. Oboļenskis pēc temperamenta zirgus iedala eretiskos (viegli uzbudināmos, izvēlīgos, ļoti vērīgos, kustīgos), limfātiskos (masīvos, ar labi attīstītu limfātisko sistēmu; viņi ir miegaini, slinki, neveikli, ļoti ēdelīgi, neizturīgi pret slimībām). Kā vidusposmu starp šīm divām galējībām viņš min sangviniskā (tuvi eretiskajam, veselīgi, labdabīgi, droši, ātri, čakli) un žultainā (nedaudz flegmātiski, neveikli, neuzmanīgi, skubināmi, bet, atšķirībā no flegmatiķiem, droši) temperamenta zirgus.

Lielu progresu zirgu psihes un uzvedības noskaidrošanā ienes akadēmiķa I.PavIova un viņa līdzstrādnieku pētījumi. Viņi konstatēja, ka dzīvnieki, tātad arī zirgi, mainīgos ārējos apstākļos pielāgojas šīm pārmaiņām, veidojot attiecīgam brīdim noderīgas atbildes reakcijas (nosacījuma refleksus). Sie refleksi nav tik pastāvīgi kā iedzimtie jeb beznosacījuma refleksi un ir visai individuāli. Faktiski nosacījuma refleksi ir zirga nervu sistēmas atbilde uz viņa maņu orgānu uztvertiem ārējās vides kairinājumiem. Jo jutīgāki ir maņu orgāni, jo ātrāk un labāk zirgs pielāgojas ārējās vides pārmaiņām. No bezgala lielā kairinājumu skaita zirgam jāizdala nozīmīgākie, jāatmet nesvarīgie un jāizšķiras par turpmāko rīcību. Kairinājumu analīzi, kuru var saukt arī par elementāru domāšanu, veic dzīvnieka galvas smadzeņu lielo pusložu garoza.

Ja kāds zirgam svarīgs process, piemēram, ēdināšana ilgāku laiku seko pēc noteikta skaņu signāla, piemēram, auzu lādes vāka klaudziena, tad zirga smadzenēs izveidojas noteikta sakarība — dzirdes kairinājums signalizē, ka tuvojas ēdienreize. Ir izveidojies nosacījuma reflekss.

Ikviens zirgkopis būs novērojis, cik atšķirīgi zirgi reaģē uz šādiem signāliem. Vieni nemierīgi soļo pa boksu, citi uzsāk ķildu ar kaimiņiem, vēl citi uzmanīgi seko notikumiem stallī un pacietīgi gaida barību. Sī reakciju atšķirība balstās uz atšķirībām dzīvnieku nervu sistēmā. Tā atkarīga no viņu smadzenēs notiekošās uzbudinošo un kairinājumu slāpējošo procesu mijiedarbības. Sie procesi ir atšķirīgi pēc izpausmes spēka, līdzsvarotības un kustīguma. Nervu procesa spēks ir atkarīgs no smadzeņu spējām atbildēt uz dažāda stipruma kairinājumiem ar attiecīgu rfcību vai arī no spējas kairinājumu bremzēt. Dažiem īpatņiem uzbudinājums izpaužas spēcīgāk par bremzēšanu, un otrādi, un tad līdzsvars starp šiem procesiem zūd. Nervu sistēmas kustīgums izpaužas spējā ātri pārslēgties no uzbudinājuma uz uzbudinājuma slāpēšanu.

Zinātnieki noskaidrojuši, ka augsti attīstītām dzīvām būtnēm galvas smadzeņu lielo pusložu garoza ir ļoti plastiska un to var trenēt. Ar mērķim atbilstošu audzināšanu un treniņiem nervu procesus var nostiprināt un līdzsvarot, it īpaši jauniem īpatņiem.

Balstoties uz šīm atziņām, Vissavienības zirgkopības zinātniskās pētniecības institūta darbinieki 1970. gadā izstrādāja jaunu klasifikāciju, kura izriet no I. Pavlova mācības par dzīvnieku augstākās nervu sistēmas darbību. Jau 1927. gadā viņš pierādīja, ka augstākās nervu sistēmas darbības tips jeb genotips katram ir iedzimts.

Tika apsekots liels skaits zirgu, un izstrādāta metodika, kas deva iespēju zirgus iedalīt vairākos tipos pēc tā, kādā veidā un cik ātri zirgam izveidojas atbildes (šajā gadījumā kustību) reakcija uz barības kairinājumu, pēc šīs reakcijas noturības un mainības atkarībā no apstākļiem. Citiem vārdiem sakot, tika konstatēts, cik ilgs laiks zirgam nepieciešams, lai pielāgotos eksperimentālajiem ēdināšanas apstākļiem, to maiņai, turklāt tika noteikta arī zirga reakcija uz ēdināšanas vietā iedarbinātiem, ar dzirdi un redzi uztveramiem signāliem.

Lūk, kā eksperimentu apraksta viens no šīs metodes autoriem bioloģijas zinātņu doktors G. Paršutins: «Manēžā, tukšā šķūnī vai nomaļā aplokā 15 m attālumā no «starta» līnijas novieto divus vienādus spaiņus 5 m attālumā vienu no otra. Vienā no šiem «barības galdiem» ieber pāris sauju auzu un zirgam izveido nosacījuma refleksu — lai viņš iet pie spaiņa ar barību. So refleksu nostiprina. Eksperimenta vadītājs stāv 5 m attālumā aiz spaiņiem un ar hronometru fiksē, cik ilgs laiks katram zirgam bijis vajadzīgs pieiešanai pie barības, un pieraksta, kā katrs dzīvnieks šajā laikā ir uzvedies.

Lai noteiktu augstākās nervu sistēmas darbības tipu, izmēģinājumus veica sešas dienas, ar katru zirgu strādājot vidēji 30 minūtes dienā.

Pirmajā dienā zirgu no starta līnijas līdz spainim ar auzām veda pie pavadas. Ja nepieciešams, spaini pacēla vai arī zirgu baroja no rokas. Kad zirgs auzas bija izēdis, viņu aizveda atpakaļ aiz starta līnijas un palaida vaļā vai aiz pavadas atkal veda pie spaiņa ar auzām. So vingrinājumu atkārtoja trīs reizes.

Otrajā dienā zirgu radināja pastāvīgi pieiet pie barības. Zirga vedējs gāja aiz zirga un, kad zirgs bija auzas izēdis, nogādāja viņu atpakaļ uz starta vietu.

Trešajā dienā pēc tam, kad zirgs bija pareizi piegājis pie spaiņa ar barību, auzas iebēra otrā spainī, bet iepriekšējo rūpīgi iztīrīja. Eksperimentētājs apraksta zirga izturēšanos,- pieejot pie tukšā spaiņa. Ja zirgs minūtes laikā pats nepāriet pie spaiņa ar auzām, tad viņu pie tā pieved. Kad auzas ir izēstas, zirgu no telpas vai laukuma izved, pēc tam atkal ieved un no starta līnijas ļauj viņam rīcības brīvību. Tas, cik ātri zirgs pierod pie jaunās ēdināšanas vietas, raksturo viņa nervu darbības procesu kustīgumu. Eksperimentu uzskata par pabeigtu, ja zirgs trīs reizes pēc kārtas ir piegājis pie auzām, neejot pie tukšā spaiņa.

Trešajā, ceturtajā un piektajā dienā zirgu pie barības laida ne vairāk par 12 reizēm. Tas bija pietiekami, lai zirgs ar samērā kustīgiem nervu procesiem spētu divas reizes pārslēgties un piemēroties izmaiņām barības novietojumā.

Sestajā dienā pārbaudīja, cik spēcīgi zirga nervu procesi reaģē uz dzirdes un redzes kairinājumiem. Manēžā vai laukumā novietoja tikai vienu spaini. Eksperimentētājs nostājās 1,5 m aiz tā. Zirgs, kā parasti, piegāja pie spaiņa un izēda auzas. Viņam trešo reizi ejot pie spaiņa un atrodoties 1 m attālumā no tā, atskanēja ass skaņu signāls. Eksperimentētājs atzīmēja zirga reakciju un to, cik ilgā laikā zirgs atkal nonāca pie ēdiena. Pēc tam zirgu pabaroja, tad aizveda uz starta līniju un eksperimentu turpināja — šoreiz ar redzes kairināšanu. Mirklī, kad zirgs tuvojās spainim ar auzām, izmēģinātājs pēkšņi zirgam nepavisam negaidot, tā priekšā izplēta 1,5X1,5 m lielu spilgtas krāsas auduma gabalu. Zirga izturēšanās atkal tika fiksēta, izmēģinājumu atkārtoja trīs reizes.

Izmēģinātājs reģistrēja visus nosacījuma refleksus, kādi zirgam bija izveidojušies: zirgs, paēdis auzas, pats atgriezās aiz starta līnijas, pats atgriezās ierastajā vietā u.tml. Zirgu novēroja arī boksā, tīrīšanas, jūgšanas un darba laikā.

Lai noteiktu augstākās nervu sistēmas darbības tipu, jāņem vērā visi mēģinājuma gaitā iegūtie dati. Tikai pēc to analīzes var spriest, cik spēcīgi attiecīgam zirgam ir nervu procesi, cik tie ir līdzsvaroti un kustīgi. Nervu sistēmas darbības tipu nosaka visu raksturojošo rādītāju komplekss.

Tādējādi visus apsekotos zirgus ir izdevies iedalīt četros tipos.

Stiprais, līdzsvarotais, kustīgais. Pie šī tipa pieskaitāmi zirgi ar aktīvu un stabilu nervu sistēmu, kas pēc būtības ir visai tuva sangviniskajam temperamentam. Šādi zirgi ir vispiemērotāki jātnieku sportam. Viņi uzrāda labus rezultātus arī auļošanā un rikšošanā gan garajās, gan īsajās distancēs. Viņi ir viegli apmācāmi un trenējami.

Ar šo nervu sistēmas darbības tipu daudz kopīga ir stiprajam, līdzsvarotajam, mazkustīgajam (respektīvi flegmātiskajam) tipam. Sī tipa zirgiem nervu sistēma ir stipra, līdzsvarota, bet nosacīti reflektoriskā sistēma atraisās un pārveidojas lēni. Sī tipa zirgi gausi pielāgojas jauniem apstākļiem. Tomēr kā pirmā, tā otrā tipa zirgu vidū ir daudz ar izcilām darbaspējām apveltītu īpatņu. Arī otrā tipa zirgi ir viegli apmācāmi un trenējami, taču viņu sniegums nav īsti stabils.

Stiprajam nelīdzsvarotajam augstākās nervu sistēmas darbības tipam (respektīvi holeriskajam temperamentam) pieskaita zirgus, uz kuru nervu sistēmu kairinājums iedarbojas spēcīgāk nekā kavēšanas procesi. Sī tipa atsevišķiem īpatņiem nervu sistēmas nelīdzsvarotība var izpausties atšķirīgi. Tomēr tiem visiem ir apgrūtinātas tādas nervu sistēmas darbības formas, kam nepieciešams stiprs kairinājumu slāpējošo procesu sasprindzinājums vai ātra mobilizācija. Pārlieku liels uzbudinājums šādu dzīvnieku augstākās nervu sistēmas darbībai var dot slimīgu ievirzi. Sī tipa zirgi ir enerģiski, tramīgi, nevaldāmi. Kaut arī tie grūti trenējami, tomēr šī tipa Tīrasiņu jājam- zirgi bieži vien ļoti labi auļo, īpaši garajās distancēs, kur nepieciešama izturība.

Zirgus, kuriem ir vāji gan ierosas, gan kavēšanas procesi pieskaita pie vājā augstākās nervu sistēmas tipa (tuvs melanholiskajam). Viņi nespēj pielāgoties mainīgiem dzīves apstākļiem un ātri kļūst par neiras- tēniķiem, bieži ir nepaklausīgi, grūti vadāmi. Viņu nervu sistēmas darbību nevar būtiski uzlabot ar audzināšanu un disciplinēšanu, jo viņus stipri ietekmē ārējās vides izraisītie kairinājumi. Uz šiem zirgiem nekad nevar paļauties. Viņi ir maznoderīgi darbam un pilnīgi nederīgi sportam.

So augstākās nervu sistēmas tipa noteikšanas metodi var izmantot eksperimentos ar dažāda vecuma zirgiem (sākot ar divu gadu vecumu). Daudzus no eksperimentā atklātajiem trūkumiem zirga nervu sistēmā vēl var novērst.

Sie augstākās nervu sistēmas tipi nav nemainīgi, jaunam zirgam nervu sistēma vēl nav pilnīgi izveidojusies un tāpēc ir citāda nekā pieaugušam vai vecam.

Nervu sistēmas tipa noteikšana un citi vaislas materiāla pārbaudes veidi palīdz veikt izlasi un izbrāķēt zirgus ar vāju nervu sistēmu, kas dod iespēju paaugstināt zirgu derīgās īpašības.

Sīs metodikas izstrādāšanas un sākotnējo pētījumu laikā eksperimentos nebija iekļauts neviens Latvijas šķirnes zirgs. Te paveras plašs darba lauks mūsu republikas zirgu draugiem. No pieredzes varu teikt, ka vairumam Latvijas zirgu šķirnes īpatņu raksturīga stipra, līdzsvarota un arī pietiekami kustīga nervu sistēma.

Atsauksmes no starptautiskajām zirgu izsolēm Maskavā liecina, ka ne vien Latvijas zirgu augums un teicamā ķermeņa uzbūve, bet, pats galvenais, viņu labā uzvedība, paklausīgums, labdabība un darbo- tiesgriba pamudina ārzemju pircējus tos iegādāties. Latvijas šķirnes zirgiem pārdošanas cena šajās izsolēs bieži vien ir augstāka nekā citiem mūsu valsts zirgu šķirņu pārstāvjiem. Protams, te liela nozīme arī trenerim, kurš ir attiecīgo zirgu apmācījis.

Zirga raksturs, psihes īpašības izpaužas attiecībā pret saviem ganāmpulka biedriem un cilvēkiem, kā arī cilvēka noteikto uzdevumu izpildē. «Neviena dzīvas būtnes garīgās dzīves daļa nav tik maz atkarīga no iedzimtām dotībām un nav tik ļoti pakļauta apkārtējās vides ietekmei, tik atkarīga no audzināšanas un pat no indivīda personiskās gribas kā raksturs,» saka V. Blendingers.

Atkarībā no temperamenta un indivīda iedzimto īpašību dažādām kombinācijām arī raksturs zirgiem var būt ļoti dažāds. Tas nav vienāds pat visiem vienas šķirnes zirgiem. Nedrīkst raksturu jaukt ar tā konkrētām izpausmēm, piemēram, ar baiļu sajūtu.

Raksturs sāk veidoties jau ar pirmajām kumeļa dzīves dienām. Lielā mērā no viņa kopēja un audzinātāja ir atkarīgs, vai kumeļš izaugs par labu un cilvēkam noderīgu vai par sliktu un mazderīgu zirgu. Iejūtīga, pareiza apiešanās attīsta un priekšplānā izvirza kumeļa labās īpašības, bet nevēlamās apslāpē. Cilvēka nesaprātīgas, rupjas un neiecietīgas rīcības rezultātā pārsvaru gūst negatīvās īpašības. Tāpēc kumeļu un jaunzirgu kopšanu un apmācību nedrīkst uzticēt nepiedzīvojušiem, nemākulīgiem, nesavaldīgiem kopējiem, jātniekiem un braucējiem.

Tas īpaši attiecas uz zirgaudzētavām un jātnieku sporta sekcijām, kuru rīcībā ir augstas šķirnības

zirgi — Arābu tīrasiņi, Tīrasiņu jājamzirgi (agrāk saukti par angļu tīrasiņiem) un citu dižciltīgo jājamzirgu šķirņu pārstāvji. Jo vairāk kāda zirga priekštečos ir tīrasiņu, jo vieglāk viņa raksturu var samaitāt jātnieka vai braucēja nemākulība, nedrošība un it īpaši rupjība. Strādājot ar šiem zirgiem, treneriem jāgādā par savas autoritātes nostiprināšanu. Zirgam treneris jāuztver kā gudrs, labs, visu varošs saimnieks. «Cik zirgam patīkami paklausīt stiprām, gudrām rokām! Tāds braucējs viņam liekas līdzīgs neparastam, gudram, stipram un bezbailīgam ganāmpulka biedram — zirgam,» raksta A. Kuprins stāstā «Smaragds».

Ja treneris zaudē autoritāti, tad tā viņam ir sakāve. Zirgs ļoti ātri aptver, ka attiecīgajam cilvēkam var neklausīt.

Treneris H. Trefers raksta, ka zirgam noteikti ir jārespektē jātnieks vai braucējs, taču ne iebiedēšanas rezultātā. Bailes ir ļaunums, kas zirga psihē saistās ar neuzticēšanos, kamēr respekts un cieņa — ar uzticību un paļāvību.

Zirga raksturu nedrīkst mērot ar cilvēka mērauklu. Zirgs neko nezina par ētiskām vērtībām, neapzinās, kas labs, kas ļauns, bet tikai no pieredzes gūst izpratni par atļauto un neatļauto, aizliegto. Viņš vadās tikai no savām un ganāmpulka biedru vēlmēm un vajadzībām. Zirgam nav arī sirdsapziņas — šīs cīņas pašam ar sevi. Viņam sveši tādi jēdzieni kā patiesība un meli, kauns, līdzjūtība. Un tomēr viņš nekad neizliekas, necenšas pielabināties, tātad, pats to neapzinādamies, ir patiess. Zirgs nepieķeras cilvēkam tā kā suns, bet uzticas, paļaujas uz cilvēka — sava saimnieka pareizu, arī zirgam patīkamu, rīcību. Toties zirgi pazīst greizsirdību. Ir novērots, ka divi sadraudzējušies zirgi cenšas atbrīvoties no trešā klātbūtnes. Ganāmpulku vadoņi — ērzeļi — savā starpā cīnās par vadošo vietu. Vērojot zirgus plašās ganībās, redzam, ka viņi cits no cita cenšas turēties patālāk un pārāk tuvu pienākušu kaimiņu atraida ar draudošu galvas kustību, ausu pieglaušanu vai pakaļkājas pacelšanu. Tā ir zināma skaudības un-nenovīdības izpausme, kas zirgos saglabājusies no tiem laikiem, kad viņiem pašiem vajadzēja cīnīties par eksistenci. Tuviem draugiem šāda nenovīdība nepiemīt — tie ganās cieši blakus un jūtas labi.

Cilvēks gadusimteņiem ir iejaucies zirgu vairošanās gaitā un ir centies no tālākas audzēšanas izslēgt īpatņus ar rupjām temperamenta un rakstura kļūdām. Izkopjot atsevišķas zirgu šķirnes, ir veicināta noteiktam izmantošanas veidam visnoderīgāko, attiecīgai šķirnei raksturīgāko īpašību izveide. Vienalga ķā- dam uzdevumam mēs zirgu audzējam, allaž paliek spēkā vēlēšanās, lai viņš būtu čakls, strādīgs, sparīgs un vienlaikus labdabīgs, izturīgs, mierīgs un paklausīgs.

Cilvēka nervu sistēma dod viņam iespēju uztvert ārējos kairinājumus, paturēt tos atmiņā, uzkrāt pieredzi un zināšanas. Cilvēks spēj šīs zināšanas sakārtot, kombinēt, uzkrāt aizvien jaunas atziņas, izdarīt secinājumus ne vien par apkārtējā vidē, bet arī par sevī pašā notiekošo. Viņš spēj radoši domāt un savas izjūtas un domas izteikt vārdiski. Sīs cilvēka psihiskās spējas liecina par viņa augsto attīstības līmeni — viņam piemītošo prātu.

Kā jau iepriekš teikts, instinktu, dziņu un informācijas uztveres ziņā zirgi bieži vien pārspēj cilvēku, tomēr atpaliek no viņa domāšanā. Zirgiem gan piemīt zināmas apmācīšanās, iztēles un secināšanas spējas, no kustībām un skaņām sastāvoša «valoda», viņu rīcība lielākoties ir mērķtiecīga, taču domāšana viņiem ir visai primitīva.

Zirgus mēs dēvējam par saprātīgiem dzīvniekiem. Tiem piemīt sapratne. Tas viņiem ļauj uzkrāt pieredzi, izdarīt novērojumus un pareizus secinājumus, kā arī rīkoties atbilstoši situācijai. Saprāts ļauj zirgiem samērā ātri pielāgoties jauniem, mainīgiem apstākļiem.

Tā, vācu filozofs A. Sopenhauers skaidro, ka prāts nozīmē spēju veidot abstraktu, bet sapratne — ķermeniski uztveramu priekšstatu. Atziņas, ko gūst dzīvnieki, balstās uz maņu orgānu uztverto un smadzenēs apstrādāto informāciju. Dzīvnieki nespēj izveidot abstraktus priekšstatus. Viņi mācās no iepriekšējās pieredzes, ievēro agrāk pieļautās kļūdas un tās labo — tātad izdara secinājumus.

ASV zirgkopības žurnālā aprakstīts notikums, kura galvenā persona ir kāds veterinārā klīnikā atvests rupjam, nesavaldīgam cilvēkam piederošs zirgs. Par šī zirga iepriekšējo izturēšanos klīnikas personālam nekas nav bijis zināms. Tāpēc, saslimušo zirgu ārstējot un kopjot, viņi rīkojušies tāpat kā ar citiem pacientiem — mierīgi, lietišķi. Zirgs ārstēšanas laikā nav izrādījis ne mazāko pretestību. Tādu sava zirga lab

vēlīgu raksturojumu saņēmis arī viņa īpašnieks, kad atnācis uz klīniku izārstētajam zirgam pakaļ. Tomēr, kad viņš zirgam droši gājis klāt, tad dabūjis spēcīgu spērienu. Zirgs bija pareizi novērtējis veterināro darbinieku labvēlību — viņam sniegto palīdzību un laipno apiešanos, bet nebija aizmirsis sava saimnieka agrāk nodarītās pārestības. Sajutis rupjā cilvēka klātbūtni, zirgs atcerējās agrāk pārdzīvoto un ļāva aktīvi izpausties pašaizsardzības instinktam.

Arī V. Blendingera pētījumi liecina, ka zirgiem piemīt diferencētas vērošanas un secināšanas spējas. Kāda viņam labi pazīstama ķēve elektriskajam žogam tuvojusies tikai tad, ja ia induktors nav tikšķēji* Līdzko strāvu izslēdza un tikšķēšana izbeidzās, viņa droši devās pāri nožogojumam.

H. Bleiks uzskata, ka zirga saprāts līdzinās apmēram astoņus gadus veca bērna saprātam. Manuprāt, viņš ir zirgu nedaudz pārvērtējis. Es zirga saprātu salīdzinātu ar četrus gadus veca bērna saprātu. Ar zirgu, kurš spēj saprast, pieredzēto apsvērt un izdarīt secinājumus, ir jāapietas citādi, nekā ar zirgu, kuram psihes darbība aprobežojas vienīgi ar refleksu izstrādāšanu un attīstību. Nekad nedrīkst aizmirst, ka cilvēks spēj iejusties zirga stāvoklī (kaut gan ne vienmēr to dara!), bet zirgs cilvēka stāvoklī iejusties nespēj. Tāpēc viņa uzvedību mēs nedrīkstam vērtēt ar savu mērauklu.

Uz jautājumu «Vai uz zirgu drīkst attiecināt apzīmējumu inteliģents?» zinātnieki J. Diršts un V. Blen- dingers atbild ar noteiktu «Jā». Uzkrātās pieredzes savstarpēju sasaistīšanu, apmācīšanās spēju, zināšanu apgūšanu un ātru izmantošanu šie zinātnieki uzskata par īstu inteliģences iezīmi.

S. Madajs tam vēl pievieno spēju mācīties un no agrākās pieredzes pastāvīgi izdarīt secinājumus. Visu to viņš pieskaita zirga inteliģences galvenajām iezīmēm.

V. Blendingers atzīst, ka zirgu ganāmpulkā rangu kārtība lielā mērā balstās uz atsevišķu īpatņu inteliģenci. Viņš norāda, ka dzīvnieku inteliģenci nedrīkst jaukt ar saprātīgumu. Pēc viņa domām, jo komplicētākas kopsakarības tiek uztvertas un jo ātrāk tās tiek aptvertas un izmantotas, jo lielāka ir attiecīgā īpatņa inteliģence. Inteliģentam zirgam raksturīgs arī psihiskais un ķermeniskais jutīgums un kustīgums. Inteliģence pati par sevi, ja tā nav saistīta ar citām pozitīvām iezīmēm, praktiski nav izmantojama.

Katrs cilvēks, kam ir darīšana ar zirgiem, būs novērojis, cik atšķirīgi viņi ir. Gadās sastapt gan inteliģentus, gan pastulbus zirgus. Zirgam attīstoties un augot, viņš var kļūt inteliģentāks. Zirgu inteliģences pakāpe nosakāma tikai pēc viņu ilgstošas novērošanas.

Daudzo zirgu šķirņu pētījumi liecina, ka tuvāki priekšstatam par inteliģentu zirgu ir tie, kam raksturīgs kustīgums, jutīga, aktīva nervu sistēma, veiklība, drosme un dzīvs temperaments. Inteliģentiem zirgiem raksturīga tieksme pēc neatkarības. Jo inteliģentāks zirgs, jo vairāk viņš cieš no brīvības ierobežošanas.

Zirgu inteliģence ārēji izpaužas blīvā konstitūcijā, harmoniskā ķermeņa uzbūvē, ritmiskās, saskanīgās un mērķtiecīgās kustībās. Inteliģentie zirgi ir arī paši tīrīgākie, viņu āda visjutīgākā. Šādas inteliģenta zirga iezīmes visskaidrāk saskatāmas to kultūr- šķirņu pārstāvjos, kuros ir Arābu tīrasiņu un Angļu auļotāju asinis. Šīs iezīmes mūsdienu Eiropas zirgu šķirnes ir pārņēmušas no Austrumiem.

ZIRGA AUDZINĀŠana un apmacĪba

Cilvēka uzvedību un izturēšanos lielā mērā nosaka domāšanas spējas un prāta slēdzieni, zirgam un citiem dzīvniekiem — iedzimtā izzināšanas dziņa un dzīves gaitā gūtā pieredze.

Cilvēka vēlēšanos mācīties aktivizē zinātkāre. Zirgs pats aktīvi nemācās, viņš jāmāca, viņam jādod iespēja uzkrāt pieredzi, no kuras ir atkarīga viņa tālākā attīstība un sekmes. Pieredzi un zināšanas zirgs apgūst tikai tad, ja viņa audzinātājs jeb treneris prot pareizi mācīt un sekmes pareizi novērtēt. Zirgam salīdzinājumā ar delfīnu un pērtiķi apmācības spējas ir viduvējas.

Zirga apmācības procesā jārisina vairāki sarežģīti uzdevumi, tas prasa lielu darbu un pacietību. Viens no pirmajiem un pašiem svarīgākajiem uzdevumiem ir ieaudzināt paklausību un uzticēšanos. Zirgā jāieaudzina un jānostiprina dabiskā tieksme respektēt savu saimnieku un viņa vēlmes. Pareizi audzināts zirgs baidās zaudēt saimnieka uzticību un viņa laipnību. Viņš grib to saglabāt!

S. Madajs visu mums noderīgo zirga īpašību veidošanu iedala divās daļās: audzināšanā un apmācībā.

Audzināšana, kuras mērķis ir zirgu padarīt par izdarīgu cilvēka palīgu, būtībā ir piejaucēšanas turpinājums, zirga iedzimto dziņu pārveidošana un piemērošana mainīgiem dzīves apstākļiem. Jau no kumeļa vecuma zirgam jānodrošina labi turēšanas, kopšanas un ēdināšanas apstākļi. Viņš jāuztur labā kondīcijā, jānodrošina līdzsvars starp darbu un atpūtu. Zirgs jāpieradina pie noteikta dienas režīma, pie iejūga priekšmetiem — apaušiem, iemauktiem, segliem, ratiem, ragavām. Pats galvenais — pieradināt zirgu pie cilvēka — pie viņa ārējā tēla, kustībām, balss, smakas un pieskāriena. Ja kāds vēlas zirgu sev īpaši cieši piesaistīt, tad viņam daudz laika jāpavada ar to divatā. Turklāt nedrīkst aizmirst, ka oža ir zirga vislabāk attīstītā maņa. Zirgs pilnīgi neuzticas pat savām acīm; viņš drošības labad aposta arī savu saimnieku, lai pārliecinātos, ka tas ir viņš.

Par spēcīgāko zirga piesaistīšanas līdzekli S. Madajs uzskata labdabību, kurai jāizpaužas zirga

Kumeļš pakapeniski jāradina pie cilvēka pieskārieniem dažādām ķermeņa daļām

aprūpē. Cilvēkam zirga uztverē jābūt līdzīgam saulei, no kuras nāk viss labais. Nepietiek ar to, ka zirgs cilvēkam pieķeras, tam jājūt arī bijāšana un respekts.

Sengrieķu hipologs Ksenofonts pirms katras ēdināšanas vai ievešanas stallī iesaka zirgam uzlikt apaušus, lai tie zirga apziņā saistītos ar visu labo un patīkamo — ar barību, atpūtu un mieru pēc darba. Darba un atpūtas maiņa ir milzīgs enerģijas avots, kas lielā mērā vairo zirga darbaspējas.

Apmācības mērķis ir savienot zirga gribu ar cilvēka gribu. Citiem vārdiem sakot, zirgu jāpieradina izpildīt cilvēka pavēles. Zirgam jābūt fiziski sagatavotam gaidāmajam darbam un pilnīgi jāpakļaujas cilvēka vadībai. Cilvēks vada zirgu ar pavadas, grožu, pātagas, steka, roku kustību, cinkšļu, papēžu, auguma masas un balss starpniecību. Paklausību nostiprina, pakāpeniski paaugstinot prasības. Pareizai apmācībai jābalstās uz zirga un cilvēka savstarpēju

Kumeļš pakāpeniski japieradina pacelt kāju

uzticību un izpratni. Labs braucējs un jātnieks nekad nedrīkst no zirga baidīties vai uz viņu dusmoties. Ja zirgs ir nepaklausīgs vai tīši pretojas, obligāti jāseko sodam — zirgam jāizjūt sāpes vai to draudi. Sodam jābūt pelnītam, tam jāseko tūlīt pēc pārkāpuma un jāatbilst pārkāpuma nozīmīgumam, tas nedrīkst būt atkarīgs no apmācītāja garastāvokļa. Vienalga, cik smags ir pārkāpums un tam sekojošais sods, tomēr no zirga jāšķiras draudzīgi.

Ja nonākam saskarē ar cilvēka nepareizas rīcības dēļ stipri sabojātiem zirgiem, ko vairs neietekmē parastie vadības līdzekļi, viss jāsāk no sākuma — no pieradināšanas.

Vācu treneris H. Meiers rakstā «Zirga gatavība darbam» ieteic, izvēloties paklausības mācīšanas paņēmienus, ievērot atšķirību starp ārēju un iekšēju paklausību. Mācot ārējo paklausību, pie kuras pieskaitāma iedzimtā gatavība ļauties cilvēka vadībai,

Pieradinātu un apmācītu zirgu kalējs apkaļ bez zirgkopja palīdzības

attiecīgajam darbiniekam (zirgkopim, trenerim, sportistam) vispirms jāpanāk, lai zirgs atbrīvotos no bailēm. Bezbailīgums zirgiem bija ļoti vērtīga īpašība jau tad, kad lielākoties viņi tika izmantoti par braucamiem un darba zirgiem. Sī īpašība savu nozīmīgumu nav zaudējusi arī šodien, kad tiek audzēti, apmācīti un darbināti arī izjādēm un sacīkstēm derīgi zirgi. Zirgu bailīgums, t.i., tieksme izvairīties no ārpasaules draudiem, vēl aizvien rada nopietnas

Pareiza jūgšana zirgā neizraisa satraukumu un nepatiku

grūtības. Apmācītāja uzdevums ir galīgi nonivelēt vai stipri vājināt apkārtnē redzamo un dzirdamo parādību neparastību. Ikviens jātnieks, pat iesācējs, zina, cik daudz labu rezultātu sasniegšanā ir atkarīgs no zirga drosmes, spējas koncentrēt uzmanību un sasprindzināt cīņasgribu, neļaujoties bailēm un nedrošībai. Drosme jāaudzina bez sāpju paņēmieniem.

Nostiprināma, tālāk veidojama un attīstāma ir arī otra ārējās paklausības izpausme — zirga gatavība kustēties un stipri piepūlēties, koncentrējoties un spēkus maksimāli kāpinot. Darbinot jaunzirgu kordā, jāpanāk, lai viņš neskatās apkārt, lai koncentrējas darbam, lai viņa kustības nekļūst laiskas un lai viņš saprot, ka cilvēka rīkojumi ir obligāti. Ja tas netiks panākts, tad zirgs arī vēlāk neņems nopietni braucēja vai jātnieka pavēles. Balsī un ar grožu piesitienu izteiktās pavēles padara skaidrāk saprotamas pātagas plīkšķis, bet jātnieka cinkšļu iedarbību — savlaicīgs steka piesitiens.

Cilvēka nepareiza rīcība zirgā izraisījusi negatīvas emocijas

Zirga apmācības gaitā lietojami arī tādi vadības līdzekļi kā skaņas, kas izteic to vai citu jātnieka vai braucēja vēlmi. Mēles klakšķis līdzīgi pātagas šmiukstienam zirga apziņā saistās ar sāpīgu pātagas uzsitienu un liek paātrināt gaitu. Tautā pazīstamais uzsauciens «pr-r-r-rr!» uz pieredzējušu zirgu iedarbojas līdzīgi grožu pievilkšanai un ar to saistītai, mazliet sāpīgai trenžu iedarbībai — zirgs apstājas. Zirgus apmācot, šo vadības līdzekļu izmantošanas secība jāmaina. Gaitas paātrināšanai vispirms jāiz-

Zirga pieredzes trūkuma, nepilnīga aizjūga un vadītāja nemākufības dēf zirgā radusies vēlēšanās aizbēgt

manto mēles klakšķis un tikai tad steka vai pātagas pacelšana. Un vienīgi tad, ja zirgs nepaklausa, viņam uzšauj ar pātagu. Sie vadības paņēmieni, kas izsaka cilvēka gribu, zirgam jāizprot un jāiegaumē, jo tikai tad no viņa var prasīt to precīzu izpildīšanu.

«Paklausība, ar kādu zirgs atbild uz viņam pazīstamiem, pierastiem vadības paņēmieniem, ir pilnīgi automātiska. Ieradums paklausīt zirgam sagādā patiku. Ja ir sasniegta šī ieradumam līdzīgā paklausība, tad var uzskatīt, ka ir sasniegts arī apmācības galamērķis,» S. Madajs atzīst.

Zirga apmācības gaitā nedrīkst aizmirst, ka viņa uzmanības koncentrēšanas spējas ir visai ierobežotas. Zirgs ir uzmanīgāks un spēj uzmanību koncentrēt ilgāku laiku, ja šī nepieciešamība viņa apziņā saistās ar patiku. Ne velti T. Celis jokodamies ir teicis, ja burti būtu ēdami, tad zirgs iemācītos lasīt.

Vecie zirgkopji ir pareizi novērojuši, ka zirgs, tāpat kā cilvēks, cenšas sev dzīvi atvieglot un tāpēc,

sastopoties ar grūtībām vai ko nepatīkamu, izvairās paklausīt. Tāpēc paklausība aizvien jātrenē, jāpanāk, lai ārēja paklausība pārvērstos par iekšēju paklausību. Tomēr to izdodas sasniegt tikai tādos gadījumos, kad zirgs izpilda viņa apziņā nostiprinājušās darbības vai vingrinājumus. Treniņu un apmācību laikā jāveido un jāveicina iedzimtās pozitīvās tieksmes un individuālās dotības, bet jāvājina, jāierobežo negatīvās, nevajadzīgās tendences.

Ja jauns zirgs tiek nodarbināts kordā, aizjūgā vai tiek gatavots par jājamzirgu, tad jācenšas jaunzirga rotaļāšanās prieku apvienot ar dotā uzdevuma izpildi. Ar cilvēka rīkojumiem zirgs jāiepazīstina pakāpeniski. Tāpat kā sedulkas vai seglu josta nav jāsavelk cieši uzreiz, arī kakls, tiklīdz zirgu sāk darbināt kordā, nav jāsaliec ar atsaitēšanu. Starp ātrgaitas darba posmiem jāparedz mierīga soļošana. Mācīt zirgam auļošanu kordā drīkst sākt tikai pēc tam, kad jaunzirgs pa riņķa līniju droši un līdzsvaroti iet rikšos. Laikus jāapmāca arī mainīt virzienu. Zirgu nedrīkst ilgstoši turēt lielā satraukumā. Jācenšas iekārtot atslābuma posmus, lai zirgs darbā iejustos ar prieku. Strādātprieku var nostiprināt un paaugstināt, atkārtojot ierastus, zirgam pazīstamus vingrinājumus. Nedrīkst aizmirst, ka it īpaši jācenšas izvairīties no jauna zirga pārpūlēšanas, jo tā var izraisīt ne vien saslimšanu, bet pat pretestību.

lejādei gatavojamie sporta zirgi ātrāk apgūst vingrinājumus, kuri atgādina brīvo ganāmpulku zirgu lepno iznesību. No tā var secināt, ka zirgu apmācībā jāizmanto arī viņu atdarināšanas tieksme. Apmācību krietni atvieglo zirga patika un citu dzīvu būtņu kustību atdarināšanas prasmīga izmantošana. Ikviens būs pamanījis, ka, vedot jaunu zirgu pie pavadas, viņš pielāgojas vedēja soļu garumam. Kad vedējs sāk skriet, arī zirgs pāriet rikšos. Atdarināšanas tieksmi var izmantot gan braucamo, gan jājamzirgu apmācībā.

Kumeļu var piesiet pie ilkss blakus ratos vai ragavās iejūgtai ķēvei. Vēlāk jaunzirgu var aizjūgt blakus vecākam, mierīgam, labi apmācītam zirgam.

Apmācot jaunus sporta zirgus lēkt pār šķēršļiem, tiem liek sekot vecāka zirga piemēram. Atdarināšanas tieksmi var sekmīgi izmantot arī atsevišķu iejādes elementu mācīšanā.

Īsta apmācāmo zirgu paklausības un uzticēšanās pārbaude ir ne vien viņu piedalīšanās darbaspēju un iejādes sacensībās, bet arī, piemēram, ievešana transportlīdzekļos — kravas vagonos un automobiļos. Te uzreiz noskaidrojas, kurš no viņiem audzināts konsekventi un pareizi, kura audzināšana bijusi nepareiza un nemākulīga.

Zirgs jaapmaca ieiel transportlīdzekli un iziet no tā

Apmācāmais zirgs jāatradina no nevēlamas iedzimtas vai iegūtas izturēšanās un jānostiprina vēlamais izturēšanās veids, to visādi veicinot un saistot ar zirga pozitīvo pieredzi. Zirgā jāmodina un tālāk jāattīsta vēlēšanās izpildīt un aizvien pilnveidot apgūtās darba iemaņas. Viņš jāpieradina pie visa tā, ar ko viņš noteikti var sastapties mūsu tehnikas laikmetā.

Zirga pieredze jābagātina īsos mācību periodos ar atpūtas brīžiem starp tiem. Turklāt pastāvīgi jāliek atkārtot apgūto. Nedrīkst aizmirst, ka zirga apmācības laikā cilvēka pieļautām kļūdām var būt negatīvas, grūti labojamas sekas.

Cilvēkam nevēlamā zirga izturēšanās, kā arī pretošanās tieksme, kuras pamatā ir pašaizsardzības instinkts, ir izveidojusies viņa dzīves laikā. Sākumā, pirmajos dzīvības mēnešos un gados, zirgs ir bijis tāds, kādu to jauki un patiesi apraksta rakstnieks H. Gulbis romānā «Doņuleja».

«Kad Gita vēl bija mazs kumeliņš, mātes nepieņemta, viņa par saviem tuviniekiem uzlūkoja cilvēkus un staigāja visiem pakaļ kā suns, nāca līdz virtuvē, zagās pie skābputras spaiņa, ēda tauku maizi un reiz saplēsa krējuma podu. Pamanījusi Pēteri, viņa zvie- dza tai īpatnēji urkšķošajā balsī, kādā kumeļi, kam normāla bērnība, sasaucas ar savām mātēm.

Pirmajos dzīves gados Gita ņēma maizi un cukuru no katra, kas vien pastiepa pretī plaukstu ar šiem gardumiem, un bāza purnu kabatā, prasīdama vēl. Arī mīlināties viņai patika — piebāzusi lūpas, viņa maigi saņēma ausi vai matus, grieza klāt muguru, lai cilvēks to ieskātu, un labsajūtā ar zobiem ieķērās praķī un kņudināja, kad tika izpildīta viņas vēlēšanās. Bet trešajā mūža gadā Gita sāka krasi nošķirt māj- niekus no svešiem. Pret savējiem viņa bija tikpat piekļāvīga kā agrāk, taču pret citiem saglauda ausis, kad tie tuvojās, un grasījās kost arī tad, ja viņai deva maizi. Pagāja vēl viens gads. Gita pieauga par lielu ķēvi spēcīgām kājām, platiem krustiem. Reiz Vārtiņu Vilis, pīpi mierīgi sūkdams, ar smīniņu neskūtajā vaigā nāca aicināt uz pirti. Pagalmā bija piesieta Gita. Kas lai zina, kāpēc Vilis viņai tik ļoti nepatika, bet ķēve pēkšņi drāzās viņam virsū, cirta ar priekškāju kā meža zvērs un kampa ar zobiem . .»

Autors nestāsta, kas šajā laikā bija noticis ar Gitu, kas un kā darījis viņai pāri. Tomēr stāsta turpinājumā viņš to daļēji paskaidro: «. . Gita jau bija laidusi pasaulē trīs kumeļus — divus ērzeļus, vienu ķēvīti. Viņas bērni izauga par normāliem zirgiem bez mātes dīvainajām rakstura īpašībām.» Līdz ar to

ir pateikts, ka Gitas agresivitāte, bez šaubām, ir iegūta. Varbūt zirgam ticis nodarīts pāri, sagādātas ciešanas vai viņš ticis pārbiedēts, un to zirgs labi atceras.

Varētu būt bijis arī apmēram tā, kā Krāslavas rajona laikraksta «Komunisma Ausma» kādā 1986. gada numurā stāsta zootehniķe M. Vjatere: «Atceros kādu epizodi no savas bērnības, kad kopā ar māsu ganījām kolhoza zirgus. Mūsu ganāmpulkā bija dū- kana ķēve Ausma — laba strādniece vagā un jebkurā citā darbā, arī iejūgā Kartupeļus vagojot, grožu nevajadzēja. Ausma pati zināja kurp iet, kad pagriezties. Reiz viņu siena aizvešanai uz šķūni paņēma kāds slikts cilvēks. Kad mēs pēc tam ķēvi ieraudzījām, tai visa mugura un krusti bija sakapāti ar drāšu pātagu. Izrādījās, ka braucējs Ausmu bija atstājis pagalmā nepiesietu, bet grožus nometis blakus ratiem zemē. Ķēve, gaidot mājā iegājušo braucēju, bija sākusi ēst zāli. Nomestie groži satinušies ratu riteņos. Par šo «nogrēkošanos» braucējs viņu sitis. Bēgdama no sitieniem, ķēve izrāvusies un ar visu iejūgu atskrējusi līdz savam ganību aplokam. Tur viņa stāvēja — trīcēdama pēc pārciestām šausmām. Tā bija pēdējā Ausmas paklausīgā darba diena. Pēc šīs reizes viņu neviens pieaudzis cilvēks nevarēja pielabināt un noķert. Toties savus draugus bērnus zirgs pazina, laizīja viņiem rokas, meklēja maizi vai saldu ābolu. Taču iemauktus uzvilkt neļāvās.» Autore ir pareizi novērtējusi gan šī zirga sākotnēji pozitīvo, gan vēlāk cilvēka nepareizas rīcības izraisīto ļauno iedabu. Sodīšanu nevietā un nelaikā zirgs ir uztvēris kā sev naidīgu rīcību. Par atbildi uz to sekojusi aktīva pašaizsargāšanās reakcija, kaut kas līdzīgs atriebības jūtām H. Gulbja aprakstītajā ķēvē Gitā. •

Bieži vien tiek nepamatoti apgalvots, ka zirgu nepaklausība izriet no viņu muļķības, no zirgu nespējas un negribēšanas cilvēku saprast. Tāpēc parasti domā, ka viss ir labojams ar sodīšanu.

Tiem, kas tā saka, vēl daudz jāmācās, pieredzētais, lasītais un dzirdētais nopietni jāpārdomā. Tad arī viņi būs spiesti atzīt, ka zirgi lielākoties ir centīgi, saprātīgi dzīvnieki, kuri apzinās atkarību no cilvēka un izmanto savas fiziskās un psihiskās spējas cilvēka paredzēto uzdevumu veikšanai. Viņi strādā cilvēka labā, apzinādamies, ka paklausība nodrošinās arī

viņu eksistenci. Tomēr cilvēkam jāzina zirgu spēju robežas. Zirgs nav vainojams, ja cilvēka prasības pārsniedz zirga iespējas. No jaunzirga nedrīkst prasīt to, ko spēj veikt tikai pieaudzis, pieredzējis zirgs.

«Cilvēkam jāprot piemēroties zirga spējām,» S. Madajs raksta, «ja gribam, lai mums būtu labi audzināti, paklausīgi zirgi, tad vispirms mums pašiem jābūt laipniem un pieklājīgiem, uzmanīgiem un šī laipnā, iejūtīgā, gādīgā apiešanās ar zirgiem jāiemāca arī zirgu kopējiem, treneriem, sportistiem, visiem zirgu darbinātājiem.»

Zirgu pieradināšanā un pakļaušanā ļoti nozīmīgs ir apmācības pakāpeniskums. Pirmoreiz kumeļam kājas pēc kārtas paceļ uz īsu brīdi. Tas jādara jau kopš pirmajām viņa dzīves dienām. Nākamajās reizēs, kad kumeļš pie tā ir pieradis un kā atalgojumu par labu uzvešanos saņēmis glāstu un mīļu vārdu, kājas var celt augstāk un paturēt piepaceltas kādu brīdi ilgāk.

Apmācot kumeļu iet pavadā blakus vedējam, viņš vispirms jāpieradina apstāties, tāpat jāpanāk, lai viņš ļauj uzlikt staļļa apaušus. Labāk, ja to dara kumeļam labi pazīstams patīkams cilvēks — viņa pastāvīgais kopējs. Pirmajās nodarbību reizēs kumeļš jāapstādina tikai ar rokām — viņu saturot un noglāstot. Kad kumeļa nedrošība ir pārvarēta, viņa saturēšanai var sākt lietot mīkstu audekla gabalu un tikai pēc tam labi pielāgotus staļļa apaušus. Kad viņš pie apaušiem un saturēšanas ir pieradis, tātad kumeļa neatkarības dziņa ir pārvarēta, viņu jāsāk vadāt. Vispirms kumeļu ved blakus mātei, tad aiz viņas. Tikai tad, kad kumeļš vairs nepretojas un necenšas izrauties, viņu pa staļļa gaiteni var sākt vadāt patstāvīgi. Sākumā zirgkopim ieteicams palīgā pieaicināt kādu viņa kolēģi, kam jāiet aiz kumeļa un pretošanās gadījumā tas jāpabīda uz priekšu.

«Kikulī traktāts» — pirmā rakstiskā pama- cība zirgu treneriem — uzrakstīta jau pirms vairāk nekā divarpus tūkstošiem gadu.

Jaunzirgu radinot pie seglošanas, jātniekam viņš iepriekš jānoglauda, jāpaberzē mugura. Pirms pirmās seglošanas uz muguras seglu vietā vairākas reizes jāuzklāj kāds audums vai jāuzliek sviedrene, pēc tam zirgs jāapmīļo, jāapbalvo. Tam jānotiek zirgam pazīstamā vidē, viņa paša boksā. Tikai pēc vairākām šādām pieradināšanas reizēm jaunajam zirgam uzliekami segli. Tikpat pakāpeniski viņš jāpieradina pie seglu siksnas pievilkšanas.

Pret šādu piesardzību un stingru pakāpenību neatkarības dziņas pārvarēšanā varbūt iebildīs tie jaunie treneri, kuri ir lasījuši aprakstus par metodēm, kādas jauno zirgu pakļaušanai lieto Amerikas kovboji vai mūsu valsts stepju apgabalu zirgu gani. Salīdzinājumā ar kultūršķirņu zirgu apmācību viņu izmantotie paņēmieni zirgu pakļaušanai var likties vienkāršāki, turklāt tie prasa daudz mazāku laiku, tātad ir it kā racionālāki. Tomēr arī viņi būs saskatījuši šīs ātrās apmācīšanas metodes otru pusi: tā prasa no apmācītājiem ne vien augstu tehnisku meistarību, bet arī lielu spēku, veiklību, drosmi, gatavību pakļaut sevi un apmācāmo zirgu neizbēgamām psihiskām un fiziskām traumām un pat sakropļošanas iespējām.

Ziemeļamerikas prērijās brīvi ganās par savvaļas zirgiem kļuvušie Eiropas zirgu pēcteči — mustangi. Šo pusmežonīgo ķēvju kumeļi cilvēku iepazīst tikai četru gadu vecumā, kad tos sadzen aplokos un sāk iejāt. Šo jauno zirgu uztverē cilvēks ir līdzīgs viņu ienaidniekiem — plēsīgiem zvēriem. No viņa jābēg, bet, ja tas nav iespējams, visiem spēkiem jāaizsargājas. Sākot ar mirkli, kad jaunajam mustangam uzmet cilpu kaklā, kovboja uzdevums ir pierādīt, ka viņš nav mustanga ienaidnieks, ka viņa klātbūtne un rīcība reizēm var būt patīkama, bet, galvenais, ka cilvēks ir pārāks un ka cīnīties pret viņu ir veltīgi. Jauna mustanga apmācības gaitu ļoti precīzi un tēlaini stāstā «Dūkanais. Kovboja zirgs» aprakstījis bijušais kovbojs — amerikāņu rakstnieks V. Džeimss. Sniegšu tā konspektīvu atstāstu.

Četrgadīgo Dūkano kopā ar viņa vienaudžiem iedzen aplokā un pieradina pie cilvēka klātbūtnes. Tad jaunzirgam uzmet cilpu un garās virves galu piesien pie smaga baļķa. Divu dienu laikā jaunais mustangs pārliecinās, ka viņš nespēj atbrīvoties un ka cilvēks viņam nedara ļaunu, bet reizēm pat viņa stāvokli atvieglo, atbrīvojot virvē sapinušās kājas. Trešajā dienā kovbojs pieiet pie zirga, pieskaras viņa galvai, pakasa pieri, ādu ap ausīm, tad kaklu, skaustu, visu laiku izvairoties no spērieniem un laipni runājot ar zirgu. Apmēram nedēļu Dūkano tur piesietu virvē. Tad kādu vakaru kovbojs atsien garo virvi no baļķa un aizved zirgu, kurš jau ļaujas sevi vest, uz mazu, apaļu aploku. Tur pie staba pieslieti kovboja segli. Dūkanais seglus apskata. Kad kovbojs velk seglus tuvāk zirgam, tas iekrācas un kāpjas atpakaļ. Segliem no jauna lēni un nenovēršami tuvojoties, Dūkanais tomēr bailes pārvar. Tad kovbojs paņem vecu seglu segu, to vēdina pa gaisu un tuvina Dūkanajam, kurš iekrācas, grasās spert, bēgt prom. Tomēr arī sega «pierāda», ka tā neko ļaunu nedara, un ar laiku zirgs no segas pieskārieniem pat nesaraujas. Pēc tam kovbojs tāpat rīkojas ar segliem. Seglojot pirmo reizi, Dūkanajam sapin abas priekškājas ar ādas pinekļiem. Vēcinot segu, kovbojs paņem seglus un tos uzmanīgi uzliek zirgam mugurā, apliek seglu jostu. Tad apseglotajam zirgam, kurš piesiets 6 m garā virvē, ļauj palēkāt, paspārdīties. Pēc tam viņu aptur, laiciņu pavadā un glaudot nomierina. Nākamā reizē kovbojs zirgu apseglo, atbrīvo no virves, ar īkšķi piever viņa kreisās acs plakstiņu un iesēžas seglos. Juzdams, ka kovbojs atrodas viņam mugurā, Dūkanais cenšas to nokratīt un tāpēc nepārtraukti auļo, lec un sper. Beidzot viņš pierimst un apstājas, jo jūt, ka cilvēks pliķē viņam kaklu un runā ar viņu. Zirgs sāk iet soļos. Piejājis pie aploka žoga, kovbojs zirgu aptur, pakasa viņa kreiso ausi, pārmet labo kāju pāri zirga mugurai. Atstājis kreiso kāju seglu kāpslī un ar roku atbalstījies uz zirga pleca, kovbojs ļauj, lai zirgs brīdi viņu novēro, tad atbrīvo arī kreiso kāju un noņem seglus.

«Visā apmācības gaitā kovbojs izturējās pret zirgu tāpat, kā pieaugušais izturas pret bērnu un nepalaida garām nevienu izdevību, lai parādītu savu labestību un to, kas zirgam jāapgūst. Panākumus var gūt tikai ar tādu zirgu, kas alkst pastrādāt vēl. Kovbojam jāseko, lai jaunais zirgs nepārgurtu, lai viņš arī ilgstošāku darbu uzskatītu par rotaļu,» raksta V. Džeimss.

Mustangu apmācība ilgst četrus mēnešus: šajā laikā ar ikvienu zirgu katru trešo dienu strādā 4—5 stundas.

Jauno stepju zirgu apmācīšanas gaitu apraksta bioloģijas zinātņu doktors L. Baskins grāmatā «Ganāmpulka dzīvnieku etoloģija». Kazahijas stepju zirgi visu gadu brīvi ganās lielās platībās. Tomēr viņu tuvumā aizvien, kopš dzimšanas, atrodas cilvēks — gans. Stepju zirgu apziņā cilvēks nav ienaidnieks, bet spēcīga, valdoša būtne, kurai jāpakļaujas. Atšķirībā no kultūršķirņu zirgiem, stepju zirgiem daudz spilgtāk izpaužas neatkarības dziņa, jo šo zirgu mājvieta ir stepe, nevis stallis. Viņu saimnieks un skolotājs ir nevis braucējs vai jātnieks, bet profesionāls, sentēvu arodu pārmantojis lopu gans. Stepju ganiem ir šāda zirgu apmācīšanas metode.

Līdzīgi tam, kā tas notiek Ziemeļamerikas prērijās, arī Kazahijā jauno zirgu pakļaušana sākas ar to, ka viņus noķer, uzmetot galvā cilpu. Pagaidījis, kamēr zirgam apnīk lēkāt, gans vienu cilpas galu piestiprina zirgam pie pakaļkājas vēzīša, kopā ar palīgiem zirgu apgāž, uzguļas viņam uz galvas, sasien kājas. Tad uzliek apaušus, virs tiem vēl arī iemauktus, pēc tam seglus, kurus nostiprina ar siksnu. Pavadu aptin zirgam ap kaklu, pie apaušiem piesien resnu stipru virvi, to izlaiž caur trenžu riņķi un piestiprina zemē nogāztajam zirgam pie astes. Tad «apmācāmā» zirga kājas atbrīvo no pinekļiem. šajā brīdī kāds no palīgiem jāšus uz sava zirga dodas uz priekšu un velk līdzi «apmācāmo» aiz auklas, kas piesieta pie apaušiem, šādos gadījumos daži zirgi, piecēlušies kājās, mēģina pretoties, raujas uz sāniem un atpakaļ, ceļas pakaļkājās, lēkā, sper un tikai tad, kad ir galīgi nomocījušies, dodas uz priekšu. Apmācītāja palīgam šis moments ir jāuztver un jāvelk jaunais zirgs sev līdzi. Pēc dažām minūtēm tie jau lielā riņķī auļo pa stepi. Jaunais, netrenētais zirgs pagurst pirmais un pakļaujas cilvēka gribai. Ja riņķis veikts labi, tad nogurušajam jaunzirgam mugurā tūlīt sēžas jātnieks. Vedējam jājot uz priekšu, jaunais zirgs sākumā vēl lēkā, metas uz sāniem, bet virve velk viņu uz priekšu, jātnieks spiež ar cinkšļiem un dzen ar rīksti. Pēc 2—3 riņķiem virvi no apmācāmā zirga astes jau var atsiet. Tās galu paņem vedējs, paliek zem kājas un tādējādi ved jauno zirgu sev līdzi. Kad arī tas ir izdevies, tad atsien pavadas, un jātnieks sāk pieradināt jauno zirgu pie vadības ar pavadu un trenzi. Ja pēc lēkšošanas jaunais zirgs kļūst paklausīgs, tad vedējs, jājot pilnā gaitā, nodod auklas galu jātniekam un viņi turpina jājienu viens aiz otra. Šie zirgu apmācības, pareizāk sakot, pakļaušanas paņēmieni mums šķiet rupji. Pat salīdzinājumā ar mustangu apmācību.

L. Baskins norāda, ka pēc slavenā trenera Filisa jauno zirgu pakāpeniskās apmācības metodes, kuru viņš sauc par pārgudru, šim darbam nepieciešami vismaz vairāki mēneši. Strādājot tā, kā to dara stepes zirgu apmācītāji, darbs veicams pāris stundās. Vairākas dienas vienīgi jāatkārto jātnieka uzkāpšana

zirgam mugurā, Tpaši tad, ja jāapvalda zirga pašaizsardzības instinkts, saskaņā ar kuru viņš, glābdamies no vardarbības, cenšas apgulties. Tādus «tiepšas» gani, sizdami ar žagaru, uzceļ. Te nu rodas jautājums: vai ar šādiem paņēmieniem apmācīts zirgs jutīs kaut mazākās draudzības jūtas pret savu saimnieku? Tā apmācīts jājamzirgs arī sportā tikai aiz bailēm no soda izpildīs jātnieka pavēles, taču nebūs viņa partneris un līdzcīnītājs.

L. Baskins, kas arī pats ir piedalījies stepes zirgu iejāšanā, raksta, ka tam, kas apmācāmo dzīvnieku nesit, nav ko ķerties pie zirgu iejāšanas. Viņš izsakās, ka dažu jātnieku apgalvojums par veiksmīgu sadarbošanos ar zirgiem vienīgi ar glāstu, cienasta palīdzību, esot tikai pasaciņa. «Viņi,» saka L. Baskins, «tikpat bieži darbojas arī ar steku un piešiem.» Es viņam varu piekrist tikai atsevišķos gadījumos, kad jebkuram jātniekam jālieto piespiedu līdzekļi, !.i., reizēs, kad zirgs jāsoda par apzinātu nepaklausību vai agresīvu izturēšanos. Tad šis sods noderēs arī apmācītāja autoritātes celšanai zirga apziņā. Manuprāt, daudz pamatotāka un pareizāka, kaut arī mūsu apstākļos par nevajadzīgi sasteigtu un riskantu ir uzskatāma V. Džeimsa aprakstītā jaunzirgu iejāde.

Neatkarīgi no tā, kādi ir audzināšanas paņēmieni, to galvenais mērķis ir pārvarēt zirga bailes, neatkarības un izzināšanas dziņu, ieaudzināt paklausību, iemācīt saprast un izpildīt cilvēka rīkojumus. Zirgā jāieaudzina tieksme respektēt savu saimnieku. Zirgam jāpriecājas, ka spējis izpildīt saimnieka pavēles, un vienlaikus jābaidās zaudēt viņa uzticību.

Mācot jaunam zirgam paklausību, viens no pirmajiem uzdevumiem ir maksimāli atbrīvot viņa psihi no bailēm, kuru cēlonis ir tieksme izvairīties no jebkādiem draudiem. Baiļu apkarošanā der izmantot to, ka pieauguša zirga ziņkārība ļoti bieži pārspēj gatavību bēgt. Arī tieksme savā apkārtnē izpētīt visu jauno faktiski nozīmē izvairīšanos no varbūtējām briesmām. Trenera uzdevums ir zirgu ar visu jauno, neparasto iepazīstināt, viņam tuvākajā apkārtnē izlikt apskatei arvien jaunus, vēl neredzētus priekšmetus. Dodot zirgam iespēju apskatīt, apostīt, aptaustīt visu nepazīstamo, palielinās arī viņa uzticēšanās savam jātniekam. Bieži vien pie kāda priekšmeta vai parādības zirgs jāradina atkārtoti, vienmēr mierīgi un iejūtīgi.

Ja zirgs gadiem ilgi ik dienu redzējis tikai savu boksu, staļļa gaiteni un apmācības vietu (laukumu, manēžu), tad nav jābrīnās, ka tas aplami reaģē uz visu, ko ierauga, nonākot plašākā apkārtnē.

Turklāt, mācot zirgu paklausīt cilvēkam, jāsasniedz tāds zirga «izglītības» līmenis, lai viņš saprastu un izpildītu ar attiecīgajiem vadības līdzekļiem izteiktas braucēja vai jātnieka pavēles un koncentrētu visu savu uzmanību šī uzdevuma sekmīgai veikšanai. Sis darbs jāveic bez iebiedēšanas un fiziskiem sodiem. Reizēm tomēr mazas psihiskas vai fiziskas «sāpes» var palīdzēt. Piemēram, jājamzirgs bieži viefi sāk izpildīt jātnieka ar cinkšļiem doto pavēli paātrināt gaitu tikai tad, ja šī pavēle tiek «paskaidrota» ar balss vai, sliktākā gadījumā, ar steka palīdzību. Zirgs, līdzīgi cilvēkam, cenšas sev dzīvi atvieglot un izvairīties no grūtākiem uzdevumiem. Tāpēc viņa paklausība aizvien atkārtoti jānostabilizē. Tas darāms tikai tajā laikā, kad zirgs izpilda viņa apziņā jau nostiprinājušos vingrinājumu.

«Paklausību ieaudzināt izdodas tikai tad, ja zirgam darbināšanas laikā neļauj novērst uzmanību uz ārējiem iespaidiem, ja viņa izklaidību iegrožo ar pastiprinātu vadības līdzekļu lietošanu un pretošanās gadījumos arī ar sodiem. Zirgs ar jātnieku mugurā ies droši un bez sasprindzinājuma, jutīsies apmierināts, ja jātniekam būs izdevies apvienot savas prasības pēc zirga koncentrēšanās un paklausības ar zirga gatavību izturēties un darboties saskaņā ar jātnieka gribu. Paklausība ir cieši saistīta ar uzticēšanos,» raksta rietumvācu treneris H. Meiers. Viņš norāda, ka zirgi vieglāk pārvar bailes no nepazīstamiem priekšmetiem, ejot grupās. Tiklab jājamzirgi, kā arī zirgi vieglā aizjūga vai smagu vezumu vilcēji būtu jāradina pie mūsdienu dzīvās ielu kustības, lai arī šādos apstākļos viņi spētu koncentrēties dotā uzdevuma izpildei.

«Zirga neatkarības dziņa ir jāpārvar ar uzmanību, pacietību, draudzīgu izturēšanos,» raksta V. Blendingers.

Pēdējos gados mūsu valsts zirgkopju un jātnieku aprindās interesi izraisījušas H. Bleika tautietes L. Telingtones-Džonsas publikācijas par viņas izstrādāto metodi psihiski un fiziski traumētu zirgu izmeklēšanai un labošanai un viņas dziedināšanas demonstrējumi. Ja H. Bleiks galvenokārt nodarbojas ar psihiski

traumētu zirgu labošanu un pāraudzināšanu, tad L. Telingtone-Džonsa zirgus, kuriem dzīvē nodarīts pāri, vispirms izmeklē un pēc tam dziedina. Viņas pacientu pretošanās tieksmes un citu nevēlamu psihes īpašību pamatā ir agrāko saimnieku un darbinā- tāju nepamanītas fiziskas traumas. L. Telingtone- Džonsa ar pirkstu pieskārieniem, kas zirgos izraisa patīkamas izjūtas, atslābina sāpīgi sasprindzinātus muskuļus. «Aizskarot zirga ķermeni citādā veidā nekā tas noticis iepriekš, mēs ienesam jaunas izjūtas šajā ķermeņa daļā, iemācām jaunu izjūtu uztveri un līdz ar to aktīvi ietekmējam zirga smadzeņu darbību. Mani pieskārieni ir audzināšanas līdzeklis, mana skolotājas valoda,» viņa saka.

L. Telingtone-Džonsa uzskata, ka, redzot daudzas nevēlamas zirga izdarības, nedrīkst rezignēti atmest ar roku un neko nedarīt, lai tās izlabotu. Ir jāsadarbojas. Un tāpēc viņa izmanto maigu pieskārienu kombinācijas, veiklas manipulācijas ar rokām, daudzus speciālus vingrinājumus.

Telingtones-Džonsas darbību var iedalīt trīs posmos. Vispirms viņa zirgu iepazīstina ar turpmākajiem darba rīkiem — savām rokām un pirkstiem, ar kuriem viņa apstrādā iesākumā zirga galvu un pakausi, tad visu ķermeni. Pēc tam viņa pāriet uz mācību kustībām pārējās zirga ķermeņa daļās. Sājos pirmajos divos posmos viņas mērķis ir atrast sasprindzinājuma, baiļu vai sāpju iemeslu, panākt, lai zirgs sāk uzticēties cilvēkam, iemācīt viņu pārvarēt bēgšanas tieksmi. Trešajā nodarbību posmā Telingtone-Džonsa uzsāk ar rokām izpildāmus vingrinājumus, liek zirgam staigāt pāri zemē gulošiem bomjiem, izlocīties gar laukumā uzstādītu stabu virkni. Viņa periodiski izdara pāraudzināmo zirgu kontroles startus. Vadot vingrinājumus, Telingtone- Džonsa ļoti uzmanīgi seko zirga reakcijai un liek viņam darīt tikai to, kas tam sagādā patīkamas izjūtas.

«Izšķiršanās par to, vai apstrāde uzsākama ar maigiem vai stipriem pieskārieniem, atkarīga no zirga nervu sistēmas tipa un stāvokļa. Ja viņa nervu sistēma ir pārkairināta vai traumēta, tad darbošanās jāsāk ar viegliem pieskārieniem. Ja zirgs noskaņots pretoties, gūt virsroku pār cilvēku, tad viņš jāapstrādā ar stipriem dziļiem pieskārieniem. Var gadīties, ka viņu jāpiespiež pretošanos pārtraukt, saspiežot pur

nu,» raksta L. Telingtone-Džonsa. Viņai zirgus skolot palīdz arī zirga turētājs, turklāt darbam nepieciešamā inventāra sarakstā bez apaušiem un pavadas ir arī 80 cm garš ķēdes gabals un 1 20 cm gara pātaga. Un tomēr, rīkojoties ar zirgu, viņa cenšas iet tikai tādu ceļu, kas zirgam pierāda, ka cilvēka rīcība ir patīkama.

Telingtone-Džonsa zirgus dziedina ar daudziem atšķirīgiem roku stāvokļiem un piespiedieniem. Dažos gadījumos viņa spiež ar plaukstām riņķveida. Citreiz, lai «mācītu» ārstējamā zirga nervus, viņa ar rokām uz dažām sekundēm atbalstās pret sāpīgo vietu. Citkārt — ar pirkstgaliem stipri spiež uz zirga ķermeni vai ar īkšķi un rādītājpirkstu viegli paceļ ādu, tādējādi atslābinot attiecīgo zirga ķermeņa daļu un aktivizējot asinsriti.

Katram, kas vēlas tuvināties zirgam, būī.; jāiepazīstas ar H. Bleika 70. gados sarakstītajām grāmatām «Izproti savu zirgu» un «Domājot kopa ar zirgiem». So grāmatu autors 40 dzīves gadus aizvadījis kopā ar zirgiem. Viņš māca, kā cilvēkam jārīkojas, lai zirgs labprātīgi, nevis piespiedu kārtā kļūtu par cilvēkam pakļāvīgu, pat draudzīgu biedru. H. Bleiks uzskata, ka cilvēks nedrīkst prasīt no zirga, lai tas, atrazdamies uz zemākas attīstības pakāpes, iemācītos cilvēku valodu. Cilvēkam pašam zirgs jāizprot, jāiejūtas zirga valodā un emocijās. Zirgkopim, trenerim un sportistam jāiejūtas zirga domu pasaulē, jāparedz un jāvada viņa izturēšanās. Vienotība starp jātnieku un zirgu ir sasniegta tikai tad, ja zirgs ar prieku izpilda to, ko cilvēks no viņa gaida. Zirga darbaspējas ir visaugstākās tad, ja zirgs ir apmierināts un dzīvespriecīgs. Pēc Bleika domām, zirga audzināšanas pamatā ir cilvēka spēja iejusties zirga psihē un autoritāte.

H. Bleiks kopš bērnības ir pārliecinājies, ka zirgi ir viņa draugi un pat sargātāji. Viņš atceras kādu gadījumu, kas noticis, kad viņam bijuši tikai četri gadi. Viņa tēvs nodarbojies ar tādu zirgu pāraudzināšanu, kuri bijuši grūti vadāmi vai bieži vien kļuvuši ļauni. Tolaik tēva stallī atradies viens no šiem niknajiem. Kādu dienu vecāki mazo dēlēnu atraduši mierīgi spēlējoties zem «niknā» zirga siles un tikai ar lielām pūlēm puiku no turienes izdabūjuši ārā, jo ērzelis nav ļāvis tuvoties savam aizbildināmajam. Nākamajās dienās puisēns atkal apciemojis ērzeli, spēlējies zem

viņa kājām un abi bijuši tik ļoti apmierināti un laimīgi, ka vecākiem nācies ar to samierināties.

Uz labi apmācīta zirga droši jūtas arī šī maza jātniece

Būdams 12 gadus vecs, H. Bleiks pāraudzinājis zirgu, kas aplokā nav ļāvis, ka viņu saķer. Zēns pacietīgi staigājis viņam pa pēdām deviņas stundas, līdz zirgam bēguļošan'a apnikusi vai nogurums licis sevi manīt, un viņš apstājies. Jauniņais Henrijs piegājis pie zirga, to noglāstījis, parunājies ar viņu, uzlicis apaušus, pacienājis ar cukuru. Tad noņēmis

apaušus, atkal noglāstījis un palaidis vaļā. Zirgs aizgājis un divarpus stundas nav ļāvies, ka viņu saķer. Tad viņš no jauna notverts, un viss noticis kā iepriekš. Nākamajās reizēs viņu izdevies notvert jau pēc 20, tad pēc 10 minūtēm. Bet pēc 14 šādām «apmācības» stundām pakaļdzīšanās vairs nebija vajadzīga. Taču lielāko gandarījumu par to H. Bleiks guvis pēc astoņiem gadiem. Tad viņš šo zirgu atkal saticis, un zirgs, jau no tālienes pazīdams sava «saimnieka» balsi, devies to apsveikt.

Lai iemācītos zirgu saprast un darīt viņam zināmu to, ko cilvēks no viņa prasa, pēc H. Bleika domām, nepieciešama tikai pacietība, izpratne un neierobežots laiks. Treniņā augstas prasības pret zirgu jāsaista ar prieka sagādāšanu zirgam pēc tam. Zirga lutināšana, ļaujot viņam darīt to, ko viņš grib un ķā viņš grib, pēc H. Bleika domām, nav labestība, bet īpaša pāridarīšanas forma. Jārīkojas tā, lai zirgs apgūtu nevis sliktus, bet gan tikai labus paradumus.

Savas zināšanas un pieredzi H. Bleiks praktiski izmanto, lai labotu zirgu dzīves laikā iegūtās nevēlamās rakstura īpašības. Zirgu psihisku traumu cēloņus H. Bleiks cenšas atrast, ieskatoties viņu uzvedībā un ieklausoties viņu no kustībām un skaņām sastāvošajā «valodā». Kad šie cēloņi, kuru vairums slēpjas iepriekšējo zirgu saimnieku nemākulībā, nepacietībā un rupjībā, ir atrasti, viņš psihiski traumētos zirgus pāraudzina. Viņš iekaro zirgu pilnīgu uzticību un, pacietīgi, lietpratīgi, soli pa solim virzot viņu uzvedību pretī noteiktam mērķim, niķīgus, niknus un nepakļāvīgus zirgus pārvērš labdabīgos un paklausīgos radījumos. Psihiskas traumas viņš labo ar psiholoģiski pareizu rīcību.

šī lieliskā zirgu psihes pazinēja grāmatās izteiktās atziņas un viņa zirgu izturēšanās un valodas «vārdnīcu» varu papildināt ar manis paša Burtnieku saimniecībā novēroto.

Vispirms par draudzēšanos un «sarunām» starp Holšteinas cilmes bēro ķēvi Rezēdu un «Gaitnieku» mājās dzīvojošās Zariņu ģimenes govi Brūnaļu. Abi šie mājlopi ziemas vadīja vienā kūtī, bet vasaras kopīgās ganībās. Viņus abus apkopa un ēdināja A. Zariņš. Abi dzīvnieki cieši sadraudzējās. Kad vienu no viņiem veda no ganībām uz kūti, otrs gribēja iet līdzi. Kad pēc darba Rezēdu izjūdza un aizveda uz ganībām, viņa vispirms iezviedzas, tad devās pie

Brūnaļas. Piegājusi pie govs, Rezēda aizvien uzlika savu galvu Brūnaļai uz skausta un sāka ar lūpām apčamdīt govs muguru, tādējādi it kā sakot: «Man patīk būt kopā ar tevi.» Gluži tāpat Rezēda būtu rīkojusies, atgriežoties pie kāda tuva zirgu cilts drauga.

Man šāda uz savstarpēju saprašanos un simpātijām dibināta draudzība bija izveidojusies ar ķēvi Prelūdiju un pastāv vēl tagad ar viņas rudo meitu Sendiju. Prelūdija manu ienākšanu stallī uzminēja pēc soļiem vien, nemaz nevajadzēja runāt. Viņa mani pazina un tūlīt apsveica ar gaišu zviedzienu. Pēc pacienāšanas viņa piedevām prasīja arī glāstu, spiežoties man klāt un berzējot purnu gar manām drēbēm. īpašu prieku viņai sagādāja tāda simpātiju apliecināšana, kādu nupat aprakstīju, stāstot par Re- zēdu un Brūnaļu. Es piekļāvos ar plecu pie Prelūdijas pleca un, klusi sarunājoties, ar roku skrubināju viņai krēpes, skaustu un muguru. Tāpat kā Prelūdija tagad pret mani izturas viņas meita Sendija. Kopā ar citiem zirgiem ganīdamās Burtnieku ezermalā, viņa mani pazīst pa lielu gabalu. Dažreiz pat ne- pagūstu viņai uzsaukt, kad redzu, ka Sendija nošķiras no bara un dodas pie manis. Atšķirība ir tikai tā, ka Prelūdija, tuvojoties man, vismaz reizi iezviedzas, bet Sendija šādās tikšanās reizēs lielākoties klusē un ir mazliet atturīgāka.

V. Longs grāmatā «Kā dzīvnieki sarunājas» stāsta: «Kādā rītā šķērsojot Nantuketas pilsētas laukumu, redzēju, ka grupa uztrauktu cilvēku apstājusi vienu zirgu — nejauku dzīvnieku, kas arī mani kādreiz bija gribējis sakost. Viņam atkal bija uznākusi niknuma lēkme. Kad kučieris uz viņu kliedza un sita ar pātagu, zirgs zviedza, slējās pakaļkājās, kāpās atpakaļ. Tad dzirdēju skarbu balsi sakām: «Muļķi!» un redzēju, ka kāds svešinieks atbīda zirgu aplenkušos cilvēkus un nostājas priekšā zirgam, kurš tūlīt nomierinājās. Svešais piegāja zirgam vēl tuvāk, pavilka sev pretī viņa galvu un piespiedās pie tās ar vaigu. Tā viņi abi vīrs un zirgs — stāvēja kā akmenī cirsti. Izskatījās, it kā viņi viens otram uzticētu kādu noslēpumu. Tad vīrs teica: «Nāc līdzi, mazais!» un skrēja pāri laukumam, bet zirgs viņam sekoja kā suns savam saimniekam.

Noskatoties šo «izrādi», man vispirms iešāvās prātā, ka zirgs ir atradis un pazinis savu agrāko saimnieku, kurš pret viņu ir bijis laipnāks. Tomēr, kad

šo cilvēku pavadīju, viņš apgalvoja, ka ar šo zirgu viņš saticies pirmo reizi un tādus pašus rezultātus varot gūt ar jebkuru uz pretošanos noskaņotu zirgu. «I zmēģiniet tad ar šo!», es teicu un norādīju uz kādu nervozu zirgu, kurš visa nupat redzētā satraukts, svīda un raustīja saiti, ar kuru bija piesiets. Vīrs smaidīdams pieņēma izaicinājumu. Ko viņš domāja, kādas sajūtas vai ietekmi viņš izstaroja, to es nezinu. Bet redzēju, ka starp abiem notiek kāda bezvārdu domu apmaiņa, par kuru zirgs izrādīja pateicību, saspicējot ausis un klusi iezviedzoties. Tad vīrs atraisīja pavadu no sētas, apgriezās un, neteicis ne vārda, gāja uz priekšu. Zirgs sekoja viņam pāri laukumam un atpakaļ līdz piesiešanas vietai.

Kad es prasīju, kā un kāpēc tā notiek, tad vīrs man pilnīgi atklāti pateica, ka viņš to nezinot. Tas viss notiekot pats no sevis. Vienkārši viņš zirgus izprotot un gandrīz vienmēr varot viņiem likt darīt to, ko vēloties.

Tomēr, kā es noskaidroju, uz citiem dzīvniekiem viņam nebija īpašas ietekmes. Viņš ļoti baidījās no suņiem, pat no mazākajiem, kurus viņš uzskatīja par nederīgiem un bīstamiem dzīvniekiem.»

Te var tikai piebilst, ka V. Longa aprakstītajā gadījumā cilvēks spēja ietekmēt tikai zirgus — dzīvniekus, kuri viņam bija simpātiski.

Arī vācu hipoloģe Ē. Sīle par vienīgo līdzekli, kā zirgu pasargāt no dažādiem netikumiem, uzskata viņa psihes un uzvedības pilnīgu izpratni un cilvēka pareizu izturēšanos pret zirgu. Viņa izstrādājusi tabulu, kurā uzrādīta zirgu atšķirīga uzvedība un cilvēka ieteicamā izturēšanās.

Zirga emocionālais stāvoklis un izturēšanās

Bailīgums, satraukums- ar labestību jāiegūst zirgauzticība, jābūt mierīgam, pacietīgam

Tramīgums, gatavība aizsargāties- pirms iet klāt zirgam, viņš  droši, mierīgā balsī jāuzrunā

Bēgšana no kustīgiem objektiem- jāpieradina, jāpārliecina, ka  bailēm nav pamata

Izrāda ziņkāri par nepapazīstamiem objektiem - jāatļauj apostīt, apskatīt, aptaustīt

Būdams vienatnē, izrāda neapmierinātību- jātur kopā ar citiem zirgiem

Respektē tikai par sevi stiprāko, rangā augstāko - ar drosmi un noteiktību jāpierāda, ka esat rangā pārāks un šī reputācija jāsaglabā

Parāda neizpratni par doto rīkojumu - jādod skaidras, noteiktas pavēlēs

Pieturas pie apgūtiem paradumiem - necensties pēc straujām pārmaiņām

Ieteikumus Ē. Sīle nobeidz ar sekojošiem vārdiem: «Negaidiet, lai zirgs reaģē tā, kā Jūs reaģētu, zirga vietā būdams!»

Savukārt cilvēka bailes un nedrošība arī var zirgu ietekmēt tikai nevēlamā virzienā. Jūtot, ka jātnieks baidās, zirgs var atteikties lēkt pār šķērsli. Vairumā gadījumu zirgs nenolasa jātnieka domas, bet gan viņa muskuļu kustības. Jātnieka nedrošība izpaužas viņa sēdēšanas, skubinājuma veidā, saskarē ar zirgu caur pavadām un cinkšļiem.

Cilvēka vēlamā rīciba

Tomēr arī tāds speciālists kā S. Madajs atzīst, ka atsevišķiem jātniekiem pietiek domās izdarīt kādu noteiktu, jau agrāk zirgam iemācītu un dotajā brīdī veicamu kustību, lai zirgs to tiešām izdarītu.

ZIRGA DARBASP Ēju novĒrtĒjums. jĀŠanas sports

Vērtējot jebkuru vaislai, darbam vai sportam izaudzētu zirgu, vislielākā uzmanība jāpievērš attiecīgā zirga darbaspējām.

Lauksaimniecībā un transportā izmantojamiem zirgiem jābūt spēcīgiem, mierīgiem, izturīgiem, labiem vilcējiem, ar raitu soli; vieglā aizjūga zirgiem — skaistiem, gaitīgiem. Tīrasiņu jājamzirgu vērtību nosaka auļojot attīstītais ātrums, bet klasiskajos jāšanas sporta veidos un dažādās sporta spēlēs izmantojamiem zirgiem jābūt ne vien ātriem un izturīgiem, bet arī vingriem, drosmīgiem, spējīgiem ātri koncentrēties un tālu un augstu lēkt.

Lai zirga ķermeniskās attīstības laikā varētu noskaidrot dažādu šķirņu zirgu un līdz ar to dažādiem mērķiem paredzētu zirgu specifiskās darbaspējas, ir izstrādātas un ieviestas vairākas viņu darbaspēju pārbaudes metodes.

Arābu tīrasiņu un Tīrasiņu jājamzirgu šķirnes izkopšanā izšķiroša nozīme ir auļošanas sacensībās uzrādītajiem rezultātiem. Te vēl jāpiebilst, ka glud- auļošanas sacīkstēs pa īpaši sagatavotiem skrejceļiem distances garums ir no 1000 līdz 4800 m. Zirgus, kuri ātri uzņem ātrumu un izceļas īsajās distancēs, sauc par flaieriem (fligh — lidot), bet garo distanču «speciālistus», kam ātrums ir apvienots ar izturību, par staieriem (stay — pastāvēt). Tīrasiņus pārbauda arī auļošanā pāri šķēršļiem — stīplčeizā.

Auļošanas sacensību uzvarētājus nosaka pēc laika, kādā veikta distance. No šīm sacensībām izslēdz dalībniekus, kuri sākuši auļot pirms starta signāla vai kuri saīsina noteikto distanci, vai arī, šķērsojot ceļu, traucē pārējos dalībniekus.

Rikšotāju šķirņu zirgu darbaspējas pārbauda rikšošanas sacīkstēs, kurās šie zirgi startē īpašos sacīkšu divričos. Brauc 1600 m (vienu vai 2—3 hītus), 2400, 3200 un 4800 m distances. Divgadīgus un trīsgadīgus rikšotājus pārbauda tikai 1600 m distancē vienā hītā.

Gandrīz visos pasaules hipodromos, lai ieinteresētu publiku un gūtu ienākumus, iekārtoias laimestu kases — totalizatori. Tur apmeklētāji var piedalīties derībās uz zirgiem, kuru uzvaru tie paredz. Derības var noslēgt uz vienu vai arī uz diviem zirgiem. Totalizatoru kase, atskaitījusi noteiktu procentu, atlikušo ieņemtās naudas daļu izmaksā tiem biļešu pircējiem, kuru prognozes piepildījušās.

Rikšošanas sacīkstēs zirgiem distance jāveic tikai rikšos. Auļos atļauts izdarīt vienīgi noteiktu lēcienu skaitu. Ja tas tiek pārsniegts, rikšotājus no sacensībām izslēdz.

Braucamo zirgu darbaspēju pārbaude Padomju Savienībā šķirnes zirgu starprajonu, republikāniskajās, kā arī vissavienības mēroga sacensībās kopš 1950. gada notiek pēc vienotas sistēmas. Šīm pārbaudēm, uz kuru rezultātiem balstās braucamo zirgu šķirņu izkopšana, ir ļoti liela nozīme. Jo straujāk aug mūsu zemes lauksaimniecības kultūra un augstāku līmeni sasniedz lauksaimniecības darbu mehanizācija, jo augstākas prasības uzstādāmas arī mūsu saimniecībās audzētajiem zirgiem.

Lai noskaidrotu gan braucamo zirgu gaitas rai- tumu, gan viņu izturību un spēku, programmā ietverti četri pārbaudes veidi.

Zirgs lauku darbos

Rikšu gaitas pārbaude notiek divu kilometru distancē. Ratu, braucēja un kravas kopmasai jābūt tādai, lai zirgs pajūgu vilktu ar 50 kgf vilces spēku, kuru mēra ar dinamometru. Rikšu gaitas pārbaudēs gumijriepu ratu, kravas un braucēja kopmasa atkarībā no ceļa kvalitātes ir 1200—1500 kg. Pārbaudē zirgiem jāiet iespējami plašos, ātros rikšos. No sa-

Zirgs vel nav iemācījies vilkt vezumu

cerisībām izslēdz zirgus, kuri ceļā izdarījuši vairāk lēcienu nekā to atļauj sacīkšu noteikumi, kā arī tie, kuri šķērso finiša līniju auļos vai rikšo nepareizā gaitā.

Soļu gaitas pārbaude notiek divu kilometru distancē ar trīskārt palielinātu — 150 kgf — vilces spēku. Distance zirgiem jāveic pareizos soļos. Ja rikšu gaitas pārbaudē zirgu un braucēju izslēdz par pāriešanu no rikšiem auļos, tad šeit — par pāriešanu no soļiem rikšos un par nepareizu gaitu, kā arī par citu zirgu kustības traucēšanu (tā saucamo krosingu) un finiša līnijas šķērsošanu rikšos.

Braucamo zirgu vilces izturību pārbauda, liekot viņiem vilkt pajūgu (parasti ragavas) ar 300 kgf vilces spēku. Lai uz grantēta ceļa sasniegtu šādu pretestību, ragavu, kravas un braucēja kopmasai jābūt apmēram 700 kg. Šajā pārbaudes veidā uzskaita zirga noietā ceļa garumu. Atļauta tikai viena apstāšanās, kas nedrīkst būt ilgāka par trim sekundēm.

Zirgam, kurš minēto triju pārbaudes veidu (trīs- cīņas) kopvērtējumā uzrādījis labāko rezultātu, piešķir attiecīgā gada braucamo zirgu vissavienības vai republikas absolūtā čempiona nosaukumu.

Maksimālās vilces spējas pārbaude ir ceturtais braucamo zirgu darbaspēju noteikšanas veids. Pārbaudāmo zirgu iejūdz speciālās ragavās, kurām sākumā masa ir viena tonna. Lai atvieglotu kravas izkustināšanu no vietas, ragavu vienu galu paceļ ar sviru un zem sliecēm pabīda koka veltnīti. Ja zirgs ragavas ar šo kravu pavelk desmit metrus, tad kravu (līdz ar to arī vilces spēku) drīkst palielināt. Rezultātu ieskaita, ja zirgs ragavas ar attiecīgo kravu pavilcis vismaz piecus metrus. Rezultātu un līdz ar to arī sacensībās ieņemto vietu nosaka patērētais vilces spēks un sacensībā noietā desmit metru distance.

Jaunu, vēl nenobriedušu jājamzirgu darbaspējas treneri sāk izkopt un pārbaudīt jau viņu audzēšanas vietās — zirgkopības fermās un audzētavās.

Zirga gaitas pārbaude

VFR Hanoveras novada ērzeļu darbaspēju pārbaudes iestādēs trīsgadīgie ērzeļi pēc sešu mēnešu

Vilkšanas izturības pārbaude

ilgas sagatavošanas iziet sekojošas pārbaudes: rikšu gaitas pārbaudi (2 km distancē, rikšotāju divričos, pēdējos 100 m tiesneši mērī soļa plašumu); soļu gaitas pārbaudi (1000 m distancē, rikšotāju divričos, arī šai pārbaudē mērī zirga soļu garumu); lauku jājienu (6 km distancē jāpārvar 12 šķēršļi, to skaitā 3 grāvji, tiesneši vērtē arī zirga kustību stilu un lēcienu plašumu); vilces prasmes un spēju pārbaudi (zirgus iejūdz ragavās ar tādu kravu, lai vilces spēks ir neliels — 1 20 kgf).

Padomju Savienības pusasiņu jājamzirgu šķirņu zirgaudzētavās treniņš un pārbaudes notiek pēc Vissavienības Zirgkopības zinātniskās pētniecības institūta izstrādātas tehnoloģijas. Pārbaudēs vērtē zirga kustību plašumu un stilu, lēkšanas spējas, lēcienu tehniku un temperamentu.

Jājamzirgu darbaspējas var vērtēt arī pēc dažādās jāšanas sporta sacensībās uzrādītiem rezultātiem. Ikviena zirga temperaments, apmācīšanās spējas, drosme, paklausība, lokanums, arī gaitas kvalitāte spilgti izpaužas klasiskajos jāšanas sporta veidos: iejādē, šķēršļu pārvarēšanā (konkūrā) un

Lēciena pār šķērsli

jātnieku trīscīņā, kurā bez iejādes un konkūra ietilpst arī lauku jājiens un auļošana pār nekrītošiem šķēršļiem.

Iejādes sacensību uzdevums ir noskaidrot zirga iedzimto un apmācības gaitā apgūto kustību kvalitāti, iejādes pakāpi un jātnieka sagatavotību sacensību programmā ietverto vingrinājumu izpildei. Sacensības notiek īpaši šim nolūkam iekārtotā laukumā (60X20 m). Visi iejādes sacensību programmā paredzētie elementi jāizpilda noteiktā secībā.

Zirga iejādes kvalitāti un jātnieka sagatavotības pakāpi nosaka pēc vingrinājumu izpildes pareizības, kustību harmonijas, viegluma un brīvuma un arī pēc tā, cik pilnīgi zirgs pakļaujas jātnieka vadībai.

949. gada meksikti- is Moraless ar zirgu luazo uzstādījis pa- auies rekordu augst- ikšana — 7,47 m

Iejādes sacensībās zirgam jāveic dažādi vingrinājumi soļos, rikšos un lēkšos — parastos, sakopotos un paplašinātos, jāizdara gaitas, virziena un kāju

Udensšķēršļu parvarēšana

maiņa, jāapstājas, jāatkāpinās, jāuzņem un jāpaātrina gaita, jāgriežas uz vietas un lēkšos (piruete), jāizpilda augstie rikši gaitā (pasāža) un uz vietas (piafē).

lejādes vingrinājumos jātniekam seglos jāsēž pareizi, nepiespiesti mierīgi, tā, lai skatītājs nemana, ka viņš lieto zirga vadīšanas līdzekļus.

Uzvaru piešķir pēc lielākā iegūto punktu skaita. Šķēršļu pārvarēšanas sacensībās (franču concours hippique) izpaužas zirga lokanums, cīņas griba, ātrums un, pats galvenais, — lēkšanas spējas. Ir iespējams novērtēt arī jātnieka māku un spējas.

šīs sacensības rīko vairākās (vieglajā, vidējā, smagajā un augstākajā) klasēs. Katrā no tām ir atšķirīgs pārvaramo šķēršļu skaits, augstums, platums, kombinēto šķēršļu (sistēmu) skaits un pārvietošanās ātrums. Ja vieglās klases parkūrā jātniekam un zirgam jāpārvar tikai astoņi 90—100 cm augsti un līdz 120 cm plati šķēršļi, to skaitā 2 m plats grāvis, turklāt distance

Sportā gadās arī neveiksmes

jāveic ar ātrumu 300 m/min, tad augstākās A klases parkūrā zirgam jāizdara 16 lēcieni pāri 130—170 cm augstiem šķēršļiem, to skaitā pār 5 m platu grāvi. Maršruts jāveic ar ātrumu 400 m/min.

Par novirzēm no sacīkšu noteikumiem (šķēršļu gāšana, zirga nepaklausība, jātnieka kritiens, laika normas pārsniegšana u.c.) ieskaita soda punktus.

Bez jau minētajām sacensībām šķēršļu pārvarēšanā jātnieki sacenšas arī augstlēkšanā, kā arī augstu un platu šķēršļu pārvarēšanā.

Trīscīņas sacensībās vērtē jājamzirgu vispusīgu attīstību, jātnieku lokanumu, meistarību un taktisko gudrību.

Šīs sacensības sākas ar jāšanu manēžā, kad novērtē jātnieka un zirga gatavību izpildīt vidēji grūtus iejādes vingrinājumus. Katru zirga kustību un jātnieka darbību vērtē ar 0—6 punktiem. Lai varētu aprēķināt trīscīņas rezultātus, iejādes sacensībās gūtos

Sacīkšu starpbrīdī

punktus atskaita no programmā paredzētās maksimālo punktu summas un iegūst izpildījuma novērtējumu soda punktos.

Nākamajā sacensību dienā notiek lauku jājiens, kad zirgam un jātniekam noteiktā laikā jāveic pār- jājiens pa ceļiem un takām, jāpārvar dažādi ne- krītoši šķēršļi. Lauku jāšanā jātniekam un zirgam jābūt labi sagatavotiem, tiem jāiztur liels fiziskais un psihiskais spriegums, jābūt labi tehniski sagatavotiem.

Meistartrenere Vija Buša pēc kārtējās uzvaras

Lauku jājiena «A» posms pa ceļiem un apvidus takām jāveic vidējā ātrumā. Nākamajā — «B» posmā — 4 km jāauļo pār šķēršļiem ar ātrumu 600 m/min. «C» posms jāveic, jājot ar ātrumu 240 m/min. «A» un «C» posmos jātniekam atļauts nokāpt no zirga un vest to pie pavadas. «D» posms ir krosa distance. Tajā uzstādīti nekrītoši šķēršļi, kuru augstums nepārsniedz 120 cm. Ar ūdeni pildīta grāvja platums ir četri metri. Pirms šī ceļa posma sākšanas jātniekam un zirgam dod 10 min ilgu atpūtas laiku. Tad zirgu apskata arī veterinārs.

Jātnieku trīscīņa beidzas ar sacensībām 12 šķēršļu pārvarēšanā, kuru augstums nepārsniedz 120 cm. Grāvja platums — 3,5 m. Maršrutā jābūt vienai divkāršai sistēmai. Distance jāveic ar ātrumu 400 m/'min.

Gan lauku jāšanas, gan šķēršļu pārvarēšanas sacensību rezultātus arī izsaka iegūtajos soda punktos.

Jauno jātnieku drosmes, veiklības, līdzsvara sajūtas un spēka izkopšanā liela, pozitīva nozīme ir vingrošanai uz zirga, ko sauc par voltizēšanu.

Zirga kāju kustības lēkšojot

Izpildot voltizēšanas programmā paredzētos vingrinājumus, jātnieks sarod ar zirgu, iemācās pielāgoties zirga kustībām.

Vispār zirgiem ir raksturīgas trīs dažādas gaitas: soļi, rikši un lēkši.

Pirmais Padomju S v- vienības olimpiskais čempions ir iejādes meistars S. Filatovs. Viņš kļuva par olimpisko čempionu 1960. gada Romas olimpiskajās spēlēs ar Ahal- tekes šķirnes ērzeli Absentu. Mehiko olimpiskajās spēlēs iejādes sacensībās uzvarēja padomju jātnieks I. Kizimovs, bet par 1970. gada pasaules čempioni iejādē kļuva I. Petuškova ar Trakēnes šķirnes ērzeli Pe- pelu.

Ejot soļos, zirgi vienlaikus paceļ un pārvieto uz priekšu, piemēram, kreiso priekškāju un labo pakaļkāju. Līdzīgi soļiem, tikai ātrākā tempā, parastie zirgi pārvieto kājas arī rikšojot. Tomēr zirgu vidū sastopami arī tā sauktie aidinieki, kuri rikšojot vienlaikus izvirza uz priekšu abas vienas puses, pēc tam otras puses kājas. Lēkšojot zirgi atgrūžas ar abām pakaļkājām un tajā pašā laikā liek uz priekšu vienu priekškāju. Zirgam lēkšojot, ir tāds moments, kad viņam visas četras kājas ir paceltas.

LATVIJAS PSR ZIRGU SPORTA CENTRI

Vecākais no tiem ir Republikāniskā lietišķo sporta veidu skola, kura sāka darboties uz 1949. gadā Rīgā dibinātā Jātnieku sporta kluba bāzes. šī skola sākumā darbojās Rīgas hipodromā, kur bija staļļi, slēgtā manēža, mācību un sacensību laukumi, bet tagad tā atrodas Kleistos — netālu no Imantas stacijas. Pieredzes bagāto treneru A. Belovzorovas, A. Mainieces, S. Šakurova un A. Pašinceva vadībā tajā par teicamiem iejādes jātniekiem, konkūristiem un trīscīņniekiem kļuvuši daudzi jo daudzi Latvijā un arī aiz tās robežām pazīstami jātnieki. Skola gatavo arī pieccīņniekus, kuru sacensību programmā tāpat ietilpst šķēršļu pārvarēšana.

Agrākās BSB «Vārpa» Jātnieku sporta bāzes darbu, kura kādreiz atradās pie Tukuma, tagad turpina reorganizētā, paplašinātā un nostiprinātā Liepājas Jātnieku sporta bāze Grobiņā. šī sporta centra rīcībā ir treniņam un sacīkšu rīkošanai ļoti piemērota teritorija, kur izbūvēts nepieciešamais ēku komplekss, ieskaitot slēgto manēžu. Ierīkots arī labs sacīkšu laukums. Tāpēc Grobiņas Jātnieku sporta bāzē pēdējos gados notiek ne vien Latvijas PSR, bet bieži vien arī PSRS meistarsacīkstēs un čempionāti.

Taču pats galvenais: šeit strādā kvalificēti treneri un darbojas vesels pulks apdāvinātu jaunu jātnieku, kuru rīcībā ir labi sporta zirgi. Vairāki Grobiņas jātnieki, kuru vidū sevišķi atzīmējami trīscīņnieki N. Kisnics un O. Kozlovs, ir veiksmīgi pārstāvējuši Latvijas jātnieku sportu kā mūsu valstī, tā aiz tās robežām.

Mūsu republikas trešais zirgu sporta centrs atrodas Ozolniekos pie Jelgavas. Tur jau vairāk nekā 30 gadus rosās jauni, braši jātnieki un skaisti zirgi. Sākotnējā jātnieku sporta sekcija tagad pārvērsta par Latvijas Lauksaimniecības akadēmijas mācību un treniņu punktu. Šo mācību un vienlaikus arī zirgu sporta bāzi vada LLA vecākais pasniedzējs Guntis Rozītis un viņa dzīvesbiedre — iejādes meistare Edīte. Mācību un treniņa punkta uzdevums ir bagātināt LLA studentu zināšanas par zirgkopību un zirgu izmantošanu darbā un sportā, šeit topošie lauksaimniecības speciālisti apgūst turpmākajā darba dzīvē nepieciešamās zināšanas un praktiskās iemaņas. Daudzi no viņiem itin dziji ieskatās zirgos un kļūst par īstiem zirgu draugiem, meistarīgiem sportistiem, kas zirgus labi pazīst un izprot.

Latvijas Lauksaimniecības akadēmijas labi iekārtotajā zirgu treniņpunktā rīkotajās gadskārtējās jātnieku sacīkstēs piedalās visu republikas vadošo kolektīvu labākie sportisti. Kā sacīkšu dalībniekus, tā kuplo apmeklētāju pulku vienmēr iepriecina Ozolniekos rīkoto sacīkšu labā organizācija un laukuma gaumīgais, tiešām priekšzīmīgais noformējums.

Tiem, kas vēlas kļūt par zirgkopjiem, zirgu treneriem vai nodarboties ar jāšanas sportu, jāzin, ka zirgkopju un zirgu treneru profesiju var apgūt Dobeles rajona Apguldes lauksaimniecības tehnikumā noorganizētajā braucamo un jājamo zirgu treneru un zirgkopju skolā. Tās absolventus ar nepacietību gaida daudzas Latvijas zirgaudzēšanas saimniecības. Protams, amata prasmi var apgūt arī praktizējoties un strādājot tādās zirgaudzēšanas saimniecībās, kur šo nozari vada un zirgus un jātniekus trenē labi speciālisti.

Republikāniskā Rīgas lietišķo sporta veidu skola uzņem abu dzimumu jauniešus, kuri sasnieguši 13 gadu vecumu.

Ārpus Rīgas dzīvojošiem jauniešiem, kurus interesē jātnieku sports, ieteicams griezties pie savai dzīves vietai tuvākās jātnieku sporta sekcijas vadītāja. Līdzi jāņem vecāku rakstiska piekrišana, ārsta izziņa par veselības stāvokli un izziņa no skolas par sekmēm mācībās.

PĒcvĀrds

Jaunie draugi! Kopīgi esam iepazinuši zirgu iekšējo pasauli. Tā ir daudzveidīga, sarežģīta, pārr steigumu pilna. Ceru, ka nu jums ir skaidrs: lai izprastu dabu un tuvotos tai, arī dzīvniekiem, lai viņus iepazītu un mīlētu, ir daudz jāzin, daudz jāmācās, daudz jāprot.

Mūsu straujajā tehnikas laikmetā arvien vairāk nepieciešami cilvēki, kas būtu labestīgi, ekoloģiski izglītoti, dabu mīloši. Sīs īpašības un zināšanas sevī var izkopt, kontaktējoties ar zirgu — gudro, skaisto, izpalīdzīgo cilvēka draugu.

Ja jūs vēlētos pievērsties zirgkopībai, tad ziniet: jūs gaida iepriekš minētie zirgu sporta centri, Apguldes lauksaimniecības tehnikuma zirgu treneru un zirgkopju skola, kā arī daudzās zirgaudzētavas, zirgkopības fermas un jāšanas sporta sekcijas republikas saimniecībās. Tur jūs varēsiet kļūt par kvalificētiem zirgkopjiem, treneriem, labiem sportistiem vai arī jaunu, dižciltīgu, paklausīgu, ar augstākajām darba spējām apveltītu šķirnes zirgu ganāmpulku veidotājiem.

Nobeigumā gribu piebilst, ka ar dziļu cieņu un pateicību atceros tos daudzos zirgu draugus, kuri man palīdzēja šo grāmatu sagatavot.

LŪDZU, IZLASIET!

Baltakmens R., Liepinš . Abolziedu mans zirdziņš … — R.,

1975. — 60 Ipp. Baltakmens R„ Stukuls V. Latvijas zirgi. — R„ 1978. — 129 Ipp. Baltakmens R. Zirgs mainīgajā pasaulē. — R., 1984. — 93 Ipp.

Džeimss V. Dūkanais. Kovboja zirgs. — R., 1980. — 181 Ipp.

Sfukuls V., Baltakmens R. Latvijas zirgu šķirnes līnijas. — R.,1977. — 74 Ipp.

Seriāns A. Zirgkopība. — R., 1986. — 223 Ipp.

Flade I. Das grosse Pferdebuch. — Leipzig, 1984. — 224 S.

SATURS

Zirgu mīļotājs un selekcionārs Vilis Stukuls — A. Seržāns

Autora priekšvārds 5

Zirgu dzimtas vēsture 8

īsi par zirga psihi 40

Zirga maņu orgāni un spējas 55

Instinkti un dziņas 67

Izturēšanās un sazināšanās veidi 11t

Temperaments, augstākās nervu darbības tipi 123

Zirga audzināšana un apmācība 133

Zirga darbaspēju novērtējums. Jāšanas sports 157

Latvijas PSR zirgu sporta centri 168

Pēcvārds 170

Lūdzu, izlasiet! 171

Stukuls V.

911 Ieskaties un ieklausies zirgā. — R.: Zinātne, 1988. — 172 Ipp., il. — (Zaļais stars).

VILIS STUKULS

IESKATIES UN IEKLAUSIES ZIRGA

Redaktori S. Cepurniece, E. Liepiņš Mākslinieciskā redaktore f.Jēgere Tehniskā redaktore E. Visocfca Korektores L. Vancāne, t. Stašulāne. Mb N? 3028

Nodota salikšanai 04.07.88. Parakstīta iespiešanai 06.12.88. Formāts 60X84/16. Ofseta papīrs. 2urnālu cirstā garnitūra. Ofseta tehnika. 11 (iz. iespiedi.; 10,23 uzsk. iespiedi.; 31,62 uzsk. kr. nov.; 9,85 izdevn. I. Metiens 30 000 eks. Pašūt. N9 103908. Maksā 80 kap. Izdevniecība «Zinātne», 226530 PDP Rīgā, Turgeņeva ielā 19. Iespiesta Latvijas PSR Rīgas Paraugtipogrāfijā, 226004 Rīgā, Vienības gatvē 11. Iesieta tipogrāfijā «Cīņa».

[1] parkūrs — šķēršļots maršruts.

Content

Stukuls Vilis Ieskaties un ieklausies zirgā

VILIS STUKULS IESKATIES UN IEKLAUSIES ZIRGĀ

ZIRGU M ĪĻotĀjs un selekcionĀrs Vilis Stukuls

AUTORA PRIEK ŠvĀrds

ZIRGU DZIMTAS VĒsture

Īsi par zirga psihi

ZIRGA MAŅu orgĀni un spĒjas

INSTINKTI UN DZIŅas

TEMPERAMENTS, AUGSTĀkĀs nervu darbĪbas tipi

ZIRGA AUDZINĀŠana un apmacĪba

ZIRGA DARBASP Ēju novĒrtĒjums. jĀŠanas sports

LATVIJAS PSR ZIRGU SPORTA CENTRI

PĒcvĀrds

LŪDZU, IZLASIET!

SATURS