Drešers Vituss B.

Izdzīvošanas likums

Vituss B. Drešers

IZDZĪVOŠANAS LIKUMS

..

I. PAR DZĪVOTSPĒJAS SAGLABĀŠANU

1. nodaļa Kā dzīvnieki pārcieš stresu

Austrumāfrikas stepē dzīvnieku ķērāji bija no apvidus automašīnas ar laso sagūstījuši žirafi. Kad viņi piecus metrus augsto dzīvnieku iedabūja transporta kastē un iecēla kravas mašīnā, likās, ka nu viss ir kārtībā. Taču, kad ierūcās motors, žirafe klusu sabruka.

Nāves cēlonis — stress, ko izraisījušas bailes no ienaidnieka.

Kad aitu baru dzina cauri saimniecības pagalmam, kāds mazs cālītis nošķīrās no mātes un savu māsu un brāļu saimes. Spalvu kamolītis, izmisumā skaļi čiepstēdams, šaudījās šurp turp un nejauši ieskrēja barības noliktavā. Cālītis nu pēkšņi atradās leiputrijā. Taču tas neaiztika ne graudiņa, tikai nemitīgi skraidelēja, meklēdams māti, un pēc divām stundām nomira, atrazdamies barības pārpilnībā. Nāves cēlonis — stress, ko izraisījušas bailes, ka pazaudēta māte.

Starp citu, cāļi, kas nākuši pasaulē inkubatorā un nekad savu māti nav redzējuši, izturas tieši pretēji. Ja tiem dažu dienu vecumā ļauj izvēlēties nepazīstamo māti vai graudu sauju, tie nevilcinoties izvēlas barību. Māte inkubatora cāļiem ir vienaldzīga. Tomēr tie ir veseli un mundri.

Tātad: nāve no šķiršanās sāpju radīta stresa nav iespējama, ja pirms tam mātes un bērna starpā nav bijusi cieša tuvība!

Atraitne Anna Borherte un viņas pūdelis gadiem ilgi bija nešķirami draugi. Kad saimniece nomira, radinieki aizveda suni uz dzīvnieku patversmi. Taču tur tas barībai pat nepieskārās, bet, asti kājstarpē ierāvis, nogūlās kaktā un pēc trim dienām nobeidzās — vēl ilgi pirms tā laika, kad tam draudētu bada nāve.

Nāves cēlonis — stress, ko radījušas nepanesamas bēdas, ka zudis pats dārgākais pasaulē.

Jau rīta agrumā starp mūsu dziedātāj strazdu tēviņu Floristānu un kādu svešu sāncensi, kuru mēs tūlīt iesaucām par Picarro, bija iededzies sīvs dziesmu karš. Tobrīd vajadzēja izšķirties, kam turpmāk piederēs mūsu dārzs un strazdu mātīte Eleonore, ar kuru Floristāns bija sapārojies pirms divām nedēļām. Abi minnezen- geri sēdēja katrs savas eglītes galotnē un raidīja viens otram pretī savas dziesmas.

Ap pusdienas laiku Floristāns aizsmaka. Vidējās toņkārtās viņš paņēma nepareizu noti, pie tremolo viņam balss aizrāvās, un augstais «si» vispār vairs neizdevās.

Tad notika kaut kas pilnīgi pretējs lielās operas morālei: Eleonore, kas bija sēdējusi krūmos un klausījusies abu skaistās spalvās tērpto meistardziedoņu sacensībā, pēkšņi pameta savu Floristānu, aizlidoja pie Picarro un ar knābīti maigi bužināja tam kakla spalvas.

Nabaga Floristānam tas bija par daudz. Viņš pārtrauca savu tagad jau nožēlojamo koncertēšanu, divās nākamajās dienās vēl gluži kā ēna laidelējās pa krūmiem, bet trešās dienas rītā jau gulēja zālājā beigts. Arēji ievainojumi netika konstatēti.

Nāves cēlonis — sievas un dzimtenes zaudējuma radīts stress.

Šajos piemēros jau samanāma raksturīga iezīme, proti — ka stress nekādā ziņā nav parādība, no kuras cieš vienīgi darbā pārpūlējušies cilvēki, kā, piemēram, menedžeri, ierēdņi, strādnieki, uzņēmēji, skolēni, skolotāji un studenti, bet ka tas iedarbojas arī uz dzīvniekiem. Jau no pašiem augstāko dzīvības formu attīstības sākumiem uz mūsu planētas tas ietekmē visu dzīvnieku pasauli — no žirafes līdz pat sīkākajam kukainim. Stress ir nevis vienīgi cilvēkam piemītošā prāta, bet gan jūtu pasaules, baiļu blakusparādība un skar gan cilvēkus, gan dzīvniekus vienādā mērā. Raksturīgas iezīmes dzīvnieku pasaulē ir pat labāk novērojamas nekā cilvēku sabiedrībā. 1' Stresa izraisītāju faktoru kopībai cilvēku sabiedriski vēsturiskajā pusaulē un dzīvnieku pasaulē — biosfērā, kurā katra suga apdzīvo stihiski i/veidojušos eksistences telpu — ekoloģisko «nišu», ir tikai zināmas līdzības, nevis sakritības raksturs. Stresa situāciju kopaina (stresa cēloņi, apstākļi, norises shcm.ts un atrisināšanas celi) cilvēka dzīvē nevar tikt reducēti vienīgi uz psilmli/isk.ijlem

procesiem un ekoloģiskajiem apstākļiem. Jāņem vērā arī sociālo imzīme

stresa saturā. — Red.

Tā, piemēram, eksperimentu ceļā bez grūtībām var panākt, lai darba bite nobeigtos no stresa. Doktori Rojs Dž. Penss, Roberts D. Cemberss un Menjuels S. Virajs — kukaiņu pētnieki Kalifornijā, Losandželosas universitātē, — noķēra bites, kad tās izlidoja ziedos, un iesprostoja katru atsevišķi ar gāzes audumu norobežotā krātiņā, kurā novietots trauciņš ar medu.

Diemžēl neviena no nektāra vācējām pat nepieskaras savam iecienītajam gardumam. Tās kā neprātīgas sanēja un rāpoja gar sienām un jau pēc divām stundām bija pagalam.

Precīzi pētījumi ir parādījuši, ka sagūstītām bitēm asinis izdalās stresa hormoni. Tie biti dzen panikā, rada sevišķi stipras ilgas pēc mājām.

Patiesībā tā ir pozitīva parādība, jo šie hormoni liek bitēm sakopot visas spēka rezerves un koncentrēt uzmanību uz vienu vienīgu mērķi — atgriešanos stropā. Sīs augstākās stresa pakāpes uzdevums ir pasargāt biti no bojāejas svešā vietā. Taču, ja tas neizdodas divu stundu laikā, dabas radītais stress — dzīvības glābējs kļūst par briesmīgu slepkavu.

Starp abām šīm galējībām iespējami vēl dažādi stresa paveidi. Ņujorkā, Mauntsinaja slimnīcā, pētnieki lika mājas pelēm dzīvot mērena stresa apstākļos, ik pēc neliela brītiņa rādot tām kaķi.

Peles drīz vien saslima ar lenteni. Pastāvīgās bailes sagrāva organisma pretošanās spējas, kas bija nepieciešamas saskarsmē ar parazītu pārnesējiem. Žurkas līdzīgā situācijā saslima ar vēzi.

Taču ne tikai atšķiršana no mātes, kā tas notika ar cālīti, ne tikai šķiršanās no cilvēka — sava drauga, kā tas bija ar suni, ne tikai šķiršanās no sieviņas un dzimtenes kā dziedātājstrazdam, ne tikai atšķirtība no saimes, pie kuras piederēja bites, ne tikai bailes no ienaidnieka padara stresu par nāvējošu spēku, — tas notiek ari gluži pretējā gadījumā: kad valda stipra pārapdzīvotība, kad daudzi indivīdi neizbēgami spiesti drūzmēties vienā barā.

Tas pierādījās 1970. gada septembri Hamburgā, Hāgenbeku zooloģiskajā dārzā. Rēzus mērkaķu aplokā atkal bija radies liels pieaugums. Te nu tagad vienmēr bija ko redzēt. Hāgenbeki nosauca šo iežogojumu par «Mērkaķu salonu» (Monkey-Saloon), un skatītāji nāca šo dzīvnieku dēļ.

Taču kādu dienu sākās īsta elle. Piecdesmit mērkaķi, kas vakar vēl bija dzīvojuši ciešā kopībā, tagad, mežonīgi brēkdami, kāvās un mēģināja cits citu nokost.

«Visi cīnījās cits pret citu,» stāsta aculiecinieks — rakstnieks Ginters Nīmeiers, kas raksta par dzīvnieku pasauli. «Netika taupītas ne mātītes, ne mazuļi. Brēkoņa bija apdullinoša. Vilna vien pa gaisu juka. No kodumu brūcēm un noplēstām ausīm tecēja asinis.» Lai izbeigtu slaktiņu, kopēji sāka laist virsū ūdensstrūklas. Taču kaujas laukā jau gulēja pieci līķi. Kāpēc tas tā atgadījās?

Lielais pēcnācēju skaits aplokā pamazām radīja arvien lielāku biezlbu, tas kļuva pārapdzīvots. Nevienam mērkaķim vairs nebija miera no citiem. Ik bridi katram no viņiem nācās vai nu aizsargāt savas pozīcijas, vai arī ļaut sev darīt pāri.

Bailes par eksistenci radīja novārdzinošu stresu un tad pēkšņi vienā rāvienā pārtrauca nogalināšanas un uzbrukšanas aizturi, kas parasti viena mērkaķu bara piederīgos attur no savstarpējas iznīcināšanas.

Tā bija galēšana un slepkavošana, ko pārapdzīvotības apstākļos izraisījis «sabiedriskais» [1] autors nepamatoti plaši lieto jēdzienu «sabiedrisks», saistot to ar jebkura tipa būtņu kopību, sagrupētību, asociētību u. tml. Dzīvnieku pasaulē iespējamas tikai bioloģiskas kopības, kuru organizācija, eksistences veidi, dzīvniecisko indivīdu funkcionālo «lomu» (rangu un pozīciju) sadale, pašregulācija un aizsardzība pret briesmām noris pēc stihiskajiem dabas likumiem. — Red.

stress.

Doma par slepkavību nav sveša arī mums, cilvēkiem, kad mēs atrodamies konkurentu bara vidū. Es lūdzu, lai lasītājs neprasa no manis neglītus piemērus šā fakta apliecināšanai. Katrs jau pats tos zina.

Sai ziņā mēs ar savām emocijām neatšķiramies no mērkaķiem, bet stipri atšķiramies ar to, ka mūsu prātam piemīt trauksmes bremze. Taču ak vai, ja tā kādreiz atsakās klausīt!

Tikpat bezprātīgi kā rēzus mērkaķi reaģē arī lemingi. Katrs jau būs dzirdējis, ka šie dzīvnieki, kas pieder pie pelēkajām stru- pastēm, vispirms masveidīgi savairojas un tad, kad bars jau sniedzas vairākos miljonos, pēkšņi aklā psihozē metas skriet; ja tie nonāk polārās jūras krastā, tad lec ledainā ūdenī un visi noslīkst.

Valters Marsdens šādu lemingu pārgājienu novērojis Ziemeļ- norvēģijā pie Narvikas. Nepārredzamā dzīvnieciņu masa gluži kā dzīvs paklājs slīdējusi lejā pa kalnu nogāzi tieši uz mazo Faus- kes pilsētiņu, kas atrodas pie Saltfjorda. Lemingi tā pārplūdināja visas ielas, pagalmus un dārzus, ka cilvēkiem nācās bēgt iekšā mājās.

Lemingi, kas paši par sevi ir visai miermīlīgi un bailīgi radījumi, apvienojušies milzīgā barā, kļuva par mežonīgiem bestijām. Tie uzbruka katram, ko sastapa ceļā: suņiem, kaķiem, zirgiem, automašīnām. Tie iekodās spieķos, ar kuriem cilvēki tos sita.

Izskrējuši cauri pilsētai, lemingi platā frontē šķērsoja dzelzceļa uzbērumu tieši tādā brīdī, kad nāca vilciens. Dažās sekundēs sliedes pārklājās ar asinssarkanu, trīcošu, spalgi pīkstošu masu. Taču aizmugurējos lemingus ta^ neatturēja — pāri savu sugas- brāļu līķiem tie metās uz priekšu un pa vilciena apakšu traucās tālāk.

Pēc divdesmit minūtēm armijas priekšpulks sasniedza fjorda krastu. Dzīvnieku masa tūlīt sablīvējās. Lemingi rāpās cits citam virsū kārtu kārtām. Tie kāvās, spārdīja un koda cits citu, līdz pirmie ielēca ūdenī un pārējie mežonīgā masu psihozē tiem sekoja.

Tā kā fjords tajā vietā bija tikai 1500 metru plats, vairākums lemingu peldus sasniedza pretējo krastu. Likās, ka tajā pusē neprāts ir rimies. Dzīvnieki skrēja augšā stāvajā krastā, izklīda pa lā nogāzēm un apmetās jaunajā teritorijā, kur jau daudzus gadus nebija vairs dzīvojis neviens lemings.

Kādreiz tos bija tur iznīcinājuši lāči, tiņi, caunas, vilki, lapsas, lūši, zebiekstes, sermuļi, ērgļi, klijāni, piekūni, pūces, kaijas, kraukļi, žagatas un .čakstes. Nezin vai vēl kādam dzīvniekam ir tik daudz ienaidnieku kā lemingiem.

Sī iemesla pēc daba ir iekārtojusi tā, ka lemingu dzīvē mēs sastopamies ar parādību, kas, pavirši raugoties, šķiet bezjēdzīga.

Daudzu citu dzīvnieku, kā arī cilvēka ķermeni tiem hormoniem, kuri stresa stāvoklī rada sasprindzinājumu, darbojas pretī nomierinoši hormoni, kas spēj mazināt psihisko slodzi, turpretī lemingu virsnieru dziedzeros gandrīz pilnīgi trūkst šādu stresa pretlīdzekļu. Sie dzīvnieki ir pārāk sensibli. Kāpēc?

Tā kā lemingiem ir daudz ienaidnieku, tiem masveidīgi jārada pēcnācēji. Un, ja nu reizi pa trim vai četriem gadiem rodas pārapdzīvotība, tad jābūt kādam apstāklim, kas miljoniem lielos lieko barus piespiestu pārceļot uz citu teritoriju. Un šo uzdevumu veic kopdzīves stress. Dzīvojot milzīgajā kopā, dzīvnieki drīz vien cits citam kļūst tik neciešami, ka stress tajos rada iekšēju kustības un bēgšanas dziņu, tikai tie visi kā neprātīgi metas bēgt vienā virzienā un tādējādi rodas patiesi masveida psihoze.

Turklāt iekšēja nepieciešamība liek tiem skriet arvien tālāk tikai izraudzītajā virzienā, lai notiek kas notikdams. Ja lemingi nejauši nonāk Ziemeļu Ledus okeāna krastā, tad arī tas nespēj apturēt netālredzīgo dzīvnieku nesaprātīgo skrējienu un lemingi visi aiziet bojā. Tas tad ir, tā sakot, «nelaimes gadījums» stresa apmāto dzīvnieku ceļā.

Piedalīšanās masu demonstrācijā cilvēkos nebūt nerada masveida psihozi. Cilvēki nav lemingi, vismaz inteliģentākie ne, kaut arī šāda situācija vispār spēj izraisīt psihozi.

Ja tai vēl pievienojas šoks, tad stress bloķē saprātu un liek mums rīkoties absurdi, tā ka katastrofa kļūst nevis mazāka, bet vēl lielāka.

Amerikāņu zinātnieki reģistrējuši pilnīgi nesaprātīgas rīcības gadījumus lielās zemestrīces laikā Aļaskā 1964. gadā. «Katrs darīja tikai to, ko bija paradis darīt, nelikdamies zinis, ka ir vēl kas daudz svarīgāks. Tā, piemēram, ugunsdzēsēji gan tūlīt steidzās uz ugunsgrēka vietu un mēģināja dzēst, bet, ja pa sapostīto ūdensvadu ūdens neplūda, tad stāvēja pilnīgi bezpalīdzīgi un pat neiedomājās meklēt zem drupām apraktos cilvēkus sagruvušajās mājās, kuras nedega.

Kaut gan tūlīt vajadzēja sākt realizēt stihisku nelaimju gadījumiem izstrādāto plānu, birģermeistars un pilsētas padomnieki vispirms sasauca glābšanas štābu, kas bezgalīgi debatēja, kā jau parasti. Policija medīja laupītājus, kaut gan visā zemestrīces rajonā tika saņemtas ziņas tikai par vienu pašu zādzību.

Katastrofas brīdī visus cilvēkus tik stipri bija pārņēmušas iracionālas jūtas — bailes par savu īpašumu, ka psihozi spēja izraisīt pat bailes no neesošiem laupītājiem. Tas, ka jāglābj ievainotie un drupās apraktie, ļaudīm ienāca prātā tikai nākamajā rītā.»

Tātad katastrofas radīta stresa iespaidā cilvēks visai maz atšķiras no lemingiem vai arī no vistas, kura bailēs no auto skrien pāri ceļam tieši mašīnai zem riteņiem.

Jāizdara bēdīgs secinājums: stress laupa saprātu. Vēl citi eksperimenti, kas veikti ar dzīvniekiem, apstiprina šo atziņu.

Fips bija tiešām «inteliģents»1 jauns paviāns. Ar sarežģītiem uzdevumiem, kurus viņam lika veikt franču zoologs profesors J. C. Fādijs, viņš tika galā vienā rāvienā, bet tad kādu dienu atgadījās kaut kas šausmīgs.

Atvērās krātiņa durvis, un iekšā tika iestumts Hugo — svešs paviāns, kas bija gan ļoti dumjš, toties stipri muskuļots. Drīz vien sākās pamatīga plūkšanās, un dzīvnieku kopējam nācās abus paviānus izšķirt, lai Fips netiktu sasists zili melns.' Autors par «inteliģentu» dēvē augsti attīstītu dzīvniecisku indivīdu ar efektīvi funkcionējošu psihi. — Red.

Nākamajā dienā tika izdarīts jauns eksperiments. Fips un viņa robustais ienaidnieks tika nodalīti viens no otra ar režģi un kļuva kaimiņi. Tagad pētnieks atkārtoja ar Fipu visus tos pašus «inteliģences» pārbaudes uzdevumus, ar kuriem jaunais paviāns reiz jau tik lieliski bija ticis galā.

Taču Fips pēkšņi bija kļuvis neaptēstāks par sevišķi stulbo Hugo. Tiklīdz abu krātiņu starpā tika aizvilkts aizkars un Fips vairs nejuta, ka Hugo viņu novēro, viņš atkal demonstrēja izcilas gara spējas. [2] Taču tai pašā acumirklī, kad aizkaru pacēla, Fipa smadzenes atkal tika it kā nobloķētas, kaut arī no piekaušanas viņu pasargāja režģis.[1] Pareizi būtu lietot jēdzienu «psihiskās darbības spējas». Gara spējas izriet no cilvēka apziņas sabiedriski vēsturiskās attistības. — Red.

Fiziski spēcīgākā «kolēģa» klātbūtne vien jau radīja Fipam tik stipru stresu, ka šis patiesībāvļoti gudrais paviāns pēkšņi pārvērtās par galīgi stulbu radījumu. Tātad stress, ko rada bailes no sava fiziskā vājuma, padara pērtiķus trulus.

Cilvēki pārbīlī reaģē tieši tāpat: piemēram, skolēni, kad skolotājs mutvārdu pārbaudījumā iedzen viņiem bailes ar lielu bardzību. Sliktās atzīmes, kuras tādējādi radušās, skolotājam labāk vajadzētu ielikt pašam sev — par nepietiekamu pedagoģisko taktu. Vispār stress, kas atzīmju terora dēļ tagad mazina daudzu skolēnu gara spējas, rada nevis labākas sekmes, bet lielāku aprobežotību. To nu reiz zinātniekiem, kas pētī cilvēku izturēšanos, vajadzētu pedagogiem likt saprast.

Ja kāda dzīva būtne ilgāku laiku atrodas stresa stāvoklī vai ja šāds stāvoklis bieži atkārtojas, apstulbums sasniedz gluži neiedomājamu pakāpi vai arī sekas ir vēl ļaunākas. Satriecošus eksperimentus, kas to pierāda, ir izdarījis ar tupajām profesors Dīt- rihs fon Holsts Minhenes universitātē.

Šiem zvēriņiem ir attāla līdzība ar mūsu vāverēm. Taču, būdami puspērtiķu senči (un līdz ar to pirmcilvēku senči), tie pieder pie primātiem. Tie ir vieni no nedaudzajiem zvēriem, kuriem stresa stāvoklis ir pamanāms tūlīt.

Par stresu liecina saboztā vilna, proti — uz astes saceļas mati, kas parasti ir cieši pieguļoši. Ja zvēriņu ir pārņēmis stress, tad aste izskatās pēc pudeļu sukas.

Turklāt vēl šie Dienvidaustrumāzijas dzīvnieciņi ir tikpat jūtīgi kā lemingi, atšķirība tikai tāda, ka tie nepakļaujas bara psihozei, bet zaudē psihisko līdzsvaru, ja kaut vai tikai tuvumā parādās kāda sveša, pie ģimenes — sava pārinieka un bērniem — nepiederoša tupaja. Ja tupaja tikai no tālienes ierauga kādu savu su- gasbrāli, kas to reiz uzvarējis cīņā, to pārņem tādas šausmas, ka mati ceļas stāvus.

Radās jautājums: kādā mērā pastiprinās bioloģiskā trauma, palielinoties stresa slodzes ilgumam? Ja tupajas katru dienu laikā no sešiem līdz astoņpadsmitiem divas stundas redz šādu savu «nikno» ienaidnieku, tās vēl spēj kaut kā tikt ar stresu galā. Bet, ja stress turpinās kaut mazliet ilgāk, tad tupaju māte kļūst par kanibāli un apēd pati savus bērnus.

Vēl nupat tā mīļi laizīja savus mazuļus. Bet, kad stress kļūst pārāk stiprs, tupaju māte pēkšņi pielec kājās un aprij tos citu pēc cita. Šī mātīte tad vairs ne mazākā mērā neizturas kā sieviešu dzimuma būtne. Tā pat mēģina pāroties ar citām mātītēm, it kā piepeši būtu pārvērtusies par tēviņu.

Stresam turpinoties vēl ilgāk, apmēram sešas stundas dienā, visas mātītes kļūst neauglīgas un tēviņi — impotenti. Bet apaugļotas mātītes ķermeni pat īsi pirms dzemdībām mazuļi savukārt «pilnīgi izšķīst». Tātad jaunā dzīvība tiek it kā izdzēsta jau mātes miesās.

Tēviņu dzimumorgāni sarūk tik stipri, ka pēc tiem vairs nav iēspējams noteikt dzimumu.

Ja stress diendienā ilgst septiņas stundas un piecpadsmit minūtes, tad pusnedēļā tupaja zaudē vairāk nekā 30 procentu no sava svara. Dzīvnieka ķermeņa taukaudus un muskuļaudus saēd pastāvīgās bailes, paātrinātā sirdsdarbība, paaugstinātā temperatūra, iekšējais nemiers un daudzu hormonu iedarbība, kuras sekas, starp citu, ir arī ātra sirds muskulatūras novājināšanās.

Pagaidām nav saprotams, kāpēc daba ir iekārtojusi tā, ka stresa iespaidā sirds novājinās un tai draud infarkts.

Nepārtrauktam stresam, no kura nav atpūtas, uz tupajām atkarībā no stresa stipfuma ir tikai vienējāda iedarbība: nāve vai nu pēc dažām minūtēm, vai pēc dažām stundām, turklāt iepriekšēja organisma novājēšana nav novērota.

Ja dzīvnieks šādos apstākļos vēl palicis dzīvs, tas nīkuļo, līdz nobeidzas. Bojājumi, kurus stresa iedarbībā cietusi sirds un pārējie iekšējie orgāni, nav izārstējami. Tātad cilvēkiem ar lieko svaru stress kā novājēšanas līdzeklis ir absolūti nepiemērots.

Izdarīt secinājumus par cilvēkiem, pamatojoties uz eksperimentiem ar mazajām tupajām, nav nemaz tik nesaprātīgi, kā. daudzi nespeciālisti domā. Nesen kādā smalkmehānikas rūpnīcā pie Esenes gandrīz apstājās ražošana. Daudzas veselīgas strādnieces, kas bija stājušās darbā, jau pēc dažām nedēļām neizprotamā kārtā saslima, tā ka viņas vajadzēja sūtīt ārstēties. Tur viņas drīz atspirga. Taču darbā šīm sievietēm jau pēc dažām dienām atkal uzbruka mīklaina slimība.

Beidzot kāds pieaicināts psihologs atklāja «slimības cēloni». Tas bija ražošanas inženieris. Viņš bija darba galdus izkārtojis tā, ka pats jebkurā laikā nemanīti un nedzirdami, staigādams filca kurpēs, varēja pielavīties katrai strādniecei klāt no mugurpuses, paraudzīties viņai pār plecu un sadot kārtīgu brāzienu.

Kad psihologs paskaidroja, ka šādas metodes nevis ceļ darba ētiku, bet gan to sagrauj, šis verdzeņu izdzinējs nesaprata vairs, kas šai pasaulē notiek. Viņš strādniecēm bija kļuvis par ilgstoša stresa cēloni, bija paralizējis viņu darbaspējas un gara možumu un bīstami iedragājis viņu veselību.

Tā kā tas nav bijis un nav nekāds izņēmuma gadījums, tad starptautiskajā stresa pētīšanas simpozijā 1977. gadā Ziltes salā tika izvirzīta prasība, lai stress tiktu pilnīgi novērsts, it īpaši skolās mācību laikā, pārbaudījumos un 'darba vietās.

Tomēr jābrīdina, lai līdz ar nezālēm netiktu izravēti arī kvieši. Zooloģija gan sniedz mums drausmīgas liecības par katastrofālas stresa iedarbības gadījumiem, taču tikpat pārliecinoši tā arī parāda, ka daba, radīdama stresu, nekādā ziņā nav rīkojusies nesaprātīgi. [3] [1] Daba nerada, tajā rodas un norisinās konkrēti procesi, top un attīstās augu un dzīvnieku sugas, kuru evolūcijas daudzie rezultāti un bioloģiskās pciš- atražošanas mehānismi nereti pārsteidz ar savu mērķveidību, stihisko objektīvo «loģiku». — Red. •

Eksperimentos ar dzīvniekiem minētā prasība tika realizēta un stress pilnīgi novērsts. Dzīvniekiem var dot nomierinošus ļdzekjus, tā saucamos trankvilizatorus. Ar to palīdzību ir iespē- Jmns, piemēram, antilopē radīt tādu mieru, ka tā nebaidīsies pat no lauvas.

Tāpat tika panākts, ka nedz paviānus, nedz tupajas nepārņēma psihisko darbību traucējošas bailes, kad šie dzīvnieki ieraudzīja ļKii sevi spēcīgākus sugasbrāļus. Taču inteliģences pārbaude parādīja, ka pārbaudāmo sekmes mācībās līdzinās absolūti reakcijas nespējīgu muļķu sekmēm. Dzīvnieki bija tik stipri nomierināti, ka neuzskatīja par vajadzīgu sevi ne mazākā mērā piepūlēt.

Secinājums ir šāds: ja stress tiktu pilnīgi novērsts, dzīvē zustu svarīgs dzinējspēks. Mazliet stresa, vispārzināmā nervu paku- tināšana, kas dažiem cilvēkiem sagādā pat baudu, tā saucamais stimulējošais stress — piemēram, aktiera iedvesmojošā nervozitāte pirms iznāciena uz skatuves, sportista satraukums pirms sacensībām, iekšējais nemiers, kas mūs pārņem pirms kāda lielāka darba uzsākšanas, — tas viss ir nepieciešams, ja cilvēks grib parādīt, ko viņš spēj.

Tātad lielais nākotnes uzdevums ir šāds: mums jāiemācās pielāgoties stresam, turklāt tā, lai tas mūs stimulētu, nevis sagrautu.

Daudzi dzīvnieki to spēj, un mēs, cilvēki, no viņiem varētu mācīties, kā to izdarīt. Lūk, piemērs.

Mednieki un dzinēji, izvērsušies ķēdē, īdzīgi slāja pāri pielijušam tīrumam. Pēkšņi viens no medniekiem apstājās un palika kā zemē iemiets. Nepilnu trīs metru attālumā no viņa savā migā — nelielā ieplakā — gulēja zaķis un raudzījās viņā plaši ieplestām acīm, taču nekustējās ne no vietas.

Agrāk cilvēki domāja, ka garausis guļ vaļējām acīm. Patiesībā ir gluži otrādi.

Mednieks uzmanīgi paspēra vēl vienu soli zaķim tuvāk. Te pēkšņi Jānītis uzšāvās gaisā metra augstumā, it kā zem viņa būtu sprāgusi mina, un, līkumus mezdams, ļepatoja prom ar ātrumu septiņdesmit kilometru stundā.

Šī dīvainā izturēšanās, pēc Braunšveigas profesora Oto fon Friša domām, ir stresa iespaidā radusies reakcija. Zaķis, protams, ir ieraudzījis mednieku jau no tālienes un šausmīgi izbijies, taču cerējis, ka netiks pamanīts, jo tā gadās diezgan bieži. Taču tai pašā laikā stress, likdams sirdij strauji pukstēt un maksimāli kāpinādams asins pieplūdumu visos muskuļos, uzkrāj dzīvnieka ķermeni tik milzīgu enerģiju, ka tas, nonācis aci pret aci ar mednieku, zibenīgi spēj mesties prom rekorda tempā.

Tas ir gluži tāpat kā ar sacīkšu auto, kura motors pirms starta tukšgaitā skaļi ierūcas, lai tūlīt pēc tam mašīna ar ārkārtīgi spēcīgu izrāvienu pilnā sparā varētu drāzties uz priekšu.

Kā jau ikvienam zināms, automašīnas motors, kas tiek maksimāli darbināts tukšgaitā, īsā laikā nolietojas. Tikpat ātri arī zaķa iekšējie orgāni sadiltu no «menedžera slimības», ja dzīvnieks sevi no tā nepasargātu, ļoti gudri izmantodams divus aizsarglīdzekļus.

Pirmais aizsarglīdzeklis pret stresa postošo iedarbību ir tāds. Ja garausis, kas sēž savā midzenī ar tukšgaitā joņojošu «motoru», netiek atklāts, tas tūlīt pēc tam, kad mednieki vai lapsa ir projām, it kā bēgdams izmet dažas cilpas pa tīrumu. Tādējādi iekšēji sakāpinātais enerģijas potenciāls tiek samazināts pavisam dabiskā ceļā.

Stresa mobilizētos darbības hormonus, kas, ķermenim atrodoties bezdarbībā, bojātu iekšējos orgānus, dzīvnieks pārvērš kustības enerģijā un gluži instinktīvi neitralizē tos visai apbrīnojamā un optimālā veidā.

Jau šai sakarā cilvēks var no zaķa mācīties vitāli svarīgu gudrību. [4] [1] Precīzāk sakot, cilvēks no dzīvnieku pasaulē novērotajām bioloģiski efektīvajām eksistences formām var kritiski aizgūt atsevišķus elementus, kas vienīgi pārstrādātā — socializētā veidā kļūst par viņa dzīves gudrības fonda sastāvdaļu. — Red.

Arī mums stresa stāvokli gluži instinktīvi rodas nepieciešamība ļaut vaļu dziņai pēc kustības un darbošanās. Senais cilvēks, kura daba mūsos joprojām iemājo, nokļuva stresa iespaidā medībās, cilšu karos, sacensībās ar kādu citu — tātad situācijās, kurās nepieciešama tūlītēja rīcība — ātra bēgšana, cīņa līdz pēdējai asins lāsei vai arī tikai biedriska sacensība. Tas viņam palīdzēja izlādēt savu enerģiju.

Mēs, civilizētie cilvēki, turpretī bieži vien esam spiesti noklusināt sevī savu ikdienā radušos īgnumu. Mēs neiedrošināmies spuroties pretī, kad pret mums izturas slikti, mums jāpaliek savā darba vietā un braši jāstrādā tālāk.

Cēlonis tam, ka šis sindroms kļuvis par visizplatītāko slimību civilizēto vidū, ir tas, ka mēs stresa stāvoklī esam spiesti palikt bezdarbībā vai arī mēģinām pārvarēt stresu tikai garīgi — gluži tāpat kā tie menedžeri, pēc kuru rīcības šo parādību nepareizi nosauca par «menedžeru slimību».

Varētu no visas sirds ieteikt, lM cilvēki pēc labi iecerēta darījuma neizdošanās vai arī pēc tam, kad viņiem omu sabojājis priekšnieks, dodas gargabala skrējienā trīs reizes apkārt kvartālam, kurā viņi atrodas, tāpat arī skolēniem pēc klases darba ieteicams skolas pagalmā vienu stundu spēlēt futbolu.

Ļoti svarīga, taču grūti izpildāma prasība ir, lai šādas fiziskās nodarbības tiktu uzsāktas jau tad, kad organismā vēl cirkulē hormoni, kas stresa laikā ievadīti asinīs. Ja cilvēks pusdienas laikā

Iiijis iejaukts asā strīdā, bet tikai vakarā dodas uz sporta laukumu, i.kI tam ir visai maza nozīme, jo hormoni Jaunumu ir jau noda- ii|iiši un paši sen izzuduši.

Zaķu otrais aizsarglīdzeklis pret stresa kaitīgo iedarbību ir gluži citāds. Profesors Oto fon Frišs pirmo reizi to novēroja pie zaķu mazuļiem.

Ja tos baida, piemēram, parādot suni, tad zaķēnu sirdspuksti dīvainā kārtā samazinās no 354 pukstieniem minūtē līdz tikai 186. Tātad sirdsdarbība nevis paātrinās, bet divas reizes palēninās. Līdz ar to mazulis tiek «nomierināts», lai tas, dieva dēļ, tikai nelēktu laukā no midzeņa.

Labi apdomājot, tas šķiet visai loģiski. Ja zaķēns skrietu prom, tam tik un tā nebūtu nekādas jēgas.

Tātad bailes zaķiem parādās divējādās pilnīgi atšķirīgās formās: «karstas», aktivizējošas bailes un «aukstas», paralizējošas bailes.

Mums, cilvēkiem, ir grūti iedomāties šādas divējādas bailes. Tomēr arī mums ir pazīstams tāds stāvoklis, kad mēs aiz bailēm sastingstam un sirds krūtīs pamirst.

Vecu zaķi, kas jau no tālienes ierauga nākam ienaidnieku, sākumā arī pārņem tikai «aukstās» bailes. Dzīvnieka sirdsdarbība palēninās. Zaķis piespiežas ciešāk pie zemes. Šajā brīdī acīmredzot stresa hormoni vēl nesasprindzina organismu līdz pēdējai pakāpei. Tātad tālumā esošs ienaidnieks nerada stresu un nekaitē ar to zaķa organismam.

Tikai īsi pirms tam, kad zaķis tiešām spiests bēgt gluži kā katapultēts, to pārņem «karstās» bailes un sirds sāk sisties kā neprātīga.

Daba tādējādi ir izstrādājusi metodi, [5] ar kuras palīdzību organisms tiek pakļauts stresa kaitīgajai iedarbībai tikai tad, kad tas ir absolūti nepieciešams.[1] īstenībā autors skāris vienu no dzīvnieku psihofiziskās reaktivitātes veidiem. Katrai dzīvnieku sugai ir evolucionāri noteikts reaktīvās un aktīvās izturēšanās veidu «arsenāls». — Metode ir apzināts, mērķtiecīgs cilvēka universālās (vispārējās) un specializētās (nozaru) darbības veikšanas veids. — Red.

Cilvēks kaut ko tamlīdzīgu var iespēt vienīgi ar saprāta palīdzību: nepakļaujoties bailēm un raizēm tik ilgi, līdz briesmas kļūst patiešām reālas.

Citi dzīvnieki atklāj mums vēl vairākas iespējas, kā novērst stresa postošo iedarbību.

«Eksperiments ar cerībām» — tā Maincas profesors Rūdolfs Bilcs nosauca savus izmēģinājumus ar tikko kā noķertām savvaļas pelēkajām žurkām. Ja žurku iemeta lielā ūdens katlā, pa kura sienām nebija iespējams izrāpties laukā, tā apmēram pēc piecpadsmit minūšu ilgas neprātīgas šaudīšanās stresa iedarbībā nobeidzās.

Parastos apstākļos žurka spēj nepārtraukti peldēt pat astoņdesmit stundas un nebūt nenoslīkst. Tātad nāves cēlonis bija nevis fiziskā pārpūle, kas radusies no peldēšanas, bet bailes no bezizejas stāvokļa.

Citu dienu tika izdarīts tāds pats eksperiments ar citu žurku. Tikai tagad jau pēc piecām minūtēm ūdenī ielika koka kārti, pa kuru žurka varēja izrāpties laukā un nokļūt mīkstā midzenī.

Ja to pašu žurku vēlāk atkal iemet ūdenī, bet glābēj kārti nepasniedz, tā nebūt vairs nedomā mirt stresa nāvē. Gluži kā gargabalu peldētājs, tā veselas astoņdesmit stundas peras pa ūdeni, cerēdama, ka reiz taču kā Deus ex mcichina] atkal parādīsies glābiņu nesošā kārts.

Cerība uz palīdzību ārkārtīgi mazina stresu.

Tātad būtisks ilgstoša stresa cēlonis ir bezcerība. Tāpēc arī, cenšoties sasniegt augstu darba ražīgumu, jāievēro, ja negribam sagraut citu cilvēku darbaspējas un veselību, tāds vadīšanas princips, lai neviens netiktu iedzīts bezizejā un lai neviens nebūtu spiests drebēt izmisīgās bailēs par savu eksistenci.2[1] Autora ieteikumi cīnīties ar disstresu (negatīvo, postošo stresa formu), uzlabojot kapitālistiskās ražošanas organizāciju, morāli psiholoģisko klimatu u. tml., ir naivi un nereālistiski. Jo kapitālisma tipiskie trūkumi, kas izriet no privātīpašuma kundzības, tiek nemitīgi, turklāt ari pretēji cilvēku gribai atražoti no jauna. — Red.

To pierāda arī izmēģinājumi, kurus profesors Džejs M. Veiss izdarījis Rokfellera universitātē. Viņš daudzas žurkas ieslodzīja tik šauros sprostos, ka tām nebija kur apgriezties, un četras dienas diezgan bieži deva tām ar elektrību triecienus pa astes galu. Pusei žurku vajadzēja saņemt triecienu nekustīgā stāvoklī, bet citām bija iespēja griezt ar priekškājām riteni.

Bezjēdzīgāku situāciju nevar pat iedomāties: kad žurkām tika radīts šoks, pusei no tām bija iespēja «bēgt», taču tikai kustinot priekškājas un paliekot uz vietas. Lai cik ātri tās zibināja kājiņas, tomēr ne milimetru neattālinājās no briesmoņa, kas «knieba» astē. Taču stresa kaitīgā iedarbība uz tām bija stipri mazāka nekā uz pārējām žurkām, kuras, saņēmušas triecienu, nevarēja «tūlīt skriet projām».

Starp citu, vai žurka atrodas stresa stāvoklī vai ne, to pēc izskata nevar pateikt, kā tas ir, piemērām, ar tupajām. Kad eksperiments ir galā, žurka jānobeidz un pēc tam jāizmēra tās kuņģa čūlu kopējais garums. Tad stresa slodzi precīzi var noteikt «čūlas milimetros».

So eksperimentu nozīme ir nepārvērtējama. Tie parāda, ka pat pilnīgas bezizejas stāvoklī, atrodoties ieslodzītam tik šaurā sprostā, kurā nevar pat. apgriezties, stresu ir iespējams mazināt, kaut gan jebkurš pasākums šķiet bezjēdzīgs. Bēgšanas vietā — šķietama bēgšana, skriešanas vietā — tipināšana, netiekot uz priekšu ne milimetru, — un divas trešdaļas ļaunuma jau ir novērstas (ja to mērījām «čūlas milimetros»).

Dzīvnieku izturēšanās pētnieki — etologi — to sauc par «reaģēšanu ar aizstājējdarbību». Lai šī atziņa iedveš drosmi arī mums, cilvēkiem, kad liekas, ka esam nonākuši bezizejā, un rodas stresa stāvoklis. Ar piemērotu aizstājējdarbību var panākt, lai mūsu veselība netiktu grauta.

Vēl viens stresu vājinošs aspekts noskaidrojās, kad profesors Veiss izdarīja citu mēģinājumu. Ja pēc nevienādiem laika sprīžiem žurkai deva pa asti triecienus ar elektrisko strāvu, tad četrās dienās tai radās kuņģa čūlas, kuru kopējais garums bija deviņi milimetri. Ja turpretī katru reizi desmit sekundes pirms strāvas trieciena atskanēja brīdinājuma signāls, kuņģa čūlu garums sasniedza tikai 1,5 milimetrus.

Abas žurkas bija saņēmušas precīzi vienāda daudzuma un vienāda stipruma triecienus. Tātad fiziskās traumas abos gadījumos bija vienādas. Taču otrā žurka, kas desmit sekundes pirms sāpīgā sitiena tika brīdināta, visai ātri aptvēra, ka jābaidās tikai šo īso laika sprīdi, turpretī nebrīdinātā žurka dzīvoja pastāvīgās bailēs, nezinādama, kad atkal būs jācieš mokas.

Tātad stresa iedarbība ievērojami samazinās, ja var paredzēt, kad tas iestāsies.

Zinātnieki vēl strīdas par to, vai stingras pakļautības sistēmas ieviešana dzīvnieku pasaulē, piemēram, meža zosu pulkā, vilku, hiēnu vai zebru barā vai arī savvaļas trušu saimē, samazina savstarpējo cīņu skaitu un līdz ar to arī stresa slodzes smagumu.

Taču ir svarīgi šo jautājumu noskaidrot, ja gribam pētīt problēmu, vai pakļautības sistēma cilvēku sabiedrībā stresu mazina vai pastiprina.

Manuprāt, to labi parāda eksperimenti, kurus doktors L. De- koks un Imke Rons laboratorijā izdarījuši ar lemingiem un pelēm. Šie dzīvnieki savā sprostā drīz vien nodibināja pakļautības sistēmu. Pētniekiem vajadzēja tikai tik daudz atjautības, lai sprostā novietotu griežamus riteņus un vērotu, kādi dzīvnieki un cik bieži izmanto šo «rotaļlietu».

Rezultāts bija negaidīts: jo zemāks bija kāda dzīvnieka «sabiedriskais» stāvoklis savā «kolektīvā» [6] ,[1] Dzīvniekam nevar būt «sabiedriskais stāvoklis kolektīvā». Katrs dzīvnieku sugas indivīds ieņem noteiktu bioloģiski funkcionālu stāvokli grupā, barā, populācijā. — Red.

jo biežāk tas uzmeklēja

riteni, lai ar tā palīdzību mestos bēgt. It īpaši ja kāds lielāks dzīvnieks nostūma pie malas peli, tā tūlīt ielēca ritenī, lai joztu prom. Barveži turpretī riteni nelietoja gandrīz nekad, bet šis sabiedrības «aizmugurējās gabarītugunis» diezgan bieži ilgu laiku skraidelēja ritenī, mēģinādamas «emigrēt».

Secinājums: cenšanās izlādēties kustībās liecina par stresa stāvokli. Pakļautības sistēma dzīvnieku kopībā gan novērš fiziskas sadursmes, bet nelikvidē stresu. Tikai tie dzīvnieki, kas valda pār citiem, ir brīvi no stresa. Turpretī zemākajiem slāņiem — pelēm — psihiskā nomāktība ir jo stiprāka.

Dabā brīvi dzīvojošā vilku barā ari nav citādi. Kad nākas ciest badu, «vidusšķiras» pārstāvji arvien niknāk «ēdas» uz «zemākajiem» un beigu beigās tos padzen. Izstumtie kādu laiku vēl dzīvo vientuļi un tāpēc kļūst īpaši agresīvi, viltīgi un bīstami. Taču tas liecina nevis par vitalitāti, bet par spēku izsīkumu. Drīz pēc tam nāk nāve. Jo bez sava bara atbalsta vilki ir nolemti bojāejai.

Taču vilkiem šāds liktenis nav pilnīgi negrozāms. Ja tie ir pietiekami attapīgi, tad var atkal tikt uzņemti savā kopībā. Savvaļas dzīvnieku barotāji Kanādā bijuši aculiecinieki šādiem notikumiem.

Kādā savvaļā dzīvojošā barā vecāka vilcene negribēja pakļauties jaunākajām, bet par viņu spēcīgākajām vilcenēm. Tās arvien vairāk sāka ar viņu plēsties, līdz beidzot vecā tika padzīta.

Pēc trim dienām tā nostājās ceļā vilku baram, kas skrēja, sekodams kādam dzīvniekam pa pēdām, un ķetnās tai bija… pašas nomedīts jauns ziemeļbriedis. Likās, it kā vilcene gribētu teikt: «To es jums dāvinu, ja atļaujat atkal jums pievienoties.»

Arī turpmāk vecā izturējās gluži citādi. Tā palīdzēja jaunākajām vilcenēm audzināt mazuļus, bieži stāvēja sardzē, kad citi gulēja, medībās bija ļoti centīga un nekad nenaidojās. īsi sakot: viņa atkal bija kļuvusi par pilnvērtīgu savas kopības locekli un tādējādi droši vien paildzināja ^avu mūžu par vairākiem gadiem.

Stresu vilcene pārvarēja, veicot «sabiedrisku darbu savā kolektīvā». [7] [1] Vilcene. stresu pārvarēja, veicot bioloģiski mērķveidīgu darbību attiecīgajā grupā. — Red.

Veidus, kādos dzīvnieki mazina stresa graujošo iedarbību, ir radījis dabā valdošais lielais izdzīvošanas likums.

Vai tas ir vienkāršs likums?

No vienas puses — tik vienkāršs, ka dzīvnieki šo likumu izmanto instinktīvi. No otras puses, mums, cilvēkiem, tas ir ļoti sarežģīts, jo neesam vēl iemācījušies aptvert ar prātu visu to, ko dzīvnieki dara neapzināti.

2. nodaļa

Sapnis par nemirstību

Zemes virsū ir viena tāda dzīva būtne, kas, cik ilgi vien tai lemts brīvi dzīvot, vairākas reizes noveco un gandrīz vai nomirst <iiz vecuma, bet tad atkal atjaunojas un atbrīvojas no visām vecuma kaitēm. Tā ir varavīksnes forele. Un, lūk, stāsts par šo zivi.

Kanādas bargās ziemas vara bija salauzta. Upēs ledus plaisāja zem milzīgās sniegūdeņu masas, kas plūda no Kaskādu kalniem uz jūru.

Forelēm, kuras, nākdamas no Klusā okeāna, bija sapulcējušās Portlendas fjordā, tas bija signāls, ka jādodas apmēram divi simti kilometru uz augšu pa Nesas upi tieši līdz tiem pašiem avotiem gandrīz trīstūkstoš metru augstajā Mauntstjuarta augstienē, kur tās reiz bija nākušas pasaulē.

Grūtajā ceļā pret brāzmaino straumi varavīksnes foreles gandrīz neko neēda. Spēcīgi palēkdamās gaisā, tās pārvarēja līdz pat metru augstus šķēršļus, pieveica krāces šaurās aizās un centās izbēgt neskaitāmiem ienaidniekiem, kas tām uzglūnēja.

Zivis turklāt diendienā acīm redzami novecoja, gandrīz tikpat ātri kā Minhauzena attēlotie Mēness cilvēki. Mugurkauls saliecās kūkumā, žokļi deformējās tiktāl, ka mute atgādināja baismīgas knaibles, žaunu vāki apspurojās. Un visas slimoja ar aterosklerozi tādā pakāpē, ka tā jau apdraudēja dzīvību.

Mīlas rotaļa nārsta vietā izskatījās tik ērmīga kā bakhantiskas vecu faunu orģijas. Parasti bija vajadzīgi divi tēviņi, lai uzbudinātu mātīti līdz ikru izlaišanai. Vēl neizpētītu iemeslu dēļ turklāt ir nepieciešams, lai viens no tēviņiem būtu lielāks par «dāmu», bet otrs — mazāks.

Tikpat strauji savu fizisko formu zaudē un tikpat ātrā tempā noveco, starp citu, arī laši, kas forelēm ir tuvu rada. Pastāv tikai viena, taču būtiska atšķirība.

Kad veči un vecenes .ir nosvinējuši «kāzas» un izlaiduši ikrus un pieņus, laši pēc dažām dienām nomirst no vecuma nespēka. Varavīksnes foreles turpretī dodas atkal lejup pa upi uz jūru un šajā ceļojumā kilometru pēc kilometra arvien vairāk atjauninās, tā ka okeānā tās atkal ir «jaunas un spriganas».

Ārstu uzmanību īpaši saista neizprotamā, ārkārtīgi straujā asinsvadu pārkaļķošanās, zivīm peldot augšup pa upi, un vēl straujākā, gandrīz'pilnīgā pārkaļķojuma izzušana atceļā uz jūru. Turklāt izgaist arī acīm redzamās kfoplības.

Nākamajā gadā nārsta laikā ar tām pašām forelēm vēlreiz notiek tādas pašas dīvainas pārvērtības. Tās atkal noveco un pārvēršas par sagrabējušām, sklerotiskām briesmonēm, paveic savu

dzimuma turpināšanas pienākumu un pēc tam vēlreiz, giuži kā no jauna piedzimušas, kļūst daiļas un jaunības spara pilnas.

Vēl pēc gada atkal notiek tas pats un tāpat arī ceturtajā gadā. Apbrīnojams dzīvnieks, kas četras reizes mūžā kļūst par nevarīgu sirmgalvi un trīs reizes atkal atdzimst jaunības svaigumā!

Šāda parādība dzīvnieku pasaulē diemžēl ir viena vienīga. Tomēr tā var mums pavēstīt daudz ko būtisku par novecošanas procesu.

Šīs pārvērtības, domājams, ir saistītas ar «nāves dziedzera» darbību. Šādu orgānu atrada tikai 1977. gadā cita dzīvnieka — astoņkājgliemja ķermenī.

Kā konstatēja profesors Džeroms Vodinskis Brandeisa universitātē Voltemā, Masačūsetsas štatā, šāda «pašsagrāves sistēma» piemīt Octopus hummelincki sugas astoņkājgliemjiem. Tie ir astoņkāj aini jūras briesmoņi, kuriem nāve seko tūlīt pēc jaunības plaukuma.

Iespēju, ka pasaulē varētu eksistēt tāds organisms, kas pats sev padara galu, daudzi zoologi līdz šim kategoriski noliedza, jo tas esot pretrunā ar dzīves likumībām.

Zigmunda Freida pieņēmumu, ka pastāv dziņa pēc nāves, apstrīdēja pat Nobela prēmijas laureāts Konrāds Lorencs, apgalvodams, ka nekā tamlīdzīga neesot visā dzīvnieku pasaulē. Viņš kļūdījās. Ne jau velti šo galvkāju mātītes pieder pie tādiem dzīvniekiem, kas rada pēcnācējus tikai reizi mūžā. Pēc tam kad oliņas ir izlaistas — turklāt to skaits sasniedz 150 000! — mātītēm dzīvošanai atliek vēl četrdesmit divas dienas. Tās paiet nesavtīgās rūpēs par pēcnācējiem. Oliņas tiek apsargātas, tīrītas un glāstītas, pastāvīgi apšļāktas ar svaigu ūdeni, mātīte no tām neatiet prom ne reizi.

Medījuma meklēšanai laika vairs neatliek. Tāpēc dabā ir iekārtots tā, ka vispirms astoņkājgliemjiem zūd ēstgriba. Ja mātītes baro, pametot tām jūras gliemežus, tad var novērot, kā mainās to attieksme pret ēšanu. *

Sākumā astoņkāj gliemis ar savu raupjo mēli pavīlē gliemežvāku mazliet vaļā, iešļircina tur gremošanas sulu un izsūc no turienes sašķidrināto upura miesu. Taču pēc oliņu izlaišanas mātītēm gremošanas sula vairs nerodas. Tāpēc tās ar savu aso papagaiļa knābi izrauj gliemežus no čaulām, bet atstāj tos neapēstus.

Pēc četrdesmit divām dienām no oliņām izšķiļas mazuļi. Māte drīz vien nobeidzas. Arī tam ir sava dziļāka jēga, proti: šie astoņkāj gliemji ir kanibāli, tāpēc, ja mātei atkal atgrieztos ēstgriba, tā aprītu pati savus bērnus.

Varētu teikt, ka pēc četrdesmit divu dienu ilgas gavēšanas astoņkāj gliemju māte gluži vienkārši ir nomirusi bada nāvē. Tomēr tā nav. To apliecina šādi eksperimenti.

Tūlīt pēc oliņu izlaišanas Džeroms Vodinskis izgrieza mātītei dziedzeri, kas atrodas aiz acs dobuma. Šī ķirurģiskā iejaukšanās dzīvnieka veselībai nekaitēja. Gluži otrādi: tagad mātīte nodzīvoja nevis tikai četrdesmit divas, bet simt četras dienas, tātad veselus divus mēnešus ilgāk.

Kad pētnieks kādai citai mātītei izgrieza dziedzeri arī aiz otras (ies, tā vēl nodzīvoja deviņus mēnešus. Pie tam visu laiku astoņ- kājgliemju mātītei bija tikpat laba apetīte kā sākumā un tā ēda visu ko — starp citu, arī pati savus bērnus.

Tādējādi mātīte nodzīvoja tikpat ilgu mūžu, kāds parasti ir .istoņkājgliemju tēviņiem, kuri savas partneres pārdzīvo par deviņiem mēnešiem. Tā kā pēc apaugļošanas tie drīz vien aizmūk, t.id saviem pēcnācējiem nav bīstami. Tēviņiem tātad ir lemts ilgāks mūžs tāpēc, ka tie ir neuzticīgi.

Bet kas notiek, ja arī tēviņiem izoperē «nāves dziedzerus»? Izrādījās, ka tie drīz pēc operācijas kļuva par milzīgiem izēdā- jiem. Likās — tiem nemaz vairs nav sāta sajūtas. Un pretēji sakāmvārdam, ka tas, kurš audzē resnu vēderu, rok pats sev kapu, tēviņi par vairākiem mēnešiem pārsniedza savu sugasbrāļu maksimālo vecumu un kļuva par īstiem astoņkāj gliemju cilts metu- zāliem.

No tā izriet, ka novecošana un nāve no vecuma nebūt nerodas ķermenī esošo hormonu dziedzeru sekrēcijas pavājināšanās dēļ, kā līdz šim domāja, bet tieši otrādi: no «nāves dziedzera» sekrēcijas pastiprināšanās. Šis dziedzeris gādā par to, lai vecie izmirtu un jaunie varētu dzīvot, — tā tas ir vismaz astoņkāj gliemju un laikam arī lašu vidū.

Vienīgi varavīksnes forelēm sabrukšanas hormona darbība pēc nārstošanas tiek pārtraukta. Un tūlīt pēc tam zivs atjauninās tik strauji, it kā būtu augšāmcēlusies no miroņiem.

Šī parādība izgaismo ilga mūža problēmu dzīvajā dabā.

Pretruna, kā jau viscaur dabā, pastāv arī šeit. No vienas puses, katrs cilvēks un dzīvnieks tiecas paildzināt savu mūžu, cik vien iespējams. Par to gādā mūsu pašsaglabāšanās dziņa, kamēr vien tā pastāv. [8] 1 Pašsaglabāšanās dziņa patiešām «ieprogrammēta» visu sugu evolūcijas gaitā. Dzīvnieku attīstībā parādās viņu vitalitāte — psihofiziskās izdzīvošanas spēja. Cilvēku progresīvajā attīstībā izpaužas unikāla un reizē likumsakarīga tieksme — maksimāli pilnvērtīgi izmantot savas dzīvības biopotenciālu, lai paceltos radošas, brīvi pašdisciplinētas dzīves līmenī, kurā iespējama sabiedriski nozīmīga personības un individualitātes attīstība. — Red. Jau gadu tūkstošiem ilgi mēs, cilvēki, sapņojam ne tikai par dvēseles, bet arī par miesas nemirstību un mūžīgu jaunību.

No otras puses, šķiet, ka daba ne sevišķi «vēlas gādāt» par ilga mūža iespējām dzīvnieku pasaulē. Kāpēc neviens dzīvnieks nenodzīvo tik ilgi kā Kalifornijas mamutkoki — četrus tūkstošusgadu? Vecākā vēl šodien zemes virsū sastopamā radība, kas pieder pie dzīvās dabas, ir adatainā priede Arizonā. Tā ir pieredzējusi četrus tūkstošus sešus simtus pavasaru. Šī priede uzdīga, kad tika celta Heopsa piramīda. Un kāpēc dzīvnieki ar visilgāko mūžu — gigantiskie bruņurupuči — ar grūtībām sasniedz divi simti gadu vecumu?

Ja «radīšanas» sistēmai tas būtu izdevīgi, tad evolūcijas gaitā noteikti būtu radušies dzīvnieki, kas spētu nodzīvot seši simti gadu kā gobas, tūkstoš gadu kā liepas un ozoli un trīs tūkstošus gadu kā īves un ciedri.

Taču «nāves dziedzera» atklājums drīzāk liek domāt, ka daba to ierīkojusi tieši mūža saīsināšanai. Tādējādi tā nonāvē pašas radītos dzīvniekus jau ilgu laiku pirms tam, kad to orgāni nolie- tojas un kļūst dzīves nespējīgi.

Indivīda priekšlaicīga nāve, kas ir pamatā visas sugas izdzīvošanas likumam? Šī varbūtība noteikti slēpj sevī vēl daudz ko neatklātu.

Ja nu izdotos arī cilvēka ķermenī atrast un izoperēt šādu nāves dziedzeri? Vai tad pretēji dabas likumiem rastos iespēja pagarināt arī mūsu mūžu un aizkavēt vecumu ar visām tā kaitēm? Vai daba mums tad atriebtos? Vai arī tā būtu pret mums tikpat labvēlīga kā pret varavīksnes forelēm?

«Piedzimšana ir noziegums, par kuru soda ar nāvi,» — tā savā laikā ironizēja Voltērs. Taču — vai novecošana ir nenovēršams liktenis, kas katrai dzīvai radībai jau ielikts šūpulī līdz ar iedzimtības vielu, vai arī pret nāvi var cīnīties tāpat kā pret slimību? Pret novecošanu jau ir izgudrotas zāles, bet pagaidām tās diemžēl noder tikai pelēm.

Dziļāka ielūkošanās dabā mums atklāj veselu virkni pārsteidzošu iespēju. Šeit ir sastopamas dzīvas būtnes, kas nenodzīvo ilgāk par pāris stundām, un turpat līdzās — jau minētie tūkstošgadīgie koki. Jā, ir arī tādas dzīvas radības, kas nepazīst vecumu un ir nemirstīgas. y

Taču daba diemžēl ilgoto nemirstību izšķērdīgi piešķir tieši visprimitīvākajiem dzīvnieku pasaules pārstāvjiem: tādām mikroskopiski sīkām vienšūnas būtnēm kā amēbas, tupelītes un vicaiņi.

Ja šādu mazītiņu radībiņu aplūkojam mikroskopā, tad redzam vienšūni, kas ir miljardiem gadu vecs. Tas gan pa šo laiku ir dalījies uz pusēm, atkal pieaudzis līdz dabiskajam lielumam un tad vēlreiz dalījies — un tā biljoniem reižu; no tā atdalījušies dvīņubrāļi veselām miriādēm ir nomiruši bada nāvē, izkaltuši, tikuši noindēti, ienaidnieku apēsti vai sašķaidīti, bet no vecuma nav miris neviens.

Šo mikroorganismu pastāvīgās atjaunošanās cēlonis ir arvien no jauna notiekošā dalīšanās vai, pareizāk sakot, tas, ka šīs dalīšanās rezultātā mikroorganisms nepārtraukti aug. Tātad galvenā

Atziņa, kas no sacītā izriet, ir: kamēr kāda dzīva būtne aug, tā nenoveco.

Sis ir arī Nīlas krokodilu un gigantisko bruņurupuču leģendāri ilgti mūža noslēpums. Simt gadu vecs krokodilu tēviņš nebūt vēl n<iv impotents, sagrabējis večuks. Tieši otrādi: tā kā tas joprojām

aug, neviens no jaunākajiem krokodiliem nevar mēroties ar šo «veco kungu» ne ķermeņa lielumā, ne spēkā. Tāpēc tam parasti

arī izdodas sapulcināt ap sevi un seksuāli apmierināt visai prāvu harēmu. Pastāvīgi gan ir jāuzmanās, lai kāds jauns, apmēram .istoņgadīgs puisis neielauztos viņa valstībā, bet, ja vien simtgadīgais ir modrs, viņš ar saviem sāncenšiem spēj tikt galā.

Tāpat kā krokodili, arī bruņurupuči savā ilgajā mūžā pārstāj augt tikai «piecas minūtes» pirms nāves un tāpēc saglabājas jauni līdz pašām beigām. Trīs centnerus smagie gigantiskie bruņurupuči tādējādi sasniedz apmēram 200 gadu vecumu. Divcīņā par kvēli mīļotu mātīti tie, dodami spēcīgus triecienus ar savām bruņām, ir spējīgi piespiest jebkuru vieglāka svara sāncensi laist ļekas vaļā.

Krokodilu un bruņurupuču sabiedrībā visvecākie dzimtas pārstāvji netiek atzīti par nederīgiem. Te tie ir noteicēji.

Arī krietni mazākais Grieķijas bruņurupucis, ko daudzi cilvēki labprāt mēdz turēt savās mājās, respektē savus vecos sugas brāļus, kuri gan visai lieli izaugt nespēj. So bruņurupuču bruņu garums nepārsniedz divdesmit centimetrus, tomēr arī tie aug gandrīz līdz pat savai nāvei, un to maksimālais vecums ir 115 gadu.

Turpretī zilais valis, kas ir 32 metrus garš un 130 tonnas smags, t. i., tikpat smags kā 65 ziloņi kopā, un ir vislielākais dzīvnieks, kāds jebkad mitis zemes virsū, nodzīvo, augstākais, līdz 45 gadiem. Tātad, lai sasniegtu lielu vecumu, svarīgs ir nevis ķermeņa lielums, bet gan augšanas ilgums.

Starp viendienīti, kas dzīvo tikai dažas stundas, un gigantisko bruņurupuci garā virtenē var sarindot mūža ilgumus, kurus tāpat noteikusi daba:

5 nedēļas — darba bite;

3 gadi — mājas pele, murkšķis, pelēkā žurka;

5 gadi — bišu māte, melnais mežastrazds, savvaļas trusis;

10 gadi — sarkanā lapsa, ezis, varde, bezdelīga, slieka;

20 gadi — staltragu briedis, kaza, aita, baltais stārķis, krauķis, strazds, upes vēzis, putnzirneklis;

25 gadi — suns, kaķis, liellopi, ronis, odze, dēle, termītu māte;

35 gadi — lauva, balodis, salamandra;

40 gadi — šimpanze, zirgs, sudrabkaija, strauss, dzeguze;

50 gadi — nīlzirgs, degunradzis, kamielis, aligators, karpa, zutis, omārs;

60 gadi — zilonis, kašalots, ūpis, sams; 70 gadi — papagailis, paltuss, plekste; 100 gadi — Nīlas krokodils, ērglis, lija, paugurknābja gulbis, store, upju pērlene, aktīnija;

115 gadi — kakadu, Grieķijas bruņurupucis;

150 gadi — indīgais gliemis;

200 gadi — gigantiskais bruņurupucis.

Vienmēr pastāv ļoti liela atšķirība starp dzīvnieku vidējo vecumu un maksimālo vecumu un tāpat arī starp to vecumu, kāds dzīvniekiem ir lemts, dzīvojot savvaļā, un kādu tie sasniedz cilvēku paspārnē. Lūk, daži pārsteidzoši piemēri.

Brīvībā Zooloģiskajā dārzā

Murkšķis 3 gadi 18 gadi

Āpsis 5 gadi 15 gadi

Zīlīte 2 gadi 12 gadi

Peļu klijāns 7 gadi 25 gadi

Sudrabkaija 8 gadi 49 gadi

Pelēkā zoss 14 gadi 45 gadi

Tas nozīmē ne vairāk un ne mazāk kā to, ka brīvībā dzīvnieks gandrīz nekad nesasniedz savu maksimālo vecumu. Tas vai nu krīt kādam par laupījumu, nobeidzas bada nāvē, aiziet bojā no slimības vai stresa.

Tāpēc arī daba nav atzinusi par nepieciešamu likt dzīvniekiem sasniegt koku mūža ilgumu.

Bet vai medicīnai nav izdevies ievērojami pagarināt cilvēka mūžu? Šādos apgalvojumos atkal tiek jaukts bioloģiski iespējamais maksimālais vecums ar vidējo vecumu.

Akmens laikmetā cilvēka vidējais mūža ilgums bija 19 gadi, ne vairāk! Augstu civilizācijas pakāpi sasniegušajās zemēs šajā gadsimtā tas ir pieaudzis lēcienveidīgi. 60 procentu iedzīvotāju

ap 1900. gadu sasniedza vis^naz 51 gada vecumu, ap 1930. gadu ,, ,, 64 gadu vecumu, ap 1940. gadu „ ,, 69 gadu vecumu, ap 1960. gadu „ „ 72 gadu vecumu.

Mūža ilguma pieauguma līknei pēdējā laikā nav stāva kāpuma. Pētnieki paredz, ka ap 1980. gadu [9] tā apstāsies pie 74 gadu iedaļas un 2000. gadā — pie 75 gadu iedaļas.[1] Seit nn turpmāk jāņem vērā, ka autors darbu pie grāmatas pabeidzis 1979. gadā. — Red.

Taču cilvēka maksimālais mūža ilgums tagad, gluži tāpat kā pirms 2000 gadiem, paliek nemainīgs — ap 112 gadu.

Metuzāls — bībelē attēlotais cilvēku ciltstēvs no grēku plūdu liill'.iem — esot nodzīvojis 969 gadus; tas ir skaitlis, kādu var Noslāpt tikai ticīgo leģendās. Un tie Kaukāza kalnieši, kuri, kā stāsta, esot sasnieguši 185 un 192 gadu vecumu, droši vien cieta no atmiņas zuduma gluži tāpat kā īru zemnieks, kura kapakmenī Iekalti vārdi: «Viņš nemitīgi dzēra, tāpēc nodzīvoja 120 gadus. viņš vienmēr bija tik piedzēries, ka pat nāve no viņa baidījās.»

Ārstniecības māksla spēj gan apkarot lielu daļu slimību, kas mdas līdz ar novecošanu, un tādējādi paildzināt vidējo cilvēka mūžu, taču līdz šim tā nav spējusi (atcerieties nāves dziedzera atklāšanu!) pārkāpt robežu, ko dabas māte mums ir nospraudusi, noteikdama maksimālo bioloģisko vecumu.

Tādēļ vēl jo interesantāk ir ielūkoties dzīvnieku pasaulē, kur jau ir atklāti vairāki mūža saīsinātāji un pagarinātāji faktori.

Ja augļu mušas ievieto stikla kārbā un tur 12 grādu siltumā, tās stīvām kājām velkas tik gurdeni kā palēninātā kinokadrā. Ja temperatūru paaugstina līdz 25 grādiem, mušas kļūst arvien žirgtākas, mundri lidinās krustām šķērsām un nododas savām mīlas dejām.

Tātad siltumā tās, tā sakot, dzīvo ātrāk un turklāt jūtas lieliski. Tai pašā laikā tīkamais siltums saīsina mušu jau tā īso mūžu par vairākām dienām.

Līdzīgi ir arī ar daudziem poikilotermiem, it īpaši ar zivīm. Siltākos ūdeņos karpas nodzīvo, augstākais, līdz četrdesmit gadiem, toties aukstos dīķos tās var sasniegt simt gadu vecumu.

Kladoceras mūža ilgumu visprecīzāk nosaka, nevis mērojot to laika vienībās, bet gan pēc sirdspukstu skaita, kāds tai mūžā ir lemts, un tas var sasniegt apmēram miljonu. Siltā ūdenī sirds sit ātri. Tad divdesmit dienās mūžs ir nodzīvots. Turpretī ziemas salā ezerā zem ledus sirdsdarbība ir daudz, daudz lēnāka. Tādos apstākļos kladoceras vēl pēc pieciem mēnešiem sagaida pavasari un iespēj arī laist pasaulē savus pirmos pēcnācējus.

Pārsteidzošus rezultātus guva amerikāņu profesors Klaivs Ma- kejs, izdarot izmēģinājumus ar žurkām. Tām jau no agras bērnības tika dota barība, kas bija sevišķi bagāta ar vitamīniem. Žurkas auga ārkārtīgi ātri un lieliski attīstījās. Taču to vidējais mūža ilgums nevis palielinājās, kā pētnieks izmēģinājumu sākumā bija cerējis, bet gan samazinājās no četriem līdz trim gadiem. Pārmērīgs vitamīnu daudzums paātrināja nāvi.

Izrādījās, ka visvairāk mūžu saīsina radioaktīvais izstarojums. Profesors Aleksandrs Komforts pat ar ļoti vāju radioktīvo apsta- rojumu saīsināja žurku un peļu mūža ilgumu gandrīz uz pusi.

Līdzīgā kārtā angļu profesors Dž. Lindops panāca, ka priekšlaicīgi novecoja tūkstošiem peļu. Turklāt pelēm tipiskās vecuma slimības pēc apstarošanas parādījās jau jaunības posmā.

Daudziem dzīvniekiem mūžu spēj pagarināt viegls, patīkams stress. Tas dažādo pelēcīgo, garlaicīgo dzīvi krātiņā, saasina uzmanību, mudina uz rotaļām un iepriecina. Varbūt te arī rodams izskaidrojums tam, ka pēc aiziešanas pensijā ilgāk nodzīvo tie cilvēki, kas prot atrast sev interesantu vaļasprieku.

Laikam gan vienreizīga parādība dabā ir klasiskais atjaunošanās kurss, uz ko ir spējīga ādgraužvabole, kas pārtiek no graudiem. Bada laikā to jaunu uztur daudzas dienas ilga gavēšana. Un) tas vēl nav viss. Šai laikā tā kļūst pat vēl jaunāka nekā iepriekš.

Ja vaboles kāpurs tieši pirms iekūņošanās nedabū ne ēst, ne dzert, tas kļūst arvien mazāks un mazāks un beigu beigās sarūk pat tik sīciņš kā tikko no olas izšķīlies mazulis. Tā nekādā ziņā nav tikai «slaidās līnijas» galējā forma. Kad kāpurs atkal sāk saņemt barību, tam no jauna ir jāiziet visa jaunības attīstības fāze, ļ līdz tas vēlreiz sasniedz, tādu briedumu, kad var iekūņoties. Tādējādi tas var savu dzīvi vārda tiešā nozīmē sākt no jauna.

Šī novecošana—atjaunošanās—novecošana var atkārtoties pat vairākas reizes. Doktori S. Beks un R. K. Bharadvadžs, kas šādus mēģinājumus izdarīja Viskonsinas universitātē, tādā kārtā, dāvāja šīm dzīvajām radībām jaunību divdesmit reizes un pagarināja viņu mūžu, kas parasti ilgst divus mēnešus, līdz diviem gadiem.

Dīvaini mūža pagarināšanas «eksperimenti» notiek ne tikai laboratorijās, bet arī brīvā dabā. Kāds sīksporaiņu tipa parazītisks vienšūnis par «izmēģinājuma dzīvnieku» izmanto bēdīgi slavenās vaboles — miltu melnuļa kāpuru.

Parasti šī vabole savā jaunības stadijā septiņas reizes nomet ādu, līdz sasniedz nobriedušam kāpuram raksturīgās ķermeņa īpašības. Lai tas nenotiktu pārāk agri, kamēr kāpurs vēl ir par mazu, tā ķermenī divi minidziedzeri izstrādā «jaunības hormonu» («Corpora allata—juvenilitātes hormonu). Tikai pēdējās, septītās ādas nomešanas reizē izbeidzas jaunības hormona darbība un kāpurs sasniedz briedumu. v

Taču, ja miltu melnulī ieperinās mikroskopiskais parazīts, tad šis nelūgtais viesis izstrādā vielu, kurai ir tieši tāda pati iedarbība kā jaunības hormonam. Sekas ir tādas, ka miltu melnulis visu mūžu paliek «bērns». Tas izaug par «milzu mazuli», divas reizes pārsniedz savu normālo lielumu un dzīvo divtik ilgi. Taču kāpura sūtība uz šīs zemes arī iegūst pilnīgi citu funkciju: tas vairs nerada sev pēcnācējus, bet tikai kļūst par barību parazītiem, kuri milzīgā skaitā vairojas tā ķermenī.

Tomēr arī šis piemērs rāda, ka jaunības hormona darbības stimulēšana vai nāves dziedzera izoperēšana nenodrošina organisma pilnvērtīgu eksistenci.

Eksistencei nozīmīgāks ir ārkārtīgi iedarbīgais dzīvības eliksīrs, ar kuru darba bites baro bišu māti: tas ir Cīclēe Royale, bišu jliiišu peru piens. Pēc savas iedzimtības bišu māte nebūt nav ļi.u.ika par darba bitēm. Tikai darba bites ir neauglīgas un vasarā dzīvo, augstākais, piecas nedējas. Bet māte dzīvo piecus gadus un Aiiļd laikā izdēj miljoniem oliņu. Šo ārkārtīgi lielo dzīvības spēku l.i gūst vienīgi no savas īpašās barības — Gelee RoyaIe, kas ir IhIs burvju līdzeklis, taču dabaszinātnēs līdz šim nav konstatēts, kii Gelee RoyaIe spētu pagarināt arī cilvēka mūžu.

Šie atklājumi tomēr ir rosinājuši daudzus pētniekus meklēt lādas zāles, kas pagarinātu cilvēka mūžu.

Profesors Denhems Hārmens, bioķīmiķis Omahā, Nebraskas universitātē, par saviem pirmajiem panākumiem ziņoja: atrastas zāles pret novecošanu — pagaidām gan tikai pelēm.

Šo zāļu galvenās sastāvdaļas ir divas ķīmiskas vielas: ciste- <inīns un dibutilmetilfenols. Ar šīm zālēm Hārmens nagarināja pelēm mūžu gandrīz divas reizes. Turklāt peles līdz pat sirmam vecumam bija veselas, mundras un vitālas. Taču vecuma nespēks un nāve iestājās ļoti īsā laikā. Oldosa Hakslija «Skaistā, jaunā pasaule» kļūst īstenība.

3. nodaļa Dzīvnieki cienī vecumu

Hakslija nebūt ne pārāk utopiskajā satīrā par nākotni veci cilvēki tiek iznīcināti gluži kā nederīgi krāmi — retortēs ražoti prom metami cilvēki. Arī mūsu industriālajā ražotājsabiedrībā veci darbinieki netiek augstu vērtēti. [10] [1] Autors Rietumu kapitālistiskās civilizācijas apstākļos izplatīto tehnofe- tišisma aizspriedumu iespaidā meklē vecāka gadagājuma cilvēka sabiedriskās nozīmes devalvēšanās cēloņus industrializācijā, nevis privātīpašuma kundzībā, šķiru antagonisma vietā priekšplānā nepamatoti izvirza konkurences cīņu starp «jaunajiem karjeristiem» un vecajiem darbiniekiem. — Red.

Jauni karjeristi labprāt mēdz norādīt, lai sekojam dabas paraugam: arī tur vecos izstumjot jaunākie un spēcīgākie. Vai patiesībā tā ir?

Ja evolūcijas vēsture augu pasaulē pieļauj tūkstošgadīgu koku eksistenci, toties dzīvnieku mūžam atvēl samērā īsu laiku, turklāt no vecuma nomirst tikai retais, — kāda vērtība dzīvnieku pasaulē tad vispār ir vecumam?

Atbilde ir pārsteidzoša un atspēko triviālo teoriju, ko radījuši cilvēki, kuri dabaszinātnēs ir profāni. Vispirms minēsim dažus piemērus.

1973. gadā Kalifornijā, Lion-Country zooloģiskajā dārzā, notika īsti brīnumi. Dzīvnieku kopēji tur bija no lauveņu mītnes aizvākuši jau divdesmit gadus veco, spēku zaudējušo lauvu Fra cīru un tā vietā ielaiduši piecus muskuļotus, sešus gadus vecus lauvu tēviņus. Viņi bija domājuši, ka lauvenēm tas patiks, taču dabūja pārliecināties par pretējo. Visas divpadsmit lauvenes sapulcējās vienkop un, apvienotiem spēkiem dodamās uzbrukumā, šņākdamas, rēkdamas un sizdamas ar ķetnām, aizdzina prom ikvienu no pieciem brašuļiem, kas mēģināja gūt viņu labvēlību. Nevienam no jaunajiem neizdevās piekļūt tām klāt, lai pārotos.

Pēc vairākām nedēļām jaunos atkal aizvāca un vecais Fracīrs no jauna ieņēma savu vietu. Sis «vecais kungs» turklāt vēl Joti cieta no reimatisma un tik tikko vairs spēja paskriet. Taču viņa divpadsmit lauvenes tūlīt piesteidzās klāt un atbalstīja viņu no abām pusēm. Tas pats atkārtojās arī nākamajās dienās, kad Fracīrs gribēja doties uz barības laukumu vai arī ēnainā vietā atpūsties.

Un notika turklāt tas, kas ikvienam likās pilnīgi neiespējami: turpmākajos pusotra gados vecais lauva vēl trīsdesmit piecas reizes kļuva tēvs! Tad viņš nobeidzās. Te varētu iebilst, ka tas ir iespējams tikai nedabiskajos zooloģiskā dārza apstākļos. Klajā stepē jaunākie lauvas Fracīru jau astoņu gadu vecumā nobīdītu pie malas, atzīdami viņu par «pārāk vecu». Iespējams, ka tā ir taisnība. Taču šajā gadījumā runa ir nevis par sugas vecāko indivīdu atstumšanu, bet gan par viņu produktivitātes spējām.

Un tagad pievērsīsimies citai, vēl augstāk organizētai dzīvnieku «sabiedrībai», proti — ziloņiem brīvā dabā.

No Kafujas nacionālā parka Zambijā tika ziņots par kādu gandrīz neticamu gadījumu. Dzīvnieku uzraudzītāji bija ievērojuši, ka ziloņu baru, kurā ir divpadsmit pieaugušas mātītes un četri jaunie ziloņi, vada mātīte, kuras tuvumā vienmēr uzturas viens vai divi citi ziloņi.

Tas likās dīvaini, jo parasti dzīvnieku kopas «boss» vai «vadone», lai radītu pret sevi respektu, turas pa gabalu no zemākās kārtas. Izpētījot šo gadījumu tuvāk, tika konstatēts, ka ziloņu barvede ir ne tikai apmēram sešdesmit gadu veca un tātad jau īsta sirmgalve, bet turklāt vēl pilnīgi akla. Un tomēr tā vadīja ziloņu baru.

Jāteic gan, ka lielajiem, snuķainajiem dzīvniekiem acis nebūt nav tik svarīgs orgāns kā mums, cilvēkiem. Arī vesels zilonis četrdesmit metru attālumā tikko var atšķirt klusu tupošu cilvēku no krūma. Daudz svarīgāks tam ir garais deguns. Tikai pēc pēdu nospiedumu smakas vien ziloņi tādās vietās, kur tos vajā tūristi, var noteikt, vai tur aizgājis baltais cilvēks (bīstams!) vai melnais (nekaitīgs!); atkarībā no tā tie izvēlas virzienu, kurā doties.

Pareizi vest savu pulku — tā, lai tas nenonāktu mednieku šauteņu stobru priekšā, — ir viens no vadītājas ziloņmātes daudzajiem grūtajiem uzdevumiem. Un vēl viens — sausuma laikā,

kad ūdens krājumi izsīkst cits pēc cita, prast aizvest savus sarājamos tālu, tāiu pie atlikušajiem ūdens avotiem. Turklāt šie blezādaiņi patiesi varenos pārgājienos vienā vienīgā, pat pilnīgi tumšā bezmēness naktī spēj noskriet līdz astoņdesmit kilometru.

Pēc kā ziloņi un it īpaši šāda akla «vadone» orientējas, tā pagaidām vēl ir mīkla. Tuvākās pavadones brīdināja viņu tikai no nelīdzenām vietām, klinšu bluķiem un ērkšķu krūmiem. Taču galveno gājiena virzienu noteica aklā sirmgalve.

Kas grib vest citus pa labāko ceļu uz pareizo mērķi, kā tas bija šajā gadījumā, tam jābūt savā mūžā plašo pasauli redzējušam. Tam jāpazīst stepe, savanna un krūmāji, katrs pakalns un katra grava, katra cilvēku apmetne un galvenām kārtām katra vieta, kur rodams ūdens, un jāzina, cik ilgi tas tur saglabājas. No šīs pieredzes ir atkarīgs, vai bars izdzīvos vai ies bojā.

Ziloņu barvede nevalda vis kā brutāla tirāne, kas tiecas apspiest katru sacelšanos. Un pārējie ziloņi arī glūnīgi nevēro, vai tikai vadone neparādīs kaut vismazāko vājuma pazīmi, lai pirmajā izdevīgajā gadījumā mestos tai virsū un gāztu no troņa. Patiesība ir tieši pretēja šim bieži sastopamajam priekšstatam: tā kā jaunākie ziloņi ļoti labi zina, ka viņu izdzīvošana vai bojāeja ir atkarīga no vecās vadones bagātās pieredzes, tie visi mīl, godā un cienī veco.

Tas pierādījās, kad vadone pēc pusotra gada nobeidzās no vecuma nespēka. Snuķis un ausis tai šļaugani nokarājās. Arvien no jauna tā mēģināja nošķirties no bara, lai vienatnē nomirtu. Taču visi pārējie tai sekoja, ņēma to savā vidū, kad tā grīļodamās soļoja, un balstīja. Tad vecā sabruka.

Visi tūlīt sastājās savai barvedei apkārt. Divas ziloņmātes ar snuķi maigi glāstīja tai galvu. Divas citas pabāza tai apakšā savus ilkņus un mēģināja pacelt to gluži kā ar celtni. Kāds no jaunajiem noplūca zāles skumšķi un bāza mirējai mutē, cenzdamies to vēl barot. Bet tā vairs negribēja ēst.

Tad kāda liela ziloņu mātīte mēģināja atmodināt vecās dzīves- sparu ar seksuālu kairināšanu. Tā uzkāpa gulošajai virsū kā tēviņš un izdarīja pārošanās kustības. Viss veltīgi. Pēdējo līdzekli vēl izmēģināja kāds mazulis, cenzdamies apelēt pie mātes jūtām: viņš izlikās, it kā zīstu vecās pupus.

Bet ziloņmāte bija jau beigta. Vēl seše<3 stundas viss bars «apstāvēja» nomirušo. Tikai pēc tam, līdz ar nakts iestāšanos, ziloņi devās tālāk.

Sekoja nedrošības un neziņas pilnas nedēļas. Sākumā baram vispār nebija vadones, jo neviena no ziloņmātēm negribēja uzņemties šo grūto pienākumu. Ziloņi palika kopā, bet neko neuzsāka. Taču pamazām pārējie vārda pilnā nozīmē uzspieda bara vadību vienam no sava vidus tādējādi, ka darīja pakaļ visu to, ko darīja šis viens.

Balstīdams savus atzinumus uz šo parādību, doktors Aicns Duglass-Hamiltons izskaidro šķietami paradoksālo faktu, ka visur tur, kur ziloņus stipri medī, šo dzīvnieku skaits barā nevis samazinās, bet pieaug.

Trofeju mednieki meklē lielākos ziloņus. Tā kā ziloņi aug gandrīz līdz pat savai nāvei, tad lielākie parasti ir arī vecākie un turklāt barveži. Kad vadonis ir nošauts, jaunākie, kas palikuši dzīvi, vēl neatzīst sevi par pietiekami pieredzējušiem, lai uzņemtos šo pienākumu. Tāpēc šis bars pievienojas kādam citam baram, kam vēl ir vadonis. Bēdīgā kārtā to nākas darīt vairākas reizes. Un beigu beigās vienai vēl dzīvai palikušai individualitātei, kas spējīga būt par barvedi, seko simt un pat vairāk ziloņu.

Tātad cīņā par izdzīvošanu veco pieredze tiek cītīgi likta lietā. Tāda ir augstāk attīstīto dzīvnieku «sabiedrībā» valdošā situācija.

Līdzīgi likumi valda stepju paviānu vidū, tikaiļtie dzīvo jauktās grupās, nevis kā ziloņi, nodalījušies pēc dzimumiem. Vadību uzņemas tēviņi. Lielākoties tomēr barvedis nav viens. Parasti divi vai trīs visai cienījama vecuma tēviņi apvienojas «senātā».

Kad bars, kurā ir trīsdesmit, piecdesmit vai vēl vairāk paviānu, dodas pa klajo stepi, meklēdams ūdeni, tas atgādina gandrīz vai karaspēka gājienu: jaunākie tēviņi priekšā veido avangardu un aizmugurē arjergardu. Vidū iet mātītes un bērni, un tiem apkārt savas vietas ieņēmuši galvenie spēki — vecie karavīri un «senāta» locekļi. Tā paviāni ir nodrošinājušies pret leopardu, gepardu, hiēnu un krūmusuņu uzbrukumiem.

Ievērojot šo gājiena izkārtojumu, agrāk domāja, ka virzienu un ceļa mērķi nosaka nevis «senatori», bet jaunie tēviņi, kas iet priekšgalā. Precīzi novērojumi tomēr parādīja, ka priekšgalā ejošie ik pēc brīža skatās atpakaļ un saņem no «senatoriem» pavēles, kas tiek dotas vai nu ar galvas mājieniem, vai ar rokām: «Taisni uz priekšu!», «Tagad pa labi!» vai arī «Visiem apstāties!».

Reiz profesors Ervens Devors novēroja šādu drāmu: bars, kurā bija trīsdesmit pērtiķu, »patlaban bija sasniedzis kāda neliela ezera krastu Austrumāfrikas krūmstepē un dzēra spirdzinošo ūdeni. Tad viens no trim «senatoriem» pamanīja, ka krastu, izvērsušās «ķēdē», aplenc piecas stipras lauvenes. Turklāt trīsceturt- daļmetra augstajā, biezajā stepes zālē uzbrucējas nebija saredzamas un virzījās tuvāk, paviāniem nemanot. Tikai pētnieks varēja vērot notiekošo, uzrāpies akācijas lapotnē. Likās, ka vairākiem paviāniem nu ir situsi pēdējā stunda.

Bet tad notika kaut kas tāds, kas darītu godu ikvienam džungļu karotājam vai indiāņu virsaitim: spalgi kliegdams, «senators» aiztrieca savus bailīgā barā saspiedušos padotos prom no krastmalas un arī sadzina augstajā zālē. Tagad neredzamas lauvenes nevarēja vairs saskatīt savu laupījumu.

Taču paviāniem bēgt, kur kājas nes, bija pārāk riskanti. Viegli v.īrēja uzskriet virsū kādai lauvenei. Tāpēc «senators» lika citiem ļi.igaidit un viens pats devās izlūkos. Kā Vinnetū novēroja savu Ienaidnieku nometni, gluži tāpat paviāns izlūkoja divu tuvējo lauveņu pozīcijas, pats turklāt palikdams neredzams. Tad tas uzmanīgi aizlavījās atpakaļ pie savējiem un klusām, likdams tiem iet zosu gājienā citam aiz cita un pieplakt iespējami tuvu zemei, izveda tos starp abām lauvenēm tā, ka neviena no plēsoņām, uz labu laimi manīdamās laupījumam tuvāk, nenieka nemanīja.

Tiklīdz visi paviāni bija tikuši cauri lauvu ķēdei, tie uzdrāzās Irijos augstos kokos un tur sacēla skaļu jandāliņu. Lauvenes apjukušas izslējās no zāles un skatījās, it kā redzētu spokus.

Sajā gadījumā īpašu ievērību pelna lakts, ka par dienas varoni kļuva nevis bara stiprākais paviāns, bet gan «senators», viens no vecākajiem tēviņiem, kura pieredze, gudrība, izveicība un iemaņa sava padoto pulka vadīšanā bija pārsteidzoši liela.

Sis piemērs rāda, cik milzīgi augstu pērtiķi vērtē vecumu. Tas, tāpat kā notikums ar ziloņiem, atspēko kļūdaino uzskatu, ka dzīvnieku pasaulē atsevišķam īpatnim, kas sev jau radījis pietiekami daudz pēcnācēju, bioloģiski neesot vairs nozīmes ilgāk dzīvot. Dzīves pieredze un daudzos gados iegūtās iemaņas, kas savas sabiedrības turpmākās pastāvēšanas labā tiek izvirzītas par nozīmīgu faktoru, — tas jau ir izšķirošs solis uz augstāko dzīvnieku «sabiedrību».

Un tā mēs nonākam pie principiāli jaunas atziņas dzīvības evolūcijas vēsturē: ka nodzīvot ilgu mūžu ir svarīgi ne tikai atsevišķam īpatnim, bet ka tas bioloģiski ir vajadzīgs arī visas cilts tālākai eksistencei.

Ne jau nejauši cilvēks ir būtne, kam piemīt spējas pašam veidot vissarežģītākās sabiedrības struktūras, un primātu vidū viņš ir izredzētais, kas sasniedz vislielāko vecumu. Daba, it kā to zinādama, mums dāvājusi samērā ilgu mūžu. Tikai daži cilvēki, kā liekas, to nezina un tāpēc nicina vecus ļaudis.

Attīstība garāka mūža virzienā jau lauž sev ceļu daudzu primitīvāku dzīvnieku vidū. Lai to padarītu uzskatāmu, pietiks ar trim nelieliem piemēriem.

Ziemeļamerikas rietumu prērijās dzīvo laukirbes. Katru gadu riesta laikā tās izpilda ceremoniālu, kas šķiet pat grotesks. šaurā platībā sanāk kopā ap piecdesmit gaiļu un katrs savā dejas laukumā, kas ir tikai vienu kvadrātmetru liels, sarīko cīņas spēles, kuras atgādina indiāņu deju.

Turklāt šai spēka demonstrēšanai nav gandrīz nekādas nozīmes, jo visas piecdesmit vistas, kuras spēļu laikā pa vienai apmeklē šo izrādi, tik un tā izvēlas tikai vienu vai divus «super- meņus», kas atrodas pašā laukuma centrā, bet visi pārējie paliek tukšā. Tūlīt pēc pārošanās vistas, starp citu, atkal pazūd krūmos un vienas pašas audzina tur savus cālēnus.

Kas gan nosaka dažu laimīgo gaiļu veiksmi? To 1978. gadā: izpētīja doktors R. Heivens Vailijs, juniors. Šo veiksmi nosaka viņu dejas vieta tieši gaiļu sanāksmes laukuma centrā. Bet kurš drīkst to ieņemt?'Agrāk domāja, ka tas ir vai nu visstiprākais kauslis, vai arī skaistulis ar viskrāšņākajām spalvām. Taču patiesībai neatbilst ne viens, ne otrs minējums.

Dejas laukumā katram ir sava stingri noteikta vieta. Neviens gailis neatņem kādam citam labāku, centram tuvāku vietu. Toties nākamajā gadā, kad «kungi» atkal sanāk kopā, izrādās, ka trūkst krietni daudz veco vietu īpašnieku. Tos vai nu apēduši ienaidnieki, vai tie aizgājuši bojā bada nāvē, nosaluši vai arī nobeigušies no kādas slimības. Tikai tad attālāk stāvošie ieņem vakantās vietas laukuma iekšpusē.

Tā tie it kā pa «gadu gredzeniem» metru pa metram virzās tuvāk vidum un tikai pēc četriem bezcerīgi aizvadītiem riesta gadiem, ja vēl ir palikuši dzīvi, sasniedz centru un beidzot kļūst par izredzētajiem piecdesmit vistām.

Vecums ir vērtīgāks par spēku! Šajā «ierēdņu karjerā» tātad priekšroka netiek vis dota stiprākajam, arī pašā jaunības plaukumā esošajam ne, bet gan tam, kas ir mācējis visilgāk nodzīvot. Bet šī īpašība acīmredzot arī pelna, lai to atstātu mantojumā pēcnācējiem.

Rezultāti, ko devuši dzīvnieku izturēšanās pētījumi, patlaban ir radījuši revolūciju tajos priekšstatos, kādi cilvēkiem bijuši par novecošanas bioloģisko vērtību.

Tāpat kā laukirbes principā izturas arī kanārijputniņi. Tēviņi savu dziesmu repertuāru mūža ritumā var ievērojami papildināt. Jaunības šlāgerus tie aizmirst. Toties katru gadu iemācās jaunas melodijas.

Doktori Fernando un Marta E. Notibomi Ņujorkā, Rokfellera universitātē, 1978. gadā pierādīja, ka kanāriju mātītes riesta laikā pēc tēviņu dziedāšanas precīzi var noteikt, cik tie ir veci. Jaunākajiem kavalieriem nav nekādu izredžu, vismaz tik ilgi ne, kamēr vēl vecākie precību kandidāti vidžina savas dziesmas.

Kāpēc mātītes dod priekšroku vecākajiem tēviņiem? Pirmajā riesta laikā tēviņi savas līgavas cenšas iepriecēt ar visādām uz labu laimi apgūtām melodijām. Tad tie uzmanīgi vēro, cik liels ir katras dziesmas ietekmes spēks. Tādas, kas nespēj atmodināt sievišķību, šie minnezengeri drīz vien atkal aizmirst, turpretī panākumus guvušie songi tiek vēl vairāk noslīpēti.

Pēc riesta tie turklāt iemācās vēl daudz ko jaunu, liekot lietā paņēmienus, kādus izmantojuši vislielāko efektu radījušie tēviņi. Nākamajā pārošanās sezonā viņu rīcībā ir jau daudz rutinētāki līdzekļi un, cenšoties iegūt kādas mātītes labvēlību, viņi spēj Izstarot daudz vairāk seksapīla.

Dziļākā jēga, kas aiz visa tā slēpjas, ir apmēram šāda: cilvēku ļMspārnē kanārijputniņi var sasniegt pat piecpadsmit gadu vecumu. Brīvībā turpretī daudzi aiziet bojā jau pirmajā gadā. Taču tiem, kas šim laikam ir tikuši pāri, ir lielas izredzes nodzīvot vēl vairākus gadus.

Perētājām mātītēm jārēķinās ar to, ka var aiziet bojā visi pēcnācēji, ja mazuļu audzēšanas laikā pēkšņi pietrūktu tēviņa, kas ir viņu apsargātājs un barības piegādātājs. Viņas grib nodrošināties pret šādu nelaimi. «Vīrs» ir vajadzīgs vēl daudz kam citam, ne tikai pārošanās reizei.

Pat «dumjie» liellopi savā pulkā lielākā cieņā tur vecos nekā jaunos un spēcīgos.

Katrā ganāmpulkā lopi paši nodibina stingru kārtību pēc rangiem, kas nosaka, karn pirmajam ir tiesības piekļūt pie barības, kādā secībā jāgrupējas pārgājieniem no vienām ganībām uz otrām, kāda vieta katrai govij ieņemama pie slaucamās mašīnas utt.

Principus, pēc kādiem mūsu mīļās piena devējas nosaka katras govs «sabiedrisko» statusu, astoņus gadus ir pētījuši un galu galā izdibinājuši profesors Hanss Hinrihs Zambrauss un doktors Klauss Osterkorns.

Ietikšana augstākā rangā ir atkarīga vairāk no vecuma nekā no muskuļu spēka. Ganāmpulkā savstarpējas cīņas notiek ļoti reti. It īpaši jau uz šādu cīkstēšanos nav spējīgas vecākas un smagākas govis. Taču tās jo bieži mēdz citām draudēt, pacelt galvu un rādīt ragus, ko tādi, kas maz pazīst govju ieražas, var ari nepamanīt; tādējādi tās nemitīgi raugās, lai pastāvošā kārtība tiktu ievērota un paliktu nemainīga daudzus gadus.

«Tāpēc vecākas govis ieņem šajā hierarhijā tik augstas vietas», raksta abi pētnieki, «kādas tām vairs nepienāktos, ja vērtētu pēc spēka. Šo piemēru var atzīt par vienu no dzīvnieku vecuma respektēšanas formām.»

Tas, ka šāda kārtība valda arī savvaļā dzīvojošā ganāmpulkā, vēlreiz apliecina, ka vecums tiek turēts godā. Ievērojamākās pēc ranga un tātad vecākās govis naktīs guļ ganāmpulka vidū, tur, kur tās ir visvairāk nodrošinātas pret plēsīgo zvēru uzbrukumiem, turpretī malā guļošos jaunlopus uzbrucēji var apēst pašus pirmos.

Kas ir vecs, tas turklāt nodrošina sev iespēju kļūt vēl vecākam. Pārsteidzošs izdzīvošanas likums — un tas valda tieši mūsu liellopu vidū!

Šādu piemēru ir daudz, tik daudz, ka grūti saprast, kā gan vispār varējusi rasties pasaciņa par vecuma necienīšanu dzīvnieku pasaulē.

Pat cilvēka tuvakajam radiniekam — šimpanzēm Joti labi ir zināms, ka «veci ļaudis jārespektē».

Holandiešu zoologs doktors Adriāns Kortlants Zairas mūžamežos novēroja kādu vecu šimpanzi, kuram aiz vecuma jau bija sākuši sirmot mati uz galvas. Tas notiek arī ar cilvēkpērtiķiem.

Šimpanze fiziski bija jau stipri vārgs. Tas vairs nespēja rāpties kokos. Toties tam savējo barā bija daudzas vecuma priekšrocības: neviens no jaunākajiem un daudz spēcīgākajiem tēviņiem tam neuzbruka un nemēģināja arī pagrūst sānis. Kad Metuzāls, kā pētnieks šo šimpanzi bija iesaucis, nespēja noraut augļus no koka, tas ubagodams tikai pastiepa roku pret kādu no saviem biedriem, kas patlaban šmakstinādams ar baudu ēda, un tūlīt tam kaut kas atlēca. Liekas pat, ka iesirma galva šimpanžu vidū ir it kā cieņas simbols un respekta iedzīšanas līdzeklis.

Tātad paliek nepatīkamais jautājums, kāpēc tagad mūsu — cilvēku — vidū tik zemu tiek vērtēti ļaudis, kuriem tuvojas vecums [11] [1] grūti piekrist autora nevēsturiskajai veco cilvēku sociālās atstumtības problēmas nostādnei. Sabiedriskajās iekārtās, kurās valda privātīpašums, «lieko cilvēku» kontingents veidojas no visdažādākajām sociālajām kopībām. Krasos vēsturiskos pavērsienos mainās sabiedrības paaudžu struktura, bet taja — līderi, kam pieder vēsturiskā iniciatīva. Līdztekus veco cilvēku diskriminācijai pazīs- stama arī senču, veterānu, vispār veco paaudžu reliģiozā, kā arī nereliģiozā kulta tendence. Čiepa, bijība un līdzcietība pret vecumu ir vispārcilvēciskas morāles norma, kas lauž sev ceļu vēstures pretrunās. — Red.; šāda attieksme ir krasā pretrunā ar paradumiem, kādi valda savvaļas lauvu, ziloņu, stepes paviānu, laukirbju, kanārijputniņu, šimpanžu un daudzu citu dzīvnieku vidū.

Atbildi uz to dod zooloģiskajos dārzos mītošie paviāni. Šeit vadonim nekad nav jāriskē ar dzīvību, lai atvairītu ienaidniekus no sava aizsargājamo bara, šeit nepienāk tādi posta laiki, kad tam, balstoties uz savu bagāto pieredzi, nāktos izšķirties par rīcību, kas nestu glābiņu pārējiem. Šeit tas tikai izvirza prasības, valda un tiranizē, bet pats bara labā nedara neko. Tāpēc arī jebkurš no jaunajiem spēkavīriem viegli var stāties vecā vietā, un pirmajā izdevīgajā gadījumā tieši tā arī notiek.

Tātad zooloģiskajā dārzā pērtiķu vidū valda tieši tāda necieņa pret vecumu, kādu to ir iztēlojušies daudzi nespeciālisti. Taču šeit situācija pašos pamatos ir nedabiska. [12] cilvēku neskartajā dabā mītošo dzīvnieku un viņu domesticēto (jeb pieradināto, «piejaucēto») radinieku — mājdzīvnieku bioloģijas stipri atšķiras. Pirmie ir pārāki vitalitātē, spējā pretoties nelabvēlīgiem ekoloģiskās vides apstākļiem, sugu konkurencē u. tml., otrie savukārt vairāk attīstīti cilvēkam izdevīgākajos bioloģiskajos rādītājos. — Red.

Ar «pašpiejaucēšanu» cilvēks sevi ir nostādījis visai līdzīgā situācijā.

4. nodala Dabas dziedniecība dzīvnieku pasaulē

Ari dzīvās dabas radījumi izmanto dabas dziedniecību, lai saglabātu veselību. Lauvas un antilopes uzmeklē dziedinošus avotus. Daudzi putni reimatisma ārstēšanai lieto skudru indi. Vilkiem ir zināmas kādas vemšanas zāles gadījumiem, kad ir traucēta kuņģa darbība. Bites jau daudz agrāk par cilvēkiem ir «izgudrojušas» antibiotikas. Daži dzīvnieki pat saglabā spirgtumu ar atjaunināšanās zālēm. Pētnieki ir atklājuši gan šo, gan vēl citus veidus, kādos savvaļas dzīvnieki paši sevi ārstē.

Austrumāfrika, Ngorongoro ezera (nātrija ezera) krasts. Mēs savā apvidus mašīnā pamostamies pirmajā rīta nokrēslī. Nakts ir bijusi briesmu pilna. Ausīs vēl skan lauvu rēcieni, ziloņu taurē- šana, hiēnu rejas un panikā bēgošu dzīvnieku baru kāju dipoņa. Bet tagad, svina pelēkajā rīta dūmakā, visapkārt valda miers gluži kā pirmajā pasaules radīšanas dienā.

Mēs filmējam kaut ko tādu, ko neviens vēl filmā nav uzņēmis. Vispirms no miglas vāla izlien hiēna. Tā klibo. Viena kāja tai asiņo. Droši vien hiēnu sakodis kāds zebru ērzelis, kas sekmīgi aizstāvējis savas ķēves pret uzbrucēju. Apmezdams nelielu līkumu, ievainotais laupītkārais zvērs dodas uz sālsezeru un plunčājas seklajā ūdenī, it kā būtu ieradies šeit uz dziednieciskām vannām.

Baltā garoza pludmales smiltīs apliecina, ka ezera ūdens satur daudzus minerālsāļus. Bez vārāmā sāls vēl ogļskābo nātriju, magnija hlorīdu un magnija sulfātu — ar to pietiek, lai ezers slimiem dzīvniekiem noderētu par īstu «ārstniecības iestādi». Sārmainais ūdens brūci noteikti dezinficē kā jods un rada sāpes. Tomēr dzīvnieks, kā liekas, jūt, ka tas dara labu.

Pēc desmit minūtēm atklibo gnu, tūlīt pēc tam parādās im- palas antilope ar savainotu kāju, tad vēl divas ievainotas tom- songazeles, klibs šakālis, zobenragantilope, viens kongoni — no visām malām sarodas dzīvnieki, īai dziedētos šajā vienreizīgajā dabas sanatorijā.

Vairākums «pacientu» vieni paši nāk šurp no tālienes. Viņi ir devušies bīstamā ceļojumā, bīstamā tāpēc, ka bez sava bara aizsardzības tie viegli var krist par upuri plēsīgajiem zvēriem. Taču bez šīm dziedinošajām vannām tie noteikti nobeigtos no gūtajiem ievainojumiem.

Ap pulksten septiņiem tomēr ierodas barā astoņas zebras. Tās apstājas apmēram trīsdesmit metru attālumā no krastmalas, un tikai viena vienīga ķēve klibodama soļo iekšā ūdenī. Viss bars to ir pavadījis līdz šejienei un pacietīgi gaida, līdz slimniece ir beigusi savu ārstniecības seansu.

Vai tā ir līdzjūtība, izpratne, vēlēšanās palīdzēt?

Pēkšņi mūsu kinooperators pastumj mani sāņus: tur nāk divi lauvas! Vai tie slimo «kūrortnieku» vidū grib viegli gūt laupījumu? Mēs jau ne reizi vien esam redzējuši, kā lauvas pie kādas dzeramā ūdens krātuves uzglūn izslāpušiem zvēriem. Zebrām, gnu un antilopēm visai bieži nākas par slāpju dzesēšanas gājienu samaksāt ar dzīvību. Vai šeit, «kūrvietā», nebūs tāpat?

Taču lauvas neliekas gar zebrām ne zinis. Tie grib ārstēt paši savus ievainojumus: sastrutojumus ķetnās, kas radušies no ērkšķu dūrieniem. Un arī zebras un gnu nemaz nebēg no lauvām. Zvēri, kā liekas, ir pārliecināti, ka te nekas ļauns tiem nevar notikt. Šeit, «kūrvietā», plēsīgo zvēru un viņu medījamo vidū valda tāda saticība kā paradīzē.

Pēc šī piedzīvojuma man nedeva miera jautājums, ko gan daudzie ievainotie zvēri dara citās vietās, kur nav sasniedzami dziednieciski minerālūdens ezeri.

Zoologi, kas strādā Jeloustounas nacionālajā parkā Ziemeļamerikā, ziņo, ka turienes milzīgie grizlilāči savus ievainojumus dziedina sēravotos. Liekas, ka visur, kur vien ir dziednieciski ūdeņi, dzīvnieki tos izmanto. Bet ko lai iesāk tie daudzie, kam tuvumā nav «sanatorijas»?

Mežziņi, kuriem ir labas novērošanas spējas, stāsta, ka ievainotas stirnas un staltragu brieži «atpūšas» mežā uz sūnu paklājiem.'Varbūt novājinātajiem dzīvniekiem šāda mīksta guļvieta šķiet patīkama. Taču neapstrīdams fakts ir arī tas, ka sūnās attīstās dezinficējošas vielas.

Trūdos augošās sūnas ar šo pašražoto medikamentu aizsargā pašas sevi pret puvuma baktērijām. Taču, ja, piemēram, stirna piespiež vaļēju brūci pie sūnām, tad iedarbība ir gluži tāda pati kā penicilīna pulverim, kuru mēs, cilvēki, kaisām uz asiņojošām vātīm.

Tagad ir kļuvis zināms, ka līdzīgā kārtā savas brūces ārstē arī ziemeļbrieži Somijas ziemeļos. Tikai tie sūnu vietā lieto ķērpjus, kuros arī ir dezinficējoši «medikamenti».

Vai nav dīvaini, ka mēs, cilvēki, atklājām antibiotikas tikai 1928. gadā? Un tagad mums nākas konstatēt, ka dzīvnieki, kaut arī neapzināti, lietojuši šo ārstniecības līdzekli jau neskaitāmus gadu tūkstošus, varbūt pat miljoniem gadu.

Tagad izdarīsim īsu inventarizāciju dabas «aptiekā», kuru izmanto dzīvnieki.

Ondatras ir apguvušas paņēmienu, kā pareizi ārstējamas brūces. Asiņojošas vietas tās apziež ar egļu sveķiem, kas ne tikai aizsargā pret slimības izraisītājiem un iekaisumiem, bet veicina arī brūces sadzīšanu.

Ievainotas kalnu kazas vāļājas uz alpu ceļmallapu paklājiem. Liellopi, kuriem kājas slimas ar reimatismu, mēdz gulēt gundegu audzēs. Sifaki — Madagaskarā dzīvojoši puspērtiķi — apklāj savus ievainojumus ar kāda tropu koka lapām. Tās sadziedē ievainojumu divās dienās, turpretī bez šīm zālēm izveseļošanās process ilgst divas nedēļas.

Roņi, kas dabūjuši asiņojošas brūces, atsizdamies pret kādu rifu vai kuģa skrūvi, nekavējoties uzmeklē jūras aļģu laukus, noguļas uz tiem un aptin garos stublājus sev apkārt tā, ka brūce ir it kā pārsieta. Zinātnieki ir izpētījuši, ka jūras aļģēs, tāpat kā sūnās un ķērpjos, ir antibiotikas un turklāt vēl fungicīdi — vielas, kas nonāvē sēnītes, kā arī asinsapturošas vielas.

Kopš 1978. gada farmaceiti pētī, vai ārstnieciskās vielas, ko satur jūras aļģes, nevarētu izmantot arī cilvēku medicīnā lietojamu medikamentu ražošanai.

Kad Adeles pingvīni slimo ar zarnu iekaisumu, tie ēd Eap- hausia superba spīdvēžus, kuri barojas ar Phaeocystis pouchetti aļģēm; tajās ir antibiotikas, kas dziedē pingvīnu zarnas.

Kovārņi labprāt izklāj savas ligzdas ar tomātu lapām. Tajās ir ķīmiskas vielas, kas nonāvē blusas un utis un tādējādi pasargā ligzdu no visādu parazītu ieviešanās.

Dzīvnieku pasaulē higiēna kļūst par kailās dzīvības saglabāšanas jautājumu visvairāk tur, kur šaurā telpā saspiestas dzīvo tūkstošiem radību, kā, piemēram, bišu stropā, skudru pūznī vai termītu mītnē. Sie sīkie kukaiņi tik lieliski nodarbojas ar higiēnu, ka mums atliek tikai pabrīnīties.

Nonākt pie šā izcilā atklājuma palīdzēja, kā jau tas dabaszinātņu vēsturē bieži ir bijis, neizprotama neveiksme, kas atgadījās pašā sākumā. Franču profesors Remī Šovēns, kas pētī bites, un viņa līdzstrādnieks doktors Lavī gribēja tikai reģistrēt, cik daudz visādu mikrobu un baktēriju darba bites ar kājām sanes stropā, atgriežoties no lidojuma.

Mušas un citus insektus šai ziņā ir viegli pētīt. Tiem tikai ļauj paskraidīt pa barotni, un tūlīt jau katrā kājas nospieduma vietā attīstās lekna baktēriju kultūra, kuru var tālāk pētīt.

Taču darba bites, kuras tika pārbaudītas ar tādu pašu paņēmienu, dīvainā kārtā neatstāja itin nekādas pēdas, kaut gan bija labi zināms, ka savā ceļā tās nākušas saskarē ar veselu lēveni baktēriju. Tad doktors Lavī neskaitāmām bitēm ar platīna stieplīti nobraucīja matiņus un visu ķermeņa virspusi un mēģināja šādā ceļā inficēt barotni. Taču panākumu nebija.

«Mēs pārsteigti skatījāmies viens uz otru,» profesors Šovēns atceras. «Man pārskrēja savādas trīsas pār muguru, kā notiek katru reizi, kad nojaušu, ka esmu nonācis jauna atklājuma priekšā.»

Vēlāk viņam izdevās pierādīt, ka bitēm ķermenis ir klāts ar īpašu antibiotiku, kas iznīcina visas baktērijas, kuras nonāk ar šo kukaini saskarē.

Ar citādu antibiotiku bites pārklāj medus kāres, ar vēl citu — trešā veida — antibiotiku tās sajauc ziedputekšņus, ceturto antibiotiku tās pievieno mātes barībai un piekto — medum. Tāpēc medus noder par ārstniecības līdzekli arī cilvēkiem. Sestā veida antibiotiku franču zinātnieki atrada vēl bišu līmē.

So līmi bites vāc no papeļu un citu koku pumpuriem un ar to aizpilda stropa spraugas, lai pasargātos no lietus, caurvēja un skudrām. Antibiotika, ko satur bišu līme, ir ārkārtīgi iedarbīga. Tā neļauj arī augt sēnēm un aizkavē dažādu sēklu dīgšanu. Pat kartupeļi un kviešu graudi, kurus doktors Lavī ielika stropā, vairs nedīga.

Tātad antibiotikas ir cēlonis tam, ka bišu strops nekļūst ne par baktēriju pilnu mēslu kaudzi, ne arī par krāšņi zaļojošu augu paradīzi.

Lai cik pārsteidzoša būtu šo sešu antibiotiku bioķīmiskā ražošana un lietošana bišu valstī, pamatīgāk iedziļinoties šajā jautājumā, redzam, ka tā ir absolūti nepieciešama. Jo bez šā nevainojami funkcionējošā sanitārā «dienesta» 50 000 dzīvu būtņu mi- tināšanās kopā šaurā telpā kļūtu par cēloni dažādām sērgām gluži tāpat kā nometne, kurā bez ārsta kontroles sablīvēti dzīvotu 50 000 cilvēku.

Jāpiebilst vēl, ka tagad, kad šī grāmata ir iespiesta, bišu pētnieki joprojām ir pilnīgā neziņā par to, kādā veidā medus bites iegūst šos dzīvošanai nepieciešamos medikamentus un kā izskaidrojams tas, ka šie sīkie kukainīši vienmēr atrod un lieto īsto antibiotiku tieši tur, kur tā nepieciešama, tā ka bišu stropa iekšpuse higiēnas ziņā tālu pārspēj pat modernu mūsdienu slimnīcu. Nesen antibiotiska viela tika atrasta ari Amerikas sarkano ugunsskudru siekalu dziedzera izstrādātajā indē. Tas dod pamatu domāt, ka skudru valstībā valda tāds pats medikamentu lietošanas «fanātisms» kā bišu stropos.

Arī dažiem atsevišķi dzīvojošiem dzīvniekiem eksistences nodrošināšanai ir nepieciešama spēja izstrādāt antibiotikas un tās lietot. Tie ir tādi dzīvnieki, kuri mitinās mitrās, puvuma pilnās vietās, kas kļūst par slimību perēkļiem, vai kuru ķermeni veido mīksta masa, kurā viegli var iemājot nāvējošu infekciju dīgļi.

Ķirmis, kas mājo trūdošās vecu kuģu koka daļās, izstrādā ķimikāliju, kura nonāvē baktērijas efektīvāk nekā vairums ārstniecības zinātnē līdz šim pazīstamo medikamentu. Pietiek dažām šās vielas molekulām saskarties ar baktēriju, un tai pašā mirklī baktērija tiek saskaldīta.

Arī dažiem gliemežiem, piemēram, vīna un dārza gliemežiem, kā arī lielajiem ceļu gliemežiem, pieder pašiem savas zāļu «fabrikas». So dzīvnieku dziedzeri izdala tādu vielu, kas baktērijām liek savelties pikās. Pēc tam tās tiek no organisma izstumtas. Šo gliemežu dziedzeru izdalījumi palīdz, starp citu, arī cilvēkiem ārstēt garo klepu un astmu.

Jūrasgurķi ir tik mīksti un kūtri dzīvnieki, ka tos viegli varētu saēst pelējuma sēnītes, ja tie paši neražotu fungicīdus. Šis medikaments ir līdzīgs tam, ar kādu mēs apsmidzināmies peldu iestādēs, lai kājās neiemestos sēnīšslimība.

Vēl cita medikamentu ražotāju dzīvnieku grupa ir tādi dzīvnieki, kuriem mūžīgi draud saindēšanās briesmas.

Pie šīs grupas pieder, piemēram, dzeņpapagaiļi. Šie putniņi ir apmēram paresna īkšķa lielumā, tie dzīvo Jaungvinejā un dažās salās tās apkārtnē un pārtiek galvenokārt no kokos mītošajiem termītiem, kuru mītnes tie ar knābi atkaļ vaļā.

Tad nu, protams, bieži gadās, ka termīti mazos putniņus sakož un injicē tiem savu indi, kas rada sāpes un satūkumu. Šos ievainojumus papagailīši ārstē ar pašradītu dabas dziedniecības brīnumlīdzekli: tie koduma vietu apslapina ar savām siekalām. Tās satur speciālas vielas, kas mazina sāpes un satūkumu.

Ja dzeņpapagailis nevar ar savu līko knābi aizsniegt ievainojumu, tam palīdz dzīvesbiedrs, ar kuru tas monogāmā laulībā dzīvo visu mūžu, vai arī kāds cits putniņš no tā paša bara.

Daudzi dziedātājputni ne mazāk cītīgi noņemas, ik pēc divām vai trim dienām profilaktiski lietodami dabas radītu medikamentu pret reimatismu, proti: procedūrā, kas ilgst vairākas minūtes, tie apslaka savus spārnus un astes daļu ar skudrskābi.

Locītavu reimatisma izmocīti zemnieki agrāk mēdza turēt roku skudru pūznī. Sūrstēja un smeldza briesmīgi, taču drīz vien reimatisma sāpes manāmi pierima.

Dziedātājputns šo ārstniecības kursu izdara daudz smalkāk. Vispirms tas ar knābi gluži kā ar pinceti saņem skudru un brauka to sev gar spalvām. Skudra tad dara to pašu, ko jau vienmēr, kad ir briesmās: no ķermeņa pakaļgalā esošā indes dziedzera izspiež indi, kas aizšļācas pat divdesmit centimetru attālumā. Tas, protams, notiek zibens ātrumā. Tāpēc putnam jābūt vēl izveicīgākam, nodarbojoties ar šo «ieberzēšanu», kā saka speciālisti. Tikai 1973. gadā doktore Anke Kvērengesere Radolfcellas orni- toloģiskajā stacijā spēja uzņemt palēninātus filmas kadrus, kas parādīja, ka putniņi tiešām izmanto skudras kā indes iesmidzi- nātājus.

No vienas puses, dziedātājputniem ļoti patīk saņemt skudr- skābes strūklu; no otras puses, izmantojot iesmidzināšanai skudras, rodas stipra nieze.

Ja, piemēram, strazds ir uzmeklējis skudru ceļu, lai izraudzītu sev «iesmidzinātāju», tas lēkā no vienas kājas uz otru tikpat ātri, kā kustas šujmašīnas adata, lai tikai kāda skudra neiekostu kājā. Iesmidzinoties strazds aizver abas acis, lai kodīgā skābe nenokļūtu uz acs konjunktīvas. Kad procedūra pabeigta, putns nāvīgi savainoto skudru aizsviež tālu prom vai arī apēd.

Jaunie strazdulēni sāk lietot skudras kā pretreimatisma līdzekli jau piecu sešu nedēļu vecumā, bet dara to vēl visai nedroši un tikai dažas sekundes. Nedaudz vēlāk tie var paņemt knābī jau divas skudras uzreiz, pēc tam trīs, četras un tā arvien vairāk. No astoņdesmit dienu vecuma tie savirknē kopā pat divdesmit skudru, visas ar «šļirci» uz vienu pusi, un tad pamatīgi ieberzē spalvas. Pēc tam «tukšos» insektus aizmet, savāc divdesmit jaunus un tā turpina daudzas reizes piecpadsmit vai div- desmit minūtes.

Tādiem putniem kā mājas strazds, melnais mežastrazds, žubīte, i dziedātājstrazds, Ķīnas lakstīgala, ēnas āmurgalvis un daudziem citiem reimatisma profilakses procedūras kustības ir iedzimtas. Taču tiem vispirms ir jāiemācās, ka tieši skudras ir vajadzīgie ārstniecības «līdzekļi». Putni, kurus cilvēki vienus pašus izaudzējuši būros un kuriem neviens no vecākiem nekad nav parādījis ieberzēšanu, «izmēģina roku» ar cigarešu galiem, kožu kāpuriem, dažādiem kukaiņiem un citādiem krikumiem, kas tiem tiek ielikti būrī. Tā kā šie priekšmeti un dzīvās radības skudrskābi neizšļāc, putnēni jaunus mēģinājumus vairs neatsāk.

Tas nozīmē, ka jau pati saskarsme ar skudrskābi putniem sagādā apmierinājumu un pēc vienas līdz triju dienu ilga pārtraukuma rosina uz procedūras atkārtošanu. Putniem ir svarīgi nevis pakasīt niezošās ķermeņa vietas, bet gan iegūt medikamentu, t. i., skudrskābi.

Pavisam citādas zāles pazīst vilki. Tie lieto tās pret kuņģa darbības traucējumiem vai arī kad, plosot medījumu, ir ierijuši kaula drumslas vai pārāk lielu gaļas gabalu.

Vilki ir daudz jutīgāki dzīvnieki nekā hiēnas, lijas un citi maitēdāji, kuru kuņģis bez jebkādiem traucējumiem spēj sagremot pilnīgi sabojājušos, smirdošu, ar kāpuriem pilnu gaļu. No bojātas gaļas vilkiem, tāpat ķā cilvēkiem, rodas briesmīgas vēdersāpes un īsta saindēšanās.

Tiklīdz vēders sāk kurkstēt, vilks sajūt, ka nav vairs labi, un, cik vien ātri spēdams, cenšas sameklēt zāles, kas atbrīvotu vēderu no nevēlamā satura.

Varētu rasties jautājums — kā to izdarīt? Lietot caurejas zāles nebūtu ieteicams, jo nedrīkst taču indīgo gaļu ātrā tempā dzīt caur zarnām.

Mēs, cilvēki, izraisām vemšanu, iebāžot dziļi rīklē pirkstu. Vilks to nevar izdarīt. Un kur gan dzīvnieks brīvā dabā lai iegūst zāles, kas tik stipri kairinātu kuņģa gļotādu, ka kuņģa sienu muskuļi no tā krampjaini sarautos un izgrūstu kuņģa saturu uz āru?

Vilks tomēr prot atrast izeju. Un, proti, tādējādi, ka ātri saēdas labi daudz nātru, ja vajadzīgs, arī zāli — tik daudz, ka tam sametas pavisam slikta dūša un zāle kopā ar bojāto gaļu tiek Izvemta.

Taču tas vēl nav viss. Kā ziņo doktors Ratlidžs no Kanādas, vilkiem ir pazīstamas pat zāles pret klaburčūsku indīgajiem kodieniem: tie tad ēd augu ar zīmīgu nosaukumu — čūsksakne.

Tad jau aitām pēc analoģijas vajadzētu zarnu darbības traucējumu reizēs ēst pelašķus. [13]

Arī pretēja parādība — paātrināta zarnu darbība var kaitēt dzīvnieku veselībai. Mums jau ir zināms, ka staltragu brieži un stirnas pazīst iedarbīgu pretlīdzekli: miecskābi, ko iegūst no koku mizas. Dažs labs būs brīnījies, kāpēc gan šie mūsu mežu staltie iemītnieki bieži vien neēd garšīgu zāli (vai sienu, ar ko tos baro ziemā), bet plēš kokiem nost un grauž cieto mizu. Tā dzīvnieki ar dabas dziedniecības līdzekli ārstē stipru caureju.

Ārsti un reizē paši savi pacienti ir arī cilvēkpērtiķi. 1978. gadā Stella Brēvere ziņoja no sava šimpanžu rezervāta Senegālā, ka pērtiķi velk laukā kājās sadūrušos sāpīgos ērkšķus un tīra sev ausis ar putnu spalvām. Kad šimpanzēm ir stipras iesnas, tie uzmanīgi iebāž nāsīs zāli un tad izšņauc to laukā. Tā jau ir ievērības cienīga dziednieciskās «procedūras» forma.

Vēl vairāk apbrīnas vērta ir zīdaiņa ārstnieciskā apkopšana, ko šimpanžu un orangutanu mātītes izdara tūlīt pēc dzemdībām.

Pirmais, kas cilvēkbērnu sagaida zemes virsū, ir skaļa pliķēšana pa dibentiņu. Bērnam ir skaļi jākliedz, lai tas sāktu elpot.

Cilvēkpērtiķu lietotā metode ir gluži citāda, daudz maigāka. Orangutanu mātīte tūlīt pēc tam, kad mazulis ir izspiests no dzemdes, satver to, pārkož nabassaiti un tad tuvina jaunajam zemes iemītniekam savu muti, kā gribēdama viņu noskūpstīt. Patiesībā tā iepūš mazulim savu elpu. Tas ir īsti klasisks piemērs tam, kā notiek elpināšana no mutes mutē.

So paņēmienu pieprot, starp citu, tikai brīvā dabā dzīvojošie cilvēkpērtiķi. Zooloģiskajā dārzā dzimušie, kas to nav varējuši iemācīties no savas mātes, šo brīnumaino māku nav apguvuši.

Vislielāko meistarību slimnieku kopšanā dzīvnieku pasaulē dīvainā kārtā ir sasnieguši nevis cilvēkpērtiķi, bet pundurman- gusti. Sis atklājums ir tik vienreizīgs, ka jāpastāsta pilnībā, kā tas notika.

Doktore Anne E. Rāza Zēvīzenes Maksa Planka Dzīvnieku izturēšanās fizioloģijas pētīšanas institūtā novēroja veselu virkni dramatisku un pārsteidzošu notikumu, kas norisinājās barā, kur bija divpadsmit šo 25 cm garo ložņājošo viveru, kurām ir 22 centimetrus gara aste. Tās sauc ari par pundurmangustiem vai pun- durihneimoniem, tās ir tuvos rados pazīstamajiem čūsku iznīcinātājiem un dzīvo Austrumāfrikā un Dienvidāfrikā.

Kādu dienu mangusts Konradins saslima ar hronisku nieru slimību. Veterinārārsta zināšanas nelīdzēja. Atri progresējoša paralīze pārņēma kājas, un dzīvnieks novājēja tā, ka palika tikai kauli un āda. Taču jau slimības sākumā pārējo bara locekļu attieksme pret slimnieku pilnīgi pārmainījās: parastās kārtu un kundzības sistēmas vietā stājās uzupurēšanās pilna gādība.

Jau parastos apstākļos pundurmangustu kopībā valdošā iekārta ir visai pārsteidzoša: te mēs sastopamies ar visspilgtāk izteiktu «matriarhāta», tas ir, dzīvnieku mātīšu valdīšanas formu, kāda vien līdz šim dzīvnieku pasaulē bijusi pazīstama. Citu dzīvnieku mātītes var kļūt par bara vadonēm tikai tad, ja tās dzīvo nošķirtas no tēviņiem tīrā «dāmu sabiedrībā», kā tas ir ar briežiem, ziloņiem, nīlzirgiem ārpus riesta laika. Jauktajos vilku, krūmusuņu un hiēnu baros mātītes veido it kā «valsti valstī»: tās savā starpā nodibina tādu pašu kārtu sistēmu kā tēviņi, tomēr pakļaujas tiem. Arī pērtiķu baros «stiprais dzimums» gandrīz vienmēr uzkundzējas vājajam.

Pundurmangustu sabiedrībā viss ir gluži citādi: šeit māte neapstrīdami ir ģimenes galva un valda arī pār «radības kroni». Tēviņš, ar kuru tā visu mūžu uzticīgi dzīvo «monogāmā laulībā», ir tikai vietas izpildītājs un ikdienas ķildās ir spiests bez ierunām uzklausīt daudzus jo daudzus sievas aizrādījumus.

«Sabiedriskās» hierarhijas sistēmu veido «valdošā pāra» bērnu pulks, turklāt jaunpiedzimušajiem tiek veltīts visvairāk ievērības, bet jau pieaugušie bērni, kas ir trīs un vairāk gadu veci, atrodas sabiedrības arjergardā. Jo vecāki bērni kļūst, jo zemāku pakāpi hierarhijā tie ieņem, un, kad tie ir pilnīgi pieauguši, tad vispār vairs netiek pie teikšanas.

Pundurmangustu kopībā tātad valda tāda kārtība, kur katrs vis nedrīkst cīnīties par augstāka stāvokļa iegūšanu un kur nevar arī pamazām uzkalpoties, bet kur vienīgie noteicēji ir vecāki, un šādos apstākļos, protams, jaunpiedzimušie iegūst lielākos labumus.

Tam ir savs pamats, jo visā barā pēcnācējus drīkst radīt tikai «valdnieku» pāris. Vecāko bērnu, arī to, kas ir jau pieauguši, pienākums ir tikai rūpēties par saviem mazākajiem brāļiem un māsām un auklēt tos. Tiem ir mazie jāuzrauga, jāsilda, jātīra, jāpārvieto uz jaunu dzīves vietu, jārotaļājas, vārdu sakot — jāveic visi vecāku pienākumi, izņemot vienīgi zīdīšanu. Zīdīt ir spējīga tikai pati māte, bet vairāk neko tā savu bērnu labā nedara. Tai nemitīgi ir jādodas medībās, lai varētu saražot pietiekami daudz piena saviem divreiz četriem bērniem, kurus tā dzemdē katru gadu divas reizes — pavasarī un rudeni.

«Mazuļu kopšana» šo dzīvnieku barā katram ģimenes loceklim šķiet tik vitāli svarīgs uzdevums, ka tēvs tūlīt iejaucas, ja pieaugušie bērni nodarbojas ar kaut ko citu vai brāļu un māsu starpā sākas mīlas rotaļas. Parasti pietiek tikai ar vieglu piedraudējumu, un asinsradinieki savu mīlas spēli tūlīt pārtrauc.

Kamēr brālis pazemīgi steidzas prom, māsa paliek uz vietas un sāk maigi skribināt tēva kažoku. Tas līdzinās pērtiķu «uto- šanās» darbībām un acīm redzami nomierina satraukto tēvu.

Tēvs nekādā ziņā neuzsāk intīmas attiecības ar savu pieaugušo meitu. Ja ievērojam, cik daudzās dzīvnieku sabiedrībās bara vadonis izmanto jebkuru izdevību, lai uzsāktu mīlas dēku vai pat paplašinātu savu harēmu, tad šī pundurmangustu atturība ir taisni apbrīnojama.

Tēviņš ir savai ģimenē valdošajai mātītei tik bezgala uzticīgs un padevīgs, ka tas pat slepus neizrāda kaut vismazāko interesi par citām daiļavām. Liekas, ka pundurmangusti ir sasnieguši «monogamijas ideālu».

No otras puses, «bērnaukļi» pundurmangustu ģimenē nekādā ziņā neizskatās paverdzināti. Kaut gan tie visi ir stipri agresīvi plēsoņas, dzīve barā tomēr norit bez protestiem un ļoti mierīgi, lielākoties pat īsti temperamentīgi, rotaļīgi un priecīgi. Šķiet, ka vecāki precīzi zina, cik svarīgs visam kolektīvam gan kā bērnauk- lis, gan kā kopējo medību dalībnieks ir katrs atsevišķais, hierarhijas kāpnēs pat viszemāk stāvošais ģimenes loceklis.

Vienīgi šādā situācijā var rasties tik apbrīnojama attieksme, kāda izpaužas sistemātiskajā slimo bara locekļu kopšanā, kas ir obligāta ikvienam.

Smagi saslimušais Konradins pirms tam rangu sistēmā ieņēma devīto vietu, kas bija viena no zemākajām, un arī pie kopīgi iegūtā laupījuma notiesāšanas tika pielaists viens no pēdējiem. Bet, tiklīdz parādījās pirmās saslimšanas pazīmes, neviens no «augstāk stāvošajiem» vairs nedzina to prom no mielasta galda. Tas drīkstēja pat vienlaicīgi ar savu māti kost no viena un tā paša gaļas gabala, it kā tam būtu tieši tādas pašas tiesības kā bara vadonei. Pat vadones dzīvesbiedrs nemēģināja neko iebilst.

Vēl vairāk pārējie rūpējās par slimnieku, vakarā gulēt ejot. Šiem dzīvniekiem patīk izvēlēties gulēšanai vietas, kas atrodas kaut kur augstāk. Taču tuvumā bija tikai trīs koku stumbeņi, kurus parasti ieņēma trīs augstākā ranga mātītes un viņu draugi, kaut gan ar pārošanos, kā jau teikts, tam nebija nekāda sakara. Visiem, kas piederēja pie «zemākās kārtas», vajadzēja gulēt zemē, arī Konradinam.

Pēc saslimšanas tam tūlīt tika atbrīvota luksusa vieta uz koka stumbra, vismaz tik ilgi, kamēr slimnieks varēja tur uzrāpties. Kad paralīze progresēja un Konradins to vairs nespēja, neviens cits mangusts ari vairs negribēja augšā gulēt. Tagad visi palika apakšā, apgūlās cieši blakus slimniekam un sildīja to.

Kad Konradins vēl bija vesels, neviens lāgā nevēlējās ar to kopā gulēt. Turpretī tagad, jo slimāks viņš kļuva, jo vairāk un ilgāk visi uzturējās, viņa tuvumā. Šai ziņā sevišķi izcēlās vadoņu pāris. Pēdējās sešdesmit stundas līdz Konradina nāvei tas vispār vairs neatgāja nost no slimnieka.

Vadoņpāris ne tikai sildīja, bet arī kopa savu pacientu. Sākumā abi tikai tīrīja slimnieka kažoku, skribinādami to ar zobiem. Pēc tam tīrības procedūras kļuva arvien intensīvākas. īsi pirms bēdīgā gala vadone Konradinu viscaur nolaizīja no purniņa līdz pat astei, kā mangustu bērnaukļi parasti mēdz darīt tikai ar viskuslākajiem mazuļiem.

Noslimojis 38 dienas, Konradins nobeidzās. Tad bara locekļi nepameta pat viņa līķi. Vēl piecas dienas tie gulēja tam blakus, līdz beidzot zinātniece doktore Rāza nolēma pūstošo maitu aizvākt.

Vēlāk tika novēroti vēl divi pundurmangustu saslimšanas gadījumi. Tie noritēja principā tāpat.

Pirmais, ko varētu domāt, ir — ka šajā žēlsirdīgajā attieksmē, kura mangustu dzimtu rīcībā acīmredzot ir cieši iesakņojusies, izpaužas rūpes par pēcnācējiem, kas tiek veltītas ne tikai mazuļiem,- bet slimības simptomu parādīšanās gadījumā arī pieaugušiem'bara locekļiem. Taču, kā apgalvo pētniece, šis pieņēmums nav pareizs. Pētījot «tuvāko mīlestības» un altruisma saknes dzīvnieku pasaulē, šis svarīgais atzinums ir jāpatur vērā.

Mangustu mazuļi piesaista sev kopēju uzmanību ar varen skaļu un mundru pīkstēšanu un arī tādējādi, ka paši tiecas rast kontaktu ar pieaugušajiem. Slimie turpretī ir klusi kā kaps un nespēj paši pieaicināt sev kopējus. Kas tad liek pārējiem biedriem aprūpēt slimo? To mēs vēl nezinām.

Jāievēro arī tas, ka mangustu ģimenē par mazuļiem tiek uzdots gādāt zemāko rangu mātītēm un augstāko rangu tēviņiem. Turpretī slimnieku kopšanā visaktīvākie ir pavisam citi bara locekļi — vadoņu pāris un zemāko rangu tēviņi. Izskatās, it kā šai ziņā pastāvētu darba dalīšana: vieni atbild par mazuļiem, citi atkal par slimniekiem.

Vai šādā apbrīnojamā izturēšanās veidā vispār varētu izpausties kāda bioloģiska dziņa? Ja kopējs silda slimnieku pat vēl pēc nāves, cieši piespiežoties tam klāt ar savu ķermeni, un to visgarām nolaiza, tad taču viņam draud vislielākās briesmas arī pašam saslimt un nomirt. Kur tad paliek kopības interešu izvirzīšana priekšplānā?

Patiesībai tuvāki ir tie novērojumi, kas izdarīti nevis nebrīvē dzīvojošo mangustu vidū, bet gan brīvībā mītoša bara dzīvē.

Tur saslimšanu visbiežāk izraisa nevis infekcija, bet gan čūskas Kodumi.

Sīs viveras gan spēj paciest krietni lielu devu čūsku indes, Uču pilnīgi imūnas pret to nav. Inde uz mangustiem iedarbojas die zgan smagi, turklāt — jo vairāk kodumu pārciests, jo nekaitīgāki kļūst nākamie. Taču izdzīvot pēc pamatīgāka čūskas koduma tie spēj, tikai pateicoties citu rūpēm slimības laikā.

5. nodaļa Dzīvnieku «kosmētikas salonā»

Silto pasaules jūru plašumos — visur tur, kur krāšņojas raibi un brīnumaini koraļļu dārzi, — ir atrodami īsti «kosmētikas saloni», kuros simtiem dažādu zivju diendienā kopj savu ādu, spuras, zobus un žaunas, turklāt izmantojot citu, šai nodarbībai īpaši specializējušos zivju pakalpojumus.

Ja, piemēram, metru garam dižajam jūras asarim sāk stipri niezēt āda, tas taču nevar pats kasīties kā pērtiķis. Tāpēc asaris dodas uz koraļļu bloku, kas ir jau vispārzināma ķermeņa kopšanas vieta, apstājas nelielā augstumā tieši virs tā un atver savus žaunu vākus un briesmīgo laupītāja muti. Taču divām mazām bezdelīg- zivīm, kas pieder pie lūpzivīm, tas nebūt neiedveš bailes. Gluži pretēji: tās šeit ir ierīkojušas pastāvīgu «kosmētikas salonu», tāpēc tūlīt izpeld no savas slēptuves un ķeras pie darba.

Vispirms bezdelīgzivis, ko sauc arī par kopējzivīm, pārbauda klienta ķermeņa virspusi — vai tur nav parazīti, pūtes, sastrutojumi vai noplēsta āda — un likvidē visu, kas nevajadzīgs. Turklāt, apkalpojot milzi, kas tās varētu norīt vienā kampienā, bezdelīgzivis nemitīgi vidžina, tādējādi stāstīdamas, kā tam jātur spuras, lai tās labāk varētu sapost.

Beidzot kopējas iepeld izplestajā klienta mutē, baksta tam zobus un iztīra mutes dobumu un rīkli un tad atkal parādās pie žaunu vākiem.

Ja klients steidzas un vēlas, lai procedūra tiktu pabeigta ātrāk, tas spēji aizver muti un tūlīt atkal to plati atpleš. Tas ir signāls, kas nozīmē: «Visiem apmeklētājiem atstāt kuģi! Kuģis iziet jūrā.» Gluži kā Jonatāns no valzivs mutes visi kopēji tūiīt izspurdz no bīstamās rīkles un žigli dodas atpakaļ uz savu koraļļos ierīkoto slēptuvi, kur gaida jaunus klientus.

Amerikāņu jūras biologs doktors Konrāds Limbo, kas nesen, nirstot jūrā, gājis bojā nelaimes gadījumā, pie Bahamu salām novērojis, ka divas mazas kopējzivis vienā «kosmētikas salonā» sešās stundās apkalpo vairāk par trīssimt klientiem. Turpu dodas veseli zivju bari, kas pacietīgi gaida, līdz viņu kolēģi ir apkalpoti visi līdz pēdējam,

«Uzgaidāmajā telpā» virs rifa bieži sagadās kopā zivis, kas ir nāvīgas ienaidnieces un citā vietā nikni plēšas savā starpā. Taču, gluži tāpat kā dabas dziedniecības ūdeņos, arī jūras kosmētikas salonā valda teritoriāls miers. Gan draugi, gan ienaidnieki blakus cits citam miermīlīgi gaida savu kārtu.

Cik svarīga ir šāda apkopšana, to parāda kāds doktora Limbo izdarīts eksperiments. Divos Bahamu salu rifos viņš izķēra visas kopējzivis. Jau drīz pēc tam notika kaut kas negaidīts: rifu atstāja liela daļa tajā dzīvojošo zivju. Rifs acīm redzami kļuva tukšāks un vientulīgāks. Palika tikai pavisam nedaudzas savai dzīves vietai uzticīgas zivis. Taču pēc divām nedēļām tām parādījās dažādi ādas un spuru bojājumi: vaļējas brūces, augoņi un sēnīšu ierosināto slimību perēkļi.

Atklātā jūrā, kur nav koraļļu rifu un tātad arī kosmētikas salonu un iespējas kasīties, niezi radoši parazīti bieži vien dzen zivis izmisumā. Tā, piemēram, profesors Irenēuss Eibl-Eibesfelts novērojis varavīksnes skumbriju baru, kurā bijušas divdesmit zivis un kurš gluži kā reaktīvo iznīcinātāju eskadriļa meties virsū lielai pelēkai haizivij un berzējies gar tās ādu, kas ir cieta un pauguraina kā metāla rīve. Plašajā jūras klaidā haizivs āda bija vienīgā vieta, kur var pakasīties, un skumbrijas to izmisumā izmantoja, kaut gan šāda rīcība bija saistīta ar lielām dzīvības briesmām.

Šis piemērs droši vien visspilgtāk parāda to, ka ķermeņa kopšana zivīm ir ne tikai estētisks luksuss1[1] Dzīvnieku vitālajā eksistencē estētiskā funkcija tieši neizpaužas. Tikai cilvēki spēj vērtēt dzīvnieka anatomiski fizioloģiskās iezīmes un izturēšanos estētisko vērtību sistēmā. Līdz ar cilvēka sociālvēsturisko klātbūtni pasaulē tās elementi (arī dzīvā daba) kļūst par estētiskās darbības priekšmetisko lauku. Autora attēlotā dzīvnieku «kosmetogēnā» rosme ir nevis estētiskā darbība, bet viens no svarīgākajiem bioloģiskās izdzīvošanas faktoriem dzīvnieku attiecībās. — Red.

, bet arī (un galvenokārt) izdzīvošanas jautājums.

Zivju kosmētikas saloni, šīs uzpošanās simbiozes, kā saka speciālisti, sākumā tika uzskatītas par atsevišķām retām parādībām, kas ir gan interesantas, bet visai dīvainas. Pēc tam tomēr jūras biologi, peldot zem ūdens, ir atklājuši tik daudz šādu vietu, ka nevaram vairs runāt par ieņēmumiem, bet gan par likumsakarīgu zivju dzīves īpatnību. Minēsim vēl tikai dažus piemērus.

Līdz pat septiņus metrus plato mantu jeb velnaraju tās klejojumos pa pasaules jūrām pavada ločzivis. Ja mazajām pavadonēm draud briesmas, tās žigli paslēpjas milzeņa mutē. Par dzīvības glābšanu tās atmaksā ar to, ka tīra velnarajas zobus.

Par kopējām darbojas vēl ķeizarzivis, gaukleri, senjoritas un neona grunduli. Cūkzivis pat tīra briesmīgo muti vienai no visbīstamākajām pasaules jūru laupītājām — barakudai.

Vairāku sugu garneles kopj praktiski visu, kas vien nonāk zem viņu spīļu pincetēm. Tas, kā šie vēzīši rāpo pa savu klientu dažkārt milzonīgajiem ķermeņiem, mums atgādina augstceltņu logu mazgātājus.

Doktora Limbo mājas akvārijā garneles tīrīja pat zinātnieka roku, kad viņš to iebāza ūdenī, un izskrubināja arī panadzes.

Varbūt bez tā, kas vajadzīgs jūras iemītniekiem, var iztikt saldūdens zivis? Patiesībā arī te ir daudz tīrības fanātiķu. Stagari apkopj līdakas. Spidiļķi tīra katru savu sugasbrāli, kas vien to vēlas. Tāpat rīkojas arī raudas, ruduļi, upju asari, sīgas un plauži.

Sīgas, kas ir labi pazīstamas Priekšalpu ezeru iemītnieces, lūdz pakalpojumus ari spidiļķiem, paliekdamās to priekšā ar galvu uz leju un atbrīvodamas muguras lejasdaļu.

Pat krolcodili tik augstu vērtē savus «dzīvos zobu bakstāmos» — mazās zobkarpas, ka tās nekur nejūtas tik droši kā tieši krokodila briesmīgajā rīklē.

Doktors Dītrihs H. H. Kllmanis sāļajos Kubas lagūnu ūdeņos novērojis, ka slaidpurna krokodilu jeb endēmo Kubas krokodilu1, tiklīdz tas no sēkļa ieslīd ūdenī, tūlīt bariem apstāj mazās kopēj- zivtiņas.

Vai arī putni, piemēram, tā saucamais krokodilputniņš, iedrošinās doties iekšā «pūķa» rīklē, tas pagaidām vēl nav zinātniski noskaidrots. Taču Aristotelis to apgalvoja jau pirms 2300 gadiem.

Visi šie novērojumi ir apbrīna cienīgi. Taču viena no visneticamākajām parādībām dzīvnieku pasaulē gan laikam būs tā, ka žubīte, kas sver tikai dažus gramus, spēj pamudināt sešus centnerus smagu gigantisko bruņurupuci, lai tas ieņem tādu stāvokli, kāds kopējai ir visērtākais darbam.

Amerikāņu zoologi doktors Kregs Dž. Makfārlends un V. Dž. Rīders šo dīvaino faktu atklāja 1974. gadā Galapagu arhi- pelāga Izabelas salā, kas atrodas Klusajā okeānā lejpus ekvatora, apmēram 900 kilometrus atstatu no Dienvidamerikas krasta. Tur izdzisušā vulkāna Alsedo krāterī, līdz kuram pagaidām uzkāpuši tikai daži cilvēki, no iznīdēšanas slēpās ap četri simti gigantisko bruņurupuču.

Pulkstenis ir apmēram četri pēcpusdienā. No diendusas laiski mostas pirmais metru garais briesmonis. Pēc nepilnām desmit minūtēm to jau ir pamanījis un lido turp darvinžubju — žubītēm radniecisku putniņu bars, kurā ir ap divpadsmit spārnoto radību.

Dažas darvinžubes nolaižas uz gigantiskā bruņurupuča bruņām, citas — zemē tuvu klāt tā galvai. Visi putniņi tūlīt uzsāk efektīgas izdarības — tie lec gaisā apmēram piecus centimetrus augstu un sit spārnus tā, lai to varētu dzirdēt.

Tiklīdz milzis ir pamanījis šo putnu baletu, tas tūlīt met pie malas tikko kā uzsākto ēšanu, dziļi paklanās, noliekdams kaklu un galvu, tad atkal izslej kaklu gandrīz vertikāli uz augšu un izstiepj līdz pēdējai iespējai, atsperas uz visām četrām kājām un paceļ savu sešus centnerus smago ķermeni tik augstu, cik vien spēj, tā ka mute tagad sasniedz gandrīz metra augstumu. Tādā pozā gigantiskais bruņurupucis paliek vairākas minūtes un stāv nekustīgi kā piemineklis.

Darvinžubēm tā ir zīme, ka nu steigšus jāķeras klāt visām tām lielā rāpuļa ķermeņa daļām, kuras nav klātas ar bruņām, — kaklam, galvai, kājām, astei un tūplim, bet pirmām kārtām jāapstrādā dziļās ādas krokas, kuras parasti aizsedz bruņas un kuras putniem ir pieejamas tikai tad, kad bruņurupucis stāv, izstiepies cik vien spēdams.

Nu sākas varena urbināšana un knābāšana. Darvinžubes atbrīvo savu masīvo draugu no simtiem ērču, kas piezīdušās pilnas ar tā asinīm.

Tātad arī šajā gadījumā var būt runa par regulāru kopšanas simbiozi — par kopēju darbu, kas ir izdevīgs abām pusēm. Arī darvinžubes ir ierīkojušas kosmētikas salonu, un viņu klienti — gigantiskie bruņurupuči — maksā ar saviem mocītājiem — ērcēm.

Šī izrāde beidzas pēc dažām minūtēm, kad viena no darvinžubēm aizlido. Tas ir signāls pārējām, ka jādodas prom, lai piedāvātu savus pakalpojumus citam bruņurupucim.

Kad visi putni aizlidojuši, kosmētiski apkoptais milzis vēl dažas minūtes paliek savā stingajā pieminekļstājā, tad lēnām atkal ieņem parasto stāvokli un turpina ēšanu.

No tā var secināt, ka gigantiskie bruņurupuči cik vien spēdami cenšas neaizbaidīt mazosvputniņus. Bruņneši nepakustas pat tad, ja darvinžubes dūšīgi knābājas tiem gar pašām acīm. No 109 novērotajiem gadījumiem tikai vienu vienīgu reizi darvin- žube acīmredzot pārāk stipri iecirta knābi sava pacienta acs kaktiņā. Rāpulis sarāvās, tādējādi aizbaidīdams visus kopējputnus, un tad tam nācās visu dienu paciest, ka āda kņud un sūrst no ērču dūrieniem.

Visvairāk ievērību pelna tas, ka šajā gadījumā kopīgu valodu atraduši un sapratušies tik ārkārtīgi dažādi dzīvnieki kā darvinžubes un gigantiskie bruņurupuči. Putnu baletu milzis saprot kā aicinājumu uz kosmētisko apkopi, un tā jau tas arī ir domāts. Rāpuļa ieņemtā pieminekļstājā nozīmē, ka tiek dota atļauja, un putni to arī ļoti labi saprot. Kā gan ir radusies šī sazināšanās?

Abiem pētniekiem to palīdzēja noskaidrot divi pārpratuma >;,i<lijumi dzīvnieku starpā. Reiz darvinžubju barā, kam bruņurupuču kopšana nebija ne prātā, bija izcēlusies liela ģimenes ķilda, un tieši tajā brīdī garām gāja gigantiskais bruņurupucis. Putni, kas milzenim nemaz nepievērsa uzmanību, draudēja cits ritam, sašutumā lēkādami. Bruņurupucis savukārt uztvēra šo skandālu kā aicinājumu uz kosmētikas seansu un tūlīt ieņēma atbilstošu stāju, taču palika neapkopts.

Aicinājumu uz apkopi tātad veido putnu savstarpējo draudu žests, taču šajā gadījumā tie vērsās cits pie cita, nevis pie bruņurupuča. Tā nu bruņurupucis nebija sapratis to, kas bija skaidrs putniem.

Interesanti, ka arī gigantisko bruņurupuču pieminekļstājā patiesībā ir savstarpēju draudu žests. Kad divu šo gigantu starpā izceļas ķilda, tie vienmēr izslējās impozantā varenībā. Un gandrīz vienmēr tādās reizēs tūlīt atlido darvinžubes un vēlas strīdniekus kosmētiski apstrādāt.

Pēc abu pētnieku ieskata, no šādiem divējādiem pārpratumiem varētu būt radusies darvinžubju un bruņurupuču savstarpējā saprašanās.

Mums, cilvēkiem, nav pat priekšstata par to, cik lielu vērību dzīvnieki pievērš ķermeņa tīrībai. Daudz nedomādami, mēs sakām «netīrs kā cūka», «novārtījies kā vepris» un bieži vien attiecinām to gandrīz uz visiem dzīvniekiem. Kam gan nāk prātā, ka netīrība dzīvniekam ir tikpat bīstama kā ienaidnieks, kas var to- apēst? Tāpēc sevis kopšana dzīvniekiem ir iegājusi asinīs tāpat kā bēgšana un aizstāvēšanās.

Iespējams, ka tīrības dziņa ir pat stiprāka par uzbrukšanas dziņu.

Ja reiz ar pulksteni rokā pārbaudītu, cik daudz laika kaķis katru dienu veltī sava kažoka laizīšanai, tad drīz vien kļūtu saprotams, ka tā nebūt nav tikai «mazgāšanās»: kaķis nodarbojas ar ķermeņa kopšanu trīs līdz četras stundas dienā. Te nu cilvēkiem vajadzētu ņemt piemēru!

Vēl daudz vairāk laika savai tualetei veltī visi putni. Vai jūs zināt, ka putnam katra atsevišķā sava bagātā apspalvojuma spalviņa ir jānotīra, jāietauko un gluži kā pēc rāvējslēdzēja principa jāsakabina ar blakus esošajām spalvām?

Šim mērķim tam ir ierīkota pašam sava kosmētikas fabrika: astes tauku dziedzeris izstrādā speciālu sekrētu; putns to ar knābi paņem gluži kā no tūbiņas un ieberzē spalvās, lai padarītu tās lietus necaurlaidīgas.

Zivēdājiem, kā, piemēram, pelēkajam gārnim, ar to vien nepietiek. Maltītes reizē tas bieži notašķās ar gļotām, kas atdalās no dažādu zivju ēdas. Lai tās dabūtu nost, putns ar knābi vispirms iegrābj savā «pūdera fabrikā». Zem krūšu spalvām un zem katra

augšstilba gārnim ir īpašas spalvas, kuru augšējie gaii sabirst pulverī, tiklīdz tos ar knābi saspiež.

Tās ir tā saucamās pūderdūnas. To radītais pulveris vispirm ar knābi jāieberzē spalvās un, kad tas izžuvis, atkal jāizsuk laukā ar kājas vidējā pirksta nagu, kuram ir zobiņi kā ķemmei Tikai pēc tam putns ietauko spalvas ar tauku dziedzeru izstrā dāto sekrētu.

Ja salīdzinām, cik daudz laika katru dienu aizņem šī procedūra un cik daudz laika patērē cilvēks, lai nomazgātos un sasukātos, tad jāizdara secinājums, ka nevis dzīvnieki, bet gan cilvēki ir diezgan lieli netīreji.

Kurš vai kas gan liek dzīvniekiem tā rūpēties par tīrību? Tas ir jautājums, kuru laikam gan sev uzdod visi vecāki, kas veic īstu Sīzifa darbu, radinādami savus bērnus pie tīrības.

Atbilde var būt tikpat satraucoša, cik nomierinoša: principā attieksmē pret tīrību tikpat kā nav nekādas atšķirības starp cilvēkiem un dzīvniekiem. Visiem dzīvniekiem, kas kopj savus pēcnācējus, tāpat pastāvīgi ir jāraugās, lai tie būtu tīri. Taču, sasnieguši noteiktu vecumu, dzīvnieki paši sevi tīra gan bez citu palīdzības, gan arī bez piespiešanas.

Pēkšņo pārmaiņu veicina iedzimtā tīrības izjūta. Drīz pēc piedzimšanas tā nav vēl pilnīgi attīstījusies. Tā nostiprinās tikai vēlāk — jaunputnu vecumā, bet cilvēkiem tas notiek sevišķi vēlu, jo viņiem ir ārkārtīgi ilgs bērnības periods.

Ja savu ķermeni nekopj pieaudzis indivīds, tas var liecināt arī par infantilismu — pieaugušajam vēl ir saglabājusies bērna attīstības stadijas pazīme.

Kā jau katras dziņas pamatā ir kāda sajūta, tā arī tīrības dziņu rada nepatīkamā netīrības sajūta. Dīvaini un tai pašā laikā jebkurai dziņai tipiski ir tas, ka šī netīkamā sajūta ir atkarīga nevis no faktiskās ķermeņa netīrības pakāpes, bet gan no iekšējās izjūtas stipruma.

Grotesks piemērs šai ziņā ir mušas un citi kukaiņi. Mušām pie kājām parasti ir speciāli ^izveidotas sukas, kas tiek lietotas it īpaši antenu, acu un spārnu tīrīšanai. Ja kādā nelaimes gadījumā tiek zaudēts spārns, muša šo vairs neesošo ķermeņa daju, kas, protams, nevar būt arī notraipīta, joprojām vēl tīra vairākas nedēļas, līdz pat savai nāvei. Cilvēkiem šāda dziņa mēdz izpausties neirozes formā. Mazgāšanas dziņas apsēstie vienmēr no jauna ņemas mazgāt gan sevi, gan dažādus priekšmetus pat tad, ja tie ir spodri un tīri.

Nodarbība, uz kuru dzīvnieku vai cilvēku mudina kāda neskaidra dziņa, sagādā apmierinājumu. Tas ir raksturīgi instinktīvai rīcībai. Un tiekšanās pēc šīs apmierinājuma sajūtas ir cēlonis tam, kāpēc dzīvnieki visu laiku, kad neēd vai neguļ, tīra savu ķermeni. .

Tā kā tīrība neapšaubāmi ir ļoti svarīgs izdzīvošanas faktors, i\ba ir radījusi īpašu tīrības dziņu — gluži tāpat kā izsalkumu, l.ipes, bailes, agresivitāti un mīlestību pret lietām, no kurām ir nl I.ārīgs — būt vai nebūt. Daba turklāt rūpējas arī par to, lai dzīvnieks, kas sevi uztur tīru, labi justos. Tā ir motivācija darbībai.

Dzīvnieki zaudē tīrības dziņu tikai tad, kad ir slimi. Ja slims kaķis atkal sāk sevi kopt, tā ir pazīme, ka ļaunākais ir jau pāri un kaķis drīz vien izveseļosies.

Vienkāršo kasīšanās darbību turklāt papildina vesela dabas Ierīkota «mazgāšanas līdzekļu rūpniecība». Daži dzīvnieki jau miljoniem gadu agrāk nekā cilvēki ir izgudrojuši mazgāšanos putojošā vannā.

Āfrikas un Amerikas tropu apgabalu piekrastes ūdeņos dzīvojošie mangrovju krabji spēj paši ražot mazgājamo sārmu un regulāri sagatavot sev putojošas vannas. Dūņās un uz mangrovju gaisa saknēm dzīvojošais krabis apmēram reizi mēnesī jūt nepieciešamību notīrīt savu ķermeni pamatīgāk, nekā tas ir iespē- jams ar parasto kasīšanos. Tad pa žaunu atverēm tam pēkšņi izplūst balta, ziepju putām līdzīga masa, kurā krabis vāļājas, augstu sacēlis kājas. Kamēr tas ar knaiblēm izdara putās riņķveida kustības, tikmēr kājas berzējas cita gar citu. Šie vannošanās prieki beidzas tikai pēc krietnas stundas.

Kāds cits mazgāšanās akrobāts — skorpions — tīrības procedūrai veltī veselas trīs stundas. Vispirms tas it kā sūknējot sāk kustināt heliceras, līdz no mutes sāk plūst siekalas. Taču skorpions nebūt negrib mesties virsū laupījumam un to sagremot, bet gan tīrīt savu ķermeni.

Bet kā lai astoņkāju dzīvnieks noberzē visus locekļus un arī muguru? Ar dzeloņaino vēderu, kura galā ir ne tikai dzelonis un bīstamais indes pūslītis, bet arī sariņu kušķis, ko var lietot kā vannas sūkli: vispirms dzīvnieks to pieliek pie mutes un piesūcina ar mazgājamo sārmu, tad pamatīgi noberzē ikvienu ķermeņa vietu un locītavu.

Daudzi dzīvnieki tomēr lieto krietni labākus mazgāšanās līdzekļus nekā paša siekalas. Mēs, cilvēki, gan gribam, lai kosmētikas līdzekļi uzturētu ādu ne tikai tīru un glītu, bet arī jaunu un svaigu, bet zeltmalu ūdensvabole jau ir spējusi šo vēlēšanos ideāli īstenot.

Nereti gadās, ka peļķe, kurā ūdensvabole dzīvo, uz laiku izžūst. Tad vabole paliek nekustīgi guļam zem mitrām sūnām vai akmeņiem un izskatās gluži kā beigta — tas ir tā saucamais sausuma stingums, un šādā stāvoklī tā no sapūšanas un izdēdē- šanas būtu pasargāta tikpat maz kā aknu desa, kas tiek glabāta ārpus ledusskapja, ja vien vabolei nebūtu zināma faraonu slepenā recepte.

Ķermeņa pakaļdaļas dziedzeros šī vabole ražo ziedi un, kad draud liels sausums, ieziežas ar to gluži tāpat, kā tas savā laikā tika darīts ar ēģiptiešu mūmijām. Tādējādi tā saglabājas svaiga, līdz nākamais lietus atmodina to jaunai dzīvei.

Bioķīmiķi tagad ir izpētījuši, ka šajā ziedē ir 80 procentu benzoskābes. Tā ir tā pati ķimikālija, kuru lieto par konservēšanas līdzekli zivju rūpniecībā. Tātad zeltmalu ūdensvabole izdara paš- konservēšanos.

Cita problēma ir ēdiena mazgāšana pirms ēšanas. Ķermeņa tīrīšana visai dzīvai radībai ir kļuvusi par stingru likumu, turpretī barības tīrīšana notiek izņēmuma kārtā.

Tas varētu būt saistīts ar to, ka ūdens brīvā dabā ir dabūjams visai maz, tāpēc daba savus radījumus acīmredzot pirmām kārtām ir apveltījusi ar izturīgu kuņģi un tikai pēc tam ar barības mazgāšanas dziņu.

Viens no nedaudzajiem dzīvniekiem, kuriem piemīt šī dziņa, ir jenots jeb mazlācītis.

Sis plēsējs, kas Rietumvācijā ievests no Ziemeļamerikas, saņem barību abās priekšķepās un, stāvēdams krastā, mazgā to ūdenī. Taču jenotiem vairāk par visu patīk slinkumu lāpīt: ja līdz ūdenim jāpaskrien kaut tikai desmit metru, tie savu barību labāk apēd netīru.

Ka arī šajā gadījumā ir runa par īstu dziņu, to varētu apstiprināt lakts, ka mazlācīši mazgā savu barību pat tad, ja tas ir pilnīgi nevajadzīgi. Kad, piemēram, doktors Hanss Kampmanis saviem mazlācīšiem pasniedz graudu cukuru, tie mazgā to tik pamatīgi, ka ķepās vairs nekas nepaliek, un tad paši skatās gluži apjukuši.

Katrā ziņā krupji, kuru indīgā muguras āda jenotiem acīmredzot neliekas sevišķi garda, vienmēr tiek mazgāti sevišķi ilgi, lai vājinātu indi. Ļoti ilgi jenoti noņemas arī gar sliekām, kuras taču nemaz nav indīgas. Jenots vāļā tārpu kā veltni vai mīklas piku, līdz upuris, kas sākumā bijis apmēram desmit centimetru garš, izstiepjas trīsdesmit centimetru garumā. Bet šajā gadījumā spēcīgāks laikam gan ir spēles moments, nevis mazgāšanas dziņa.

Starp citu, vēl pamatīgāk savu barību mazgā ondatras. Savā apmetnē tās ierīko īstas mazgātavas, uz kurieni stiepj katru kumosu; ūdeni šļakstinādamas, ondatras berž, piemēram, lielas salātu lapas gluži tāpat, kā agrāk namamātes baļļā berza veļas gabalus.

Var minēt vēl dažus retākus piemērus, kā dzīvnieki mazgā barību.

Marabu ar to nodarbojas, lai atrisinātu dilemmu. Tā lielākais kārums — mēslu vaboles, kas sasniedz pat sešu centimetru garumu, — lielākoties ir atrodams biezos, pretīgos ziloņu mēslos.

Marabu satver vaboli ar smailo knābja galu un tadu pašu ar fcosliem aplipušu stiepj to līdz ūdenim, tur noskalo un tikai tad apēd.

Kaut ko līdzīgu var noverot vel tikai Japanas mērkaķu jeb Japānas makaku rīcībā. Šajā gadījumā gan nepavisam nevar būt maa par dziņu, bet gan par kādas mērkaķu mātītes ģeniālu atklā- jļumu. Kādu dienu mātīte, kuru sauca par Imo, pēkšņi bija konstatējusi, ka batātes garšo daudz labāk, ja tās ēd nevis ar zemēm Iplipušas, bet gan nomazgātas. Tā kā Imo kopš tā laika katru Imtāti, ko atrada, vienmēr nesa uz ezeru mazgāt, daži citi mēr- k<.ķi aiz ziņkārības drīz vien sāka darīt tāpat, un tā visi apguva h> paņēmienu.

Šis ir tipisks subkulturālas tradīcijas rašanās gadījums, un mērkaķi, kas bija šo māku apguvuši, mācīja to tālāk saviem bērniem un bērnubērniem.

Bez sava ķermeņa un barības tīrīšanas pastāv vēl viens atšķirīgs tīrības veids — tīrības uzturēšana bērnistabā. Perēšanas laika sākumā gandrīz visi putni ievēro vislielāko tīrību. Jauni dziedātājputni kārto savas dabiskās vajadzības ligzdā tikai tad, kad klāt ir kāds no vecajiem putniem. Viņu ekskrementi parādās tūpļa galā, kārtīgi «iesaiņoti» plēvē, un tēvs vai māte ar knābi tos tūlīt noņem nost.

Tā, piemēram, cīruli savu bērnu mēslus sākumā turpat uz vietas apēd. Tikai vēlāk, kad «porcija» kļūst apmēram piecpadsmit reižu lielāka, vecie putni savu mazuļu izkārnījumus, turēdami knābī aiz plēves, aiznes prom apmēram divdesmit metru attālumā vienmēr uz vienu un to pašu mēslu kaudzi.

Jau paaugušies gārņu bērni, kad tiem rodas «vajadzība», paklanās pret ligzdas vidu tik dziļi, ka to pakaļpuse paceļas pāri ligzdas malai gluži kā stāvuguns lielgabals, un tad viss saturs tiek izšļākts laukā.

Ja pēc šiem piemēriem secinātu, ka visā putnu pasaulē nav neviena paša ligzdas piegānītāja, tad tā būtu faktiem neatbilstoša idealizācija.

Tā, piemēram, klinšu ērgļa ligzda īsi pirms jauno putnu izlidošanas izskatās pa pusei pēc asiņainas kautuves, pa pusei pēc smirdošas kloākas. Sapuvušas gaļas atliekas, kas iekritušas starp ligzdas zariem nesasniedzamās vietās un kļuvušas par tārpu un mušu mudžekli, pārvērš putniem dzīvi par elli, tā ka tie gaidīt gaida, kad pirmo reizi varēs izlidot plašajā pasaulē.

Kad melnā mežastrazda ligzdā pieci jaunuļi kļūst arvien lielāki un rijīgāki un, cits citam virsū kāpdami un gulēdami, gandrīz vai veļas pāri malām, tad arī te iekrīt viena otra mēslu piciņa. Par to tūlīt dod ziņu daudzie parazīti, kas savairojas ligzdas dibenā.

Sī netīrība dzīvību neapdraud. Taču, ja vecie putni vēlas taj pašā gadā izaudzēt vēl otru perējumu, tiem vispirms jāuzbūv pilnīgi jauna ligzda citā vietā.

Ērgļi turpretī perē tikai vienu reizi gadā un pēc mazuļu izli došanas atstāj ligzdas tīrīšanu lietus un vēja ziņā; tikai nākamajā gadā perēšanas laikā tie atkal uzmeklē savu veco māju.

Redzot, cik grūti putniem nākas uzturēt tīru savu bērnistabu, varam tikai apbrīnot ķengurus. Tie taču mazuļu glabājamo somu, kas ir šo dzīvnieku ķermeņa daļa, nēsā sev visur līdzi.

Kaut gan Austrālijas derbiķengura mazulis 29 dienu vecumā sver tikai dažus gramus, tas jau pastāvīgi piemēslo somu, tāpēc mātei tā cītīgi jātīra, un, jo lielāks mazulis aug, jo biežāk tas jādara, tā ka beigu beigās mātei šī tīrīšana kļūst par īstu apsēstību. Ja tā nebūtu, mazulis mēslos nobeigtos un pati māte dabūtu dzīvību apdraudošu iekaisumu.

Dienvidamerikas kapucīnpērtiķiem ir attīstījusies vēl kāda interesanta tieksme, kas radusies aiz nepieciešamības kopt ķermeni un kas liecina par augstāku «sabiedrisko» pakāpi. Ja tiem zooloģiskajā dārzā pasniedz odekolonu, šie pērtiķi vispirms to paosta un pēc tam apslaka sev visu ādu. Ja kapucīnpērtiķi dabū rokā sīpolu sulu vai ķiploku ekstraktu, tad rīkojas gluži tāpat.

Acīmredzot šiem pērtiķiem patīk ne tik daudz ieelpot maigas smaržas, cik ar savu smaku atšķirties no pārējiem kolēģiem un tādējādi būt «kaut kam īpašam».

Zooloģiskā dārza apmeklētāji parasti tūlīt ievēro pērtiķu biežo «utošanos», kaut gan utu tiem kažokā nemaz nav. Tagad ir atklāts, ka šajā gadījumā tīrīšanās procedūrai līdztekus ir sociāls efekts. Uz klints sēdošais paviānu «boss» parāda savu labvēlību tādējādi, ka augstsirdīgi ļauj kādai mātītei viņu pakasīt. Un mātīte šo darbu uztver nevis kā klaušas, bet gan kā atzinību. Savstarpēja kasīšana attīsta kopības izjūtu.

Dzīvnieku tieksme tīrīt citam citu nav vis radusies tā, ka dzīvnieks, kas aptīrījis pats sevi, labprāt gribētu palīdzēt otram notīrīt grūtāk pieejamas ķermeņa vietas. Sai tieksmei dīvainā kārtā ir gluži cits cēlonis. Kāds tas ir, to parāda ar pelēkajām žurkām un ar pelēkajiem gārņiem izdarītie novērojumi.

Kad divas žurkas draudzīgi rotaļājas un viena aiz pārpratuma savai biedrenei mazliet stingrāk iekož, tad otrā pīkst, it kā nupat gals būtu klāt. Kodēja tūlīt sāk maigi tīrīt to, kurai nodarīta pārestība, gluži kā vēlēdamās sacīt: «Ak! Es tā negribēju, gan jau atkal viss būs labi!»

Pēc profesora Irenēusa Eibla-Eibesfeleta domām, dzīvnieku savstarpējā tīrīšana norāda, ka ir noticis uzbrukums, kas tiek pārvērsts maigā glāstā.

Vēl skaidrāk to demonstrē pelēko gārņu attiecības. Perēšanas laika sākumā gārņu tēviņš bieži mēdz tīrīt mātītes spalvas. Palē-

Inātos filmas kadros ir redzams, ka sākumā «kungs» ir gluži Ikns un grib savai «dāmai» pamatīgi ieknābt. Mātīte uz to reaģē i tā saucamo samierināšanās žestu, tas ir — it kā gribēdama i'gt, aizgriež galvu prom un bailīgi sacel spalvas. Tādējādi tā Instinktīvi aptur uzbrukumu, panāk, ka «kungam» dusmas pāriet un viņš, atkal būdams labā omā, nevis cērt ar knābi, bet gan maigi glauda un bužina mātītes galvas spalvas. Ar to laulības dzīvē atkal ir nodibināts miers.

Arī pērtiķu vidū utošana ir draudzīgs žests, kas radies no vēlēšanās uzbrukt, un šī nodarbība pat vēl vairāk saliedē bara locekļus.

Daži dzīvnieki turklāt prot tīrīšanu izdarīt tik seksuāli uzbudinoši, ka pretējā dzimuma pārstāvji to uztver un savukārt dara visu, lai notiktu pārošanās.

1978. gada pavasarī es novēroju divus īlenknābjus — tēviņu un mātīti —, kas stāvēja cieši blakus un kā neprātīgi bužināja ar knābi paši savas spalvas. Šās darbības rezultātā mātītes tērps tika nevis sakārtots, bet vēl vairāk sajaukts. Toties erotiskā iedarbība bija spēcīga.

Drīz vien putnu siržu saskaņa izpaudās tā, ka abi izdarīja kustības pilnīgi vienlaicīgi un izskatījās, it kā tie būtu viens otra marionetes, līdz beigu beigās notika pārošanās akts.

Līdzīgs uzkopšanās riests ir novērojams arī klinšu baložu un pelēko zaķu vidū.

Sevišķi inteliģenti dzīvnieki, kā, piemēram, šimpanzes, tīrot savus kolēģus, var nonākt pat līdz tādām izdarībām, kas atgādina tuvākā mīlestības karikatūru.

Visjaukākais piemērs tam ir doktoru V. K. Makgrū un K. E. Dž. Tjūtina novērojumi cilvēkpērtiķu brīvdabas mītnē Deltā, pie Ņūorleānas.

Šeit jaunā šimpanze Bella bija iemanījusies tēlot saviem kolēģiem zobārsti. Ar vienu roku tā enerģiski pagrieza pacienta galvu tādā stāvoklī, lai pati varētu ērti rīkoties, ar īkšķi un rādītājpirkstu iztaustīja zobu pēc zoba un tad ņēma palīgā «instrumentu» — asu bakstīkli, ko pirms tam bija pagatavojusi no koka šķēpeles. Ar to viņa izbakstīja ēdiena atliekas no zobu starpām. Par honorāru tā saņēma šīs ēdiena atliekas, ko pati apēda.

Šis ir pirmais zināmais gadījums, kad dzīvnieks, apkopjot otru dzīvnieku, lietojis kādu darbarīku.

Bellai, starp citu, vislabāk patika šimpanzēns Bandīts, tāpēc ka viņam kustējās zobi. Šimpanzēnam drīz vajadzēja izkrist piena- zobiem. Tas ārsti tik stipri fascinēja, ka viņa ar Bandītu nodarbojās ārpus kārtas: apmēram reizi ik pēc piecām stundām.

No šīs šimpanzes specializēšanās sava bara brāļu zobu tīrīšanā līdz agrāko gadsimtu ciema dziedniekam tiešām ir tikai viens solis.

6. nodaļa

Cīņa ar bezmiegu un murgiem

Mūsdienās daudziem cilvēkiem nakts kļūst par mocību. Vēl pēc pusnakts tie nespēj iegrimt spirdzinošā miegā. Stundām ilgi tie vārtās pa gultu, trūkstas augšā no murgainiem sapņiem, tik ļoti ienīst savus ienaidniekus, ka sirgst gandrīz vai ar vajāšanas māniju, dzīvo mūžīgās bailēs par savu eksistenci un no rīta atstāj gultu gluži kā moku kambari, neguvuši spēku saprātīgiem spriedumiem un radošai darbībai.

Slikts miegs kjuvis par postu cilvēcei.

Turklāt mēs mēdzam vieglprātīgi spriest, ka miega traucējumi ir nedabiska [14] [1] Autora izpratnē «dabiskais» atspoguļo dabas ciklisko procesu norisi un dzīvnieku izturēšanos normas robežās, bet «mākslīgais» — šīs normas pārkāpšanu. — Viss dabā notiekošais ir naturāls, vispārīgā nozīmē — dabisks, stihiski likumsakarīgs. Arī tā dēvētās dabas «kļūdas», katastrofas u. tml. ir dabiskas. Mākslīgais ir cilvēku mērķtiecīgās, jaunradošās darbības produkts, k.;s normas, optimuma un ideāla robežās saistits ar dabiskā sekmīgu pakārtošanu sabiedriski vēsturiskajām vajadzībām. Cilvēka nekompetentas, kļūdainas un pat ļaunprātīgas darbības rezultāta mākslīgums kļūst pretdabisks un vēršas pret tā darinātāju. — Red.

parādība, kas radusies ikdienas darba steigas stresā, vai arī no nervu pārkairinātības, vēlu vakarā skatoties kino vai televīziju, vai arī no dzīvesveida, kāds pretstatā dabiskajam nomoda un miega ritmam ieviesies pēc mākslīgā apgaismojuma izgudrošanas.

Visos šajos spriedumos ir sava daļa taisnības. Bet vai ilgs, netraucēts, spirdzinošs miegs tiešām ir «pavisam dabiska parādība»? Kāds īstenībā ir miegs īstajiem dabas bērniem — savvaļas dzīvniekiem?

Tq labi zina paviāni Austrumāfrikas savannās: naktīs tos vienmēr kāds var nokost un aprīt. Tumsā neredzams milzu pitons nedzirdami lien augšā kokā, lai dotos uz dusu; klusu piezogas klāt leopards, atlido baltais ūpis. Tā katru vakaru līdz ar krēslu pērtiķus sagrābj saltas šausmas.

Viss bars, kurā ir apmēram četrdesmit pērtiķu, pēc iespējas satupstas vienā pašā kokā. Tur nu tie cieši cits pie cita sēž uz saviem aprepējušajiem, sarkanajiem dibeniem, kas dod tiem iespēju gulēt sēdus.

Pērtiķi tik ļoti baidās iemigt, ka stundām ilgi trinas, murkšķ un strīdas, līdz beidzot tomēr^iesligst Morfeja rokās. Taču, gluži kā lietuvēna mocīti, daži nemitīgi trūkstas augšā vai arī pēkšņi bez jebkāda iemesla iebļaujas, it kā redzētu spokus. Tikai vēlu nākamajā rītā, kad saule jau sen uzlēkusi, pērtiķi ar grūtībām pieceļas, jūtas kā salauzti un ir stipri saīguši.

Starp citu: jo augstāku pakāpi sava bara hierarhijā Anubisa paviāns ieņem, jo ciešāks un dziļāks var būt tā miegs. Koka «augstākajos stāvos» boss saldi dus, labi zinādams, ka nakts uzbrukumā cietīs ne jau viņš, bet gan kāds no bara zemākajiem slāņiem — no tiem, kas guļ tālu apakšā, «pirmajā stāvā».

Vai paviānu «karaļa» netraucētais miegs nes kādu svētību viņa «tautai»? Tā dēļ taču tiek upurētas pat citu bara locekļu dzīvības. Šis jautājums ir aplūkojams arī citā aspektā.

Psiholoģiskās prasības, kas tiek izvirzītas bara vadonim, ir tik lielas, ka tās iespējams izpildīt tikai ar skaidru galvu un dziļu saprašanu, nevis jūtoties tā, it kā galvā būtu uzbāzts spainis. Ja vadonis nebūs uzdevuma augstumos, var tikt apdraudēta visa bara eksistence. Vecāko vadoņu bagātā pieredze,1[1] Viens no svarīgākajiem dzīvnieka izdzīvošanas faktoriem ir viņa ontoģenēzē (individuālajā attīstībā) iegūtā pieredze. Tajā uzkrātā informācija par dzīvniekam labvēlīgām un nelabvēlīgām situācijām sekmē viņa spēju orientēties vidē, realizēt savas bioloģiskās individualitātes (atsevišķā īp: tnī iemiesotās sugas būtības) iespējas. Augstāko dzīvnieku empīriskā — jutekliski tēlainā vitālās dz.īvesdarbības pieredze satur arī primitīvas sapratniskās domāšanas elementus. — Red.

kā tas aprakstīts arī šās grāmatas lappusēs, tiek izmantota tad. kad vajadzīgi moža gara uzkrātie novērojumi.

Daudziem dzīvniekiem, kuri nevar uzkāpt kokā kā paviāni, piemēram, savannu zebrām, nav šādas iespējas upurēt nakts uzbrucējiem savas kopības zemākā ranga pārstāvjus, lai vadoņa dzīvība tiktu saglabāta «tautas» labā un viņš varētu mierīgi gulēt.

Tām tumsā jāmēģina kaut mazliet nodrošināties citādā veidā, proti: kad zebras harēms, kurā ietilpst apmēram desmit dzīvnieku, nakti liekas gulēt pēc iespējas klajākā un labāk pārredzamā savannā, viena zebra vienmēr paliek sardzē, lai brīdinātu savējos, tiklīdz tuvumā manāmi lauvas, leopardi, gepardi, hiēnas, krūmusuņi vai citi laupītāji.

Zebru sardzes mainās ik pēc desmit divdesmit minūtēm. Šo nagaiņu vidū sardzes maiņas, protams, netiek regulētas ar prātu vai pēc iepriekšējas norunas, kā to dara cilvēki. Nomaiņas laiku te drīzāk gan nosaka bailes. Taču arī šāda kārtība funkcionē tikpat labi.

Dzīvniekam, kurš nav cieši aizmidzis, ir visvairāk bail, un tas pieceļas kājās. Pārējie, redzēdami, ka viens stāv sardzē, jūtas puslīdz mierīgi un turpina gulēt. Pēc kāda laika citu zebru, kura jau atpūtusies, sagrābj nemiers un bailes, un tā pieceļas. Drīz pēc tam sargpostenī stāvējušo pārmāc nogurums un tā noguļas, jo apzinās, ka nu jau sardzē stāv cita un nav vairs tik loti jābaidās.

Tā zebru valstībā sardzes reglaments tiek realizēts bez jebkādiem norādījumiem un pavēlēm.

Dažiem dzīvniekiem naktī klājas vēl ļaunāk nekā paviānie un zebrām. Kur, piemēram, ar savu divus metrus garo kaklu la liekas žirafe, kad tā grib gulēt? Tā noliek galvu zemē blakus savam dibenam. Tādējādi kakls uz augšu veido pusloku un žirafe izskatās pēc tējkannas ar osu.

Sis dīvainais *un sarežģītais guļas stāvoklis turklāt ir ļoti neizdevīgs, jo, ja guļošai žirafei uzbrūk lauva, tad gals ir klāt, pirms vēl tā pagūst no šā neparastā stāvokļa pietrūkties kājās.

Tāpēc žirafes diennaktī atļaujas gulēt tikai apmēram septiņas minūtes. Ne jau septiņas stundas kā cilvēki, nē, tām jāiztiek ar septiņām minūtēm. Un pat šo ārkārtīgi īso laiku žirafes atvēl miegam tikai tad, ja apkārtnē nav itin nekā satraucoša. Atliek tikai tālumā iebrēkties putnam, nobrakšķēt zaram, uzpūst kādai nenoteicamai vēsmai — un atkal stundām ilgi miegs nav ne prātā.

Ārkārtīgo miega trūkumu žirafes mēģina kompensēt ar ilgu snaušanu. Pacēlusi kaklu, bet aizvērusi acis, žirafe stundām ilgi snauž, tomēr ik sekundi ir gatava bēgt.

Daudziem dzīvniekiem snaušana ir sevišķi svarīgs zaudētā miega aizstāšanas līdzeklis.

Domāju, ka tas var noderēt arī mums, cilvēkiem, un, to teikdams, es itin nemaz nejokoju.

Arī Maincas psihoterapeits profesors D. Langens visiem saviem pacientiem, kuri sūdzas par bezmiegu, dod šādu padomu: nevāļāties nakti pa gultu, nekrist izmisumā un nesasprindzināties. Necensties ar varu piespiest sevi aizmigt. Tas tik un tā nelīdzēs. Labāk gulēt mierīgi, ar pilnīgi atbrīvotu ķermeni un sacīt sev: «Ja jau nu reiz nevaru aizmigt, tad vismaz pagulēšu mierīgi un pasnaudīšu. Tas atpūtina gandrīz tikpat labi kā miegs.»

Nedomājiet, lūdzu, ka tas ir tikai psihologa triks. Kas guļ gultā šādā garīgā noskaņojumā, tas parasti drīz vien aizmieg un pa īstam. Nemaz jau nerunājot par to, ka šāds rezultāts ir tieši gaidītais, klīniskos pētījumos turklāt ir pierādīts, ka tikai snaušana vien, bez īsta miega, arī atspirdzina.

Bet tagad atgriezīsimies dzīvnieku pasaulē. Žirafes nebūt nav rekordistes īsa miega gulēšanā. Vēl mazāk laika gulēt ir delfīniem un dažu sugu vaļiem, bet ne jau tā paša iemesla pēc. Delfīni, kā zināms, ir nevis zivis, bet zīdītāji. Tiem ir plaušas, nevis žaunas, tāpēc tiem laiku pa laikam jāiznirst no ūdens, lai ieelpotu. Kad jūra ir mierīga, tie ūdenī guļ slīpi, tā ka galva ir laukā un ir iespēja elpot neatmostoties.

Baltie vaļi, ko sauc arī par belugām, dažreiz, gulēdami ūdens virspusē,' aizmieg tik cieši, ka saduras ar kuģiem.

Bet ko tie dara vētras laikā, kad jūra bango? Viena elpas ievilciena pietiek, lai uzturētos dziļumā piecpadsmit minūtes. Ka- šaloti spēj 2000 metru dziļumā pavadīt pat pusstundu. Taču miegā tie nevar -tik ilgi aizturēt elpu. Miegā elpa vienmēr ir īsāka.

Tāpēc delfīniem un vaļiem sabangotā jūrā ikreizēja miega iķjums ir, augstākais, trīsdesmit sekundes. Tad tie atmostas, uzpeld virspusē un mazliet paelpo gaisu, līdz tos atkal pārmāc [nogurums un tie iekrīt trīsdesmit sekunžu ilgā miegā.

Ir arī tādi dzīvnieki, kas par spīti visām teorijām, ka miegs lr nepieciešams dzīvības saglabāšanai, vispār negremdējas .spirdzinošajā sapņu pasaulē, bet pavada nomodā dienu un nakti nedēļām un mēnešiem ilgi.

Mēs zinām, ka Antarktikas jūru albatrosi bieži vien trīsdesmit līdz piecdesmit diennaktis planē gaisā, spārnus nevienu pašu reizi nesaplivinot, un tas notiek pat vairākus simtus kilometru tālu no krasta. Laiku pa laikam tie metas lejā ūdenī, lai noķertu kādu zivi. Bet pēc tam tūlīt atkal startē no kāda augsta viļņa galotnes. Gulēt uz šīs vētru sakultās jūras raganu dejasgrldas nekādi nav iespējams. Kā pārbaudīt — vai albatrosi dodas gulēt mākoņos, tas ir, vai tie guļ, planēdami lielā augstumā, vai arī nedēļām ilgi vispār ne acu neaizdara?

Līdzīgas ziņas sniedz profesors Antons de Ro par mūsu pašu svīrēm. Viņš šos putnus novērojis no lidmašīnas un ar radiolokatora palīdzību. Viņš ir kļuvis aculiecinieks tam, kā šo izveicīgo lidoņu bari vakaros paceļas 2000 līdz 3000 metru augstumā, reizēm pat tālu virs lietus mākoņiem un visu nakti tur augšā riņķo. Vai putni tai laikā guļ vai arī tikai snauž, to, protams, neviens droši nepateiks.

Taču par diviem dzīvniekiem mēs zinām pilnīgi noteikti, ka tiem vispār nav vajadzīgs miegs, vismaz sešos vasaras mēnešos ne; tie ir skudra un cirslītis.

Skudru pūžņa darbīgajā ņudzeklī katra strādniece tekalē bez mitas un rimas. Atrodoties darbā ārpus mājas, tā dienā sameklē ceļu pēc saules stāvokļa pie debesīm, bet naktī tai ceļrādis ir mēness. Ja debesis ir klātas mākoņiem vai arī ir tumša nakts, tad skudra pēc ožas seko pa savu mājinieču atstātajām pēdām vai arī dodas kopīgā gājienā pa skudru ceļu. Kad laukā ir pārāk vēss, tā strādā skudru pūžņa iekšienē.

Ja skudru tomēr kādreiz pārmāc nogurums, tā apstājas un mazliet nosnaužas. Taču jau pēc pāris sekundēm tai no mugurpuses uzgrūžas kāda cita darbā aizņemta biedrene. Snaudēja uztrūkstas un steigšus tipina tālāk.

Skudru darba diena ir divdesmit četras stundas ilga. Nav ne svētdienu, ne svētku dienu. Nav nekādu brīvdienu. Atpūsties var tikai ziemā. Toties tad nepārtraukti tiek gulēts vairākus mēnešus pēc kārtas — gan tikai tur, kur ziema ir auksta. Turpretī tropos skudrām visā mūžā, kura ilgums ir līdz trim gadiem, nav neviena atelpas brītiņa.

Varbūt tomēr nav taisnība, ka ikvienai dzīvai radībai, lai tā varētu dzīvot, ir nepieciešams miegs?

Atbildi uz to dod citi dzīvnieki, kuri tāpat iztiek bez miegļfl proti — cirslīši. Kā novērojis profesors R. Mediss, šie kukaiņēdāji' pretēji mājas pelēm un lauka pelēm1 pazīst sapņu valstību tikpat maz kā skudras.

Tie gan laiku pa laikam it kā sastingst, pārvēršas par «piemi-ļ nekļiem» un raugās ar neko neredzoša, «stulbu» skatienu, tomērļļ atšķirībā no dzīvniekiem, kuri guļ īstu miegu, cirslīši ik brīdi ir gatavi lēcienam, lai notvertu nejauši garām ejošu laupījumu vai ari lai zibenīgi paglābtos no uzbrūkoša ienaidnieka.

Atklājis šo «atpūtas sastingumu», zinātnieks radīja hipotēzi par to, kā dabā ir «izgudrots» miegs, proti: cirslīši parāda, ka dzīvības- saglabāšanai nav absolūti nepieciešams miegs, bet laiku pa laikam ir vajadzīgs pilnīgs miera stāvoklis un ķermeņa nekustīgums.ļ Miegs ticis radīts tikai tāpēc, lai nodrošinātu šādu stāvokli un lai jutekļu kairinājumi dzīvniekus no tā nenovirzītu. Tikai tad, kad miegs jau bija radies, tam tika piešķirtas vēl papildu funkcijas, kas atpūtu padara pilnīgāku.

Beigu beigās visiem tiem dzīvniekiem, kuri var atļauties sevišķi ilgas gulēšanas luksusu, bezmiegs kļuva dzīvību apdraudošs.

Tā ir, piemēram, suņiem. Ja suni, kas laižas miegā, vienmēr no jauna iztrūcina ar spalgiem trokšņiem, tad jau pēc trim dienām parādās paralīzes pazīmes un pēc piecām dienām suns no pārguruma nobeidzas.

Daudzi suņi ir tik jutīgi, ka ilgāka ceļojuma laikā, piemēram, triju dienu braucienā ar automašīnu no Rietumvācijas uz Spāniju, gandrīz ne acu neaizdara. Kad nu brauciens ir galā, tiem ir vajadzīgas vairākas dienas, līdz tie atkal ir kārtīgi izgulējušies un «lietojami».

Vai dzīvnieks pieder pie negulētājiem, mazgulētājiem, ilggu- lētājiem vai «briesmīgiem gulavām», to nosaka tā saucamais «ienaidnieku spiediens», tas ir — cik daudz to apdraud laupītāji, kāds ir barības sagādes veids un cik daudz laika tam vajadzīgs, kā arī šiem apstākļiem pieskaņotā dabiskā tieksme.

Jo mazāk kādu dzīvnieku ^apdraud ienaidnieki, jo vairāk tas var atļauties gulēt. Galvenokārt tieši laupītāj dzīvnieki, kad tiem nav ienaidnieku un rūpju par barību, ir vislielākie sliņķi un gu- ļavas. Lauvu tēviņš no divdesmit četrām diennakts stundām saldā miegā noguļ divdesmit stundas. No atlikušajām četrām stundām tas trīs vēl nosnauž, jo barību sagādā mātītes.

Turpretī sliņķis, ar saviem līkajiem nagiem pieķēries pie koka zara, piecpadsmit stundas dienā pavada Morfeja skavās gluži pretēja iemesla pēc: tam ir jāguļ tik ilgi daudzo ienaidnieku dēļ.

Bliņķim labākais aizsargāšanās veids ir — nekustīga gulēšana koka lapu aizsegā. Tas varētu gulēt pat vēl ilgāk. Taču daudz ii i ka aizņem bezgalīgi lēnās košļāšanas kustības, kuras tas izdara, mielodamies ar koku lapām.

Tā kā gigantiskie bruņurupuči ik brīdi var ieslēgties savu liruņu «betona bunkurā» gluži kā seifa, arī tie tur nogul dienas lielāko daju, izņemot vienīgi ēdienreizes. Turklāt tie savā mājoklī jūtas tik droši, ka var atjauties dzīvnieku pasaulē visai reti sastopamu luksusu, proti — tik skalu krākšanu, ka tā ir tālu dzirdama.

Kad veca, «sirma» karpa ir izaugusi tik liela, ka līdakas tai vairs neuzbrūk, baidīdamās, ka tā iesprūdis rīklē, vecajai dāmai uznāk «miega slimība». Tā nu reizēm pat dienām ilgi, pavērsusi vēderu uz augšu, nekustīgi gul ūdenī un izskatās pilnīgi beigta. Stingri pabakstīta, karpa atmostas un omulīgi aizpeld tālāk.

Toties tāda miega slimība, no kuras vairs nevar atmosties, uzbrūk karpām tad, ja dīķa ūdenī iekļūst hlors. Pietiek tikai ar mazumiņu — 0,1 līdz 0,2 miligramiem hlora uz litru ūdens, tātad mazāk hlora nekā pilsētu ūdensvados(l), un tas uz šīm zivīm jau iedarbojas kā nāvi nesoša «miega tablešu» deva.

Tādā gadījumā karpas vispirms sāk šaudīties kā neprātīgas. Pēc tam iemieg. Žaunu vāku cilāšanās elpošanas ritmā kļūst arvien lēnāka. Un pēc trīsdesmit līdz četrdesmit stundām karpas ir beigtas. Hlorēts ūdensvada ūdens iedarbojas kā miega zāles uz miega centru, kas atrodas šo zivju smadzenēs.

Uz šo parādību ir balstīta visiem zināmā miega zāļu iedarbība. Dzīvniekiem, tāpat kā cilvēkiem, smadzenes nomodā izstrādā miegu veicinošu šķidru hormonu. Kad ir sakrājies pietiekami daudz šās vielas, tā iedarbojas uz smadzeņu miega centriem un panāk, ka cilvēkam vai dzīvniekam izslēdzas apziņa. Miegā šī viela, iedarbodamās uz nervu sistēmu, pamazām iztērējas, un, kad tās vairs nav palicis pietiekami daudz, aizmigušais pamostas.

Hārvarda universitātē profesoram Džonam R. Papenheimeram izdevās iegūt šo dabisko miega vielu no kazu smadzenēm. Kad viņš to injicēja trušiem un žurkām, šie dzīvnieki acumirklī aizmiga ciešā miegā. Liekas, ka šī «viela, no kuras radīti sapņi», daudziem dzīvniekiem un varbūt ari cilvēkiem ir vienāda.

Kad šī grāmata bija nodota iespiešanai, miega vielas bioķīmiskais sastāvs tika vēl analizēts. Taču tik daudz jau tagad ir skaidrs, ka īstajam dabas dotajam miega līdzeklim ir gaužām maz kopēja ar miega zālēm., kuras līdz šim pārdod aptiekās. Pagaidām pazīstamās miega tabletes visai graujoši iedarbojas uz mūsu smadzeņu bioķīmiskajiem procesiem. No tā arī rodas durna galva, ar kādu daudzi cilvēki, vēl lāgā neatpūtušies, atmostas no tablešu miega. Viņi ir bijuši tikai garā «aizgājuši prom», bet atspirguši nav. Sādu tablešu lietošanai dažreiz var būt katastrofālai sekas, kādas bija, piemēram, kontergāna un talidomlda zālāmj

Tikai ar dabiskās miega vielas palīdzību vai mākslīgi ražotu' tās ekvivalentu varētu rosināt patiešām spirdzinošu miegu.

Miega dzijuma, ilguma un tā reģenerācijas spējas regulēšanai ar dabisku zāļu palīdzību dod izskaidrojumu arī tam, kāpēc viens un tas pats dzīvnieks reizēm guļ vidēji ilgi, bet reizēin sevišķi ilgi. Spilgts piemērs tam ir brūnais lācis.

Pavasari un vasarā tas guļ dienvidū ik dienas apmēram no 12.30 līdz 14.30, tātad divas stundas, un vakarā iet gulēt jau «reizē ar vistām» — ap pulksten 20.00, bet ceļas augšā nākamajā rītā tikai ap sešiem. Tātad tas noguļ tieši pusi dienas.

Septembrī lācis turpretī ir aizņemts ar varen lielu ēšanu —• tam jāpiebāž vēders ar milzīgu barības daudzumu, lai uzaudzētu biezo tauku kārtu, kas nepieciešama pārziemošanai. Tajā laikā tas saīsina diendusu līdz pusstundai, naklī guļ nevis vairs divpadsmit, bet tikai astoņas stundas un pilnmēness naktis pat aizvada nemitīgā ēšanā.

Novembrī, kad lācis ir kļuvis tauks un resns, aina atkal mainās. Mēneša vidū pinkainis ir možs vairs tikai no pulksten 7.30 līdz 10.00. Un tā tas pamazām iemieg savā apskaužamajā ziemas miegā.

Ja daba brūnajam lācim arī rudenī uzspiestu vasaras gurdenumu un iegrožotu tauku uzkrāšanas procesu, tad ziemā tam nekas cits neatliktu kā nobeigties no pārmērīgas novājēšanas. Šajā gadījumā miegs būtu nevis «mesli nāvei», bet gan lāča bende.

Taču ne tikai tiem dzīvniekiem, kuri guļ ziemas miegu, gada gaitā tik stipri mainās vajadzība pēc miega. Arī citus dzīvniekus, kuru eksistencei šī parādība, kā mums šķiet, ir mazāk nozīmīga, vada kāda augstāka dabas spēka režija.

Minēsim no daudziem iespējamiem piemēriem tikai vienu: svītrainā zoss vasaras mēnešos diennaktī iztiek ar četrām stundām miega, gluži tāpat kā savā laikā Napoleons. Turpretī decembrī tā snauž gandrīz pusi dienas.

Arī mums, cilvēkiem, ziemas mēnešos nereti ir tāda sajūta, it kā mums būtu «ziemas miega dziedzeris», tikai tas neražo pietiekami daudz miega hormonu, lai mēs gluži kā murkšķi aizietu sapņu valstībā uz nedēļām un mēnešiem. Taču pietiktu tikai ar vienu «pilienu» vairāk, un tas notiktu arī ar mums.

Mūsdienās tiek ļoti daudz runāts par to, ka cilvēkam savs darba, atpūtas un miega ritms jāpielāgo dabiskajam dienas ritējuma ritmam. Šī prasība ir svarīga. Taču gandrīz neviens nerunā par tikpat nepieciešamo cilvēka pielāgošanos gadalaiku ritmam. Vai kādreiz ir domāts par to, lai tiktu noteikts ne tikai vasaras pulksteņa laiks., bet arī ziemas laiks, kas mums dotu iespēju no iil'i stundu ilgāk pagulēt?

Mūsu atpūtas procesu taču veicina ne tikai miega ilgums, bet 11 tā dziļums.

Daudzi dzijā miegā gujoši dzīvnieki pilnīgi «izslēdzas». Tie neko neredz, nedzird, nesaož un nejūt. Sikspārņi, lori un citi pret trokšņiem Joti jutīgi dzīvnieki gujot aizver ne tikai acis, bet tirī ausis, lai tos neiztraucētu kāds nejaušs troksnis. Tie tātad /ināmā mērā ir oropaksa izgudrotāji.

Austrumāfrikā masaju jaunekļi drosmes pārbaudes spēlēm mēdz izmantot dziļā miegā guļošus degunradžus. Viens no jaunekļiem piezogas klāt klajā stepē guļošam degunradzim, uzliek lam virsū lielu akmeni un skrien projām. Pēc tam otrs iet akmeni noņemt un atnest atpakaļ. Tā tas turpinās, līdz degunradzis pamostas. Šāda spēle, protams, ir ļoti bīstama. Bet tieši tas ir visaizraujošākais.

Zoologs doktors Volfs Kīme reiz zooloģiskajā dārzā pielika dziļā pārguruma miegā guļošam zilonim pie snuķa nāss kabatlakatiņu, piesātinātu ar sava ķermeņa smaku. Biezādainis veselu stundu neko nesamanīja. Bet tad, kad zilonis pats no sevis pamodās, tas kļuva vai traks aiz bailēm.

Šai sakarā jāpastāsta vēl atgadījums ar Kārlu Hāgenbeku •1868. gadā.

«Sūtījums», kurā atradās vairāki galīgi pārguruši Indijas ziloņi, pēc deviņu dienu brauciena ar vilcienu no Triestes beidzot nonāca Hamburgas zooloģiskajā dārzā. Pēc Karla Hāgenbeka stāstījuma varam uzzināt par turpmāko: «Nakts vidū, apmēram pulksten divos, mani pamodināja vecais dzīvnieku kopējs un ziņoja, ka viens zilonis gārdz un laikam ir slims. Es izbijos un gribēju tūlīt pārbaudīt, kas noticis. Taču mani pārmāca nogurums, un es atkal aizmigu.

Pēc stundas pieklauvēja cits kopējs, kas nāca ar tādu pašu ziņojumu. Šoreiz es jau pēc pāris minūtēm atrados staļļos, bet bija jau par vēlu. Viens zilonis bija beigts un divi pārējie tuvu nāvei.

Pārbaudot izrādījās, ka beigtajam zilonim trijās vietās ir pārgrauzta pēdu āda. No ievainojumiem vēl sūcās asinis. «Žurkas!» iesaucās vecais kopējs. Ziloņa pēdu sarepējušajā ādā skaidri bija saskatāmi žurku aso zobu grauzumi. Abiem mirstošajiem ziloņiem bija tādi paši ievainojumi. Dzīvnieku noasiņošanu nekādi vairs nebija iespējams aizkavēt.» Tātad ziloņi bija tā pārguruši, ka nepamodās pat tad, kad tika nāvīgi ievainoti.

Nākamajā dienā zem vecā staļļa grīdas plankām tika atrastas un nogalinātas sešdesmit žurkas.

Pavisam citādi izturas tādi dzīvnieki, kuru rindas diendienā izretina laupītājzvēri. Pirmkārt, tie ļoti maz guļ. Stirnas, piemēram, diennakti guļ tikai divas stundas, turklāt šis laiks ir sadalīts trīs daļās: divas trešdaļas naktij un viena — dienai. Tātad stirnām nakts nebūt nav gulēšanas laiks.

Otrkārt, ari šo relatīvi īslaicīgo atslēgšanos no apziņas stāvokļa tās var atļauties tikai tāpēc, ka pat dziļā miegā arvien sadzird visvājāko'briesmu signālu un momentāni ir gatavas bēgt. Katrs mednieks zina, ka vieglāk ir trāpīt stirnai, kas ēd zāli, nevis guļošai. Ļoti reti izdodas nofotografēt brīvā dabā guļošas stirnas.

Rodas iespaids, ka ari guļošas vāveres it kā uzliek sev uz ausīm filtru, kas nesvarīgām skaņām neļauj traucēt miegu. Toties daudz klusākas skaņas, kas vēstī par briesmām, izkļūst filtram cauri.

Vāvere savā ligzdā var gulēt kā dieva ausī, kad vējš pātago zarus un lapās čabina stiprs lietus. Liekas, ka tāds negaiss tai bijis nebijis. Bet, tiklīdz tai pašā laikā pa koka stumbru rāpsies uz augšu cauna, šā trokšņa radītās daudz smalkākās vibrācijas gulētāju tūlīt satrauks.

Patiesībā tāpat notiek arī ar cilvēkiem: maza bērna mātes miegu naktī nespēj iztraucēt troksnis, ko uz ielas rada mājai garām braucošie satiksmes līdzekļi. Ja turpretī blakus istabā daudz klusāk ieraudāsies slimais mazulis, miegs uzreiz būs kā ar roku atņemts. Tātad miegs pat saasina jutekļu reakciju uz svarīgiem signāliem.

Lielo atšķirību starp grūti un viegli satraucamiem gulētājiem sevišķi labi var novērot akvārijā, ja tajā kopā mīt zelta zivtiņas un raibasari.

Abu sugu zivis naktī saldi guļ, protams, ar vaļējām acīm, jo gandrīz nevienai zivij nav plakstiņu. Ja pēkšņi ieslēdz gaismu, tad zelta zivtiņas, kuras cilvēks pats izaudzējis kā formu, miega pārņemtas, noveļas no ūdensaugu lapām, uz kurām vakarā nolikušās gulēt, un plivinās apkārt kā apmātas.

Turpretī raibasari, kurus pastāvīgi medī daudzas laupītājzivis, momentāni uztrūkstas un, vēl īsti neapjaušot, kas noticis, paniskās bailēs lec laukā no ūdens vai pat no baseina un dažreiz nositas, triekdamies pret stikla sienu.

Sis piemērs mums atkal atgādina, ar kādām baižmām sajūtām daudzi dzīvnieki ļaujas miega varai, ka tie vislabprātāk paliktu nomodā un censtos turēties moži tik ilgi, līdz nemaz vairs nespētu pretoties Morfeja skavām.

Bailes no nakts šajos dzīvniekos ir iemājojušas tik dziļi, ka nekad nav pilnīgi pārvaramas, pat tad ne, ja tie, kā, piemēram, zebra, žirafe vai zilonis, ir dzimuši zooloģiskajā dārzā, savā mūžā nekad nav nokļuvuši briesmās un nevienu pašu reizi naktī tos nav pārbiedējis ļauns ienaidnieks. Tomēr šie dzīvnieki arvien baidās un cenšas palikt nomodā, cik ilgi vien var, — citādi tie nemaz nespēj.

.la labi pazīstamais draugs — kopējs naktī klusiņām atnāk filca apavos, lai kaut ko paņemtu no staļļa, tad visi dzīvnieki satraukti pielec kājās, pirms vēl staļļa durvis ir vērušās.

Tas izklausās neticami, taču neviens cilvēks vēl nekad zooloģiskajā dārzā nav redzējis aizmigušu ziloni, ja vien šis milzīgais dzīvnieks nav pilnīgi zaudējis spēkus aiz pārguruma. Ko ziloņi dara naktī, to mēs uzzinājām tikai 1962. gadā, kad Kronbergas Opela zooloģiskajā dārzā tika uzstādīta infrasarkano staru televīzijas kamera.

Pērtiķi un cilvēkpērtiķi zooloģiskajā dārzā guļ daudz ciešākā miegā nekā brīvā dabā, kur tie pastāvīgi ir apdraudēti, — droši vien tas ir tāpēc, ka pērtiķiem ir relatīvi augstāka «inteliģence» un tie spēj labāk apjaust kopsakarības.

Ciešajam miegam ir pārsteidzošas sekas: zooloģiskajā dārzā labi atpūtušies "pērtiķi daudz sekmīgāk tiek galā ar «inteliģences» pārbaudes uzdevumiem nekā viņu ciltsbrāļi, kas mitinās meža biezokņos. Arī dažādus uzdevumus, kā, piemēram, sakraut kastes citu uz citas, pagarināt spieķi, savīt virves tā, lai varētu piekļūt citādi neaizsniedzamai barībai, un tamlīdzīgus trikus šie dzīvnieki spēj veikt tikai zooloģiskajā dārzā. Brīvā dabā tie pie šādām darbībām nav piedabūjami.

Novērojuši pērtiķus gan mūžamežā, gan stepē, varam teikt, ka daba tos apveltījusi ar daudz; lielāku saprātu un «inteliģenci», nekā tas praktiski būtu nepieciešams izdzīvošanai briesmu pilnā vidē.

Kāpēc? Tāpēc, ka «inteliģencei» ir jāpalīdz šiem dzīvniekiem tikt galā ar savas eksistences uzdevumiem ari tad, kad tie visu nakti ir aizvadījuši, drebēdami bailēs un gandrīz nemaz vai pat pilnīgi nemaz acu neaizdarīdami, tā ka nākamā diena tiem jāiesāk ar pavisam durnu galvu.

Domāšanas spējai jābūt pietiekamai arī tad, kad dzīvnieks nav izgulējies. Loģiski secinot, kļūst saprotams, ka tādam dzīvniekam, kas ir fiziski spirgts, arī psihiskās spējas ir daudz augstākas, nekā tas būtu nepieciešams. Pērtiķiem tātad «inteliģence» ir dota ar uzviju.

Tas droši vien ir bijis būtisks faktors «inteliģences» evolucionārajā attīstības ceļā līdz pat Homo sapiens inteliģencei — lūk, cik pārsteidzošas sekas tātad bijušas savvaļas dzīvnieku tramīgajam miegam!

Guļošu dzīvnieku novērošana zooloģiskajā dārzā ar infrasarkano staru televīzijas kamerām deva vēl rosinošu papildu rezultātu. Zinātniekiem, kas sēdēja pie ekrāniem blakustelpās, radās iespaids, it kā brīžiem dzīvniekus iztrūcinātu šausmīgi sapņi.

Vai dzīvnieki vispār sapņo?

Mēs zinām, ka suņi, kurus vislabāk varam novērot miegā, dažreiz šmakstina un rej, it kā ēzdami kaut ko gardu. Citreiz atkal tie rūc un smilkst vai arī vēdina ar asti un kustina gaisā kājas, it kā piedalītos medībās un skrietu. Bieži tie saceļ ausis vai ari izturas tā, ka liekas — tie sapņo par mīlu. Tad atskan arī satrauktas rejas, bet it kā no liela tāluma, jo, riedami miegā, suņi gandrīz nemaz never vaļā muti.

Pēkšņi miega pārņemtais suns pielec kājās, atņirdz zobus un nostājas draudlgā'pozā. Novērotājam tad ir tāda sajūta, it kā suns meklētu kaut ko acumirklī pazudušu. Suns vēl it kā neticīgi, ar aizdomām brīnās, bet tad pamazām atmostas, atgūst apziņu un lēnām nomierinās. Skaidrs, ka suns pamodies no kāda ļoti satraucoša sapņa.

Vai suns saprot, ka tas tikai sapņojis? Vai arī dzīvniekiem sapņi jaucas ar īstenību? Vai tie vispār spēj atcerēties to, ko sapņojuši? Neviens dzīvnieks mums to nekad nepateiks.

Zināmus secinājumus ļauj izdarīt tikai suņu īpašnieku stāstītais, proti: Duksis no rīta, tikko pamodies, bez jebkāda iemesla izturējās tā, it kā būtu dziļi aizvainots, gluži kā sapnī saimnieks tam būtu nodarījis kaut ko ļaunu.

Kad mana meita Nikola vēl bija mazbērna vecumā, es vairākkārt uztvēru, kā viņas apziņā sapņi jaucas ar īstenību.

Dažreiz mēs suņa sapni varam papildināt ar jauniem «piedzīvojumiem». Ievērojot, ka suns sapņo, mēs ar roku uzmanīgi aizskaram tā purnu. Drīz pēc tam suns kampj ar muti, kā gribēdams satvert trusi. Ja iedosim tam paostīt egļu skuju smaržu, tas reizēm izdarīs tādas kustības, it kā ietu pa mežu ošņādams. Ieelpojis kaulu vai desas smaržu, suns, atrazdamies sapņa varā, sāks gardi gremot un šmakstināt.

Tā kā kaķi pēc savas dabas ir nosvērtāki, to reakcija uz sapņiem ārēji ir daudz retāk pamanāma. Reizēm tomēr var novērot tos šņācam, murrājam un izlaižam nagus.

Zirgiem agrāk šausmīgus sapņus izraisīja kara piedzīvojumi. Tādi, kas kaujās bija ieguvuši cirtienu, dūrienu vai šāvienu brūces, vēlāk miegā bieži mocījās. Tie skaļi zviedza, spēra, koda, galvu mētādami, un vāļājās, it kā būtu nāvīgi ievainoti.

Ziemeļbrazīlijas vāverpērtiķis, kuru doktors H. Heisers turēja Cīrihes zooloģiskajā dārzā gluži kā savu mājas draugu, reizēm miegā smalkā balstiņā sauca «zīli». Tas ir šo mērkaķu sazināšanās signāls. Mūžamežā tie tā smilkst, juzdamies vientuļi un pamesti, un pārējie bara biedri tad tūlīt uzsāk glābšanas akciju. Vai zooloģiskajā dārzā pērtiķītis sapņoja par agrākajiem laikiem, kad tas vēl bija dzīvojis mūžamežā?

Pavisam reti gadās novērot arī, kā savā būri, spalvas sabozis, guļ kanārijputniņš vai Austrālijas meduspapagailis — acis tam ir cieši aizvērtas, bet ar mazliet pavērto knābi tas klusiņām svelpj vai vītero. Arī putni sapņo, tikai diezgan reti.

Ir divas metodes, ar kurām precīzi var noteikt, vai dzīvnieks sapņo vai ne: smadzeņu elektriskās darbības reģistrēšana ar elek-

hroencefalogrāfu (EEG), kas uzrāda atšķirīgus datus atkarībā no l.i, vai novērojamais objekts guļ vai ir nomodā, un acu āboiu kustību reģistrēšana.

Miega pētnieki ir konstatējuši, ka vienmēr, kad cilvēks sapņo, viņa acu āboli zem aizvērtajiem plakstiņiem dzīvi kustas šurp un turp, it kā sapņotājs sēdētu platekrāna kinoteātra pirmajā rindā un viņam nemitīgi vajadzētu grozīt acis uz kreso un labo pusi, lai visu uztvertu.

Tādas pašas acu ābolu kustības izdara arī visi augstākie dzīvnieki miega tā saucamajā REM fāzē (angliski: rapid eyemove- rneni1). Tas ir drošs pierādījums tam, ka šajos brīžos fantāzijā, kas atbrīvojusies no jebkuras realitātes, ari šie dzīvnieki pārdzīvo dramatiskus notikumus.

Ar šīm metodēm pagaidām ir varēts noteikt, ka sapņi rādās šādiem dzīvniekiem: suņiem, kaķiem, pelēm, oposumiem, žurkām, trušiem, aitām, kazām, ēzeļiem, rēzus mērkaķiem, šimpanzēm un dažiem putniem. Pētījumi ar bruņurupučiem un citiem rāpuļiem deva pārsteidzošus rezultātus: izrādās, ka šie dzīvnieki pazīst tikai parasto dziļo miegu, bet nekad nesapņo. Līdz šim vēl nav pētīta abinieku un zivju sapņošanas spēja.

Līdzīgā kārtā var noskaidrot, cik ilgi cilvēki un dzīvnieki, gulēdami miegā, sapņo.

Pieaugušiem cilvēkiem naktī dziļais miegs, kas norit pilnīgi bez sapņiem, un miegs, kurā rādās sapņi, parasti mainās šādā secībā: tūlīt pēc aizmigšanas sākas piecdesmit līdz septiņdesmit minūšu ilga dziļā miega fāze. Tai seko sapņu fāze, kas ilgst apmēram divdesmit minūtes. So frāžu maiņa naktī atkārtojas astoņdesmit līdz deviņdesmit minūšu ritmā.

Tātad katrs normāls cilvēks naktī sapņo trīs vai četras reizes, un šī sapņošana aizņem apmēram 20 procentu no kopējā guļamā laika. Cilvēkam pašam to ir grūti konstatēt, jo sapņi ātri aizmirstas. Ja gulētājs pamostas vēlāk nekā desmit minūtes pēc tam, kad ir sapņojis, viņš par sapni nekā vairs neatceras. Turpretī eksperimentos iesaistītās personas, kuras amerikāņu profesors V. K. Dements, miega problēmu pētnieks, pamodināja sapņu fāzes vidū, vienmēr tūlīt varēja pateikt, ko tās tikko kā ir sapņojušas.

Jaunie pētījumi ir atspēkojuši agrāk bieži pausto uzskatu, ka sapnis, kas guļošajam liekas ļoti ilgs, patiesībā esot tikai zemapziņas arhīvā noticis momentāns uzzibsnījums. Katrs sapnis ilgst apmēram divdesmit minūtes, tā tas ir gan tikai cilvēkiem vecumā no desmit līdz četrdesmit gadiem.

Sirmgalvji sapņo mazāk, caurmērā tikai 13,8 procentus no sava diennakts guļamā laika — sešām stundām. Turpretī bērni sapņo daudz ilgāk, un, jo mazāki tie ir, jo ilgāks ir sapņu laik Zīdaiņiem sapņojot paiet tieši puse no viņu sešpadsmit stundu ilgā guļamā laika. Pētnieki ir pat pierādījuši, ka pirms laika dzi mušiem zīdaiņiem 80 procenti guļamā laika paiet tik intensīvā smadzeņu darbībā, it kā tās izraisītu visneprātīgāko fantāzijas lidojumu.

Ko gan tikko dzimis bērns, kas vēl neko nav pieredzējis, var jau sapņot?

Profesors Dements paskaidro: akli cilvēki jau kopš dzimšanas sapņo tikpat intensīvi kā redzīgie, tikai viņu sapņi nav vizuāli. Var sapņot arī akustiski, taktili, odorāli un pēc garšas sajūtām. Sapnis savā primārajā veidā nebūt nav optisku attēlu virkne. Nervu sapņaktivitāte spontāni rodas smadzeņu stumbra sapņu miega centrā. No šejienes izejošie nervu pavedieni sniedzas arī līdz acu muskuļiem un iedarbina tos, vienalga, vai sapnī vīzijas rodas vai ne. Guļošā cilvēka acis tik un tā neko neredz. Tās ir kā spēļu bumbas, vairāk nekas.

Tā arī par jaunpiedzimušu bērnu var teikt, ka sapnis viņa smadzeņu stumbrā rodas, tā sakot, kails un tikai daudz vēlāk lielās smadzenes to ietērpj tēlos.

Tā daļa no guļamā laika, kuru dzīvnieki aizvada sapņojot, suņiem, kaķiem, pērtiķiem, aitām un citiem augstākajiem zīdītājiem ir apmēram tāda pati kā cilvēkiem. Mazgulētāji, kā, piemēram, žirafes, kas tomēr daudz snauž, savu sapņošanas normu acīmredzot izpilda ar nomoda sapņiem. Ievērības cienīgs atklājums ir tas, ka putni sapņo tikai 0,3 procentus no sava guļamā laika, bet rāpuļi, kā jau teikts, nesapņo nemaz.

Šie atklājumi padara visai sarežģītu jautājumu par sapņošanas vitāli svarīgo jēgu. Ko labu vispār dod sapņi?

To parādīja eksperimenti ar cilvēkiem, kuriem radīja kavēkļus sapņošanā. Profesors Dements un viņa līdzstrādnieki novēroja guļošo un, tiklīdz manīja aktīvas acu ābolu kustības, modināja viņu. Lai gan persona, ar kuru izdarīja eksperimentu, tika šādā veidā traucēta, tā tomēr ļot^ daudz laika varēja pavadīt dziļajā miegā. Taču pārsteidzošā kārtā dziļajam miegam vien nebija tik lielas spirdzinošas iedarbības, kādu tam līdz šim piedēvēja.

Nākamajā dienā cilvēks, kuram nebija ļauts sapņot, jutās kā salauzts, un viņa nervi bija pārkairināti gluži kā pēc miega tablešu lietošanas, kuras arī rada tikai bezsapņu miegu. Nākamajā naktī novērojamo cilvēku netraucēja, un tad tas sapņoja divtik ilgi kā parasti. Vajadzēja atgūt iekavēto sapņu daudzumu.

Tas izklausās paradoksāli, taču bez sapņu radītajiem nakts satraukumiem nav iespējams miegā īsti atpūsties.

Šādos eksperimentos ar cilvēkiem nedrīkst, protams, aiziet pārāk tālu. Tāpēc pētnieki ilgāku laiku kavēja sapņošanu dzīvniekiem, jt īpaši kaķiem. Sākumā dzīvnieki reaģēja ar tādu pašu pārkairinātību kā cilvēki. Kad tiem vēl ilgāk nejāva sapņot, tie dienā iegrima it kā nomoda sapņos: kā likās, tie vaļējām acīm redzēja un pārdzīvoja kaut ko tādu, kas patiesībā nemaz neeksistēja, un reaģēja uz to. Tas acīmredzot ir dabisks aizsardzības paņēmiens, kas pasargā no vēl ļaunākām nesapņošanas sekām. Kas var notikt, ja vēl ilgāk netiek Jauts sapņot, to parādīja eksperimenti, kuru norises laikā kaķiem smadzenēs tika bloķēts sapņu miega centrs.

Sapņu miegu rada nervu slēgums smadzeņu stumbrā, bet dziļā miega vadītājnervi atrodas pilnīgi citā vietā, lielajās smadzenēs.

Ja kaķim smadzeņu stumbrā bloķē šo sapņu miega centru, sākumā tas turpina dzīvot, it kā nekas nebūtu noticis. Tas guļ pat visai daudz, tikai vairs nesapņo — ne miegā, ne ari nomodā. Sekas tam ir arvien pieaugošs bezmiegs, kura dēl dzīvnieks galu galā nobeidzas.

Vai var būt vēl iespaidīgāks pierādījums tam, ka sapņiem ir svarīga dzīvības saglabāšanas funkcija?

Tā kā rāpuļi nesapņo nemaz, putni maz, bet augstākie zīdītāji un to skaitā arī cilvēki sapņo daudz, tad jāsecina, ka sapņi acīmredzot ir dabas «izgudrojums», kas dzīvības attīstības vēsturē radies samērā vēlu. Bet tā jau ir ar daudziem izgudrojumiem: ja tie reiz pastāv, tad bez tiem vairs nevar iztikt.

Sajā nodaļā iepriekš aprakstītais var radīt priekšstatu, ka starp cilvēku un dzīvnieku sapņiem nav būtiskas atšķirības. Tā patiesībā ari ir. Taču viena atšķirība pastāv, gan tikai graduāla, toties milzīga. [15] [1] Cilvēka prāta spējas attīstās indivīda socializācijas (mācīšanas un audzināšanas) gaitā. Viņa prāta potenciālam ir divi attīstības līmeņi: sapratne (racionālā domāšana) un intelektuālā (dialektiski loģiskā) domāšana. Tie cieši saistīti ar zemapziņu. Cilvēka sapņi kā zemapziņas elements pārvērstās formās atspoguļo viņa dzīvesdarbības problēmas, palīdz kompensēt psihofiziskās un sociālās pārslodzes, kalpo par svarīgu jaunradošās darbības «priekšspēli». Tikai cilvēkam piemīt īpaša veida «nomoda» sapņi — viņa pašattīstības ieceru, ilgu un ilūziju tēli, kas iedvesmo individualitātes radošo pašattīstību. — Red.

Sapņošanas laikā dažas sfēras ir it kā atslēgtas nost: pirmkārt, ārpasaules kairinājumu piekļūšana tīrajām smadzeņu halucinācijām, neskaitot jau minētos izņēmumus, un, otrkārt, prāta kontrole pār mežonīgi virmojošo sajūtu pasauli.

Ja apdomājam, ka tieši šī prāta kontrole nomodā esošam cilvēkam, ko daba apveltījusi ar lielajām smadzenēm, ir daudz stiprāka nekā kustīgam dzīvniekam, kura rīcību lielā mērā nosaka instinkti, tad ir iespējams tikai viens secinājums: atšķirība starp nomoda pasauli un sapņu pasauli mums, cilvēkiem, ir nesalīdzināmi lielāka nekā visiem citiem dabas radījumiem.

Citiem vārdiem sakot — mūsu sapņu pasaule nemaz tik ļoti neatšķiras no īstenības izjūtas, kāda dzīvniekiem ir nomoda stāvoklī. Reālās pasaules uztvere daudziem dzīvniekiem ir līdzīga cilvēku murgiem miegā.

Kad mēs sapnī jūtamies nonākuši augstāku, neizdibināmu, draudīgu spēku varā, kuriem nevaram pretoties, kad mēs, baiļu vai iekāres pārņemti, atrodamies it kā daļēji pazīstamā, bet daļēji svešā, neaprēķināmā pasaulē, kad gribam bēgt, bet netiekam ne soli uz priekšu, kad lidināmies viegli, kā eņģeļa spārniem un tūlīt pēc tam spēji krītam bezdibenī, kad pazīstamu cilvēku augumu kontūras kļūst svešādas, kad laiki saplūst kopā, griežas atpakaļ un vienmēr stereotipi atkārtojas, kad sekundes kļūst stundu garas un otrādi, kad fantāzijas pandemonijā viss, arī tas, kas atrodas tālu, tālu, šķiet vērsts tikai uz mums un vēstī par briesmām, it kā mēs būtu pasaules centrs, tad mēs sapnī zināmā mērā gūstam priekšstatu par to, kā daudzi pastāvīgi tramdīti medījami dzīvnieki, nomodā būdami, uztver pasauli ar visiem tai kopš sākta gala piemītošajiem baiļu izraisītājiem, naidīgiem spēkiem, izturēšanās normām, ēšanas priekiem un seksuālām baudām, ar ceļošanas dziņu, tieksmi pēc augsta stāvokļa, ar ilgām pēc draudzības un drošības, īsi sakot — ar visu maldinošo sajūtu labirintu, no kā dzīvniekus, kuriem taču trūkst prāta, spēj paglābt vienīgi viņu neizprotamie instinkti.

7. nodala Resnvēderu mūžs ir īss

Dažs labs mūsu laikabiedrs, ciezdams no sava izblīdušā ķermeņa liekā svara nastas, mierina sevi ar maldīgu iedomu, ka arī dzīvniekiem klājoties gluži tāpat, tiklīdz tie tiekot klāt pie neierobežotiem pārtikas krājumiem.

Jā, rešņi pat mēģina cilvēkam piemītošo aptaukošanās vājumu idealizēt un pasludināt par spēku, kas pierāda viņu plēsīgo raksturu; viņi domā tā: jo dzīvnieks ir agresīvāks, plēsonīgāks un rijīgāks, jo milzīgākus barības daudzumus tas aprij.

Bet kā ir patiesībā?

Izcils dzīvnieciskas rijības piemērs ir Amazones upē dzīvojošās laupītājzivis pireijas, kuras veselu vērsi, kas iebridis ūdenī, dažās minūtēs spēj saplosīt tiktāl, ka no tā paliek pāri tikai skelets. Ja šīm zivīm dotu barību neierobežotā daudzumā — cik ilgs laiks paietu, līdz tās pārvērstos bezveidīgās tauku pikās? Uz šo jautājumu mēģināja atbildēt dzīvnieku izturēšanās pētnieks doktors Rihards M. Fokss ar savu eksperimentu.

Divām desmit centimetru garām pireijām, kuras dzīvoja lielā akvārijā, viņš iedeva uzreiz divdesmit piecas tikpat lielas dzīvas zelta zivtiņas. Vai tagad sākās masu slaktiņš un asiņainas orģijas?

Nekā tamlīdzīga. Abas pireijas katru dienu apēda tikai vienu zelta zivtiņu, ko sadalīja savā starpā. Tā šim zivīm ir pilnīgi normāla dienas pārtikas deva.

Taču visām pārējām zelta zivtiņām plēsoņas jau pašā sākumā nokoda visas spuras. Šīs upurzivis bija gan vēl dzīvas, taču pilnīgi kustēties nespējīgas un kopš tā laika stāvēja vertikāli ūdenī ar galvu uz leju: tā nu bija radīta «pārtikas glabātava», kurā zivis turējās svaigas, nevarēja aizbēgt un bija apēdamas kurā katrā laikā!

Briesmīgās pireijas, dzīvodamas pārtikas pārpilnībā, nebūt nebarojās resnas un taukas, bet sagatavoja sev krājumu un ņēma no tā vienmēr tik, cik nepieciešams. Vesela vērša saplosīšana notiek tikai tad, kad tam metas virsū vairāki simti pireiju.

Ļoti līdzīgi izturas jaunās barakudas. Peldēdamas apmēram četri simti zivju lielā barā, tās regulāri ielenc un iznīcina medījamo zivju barus. Tās izveido ielenkuma loku un sadzen savus upurus jūras līcī tik cieši kopā, ka tie tur ir sablīvēti gluži kā siļķes mucā, un tad metas tiem virsū.

Tiklīdz barakudas ir paēdušas, tās slaktiņu pārtrauc. Tomēr tās nepeld vis projām, bet apsargā atlikušo laupījumu gluži kā ganu suņi savu aitu baru. Un tikai pēc divām dienām, kad tās atkal ir izsalkušas, barakudas no jauna zvejo savā barības «akvārijā».

Zīlītes piemājas dārzā izturas visuma tāpat. Kad putnu draugi ziemā tām izkar laukā barību, zīlītes nekad neapēd visu uzreiz. Gluži otrādi: pat riskēdamas ar to, ka citas zīlītes var notiesāt kādu daļu no.krājuma, tās tikai mazliet paknābā un tad aizlido meklēt barību vēl citur. Tās atgriežas tikai pēc kāda laika.

Šādā rīcībā slēpjas «gudrība», kas cilvēka prātam ir gājusi secen. Šie putniņi nekad neiztukšo vienu barības avotu, pirms nav atraduši citu. Tie arvien cenšas turēt rezervē vairākus krājumus. Labāk atstāt kaut ko arī svešiem putniem nekā izēst vienu barības krātuvi līdz pēdējai kripatai un pēc tam palikt ar tukšu vēderu, raugoties nāvei acīs. Putns, kas divas dienas neko nav ēdis, nobeidzas no bada.

Ka jāēd tikai tik daudz, cik ir nepieciešams, ka barība jātaupa, nevis jādzīvo kā lepnās dzīrēs, tas zīlītēm, šķiet, saprotams pats par sevi.

Šo piemēru virkni varētu vēl turpināt, cik vien tik, un beigās pieminēt arī govis, kam ganībās taču ir zāles pārpilnība, bet kuras tomēr nekad nepārēdas un vienmēr prot ieturēt slaido līniju.

Tie ir ļoti spēcīgi instinkti, kas dzīvniekiem liedz uzaudzēt sev resnu vēderu. Kaut gan daži izņēmumi pastāv, visumā tomēr starp savvaļas dzīvniekiem gandrīz nav treknu un ļumīgu eksemplāru.

Raksturīgi, ka visbiežāk novirzes no šīs likumības ir sastopamas mājdzīvnieku starpā. Tā nav nejaušība, ka resniem cilvēkiem ir ari resni suņi. Kas gan nepazīst šīs barojamās zosis, kurām barība tiek bāzta mutē vēl tad, kad pašam dzīvniekam tā jau sen apriebusies. Kas gan nav redzējis izlutinātos suņus, kuriem vēders velkas pa paklāju, vai arī ļumīgos kaķus, kuriem saimniece labprāt piesietu zem punča skrituļkurpi, lai tie vispār spētu pakustēties uz priekšu.

Un pats cilvēks, protams, ir zemes virsū visizplatītākā būtne, kas sev uzaudzējusi bezjēdzīgas lieko tauku masas. Kā gan tas nākas, ka attālināšanās no dabiskā dzīvesveida ir saistīta ar aptaukošanās briesmām?

Ja četrus vai piecus metrus garam milzu pitonam jāizvēlas, ko aprīt vienā paņēmienā — žurku vai piecdesmit kilogramus smagu sivēnu, tas vienmēr izšķiras par daudz mazāko porciju. Žurka tam ir pilnīgi pietiekams barības daudzums divām nedēļām. Būdama poikiloterms, kas gandrīz nemaz neražo pati savu ķermeņa siltumu, čūska iztiek ar tik maz barības, ka mums, cilvēkiem, tas rada izbrīnu. Apēdusi sivēnu, tā gavētu veselu gadu vai pat vairāk, līdz atkal justu izsalkumu.

Otrkārt, čūska, gluži pretēji cilvēkam, jūt lielu nepatiku pret pārāk bagātīgu maltīti. Lai sagremotu sivēnu, tai vajadzīgas vairākas nedēļas. It īpaši pirmajās dienās aprītais lielais laupījums ne tikai «spiež māgu», bet ari deformē čūskas ķermeni, padara to līdzīgu bezformīgam veltnim, laupa kustību un cīņas spējas.

Sajā laikā čūska savu ienaidnieku priekšā ir pilnīgi bezpalīdzīga. Ja šādā stāvoklī tai uzbrūk, piemēram, leopards vai ari cilvēki ar rungām, tā gandrīz eruptīvi atrij barības balastu un pēc tam atvieglināta laižas lapās.

Tāpēc arī milzu čūska labprātāk papūlas biežāk noķert kādu žurku vai putnu, bet apjomīgam laupījumam uzbrūk tikai tad, ja ir galīgi izbadējusies.

Bailes daudziem dzīvniekiem impulsīvi iedarbojas uz kuņģi. Gārnis, kas tikko kā pamatīģi pieēdies zivis, atvemj visu savu guvumu, ja to izbiedē klejojoši suņi. Tad tas var ātrāk pacelties gaisā. Tāpēc tautas valodā vemšanai ir radies drastisks, bet precīzs apzīmējums «barot zivis» [16] .

Vemšana ziemeļu fulmariem ir kļuvusi par īsteni iedarbīgu aizsardzības ieroci. Sis dižā vētrasputna mazais radinieks ligzdo daudzās Ziemeļatlantijas salās uz šaurām stāvu klinšu malām. Tur tas sēž neaizsargāts gluži kā uz paplātes un nespētu aizstāvēties pret neskaitāmiem klijkaiju, kraukļu, sniega pūču, jūras ērgļu un citu laupītājputnu uzbrukumiem, ja to katru reizi nepāri,iemtu šausmīgas bailes — tik lielas, ka tas ienaidniekam tūlīt iespļauj acīs visu sava kuņģa saturu.

Ziemeļu fulmaru kuņģa sula ir pretīgi smirdīgs, eļļains, lipīgs klīsteris, kas nekādi nav iztīrāms. Kāds putnu kopējs, kas pirms trīspadsmit gadiem bija saņēmis veselu šādu lādiņu, izmazgāja savas drānas un pakāra šķūnī. Visu šo laiku smaka nebija nozudusi. Kaijai, kura notraipījusies ar šo «elles piķi», jāmirst.

Arī cilvēkam bailes tieši ietekmē kuņģa darbību. Tikai viņam kuņģa saturs parasti aiziet parasto ceļu. Ārkārtīgi lielu baiļu gadījumā, ieraugot vēl varbūt asinis vai sakropļotus cilvēkus, arī mēs taču reaģējam tāpat kā gārņi.

Vidēji spēcīgu baiļu ietekmē cilvēki reaģē dažādi: ēd ārkārtīgi maz, pat nemaz vai arī neparasti daudz — atkarībā no tā, ar cik lielu agresivitāti viņi cenšas bailes kompensēt. Turpretī baiļu pārņemti dzīvnieki gandrīz bez izņēmuma reaģē vienādi: tie gavē.

Tīģeris, kas iekritis lamatās, ir gan bīstams, jo tas metīsies virsū un kodīs aiz bailēm, taču tas neapēdīs ne gabaliņa gaļas, kamēr baidīsies par savu dzīvību. Suns, kuram nomiris saimnieks, aiz bēdām var neēst tik ilgi, kamēr arī pats nobeidzas. Tomēr nav izslēgts, ka atturēties no jebkāda ēdiena to piespiež vienīgi bailes no vientulības svešajā pasaulē.

Pastāvīgi esošs, mainīgs baiļu tonuss, ko brīvā dabā rada no visām pusēm uzglūnošās briesmas, nepārtraukti mazina ēstgribu, it īpaši tādiem dzīvniekiem, kuriem plēsoņas uzbrūk visbiežāk.

To precīzi ir konstatējis profesors Edvards O. Praiss pētījumos ar baltkāju pelēm. Kad viņš lauka peļu tiešos pēctečus pārvietoja uz tiem svešu vidi, peles caurām dienām neko neēda, kaut gan turpat atradās pilni barības trauki. Citas peles, kuras varēja uzskatīt gandrīz par mājas pelēm, jo to divdesmit piecu paaudžu attālie senči pirms septiņpadsmit gadiem bija audzēti laboratorijā, turpretī svešajā vietā nebaidījās nemaz un mierīgi apēda savu parasto barības devu.

Te atklājās pieradināto dzīvnieku (un pašam pie sevis pieradinātā cilvēka?) pastiprinātās ēšanas dziņas cēlonis: mājdzīvnieku dzīves apstākļi, kuros gandrīz nemaz vairs negadās nonākt briesmu situācijās, notrulina visspēcīgākās baiļu izjūtas. Un tieši tas veicina apetīti.

Tātad savvaļas dzīvniekiem bailes ir vislielākais apetītes iegro- žotājs. Resniem dzīvniekiem nav ilgs mūžs, jo tie nav pietiekami izveicīgi cīņā par eksistenci.

Savvaļas dzīvnieku vidū mums būtu ilgi jāmeklē, ja gribētu atrast izņēmumus no šā likuma.

Tā nu resnvēderu meklēšanas ekspedīcija mūs starp citu noved arī dziļjūras mūžīgajā tumsā. Divus tūkstošus metru zem jūras līmeņa mājo melnā makšķerniekzivs, Tai ir šaušalīga milzu mute un aiz tās — smieklīgi maziņš miniķermenis. Taču vienīgais, ko citas dzīvās būtnes absolūtajā tumsā no šā elles nezvēra var saskatīt, ir — maza laterniņa, kuru šī zivs garas «asakas» gluži kā makšķeres kāta galā šūpo savas neredzamās mutes priekšā šurp un turp.

Ja nu cita dziļjūras zivs nodomā, ka mazā laterniņa pieder kādam ērti iegūstamam laupījumam, un piepeld šķietamajai barībai klāt, makšķerniekzivs iedarbina visvelnišķāko aprīšanas mašinēriju, kāda vien iedomājama. Melnā zivs eksplozīvi piepūš savu mazo vēderiņu trīstik resnu un gluži kā pa sprauslu iesūc sevī pamatīgu ūdens daudzumu līdz ar laupījumu.

Vienā kampienā tā var norīt upuri, kas ir divreiz tik liels kā pati makšķerniekzivs. Pēc tam vēders nokarājas zem makšķer- nieces kā milzīgs piepūsts balons, līdz kuņģī uzņemtais varenais barības daudzums ir sagremots.

Taču šāds resnums tikai tāpēc nav kaitīgs, ka makšķerniek- zivij nav ienaidnieku un tai kā jau medniekam, kas uzglūn saviem upuriem no paslēptuves, nav daudz jākustas.

Tāpat ienaidnieku nav lauvu tēviņiem, ja neskaita viņu pašu ciltsbrāļus. Turklāt laupījuma sagādāšana ir tikai mātīšu uzdevums, un tām vēl jāpagaida, kamēr viņu «vīri» paēd un notiesā pašus labākos gabalus.

Lauvām tātad būtu radīti visi aptaukošanās priekšnoteikumi. Kriss Makbraids ir novērojis, kā lauvas ēd: «Kad lauvas ir nomedījuši kādu lielu dzīvnieku, tie apēd milzum daudz gaļas. Lauvu Agamemnonu es redzēju tik pieēdušos, ka tas tik tikko spēja nostāvēt kājās, smagi elsa, slienājās un acīm redzami jutās visai nelabi. Tas nekustējās ne no vietas un gulēja ar tik pilnu vēderu, ka draudēja gandrīz vai pārsprāgt.

Ja gaļas ir pietiekami daudz, lauvas negausīgi ēd un ēd, līdz ir pieēdušies līdz kaklam. Pēc tam tie itin labi kādu nedēļu var iztikt bez ēšanas. Apvidos, kur ir maz medījamo dzīvnieku, šāda pieēšanās spēja var būt radusies vēsturiskās attīstības ceļā.»

Ari tādi dzīvnieki, kuriem pašiem gan nav nekādu bīstamu ieroču, bet kurus apsargā modri miesassargi, var atļauties piln- miesības luksusu, kā, piemēram, «meduspoda» jeb tuksneša skudras.

Ziemeļamerikas, Centrālamerikas un Dienvidamerikas, kā arī Āfrikas un Austrālijas sausuma joslās (kur aplūkojamais paņēmiens novērojams pie dažām sugām un katra suga to ir attīstījusi patstāvīgi) skudrām, ja tās grib izdzīvot, labajos laikos ir jāuzkrāj pietiekamas medus rezerves nākamajam bada periodam. Taču tās neprot veidot medus kāres kā bites.

Tāpēc katrā saimē ap seši simti darba skudru tiek pārvērstas par dzīvām pārtikas glabātavām. Kamēr vien var ievākt medu, citas biedrenes baro šīs skudras tik stipri, ka to ķermeņa pakaļpuse iekšā salietā medus dēļ izplešas simtkārt resnāka, apmēram ķirša lielumā. Piepildītas tik pilnas, ka vai plīst, tās tad nekustīgi k.irājas pie vairāku metru dzijumā ierīkotā mājokja velvētajiem griestiem gluži kā dūmenī žāvējami šķiņķi. Ja kādu stiprāk pagrūž, tā bezpalīdzīgi nokrīt zemē un sašķīst gluži kā lietus pile.

Vēlāk, kad pienāk bada laiki, kādreizējās barotājas sūc barību no šiem dzīvajiem medus podiem, līdz «sabiedriskais kuņģis» ir iztukšots. Tad medus podi sarūk un nobeidzas, un tiek aizmesti prom kā izdzertas pudeles.

Kļūt slaidām un atgriezties dzīvē vairs nav iespējams.

Termītu karalienes vēders spēj izplesties pat divsimt reižu lielāks. Termītu cietokšņa gandrīz betoncieto sienu un kareivju armijas apsargāta, tā tup savas seifam līdzīgās mītnes centrā; pa mītnes šaurajām durvīm nepārtrauktā plūsmā gluži kā pa konveijeru tek iekšā un ārā darba termīti, kas nepaguruši dienu un nakti baro karalieni ar speciālu barību — siekalu atdalījumiem — un tāpat nepārtraukti aizvāc no viņas dibenpuses izkārnījumus un svaigās oliņas, kuras tiek izdētas ik pēc divām sekundēm.

Cik maz ir spējīga kustēties karaliskā resnvēdere, tas kļūst redzams tādās reizēs, kad viss termītu cietoksnis ir krietni paplašināts un karalienes istaba tāpēc jāiekārto citā telpā. Groteskā gājienā, izgāžot pat iekšējās sienas, ierīkojot no jauna īpašas rampas un transporta ielas un paplašinot tuneļus, vairāk nekā simt strādnieku milimetru pa milimetram pārvieto karalienes smagās miesas, līdz jaunā troņa zāle ir sasniegta.

Termītu karalieņu negausīgā ēšana, kuras dēļ to svars pieaug pat divsimt reižu, ir iespējama tikai tāpēc, ka šīs resnvēderes baro un apsargā termītu valsts pilsoņi, kuru ķermeņa svars ir normāls. Ja šīs palīdzības nebūtu, šāds resnums kļūtu nāvējošs.

Karalienes resnais vēders patiesībā pirmām kārtām ir «olu dējamā mašīna», kas dara labu nevis viņai pašai, bet vairāk gan pēcnācējiem.

Arī dažu citu kukaiņu, piemēram, ērču un odu, mātītēm savu vēl nedzimušo mazuļu dēļ ir jāēd nevis «par diviem» kā topošām cilvēkbērnu mātēm, bet «par simtu».

Ērču mātīte var nodzīvot pat divus gadus, ne reizi neēdusi. Tā pieder pie vislielākajiem badošanās meistariem dzīvnieku pasaulē. Bet, reiz atradusi kādu upuri, tā piesūcas asiņu tik daudz, ka vai plīst. Posmkājis, kas pats sver tikai divus miligramus, septiņās līdz trīspadsmit dienās iesūc sevī līdz pat 400 miligramiem šīs «sevišķās sulas». Ja cilvēks šai ziņā gribētu tikt līdzi ērcei, viņam tādā pašā laikā vajadzētu notiesāt 14 tonnu pārtikas!

Tēviņus ērču mātītes spēj pievilināt tikai tādos brīžos, kad pašas sūc asinis. Pārošanās laikā tēviņš iezīžas asiņu pilnajā mātītes zarnā un nosūc mātītes tikko kā iegūto laupījumu. Tēviņš te parādās kā savas parazītiskās mātītes parazīts!

Sl groteskā rīcība tomēr nekaitē ne sievai, ne bērniem. Tāpēc ka, jo vairāk asiņu tēviņš mātītei nosūc, jo vairāk asiņu mātīte savukārt izsūc no cilvēka vai cita siltasiņu radījuma.

Odiem nav iespējas sarīkot šādas asiņainas kāzas uz sava upura ādas. Mātīte pārojas arī neēdusi, tikai cerēdama, ka nākotnē kaut kad izdosies piekjūt pie kāda asiņu avota. Līdz tam laikam tā vīrišķo sēklu saglabā savā ķermeņa dobumā.

Kad oda mātītei laimējas piesūkties daudz asiņu, tā izdēj ap pieci simti olu. Ja mātīte tiek iztraucēta, pirms tā piesūkusies pilnum pilna, tad olu tiek saražots attiecīgi mazāk. Vispārsteidzošākais ir tas, ka odu mātītes spēj radīt bērnus pat vēl tad, kad visas pūles atrast kādu barības avotu bijušas veltīgas.

Tad mātīte nolaižas pie kādas peļķes, lai dotos uz mūžīgo dusu. Tās iekšējie orgāni un pirmām kārtām lidojamie muskuļi izzūd. To substance pārvēršas olās. Tā odu mātīte pirms nāves spēj atstāt pasaulē vismaz pāris olu. Šeit meklējams izskaidrojums arī tam, ka tuksnesīgos apvidos, kur nav ne cilvēku, ne dzīvnieku, kas odiem noderētu par barības avotu, reizēm parādās un uzbrūk veselas šo mocītāju miriādes.

Citu daudzēdāju grupu veido visi tie dzīvnieki, kam bieza tauku kārta absolūti nepieciešama izdzīvošanai, kā, piemēram, zilie vaļi un finvaļi, kuri peld Antarktikas aukstajos ūdeņos un kuriem tauku slānis zem ādas vajadzīgs siltuma uzturēšanai. Tie veseliem centneriem aprij spīdvēžus — mirdzošus vēzīšus pirksta garumā.

Taču daudz vairāk zināšanu par ēstgribas iegrožošanu mums sniedz tādi dzīvnieki, kas audzē resnu vēderu nevis pastāvīgi, bet tikai dažus mēnešus gadā. Tie ir daži ziemas miega gulētāji un snaudēji. Tiem zināmā mērā ir vajadzīga paša ķermenī ierīkota barības glabātava, kas tos gulēšanas laikā apgādā ar pārtiku. Starplaikā — pavasarī un vasarā — šie dzīvnieki atkal parādās tik labā formā kā pēc attaukošanās kursa.

Brūnajiem lāčiem, piemēram, šis attaukošanās kurss nemaz nav saistīts ar askētisku badošanos un mokošu izsalkuma pārvarēšanu, bet gluži vienkārši noris kā samazināta, pavisam normāla barības uzņemšana.

Dzīvnieks, protams, nevar aprēķināt kalorijās voi arī ar saprātu regulēt, cik daudz vai ari cik maz tas vēl drīkst ēst. Šeit vēlreiz pierādās, cik nevarīgs var būt skaidrais saprāts salīdzinājumā ar instinktīvu dziņu. Cik daudz labu nodomu cilvēki upurējuši attaukošanās kursa laikā! Cik bieži salkums ir uzvarējis gribu! Cik ilgi gan tukli cilvēki nomokās ar smalki aprēķinātām diētām un tomēr neiegūst senilgoto slaido līniju, tāpēc ka parastajās ēdienreizēs viņi gan ierobežo ēšanu, bet starplaikos vienmēr no jauna padodas vājumam un našķējas ar kārumiem.

Tad jau brūnajam lācim, kas klausa tikai savam instinktam, lr daudz vieglāk. Neraugoties uz to vai ari tieši tāpēc attaukošanās kurss tam vienmēr noris ar panākumiem. Atkarībā no gadalaika daba tam vienkārši «pārregulē» izsalkuma sajūtas stiprumu.

Pavasarī un vasarā lācis jūtas paēdis jau ar samērā nelielu barības daudzumu. Turpretī rudenī ātri tiek aprīti milzīgi barības kvantumi, bet vēders joprojām kauc un kauc aiz izsalkuma. Tai laikā pekainis audzē sev biezu ziemas tauku kārtu. Bet novembrī izsalkuma instinkts gandrīz pilnīgi pazūd dažās dienās. Lācis vairs nejūt ēšanas kāri un omulīgi dodas uz ziemas gulu. Pavasarī tas atkal it kā «pats no sevis» ir šmaugs un slaids.

Sajās ēstgribas svārstībās, kas atkarīgas no gadalaikiem, līdz šim nepazītu variantu piedāvā melnais mežastrazds. Ziemas dienās šis putns ēd daudz vairāk nekā vasarā. Ap ziemsvētkiem tā svars caurmērā ir par 20 procentiem lielāks nekā ap lieldienām. Jo aukstāks laiks, jo mežastrazds kļūst taukāks.

Tas norāda vispirms jau uz to, ka šajā gadījumā ēstgribas stiprumu regulē nevis gadalaiks kā lācim, bet gan gaisa temperatūra. Jo aukstāks kļūst, jo vairāk barības mežastrazds knābā, vismaz tik ilgi, kamēr kaut kas knābājams vēl ir atrodams.

Salīdzinājumā ar brūnā lāča 100 līdz 200 kilogramu smago ziemas tauku daudzumu mežastrazda divdesmitgramīgā tauku kārta nekādā ziņā nav tik liela rezerve, lai ar to varētu iztikt visu ziemu. Ar to pietiek tikai divām trim spalgām naktīm un tikpat daudzām badošanās dienām. Taču bez šā niecīgā papildu tauku daudzuma putns nevarētu izdzīvot pat tik īsu laika sprīdi.

Tāpēc aukstums palielina mežastrazdu ēstgribu.

Varētu arī teikt, ka siltums mazina ēstgribu. Spilgts piemērs tam ir Eiropas mājdzīvnieki. Ja tos pārved uz tropiem, tiem no karstuma apetīte pazūd pilnīgi. Tie visu laiku guļ ēnā un noliesē tā, ka paliek kauli un āda, pat tad, ja visapkārt ir pļavas ar leknu zāli, kur varētu mieloties bezgalīgi. Tāpēc Eiropas liellopu šķirnes pretēji zebrām nav piemērotas tropu apstākļiem.

Mērenās joslas cilvēki reaģē apmēram tāpat kā viņu mīļie mājdzīvnieki. Kāds pazīstams maņu orgānu fiziologs, kura vārds šeit lai paliek neminēts, ir gluži velnišķi izdomājis, kā šo atzinumu izlietot praksē. Netīkamiem viesiem, kas jāuzņem tikai pienākuma pēc, viņš vienmēr liek uzturēties pārkurinātās telpās. Tad pie galda netiek daudz ēsts.

Arī tie, kas atvaļinājumu pavada dienvidos siltās piekrastēs, zina, ka ir diezgan viegli pusdienas aizstāt ar sauļošanos. Tā ir ļoti ieteicama recepte cilvēkiem, kuri vēlas atgūt slaidu vidukli.

Tā nu atkal esam sākuši runāt par faktoriem, kas veicina vai mazina ēstgribu.

Paēdušā, gurdenā smilšu krupi var uzkurināt milzīgu ēstgribu ja tam degunā iepūš miltu melnuja kāpuru smaku. Pilnīgi paē dusi haizivs, saodusi asinis, acumirklī pārvēršas badīgā, neprā tlgi plēsīgā briesmonī, kas aprij pat skārda kannas.

Ja šos dzīvniekus tik loti ietekmē miltu kāpuru un asins smaka, to pašu cilvēkiem nozīmē pavārmāksla. Kairinošās aromā tisko garšvielu smaržas, kas pilda franču un itāliešu restorānus spēj uzturēt ēstgribu arī tad vēl, kad vajadzība pēc kalorijām sen jau ir apmierināta.

Pamatīgu Hors d' ceuvre [17] pazīst pat istabas mušas. Ja tām pēc bagātīgas maltītes pasniedz vēl tikai desmit miljondaļas grama rauga un kazeīna, kas ir piena olbaltuma sastāvdaļa, tad tās uzņēmušas savā ķermenī šo vareno apetītes izraisītāju, tūlīt sāk atkal ēst kā neprātīgas, kamēr vai plīst.

Ja pat dažādiem dzīvniekiem ar nelielu stimulatoru palīdzību ēstgribu var palielināt tā, ka zūd jebkura mēra sajūta un tie kļūst par milzīgiem izēdājiem, kāds tad brīnums, ka arī cilvēks pārāk viegli padodas vilinājumiem, kas noved pie tukluma?

Nobeigumā aplūkosim vēl vienu parādību, kuru ignorē gandrīz visi uztura speciālisti un līdz ar to nelabvēlīgi ietekmē cilvēkus, kuri grib novājēt.

Piemēri no dzīvnieku pasaules mums māca, ka izsalkumam nav tikai viens veids vien. Meža skudrām, piemēram, ir pazīstami divējādi pavisam atšķirīgi izsalkumi. Skudrām, kas nodarbinātas ārpus mājas un patērē daudz fiziskā spēka, jo tām jānotekalē lieli attālumi, attīstās spēcīga kāre pēc cukura. Cukurs taču ir ķermeņa «degviela». Tāpēc tās diedelē cukuru no savām biedrenēm, kuras iegūst saldu sulu no «izslauktām» laputīm.

Iekšdarbu veicējas skudras, kuru uzdevums ir barot savus kāpuru stadijā esošos pēctečus un gādāt, lai to augošajam ķermenim pietiktu barības vielu, turpretī pirmām kārtām jūt salkumu pēc olbaltuma. Tālab tās no medniecēm saņem nogalināto kukaiņu «gaļu».

Kad zālēdāji nagaiņi, kā zebras un antilopes, ilgu laiku nav dabūjuši sāli, tie izjūt tik stipru sāls badu, ka, piemēram, Aus- trumāfrikā dodas tālos ceļojumos līdz kādam ezeram, kura ūdens satur nātrija bikarbonātu.

Līdzīgā kārtā pastāv arī stiprs kaļķa bads, galvenokārt putniem. Tas izpaužas tā, ka putni jūt nepārvaramu tieksmi knābāt visu, kas ir balts.

Agrāk, kad divriteņu spuldzes vēl darbināja ar karbīdu, šī baltā, graudainā, ārkārtīgi indīgā viela parasti tika turēta uz balkoniem. Kaļķa badā esošie dārza putni, to ieraudzījuši, tūlīt alkatīgi metās ēst un, protams, nobeidzās.

Sāda dzīvnieku izturēšanās varēja likties nesaprotama un pašnāvnieciska tikai tiem, kas nezina, ka kaļķa bads putniem rada Instinktu knābāt visu balto.

Mūsu uztverē visdīvaināko salkumu pēc kaut kā īpaša jūt krokodili: tiem kārojas dūres lieluma akmeņu. Siem rāpuļiem ir nepieciešams turēt kuņģī akmeņus, lai ar šo «dzirnakmeņu» palīdzību samaltu barību, turklāt tie noder par balastu, kas samazina cēlējspēku un ļauj ērti gulēt zem ūdens.

Kad pagājuši vairāki mēneši, akmeņi nodilst. Krokodils aug. Kādu dienu tam atkal kārojas jaunu akmeņu.

Cik dažāda var būt cilvēku kāre pēc kaut kā īpaša, tas, kā par brīnumu, vēl nav izpētīts. Viens tomēr ir skaidrs: mēs varam attīstīt sevī briesmīgu kāri pēc cukura.

Daudzas attaukošanās teorijas pamatojas vienīgi uz kaloriju aprēķinu, kurā cukura patēriņš nav paredzēts. Turklāt cukurs tiek pilnīgi izsvītrots no ēdienu kartes tāpēc, ka tas, tāpat kā visi ogļhidrāti, nekustīgā ķermenī pārvēršas tauku slānī.

Pacientiem, kuri stingri ievēro cukura lietošanas aizliegumu, kāre pēc kaut kā salda top dienu no dienas arvien lielāka un beigu beigās kļūst tik nepārvarama, ka viņi tai pakļaujas. Līdz ar to zūd izredzes, ka dārgi maksājušais un mokošais badošanās kurss dos rezultātus.

Labie nodomi sabrūk, tāpēc ka kaloriju aprēķinā nav ievērotas cilvēka iedzimtās tieksmes.

Visas abstrakti konstruētās dziedniecības metodes, kurās aizmirst, ka mēs, cilvēki, esam dabas radījumi, tikai pasliktina to, ko tās sola uzlabot.

II. KA IZTURAS DZĪVNIEKI, NONAKUŠI NĀVES BRIESMAS

8. nodaļa

Savvaļas dzīvnieki pārceļo uz lielpilsētām

Lielpilsētām piemīt maģisks pievilkšanas spēks, kas iedarbojas ne tikai uz cilvēkiem, bet dīvainā kārtā ari uz savvaļas dzīvniekiem.

Kaut gan «mākslīgo klinšu kalnu» ielu aizās vairāk putnu panīkst un nobeidzas nekā izaug, kaut gan «sociālajā» dzīvē izplatās ārkārtīgi sakāpināta seksuāla aktivitāte, kuras sekas ir bērnu pamešana novārtā, neprātīga agresivitāte un izvirtība, kaut gan netīrība, smirdoņa, troksnis un indes grauj veselību — pastāvīgais dzīvnieku pieplūdums no laukiem šos lielpilsētas Moloha radītos zaudējumus pat vairāk nekā izlīdzina.

Dzīvnieki masveidā bēg prom no laukiem. Stirnu bari jau ganās starp moderno pavadoņpilsētu augstceltnēm, jo tiem gājēji, bērni un automašīnas šķiet mazāk bīstami nekā mednieki mežā. Lapsas jau ošņājas pa labklājības radīto atkritumu konteineriem. Londonā 1976. gadā bija jau trīs tūkstoši sarkano lapsu. Naktīs dažas aizklīst pat līdz Trafalgāras laukumam. Zosu vietā tās medī baložus un galvenokārt klaiņojošus kaķus.

Truši parādās jau pilsētas māju pagalmos, kaut gan Hamburgā vien ik gadus divdesmit oficiāli norīkotu mednieku nogalina apmēram 18 000 trušu (vairāk gan ar balto sesku nekā ar skrošu palīdzību).

Eži naktīs skraidelē pa tukšo galveno satiksmes ielu notekām, kaut gan automašīnas sašķaida tos, kuri nevis bēg, bet savelkas kamolā.

Rietumberlīnē, Heiligenzēes kapsētā, meža cūku bari izrakņā kapus, apgāž pieminekļus un vazā aiz deguna pilsētas medniekus. Kad mednieki gaida slēpnī, cūkas ir nedomā iet uz kapsētu. Bet, tiklīdz vīri paliek mājās, šīs nešķīstenes sarīko īstu spokošanās stundu.

Dažās Losandželosas priekšpilsētās meža dzīvnieku balsis ik naktis modina augšā aizmigušos iedzīvotājus, jo apkārt klaiņo prēriju vilki jeb koijoti, medīdami suņus un mājas kaķus vai arī mielodamies ar «maitām» — tas ir, ar vaļējās virtuvēs atstātām desām un bifštekiem.

Klejojošajām žurkām lielpilsēta līdz ar siltā ūdens pievadu un centrālapkures ierīkošanu ir kļuvusi par īstu Eldorado. Ņujorkā — metropolē ar deviņiem miljoniem iedzīvotāju — tagad mitinās deviņdesmit miljonu žurku. Šie pretīgie radījumi ielavās namos pa kanalizācijas sistēmu. Tās iepeld pa klozeta ierīcēm un tādējādi iekļūst jebkurā zemāko stāvu dzīvoklī.

No divdesmit miljoniem bandikutžurku, kuras dzīvo Birmas galvaspilsētā Rangunā, nesen žurku iznīcināšanas akcijā, kas izmaksāja visai dārgi, tika nogalināti trīspadsmit miljoni.

Bīstamus ienaidniekus žurkas kopš 1970. gada ir ieguvušas Ņū- orleānas kloākās. Krokodili un aligatori tur iekļūst pa citu ceļu nekā žurkas. Proti, ASV ir kļuvis pat par modi turēt mājkustoņu vietā… krokodilus, kamēr tie vēl mazi. Kad šie minizvēri paaugas, «dzīvnieku draugi» tos nepārvieto vis uz vannu, bet iesviež klozetā un kopā ar savu slikto sirdsapziņu iedzen, burtiski, pazemē, kur krokodili medī žurkas un pa reizei kanalizācijas strādniekiem iekož kājās.

Šis pūķu dzimums gūst sev papildspēkus arī virszemē. Kopš Floridā un Luiziānā aligatori kā izmirstoši dzīvnieki ir ņemti stingrā aizsardzībā, tie atkal ir milzīgi savairojušies. 1970. gadā to bija 52 000, 1974. gadā — ap 300 000 un 1976. gadā jau sasniedza 650 000.

Šie līdz četrus metrus garie briesmoņi drīz vien apjauta, ka no cilvēkiem vairs nav jābēg, un tagad tie guļ saulē uz golfa un tenisa laukumiem, māju dārzos, pilsētu parkos un uz dzīvas satiksmes ielām. Turklāt tie notiesā divi simti dolāru dārgus pūdeļus un labi barotus kaķus, kā arī, ielavījušies kažokzvēru fermās, — nutrijas, ūdeles, ūdrus un jenotus.

Līdzīga situācija kā ar krokodiliem karstajos dienvidos ir radušies ar leduslāčiem aukstajos ziemeļos. Netālu no Kanādas pilsētas Cērčilas — Hudzona līča ziemeļrietumu krastā — 1972. gadā apmēram 60 leduslāči atklāja komunālās atkritumu izgāztuves priekšrocības. Tā kā iedzīvotāji baidījās par savu dzīvību, divdesmit četri lāči tika iemidzināti, ar lidmašīnām nogādāti pieci simti kilometru tālu prom uz dienvidaustrumiem un palaisti neapdzīvotā, mežonīgā apvidū. Taču jau pēc divām nedēļām tie visi bija atgriezušies pie izgāztuves. Tagad atliek tikai vest uz turieni iespējami vairāk atkritumu, lai leduslāči nesāktu nogaršot cilvēku gaļu.

Globālā savvaļas dzīvnieku parceļošana uz lielpilsētām ir vērojama pat Indijā. Gaišā dienas laikā Aizsardzības ministrija Deli

pieredzēja ienaidnieka vienības iebrukumu. Uzbrucēji rāpās aug gar ēkas fasādi, lēca iekšā pa logiem un izdemolēja skapjus slepeniem dokumentiem. Indiešu kareivji tomēr uguni neatklāj jo uzbrucēji bija svētie — vesels bars rēzus makaku, kurus hind reliģija aizsargā tāpat kā pa ielām staigājošās zebu govis.

Jau vairākus .gadsimtus makaki Indijā dzīvo ne tikai mežos, be ir kļuvuši arī par pilsētu klaidoņiem. Tā sakot, būdami piederīg gandrīz vai zemākām kastām, tie pulcējas tur bandās un nodar bojas ar zagšanu gluži kā «Trīsgrašu operas» [18] varoņi.

Pēdējos gados tie ir uzsākuši pat masveida bēgšanu no laukiem uz civilizācijas metropolēm. Pēc skaitīšanas datiem, 1969. gadā mežos dzīvojuši vairs tikai 12 procenti Indijas makaku, turpretī ciemos un pilsētās 76 procenti. Atlikušie 12 procenti ir iemanījušies vai nu slaistīties gar celmalām, vai uzturēties tempļos.

Indiešu zoologs doktors Šeo Dan Singhs, kas jau bērnībā rotaļājies ar makakiem savas dzimtās pilsētas pagalmos, gadiem ilgi ir pētījis pārmaiņas, kādas šo dzīvnieku izturēšanās veidā radījusi pāriešana no mūžamežiem uz lielpilsētu. Viņa atklājumiem ir tik milzīga pamācoša nozīme visa savvaļas dzīvnieku pilsētniecis- košanās fenomena izpētē, ka ir nepieciešams pie tiem šeit sīkāk pakavēties.

Visvairāk uzmanību piesaista pārmaiņas barības izvēlē. Mūžamežu iemītniekiem ir jāiztiek ar augļiem un lapām, turpretī lielpilsētnieki ir sevišķi iecienījuši vārītus un pamatīgi vircotus ēdienus, kā ari visādus konditorejas izstrādājumus.

Sos kārumus tiem, protams, parasti neviens nedāvina. Tāpēc pilsētu makaki pretstatā saviem brāļiem, kas godīgi vāc pārtiku mūžamežā, ir kļuvuši par īstiem zagļiem. Savu dienišķo maizi tie sagādā ar visrafinētākajiem trikiem un blēdīšanās manevriem un atrodas pastāvīgā karastāvoklī ar mājsaimniecēm, kuras uzmana savus pieliekamos, un ar tirgusbūdu īpašniekiem, kas ir apbruņojušies ar rungām. Tādas palaidnības, kādas dara Vilhelma Buša [19] pērtiķis Fips, Indijā diendienā redzamas ik uz soļa.

Ka Indijas makakus varētu- indēt, šaut vai visādi iznīdēt, kā VFR to dara ar baložiem, tas indiešiem nenāk ne prātā. Augstākais sods, kādu var saņemt zaglīgs svētais mērkaķis, ir pamatīgs pēriens.

Ar smagiem miesas bojājumiem drīzāk jārēķinās cilvēkiem. Makaki gan nav garāki par sešdesmit centimetriem. Taču, ja kāda namamāte negrib savu iepirkumu somu atdot mērkaķēnam ar labu un cer gūt uzvaru «virves vilkšanā», mazulis sāk tik spalgi brēkt,

it kā atrastos dzīvības briesmās. Tad tūlīt no malu malām un stūru niem drāžas turp viss divdesmit, piecdesmit vai pat septiņ- csmit makaku lielais bars, lai glābtu bērniņu no briesmām. To llvēku skaits, kurus makaki savainojuši tiktāl, ka jāiet slimnīcā rstēties, ir krietni liels.

Tāpēc doktors Singhs dažādi ir izmēģinājies vairākus šādus dzīvniekus, kas slaistās pilsētas ielās, aizdabūt atpakaļ pie dabas — iz tuvējiem mežiem. Visas pūles tomēr bijušas veltīgas. Jo mežā aizvestajiem Indijas makakiem bija prātā tikai tas, ka tūlīt jāskrien atpakaļ uz pilsētu, kaut gan tur tos sagaida bīstama cīņa par katru kumosu. Maģiskais civilizācijas pievilkšanas spēks ir iedarbojies arī uz dzīvniekiem.

Makaku bari ir sadalījuši savā starpā nelielus pilsētas rajonus gluži tāpat, kā to dara gangsteru bandas Čikāgā. Meža rēzus mērkaķi vēl ir īsti nomadi un katru nakti pārguļ citā vietā, turpretī pilsētu iemītnieki savas stingri noteiktās teritorijas aizstāv pret kaimiņu baru iebrukumiem. Tātad mērkaķiem diendienā jākaro ne tikai ar cilvēkiem, bet arī ar svešiem sugasbrāļiem.

Sī spēkošanās turklāt notiek pēc visai sarežģītiem likumiem. Kādā Deli priekšpilsētā dzīvoja četri makaku bari: ļoti spēcīgs klans, kurā bija apvienojušies ap piecdesmit makaku, otrs apmēram trīsdesmit makaku liels bars un vēl divas mazākas grupas, kurās katrā bija kāds ducis indivīdu. «Lielvalsts» piederīgie reizumis devās patvaļīgos sirojumos pa visām trim svešajām teritorijām, turpretī vidējā lieluma bars drīkstēja rādīties tikai abu vājāko grupu apmetnēs, bet nekad nebāza degunu stiprā klana valstībā. Abas mazās grupas uzdrīkstējās tikai aizstāvēt savas teritorijas centru pret savstarpējiem iebrukumiem, bet nekad neielaidās cīņā ar skaita ziņā lielākajiem bariem.

Ik reizes, kad vājāka grupa laikā nebija pamanījusi stiprākā karaspēka tuvošanos vai nepaguva pietiekami ātri pazust, vai arī kad tai bija nogriezts atkāpšanās ceļš caur pagalmu, sākās niknas kaujas. Trijos mēnešos tika novēroti vismaz divdesmit četri kautiņi, un ne mazums makaku bija sakosti līdz asinīm.

Kauja sākās tad, kad abas naidīgās puses bija izveidojušas īstas frontes līnijas viena pret otru. «Homēriski,ļ> iebrēkušies, vairāki spēcīgi makaki pēkšņi izrāvās no frontes līnijas, metās uzbrukumā un pēc īsa cīniņa atkal atgriezās savējo aizsardzībā.

Sis novērojums pelna īpašu ievērību, tāpēc ka dzīvnieku starpā kautiņi gandrīz vienmēr ir individuāli.

Mežā var paiet mēneši, līdz divi veģetāriešu bari viens otram uzbruks. Pilsētā pastāvīgās eksistences cīņas dēļ sadursmes acīmredzot notiek daudz biežāk un kauja izvēršas reizi trīs vai četrās dienās. Tieši šis apstāklis Indijas makakos ir attīstījis kareivī- gumu, kāds piemīt arī daudzu pirmatnējo tautu cilvēkiem.

Pastāvīgās cīņas ar naidīgiem makaku bariem un cilvēkiem ir radījušas pārmaiņas ari pilsētas makaku sadzīvē. Meža makaku vidū barvedis ir nepieejams tirāns. Maltītes vietā neviens cits grupas piederīgais nedrīkst kopā ar viņu ēst. Reizēm gan riesta laikā barvedis atjauj piedalīties maltītē ari savai mīļākajai sievai un tās bērnam. Taču jau dažas dienas pēc «kāzām» tās klātbūtne atkal kļūst nevēlama.

Pilsētā rēzus makaku barvedis nav tik stingrs. Tur tas pastāvīgi atļauj vairākām mātītēm un bērniem — apmēram ceturtajai daļai no visa bara — kopā ar viņu notiesāt salaupīto barību. Makaki ir paraduši dalīties savā starpā ar barību tāpēc, ka te tās ir mazāk un tā ir kopīgiem spēkiem jāiekaro pārdrošos uzbrukumos.

Toties pilsētu makaki ir nevis miermīlīgāki par saviem mežā mītošajiem radiniekiem, bet krietni kareivīgāki. To ir pierādījis doktors Singhs, pētījot agresivitāti. Ka makaku bari pret svešiem izturas pastiprināti naidīgi, bet paši toties turas kopā jo draudzīgāk — tā ari, kā liekas, ir izdzīvošanas likuma nosacīta parādība ārkārtīgi naidīgā vidē.

Tāpēc ari ievainotiem sava bara locekļiem makaki pašaizliedzīgi palīdz. Reiz kāds indietis — dzīvnieku izturēšanās pētnieks — redzējis, ka pārāk ziņkārīgs makaku mazulis iekritis vaļējā kanalizācijas šahtā. No tumšās bedres atskanējuši šaušalīgi kliedzieni. Viss bars, ārkārtīgi satraukts, tūlīt sapulcējies pie cauruma. Izskatījies tā, ka arī visi pārējie gatavi lēkt tur iekšā. Tā būtu došanās nāvē. Pēdējā acumirklī, pirms tie tiešām būtu lēkuši, doktoram Singham izdevies mazuli izglābt.

Varbūt pilsētas makakiem ir mazāk bērnu nekā meža maka- kiem tāpēc, ka pilsētas makaki ir vairāk apdraudēti. Uz simt pieaugušiem makakiem mežā ir piecdesmit bērnu, bet pilsētā tikai trīsdesmit astoņi.

Tikpat krasa ir atšķirība starp dzimumiem. Mežu makaku barā mātīšu ir četras reizes vairāk nekā tēviņu, bet pilsētā tikai divas reizes vairāk. Barvedis mežā padzen lielāko daļu vecāko tēviņu, jo baidās, ka tie var kļūt bīstami sāncenši. Pilsētā turpretī vadonis atzīst par priekšrocību to, ka barā ir vairāk spēcīgu tēviņu, kas var gādāt barību un cīnīties pret svešu makaku bariem.

Visiem tēviņiem tomēr nekādā ziņā nav atļauts stāties intīmās attiecībās ar mātītēm. Apmēram puse no vīrišķajiem bara locekļiem, kuri pieder pie zemākām «kastām», neapmierinātu vēlmju dēļ ir kļuvuši impotenti. Šī parādība ir jau pazīstama: zems stāvoklis dzīvnieku pasaulē valdošajā hierarhijā rada stresa situāciju, kas nelabvēlīgi iespaido attiecīgo dzīvnieku dzimumorgānus.

Salīdzinot meža makaku vienmuļo dzīvi, ko galvenokārt aizpilda augu'barības vākšana, ar pilsētas iemītnieku atjautīgajām un ilckpilnajam gaitām, varētu domāt, ka pilsētas ir izveidojusies stipri inteliģentāka makaku forma.

Dzīvnieku ķērājiem Indijā doktors Singhs maksāja septiņus dolārus par vienu pilsētas makaku un tikai divus dolārus par meža makaku. Tomēr ķērāji daudz labprātāk strādāja mežā, «jo šos dumjos dzīvniekus ir daudz vieglāk apmānīt nekā slīpētos pilsētniekus».

Kādā eksperimentā makakiem parādīja pa apli braucošu rotaļu vilcienu. Meža makaki pret to izturējās pilnīgi vienaldzīgi, bet pilsētas iemītniekos tas izraisīja visai dzīvu interesi. Vai no tā var secināt, ka pilsētnieki tiešām ir inteliģentāki par «lauciniekiem»?

Pārsteidzošā kārtā «inteliģences» pārbaude parādīja, ka tā nebūt nav. Makaku vidū gan bija liela individuāla inteliģences starpība. Caurmēra līmenis tomēr pilsētas un meža makakiem bija vienāds. Acīmredzot pastāvīgie treniņi, ko pilsētas makaki jau no mazotnes veic diendienā, vairo viņu dzīves pieredzi, bet ne «inteliģenci».

«Par to, kā pilsētas dzīve ietekmē cilvēku izturēšanos, lai spriež lasītājs pats,» raksta doktors Singhs.

Urbanizācija līdzīgā kārtā izraisa ievērojamas pārmaiņas arī citu dzīvnieku izturēšanās veidā, tā spiež likt lietā visu savu atjautību un pat pārsteidzošu izdomu.

Hamburgas ostas saldētavās saviesušās jau veselas mājas peju populācijas. Tās neredz ne dienu, ne nakti un nekad nedabū ieelpot svaigu gaisu. Taču tās ir iemanījušās dzīvot pastāvīgā mīnus desmit grādu temperatūrā. Midzeņus saviem mazuļiem tās iekārto saldētā gaļā izgrauztos caurumos. Tādējādi tās ir apgādājušās gan ar mitekli, gan ar barību, vārdu sakot — ir atrasta leiputrija un turklāt vēl drošība pret noindēšanu vai iznīdēšanu ar gāzēm.

Zvirbuli, kas, starp citu, lielpilsētu kā dzīves telpu atklājuši tikai kopš 1870. gada, strazdi un zaļžubītes vij savas ligzdas no avīžu papīra un atkritumiem uz gaismas reklāmu neona caurulēm. Tur gan nakts pārvēršas par dienu, taču putniem labāk patīk gaišums un siltums nekā tumsa un aukstums.

«Vēlīns pārnācējs», kas pavasara naktī ap pulksten diviem grīļīgiem soļiem steberē uz mājām, izbrīnījies ierauga pilsētas strazdus, kas, satupušies uz televīzijas antenas, ielas laternu blāvajā gaismā pilnā balsī dzied, kamēr laukā vēl melna nakts. Šie strazdi kļuvuši par «lakstīgalām», un tas atnes pat bioloģisku labumu, proti: dienā satiksmes līdzekļu radītajā troksnī diezin vai kāda mātīte vairs spēj sadzirdēt tēviņa mīlas pilno un aicinošo svilpošanu. Tāpēc satikšanās tiek pārcelta uz mierīgākajām nakts stundām.

Tehnika savukārt sagādā līdz šim neapjaustas iespējas putnu vidū lielākajam klaudzinātājam dzenim: Hamburgā, Lokštetē, pavasarī katru ritu ap pulksten četriem kāds dižraibais dzenis klau dzina savas mīlas dziesmas nevis uz koka stumbra, bet gan u metāla staba, pie kura vaļīgi karājas ceļa zīme; tas klaudzina tik ilgi, līdz sāk skanēt viss stabs. Ar šā «mūzikas instrumenta» palīdzību dzenis pie savas sugas «dāmām» gūst sevišķi lielus panākumus.

Zaļās dzilnas var kļūt par pilsētas iemītniecēm visur tur, kur tās ir iemācījušās aizstāt koka mizu ar mūra sienu. Dažviet tās iegūst pat pārtiku, kaldamas ar cementa javu aizziestās akmeņu salaidumu vietas, kur no spraugām gadās izvilkt pa kukainim vai zirneklim.

Tomēr dzīvošana cilvēku tuvumā dzeņiem reizēm ir saistīta ar pārpratumiem. Kad dzenis pie meteoroloģiskās stacijas koka ietvarā dzird tikšķam meteoroloģisko instrumentu, tas domā, ka tur kādi insekti grauž koku, un kaļ tik ilgi, līdz instruments ir saknābāts driskās. Kad es reiz, pabeidzis darbu dārzā, atstāju zem koka savu modinātāju, kāds dižraibais dzenis ņēmās tam apkārt tik ilgi, līdz modinātājs «izlaida garu»!

Liekas, ka uz pilsētu pārgājušie savvaļas dzīvnieki saviem su- gasbrāļiem ir īsts paraugs. Jaunākais piemērs, kas to apliecina, ir sudrabkaijas. Tās gan ir atklājušas pilsētu kā barības avotu jau kopš 1889. gada, taču perēt līdz šim joprojām devās uz Ziemeļjūras salām.

Bet kopš 1950. gada Anglijas pilsētās mītošās un kopš 1976. gada Vilhelmshāfenē un Brēmerhāfenē iemājojušās kaijas ir ieguvušas atziņu, ka pilsētu jumtu ainava perēšanai ir labāk piemērota par kāpu joslu. Tā kā kaiju mazuļi nekad neiet tālu prom no ligzdām, tad briesmas, ka tie varētu nokrist no jumta, ir visai nelielas.

Pats no sevis prasās izteicams šāds pareģojums: tā kā uz dzīvi pilsētā pārceļojušās sudrabkaijas jau barojas no atkritumu tvertnēm un — gluži kā baloži! — ēd pat to, ko pabārsta cilvēki, tā kā tās atklājušas, ka perēt var arī uz jumtiem, tad var domāt, ka tās arvien vairāk iekaros pilsētas, arī tās, kas atrodas tālāk zemes iekšienē, līdz kādu dienu liksies gandrīz neticami, ka sudrabkaijas patiesībā ir jūras putni.

Par pilsētniekiem kļuvušo putnu skaits patlaban ir jau milzum liels. Ornitologi saskaitījuši, ka 1966. gadā Hamburgas teritorijā bijis 37 900 zvirbuļu, 19 400 mājas baložu, 15000 melno meža- strazdu, 6700 zaļžubīšu, 4200 zīlīšu, 4700 mājas strazdu, 3600 lauku baložu, 2300 svīru, 2200 zilzīlīšu un 25 citu sugu putnu, kopā 120 000 putnu.

Ja melnie mežastrazdi pavasarī izvēlas par dziedāšanas tribīnēm televīzijas antenas un zibensnovedējus un, tur stāvēdami, cenšas ar saviem spēcīgajiem un daiļskanīgajiem svilpieniem pievilināt mātītes, padzīt sāncenšus un pārvaldīt «savu» ēku bloku

Kluži tāpat, kā tie reiz, raudzīdamies no augstākā plūškoka zara, valdīja pār meža izcirtumu, tad te ir jābūt notikušam kaut kam loti svarīgam.

Vēl pirms simt piecdesmit gadiem, izņemot lauku piekūnus, nevienā pilsētā nebija brīvi dzīvojošu putnu, pat zvirbuju ne. Veronas mūros Romeo un Džuljeta nevarēja dzirdēt ne cīruļus, ne lakstīgalas. Šekspīrs, kas pats dzīvoja laukos, dziji maldījās. Robeža starp pilsētu un laukiem bija stingri novilkta ar pilsētas mūri. Tam vienā pusē bija namu jūra, kurā nav gandrīz nekādas veģetācijas, otrā pusē — pilnīgi neapbūvētas pjavas un tīrumi. Šo kontrastu putni nespēja pārvarēt.

Tie, protams, viegli būtu varējuši pārlidot mūriem pāri, bet atšķirība starp dabu un ķieģeļu būvju sablīvējumu bija tik milzīga, ka putni vienkārši nespēja savu dzīvesveidu pietiekami radikāli pārkārtot. Tas izdevās tikai tad, kad pārēja no laukiem un mežiem uz pilsētu vairs nebija tik krasa.

Tomēr ar to noslēpums vēl ne tuvu nav izzināts. Ap 1914. gadu melnie mežastrazdi pilsētās dzīvoja tikai uz; rietumiem no Oderas— Neises līnijas. Kopš tā laika šie putni, plašā frontē virzīdamies no rietumiem uz austrumiem, iekaro pilsētu pēc pilsētas. 1962. gadā šī «fronte», kā ziņo poļu pētnieki, sniegusies apmēram līdz līnijai Kaļiņingrada—Varšava—Lemberga. Putnu virzīšanās ātrums ir apmēram seši kilometri gadā. Drīz vien melnie mežastrazdi ielidos Bjalistokā un Brestā.

Kā lai izskaidro šo pilsētu «pārstrazdošanas» fenomenu? Tā cēlonis nevar būt vienīgi jau minētā pilsētas un lauku krasās robežas nojaukšana. Tai nav šādas noteiktas ģeogrāfiskas virzības. Varbūt daži strazdi pamet jau apgūtās pilsētas, dodas uz jaunām, šķērsodami lauku novadus un tādējādi parādīdami saviem vēl nepieredzējušajiem sugasbrāļiem, kā var iekārtoties uz dzīvi pilsētā?

Tas izklausās absurdi. Bet kā lai citādi izskaidro melno meža- strazdu pilsētnieciskošanās plānveidībai līdzīgo virzību? Pagaidām samierināmies ar atziņu, ka mēs to vēl nezinām.

Visdīvainākais savvaļas dzīvnieku pārceļošanā uz pilsētu ir tas, ka sākumā tiem šī namu jūra šķiet augstākā mērā dzīvību apdraudoša vieta. Tad daži īpatņi apgūst iemaņas, kas dzīvi šajā civilizācijas tuksnesī tomēr padara iespējamu. Tiklīdz šis solis ir sperts, dzīvnieki sāk izturēties tā, it kā no šā brīža dzīvot būtu vērts vienīgi pilsētā — gluži tāpat kā daudzi cilvēki. Var novērot arī, ka atsevišķi pilsētā mītošie dzīvnieki savus «atklājumus», kā urbanizēto dzīvi iekārtot tīkamāk, spēj nodot tālāk citiem. Spilgtākais piemērs tam ir Anglijas slavenās piena pudeļu zīlītes.

Anglijā zīlītes ir iemācījušās atvērt agri no rīta pie namdurvīm noliktās piena pudeles, nostāties uz augšmalas, ieliekties dziļi iekšā un dzert krējumu.

Zinātnieki ir pierādījuši, ka šo paņēmienu atklājušas viena vai vairākas «izgudrotāj zīlītes» ap 1914. gadu. Tām noteikti ir lieli noderējusi dabas dotā spēja pārknābt cietus sēklapvalkus un at- lupināt vaļīgu koku mizu. Apkārtējās zīlītes šo paņēmienu noska-' tījās. Ir jau pierādīts, ka daudziem putniem piemīt apbrīnojama spēja iemācīties kaut ko no citiem tikai ar noskatīšanos vien. Dzīvei pilsētā vispār ir piemēroti tikai tādi dzīvnieki, kas ir sevišķi «apdāvināti». 9

Tādējādi piena pudeļu atvēršanas māka pieredzes apmaiņas-!ļ ceļā izplatījās pa visu zemi. 1956. un 1957. gadā arī Rietumvācijā, Hamburgas kūrortā, tika pamanītas zīlītes, kas darbojās gar piena ] pudelēm. Vai tam pamatā bija pašierosme vai arī no Anglijas! «importēta ideja», to diemžēl nav iespējams noskaidrot. Katrā ziņāļ šis cerīgais pasākums ticis iznīdēts jau dīglī tādējādi, ka neviens ļ pārtikas tirgotājs vairs nav licis pienu pircējiem pie durvīm.

Daudzi putni tikai pilsētā īsti parāda, ko visu tie prot un var. Mājas baloži sastrēgumstundās centrālajos laukumos kļūst par īstiem autotoreadoriem. Kas to lai zina, ko tie, izplūdes gāzu mākoņu apņemti, var uz asfalta knābāt, taču tie ik minūti tā dēļ riskē ar dzīvību. Kad autobraucējs jau ir nodomājis: «Nu gan man viens ir pakļuvis zem riepām,» — balodis automašīnas aizmugurē atkal parādās sveiks un vesels.

Zvirbuļiem divas reizes vajadzēja pielāgoties pilsētas dzīvei. Pirmo reizi ap 1870. gadu, kad tie atrada ceļu no laukiem uz metropolēm, un pirms dažiem gadiem atkal, kad tiem nācās piedzīvot lielāko katastrofu pilsētas zvirbuļu vēsturē, proti: zirgu pazušanu no ielām.

Vienmēr tiek apgalvots, ka zvirbuļi esot piebiedrojušies cilvēkiem jau pēc pēdējā leduslaikmeta. Tās ir blēņas, šie putni, nākdami no Priekšāzijas stepēm, piebiedrojās zirgiem, pareizāk sakot, «zirgāboliem», no kuriem tie izknābāja pussagremotos auzu graudus.

Jau toreiz tie pulcējās baros un bija izstrādājuši lielisku izlūkošanas un ziņošanas sistēmu, ar kuras palīdzību tika pavēstīts, kur tuvumā atrodami zirgu mēsli. Atradējs tūlīt sacēla spārnos visu zvirbuļu saimi.

Šī pati priekšzīmīgi funkcionējošā dzīvā sistēma tagad, kad uz ielām zirgu mēslu vairs nav, rūpējas par to, lai čivinātāju bars atrastu, nomēģinātu un tūlīt apgūtu jebkuru citu barības avotu, kādu tik vien var iedomāties.

Gluži tāpat kā Indijā makaku vidū, arī zvirbuļu baros līdzās labajām pieredzes apgūšanas spējām pastāv labi organizēta sociāla kārtība, kas šiem putniem palīdz izdzīvot lielpilsētas apstākļos.

Lūk, dzīvnieku augstākais sasniegums, pielāgojoties dzīvei pilsētā: gluži tāpat kā peles ir ieperinājušās saldētavās, tā zvirbuļi atraduši siltākas vietas — noliktavas, piemēram, Hamburgas ostā.

eselas zvirbuļu paaudzes tur pavada savu mūžu, ne reizi neizli- ujot laukā, lai paelpotu svaigu gaisu un ieraudzītu saules gaismu.

Arī lauku piekūni mācās arvien vairāk cienīt civilizācijas sa- fclegumus. Piekūns jau sen vairs nav vienīgais pilsētā nakšņotājs, kas visu dienu medīdams lido pa laukiem un pilsētas mūros nododas tikai riestam. Jau sen tas vij ligzdu ne tikai baznīcu torņos, bet arī modernu augstceltņu ventilācijas šahtās, fabriku mūros, ||as rafinēšanas rūpnīcu cauruļu līčločos, augstsprieguma elektropārvades līniju stabos, automaģistrāļu tiltu spraišļu caurumos un televīzijas torņos.

Šim elegantajam plēsīgajam putnam, gluži kā cilvēkam, reizēm grūti pilsētā sakoncentrēt uzmanību. Leipcigā ir kāds ķieģeļu ļjazometrs, kura ārējo sienu rotā daudzi dekoratīvi logi. Šeit cieši cits virs cita vairākos stāvos ligzdo ne mazāk par deviņiem pie- kūnu pāriem.

Pārsteidzošā kārtā tiem tur klājas tāpat kā cilvēkiem milzīgo dzīvojamo bloku vienveidīgajos namos, kur bērni, veci cilvēki un Iedzērušie visai bieži nevar atrast sava dzīvokļa durvis. Arī putni ļ<mc logailas, iedēj vienu olu tur, citu atkal citur, sēstas perēt te šur, te tur, pat uz svešām olām, un ķildojas savā starpā; tie ir pārpratumi, kas apdraud nākamo paaudžu dzīvi.

Kāda drenu cauruļu grēda pilnīgi apmulsināja Londonā iemitinājušos sarkankrūtīti. Mātīte gribēja perēt daudzajos «tukšajos dobumos». Taču tā vienmēr sajauca caurumus un beigu beigās cieši citu pie citas savija veselas divdesmit trīs ligzdas. Vienā tā iedēja četras olas, otrā — divas, trešajā vēl vienu un perēdama plēsās vai pušu. Lai gan putns ļoti pūlējās, tas bija pārstrādājies un, protams, neizperēja līdz galam nevienu olu — cik skumjš lielpilsētas darba trauksmes un darba rezultātu simbols!

Tā neizbēgami izvirst arī lielpilsētā mītošo dzīvnieku tikumi.

Mākslīgajā akmeņu tuksnesī ir siltāks nekā brīvajā dabā. Pilsētas klimata iespaidā pavasaris pienāk divas nedēļas agrāk. Dzi- mumdziedzeri nobriest priekšlaicīgi. Tas nozīmē, ka jaunajiem dzīvniekiem ātrāk iestājas dzimumgatavība. Un putniem ir gandrīz divtik daudz tēviņu kā mātīšu, jo pilsēta vilina galvenokārt «vīriešus». Tie nu tur nododas seksuālai baudai.

Putni, kas parasti ieraduši dzīvot monogāmijā, pāriet uz daudzsievību, kaut gan mātīšu ir mazāk. Mūsu parku ūdeņos mītošo mežapīļu vidū ļoti izplatīta ir izvarošana, pēc kuras mātīte tiek varmācīgi noslīcināta.

Zvirbuļi pēc pirmās perēšanas priekšlaicīgi atkal sāk pāroties un savus nevarīgos mazuļus vienkārši izmet no ligzdas. Melnie mežastrazdi agrāk perēja divas reizes gadā, bet tagad — četras vai piecas reizes, tomēr kopumā tie izaudzina mazāk bērnu nekā agrāk.

Taču pilsētas dzīvniekiem tas viss acīmredzot tik loti pati® ka pat kādreizējiem gājputniem ir pārgājusi vēlēšanās lidot prbiļM Meža strazdi katru rudeni dodas uz siltajiem dienvidiem, bet viņB pilsētas ciltsbrāļiem ceļošanas dziņa ir zudusi.

Senā bērnu dziesmiņa, kurā tik jauki izteikta vēlēšanās, lafl «strazdi pelēkie*un melnie, žubītes un citi» atkal atgrieztos no siltajām zemēm, uz lielpilsētu spārnaiņiem sen jau vairs neattiecas! Tie pastāvīgi paliek Sodomā un Gomorā.

Skaidrs ir viens: jo modernāka kļūst pilsētbūvniecība, jo lie«i lākus betona gigantus cilvēks būvē — jo kaitīgāka dzīvniekiem! nākotnē atkal kļūs pilsēta. Dzīvnieku paradīze lielpilsētā ir jau ap-ļ draudēta.

Vienveidīgajās, kailajās taisnstūra augstceltnēs pat zvirbuļll vairs nerod patvērumu, ja vien jumiķi nav atstājuši kādu spraugu.- Pagrabu betona sienas un tērauda durvis pat pelēm un žurkām' rada grūti atrisināmas eksistences problēmas — un tas jau kauti ko nozīmē!

Starp betona milzeņiem ierīkotie zālienu laukumiņi, kas tiek] pļauti divreiz nedēļā, pavadoņpilsētās rada tikai ilūziju par saskari ar dabu. Šeit nav krūmu, kur melnajiem mežastrazdiem vīti ligzdas, tāpēc arī sliekas zemē paliek neizknābātas.

Ja krūmu rindas tomēr tiek iestādītas, mežastrazdi tūlīt «ieņem»] visu teritoriju. Putni tad veltīgi pūlas turēties cits no cita tālāk ar] savām skaistajām dziesmām. Tā kā kaimiņu saviešas arvien vai-j rāk, tad visās malās pastāvīgi notiek nežēlīgi putnu ķīviņi un. gaisa kaujas. Viena no skaistākajām putnu dziesmām pārapdzīvotības stresa ietekmē pārvēršas par pretīgu ķērkšanu vai arī izzūd pavisam. Putni saprot, cik bezmērķīga ir dziedāšana, un klusē.

Mātītes nedēj vairs piecas olas, bet tikai divas vai pat vienu. Mazuļus no rīta aiznes kaķi, vai arī tie iet bojā veco putnu ķīviņos.

Par spīti tam visam, šis Molohs — pilsēta — ar maģisku pie-| vilkšanas spēku saista pie sevis lielu skaitu dzīvnieku — gluži' tāpat kā daudzus cilvēkus.

9. nodala Civilizācijas radītais šoks

Kāda briesmīga vīzija, kas attēlota utopiskos šausmu romānos,, ir kļuvusi dzīves īstenība: insekti uzņem sevī cilvēku izgudrotos iznīcināšanas līdzekļus, lai šo indi jauna ķīmiskā kara formā lietotu savu ienaidnieku nonāvēšanai.

Mūsu civilizācijas saindēto vidi lietderīgi izmanto bezspārnu lauku siseņi, kas sastopami Floridā. Attiecībā uz barību tie nav izvēlīgi. Laboratorijā šāds sisenis grauž pat avīžpapīru un pastmarkas. Un ar sevišķu kāri tas ēd tieši tās nezāles, kuras cilvēki enšas iznīdēt ar kodīgām vielām, pazīstamajiem herbicīdiem 2,4 % di-hloro-fen-oksi-etiķ-skābe).

Dīvainā kārtā siseņi ar to nebūt nesabojā sev kuņģi. Šo ķimi- aiiju tie savā ķermenī vēl mazliet pārveido, tā ka augu inde pārvēršas par insektu indi.

Ja agrāk šiem lidot nespējīgajiem siseņiem uzbruka, piemēram, skudras, tad tie no dziedzeru atverēm, kuras atrodas abās krūšu pusēs, izšļāca brūnu, putojošu šķidrumu, kas skudras gan atbaidīja, taču vispār bija nekaitīgs. Tagad šis kukaiņu pasaulē mītošais «smidzinātājs», pamatīgi pieēdies herbicīdus, izdala nāvējošu mikstūru.

Tādējādi augu iznīdētāju lietošana lauksaimniecībā veicina siseņu vairošanos un skudru iznīkšanu. Šis piemērs lieliski parāda, ka cilvēks, iejaukdamies dabas procesos, nespēj paredzēt, cik daudzveidīgas var būt šīs rīcības sekas.

Pilnīgi neiedomājamas pārvērtības izraisa arī naftas izplūdumi jūrā, kas radušies sakarā ar kāda tankkuģa avāriju vai naftas dziļurbumu platformas bojājumu. Tie iznīcina miljoniem jūras dzīvnieku, bet rada īstu leiputriju jūraszvaigznēm, kas pēkšņi savairojas tik milzīgā daudzumā, ka jau pēc dažiem mēnešiem katru piesārņotā jūras dibena kvadrātmetru apdzīvo līdz piecpadsmit jūraszvaigžņu.

Tā sauktie deterģenti, tas ir, ķimikālijas, ar kurām cilvēki saista naftu ūdens virspusē vai arī liek tai nogrimt jūras dibenā, bloķē ožas orgānus daudziem dzīvniekiem, kas mitinās jūras dzīlēs. Tie visi pēkšņi vairs nevar saost tuvojošās jūraszvaigznes smaku un zaudē iespēju glābties bēgot.

Vēdekļgliemenes nespēj īstajā laikā aizcirst ciet savus vākus, jūras gliemeži nemetas kā citkārt klumpaču klumpačiem prom rekorda ātrumā, sprogkāj vēžiem vairs neizdodas pārklāties ar gļotainu aizsargplīvuru, no kura jūraszvaigžņu kājas slīd nost, jūrasvēži vairs nespēj griezt ienaidniekam pretī savas spīles.

īsi sakot — mūsu civilizācijas radītā jūras piesārņošana sagādā jūraszvaigznēm īstu paradīzi zemes virsū, kas gan nepastāv sevišķi ilgi.

Taču tas vēl nav viss. 1978. gada septembrī Arizonas universitātes zinātnieki kāda notekūdeņu filtra nogulsnēs atklāja jaunu mikrobu, kas pārtiek no visāda veida šķidrā kurināmā, ziežeļļām un fosfātiem. Kas citiem nes nāvi, tas šim ir dienišķā maize!

Jau vairākus gadu desmitus ilgā drausmīgā piesārņošana ar naftas produktiem, kuru cenšas novērst ar attīrīšanas ierīcēm, šīm vicainajām baktērijām droši vien radīja ekoloģisku nišu, kurā ir attīstījies šis naftasēdājs, kas nosaukts par Acinetobacter phos- phadevorus. Tas sadala vairāk naftas ogļūdeņražu nekā visi c līdz šim pazīstamie mikroorganismi.

Liekas, ka vienmēr atradīsies kāda dzīva būtne, kas spēj iem tināties pat visnetīrākajos apkārtējās vides indīgajos produkt un tad pēkšņi pacelties kā Fenikss no pelniem, — sākumā būtne gan ir tāda*, ko var saskatīt tikai mikroskopā; taču princip ir jāatzīst, ka nākotnē var kļūt par reālu faktu konstatētā iespēj ka nedabiski dzīves apstākļi rada nedabiskus monstrus un visa drīz tie varbūt savairosies vēl drausmīgākos apmēros.

Minētie piemēri tomēr neparāda ne jaunu dzīvības attīstīb. formu, kas var pilnveidoties nākotnē, pielāgodamās civilizācijai ne arī izdzīvošanas paņēmienu, ko daba «atradusi» saindētā vidē Cik riskanta var kļūt šāda pielāgošanās māka, to es gribētu demonstrēt ar Ķīnas krabju ieviešanās piemēru.

Notekūdeņi, kas no Hamburgas tiek ievadīti Elbē, rada gandrīz visām zivīm un citiem ūdens iemītniekiem absolūti nāvējošu «netīrumu barjeru». Viens no nedaudzajiem izņēmumiem ir 1912. gadā no Ķīnas Vācijā ievazātais Ķīnas krabis. Tam neko nevar padarīt pat vislielākie netīrumi. Šis krabis var dzīvot pat Elbes laivu dibenā satecējušajā smirdošajā ūdenī, kas ir gluži melns no netīrumiem un satur daudz ziežeļļu.

Laikposmā no 1920. līdz 1970. gadam, kad dzīvība upēs, galvenokārt Elbē un Vēzerē, no arvien lielākā daudzumā ievadītajiem notekūdeņiem pamazām izmira, šie desmitkājvēži tur dzīvoja kā īstā Eldorado. To skaits pieauga miljardiem reižu, un, katru gadu nārsta laikā ceļodami no savas nārsta vietas — Ziemeļjūras sēkļa — augšup pa upi, tie aizkļuva līdz pat Prāgai.

Pie Elbes aizsprosta, kur dzīvniekiem jāatstāj ūdens, lai apietu šo šķērsli, ik gadus saķēra ap 45 miljoni Ķīnas krabju un pārstrādājot ieguva no tiem 500 tonnu vistu barības, taču krabju demogrāfiskais sprādziens no tā itin nemaz nepavājinājās.

Neizsīkstošu barības daudzumu šiem vēžiem, kuru muguras bruņas sasniedz sešdesmit milimetru garumu, sagādāja galvenokārt notekūdeņu saindētie, «novājinātie un mirstošie dzīvnieki. Šie krabji ir arī maitēdāji un labprāt tiesāja nost daudzās beigtās zivis, vēžus un gliemjus, kuru milzīgais klājiens veidoja īstus tehnizētās pasaules līķu laukus!

Tagad upēs vairs nav dzīvnieku, kas varētu iet bojā. Visa dzīvība ir izmirusi. Līdz ar to pienākuši grūti laiki arī Ķīnas krabjiem. Taču tie ir apbrīnojami gavētāji. Tie var dzīvot bez barības mēnešiem ilgi. Vienīgās dzīvās būtnes, kas tiem gadās ceļā pat pēc pamatīga gavēņa, ir — pašu sugasbrāļi. Tā nu Ķīnas krabji kjūst «kanibāli». Ar bruņām klātie krabji metas virsū galvenokārt tādiem saviem brāļiem, kuri tikko kā ir nometuši bruņas. Tādējādi tie paši sevi masveidīgi iznīcina un kļūst par minoritāti, kuru tagad (1978. gadā) nav pat vērts vairs pieminēt.

Ja civilizācijas iespaidā vienam otram dzīvniekam tiek radīta leiputrija, tad tā ir uzlūkojama vienīgi par grotesku pārejas formu ceļā uz katastrofu.

Turklāt vislielākās briesmas rada ne tik daudz vides saindēšana ar civilizācijas produktiem, par ko līdz šim nemitīgi diskutēts, cik absolūti neparedzamās sekas. Jo mēs nezinām, ko darām!

Neparedzēta iedarbība atklājās arī, kad ASV, Mičiganas štatā, Kāds zemeņu fermas īpašnieks nopūta savu automašīnu ar jauno sintētisko laku Dupli-Color. Svaigā, vēl nenožuvusī lakas kārta stipri pievilināja šļācējas skrejvaboles, kas ir bīstami zemeņu kaitēkli.

Tūkstošiem vaboļu metās uz svaigi lakoto mašīnu, jo tā smaržoja tieši tāpat kā dzimumviela, ko izdala vaboju mātītes tēviņu pievilināšanai. Tūlīt, protams, tika radīts skrejvaboju masveida iznīcināšanas līdzeklis, ar kura palīdzību tās varēja ievilināt indes traukos, atdarinot seksuālās vielas smaržu.

Arī kāds cits civilizācijas produkts gluži negaidīti palīdzēja iznīcināt miljoniem kukaiņu. Pirms vairākiem gadiem Brazīlijā elektropārvades tāllīnijās tika uzstādīti jauni transformatori. Sagadījās tā, ka to dūkoņas stiprums bija 550 herci. Tas tieši atbilda tonim, ar kādu malārijas odu mātītes aicina tēviņus uz pārošanos. Tā nu šie odi mīlestības aklumā metās uz transformatoriem, kur tie momentāni gāja bojā veseliem miljoniem.

Vēl šausmīgāks ir atklājums, kuru zinātnieki izdarījuši, novērojot circeņus. Ja tos mazliet saindē ar kukaiņu iznīdēšanas līdzekli E 605, tie nenobeidzas, bet kļūst par varen agresīviem monstriem.

Ja tēviņam, kas patlaban čirkst savu aicinātājsaucienu, pielaiž klāt pēc mīlas iztvīkušu mātīti, šis kavalieris nesāk vis kāzu dziesmu, kā to parasti dara normāli circeņi, bet izgrūž mežonīgu kaujas saucienu, kas domāts tikai tam, lai iebiedētu savus vīriešu kārtas sāncenšus insektu dziesmu karā, un pats metas bēgt.

Turpretī mātīte, kas arī viegli saindēta ar E 605, nemaz nedomā bēgt. Tā arī kļūst agresīva, pielec savam kavalierim vēl tuvāk klāt un rādās visai dusmīga. Tā nu abi partneri, kuriem vajadzētu nodoties mīlas priekiem, apstrādā viens otru kožot un sperot.

Tātad ķimikāliju iedarbība uz «dvēseli» zināmā mērā ir salīdzināma ar tīri fizisku saindēšanos, tikai tā noved pie dzīvnieku pašiznīcināšanās un atņem tiem spēju radīt pēcnācējus.

Tāda pati iedarbība kā automašīnu lakai uz šļācējām skrej- vabolēm, transformatoru dūkoņai uz malārijas odiem un E 605 uz circeņiem ir arī ielu laternām uz spīdvaboļu kāpuriem, kurus tautā sauc par jāņtārpiņiem.

Vai vīriešu kārtas jāņtārpiņi, vakara nokrēslī viena vai divu metru augstumā lidodami līgavas lūkoties, sajauc jāņtārpiņu mātītes mirdzēšanu ar cilvēka radītiem mākslīgajiem gaismas ķea meņiem? ■

Tas ir atkarīgs no tā, par kuru no jāņtārpiņu sugām ir runaļ Lielajam jāņtārpiņam ir diezgan stabils «skaistuma ideāls», koj iemieso mātītes vilinošā gaisma. Viss, kas pēc krāsas, spilgtumam lieluma un formās atšķiras no dabiskā gaismas signāla, tam neJ liekas ievērības cienīgs. Ar kabatas laterniņu to parasti nevari pievilināt. V

Gluži citādi izturas mazo jāņtārpiņu tēviņi. Tie domā, ka viss, kas vien spīd, ir to mātītes. Jo gaismas avots spilgtāks un lielāks, jo pievilcīgāks tas šķiet, kaut arī tam nebūtu ne mazākās līdzības! ar mātītes laternu. Šis nakts kavalieris nevilcinoties nolaižas uz kabatas laternas, uz degošas sveces, kuras liesmā tūlīt sadeg gluži kā naktstauriņš, vai arī uz citas sugas mātītes, ar kuru tad stun-ļ dām ilgi veltīgi nomokās, cenzdamies pāroties.

So neattapību savas sugas mātīšu atrašanā daba mēģina līdz-j svarot citādi: ar tēviņu pārpilnību. Mazo jāņtārpiņu vidū tēviņu] ir piecreiz vairāk nekā mātīšu. Tātad dabas kalkulācijā neveik-ļ sminieki tēviņi ir paredzēti jau no paša sākuma. 1

Taču aprēķinos, protams, nav ņemti vērā mūsu tehnikas sasnie- ļ gumi: ielu laternas, apgaismoti logi, automašīnu lukturi. Mazo jāņtārpiņu tēviņu uztverē arī šīs lietas ir tik pievilcīgas «mātītes», 1 ka tie mīlas tvīksmē Jauj šīm mākslīgajām «gaismas reklāmām»  sevi apžilbināt; tie arī tad vēl nespēj atbrīvoties no malda, kad vārda pilnā nozīmē ir jau iekrituši, bet īstās mātītes pa to laiku j veltīgi tup zālē un spīgujo.

Tā nu mākslīgās gaismas šodien nopietni apdraud mazo jāņ- i tārpiņu eksistenci, tās ir pat vēl bīstamākas nekā insektu iznī- ļ dēšanas līdzekli un mitro zemju meliorēšana. Vai kāds varēja ļ iedomāties par šādu blakusiedarbību?

Mēs, cilvēki, gluži kā nesaprātīgas būtnes radām pasaulē sev 1 elkus un ļaujam tiem noteikt, kuri dzīvnieki pieredzēs necerētu j savas sugas uzplaukumu un kuri būs lemti iznīcībai un bojāejai, ļ

Vai mums ir tiesības to šādā gadījumā saukt par nejaušību vai arī par predetermināciju, par «bioloģisku predestināciju», tas ir, iepriekšnolemtību, tai ziņā, ka ikvienas dzīvnieku sugas iedabā i jau no pirmsākuma it kā būtu noteikts, kāds liktenis tai būs ' lemts dažādu radikālu vides pārveidojumu rezultātā?

Varbūt šie vārdi var likties pārspīlēti. Kāda mums daļa gar i jūraszvaigznēm, siseņiem vai Ķīnas krabjiem? Un vai nav pat labi, ka tagad ir iespējams iznīcināt malārijas odus un šļācējas skrejvaboles?

Taču tas nav izšķirošais. Mani satrauc fakts, ka mēs, cilvēki, tēlojam absolūtas pilnības vai augstākā gara atklāsmes iemiesojumus, pat neapzinādamies, ko īsti darām, ka mēs, nebūdami apveltīti ar «dieva gudrību», radām gandrīz dievišķīgas varas

Idzekļus, ka mēs kādu dieriu varam sevi iznīcināt, paši to pat (•pamanījuši. [20] [1] sabiedrība, kurai ir vāji ražotājspēki un primitīvas vai konservatīvas (iesīkstējušas) ražošanas attiecības, atkarīga no dabas tiešā un nomācošā veidā. Bet arī augsti attīstīta sabiedrība var paplašināt savu sociāl vēstu riski progresīvo dzīves telpu dabā vienīgi tad, ja izzina un praktiski izmanto tās likumsakarības. — Mūsdienu cilvēces mērogā visreālistiskākā «izdzīvošanas» stratēģija saistās ar ekoloģiskās nodrošināšanas uzdevumu iekļaušanu sociālās atbrīvošanās (no privātīpašuma, ekspluatācijas) vēsturiskajā kustībā. — Red.

Angļu pētnieki jau ir atklājuši, ka brūnās drēbju kodes kāpuri vairs neiemitinās tikai vilnā un kažokādās, bet grauž cau- nimus sintētiskajās vielās, piemēram, polietilēnā, polistirolā un neilonā. Arī racējlapsenes ir pratušas pielāgoties civilizācijas sasniegumiem. Agrāk tās savus eju labirintus grauza satrunējušā kokā, turpretī tagad tās labāk izvēlas no cieta putuplasta darinātas puķu kastes un citus priekšmetus, jo šī viela ir siltāka un tīrāka.

Arī mājas peles, kas gadsimtiem ilgi ir pieradušas izmantot tās ērtības, kādas tām gribot negribot sagādā cilvēks, pāriet uz sintētisko vielu izmantošanu. Par peļu iemīļotākajiem ceļiem ir kļuvušas pagrabos iebūvētās apkures caurules. Peles nograuž no caurulēm sintētisko vielu izolāciju un tādējādi nošauj divus zaķus ar vienu šāvienu: iegūst polsterējamo materiālu saviem midzeņiem un skrienot tām vairs nesalst kājas.

Lai dzīvotu civilizācijas apstākļos, kas sākuma stadijā nozīmē pat badināšanos, dzīvniekiem ir vajadzīgas speciālas spējas. Gandrīz neiedomājamā kārtā tādas piemīt nabaga pelēm, kas dzīvo baznīcās un par kurām ir radīta pat paruna.2

[1] Latviski «Pliks kā baznīcas žurka», vācu valodā «Arm wle eine Kirchen- maus» — «nabags kā baznīcas pele». — Tulk.

«Neraudiet par manām baznīcas pelēm,» mūsu mācītājs sarunas laikā jokoja, «jo dievnamā vismaz nav kaķu. Un tas kungs tās pabaro arī šeit.»

No kā pārtiek šīs nabaga peles, tā tiešām bija liela mīkla. Varbūt no dažu baznīcēnu slepus apēsto sviestmaižu drupačām? Tas nav iespējams. Vai no dievmaizītēm? Tās stāv rūpīgi ieslēgtas.

Sis jautājums nedeva miera dzīvnieku izturēšanās pētniekiem. Tagad mēs zinām: kad zinātnieki naktī ar infrasarkano staru ierīcēm vēroja, ko peles baznīcā dara, viņi atklāja kaut ko tādu, kas atsauc atmiņā rūķīšu burvju mākslu.

Pelītes uzmanīgi līda ārā no savām alām. Vispirms katra pārlūkoja savu logu, savus solus vai sienmales, meklēdama zirnekļu tīklus, un apēda tos kā medusvati.

Tad tās sadabūja beigtas mušas, kas garšoja kā īsts svētku cepetis, taču ar to vēders vēl nebija pilns. Beigās peles vēlreiz sāka skraidelēt pa solu apakšu un uzturējās tur vairākas stundas. Vai tur varbūt bija maizes drupatas? Pamatīgāka novērošana deva negaidītu atklājumu: peles ēda putekļus.

No kā īsti sastāv putekli? Tajos ir 20 procentu tekstilšķiedra pūku un 80 procentu sīciņu cilvēka ādas zvīņu. Pēc tā peles bij kārojušas. Tātad zināmā mērā peles ir cilvēkēdājas!

Kādu dienu, uzrāpušās galvu reibinošā augstumā, peles al klāja, ka iepriekšējā dienā stiklotājs ir aiztepējis dažus logus, Svaigā tepe bez atlikuma pazuda peju vēderā. Nākamajā rītā daudzas baltas drupatiņas liecināja, ka peles paturējušas māg tikai tepes ejlu.

«Manas peles pārtiek no brīnumiem» — tā mācītājs komentēja zinātnes atklājumus.

Tāpat gandrīz vai brīnumaina ir mājas pelu un pelēko žurku spēja tikt galā ar ārkārtīgi iedarbīgo indi varfarīnu. Patiesībā ķīmiķi to radīja, lai šos grauzējus iznīcinātu.

Viens no žurku izdzīvošanas principiem ir tāds, ka jaunatrasta barība, pirmkārt, jāpārbauda, cik tā ir garšīga un cik lielā mērā noderīga uzturam, un, otrkārt, tas jādara uzmanīgi, lai ne- saindētos.

Nepazīstamu vielu, kas varētu būt ēdama, žurku dzimtas vai-, stībā tāpēc vispirms nomēģina tikai viena pati žurka. Lai cik liels būtu izsalkums, tā ēdamo tikai mazliet paskrubina un tad gaida apmēram sešas stundas, lai redzētu, vai nesāks sāpēt vēders un nepasliktināsies pašsajūta. Ja tā notiek, tad viegli saslimusi žurka šo faktu dara zināmu citām ar signālsmaku. No šā brīža visi dzimtas piederīgie zina: jārīkojas uzmanīgi! Tā ir inde! Un turpmāk neviena vairs tamlīdzīgām vielām pat nepieskaras.

Žurku un peļu inde varfarīns, kas tiek lietots kopš 1950. gada, tomēr ir tik stipra, ka žurka, apēdusi kaut vai vismazāko nomē- ģināšanas porciju, tūlīt nobeidzas un nepaspēj dot brīdinājuma signālu. Pēc tam ēd arī visas pārējās un tā tiek iznīdētas.

Sī inde rada asinsvadu plīsumus, aizkavē asins sarecēšanu, un nāve iestājas ļoti drīz no iekšējas noasiņošanas.

Dzīvnieku ārkārtīgi lielās gudrību apgūšanas spējas, viņu lietotā metode, ar kuras palīdzību jaunas par dzīvību un nāvi iegūtas atziņas tiek izlietotas visas sabiedrības labā, un viņu izturēšanās veida apbrīnojamā elastība straujām pārmaiņām pakļautajā vidē šajā gadījumā vairs nepalīdz. Kur dzīvnieku gudrība beidzas, tur jānāk talkā dabai.

1960. gadā, kad bija pagājuši tieši desmit gadi kopš tā laika, kad pirmo reizi sāka lietot šo indi, Vidusanglijā, kādā zemnieku ciemā, kas atrodas sešus kilometrus uz rietumiem no Velspūles, tika atklāts, ka kādas žurkas iedzimtības vielā mutācijas ceļā ir izveidojies viens vienīgs dominējošs gēns, kas radījis jaunu, pret varfarīnu pilnīgi imūnu žurku rasi. Pētījamā žurka varēja ēst indes devas, cik vien patīk, tai tomēr nekas ļauns nenotika. Turklāt šī imunitāte pret indi iedzima arī lielākajā daļā žurkas pēcnācēju.-

Tieši tas pats apmēram vienā un tai pašā laikā bija vērojams (iri Skotijā, Sropšīrā un Dānijā. Liekas, it kā žurku hromosomās būtu glabājusies iedzimtības spēja, kas gadu tūkstošiem ilgi gaidījusi, lai to mutācijas ceļā mazliet pārmainītu, tā ka tā iespētu padarīt šos dzīvniekus imūnus pret cilvēku saindēto vidi.

Tagad šis pats izdzīvošanas princips valda arī daudzu slimību izraisītāju baktēriju vidū, kuras iegūst pretestības spējas pret mūsu medikamentu, piemēram, antibiotiku, iedarbību, vai arī malārijas odu vidū, kurus vairs nevar apkarot ar DDT vai citiem insektu iznīdēšanas līdzekļiem.

Ir precīzi novērots, ka «indes ēdējas» žurkas izplatās visā zemē. Šo žurku apdzīvotā apvidus rādiuss katru gadu palielinās par trim kilometriem, kaut gan tiek veikti visi iespējamie pret- pasākumi, ieskaitot pat nāves zonu, kuru gribēja radīt visapkārt nenonāvējamo žurku apdzīvotajai teritorijai.

Pavisam citādu pielāgošanos civilizācijai mums demonstrē Dienvidarābijas un Jemenas pussavvaļas kazas. Tās ēd avīžpapīru, kas kopā ar atkritumiem mētājas uz ceļiem un ielām.

Papīrs ir ražots no celulozes, un celulozi, kā zināms, nevar sagremot neviena dzīvnieka kuņģis. To spēj tikai baktērijas, kas mitinās, piemēram, termītu iekšējos orgānos, tāpēc termīti pārtiek tieši no koksnes. Droši vien šo Jemenas kazu kuņģa un zarnu traktā arī ir šādas baktērijas, kas tās padara par ideālām «atkritumu pārstrādāšanas ierīcēm».

Dīvainā kārtā atkritumus labprāt patērē arī kāds lepns vanagu dzimtas putns: klija. Tas atkritumus gan neēd, bet izraugās no tiem materiālus savu ligzdu izklāšanai, tāpēc agrās rīta stundās klijas mēdz krietni patukšot tuvējā ciema atkritumu tvertnes.

Kad mežā pēkšņi uzduramies atkritumiem, varam būt priecīgi, ja tos nav atstājuši atpūtnieki, bet tie nokrituši kliju pārim, vijot ligzdu. Diemžēl neilona zeķēm kā ligzdu izklāšanas materiālam piemīt arī trūkumi: ne viens vien jaunputns tajās ir sapinies un nožņaudzies.

Es varētu minēt vēl veselu rindu piemēru tam, kā dzīvnieki pielāgojas civilizācijai, varētu pastāstīt arī par tikai milimetru garo faraonskudru, kas ievazāta Eiropā no tropiskās Āzijas un ieviesusies pat mūsu slimnīcās, ieperinājusies vissīkākajās spraugās, kur pārtiek no strutām un slimnieku izdalījumiem, ielavī- jusies pat sterilās asinspārliešanas sistēmās; efektīva šo skudru apkarošana kļuvusi iespējama tikai kopš 1972. gada; tāpat varētu vēl minēt istabas mušas, kas ārpus cilvēku mājokļiem, brīvā dabā, nepavisam vairs nav dzīvotspējīgas, kā arī Lejassaksijas ežus, kas, mitinādamies autoceļu tuvumā, ir pieradinājušies pie automašīnām. Agrāk eži saritinājās kamolā, kad draudēja briesmas, tie darīja tā arī uz šosejas, kad virsū brāzās automašīna. Tādā gadījumā šis pašaizsardzības pasākums tos, protams, iedzina drošā nāvē. Bet kopš 1975. gada ir novēroti eži, kas no automašīnām bēg un tā saglabā dzīvību.

So nodaļu gribētos nobeigt ar kādu piemēru, kas ir ne vien] pārsteidzošs, bet arī pamācošs.

Septiņdesmitajos gados praktiski bez sabiedrības līdzzināšanas] ir uzsākts ķīmiski tehnisks karagājiens, kas prasa milzu līdzekļus un patiesībā attiecas uz ikvienu no mums: tā ir cīņa pret dzīv-1 niekiem, kuri sev atraduši mītni ārkārtīgi savdabīgā «civilizācijas nišā», proti — mūsu ūdensvadu caurulēs.

Lielākā daļa cilvēku domā, ka Viduseiropas pilsētu dzeramā ūdens apgādes sistēma, kurā tiek lietoti ļoti labi filtri un attīrīša-! nas ierīces, kā arī stipra hlorēšana, piegādā mums ūdeni, kas ir absolūti tīrs no mikrobiem un līdz ar to ari no dzīvniekiem. Kādi maldi!

Pirmām kārtām var minēt trīs lielākas dzīvas būtnes: dēli un ūdens ēzelīti, kas caurulēs pārtiek no dzelzs baktērijām un ar savu plakano ķermeni var noturēties pat strauji plūstošā ūdenī, un līdz pat divus centimetrus garo trīsšķautņgliemeni jeb drei- senu.

Ar neapbruņotu aci nesaredzamā un pret indi imūnā trīs- šķautņgliemene jeb dreisenas kāpurs no iekšējiem ūdeņiem cauri filtram iekļūst pilsētas sūkņu stacijas lielajās caurulēs, kaut kur piestiprinās ar bisuspavedieniem tāpat kā jūras gliemenes un pārtiek no vienšūnas būtnēm, kas tur iekļuvušas tādā pašā ceļā.

Šīs gliemenes sākumā dara mums pat labu, jo tās līdz ar tehniskajām ierīcēm filtrē un attīra ūdeni. Bet tad sākas to vairošanās. Un tā sasniedz gigantisku apjomu. Viena vienīga sieviešu dzimuma trīsšķautņgliemene var ūdenī izlaist līdz pat miljonam oliņu.

Ezeru krastos ir atrastas kolonijas, kur uz vienu kvadrātmetru mitinās desmit tūkstoši eksemplāru. Caurulēs tad drīz vien rodas aizsprostojumi. Gliemenes iet bojā un pūst, un no krāniem beigu beigās pil tikai smirdīgs šķidrums.

Trīsšķautņgliemenes vispāc ir tādi radījumi, kas ļoti labi spēj pielāgoties modernajam laikmetam. Sākumā tās mājoja tikai VFR ziemeļu ūdeņos, bet tad, pielipušas pie ekskursiju kuģiem, tika ievazātas VFR dienvidos, kā arī Šveices un Austrijas ezeros. It īpaši Bodenezerā tās savairojās vēl kuplākā skaitā nekā savā laikā truši Austrālijā. Pesimisti jau aplēsa, ka Bodenezerā vietā reiz varēs apbrīnot gliemeņu kalnu, kas sasniegs Alpu augstumu. Taču, kamēr ūdensapgādes speciālisti, komunālās iestādes, ķīmiķi un citi vēl lauzīja galvu, ar kādu (cilvēkiem nekaitīgu) indi gan varētu gliemenes iznīdēt, talkā nāca pati daba.

Pīles un lauči atklāja, ka strauji augošie gliemeņu sēkļi seklajos piekrastes ūdeņos ir ideāls barības avots. Agrāk Bodenezeru apmeklēja- tikai 8000 gārņu, turpretī 1976. gadā pēkšņi ieradās

14 000 gārņu. Brūnkakļu bari pieauga no 13 000 līdz 50 000 putnu. Un 20 000 lauču vietā 1977. gadā ezerā gliemenes zvejoja ne mazāk par 80 000 lauču. Tas samazināja gliemeņu briesmas.

Pilnīgi neizskaidrojams joprojām ir tas, kā Bodenezerā pastāvīgi mītošie putni ir varējuši tik ātri pie sevis ataicināt tik daudzus savus sugasbrālus no citiem apvidiem. Taču fakts, ka viņi to varējuši, nav noliedzams.

Vai var būt vēl jaukāks piemērs tam, kā daba, kādā vietā zaudējusi līdzsvaru, pati saviem spēkiem spēj ieiet ritmā un atjaunot harmoniju?

Iedomājieties, kas notiktu, ja šīs gliemeņu problēmas atrisināšanai vajadzētu lietot ķīmiskas masu iznīcināšanas indes! No vienas puses — pilnskanīga, veselīga, dabiska dzīve, no otras — indes sagandēta, sterila pasaule bez gliemenēm, bez putniem un citiem dzīvniekiem, pasaule, kurā agri vai vēlu arī cilvēce pati sevi iznīcinātu. Gāzu kameru ideoloģija, kas tika izmēģināta Os- vencimā un šodien tiek turpināta dzīvnieku pasaulē, apdraud mūs visus.

Mēs pilnīgi pamatoti dzīvojam bailēs par katastrofu, kas draud mūsu mākslīgajai pasaulei, par iznīcību, kas draud cilvēkiem zemes virsū. Bet mēs varam arī apgūt izdzīvošanas gudrību, un to mums māca dzīvā daba.

10. nodaļa Vai dzīvnieki spēj izdarīt pašnāvību

1978. gada 14. decembrī no Ziemeļitālijas pilsētas Redžo nell' Emīlijas apkaimes tika ziņots, ka divi simti aitu izdarījušas «masveida pašnāvību». Neizprotamā kārtā visi šie dzīvnieki gluži kā pēc komandas pēkšņi no drošām ganībām bija metušies pēc spēcīgām lietusgāzēm stipri uzplūdušajā, straujajā Krostolo upē un aizgājuši bojā.

Kaut kas līdzīgs bija noticis jau 1965. gada 17. maijā. Toreiz Šveicē pie Kuras ne mazāk par pieci simti aitām metās no zaļās pļavas palos putojošajā Reinā un visas bez izņēmuma noslīka.

1976. gada novembrī un decembrī Atlantijas okeāna krastā Ziemeļamerikā, Bostonas tuvumā pie Keipkodas, nāvi meklējošo dzīvnieku skaits sniedzās pāri miljonam. Diendienā visa krastmala bija kā nosēta ar apmēram apakšdelma garuma galvkājgliemju ķermeņiem.

Vairums šo mazo galvkāju sausumā vēl kādu laiku bija dzīvi un vāļājās smiltīs, kā čūskas snaikstīdami savus receklīgos taustekļus — visi bez izņēmuma kāpu virzienā, prom no ūdens. Dzīvnieku mīlētāji ņēma tos un meta atpakaļ ūdenī. Taču, nonākuši glābjošajā vidē, tie tūlīt atkal pagriezās pret krastu un no jaun ar visām astoņām kājām līda no ūdens laukā drošā nāvē.

Daži zoologi domāja, ka šos dzīvnieku miljonus pašnāvīb' iedzinis tas, ka jūras ūdens bijis piesārņots ar rūpniecības notek ūdeņiem.

1979. gada 8.* janvāra rītā zvejniekiem mazajā ostas pilsētiņ Mulehē, kas atrodas Meksikas pussalas Lejaskalifornijas krastā,' mute aiz brīnumiem palika vajā. Pilsētiņas liedagā gulēja piecdesmit seši kašaloti. Līdz divdesmit metru garie un piecdesmit tonnu smagie dzīvnieki tur bija sagūlušies cieši blakus cits citam. Nav domājams, ka šie par loti «inteliģentiem» uzskatītie jūras zīdītāji nebūtu zinājuši, ko dara, kad ar milzu spēku paši torpe dēja sevi, mezdamies uz sauszemi.[1] Šī ASV reliģiskās dzīves vēsturē nepieredzētā traģēdija notika 1978. gada 18. novembrī mazas Latīņamerikas valsts Gajanas teritorijā. 914 reliģiski ekstrē- mistiskās sektas «Tautas templis» locekļi izdarīja rituālo pašnāvību. Sektu veidoja galvenokārt ASV diskriminēto slāņu pārstāvji, kurus vadonis Džims Džonss bija pakļāvis vispusīgam diktatoriskās organizācijas režīmam un «pieradinājis» pie iespējamās pestīšanas ar pašnāvības līdzekļiem. — Pašnāvība (jeb suicīds) ir traģiski mērķtiecīga, parasti skaudri apzināta subjekta pašiznīcināšanās. Tās reālā iespēja var izraisīties konkrētos indivīda vai noteiktu ļaužu grupas galēja posta, bezcerības un degradācijas apstākļos.

Ne mazāk par simt piecdesmit zobenvaliem, kuri iesaukti arī par slepkavvaļiem un kuri arī ir veseli gaļas kalni līdz pat deviņu metru garumā, 1970. gada 14. janvārī gāja bojā pie Floridas krastiem. Un šeit varēja vērot atkal to pašu ainu: glābēji ar trīšiem un motorvinčām vilka mirstošos milžus atpakaļ jūrā. Taču i izglābtie dzīvnieki acumirklī traucās uz krastu, lai dotos drošā! nāvē. Vai slepkavvaļi slepkavoja paši sevi?

Vai šie piemēri no dzīvnieku valsts tiešām būtu analogi gadi-! jumi patiesībā tikpat nesaprotamajiem cilvēku masveida pašnā-*j vības gadījumiem, no kuriem viens notika 1978. gada rudenī Gajanā, kad pašnāvībā devās Džonsa sekta? Toreiz deviņi simti šās apvienības locekļu labprātīgi izdarīja pašnāvību, iedzerot indi. [21] jāpievērš uzmanība tiem gadījumiem, kad specifiskos apstākļos cilvēka nāves cīņā gan vērojami suicidālās darbības elementi, bet faktiski notikusi rafinēta slepkavība: a) slepkava tieši nogalinājis upuri un pēc tam centies imitēt pašnāvības situāciju; b) slepkava ar fiziskā, garīgā vai sociālā terora u. c. līdzekļiem novedis upuri līdz pašiznīcinošai darbībai. Bet arī tik zemiski viltīgas slepkavības nepaliek bez pēdām, kuru lietpratīga izpēte Jauj atklāt vainīgo. — Red.

Kad miljoniem lemingu nepārredzamā gājienā metas iekšā: ledusjūrā, kad siseņu miljardi vienā pūlī no Āfrikas lido pāri Atlantijas okeānam un noslīkst, kad desmitiem tūkstošu impalas antilopju baismīgā nāves gājienā dodas iekšā tuksnesī vai arī kad

viens pats uzticīgs suns pēc sava mīļotā saimnieka nāves pilnīgi atsakās no barības, līdz nobeidzas ari pats, — vai tie visi tiešām ir īstas pašnāvības gadījumi?

Vai bīstamais pašnāvības gadījumu pieaugums, kas cilvēku vidū pēdējā laikā vērojams galvenokārt lielpilsētās, un dzīvnieku neizprotamas pašnogalināšanās gadījumu skaita straujā palielināšanās civilizācijas sagandētajā vidē dod pamatu vilkt to starpā zīmīgas paralēles?

Augstkalnu mednieki agrāk bieži stāstīja: ja kalnu āzis, bēgdams no dzinējiem, nonāk bezdibeņa malā, tas parasti metas lejā no klints un aiziet bojā.

Šāda rīcība tomēr izskaidrojama nevis ar pašnāvību, bet vienkāršāk: dzīvnieka bailes no medniekiem bijušas lielākas nekā bailes no nezināmā likteņa aizā.

Bet vai arī daudzi cilvēki nedodas ceļā, no kura nav atgriešanās, tāpēc ka tiem ir vairāk bail no dzīves zemes virsū nekā no dzīves viņpasaulē? Tieši tas jau ir hamletiskais jautājums: būt vai nebūt?

Vai cilvēku bailes nav pat perversas: viņi nonāk panikā pārspīlētās bailēs no pasaules bojāejas, no saimnieciska vai sociāla sabrukuma, no traģiskas mīlestības, no tēva pēriena, ja skolā netiek pārcelti uz nākamo klasi, un no pastāvīgām neveiksmēm darbā.

Perversitāte šeit izpaužas tā, ka pašnāvnieki labāk izvēlas ceļu uz drošu nāvi nekā ceļu uz dzīvi, kurā taču vienmēr var rasties iespējas problēmu atrisināšanai. [22] [1] Gandrīz katra ētiski ideoloģiska sistēma izslēdz pašnāvību kā smagu krīžveida situāciju izraisīto traģisko pretrunu atrisināšanas veidu. — Marksistiski ļeņiniskā — reālā humānisma ētika pamato krīzes situācijā nonākuša cilvēka — cīnītāja sūtību pasaulē: a) maksimālu individuālo un kolektīvo būtisko spēku sakopošanu cīņai pret krīžu cēloņiem, norisēm, sekām; b) pretošanos pārspēkam; c) traģisko zaudējumu reālu kompensāciju «varēšanas laukā» — tajās dzīves- darbības jomās, kurās nelaimes piemeklētais cilvēks var valdīt pār sevi un apstākļiem. — Red.

Tāpēc liekas visai apšaubāmi, vai kalnu āzis tieši pirms liktenīgā lēciena skaidri apzinās, ko dara. Baiļu dzīts, tas pat neapjauš, ko nozīmē nāve. Bet tieši šī apzināšanās ir kritērijs, kas jāievēro, ja gribam runāt par īstu pašnāvību.

Daudzi cilvēki, kas pielikuši sev roku, ļoti labi zinājuši, ko dara. Viņu minētie motīvi ir: dziļa depresija, kam vai nu ir, vai nav cēloņa, šķietami nepārvaramā pretruna starp prasībām pret dzīvi un dzīves realitāti, indivīda saišu zaudēšana ar sabiedrību un tai sekojošā vientulība, slima dvēsele, ilgas pēc atsvabināšanas, ko atnesīs nāve, cerības uz labāku dzīvi viņsaulē.

Vai kaut viens no šiem motīviem pastāv arī dzīvnieku pasaulē? Tādi dzīvnieki, kas vairs negrib dzīvot, tomēr ir. Nesen mirušais doktors Ērihs Boimers, kas bija līdzstrādnieks Maksa Planka dzīvnieku izturēšanās fizioloģijas pētniecības institūtā, stāstīja par kāda gaiļa traģēdiju: šo gaili, ko sauca par Audaksu, kādu dienu niknā cīņā uzveica viņa paša dēls.

Kladzinādams Jsā vista, tas vairs tikai slapstījās pa tumšiem kaktiem. Greznās un spilgtās spalvas izkrita. Audakss novājēja, staigāja nošņurcis un netīrs. Stress to bija saņēmis aiz dziesmas.j Pēc divām nedēļām gailis bez redzama iemesla nobeidzās.

Vai nu melnais mežastrazds savu dzīvesvietu dārzā un piedevām vēl sieviņu bijis spiests atdot sāncensim un tāpēc gājis bojā, vai arī pelēkā zoss ir zaudējusi savu laulāto draugu un tāpēc nobeigusies, vai arī uzticīgs suns pēc sava saimnieka nāves nemaz vairs nepieskaras ēdienam — ikvienā šādā gadījumā bēdas un reizes var dzīvnieku garīgi tik stipri nomākt, ka tam vairs nav spēka tālākai dzīvei.

Seit saskatāmas paralēles ar tiem līdzjūtību pelnījušajiem gados vecākiem atraitņiem vai šķirteņiem, kuri kļūst pilnīgi vientuļi pat lielpilsētās milzīgās iedzīvotāju masas vidū. Tieši no šādiem ļaudīm nāk visvairāk pašnāvnieku.

Taču dzīvnieki pamazām nonīkst aiz bēdām. Depresijā nonācis suns nekad ar pilnu apziņu nemetīsies zem braucoša auto. No dzīves noguris gailis nekad neies tik tuvu ķēdes sunim, lai būtu tam pa kampienam. Izšķirīgā mirklī instinktīvas bailes no briesmām tomēr ir lielākas par dzīves apnikumu. Tāda šai ziņā ir atšķirība starp dzīvniekiem un cilvēkiem.

Var gan gadīties, ka, piemēram, visu dzīvotprieku zaudējis savvaļas trusis vairs nepiegriež vērību lapsai vai arī nebēg no tās, cik ātri vien spēj, un tāpēc tiek apēsts. Tas, starp citu, ir gandrīz visu vecu dzīvnieku galvenais nāves cēlonis. Taču šādu izturēšanos vairāk gan varētu dēvēt par labprātīgu padošanos, nevis par pašnāvību.

Gluži citāda savukārt ir uzupurēšanās. Daudzas dzīvnieku mātītes ir gatavas jebkurā brīdī-ziedot dzīvību, lai aizsargātu savus bērnus. Ja mazuļi ir apdraudēti, tad, kaut arī pašām jāiet bojā, tās stājas pretī pat tādiem bīstamiem ienaidniekiem, no kuriem parastos apstākļos tūlīt bēgtu.

Apbērnojusies kaķene zibenīgi no aizmugures uzbrūk lielam sunim, kas parādījies pie viņas midzeņa, un, pirms tas vēl īsti aptvēris, kas notiek, sapļaukā to tā, ka vilna vien pajūk un suns aizbēg smilkstēdams.

Ja aitu ganāmpulks tuvojas zemē ierīkotai ķīvītes ligzdai, tad mazais putniņš, spārnus izpletis, stājas pretī visiem šiem, no ķīvītes viedokļa raugoties, milzonīgajiem dzīvniekiem. Putniņš pieņem tik draudīgu izskatu un demonstrē tik ciešu apņēmību labāk ļaut, lai to sabradā, nekā spert kaut soli prom no savas vietas, ka

«litas piekāpjas un aiziet pa citu ceļu. Taisni jābrīnās, cik ļoti dzīvnieki respektē žestus, kas pauž nelokāmu apņēmību. Šis fakts parāda, ka uzupurēšanās tiek atalgota ar dzīvības saglabāšanu.

Dažreiz gan viss beidzas bēdīgāk. Aļaskā reiz tika novēroti četri grizlilāči, kas tuvojās klinšu alai, paši gan nezinādami, ka tur apmetušies vilki, kuriem tikko kā piedzimuši četri mazuļi. Abi vecāki un vēl divi citi vilku bara piederīgie uzsāka aizstāvēšanās ciņu. Četri aitu suņu lieluma aizstāvji, kas atbilst vieglā svara kategorijai, pret 2,5 metrus augstiem smagatlētiem, kuri katrs sver 300 kilogramu! Cīņa ilga trīs stundas. Pēc tam lāči asiņodami aizklumpačoja no kaujas lauka.

Vilku vadonis — četru mazuļu tēvs — bija tik smagi ievainots, ka tajā pašā vakarā nobeidzās. Taču viņa bērni palika dzīvi. Tāpēc viņa upuris nebija veltīgs.

Vislielākos upurus nest gatavas ir ari perētājas svīres īsi pirms mazuļu izšķilšanās. Kaut gan šie putni labprāt dzīvo mūsu pilsētās, tie tomēr ļoti baidās no cilvēkiem. Taču pēdējā perēšanas dienā svīres ligzdā var glāstīt ar roku un tās nemaz nelido projām.

Daudzi dzīvnieku draugi to izskaidro nepareizi. Svīres nebūt nav pēkšņi sākušas uzticēties cilvēkiem. Un glāstīšanu tās nepavisam neuztver kā mīlestības izpausmi. Gluži pretēji: tās uzupurējas. Svīre labāk ļauj sevi apēst kaķim, ja tikai tiek glābti mazuļi, kurus pēc tam izaudzina dzīvs palikušais tēvs.

Kā daudzi dzīvnieki metas glābt savus bērnus, liekot ķīlā dzīvību, tāpat arī daudzi dzīvnieku bara vadoņi aizstāv savus padotos, paši iedami bojā. Stepes zebru ērzelis ar lauvas drosmi metas aizstāvēt savu ķēvju harēmu pret hiēnu bara uzbrukumu. Anu- bisa paviānu vadonis dodas uzbrukumā pat leopardam.

Taču visiem šiem uzupurēšanās piemēriem nav nekā kopīga ar pašnāvību. To cēlonis nav meklējams dzīves apnikumā, bezgalīgās skumjās, vientulībā, ārkārtīgi sakāpinātā mazohismā vai citāda veida psihiskos traucējumos. Gluži otrādi: tie ir vērsti uz dzīvības saglabāšanu, gan ne paša, bet savu bērnu vai citu dzīvnieku dzīvības saglabāšanu.

Taču šie cēlie motīvi dažkārt tikuši izskaidroti pavisam ačgārni un izmantoti tam, lai piešķirtu varonības oreolu cilvēku pašnāvības tieksmēm.

Japāņu kamikadzes — lidotāji, kuri otrajā pasaules karā ar savām lidmašīnām un bumbu kravu pašnāvnieciski gāzās virsū amerikāņu flotes vienībām, — jau iepriekš jutās kā varoņi un arī tika par tādiem godāti. Šīs «pašnāvības» pamatā var būt uzupurēšanās dzimtenes labā un masu suģestija. Taču lielais domātājs Fridrihs Niče pat tādu pašnāvību, ko indivīds izdarījis egoistisku motīvu dēļ, novērtēja par «brīvu nāvi, kas nevis klusi piezogas,

bet atnāk tāpēc, ka es to gribu», un nosauca to par «varonīga dvēseles pazīmi». [23] [1] subjektīvi ideālistiskās «dzīves filozofijas» pārstāvis F. Nīče (1844—1900) kritizēja atsevišķas imperiālistiskā kapitālisma iezīmes (bezpersoniskumu, birokrātiski korporatīvo un anonīmo raksturu), kas bija pretrunā ar viņa karojoši individuālistiskā, egoistiski pašattīstītā «pārcilvēka» tēlu. Reakcionārā, ačgārnā protesta gultnē, kurā parādījās dzīvības devalvēšana un nāves fetišizācija (pielūgsme), iederas F. Nīčes viedoklis par brīvo nāvi kā «varonīgās dvēseles» pašapliecināšanās veidu.

Kā māca pašnāvības cēloņu analīze, šeit notiek neloģiska un bīstama, kaut arī tipiska mazdūšības jēdziena sajaukšana ar uzupurēšanās jēdzienu. Tipiska tā ir visiem tiem, kuri modernajā «masu sabiedrībā» [24] ir zaudējuši personības veselumu un garīgo brīvību un tāpēc savu pēdējo ceļu uz brīvību saskata tikai pašnāvība. Tā ir savā sociālajā rīcībā neveselas dvēseles pašglorifikā- cija.Samuraju militārisma un imperiālistiskā urāpatriotisma gaisotnē Japānā otrā pasaules kara laikā tika sagatavots īpašs nāvinieku korpuss. Tā visai plašo iesaistīšanu karadarbībā izraisīja nevis īpašas «japāniski patriotiskā kaujinie- ciskuma un varoņgara» tradīcijas, bet gan Japānas militāri rūpnieciskā kompleksa atpalicība, spēku un' cerību izsīkums. Turklāt šie brīvprātīgie nāvinieki cīnījās netaisnīgā, agresīvā karā ārpus dzimtenes robežām. — Red.

Sīs tendences iedīgļi ir novērojami arī dzīvnieku pasaulē. Slikti iekārtotos zooloģiskajos dārzos, kur dzīvnieki ir ieslodzīti pārāk šauros krātiņos vai kur to mazuļi aug sevišķi nenormālos apstākļos vai arī nomācošā izolācijā, daudzi šie nabaga radījumi ir uzskatāmi par augstākā mērā garīgi traumētām būtnēm.

Tādos apstākļos varam sastapt lāčus, pērtiķus, strausus, papa-' gaiļus un daudzus citus dzīvniekus, kuri dzen sevi postā. Tā gan nav gluži pašnāvība, bet vairāk pašsakropļošana. Baismas, slimīgas kustību stereotipijas pārņemti, tie kasa, kodī un berzē vienmēr vienu un to pašu sava ķermeņa vietu. Tie plēš sev ādu vai spalvas. Ne drausmīgas sāpes, ne asiņošana nespēj tos atturēt no bezgalīgas sevis mocīšanas.

Te mēs dzīvnieku pasaulē sastopam īstu apkārtējās vides apstākļu iedragāta cilvēka — pašnāvnieka kopiju, taču tai nav nekā kopīga ar to vilku, kurš varonīgā cīņā upurēja dzīvību, lai glābtu savus bērnus.[1] Mūsdienu kapitālistiskajā «masu sabiedrībā» buržuāzija izmanto masu komunikāciju sistēmu, atpūtas industriju, patēriņa priekšmetu plašo nomenklatūru, lai ar šo civilizācijas sasniegumu starpniecību izplatītu pseidovērtības, notrulinātu darbaļaužu sociāli kritisko enerģiju. Vulgārā patērētājdarbībā cilvēki stan- dartizējas, zaudē savu individualitāti. Viņu attiecību intīmo personiskumu nomāc šauras lietderības apsvērumu diktētas personu saites, kurās cilvēka patība ir tikai piedev/j pie lietas. Nav jābrīnās, ka «liekā un anonīmā cilvēka» sindroms var izprovocēt pašnāvnieciskas tieksmes. — Red.

Pastāv vēl arī atriebības motīvs. Žurka, kuru medību suns ir iedzinis kaktā un kurai ir skaidrs, ka izejas vairs nav un nāve ir tepat zobu galā, ar griezīgu cīņas spiedzienu metas ienaidniekam pie rīkles. Tā labāk mirst nekā padevīgi gaida savu drausmo galu.

Tāda rīcība gan ir raksturīga tikai sevišķi agresīviem dzīvniekiem. Pārējie lielākoties izturas kā īsti «upura jēri».

Arī cilvēki lielākoties ir pieskaitāmi pie «upura jēru» tipa. Izņēmumi sastopami reti; tāds bija, piemēram, Simsons [25] [1] Simsons — izraēliešu Dana cilts varonis, kas, pēc Vecās derības teikas, sagrāvis namu, kurā sapulcējušies viņa ienaidnieki filistieši. — Tulk., kas, ieraudzījis savus slepkavas, sagrāva templi sev virs galvas. Drupās viņš pats gāja bojā. Taču Simsons sevi atrieba, zinādams, ka iet nāvē.

Kaktā iedzīto žurku, kas, nāvi nicinot, metas sunim pie rīkles, es patiesībā negribētu dēvēt par pašnāvnieci. Tā tikai izmisumā dara vēl pēdējo, ko var darīt, kaut arī iznākums jau ir zināms.

Gluži citāda parādība ir masu pašnāvības, kuras, kā stāstīts šās nodaļas sākumā, izdara tik šausminoši daudzu sugu dzīvnieki.

Pilnīgi noskaidroti līdz šim ir tikai daži gadījumi, piemēram, par pieci simti aitām, kuras Šveicē pie Kūras metās prom no zaļas pļavas un meklēja nāvi Reinas ūdeņos. Šā notikuma izraisītāji bija divi aitu suņi, ko cilvēki, iziedami pastaigā, nebija paņēmuši saitē. Suņi metās virsū aitām, kas mierīgi ganījās, nelaimīgā kārtā uzklupa tieši vadonei un radīja paniku.

Ir zināms, ka visas aitas akli seko savai vadonei, vienalga, uz kurieni; par to liecina arī paruna: skrien kā aitu bars. Tādai pa- kaļskriešanai nav nekāda sakara ne ar saprātu, ne ar drosmi vai bailēm. «Vadonis pavēlējis, mēs izpildām!» — tā reiz sacīja arī zināmi ļaudis.

Un tā visas aitas savu glābiņu meklēja drošā nāvē.

Lemingiem un siseņu bariem nav vadoņa. Tie dzīvo anonīmā masā. Taču, ja rodas pārapdzīvotība, tos instinktīvi pārņem ceļošanas psihoze. Miljoni un miljardi dodas ceļā, lai tālumā rastu sev jaunu, dzīves telpu. _

Virzienu, kādā šie dzīvnieki dodas pretī savai nākotnei, nosaka, var teikt, likteņa loterija. Siseņu ceļi lielā mērā ir atkarīgi, no vēja. Tie lido pa vējam, nevis pret gaisa plūsmu. Ja vējš tos nejauši nes no Sahāras uz Atlantijas okeānu, tad visi siseņi aiziet bojā. Taču, ja starp Āfriku un Ameriku atrastos Atlantīda, tad visam pūlim būtu laimējies un tie nomestos tur.

Lemingi, kas dzīvo kalna kraujā un pēkšņi grib doties uz «apsolīto zemi», sākumā parasti skrien lejup un vēlāk visu laiku stulbā neatlaidībā ietur vienu un to pašu virzienu, pat ja ceļš vestu augšā kalnā, pāri upei, pāri fjordam, cauri pilsētai vai vienalga kur. Šādas rīcības pamatā ir vairīšanās no skrējiena pa apli, lai nenonāktu atkal tai pašā vietā, kur jau ir bijuši. Bieži vien tie

ar šādu stulbu nelokāmību tiešām atrod jaunu dzīvesvietu. Tikai reizēm tie savā tumšas dziņas radītajā apmātībā ieskrien nelaimē, ļ Tā notiek tad, kad lemingi nonāk jūras krastā, akli metas uz ' priekšu un aiziet bojā.

Raugoties visa6 radības koncepcijas lielajās līnijās, siseņu un lemingu rīcībā pietrūkst kāda jēgas komponenta. Tādēļ tie nonāk nelaimē. Taču masu pašnāvības šeit nekādā ziņā nav.

Lemingiem raksturīgā dziņa skriet taisni vien uz priekšu tik ilgi, līdz tie nokļūst vai nu jaunā valstībā, vai arī nāves ķetnās, — nekādā ziņā nevar būt sev pakļāvusi visus tos zobenvaļus, melnos apaļgalvdelfīnus un kašalotus, kas atrod savu galu uz sauszemes.! Vai tie vispār ir meklējuši galu?

Daži zoologi domā, ka šo jūras zīdītāju vidusausī ir ieperināju- 1 šies parazīti un radījuši tiem līdzsvara un orientācijas traucē-1 jumus.

Vai tad nu visus tos daudzos dzīvniekus, kuri dodas uz krastu | gluži kā uz kapsētu, vienlaicīgi būtu apsēduši vieni un tie paši pa- | razīti, bet pēc tam atkal tie daudzus gadus neuzbruktu itin nevie- ] nam valim visā pasaulē? Un ja nu tiešām dzīvnieku «horizontāl- j eholote» tos maldinātu un tai pusē, kur ir krasts, signalizētu: «dzij- ] ūdens», — vai tad vaļiem acu pierē nemaz nav? Vai tie ar tausti ] nesajūt, ka tuvojas sauszeme? Un kāpēc šie ļoti «inteliģentie» dzīv- ! nieki rīkojas tikpat nesaprātīgi arī tad, kad cilvēki tos ir nogā- " dājuši atpakaļ ūdenī?

Varbūt visā barā tikai viens valis, iespējams, barvedis, ir sa- ■ slimis vai zaudējis sajēgu, vai nonācis panikā (bēgdams no haizivs?), vai varbūt tikai šis vienīgais grib doties pašnāvībā un visi pārējie tam seko? Ja tas būtu tā, tad iznāk, ka vaļi seko šim vie- ; nam tāpat, kā aitas, kas metās Reinā pakaļ savam barvedim aunam? Vai varbūt tos var salīdzināt ar hindu sievieti, kas senos laikos sekoja savam mirušajam vīram līdzi pat sārtā? Tas, ka dzīvnieku barvedis kādā nesaprātīgā pasākumā var aizraut sev līdzi visu baru, nav nekas jauns, taču šādu gadījumu pētījumos gūtās atziņas vēl ir tikai hipotēžu līmenī, tāpēc negribu par to šeit sīkāk runāt.

Tādā gadījumā šī parādība atkal tiktu reducēta uz viena īpatņa pašnāvniecisku dziņu un mēs būtu tikpat «gudri» kā sākumā.

Pašnāvības galvenā pazīme ir tā, ka pašnāvnieks labi zina, ko dara, un ka viņam ir pietiekams priekšstats par to, ko nozīmē nāve. Tas, kā es tūlīt parādīšu, ir gluži kas cits nekā paniskas bailes. Vai kāds dzīvnieks vispār ir spējīgs nonākt pie šāda gara darbības rezultāta?

Amerikāņu pētnieks doktors R. E. Batlers pirms vairākiem gadiem izdarīja drausmīgu un atbaidošu eksperimentu. Beigtam

Indijas makakam viņš nocirta galvu, pieslēja līķi stāvus pie makaku sprosta režģa, sakrustoja tam rokas uz vēdera un ielika tajās galvu. Kā pārējie makaki uz to reaģēs?

Īss jautājums un skaidra atbilde: vispār nekā! Pat šis drausmīgais skats neradīja makakos nekādas emocijas: ne pārbīli, ne bailes, ne šausmas, ne līdzjūtību, ne bēdas par bijušo rotāju biedru. Gandrīz visi citi dzīvnieki reaģē tāpat. Nokauta un noplūkta vista nesatrauc dzīvās vistas vairāk kā zemē gulošs akmens. Beigtu suni tā kādreizējie draugi vai ienaidnieki tikai mazliet aposta un tad gluži vienaldzīgi pamet guļam.

Bet šimpanzes izturas gluži citādi. Holandiešu primatologs doktors Adriāns Kortlants Āfrikas mūžamežos vairākkārt ir novērojis, ka šos cilvēkpērtiķus, ieraugot beigtu sugasbrāli, pārņem vispirms šausmas un pēc tam dziļas bēdas. Pietiek šimpanzēm ieraudzīt uz mūžameža takas atrautu kāda sava biedra roku vai kāju, un tas jau metas bēgt.

Adriāns Kortlants stāsta: «Nākamajā rītā jau līdz ar gaismu šimpanžu bars atgriezās pie sava sugasbrāļa, kas izskatījās beigts. Valdot nāves klusumam, visi plašā lokā sastājās tam apkārt. Daži uzdrošinājās lēnām paiet mazliet uz priekšu. Beidzot kāda mātīte, kurai pie vēdera turējās bērns, iznāca laukā no klusējošā bara. Tā uzmanīgi tuvojās beigtajam un to paostīja. Tad tā pagriezās atpakaļ pret saviem biedriem, kas tagad bija sanākuši ciešā pūlī, un pakratīja galvu. Pēc tam katrs klusēdams gāja savu ceļu. Tikai viens ar poliomielītu slimojis šimpanze (dīvainā kārtā arī šos cilvēkpērtiķus smagi piemeklē bērnu trieka) vēl kādu laiku palika sēžam blakus līķim un nenovērsdamies skatījās uz to. Likās, it kā viņš nevarētu atrauties, sastapies vaigu vaigā ar nāvi. Varbūt viņš nojauta, ka nāve ir jau viņā pašā?

Beidzot aizgāja arī šis. Pēc tam joprojām valdīja nāves klusums. Visu rītu un arī vēlāk dienā mēs nedzirdējām vairs nevienu šimpanzes brēcienu.

Visas manas ekspedīcijas kulminācijas punkts bija šimpanžu mātītes galvas pakratīšana, kad tā bija apskatījusi līķi. Mēs, protams, nezinām, ko viņa ar to gribēja saviem klusējošajiem bied- • riem pavēstīt. Varbūt tas nozīmēja: «Nē, diemžēl nav vairs dzīvības zīmju,» — bet varbūt: «Nē, tas nav mūsējais.» Tikpat maz mēs zinām, kāpēc šāds bēru noskaņojums bija pārņēmis visu šimpanžu baru. Cik daudz nezināma un negaidīta gan slēpj sevī šīs šimpanžu sejas!»

Pagaidām mēs zinām vēl tikai, ka nāves dvesma saviļņo arī ziloņu dvēseles.

Ja kāds ziloņu mātītes ģimenes loceklis nobeidzas aiz vecuma vai arī krīt par upuri slimībai, tad bieži vien citi ziloņi vēl trīs dienas apsargā līķi, lai netiktu klāt hiēnas, šakāļi un lijas, un pēc tam kārtīgi apglabā to zem lapotiem zariem un izplūktām velēnām. Mātīte, kurai nobeidzies bērns, parasti vēl dienām ilgi nēsā to sev līdzi, pacēlusi uz ilkņiem.

Georgs Adamsons stāsta par ziloni, ko nošāvis kāds fermeris, kad tas postījis fermera plantāciju. Kad melnie laukstrādnieki bija savākuši gāju, kauli-tika sasviesti uz atkritumu kaudzes, kas atradās astoņi simti metru tālāk.

Nākamajā naktī ieradās nošautā ziloņa dzīvi palikušie biedri, bez ilgas meklēšanas atrada atkritumu kaudzi, gandrīz bijīgi ar snuķiem saņēma tur sasviestos kaulus, šūpoja tos, it kā izpildīdami noslēpumainu līķa iesvaidīšanas rituālu, un pēc tam svinīgā procesijā aiznesa atpakaļ uz to vietu, kur viņu biedrs iepriekšējā dienā bija nogalināts. It kā viņa nāves vietai ziloņu izpratnē būtu kāda dzijāka nozīme!

No vienas puses, likās, it kā ziloņi nespētu pamest vietu, kur norisinājies šis, arī viņu uztverē, traģiskais notikums; no otras puses, izskatījās, it kā dzīvi palikušie gribētu cits citam sniegt atbalstu nāves šausmu priekšā.

Sī attieksme atšķir ziloņus un šimpanzes no visiem citiem daudzajiem dzīvniekiem, kuru bailes ir tikai instinktīva, automātiska reakcija uz tā saucamajiem baiļu izraisītājiem. Un šādai attieksmei ir jāmostas ikvienas dzīvas būtnes dvēselē, par kuru varam teikt, ka tā no tiesas dodas pašnāvībā.

Vai ar šādu pirmo nāves apjausmas pakāpi ja_u pietiek, lai šimpanzē vai zilonī varētu nobriest doma par pašnāvību, to pagaidām vēl nav iespējams skaidri pateikt. Šāds gadījums līdz šim vēl nav novērots.

Taču pie iespējamajiem pašnāvniekiem mums jāpieskaita vēl viens dzīvnieks, proti, delfīns, kas ar savu jau leģendāro «inteliģenci» droši vien pārspēj šimpanzes, par ziloņiem nemaz nerunājot.

1976. gada augusta beigas, Itālijas kūrorta Ričone delfinārijs. Kad bija beidzies pats labākais sezonas laiks, direkcijas pārstāvji, neņemdami vērā dzīvnieku dresētājas Lindas Sodini kategoriskos iebildumus, pārdeva delfīnu Speedy-Pele citam zooloģiskajam dārzam. Speedy-Pele daudzus gadus bija mātītes Marijas dzīvesbiedrs.

«Šī šķiršanās salauza Marijas sirdi,» Linda Sodini teica, izskaidrodama vēlākos drausmīgos notikumus. To, ko Marija tagad darīja, nevar nosaukt citādi kā tikai par īstu pašnāvību. Tas ir pirmais šāds dzīvnieku pasaulē novērots gadījums.

Dienām ilgi Marija skali kliedza. Tā vienmēr no jauna lēca no ūdens augstu gaisā, droši vien lai paskatītos, vai Speedy-Pele neatrodas kādā citā baseinā. Pēc tam tā likās zaudējusi visas cerības. Pēkšņi Marija milzīgā ātrumā sāka riņķot pa baseinu un tad triecās ar galvu pret sienu. Tas droši vien radīja drausmīgas sāpes. Taču delfīnu mātīte triecās pret. sienu vēl mežonīgāk un nelikās mierā, kamēr bija salauzusi sev skaustu un beigta noslīgusi baseina dibenā.

11. nodaļa

Izdzīvošana dzīvībai galēji nepiemērotos apstākļos

Jaunākā recepte cīņā par cilvēces izdzīvošanu pasaulē, kas kļūst arvien nabagāka ar izejvielām, ir recycling, t. i., izlietotu materiālu nodošana vēlreizējai lietošanai. Taču šo recepti ir izgudrojuši nevis cilvēki, bet gan dzīvnieki, kuri jau desmitiem tūkstošu gadu ir spiesti iztikt ar pašu mazumiņu. Tie ir tuksneša iemītnieki: kamieļi, lamas, savvaļas ēzeļi, kazas un aitas.

Kad svelmējošās tuksneša saules stari ir izdedzinājuši veģetācijas pēdējās paliekas, kad tās ir aizpūtis vējš un aizputinājušas smiltis, tad šie badošanās meistari spēj iztikt bez barības vairākas nedēļas. Turklāt tie savus muskuļu audus saglabā gandrīz pilnīgi.

Mums, cilvēkiem, izlietotais muskuļu olbaltums sairst aminoskābēs un amonjakā. Tā ir bīstama inde, tāpēc tā tūlīt jāpārvērš tālāk urīnvielā un ar urīnu jāizvada no organisma. Ja nieres nespēj to veikt, tad sekas ir smaga saslimšana, kas nereti beidzas ar nāvi, — tā saucamā urēmija.

Taču ar šķietami visai nesaprātīgajiem kamieļiem, lamām, savvaļas ēzeļiem, kazām un aitām tā nenotiek. Tie urīnvielu no jauna ievada savā priekškuņģī. Diemžēl šādai apbrīnojami racionālai un vairākkārtējai barības izmantošanai organismā ir nepieciešams priekškuņģis,; ko daba gan ir devusi daudziem augēdājiem, bet cilvēkam ne.

Priekškuņģī atkritumprodukts atkal tiek pārstrādāts pilnvērtīgā olbaltumā un vēlreiz izlietots muskulatūras veidošanai. Šie dzīvnieki tātad sava organisma sairšanas produktu radītos «atkritumus» nemet vis projām, bet vienmēr no jauna izmanto «barībai».

Bada laikā šādai olbaltuma atjaunošanai tiek patērēts ne mazāk kā 95 procenti no visa izlietotā ķermeņa substrāta. Turklāt tuksneša iemītnieki tādējādi iegūst vēl otru vitāli svarīgu priekšrocību: tā kā urinēšana gandrīz vai izbeidzas, organisms vairs nezaudē vērtīgo ūdeni.

Ja mums, cilvēkiem, būtu dotas tādas pašas spējas kā šiem ideālajiem barības izmantotājiem, tad pasaulē nepastāvētu pārtikas problēma un neizceltos bada katastrofas. Tad mums nevajadzētu apēst vistu, bet pietiktu ar olu un vesela desas luņķa vietā varētu iztikt tikai ar gabaliņu.

Vēl apbrīnojamāki badošanās faķīri nekā lamas un kamieli ir tuksneša gekoni — apmēram desmit centimetru garas ķirzakas. Tās nobeidzas tikai pēc divi simti divdesmit dienu ilgas badošanās. Nometis savu ādu, šis rāpulis tūlīt pats to apēd. Tātad atkal viens atkritumu vēlreizējas izmantošanas piemērs.

Bez īpašas pielāgošanās tuksnesi dzīvot nav iespējams. Dažreiz tomēr to mēģina darīt tādi dzīvnieki, kas dzīvei tuksnesi nav piemēroti. Taču tad tiem klājas tāpat kā četriem tūkstošiem pelikānu Eira ezerā Dienvidaustrālijā.

Sešdesmito gadu beigās šā parasti izžuvušā «ezera» vietā nolija bagātīgas lietus gāzes. Tuksnesīgais apvidus pārvērtās ziedošā laukā. Ezers mudžēja no maziem vēzīšiem. Ieraudzījuši tādu barības pārpilnību, tur apmetās pelikāni.

Trīs gadus tie dzīvoja kā paradīzē. Bet tad sākās lielais sausums. Ezers pamazām atkal izžuva. Beidzot lielie putni nolēma pamest šo dzīvošanai vairs nederīgo vietu un atgriezties jūras krastā. Taču bija jau par vēlu.

Glābiņu sološais krasts atradās 450 kilometru tālu. Caurām dienām dedzināja saule un pieturējās 40 grādu temperatūra. Putnu bars, lidodams precīzi veidotos kāšos, apakšā visur redzēja tikai izkaltušu tuksnesi. Nekur ne dīķa, ne upes. Turklāt putnu ķermeņus cepināja karsts vējš. Un, kad vēl nebija nolidots pusceļš, pelikāni, aiz slāpēm nobeigušies, sāka cits pēc cita krist zemē no saviem kāšiem. Mērķi nesasniedza itin neviens.

Glābiņš putniem būtu jūras sāļais ūdens, jo pelikāni, pretēji cilvēkiem, var dzert jūras ūdeni, tāpēc ka tiem ir īpaši dziedzeri, kas atdala sāli no ūdens. Tātad šiem putniem ir speciāli iekārtota tehnika, kas dod iespēju izdzīvot ar sāļo jūras ūdeni, taču dzīvei tuksnesī tie nav piemēroti.

Galvenā recepte dzīvniekiem, kuri spēj mēnešiem ilgi ciest slāpes un badu, ir — taupīt enerģiju, pārtiku un ūdeni, turklāt tik lielā mērā, ka tas šķiet gandrīz neticami.

Pamācošs piemērs šai ziņā ir Sahārasļ skorpionu pazīstamā «pašnāvība». Gidi labprāt mēdz to*demonstrēt vakaros pie nometnes ugunskura: no degošām pagalēm skorpionam apkārt izveido liesmu apli, tas nu tur riņķo kā neprātīgs, mētādams šurp un turp savu dzeloņasti, bet tad pēkšņi paliek guļam kā beigts. Ieintriģētie skatītāji domā, ka skorpions šajā bezizejas situācijā pats sevi nodūris ar savu indes adatu.

Taču, ja novērošanu turpina vēl pēc tam, kad liesmu aplis noņemts, kļūst redzams, cik drīz «beigtajā» ķermenī atkal atgriežas spirgta dzīvība. Tātad tā ir bijusi nevis pašnāvība, bet tikai karstuma stingums.

Karstuma stingums ir pretstats aukstuma stingumam, kurā pārziemo daudzi posmkāji, zivis, abinieki un rāpuļi. Absolūta nekustīguma stāvoklī dzīvnieks izvairās no bezjēdzīga enerģijas patēriņa, kas ķermeņa temperatūru paaugstinātu virs nāvīgā «drudža» punkta, kurš Sahāras skorpioniem tiek sasniegts 52CC temperatūrā.

Ja ilgu laiku neizdodas iegūt nekādu laupījumu, skorpionu var pārņemt arī bada stingums. Ieracies smiltīs vai ielīdis klints spraugā, šis indes šļirces īpašnieks spēj nekustīgi gulēt bez ēšanas pat divus gadus; tas ir rekords, kuru var pārspēt tikai tuksneša gliemezis, kas vasaras miegā bez ēšanas un dzeršanas var nogulēt piecus gadus.

Kā tuksnesī var mitināties gliemezis, kura dzīvības funkcijām, kā zināms, ir vajadzīgs daudz mitruma un vēsuma, tas ir ārkārtīgi pārsteidzoši. Kādu sevišķu māku šis dzīvnieks liek lietā?

Ja tuksneša gliemeža mīkstās ķermeņa daļas saskaras ar smiltīm vai akmeņiem, kas saules svelmē sakarst līdz 50 vai pat 55 grādiem, tad tam jāiet bojā. Tāpēc tas jau laikus ievelkas savā čaulā. Gliemeža mājas arhitektūru daba ir izplānojusi tā, ka šī māja aizsargā ne tikai pret uzbrucējiem, bet galvenokārt tieši pret karstumu. Spirāliskie vijumi ir pildīti ar gaisu, kas cirkulē gluži kā ventilatorā arī tad, kad pats šīs pilnīgi automatizētās klimato- loģiskās ierīces īpašnieks guļ savu divus gadus ilgo sausuma miegu.

Lietus periodā gliemezis iesūc un iedzer diezgan pamatīgu ūdens daudzumu — 1400 miligramus. Turklāt čaula ir iekārtota tā, ka ilgajā sausuma un guļas periodā no šīs «cisternas» dienā tiek izlietoti tikai 0,5 miligrami ūdens.

šī ārkārtīgi stingrā taupības režīma ievērošana nozīmē to, ka aktīvai dzīvei gliemezis var nodoties tikai dažas dienas pēc lietusgāzes, bet tad seko līdz pat divus gadus ilgs pasīvs izdzīvošanas periods, kas tiek aizvadīts «Erkšķrozītes» miegā.

Ko tuksneša gliemezim nozīmē dzesētājmāja, to pašu ziloņ- cirslīšiem nozīmē speciāli izveidotā āda. Šie dzīvnieki sastopami Dienvidrietumu Āfrikā, Namībijas tuksnesī (tas ir viens no vissausākajiem apvidiem uz zemeslodes, nokrišņu tur ir tikai 14 milimetru gadā). Gulēdams ēnā, ziloņcirslītis tur dienā pacieš līdz 58 grādu karstumu, tātad vēl lielāku svelmi nekā gliemeži, bet naktīs — aukstumu.

Ziloņcirslītis gul pilnīgi nekustīgi, un tam priekšā un aizmugurē, t. i., astē un garajā snuķi, ir ierīkoti it kā termometri. Atkarībā no apkārtnes temperatūras šā dzīvnieka apmatojums ref- lektoriski vai nu saslienas, vai pieglaužas. Turklāt matu sacelšanās iedarbību vēl pastiprina krāsu efekti. Matu galiņi ir gaišā smilšu krāsā, tātad saules starus nepievelkoši. Zemāk mati kļūst tumšpelēki un melni, tātad siltumu uzsūcoši.

Beduīnu apģērbs, kuram ir iespējams tikai divējāds — dienai un naktij piemērots krokojums, salīdzinājumā ar šo dzīvnieku apmatojumu jāatzīst par primitīvu.

Vēl gluži citādu paņēmienu aizsardzībai pret karstumu lieto tuksneša lielais piekūns, klinšu piekūns un brūnskausta krauklis. Lūk, ko novērojis Uve George: «Šie putni no dienas svelmes izvairās tādējādi, ka ļauj, lai augšup kāpjošās siltā gaisa masas pacel tos lielā augstumā. It īpaši karstajos vasaras mēnešos tie daudzas stundas dienā pavada, planēdami vēsākos gaisa slāņos vairāk nekā tūkstoš metru virs tuksneša.

Planēt augstu, augstu spirgtajos vējos, protams, ir ļoti patīkami, ļj Bet ko lai dara putns, ja tas nevar aizbēgt augstākās sfērās, ja tam, teiksim, ir jāperē svelmainajā Sahāras tuksnesī? Tā, piemēram, " tuksnesī mītošās akmeņčakstītes pat tādās vietās, kur uz kailām i klintīm saulē var cept vēršacis, ir spiestas izperēt savas olas un ; raudzīties, lai tās nenosautētos cietas.

Tātad akmeņčakstītes olas ir nevis jāsilda, bet jādzesē. Šajā nolūkā šie tikai četrpadsmit centimetru garie putniņi tuksnesī ierīko lielisku dzesētājierīci. Šo faktu, kas mums var šķist neiespējams, ir atklājis pazīstamais tuksnešu pētnieks — hambur- ^ dzietis Uve George.

Putni savu meistardarbu iesāk jau vairākus mēnešus pirms perēšanas, pūloties sviedriem vaigā. Akmeņčakstīšu mātīte nepagurusi stiepj akmeņus, kas katrs sver tikpat daudz kā tā pati, uz tādu vietu, kur karstākajā dienas laikā krīt klints pārkares ēna. Pavisam tai jāsanes ne mazāk kā 360 akmeņu, kas tiek sakrauti piramīdā tā, lai tur ieplūstu iespējami vairāk gaisa. Tā top ligzda, kas ierīkota tikai no akmeņiem.

Ligzdas pirmais uzdevums ir skaidrs — nodrošināt dzesēšanu ar gaisa cirkulāciju. Bet ar to vien ne tuvu nepietiek. Tāpēc šis putns par būvmateriālu lieto tikai poraino smilšakmeni, nevis parastu tuksneša akmeņu drumstalas, kuru te ir papilnam. Smilšakmens naktīs piesūcas ar mitrumu. Dienā tas pamazām šo mitrumu iztvaiko un tādējādi rada pazīstamo iztvaikošanas vēsumu.

Šis «atklājums» šķiet patiešām ģeniāls. Šāda dzesēšanas ierīce gan sākumā prasa daudz darba, bet, kad ir gatava, tad funkcionē pilnīgi automātiski.

Pēc tā paša principa, ka vēsums tiek radīts ar ūdens iztvaikošanu, darbojas arī cilvēka ķermeņa dabiskā atdzesēšanas sistēma: cilvēks svīst, lai viņam nekļūtu vēl karstāk. Tāpēc prātīgi rīkojas tie cilvēki, kas neslauka sviedrus sev no pieres nost. Ar slaucīšanu dzesēšanas process tiek apturēts, un sviedri plūst vēl jo vairāk.

Šī metode tomēr spēj funkcionēt tikai ar milzīgu ūdens patēriņu. Jājot cauri tuksnesim, cilvēks dienā patērē sešus līdz deviņus litrus ūdens. Ja viņš tos nevar no jauna atgūt, tad draud droša nāve no slāpēm. Nevajag ticēt daudzajām muļķīgajām piedzīvojumu filmām, kurās «varoņi» pirms tuksneša šķērsošanas ātri vēl piepilda ar ūdeni savu mazo ceļojumu pudeli. Patiesībā ar šo devu nepietiktu pat līdz brokastīm!

No tā jāsecina, ka tuksneša dzīvnieki it nemaz nedrīkst svīst, kaut gan tiem jādzīvo lielā karstumā. Starppakāpē atrodas ķenguri. Tie svīst tikai astes daļā. Ja ķengurs, ar lielu piepūli lēkšus pārvietodamies, grib atvēsināties, tad spēcīgi vēdina ar savu garo asti šurp un turp. Tas veicina iztvaikošanu.

Tātad tuksneša dzīvniekiem ar dārgo ūdeni jāapietas sevišķi taupīgi. Taču, tiklīdz nolīst viena no ārkārtīgi retajām lietusgāzēm un izdedzinātā zeriie uz nepilnām trijām nedēļām pārvēršas par Ēdenes dārzu ar bagātu veģetāciju, šie badošanās un slāpju ciešanas meistari kjūst neiedomājami negausīgi rīļas un dzērēji. Arī to prasa pielāgošanās tuksneša apstākļiem.

Izslāpis vienkupra kamielis desmit minūtēs izdzer ne mazāk kā simt divdesmit litru ūdens! Pirms tam tas izskatījās izkaltis kā ģindenis, bet jau dzeršanas laikā tas acīm redzami kļūst apaļāks, iegūst «labi barota» dzīvnieka stingro formu un beigās līdzinās tikko kā piepūstam gaisa balonam.

Leģendārais kamieļa ūdens rezervuārs neatrodas vis kuprī (tur uzkrātas tauku rezerves, tātad tas ir it kā degvielas tvertne) un arī kuņģī ne, kā joprojām apgalvo daudzu piedzīvojumu romānu autori. Kas tuksnesī, glābdamies no noslāpšanas, mēģinās nokaut kamieli, lai atrastu tā ķermenī ūdens krājumus, tas rūgti pievil- sies. Jo šis dzīvnieks uzkrāj ūdeni mazītiņu «tvertnīšu» miljardos, tas ir, visās ķermeņa šūnās, bet galvenokārt sarkanajos asinsķermenīšos. Kamielim dzerot, tie izplešas divi simti četrdesmit reižu lielāki.

Citi tuksneša iemītnieki ūdens apgādes jomā var demonstrēt ne mazāk pārsteidzošus dabas izgudrojumus.

Tā, piemēram, tuksnesī dzīvojošo Senegalas smilšvistiņu mazuļiem vajadzētu nobeigties aiz slāpēm, ja tie nemaz nedabūtu dzert. Lai nodrošinātos pret laupītājdzīvniekiem, šo putnu ligzdas, kas ierīkotas uz zemes, atrodas divdesmit līdz trīsdesmit kilometru attālumā no tuvākās ūdenstvertnes. Kā lai mazie putnēni tur tiek kaut vai pie dažām ūdens pilītēm?^

Kā atklājis tuksnešu pētnieks Uve George, putnēnu tēvs līdz ar rītausmu lido uz turieni, kur rodams ūdens. Ticis ūdenī, tas savas krūšu segspalvas atpleš vaļā plaši jo plaši gluži tāpat, kā lidmašīnā tiek atvērta bumbu šahta, un parādās bieza, mīksta dūnu kārta. To putns iegremdē ūdenī un piesūcina pilnu. Tad tas atkal aizver «vāku» un gluži kā «lidojošs sūklis» ar ātrumu astoņdesmit kilometru stundā traucas pie saviem bērniem, kas tad salien tēvam apakšā un sūc ūdeni tāpat kā zīdītāju mazuļi pienu no mātes zīdekļiem.

Lai sagādātu dārgo valgmi, _citiem dzīvniekiem jānopūlas vēl vairāk. Divas Dienvidrietumu Āfrikā, Namībijas tuksnesī, dzīvojošās melno vaboļu sugas tieši tuksneša smiltīs būvē ārkārtīgi īpatnējas hidrotehniskas ierīces.

Rita agrumā vabole uzrāpo kalnā, tas ir, ceļojošas kāpas virsotnē, un gluži kā dzīvs arkls izar vagu, kas līdz ar valni ir šķērse- niska vēja virzienam. Vagas sienas pamazām kļūst tumšākas — tas ir redzams pierādījums, ka šeit uzkrājas neliels mitrums. Īsi pirms saullēkta mazie zemesrūķi nolīdzina savu arumu un nosūc no smilšu graudiņiem vājo aprasojumu. Cik milzīgs darbs pāris pilienu iegūšanai!

Samērā slinkais Sahāras skorpions tāpēc labāk paļaujas uz savām maņām. Mums, cilvēkiem, liekas, ka ūdenim nav nekādas smakas (paldies dievam, citādi mūsu dzīvokļos visur pēc tā smirdētu!), toties tuksneša iemītnieki jau notālēm saož pat mazu smiltīs iekritušu rīta rasas lāsi. Kukainis tad mērķtiecīgi izlien no savas slēptuves, izdzer pilienu un steidzas atpakaļ.

Ekspedīciju dalībnieki bieži ar izbrīnu ir vērojuši gadījumus, kad izslāpuši' Indijas jājamie ziloņi, soļojot gar izžuvušas upes gultni, kādā vietā, kas no virspuses nekā īpaši neatšķiras, pēkšņi ar kājām un snuķi sāk rakt. Drīz vien ziloņi tiešām atrod ūdeni. Tā tie izglābj paši sevi un arī ceļotājus no bojāejas.

Izrādās, ka daudzi tuksneša un stepes dzīvnieki jau no tālienes spēj sajust ūdeni gluži kā suņi apraktu kaulu.

Citi dzīvnieki turpretī nepaļaujas uz to, ka varēs atrast tuksnesī retās ūdens balvas. Tie ir izveidojuši paši savu «ūdensapgādi» un kļuvuši neatkarīgi no dzeramā ieguves ārpusē. Tuksneša siseņi, tuksneša lēcējpeles un citi tuksnešaino apvidu iemītnieki no pilnīgi sažuvušām augu atliekām ķīmiskā ceļā ražo ūdeni paši.

Elpošanas procesā, kad ķermenī šķeļas ogļhidrāti, gan dzīvnieku, gan cilvēka organismā kā blakusprodukts vienmēr rodas ūdens. Tātad šai parādībā nav nekā īpaša. Taču īpaša ir māka neļaut, lai šis ķīmiski radītais ūdens līdz ar izelpu tūliņ pagaistu vējā.

Knuts Šmits-Nīlsens ir novērojis tuksnesī mītošo ķenguržurku. Šā ērmīgā dzīvnieka elpvadā darbojas fizikālais pretplūdes princips. Plūstot pretējā virzienā ar noteiktu laika atstarpi, mitrais, izlietotais gaiss un sausais, ieelpotais gaiss elpvadā rada temperatūras gradientu. Rezultātā deguna vēsākajā daļā nosēžas ap 70 procentu ķīmiski radītā gaisa mitruma, kondensējas pilienos un tādējādi paliek organismā.

Vēl citi — mūsu prātam neaptverami veidi, kā tuksneša vidū sarīkot īstas dzīvības orģijas, kurās iesaistās miljardi, ir izstrādājuši klejotājsiseņi. Šis stāsts ir tik aizraujošs, ka pakavēsimies pie tā ilgāk.

Ir 1978. gada 7. jūnijs, tveicīga diena Etiopijas pilsētā Masauā, vienā no zemeslodes karstākajām vietām. Ap pusdienas laiku virs Sarkanās jūras sablīvējas vareni mākoņu kalni. Pēc tam pār šo

Āfrikas piekrasti nogāžas nevis tropu lietus, bet kaut kas vēl briesmīgāks: siseņi!

Saule tiek aizsegta, un tad šie dzīvnieki, kas ir pirksta garumā, cērtas cilvēkiem sejā kā krusa. Ielās, pagalmos, dārzos un laukos zemi klāj ņudzoša kukaiņu masa, kas sniedzas līdz ceļgaliem. Palmas zem siseņu segas smaguma lūst ar pātagas cirtiena skaņai līdzīgu troksni, un mātēm jāuzmana, lai bērni gultās ne- nosmaktu zem siseņu kārtas.

Sešas stundas šī desmit miljardu lielā ajmāda, gluži kā bibeles astotās mocības, lido no Arābijas dziļāk Āfrikas kontinentā. Nākamajā rītā visi siseņi ir pazuduši un līdz ar tiem katra zaja lapiņa un katrs zāles stiebriņš — viss, kas vien bijis zaļš! Raža ir pilnīgi nopostīta. Valsti pārņēmušajām kara jukām nu pievienojas vēl nabadzība, bads, slimības, posts un nāve. Nobeidzas pat žurkas un peles, jo tām nav vairs ko ēst.

Kopš 1968. gada siseņu frontē valdīja miers, bet 1978. gada katastrofa šo kukaiņu apkarošanā ir cirtuši pamatīgu robu. Kādā ziņā?

Kopš 1965. gada visās Āfrikas un Dienvidāzijas valstīs pastāv brīdināšanas stacijas, kuru ierīkošana ir reti labas sadarbības paraugs. Vadošie zinātnieki siseņu novērošanai un apkarošanai izmanto vismodernāko tehniku — mākslīgos Zemes pavadoņus, radiolokatorus un lidmašīnas.

Viena pati lidmašīna, izpūšot indes putekļus, spēj iznīcināt līdz simt miljoniem siseņu. Tas izklausās iespaidīgi. Taču, lai iznīcinātu gigantisko baru, kas 1978. gada jūnijā uzbruka Āfrikai, būtu vajadzīgas simt lidmašīnas.

1971. gadā Tanzānijā tika atklāts mazāks bars. Taču pieci procenti siseņu netika pamanīti un palika dzīvi, tie apvienojās jaunā pūlī, atkal savairojās un drīz vien atnesa jaunu nelaimi.

Te jau parādās cēlonis tai neveiksmei, ko 1978. gadā, par spīti visiem zinātnes, tehnikas un sadarbības pasākumiem, cieta pret siseņiem radītā aizsardzība. Proti — ar pavadoņu, radiolokatoru un lidmašīnu palīdzību siseņu barus var ieraudzīt lielākoties tikai tad, kad tie jau ir tik lieli, ka tos pilnīgi iznīcināt vairs nav iespējams.

Paradoksāls ir fakts, ka miljardiem klejotājsiseņu dzīvību rodas tieši tur, kur vispār nav nevienas dzīvas būtnes: pašā tuksneša vidū, un no turienes klej otā j siseņi dodas prom, lai atkal iznīcinātu miljardiem dzīvību un tādējādi paplašinātu tuksneša robežas. Baisma, primitīva spēka pilna apokaliptiska parādība!

Šīs «dieva sodības» rašanās ir gluži kā mefistofelisks brīnums.

Sākumā ir tikai daži atsevišķi, grūti pamanāmi klejotājsiseņi jeb tuksneša siseņi. Pat ceļotājs, kas kājām šķērso tuksnesi, retu reizi pamana tos izžuvušas upes gultnē, jo dienā siseņi paslēpjas un tikai nokrēsli mazliet palēkā.

Šķiet pavisam neiespējami, ka šeit vispār varētu būt kāda dzīva radība. Tomēr šie kukaiņi Sahāras, Arābijas vai Persijas tuksnesī ir iemācījušies ar dažādu bioloģisku paņēmienu palīdzību saglabāt savu dzīvību gan svelmainā karstumā, gan spalgā salā, gan badā, gan slāpēs. Par to, ka klejotājsiseņi var iztikt bez dzeramā un ka tiem ir pašiem sava «ūdensapgāde», jau tika rakstīts.

Vismaz tikpat lielas apbrīnas vērta ir arī siseņu «iekšējā meteoroloģiskā stacija», kas droši vien dibināta uz ārkārtīgi izsmalcinātu spēju uztvert gaisa spiediena svārstības.

Ar tās palīdzību siseņi nomana, ka kaut kur daudzu simtu kilometru attālumā mazliet nolīst lietus. Tad tie dodas ceļā pa vienam un, ik nakti nolidojuši apmēram 300 kilometru, beigu beigās lietus rajonā no visām malām sanāk kopā veseliem tūkstošiem.

Tuksneša vidū pēkšņi bagātīgi saplaukušajā augu valstī siseņos notiek pirmā gandrīz maģiskā pārvērtība. Līdz tam tie bija dzīvojuši tā saucamās «ieilgušās pubertātes» stadijā. Jaunības laiks bija pagarinājies par daudziem mēnešiem. Siseņi nedz auga, nedz sasniedza dzimumgatavību. Kamēr pieturējās sausums, tie tikai vārgi veģetēja un to dzīves ritums bija gandrīz apstājies.

Kad siseņi nonāk plaukstošajā lietus rajona veģetācijā, to dzīvības uguns, kas līdz tam ir vārgi gailējusi, spēji uzliesmo. Paēdušies svaigos zaļumus, visi vienuviet sanākušie siseņi neatkarīgi no vecuma dažās stundās sasniedz dzimumgatavību.

Tūlīt tiek rīkotas masu kāzas. Katra mātīte izdēj ap simt oliņu tādā vietā, kur jau apmetušās sugasbiedres, un ar smaržu signalizē, ka tur zemē ir optimālais mitruma daudzums. Tā nu oliņas milzīgā daudzumā tiek sadētas ne tikai dīgļa attīstībai vispiemērotākajās smiltīs, bet arī cieši cita pie citas.

Pēc trim nedēļām šis tuksneša apvidus svelmainajos saules staros atkal jau ir totāli izdedzis. Taču ar īso mitruma periodu ir pilnīgi pieticis, lai viss perējums paspētu izaugt par pilnīgi nobriedušiem kukaiņiem. Apbrīnojama augšanas un novecošanas procesu pielāgotība tuksneša apstākļiem!

Pirmajā reizē rodas neliels bars. Ar šiem siseņiem ir notikusi dīvaina pārvērtība. Pēc ķermeņa formas, lieluma un krāsas tie ievērojami atšķiras no saviem vecākiem. Un izturēšanās tiem ir tieši pretēja. Vecie bija ķildīgi individuālisti, kas, izņemot pārošanās reizi, vienmēr vairījās cits no cita, turpretī «buma paaudzes» bērniem patīk dzīvot barā.

Mazais bars, kas jau ir kļuvis par vienotu formāciju, aizlido uz apmēram tūkstoš kilometru attālu tuksneša apgabalu, kur atkal nolijis lietus. Tur pēc vēlreizējām masu kāzām mātītes ik uz kvadrātmetra sadēj ap divi simti dējienu, katru ap simt oliņu lielu. Drīz vien katrā tuksneša zemes kvadrātmetrā gandrīz vienlaicīgi izšķiļas ne mazāk kā divdesmit tūkstošu mušas lieluma mazuļu, tā saucamie kāpuri.

Tā kā tie vēl nespēj lidot, tad apvienojas gigantiskā kājāmgājēju armijā, kuras platums var sasniegt desmit kilometrus un garums — piecdesmit kilometrus. Gluži kā piekrastes viļņi jūrā, šī kāpuru masa, visu apēzdama, plūst pāri zemei, turklāt reizēm kāpuri pārvietojas uz priekšu, sarāpušies vairākās kārtās cits uz cita.

Tiklīdz šie tuksneša vēstneši ir pieauguši (pēc piektās ādas nomešanas) un spēj lidot, tie paceļas gaisā, lai nopostītu kaut cik auglīgākās vietas turpat apkaimē vai arī pārsteidzoši lielā tālumā.

Šāda dieva sodība šodien var rasties, piemēram, Arābijas tuksnesī, nopostīt veselus apgabalus Irānā un Pakistānā, tad pēkšņi griezties atpakaļ, lai nestu iznīcību Austrumāfrikai.

Pirms vairākiem gadiem tika novēloti siseņu bari pat virs Atlantijas okeāna, 2400 kilometru attālumā no sauszemes.

Tuksneša siseņi spēj turēties gaisā pat septiņpadsmit stundas. Tik ilgam laikam pietiek uzkrātās «degvielas», t. i., tauku rezervju. Ja bars, ļaudamies vēja pūsmai, pēc šāda nolidotā laika okeānā vēl nekur neredz sauszemi un ja okeāns ir mierīgs, tas nolaižas uz ūdens virsmas. Tie miljardi, kas nosēdušies pirmie, noslīkst un izveido plostu pārējiem bara locekļiem. Noslīkušo ķermeņi turklāt kļūst dzīvajiem par barības krātuvi, kuru šie citādi tikai no veģetāriskas barības pārtiekošie kukaiņi tukšo kanibāliskā kārē, lai spētu no šā drūmā «lidmašīnu bāzeskuģa» atkal pacelties gaisā.

Vētra un lietus tomēr īsā laikā pilnīgi iznīcina virs okeāna lidojošu siseņu baru.

Virs sauszemes lidojošam siseņu baram turpretī nāvi un bojāeju var atnest «sliktā» lietus laika pretmets: ilgstošs sausums. Tad zeme kļūst cieta, bet kāpuri, kas izšķiļas no oliņām apmēram desmit centimetru dziļumā, nespēj izurbties cauri cietajai zemes garozai un nokļūt virszemē. Tad siseņu briesmas paiet garām kā nebijušas.

Tādas ir «pretrunas» dzīvajā dabā: tiem, kas tuksnesī dzimuši, jābēg no tuksneša prom, lai saglabātu savu dzīvību. Pēc tam tie jaunus auglīgus apvidus pārvērš tuksnesī. Un, kad nu tas ir nodarīts un iestājas sausums, tad arī pašu šo radību — miljardiem būtņu liela bara liktenis ir izšķirts. Dabas katastrofā iet bojā paši dabas katastrofas izraisītāji.

Kā pierāda jaunākais — 1978. gadā notikušais siseņu uzbrukums, cilvēka rīcībā esošie līdzekļi šās nelaimes apkarošanai nav pietiekami efektīvi. Dzīvo radību, kas ir pratusi tik fantastiski pielāgoties tuksnesim, nav iespējams iznīdēt ar cilvēku izgudrotām metodēm. Nāvīgākais ienaidnieks šim dzīvniekam ir viņš pats.

Nodošanās neprātīgai, nepārtrauktai orģijai paātrina siseņ bojāeju. Ekstrēmās formas, kas ļauj izdzīvot praktiski nedzīv vidē, tuksnesī, galu galā noved pie izmiršanas. Tādējādi tuksneš siseņi kļūst cilvēcei par baismīgu simbolu, kas parāda, kā dzl vība, nonākusi pārmērībās, var stihiski iznīcināt pati sevi.

Šo kukaiņu miljardiem lielās masas it kā nospēlē priekšpēdējo dzīvības cēlienu tādā apvidū, kur Zemes biozonas pāriet mūs planētas galīgajā tuksneša fāzē. Marsa virsma mums parāda, kādas ir šis drāmas beigas.

Dzīvības pastāvēšanas pēdējais cēliens varētu izskatīties tāds, kādu to parāda sālsvēži: kaut kur Rietumamerikas milzīgajos tuksnešos pēc septiņpadsmit gadiem pirmo reizi atkal nolīst lietus. Dažās vietās rodas nelielas peļķes. Pēc nedaudzām dienām tajās čum un mudž dzīvas radības: no oliņām, kuras ar neapbruņotu aci nevar atšķirt no smilšu graudiņiem un kuras tādējādi tiek pasargātas no apēšanas, izšķiļas miljoniem mazu tuksneša vēzīšu jeb sālsvēzīšu.

Tikai divpadsmit dienās, tas ir, tādā laika sprīdī, kādā peļķes vēl saglabājas, šie vēzīši, kas sākumā ir pavisam maziņi, rekord- ātrumā izaug trīs centimetrus lieli, sasniedz dzimumgatavību, iedēj smiltīs neskaitāmas oliņas un tad aiziet bojā.

Trīspadsmitajā dienā peļķes atkal ir izžuvušas. Visā plašajā apkaimē nav vairs manāma neviena dzīva radība. Tā saglabājusies tikai oliņās un gaida izdevību, kad pēc desmit vai divdesmit gadiem tur nejauši atkal nolīs lietus.

12. nodaļa Draudzība ar nāvīgāko ienaidnieku

Gluži kā grieķu atriebības dievietes čūskmati Akabas līča koraļļu rifa luciferiskajā greznībā plivinās aktīniju taustekli. Pēkšņi plēsīgs asaris metas virsū mazai klaunzivij. Tā mēģina aizbēgt, iešaujas čūskmatu galvā, nokļūst aktīnijas — tā saucamā puķudzīvnieka mutē un nozūd tās kuņģa dobumā.

Asaris medību karstumā traucas tai pakaļ. Taču, tikko aizskāris aktīnijas taustekļus, tas saraujas kā elektrizēts. Pārakmeņo- jies, it kā būtu ieraudzījis Gorgonas galvu [26] [1] Gorgonas galva — sengrieķu mitoloģijā briesmīga izskata' būtnes galva ar zvēra ausīm, strupu degunu, atņirgtiem zobiem un čūskām matu vietā. — Tulk. no grieķu teiku pasaules, tas aizklunkuro sāņus. Tūlīt no visām pusēm pēc tā sniedzas citi aktīnijas čūskveidīgie taustekļi, sadzeļ to līdz nāvei un velk pie mutes, kas atrodas taustekļu meža vidū.

Drīz vien no aktīnijas mutes rēgojas laukā tikai asara aste, bet klaunzivs no tās pašas mutes izpeld sveika un vesela gluži kā .lona no valzivs vēdera. [27] [1] bībeles teika stāsta, ka vētras laikā jūrā liela zivs aprijusi pravieti Jonu un viņš zivs vēderā pavadījis trīs dienas un trīs naktis (Vecā derība, Pravieša Jonas grāmata, 1. nodaļa). — Tulk. Tā plivinās starp simt dzelkstīgajiem un indīgajiem aktīnijas taustekļiem, kas nupat nonāvējuši daudz lielāko asari, kā pa gluži nekaitīgu jūras zāli un savukārt pati sāk skrubināt asti asarim, kas pirms maza brītiņa gribēja to apēst.

Šajā drāmā atsevišķus patiesuma momentus apliecina ari Bībeles Vecās derības un antīkie mīti, vismaz attiecībā uz dzīvnieku pasauli.

Ir puslīdz zināms, kāpēc aktīnija, kas nogalina gandrīz ikvienu citu dzīvu radību, savai draudzenei klaunzivij, ko sauc arī par aktīnijzivi, nedara nekā ļauna. Tas notiek tāpēc, ka ši zivtiņa ir iemanījusies, jau pirmo reizi tiekoties ar «savu» aktīniju, «nozagt» tai no taustekļu galiem «aizsargziedi», ar kuras palīdzību aktīnija panāk, lai tās taustekļi paši cits citu nesadzeltu. Tā ir aktīnijas pašas radīta receklīga viela, kas aizkavē velnišķīgā mehānisma iedarbošanos un kodīgā šķidruma izdalīšanos.

Kad klaunzivs ar šo «ziedi» ir ieberzējusi visu savu ķermeni, tā iegūst neievainojamu «jaunā Zigfrīda ādu» [28] [1] zigfrīds — ap 1200. gadu sacerētā vācu varoņeposa «Nībelungu dziesma» varonis — Tulk.

un tā kļūst par savas niknākās ienaidnieces draudzeni.

Mums pagaidām vēl ir mīkla, kāpēc klaunzivij neko ļaunu nenodara «čūskgalvas» kuņģa sula. ŠI jocīgā zivtiņa taču nebēg savas draudzenes kuņģa dobumā tikai tad, kad draud briesmas, tā, mierīgi gulēdama, pavada šajās gremošanas elles dzirnavās katru nakti. Tātad aktīnijzivs guļ visbriesmīgākajā «gultā», kādu vien dabas māte saviem radījumiem var sagādāt. Klaunzivs atrod absolūtu drošību tieši tur, kur citi dzīvnieki tiek samalti.

Vēl citus brīnumainus atklājumus par šo abu tik ārkārtīgi dažādo dzīvnieku savādo kopdzīvi tā saucamajā simbiozē ir izdarījis vācu zoologs doktors Hanss V. Frike Heinca Šteinica jūras laboratorijā Elatā, Izraēlā.

Klaunzivs nespēj dzīvot bez «savas» aktīnijas. Ja tā tiek padzīta, tad bieži vien jau pēc dažām sekundēm krīt par upuri vienam no daudzajiem koraļļu rifā uzglūnošajiem laupītājiem. Tāpēc klaunzivis var atrast tikai aktīnijās. Katrā milzu aktīnijā iemājo klaunzivis: pieaugušo pāris un daži bērni. Taču šie bērni — un tā atkal ir dīvaina detaļa aktīniju un klaunzivju kopībā, kurā ir tik daudz ārkārtīgi neparastu dzīves formu, — nemaz nav šā zivtiņu pāra paša pēcnācēji, bet pilnīgi sveši mazuļi!

Cīņā par izdzīvošanu rijīgu ienaidnieku pārpilnā vidē šeit ir attīstījusies īsteni galēja ciešas savstarpējas tuvības un atkarības forma. Spriežot pēc tās, varētu likties, ka mums ir darīšana a pilnīgi svešām kādas tālas planētas būtnēm.

Klaunzivs eksistencei vissvarīgākā ir aktīnija, un otrādi. Visam citam šo abu radibu dzīvē ir sekundāra nozīme. Un tā nu mii joniem gadu laikā abas — gan klaunzivs, dzīvodama galvenokārt aktīniju vidū, gandarī aktīnija — galvenokārt kiaunzivju vidū — ir attīstījušas savā starpā tādas attiecības, kādas tās ir šodien.

Abas jūras iemītnieces demonstrē tik ārkārtīgi augsti attīstītu pielāgošanās mākslu, uz kādu vien spējīga radība, ja izšķiras jautājums — izdzīvot vai iet bojā.

Akvārijā aktīnija var gluži labi iztikt bez klaunzivs, bet koraļļu rifa brīvībā tai bez savas draudzenes klājas visai bēdīgi^ Iemesls tam ir tāds, ka tur apkārt šaudās plēsīgas zivis, kas iemācījušās aktīniju apēst tā, ka pašas paliek sveikas un veselas. Tās uzmanīgi tuvojas aktīnijas tausteklim, nokož tam galu, tad vēl vienu gabalu un turpina tālāk tāpat, kā mēs, cilvēki, darām, sparģeļus ēdot. Sakropļotās aktīnijas bēg atpakaļ uz rifa spraugu ar vislielāko ātrumu, kādu vien ir spējīgas attīstīt: astoņi centimetri stundā (salīdzinājumā ar to gliemezis ir īsts sacīkšu auto!), — un izlaiž savus simt un vēl vairāk taustekļus tikai naktī, kad plēsīgās zivis guļ.

Šī ievilkšanās rifa spraugās un pāriešana uz aktīvu dzīvi naktī nozīmētu bojāeju klaunzivij, kurai naktī jāguļ. Tāpēc tā aizstāv «savu» aktīniju ar nepārspējamu drosmi. Hanss V. Frike reiz novērojis, kā divus centimetrus gara klaunzivs tik sparīgi uzbrukusi gandrīz desmit reizes lielākai plēsīgai zivij, ka «Goliāts» meties bēgt no mazā «Dāvida». Tādējādi klaunzivs pasargāja «savu» aktīniju no bīstama sakropļojuma.

Ir pat tādas aktīnijas, kas kļūst «skumīgas», ja laiku pa laikam nesajūt klaunzivs vieglos pieskārienus. Tā kā pastāv lielas briesmas, ka jebkurā mirklī var atpeldēt plēsīga zivs un sākt skrubināt tās taustekļus, aktīnija — drošs paliek drošs — ievelk savus simt snaikstekļus un pa dienu noslēpjas koraļļu rifa spraugā.

Klaunzivs savukārt varētu teikt savai aklīnijai: My home is my castle, [29] — tikai tās pils gan vairāk ir līdzīga ceļojoša cirka ratiem. Kurp-dodas aktīnija, uz turieni jāseko arī klaunzivij. Šādos apstākļos stingrā «monogāmija», kādā dzīvo kiaunzivju tēviņi un mātītes, gluži nejauši var izvērsties par ērmīgu «daudzvīrības» gadījumu, kas dzīvnieku pasaulē ir ārkārtīgi reta parādība.

Pastāvot monogāmijai, neierobežota pavēlniece mājās ir «sieva», jo tā ir lielāka un stiprāka, un tas ir vēl viens priekšnoteikums tam, ka «sievai» var būt divi «vīri». Ja «sieva» kļūst nikna — un tas notiek bieži, tad tēviņam žigli jānostājas uz galvas un jādreb pie visām miesām. Tikai ar šādu baiļu un padevības fcestu «viņš» var panākt, ka «viņa» atkal nomierinās un neiztriec vīru laukā no aktīnijas teritorijas un līdz ar to neiedzen kādas lciupītājzivs rīklē.

Starp citu, tika novērots kāds pāris, kas jau piecus gadus dzīvoja monogāmā un saskanīgā «laulībā», bet katru dienu ķildojās, — tas gan ir loti mazs laiks salīdzinājumā ar aktīniju mūža Ilgumu, kas var sasniegt simt gadus.

Ja gadās, ka divas aktīnijas ar saviem kiaunzivju pārīšiem pievirzās viena otrai klāt pusotra metra attālumā, tad monogā- mijā iestājas krīze. Kiaunzivju mātītes mēdz peldēt 2,5 metru rādiusā no aktīnijas centra, turpretī bailīgie tēviņi neuzdrošinās attālināties no aktīnijas aizsardzības loka vairāk par vienu metru.

Līdz ar aktīniju tuvošanos divu kiaunzivju mātīšu apdzīvotā teritorija krustojas, bet tēviņu dzīves telpa — ne. Tad nu, protams, viena mātīte otru padzen, bet tēviņi paliek savās vietās. Tā rodas spilgts «daudzvīrības» gadījums.

«Sultāne» tomēr no tā negūst dubultu seksuālu baudu. Vēl nenoskaidrota iemesla pēc tā neizmanto gūto izdevību. Vīriešu harēma «valdniece» arī turpmāk pārojas tikai ar savu veco «vīru». Turklāt šāds stāvoklis neturpinās ilgi, jo abas aktīnijas pēc laika attālinās viena no otras.

Bioloģiski šādai «daudzvīrībai» nav nekādas jēgas vai tā ir pat kaitīga. Taču apstākļi reizēm to rada.

Tukšā vienmēr paliek otrais tēviņš, kura mātīte ir padzīta. Šī nelaimīgā gandrīz nekad vairs neatgriežas, jo ir pazudusi kāda laupītāja rīklē. Kur nu «nabaga atraitnis» lai ņem jaunu «sievu», kas pār viņu valdītu? Tas atkal ir loti interesants stāsts.

Viss sākas ar kāda cita kiaunzivju pāra nārstošanu. Kur gan šīs zivtiņas, kas pārvietojas gliemeža ātrumā, lai iekārto nārsta vietu? Aktīnijā? Tur ikri tūlīt tiktu apēsti, jo tie nav imūni pret aktīnijas dzelkstīgajiem taustekļiem.

Jāizlīdzas ar veiklu paņēmienu: īsi pirms nārstošanas akta sākuma kiaunzivju tēviņš vairākas reizes iekniebj aktīnijas taustekļos, kas tūlīt ievelkas. Tagad ikrus var izlaist jūras dibenā blakus aktīnijas kājai un apaugļot. Tūlīt pēc tam taustekļi atkal izplešas un izveido virs ikriem drošu baldahīnu.

Tagad nu kiaunzivju tēviņš ik pa brīdim iet tos aplūkot, apēd neapaugļotos ikrus, kurus pazīst pēc bālās krāsas, un, ja aktīnija pārvietojas, «padzen» arī visas 20 000 vai 25 000 ikru oliņas kādu gabaliņu uz priekšu.

Mātīte pa to laiku domā tikai par atpūtu un ēšanu, lai līdz nākamajam nārstam, tas ir, pēc divdesmit septiņām dienām (tajā pašā mēness fāzē!), būtu spirgta un labā formā. Pēcnācēju aprū- pēšana paliek vienīgi mazā tēviņa ziņā.

Pēc apmēram deviņām dienām līdz ar nakts iestāšanos, kad daudzi laupītāji dodas gulēt, no vienas ikru partijas izšķiļas ap divdesmit tūkstošu mazuļu. Tie tūlīt paceļas augšā jūras virspusē. Taču daudzi ieķeras aktīnijas taustekļos, un kādreizējā sargāt.iļ.i tos tūlīt apēd, kamēr mazuļu vecāki guļ tai pašā kuņģī, kur tagad' tiek iesūkta un sagremota daļa viņu bērnu.

Dzīvus palikušos mazuļus jūras straume panes kādu gabalu tālāk. Drīz tomēr piecus milimetrus lielie jaunuļi atkal nogrims lejā un nosēžas uz koraļļu rifa, kur tiem vēl pirms rītausmas, kad mostas lielie rīļas, jāpagūst paslēpties šaurās spraugās.

Kuram no zivju mazuļiem palaimējas, tas nākamajās nedēļās atrod kādu punduraktīniju. Daba šīs daudz mazākās «čūskgalvas» apbrīnojamā kārtā ir paredzējusi kiaunzivju mazuļiem par bērn istabām. Katra pieaugusī zivtiņa, kas mēģinātu tur apmesties acumirklī tiktu nežēlīgi sadzelta. Kaut arī tā, ieberzētos ar «aizsarg ziedi» — nekas nelīdzētu.

Ar to vēl nepietiek: kad mazulis šādā punduraktīnijā ir nodzī-ļ vojis vairākus mēnešus un jau pieaudzis, līdzšinējā sargātāja tam palīdzību vairs nesniedz. Jaunulis tiek dienu no dienas vairāk dzelkstīts, un beigās tas notiek tik stipri, ka vairs nav izturamsi un punduraktīnijā jāatstāj. Tā atkal atbrīvojas citu mazuļu uzņemšanai.

Kā norisinās šīs dīvainās, bet kiaunzivju izdzīvošanai visai svarīgās draudzīgo attiecību pārmaiņas, tā vēl ir mīkla.

Stipri sadzeltajiem «pusaudžiem» un «tīneidžeriem» tagad steigšus jāmeklē patvērums kādā milzu aktīnijā. Masveida bojāeja šajā gadījumā nenotiek. Taču jaunas apmešanās vietas atrašana ir saistīta ar nopietnu problēmu, proti: visas lielās aktīrrijas jau ir aizņēmuši pieaugušie sugasbrāļi. Un tie pacieš sev blakus tikai savu dzīvesbiedru, nevienu citu pieaugušo. Tā nu trim ceturtdaļām jaunuļu atliek tikai apmānīt pieaugušās zivis un uzdoties par to bērniem.

Šā mērķa sasniegšanai lietotā metode ir visai rafinēta: pirmām kārtām jaunuļi saglabā savu jaunības tērpu. Tas izskatās gluži citāds nekā pieaugušo «klauna maska» un tādējādi mazina vecā pāra naidīgumu. *

Tomēr agresivitāte pret «jaunpienākušajiem» aktīnijas iedzīvotājiem pilnīgi pārvarēta netiek. Jaunuļi novērš naidīgos uzbrukumus tāpat kā tēviņi savu mātīšu dusmu izvirdumus, bieži stāvot uz galvas un drebot bailēs. Hanss V. Frike ir novērojis vienu šādu pusaudzi, kas piecpadsmit minūtēs ieņēma drebelīgo galv- stāju piecdesmit vienu reizi un pēc tam drīkstēja palikt aktīnijā par «padevīgu pavalstnieku».

Pieaugušie, protams, nevēlas auklēt odzi azotē. Tāpēc jau pieaugušo klātbūtne vien kavē jaunulu augšanu un pieņemšanos vecumā. Dažreiz jaunie apakšīrnieki gadiem ilgi paliek mazi un nejauki, tiem visu laiku nākas atlikt pieaugušas zivs tērpa ap- vilkšanu. .

Doktors Roberts M. Ross šo sociālai kontrolei pakļauto augšanu vēl sīkāk pētījis Klusajā okeānā, Guamas salas ūdeņos, un • itklājis kiaunzivju gudro izdzīvošanas likumu: «Visu vienā aktīniju grupā dzīvojošo zivtiņu kopējais garums tiek regulēts «pēc platības», ko aizņem šīs aktīnijas.»

Ja, piemēram, no trim «adoptētajiem bērniem» viens nobeidzas, tad abi dzīvi palikušie tūlīt drīkst mazliet paaugties, un proti — tiktāl, ka tiek sasniegta puse no bojā aizgājušās zivtiņas ķermeņa garuma.

Ja kādu dienu nobeidzas vai aiziet bojā kāda vecā klaunzivs, pēc šī paša principa tūlīt tiek sagādāta vietniece. Lielākais no «adoptētajiem» jaunujiem, kas nav kiaunzivju pāra miesīgs bērns, ieņem aizgājējas vietu, īsā laikā sasniedz pieaugušas zivs lielumu un ietērpjas klaunzivs tērpā.

Tas ir ievērības cienīgs piemērs, kas parāda, kā ķermeņa augšana tiek pakļauta kopības kontrolei. Un radikāls numerus clausus, kas gādā, lai pastāvīgi laulībā varētu stāties tikai tik pārošanās spējīgo kandidātu, cik aktīnijas spēj aizsargāt. Bet tās klaunzivis, kurām laimējas (no 400 000 zivtiņām apmēram viena!), var kjūt par aktīnijas īpašniecēm un dzīvot relatīvi labi nodrošinātu dzīvi.

13. nodala

Kā dzīvnieki atrisina enerģijas problēmu

2079. gadā uz zemeslodes dzīvos desmitreiz vairāk cilvēku nekā tagad. Kādā romānā, kur prognozēta nākotne, stāstīts, ka bioķīmiķi, lai pabarotu visus iedzīvotājus, ir izdarījuši atklājumu, kas ievada jaunu ēru zinātnē. Viņi injicē cilvēkiem ādā hlorofilu. No tā brīža šie zaļie cilvēki sāk dzīvot kā augi: kamēr viņi laiski guj pludmalē un sildās saulē, hlorofils viņu ādā no izdzertā ūdens un ogļskābās gāzes, kas iegūta no gaisa, ražo cukuru, tādējādi pilnīgi nodrošinot cilvēkus ar uzturu, turklāt šāda pārtikas apgāde ir visai ērta un lēta.

Sis ģeniālais atklājums nav nekāda utopija. Cilvēkiem gan vēl nav izdevies pielāgot to sev, taču trīs zemākie dzīvnieki sagādā pārtiku tieši pēc šīs «metodes», un šie dzīvnieki ir Jamaikas piekrastes ūdeņos mītošais gliemezis Tīidachia cīispcita, Norman- dijas un Bretaņas piekrastē sastopamais tikai trīs milimetrus garais skropstiņtārps Convoluta roscoflensis un mikroskopiskā zaļā tupelīte Paramecium bursaria.

Apmēram 2,5 centimetrus garais gliemezis var dzīvot arī vēl tad, ja neatrod vairs savu parasto barību — jūras aļģes. Iepriekšējās ēdienreizēs tas visu apēsto hlorofilu nav vis sagremojis, bet nesabojātu hloroplastu veidā uzkrājis sev uz muguras lap.i līdzīgās bārkstiņās. Tur šīs augu šūnas pilnīgi saglabā savu fu kcionēšanas spēju, saules staru iedarbībā ražo cukuru un ievad šo enerģijas devēju gliemeža ķermenī.

Tātad dzīvnieks, kas, aizņemdamies no augiem dzīvinošu vieli pats kļūst par «augu»! Var arī teikt, ka jūras gliemezis ēd barību kas pati tālāk gādā jaunu barību. Kad gliemezis vienreiz paēdia tas var iztikt bez ēšanas sešas nedēļas. Tik ilgi mugurā uzkrātai hlorofils funkcionē lieliski. Tikai laboratorijā nedrīkst uz vairā kām dienām izslēgt gaismu. Tad gliemezis visai drīz nobeidza no bada.

Interesantu šīs brīnumainās parādības paveidu demonstrē franču skropstiņtārps konvolūta. Šie dzīvnieciņi veseliem miljardiem mitinās Ziemeļjūras sēklī. Kad bēguma laikā ūdens ir atplūdis, tie lien laukā no smiltīm, lai ņemtu barojošās saules vannas. No šiem tārpiņiem lielas smilšu platības iegūst zaļganu nokrāsu. Līdz ar pirmo paisuma vilni tie visi atkal pazūd jūras dzelmē.

Kad skropstiņtārpi kļūst veci, tie dīvainā kārtā it kā «aizmirst», ka uzkrāto jūras aļģu hlorofilu nedrīkst sagremot. Tie apēd savas barības rezerves un drīz vien nobeidzas. Dzīvnieku pasaulē šis gan laikam ir viskuriozākais vecuma nāves gadījums.

Pētījot, kā šie jūras gliemeži, skropstiņtārpi un zaļās tupelītes atrisina enerģijas ieguves un barības problēmu, visvairāk interesi izraisa tas apstāklis, ka arī mēs, cilvēki, līdzīgā kārtā varētu pasaulē pilnīgi atrisināt pārtikas apgādes problēmas — nevis injicējot ādā hlorofilu, bet ar hemotehniskiem lielindustrijas paņēmieniem.

Mēs varētu no gaisa ogļskābās gāzes, ūdens un saules stariem ķīmiski ražot pārtikas produktus, turklāt neierobežotā daudzumā, ja vien skaidri zinātu, kā to dara šie mazie dzīvnieciņi.

Līdz šim mums nav izdevies ne pilnīgi izprast fotosintēzes procesu, ar kura palīdzību augi no neorganiskām vielām, ko absorbē hlorofils, veido organiskas vielas, ne arī ārpus augu lapu šūnām saglabāt hloroplastu — hlorofila organellu — funkcionēšanas spējas, kā to prot jūras gliemeži, skropstiņtārpi un zaļās tupelītes.

Tā nu kādu laiku vēl būs jāpagaida, līdz varēsim radīt ķīmiski ražoto barības vielu un enerģijas avotu leiputriju. Bada katastrofu piemeklētā cilvēce pagaidām noraugās uz šīm sīkajām radībiņām ar skaudību.

Tāpat ar skaudību apgaismes inženieri un energosaimniecības speciālisti apbrīno spīdošo dzīvnieku, piemēram, jāņtārpiņu «spuldzītes», kas ir īsti taupības paraugi.

Visvairāk interesi šeit piesaista aukstā gaisma, ko līdz šim nav spējis- radīt neviens cilvēks. Parastās tirdzniecībā esošās spuldzes pārvērš gaismā tikai trīs četrus procentus pievadītās merģijas un luminiscences spuldzes — tikai desmit procentus, tātad tās ir vairāk krāsnis nekāj gaismas izstarotājas, turpretī mazie l iņtārpiņi strādā ar ideālu — simt procentu lietderības koeficientu.

Citu enerģijas formu pilnīgu pārvēršanu gaismas enerģijā apgaismes tehnikas speciālisti līdz šim uzskatīja par utopisku. Taču amerikāņu bioķīmiķis profesors Viljams D. Makelrojs ir pierādījis, ka spīdīgie kukaiņi pārvērš gaismā katru gaismas orgānam ATF formā (adenozīntrifosfāts — enerģiju akumulējoša un transportējoša makromolekula, kas atrodas dzīvajā šūnā) pievadītu enerģijas kvantu.

Kopš tā laika pētnieki visā pasaulē pūlas iemācīties no dzīvniekiem šo enerģijas ārkārtīgās taupīšanas tehniku. Ja mums šādu «rūpniecisko spiegošanu» dabā izdotos veikt līdz galam, tad ikmēneša rēķins par apgaismošanai patērēto elektrību būtu nevis simt markas, bet tikai divas līdz desmit markas.

Jo pamatīgāk mēs pētījam dzīvnieku pasauli, jo skaidrāk apzināmies, ka enerģijas problēma ir kļuvusi aktuāla ne. tikai cilvēcei, kam ir tieksme neizmērojami izplesties, bet būtībā jebkuram dzīvniekam.

Mums, pie pārpilnības pieradušajiem Viduseiropas iedzīvotājiem, ir pat grūti iedomāties, ka dabā noris nikna cīņa par barību, tas ir, par ķīmiski saistītu enerģiju. Izdzīvošanas jautājuma atrisinājums tomēr ir atkarīgs ne tikai no dzīvnieka cīņas spara un veiksmes, bet vismaz tikpat lielā mērā no spējas ar tādām grūtībām iegūto enerģiju prasmīgi izlietot, taupīt.

Tas ir tāpat kā ar naudu: bagāts ir ne tikai tas, kas nopelna daudz naudas, bet galvenokārt tas, kas to tūlīt atkal neizdod.

Es to uzskatu par dabas likumu, par «dzīvnieka enerģijas daudzuma saglabāšanas likumu», ka izdzīvo vienīgi tādas dzīvās būtnes, kas enerģijas iegūšanai patērē mazāk enerģijas nekā saņem ar savu darbību.

Enerģijas taupīšanas aspekts bioloģijā ir jauns un neparasts. Taču dzīvnieku izturēšanās daudzos gadījumos ir izskaidrojama, vienīgi raugoties no šā viedokļa. Minēšu dažus īpaši izteiksmīgus piemērus.

Ārkārtīgi asi enerģijas problēma izvirzās zaļajām leguānām Panamas zemesšaurumā. Šim pusotra metra garajām ķirzakām ir nepieciešams pedantiski regulēt enerģijas patēriņu tāpēc, ka mātītēm divu līdz triju nedēļu ilgajā vairošanās periodā ķermeņa dobums ir bāztin piebāzts ar olām, tā ka ne barībai, ne tauku rezervēm vietas vairs nepaliek.

Šie minipūķi trīs nedējas nevar neko ēst. Tā nu šajā laikā tie iegūst enerģiju vienīgi no saviem muskuļu audiem. Jo vairāk spēka dzīvnieks patērē, jo vājāks tas kļūst. Cīņā ar sāncensi smagi

gūta uzvara, kas nedod nekāda labuma, var novest pie bojāej Te neviļus nāk prātā Grieķijas valdnieks Pirrs un viņa uzvara pār Romu, kas bija gūstamas vienīgi ar tik lieliem zaudējumie ka tie jau radīja iedīgli sakāvei: «Vēl viena šāda uzvara, un mē esam pazuduši!»

Janvāra beigās kādā mazā salā Gatunas ezerā, caur kuru te Panamas kanāls, paveras tāda aina kā senajos zauru laikos: tu sapulcējas ap divi simti šo lielo ķirzaku, un tās visas ir apaugļotas mātītes. Olu izlaišanai ir piemērota tikai piecdesmit kvadrātmetru liela platība. Te nu topošo māšu starpā iedegas dīvaina sacensība, kurā uzvar nevis stiprākās vai agresīvākās, bet tās, kas visracionālāk prot likt lietā savu ierobežoto enerģijas krājumu.

Simt astoņdesmit leguānu jau sākumā nobīstas no šā uzdevuma un pat nemēģina izrakt nārsta bedri, jo tā jāizkasa akmeņainā, cietā zemē vienu līdz divus metrus dzija. Šiem zemes darbiem vien jāpatērē ļoti daudz enerģijas.

Neuzņēmīgākās mātītes, protams, jau pašā sākumā kjūst nespējīgas veikt savu pēcnācēju radīšanas uzdevumu. Tikai divdesmit topošās mātes iesaistās tālākajā sacensībā.

Vispirms tās dažas dienas atpūšas, izlūko apkārtni un beidzot sāk rakt. Pēc dažām stundām, kas aizvadītas nogurdinošā darbā, tās atstāj savas būvbedres un dodas atvilkt elpu tuvējā krūmājā.

Atguvušas kaut cik spēka, tās atgriežas, bet ne jau katra savā vecajā vietā. Leguānas vispirms pārlūko svešās bedres, vai starp tām neatradīsies kāda, kura izrakta dziļāk un kurā tātad jau ieguldīts vairāk enerģijas. Tur būtu cerības gūt labākas sekmes.

Šāds aprēķins tomēr ir izdarīts pārsteidzīgi. Sākas sadursmes ar īsto īpašnieci vai ari ar kādu citu «liekēdi». Taču būtu bezjēdzīgi šajā strīdā patērēt vairāk enerģijas nekā var ietaupīt, izmantojot citas leguānas jau ieguldītos pūliņus. Tāpēc leguānas rīkojas visai loģiski.

Plūkšanās katastrofāli samazinātu enerģijas bilanci. Tāpēc cīņa nemaz netiek uzsākta. Tās vietā tiek likti lietā nikni draudi. Abas pretinieces izturas tā, kā mēdz viens otru izaicināt: bedrē sēdošā mātīte, kas sākumā vienīgā zina sava ieguvuma vērtību, mēģina to it kā noniecināt: «Šīs vietiņas dēl nav vērts šķēpus lauzt!»

Nikni draudēt nebūtu prātīgi. Pirmkārt, tā veltīgi tiktu tērēta enerģija, un, otrkārt, sāncense to uztvertu kā signālu: «Te ir vērtīga, gandrīz jau pabeigta iedobe!» Tad, iespējams, uzbrucēja sparīgi mestos virsū, bet īpašniece tūlīt padotos, jo zina, cik maza vērtība patiesībā ir viņas iedobei; tāpēc viņa nemaz necenšas šķiest spēku aizstāvībai.

Tikai tad, ja draudēšana ir ieilgusi un uzbrucēja apzinājusi iedobes īsto vērtību, draudu žesti kļūst arvien niknāki. Strīds pieņemas karstumā, līdz viena no abām «pasē».

Tā, kura padodas, dara to tad, kad ir it kā aplēsusi savas energijas rezerves: «Vai ir vērts šķiest vēl vairāk spēka draudiem? ai man pēc tam, kad, iespējams, būšu uzvarējusi šajā draudu divkaujā, vēl pietiks spēka izrakt bedri pietiekami dziļu?»

Nospriedusi, ka nepietiks, leguāna atkāpjas no iedobes, dažas stundas atpūšas, uzkrāj jaunu enerģiju no muskuļu audiem un lad dodas meklēt, vai kaut kur neatradīsies cita iedobe, kuras aizstāvei būs vēl mazākas enerģijas rezerves.

Sl dīvainā zajo leguānu izturēšanās amerikāņu zoologiem dok- loram Viljamam M. Rendam un doktoram Stenlijam A. Rendam sakumā bija pilnīgi neizprotama, jo viņi to aplūkoja no zināmo divkaujas likumu viedokļa. Tikai tad, kad viņiem atausa doma, ka galvenais princips te ir enerģijas taupīšana, momentāni kļuva skaidra visa notiekošā īstā jēga.

Vienu tomēr nedrīkst neievērot: leguānas, kas spiestas ārkārtīgi taupīt enerģiju, ir poikilotermi jeb «aukstasiņu» dzīvnieki, kā tos sauca agrāk. Visiem šiem rāpuļiem dzīvošanai vajag samērā maz enerģijas, jo tie savu ķermeni no iekšienes nesilda.

Krokodili un čūskas pārtiek ar visai niecīgu barības daudzumu, kas nespeciālistos vienmēr rada izbrīnu. Spriežot pēc vēsturiskās attīstības, daudzēšana sākās tikai tad, kad izmira «pūķi», tas ir, dinozauri, un pienāca homotermu jeb «siltasiņu» dzīvnieku — putnu un zīdītāju laiks. Līdz ar pastāvīgas ķermeņa temperatūras sasniegšanas luksusu pasaulē sākās enerģijas izšķiešana.

Krokodilam gadā vajadzīgs apmēram tik daudz barības, cik sver viņš pats. Lauva nobeidzas aiz bada, ja nomedītās gaļas daudzums desmitreiz nepārsniedz paša masu. Un cirslītim nepieciešamais eksistences minimums ir pat simtreiz lielāks par paša masu, jo ķermeņa masa tam ir maza, toties relatīvi liela ķermeņa virsma, kuras dēl tiek zaudēts stipri daudz siltuma.

Tā kā apstākli piespiež izšķiest daudz enerģijas, arī daudziem «siltasiņu» dzīvniekiem ir vitāli nepieciešams taupīt savu relatīvi lielāko enerģijas daudzumu.

Pārsteidzošs piemērs šai ziņā ir vanagu dzimtas putnu reakcija uz dziedātājputnu trauksmes un ienaida saucieniem.

Kad mazie dziedātāji ierauga vanagu, tie izdod smalku, dzidru, ļoti augstu «zīī» saucienu. To saprot visdažādākie putni: zīlīte uz šo saucienu reaģē gluži tāpat kā melnais mežastrazds, žubīte, mājas strazds vai sarkankrūtītis — vai nu bēg, vai «draud». Pret visvareno ienaidnieku apvienojas visi mazie putniņi.

Cilvēks, izdzirdis šo saucienu, ar kuru signalizē arī dziedātāj- strazdi, vītīši un ķauķi, pie labākās gribas nevar noteikt, no kuras puses plūst smalkā skaņa. Tāpēc putnu pētnieki līdz šim domāja, ka arī plēsīgie putni nevar saprast, no kurienes nāk šis ārkārtīgi augstā tonī izkliegtais trauksmes signāls.

1978. gadā tika pierādīts, ka tā nav. Eksperimentā ar vanagiem un apodziņiem neapšaubāmi noskaidrojās, ka plēsīgie putni nekļ' dīgi var noteikt skaņas avotu. Taču svarīgākais ir tas, ka «me nieki» vis neatstāj savu posteni, lai dotos ķert mazo trauksm cēlēju. Gluži otrādi: tie var lidot uz ikvienu citu pusi, tikai ne tur no kurienes atskan trauksmes signāls.

Doktors Mihaels D. Salters, zoologs Rūras universitātē Bohum! secina: «Tā varētu būt plēsējputna pielāgošanās apstākļiem: na.. vērts šķiest enerģiju, lai ķertu putnu, kas jau sagatavojies bēgšanai.»

Dabā ir iekārtots tā, ka medījamie dzīvnieki, kas ir brīdināti, gandrīz vienmēr paspēj aizbēgt no uzbrucēja. Zebras, gnu un antilopes, piemēram, spēj skriet ātrāk par lauvām un leopardiem, vairāk nekā pieci simti metru garā ceja posmā pat ātrāk par gepar- diem, jo tie, noskrējuši trīssimt metru, stipri zaudē tempu un pēc neveiksmīgām medībām jūt nepieciešamību vismaz pusstundu pagulēt, pirms no jauna uzsāk skriešanos uz dzīvību vai nāvi.

Katras neveiksmīgas medības pasliktina plēsēju fizisko stāvokli un mazina izredzes uz panākumiem nākamajā uzbrukumā. Ja tie vairākas reizes mestos pakal dzīvniekiem, kurus nenoķertu, tad plēsēju enerģijas krājuma samazināšanās jau kļūtu dzīvību apdraudoša.

Līdzīgi ir arī ar putniem. Brīdināts zvirbulis tūlīt ielidos iespējami biezā ērkšķu krūmā, kur vanags, piesteigdamies par vēlu, nespēj tam sekot. Dzīšanās pakal brīdinātam medījumam var beigties ar lieliem zaudējumiem vai pat apdraudēt dzīvību — tāds ir" dzīvnieku enerģijas saglabāšanas princips.

Un otrādi; būtu bezjēdzīga enerģijas izšķiešana, ja apdraudēts dzīvnieks, pamanījis savu nāvīgo ienaidnieku lielā tālumā, tūlīt mejtos bēgt.

Āfrikas savannas ir sadalītas daudzu lauvu ģimeņu apdzīvotos apvidos gluži kā šaha galdiņš lauciņos. Ja zebru bars, ieraudzījis koka ēnā gujam lauvu, tūlīt dotu kājām ziņu, tas drīz vien uz- skrietu virsū citam lauvu klanam. Un tā zebras visu mūžu būtu spiestas tikai bēgt. Tā enerģija tiktu tērēta, bet no jauna neuzkrātos. Tas nozīmētu bojāeju.

Laupījamo dzīvnieku liktenis tātad ir atkarīgs no mākas dzīvot pastāvīgās dzīvības briesmās. Tāpēc tie rūpīgi pēta sava ienaidnieka izturēšanos. Pēc tās apdraudētie dzīvnieki mēģina noteikt, vai ienaidnieki ir paēduši vai izsalkuši, vai tie perina uzbrukšanas plānu vai arī pagaidām nav bīstami. Te rodas plašas iespējas plēsējiem izgudrot visādus māņu manevrus un laupījamiem dzīvniekiem vingrināties to izprašanā. Inteliģence palīdz taupīt enerģiju.

Ir arī daudz tādu dzīvnieku, kuriem neatkarīgi no tā, vai ienaidnieks tos vajā vai ne, nepieciešams doties tālos ceļojumos pa visu pasauli. Tiem enerģijas taupīšanas problēma izvirzās sevišķi asi. Piemērs tam ir lielo gājputnu — mežazosu, pelikānu,

dzērvju, dzelteno tārtiņu, lielo kuitalu, ķīvīšu un citu — lidošana kāšos.

Siem pasaules apceļotājiem jāpārvar milzīgi attālumi gandrīz liez atpūtas. Dzeltenais tārtiņš, kas nav peldētājputns, nolido četrus tūkstošus kilometru no Aļaskas līdz savai ziemas apmetnei J lavaju salās. Daudz īsāks nav arī daudzu citu putnu veicamais beznosēšanās lidojums no Eiropas pāri Vidusjūrai un Sahārai uz Centrālo Āfriku.

Kā ir iespējams tik ilgi lidot, neuzpildot «degvielu»?

Aplūkosim vienu piemēru — dzelteno tārtiņu. Vispirms tam jāizvēlas visekonomiskākais lidošanas ātrums. Ja tas lidos pārāk lēni, tad patērēs nesamērīgi daudz «degvielas» cēlējspēkam. Ja lidos par ātru, tad pārāk daudz enerģijas tiks patērēts gaisa radītās berzes pārvarēšanai. Optimālais enerģijas patēriņa minimums rodams starp šo «pārāk lēni» un «pārāk ātri».

Enerģijas taupītājs ātrums katrai putnu sugai ir citāds atkarībā no spārnu un ķermeņa aerodinamiskās konstrukcijas. Mūsu sudrabkaijas radiniecei actekkaijai šis ātrums ir 45 kilometri stundā, Austrālijas meduspapagailim — 41,6 kilometri stundā.

Putni, šo visekonomiskāko ātrumu precīzi ievēro. Kā tie zina, kāds taupības režīms ir vispiemērotākais, tas pagaidām nav noskaidrots.

Starta brīdī Aļaskā dzeltenais tārtiņš sver divi simti gramu. Tauku kārtas masa ir 70 grami. Viens grams tauku dod tikpat daudz enerģijas, cik viens grams benzīna. Beznosēšanās lidojums līdz Havaju salām ilgst 88 stundas, tātad apmēram trīsarpus diennaktis, un tajās jāizdara 250 000 spārnu vēzienu. Katru stundu 0,6 procenti ķermeņa masas tiek pārvērsti kustības enerģijā un siltumā. Tātad sākumā šis pārvēršamais masas daudzums ir 1,2 grami, un lidojumā līdz ar ķermeņa masas samazināšanos tas arī atbilstoši samazinās.

Pie mērķa nonākušam, putnam pēc šā aprēķina vajadzētu svērt vairs tikai 117,7 gramus. Tātad Havaju salas tas nemaz nesasniegtu, jo jau pirms astoņpadsmit stundām «degviela» būtu iztērēta.

Lai tā nenotiktu, par to gādā vēl viens taupības pasākums, proti: lidošana kāsī.

Gadu desmitiem ilgi ornitologi ir dedzīgi diskutējuši par to, kāpēc tik daudzi gājputni un klejotājputni lido precīzi veidotos kāšos. Pat vēl 1972. gadā jebkuras runas par enerģijas taupīšanu, lidojot kāsī, tika atzītas par muļķīgām, jo trūka pierādījumu.

Nopietnāki šķita citi apsvērumi: lidojot labi organizētā formācijā, putniem rodoties vislabākais redzes kontakts, un katram ierādītā noteiktā vieta novēršot sadursmes gaisā. It kā jebkad būtu novērots, ka daudzu tūkstošu lielā, kustīgā, ciešā masā lidojošu strazdu barā kāds ir nosities, saduroties ar citu strazdu!

Turklāt jau kopš 1942. gada pastāv analoģisks piemērs tēz par enerģijas taupīšanu. Jau toreiz aviācijas inženieris profesor H. Slihtings bija pierādījis, ka iznicinātāji, lidojot kāsi, var ietau pīt pat līdz 25 procentiem degvielas. Viņš izstrādāja arī matemā tisku formulu, pēc kuras to varēja precīzi aprēķināt.

Zoologi tomēr*šos faktus ignorēja, līdz 1973. gadā Šlihtinga līdzstrādnieks inženieris doktors Dītrihs Hummels izmantoja formulu, kas bija pamatota uz nekustīgajiem lidmašīnas spārniem, pielāgoja to kustīgajiem putnu spārniem, papildināja un tādējādi uzdrošinājās aizsteigties priekšā saviem kolēģiem zoologiem. Uzzinot rezultātu, visdedzīgākajiem putnu draugiem elpa aizrāvās no brīnumiem.

Vispirms dažas detaļas, kas attiecas uz lidojuma tehniku. Lidojot kāsī, putni kārtojas tikai plaknē, starp tiem nav augstuma atšķirības, kā tas ir kara lidmašīnu eskadriļās. Tātad putni labāk izmanto enerģiju, jo lidošana dažādā augstumā prasa vairāk enerģijas.

Aerodinamiskais pamatojums šim faktam ir loti sarežģīts. Stipri vienkāršojot, var teikt, ka spārna vēziens tieši aiz sevis rada gaisa plūsmas nošķēluma lauku, bet pa kreisi un pa labi tam blakus — augšupejas plūsmas lauku.

Ja mežazosis ne tikai skrietu pazīstamajā zosu gājienā, bet tā arī lidotu, tad barā lidot būtu stipri grūtāk nekā lidot pa vienai. Tāpēc gājputnu kāši var būt veidoti dažādos leņķos, bet nekad nav novērots lidojums ķlļlīnijā.

Turpretī, lidojot iesāņus, katru putnu it kā ceļ uz augšu un arī mazliet rauj uz priekšu visu pārējo ceļabiedru radītā augšupejas gaisa plūsma. Tātad ikviens šeit palīdz visiem citiem, kaut arī tas notiek ļoti atšķirīgi, kā es tūlīt paskaidrošu.

Vai putni lidojot cilā spārnus «rakstā» vai arī ne, tas enerģijas bilancei nav svarīgi. Lielākoties tie nelido «kopsolī». Katrs cenšas noturēt savu pozīciju kā varēdams, un tas nebūt nav vienkārši.

Viena putnu kāša kopējais enerģijas ietaupījums var sasniegt 23 procentus. Tas ir atkarīgs no putnu skaita. Ja kopā lido tikai divi, piemēram, gulbju pāris, tad spēkus var ietaupīt visai maz. Jo vairāk putnu, jo vieglāk lidot visiem.

Tāpēc putni; cenšas apvienoties iespējami lielākā barā. Ja putnu ir pārāk daudz, tad vienīgi ir grūti saglabāt kāša saliedētību.

Barvedis it kā neredzamā gumijas saitē velk sev līdzi visus pārējos aizmugurē lidojošos. Ja tas grib pievienoties kādam citam lidojošam kāsim, tad katru reizi, izdarot pagriezienu vai arī mazliet kāpinot tempu, var notikt atraušanās no citiem, it īpaši, ja «aste» ir gara.

Dīvainā kārtā arī tam, vai kāša smailes leņķis ir šaurs vai plats, nav nozīmes visa putnu kopuma enerģijas bilancē.

Putni, kam ir īsi kakli, piemēram, ķīvītes, tārtiņi un lielie ķīri

(pēdējie, tikai lidojot uz riesta vietu un no tās atpakaļ), parasti izvēlas platu leņķi, bet garkakļa putni, piemēram, mežazosis un dzērves, — smailu leņķi. Tas droši vien notiek tāpēc, ka pa priekšu lidojošajam putnam ir jāsaredz «sekotājs» savu spārnu galu kreisajā vai labajā pusē. No acs pāri spārna galam līdz kaimiņam, vienmēr ir taisna līnija, tā ka ne tikai aizmugurējie var redzēt priekšējos, bet arī otrādi.

Enerģijas ietaupījums ķīvītēm un dzērvēm nekādā ziņā nav vienāds. Atšķirīgs ir lidošanas atslodzes sadalījums uz katru atsevišķu putnu, un tas ir ļoti svarīgi.

Tam, kas lido pašā priekšgalā, protams, enerģijas ietaupījums ir vismazākais: ja kāsis ir smails, tad tikai četri procenti; ja priekšgals ir noapaļots vai tā leņķis ir ļoti plats, mazliet vairāk — līdz divpadsmit procentiem, tātad pat vislabākajā gadījumā apmēram tikai puse no tā, kas caurmērā tiek visiem citiem putniem.

Tātad būt par putnu kāša vadoni ir grūts uzdevums. Seit ari meklējams izskaidrojums tam, kāpēc mazākas putnu kopas vadonis vienmēr mēģina ar savu pulku pievienoties aizmugurē kādam lielākam kāsim. Nav tomēr izprotams, kāpēc vadonis visai reti tiek nomainīts. Tas droši vien ir visātrākais un spēcīgākais lidonis, un pārējiem nav sevišķas vēlēšanās stāties šajā grūtajā amatā; arī atrodoties otrajā un trešajā vietā, tiem jāpiepūlas vairāk nekā pārējiem, kas lido tālāk aizmugurē. Tātad stiprākie veic grūtāko darbu un pārējiei gūst no tā labumu.

Tiek gādāts, lai vājākajiem putniem atvieglotu lidojumu. Dīt- rihs Hummels saka: «Lielāki, strupāki un smagāki putni atbalsta mazākos, slaidākos un vieglākos.» Citiem vārdiem: lielākas priekšrocības ir vājākajiem un mazākajiem.

Tā ir interesanta aerodinamikas likumu nosacīta «sociālisma» forma dzīvnieku pasaulē.

Taču tas vēl nav viss. Tiklīdz kāsī kāds putns mazliet atpaliek, sāk darboties tā saucamais «gumijas lentes efekts»: kas nespēj vairs īsti turēties «kopsolī», tas visas kopas radītajā vēja plūsmā iegūst papildu vilcējspēku.

Gluži neviļus rodas jautājums: vai nav arī tādi putni, kas apzināti. krīt laukā no ierindas un sava slinkuma dēļ tiek vēl lutināti? Diezin vai tā varētu būt, jo tad «gumijas lente» varētu pārtrūkt un rinda sajukt. Tad slinkais nonāktu priekšgalā un tam pēkšņi būtu divtik grūti.

Ieguvuši šādas zināšanas, atgriezīsimies pie mūsu dzeltenajiem tārtiņiem, kas lido no Aļaskas uz Havaju salām. Vienkāršais enerģijas patēriņa aprēķins parādīja, ka putni nemaz nespētu sasniegt salas un savu ziemas mājokli, bet jau astoņpadsmit stundas pirms tam būtu iekrituši jūrā.

Bet nu šim aprēķinam pievienojas 20 procenti «degvielas ietaupījuma», kas rodas no tā, ka putni lido kāsī. Tad tārtiņš zaudē nevis liktenīgos 82,3 gramus, bet tikai 63,4 gramus tauku. Tātad,; ■kad tas jau ir nonācis pie mērķa, paliek vēl 6,6 gramu liela rezerve. Ar to pietiktu vēl deviņām lidojuma stundām. Šī rezerve Ira vitāli svarīga, ja pūš pretvējš.

Jo putniņi mazāki, jo lielāku izbrīnu mums rada to enerģijafcB patēriņš. Viens no pasaulē vismazākajiem putniņiem — sarkanrīkles kolibri — nav necik lielāks par kameni un sver tikai četrus gramus. «Degvielas tvertnē» tam ir tikai divi grami ķermeņi tauku. Tomēr tas spēj veikt lidojumu no Floridas pāri Kārību jūrai līdz Jukatanas pussalai, kas atrodas Meksikas dienvidos. Gaisa līnijā šis attālums ir astoņi simti kilometru.

Līdzās apbrīnojamajiem enerģijas taupītājiem dzīvnieku pa-j saulē sastopami arī briesmīgi izšķērdētāji. Visspilgtāk šī atšķirība] parādās kukaiņu vidū. Paši ekonomiskākie lidotāji ir tuksneša siseņi. Tie stundā patērē «degvielā» tikai 0,8 procentus sava ķermeņa masas, tātad gandrīz tikpat maz kā tārtiņi.

Otra galējība ir gaļas muša, kas patērē 35 procentus. Tā atstāj tālu iepakaļ pat tādus tehnikas izgudrojumus kā helikopters (4—5 procenti) un reaktīvās lidmašīnas (12 procenti).

Gaļas muša var atļauties šādu luksusu tādēļ, ka tā visur atrod barības pārpilnību: dažādas pūstošas vielas, cilvēka un dzīvnieku mēslus, maitas un augu sulas, pat nektāru. Tuksneša sisenim turpretī, lai izdzīvotu, ir jābūt ārkārtīgi taupīgam ar niecīgo barības krājumu.

Katra dzīvnieku suga vai nu pielāgojas esošajām barības ieguves iespējām, vai arī izmirst kā Eiropas lauvas leduslaikmeta sākumā. Tā nu dzīvnieku pasaulē vērtīgās enerģijas taupīšana brīnumainā kārtā ir kļuvusi par galveno izdzīvošanas priekšnosacījumu.

Grūti aptvert, ka mēs, cilvēki, sākam kaut cik apjaust šo atziņu tikai tad, kad jau ir iestājies eksistenci apdraudošs enerģijas krīzes laikmets.

Attiecinot šo dzīvnieku pasaulē iepazīto likumsakarību uz cilvēces nākotni, varam samēra precīzi aprēķināt, kad zemeslodes iedzīvotāju pastāvīgi augošā vajadzība pēc enerģijas pārsniegs arvien vairāk sarūkošos enerģijas krājumus. Šai brīdī sāksies civilizētās cilvēces bojāeja, ja vien līdz tam laikam mums nebūs izdevies kaut kā pielāgoties pastāvošajiem apstākļiem.

Pretējā gadījumā iznāk, ka mēs, pārāk lēni domājošie «inteliģences dinozauri», jau tagad rokam paši sev kapu.

Nobeigumā pastāstīsim vēl par dažu dzīvnieku fantastisko spēju pielāgoties videi, kur enerģijas ieguves iespējas ir ārkārtīgi niecīgas. .

Lielās tvertnēs un maisos, kuros tiek uzglabāti risu milti, dzīvo bīstams kaitēklis — rīsu miltu melnulis. Tur, protams, melnulis tiek ik pa laikam «apbērts». Barības pārpilnībā tam vajadzētu nosmakt. Taču miltu melnulis savu dzīvības liesmiņu nogriež mazu maziņu un ķermeņa dzīvības procesus pārkārto tā, lai enerģiju varētu iegūt bez skābekļa. Tālāk tas veģetē anaerobi, apmēram tāpat kā lentenis, kam cilvēka zarnās arī jāiztiek bez skābekja. Piecas dienas melnulis var izdzīvot bez elpošanas. Sajā laikā tas to- mēr_patērē milzum daudz barības.

Ārkārtīgu taupību visi dzīvnieki ievēro, gulēdami ziemas, vasaras, karstuma un bada miegā.

Arī tādi jūras dzīvnieki, kuriem ir nevis žaunas, bet plaušas un kuri tāpēc nevar iztikt bez gaisa, kas rada sadegšanas procesu un tā pārvērš barību enerģijā, ir iemanījušies loti taupīt enerģiju, ilgi nirstot ūdenī. Tā, piemēram, roņi var aizturēt elpu desmit minūtes, kašaloti — apmēram pusstundu, ēdamie bruņurupuči — piecas stundas un jūrasčūskas — pat astoņas stundas.

Ir arī tādi dzīvnieki, kam nedējām un mēnešiem ilgi jāiztiek bez ēšanas, tātad bez enerģijas krājuma papildināšanas, un dažiem tā jāaizvada pat viss mūžs. Pie pirmajiem, starp citu, pieder arī laši un zuši.

Tiklīdz Klusā okeāna lasis, nākdams no okeāna plašumiem, Kanādas dienvidrietumos sāk ceļot uz augšu pa Freizeras upi līdz nārsta vietai, tas pārstāj ēst un līdz pat nāvei neņem vairs mutē ne kumosa.

Turklāt lasim jāveic 1600 kilometru garš cejš pret brāzmainu straumi, kurai tas traucas cauri dienu un nakti. Divdesmit dienas tas iztur, nepaguris lauzdamies uz priekšu pāri krācēm gluži kā maratonskrējējs ar ātrumu septiņi kilometri stundā. Lasis lecot pārvar mazākus ūdenskritumus, met likumus aizsprostiem, izmeklēdams lēzenākas vietas krastā, un pat cenšas izbēgt no tur uzglūnošiem lāčiem. Un tas viss notiek, atkārtoju vēlreiz, 1600 kilometru garā posmā, ne brītiņu nenosnaužoties un ne miltuma neēdot.

So ārkārtīgo steigu daži sauc par neprātīgu. Taču, kā pierādījis kanādiešu profesors Dž. R. Brets, tā patiesībā balstās uz pavisam saprātīgu dabisku enerģijas kalkulāciju.

Ievērojot upes milzīgo straumes ātrumu, katra dzīšanās pakaj medījumam un katrs miegam atdots brītiņš, ja to pārrēķina ceļojumā izlietojamajā enerģijā, radītu daudz lielāku zaudējumu nekā ieguvumu — pilnīgi atbilstoši dabas likumam par dzīvnieka enerģijas krājuma saglabāšanu.

Jāievēro arī, ka — jo lēnāk zivs peld, jo vairāk ūdens plūst tai pretī. Tāpēc traukšanās pa galvu pa kaklu ir visracionālākā. Turklāt daba lasim ir devusi ideālu plūdlīnijas formu, kas optimālas pārvietošanās ātrumā rada vismazāko berzes pretestību.

Ja visus līdz šim neizprastos novērojumus aplūko no enerģij ekonomijas viedokļa, atklājas brīnums pēc brīnuma. Dabas gu rība enerģijas krājumu izmantošanā ir nepārspējama.

Zuši savā «badaceļojumā» .veic vairāk nekā piecus tūkstošu! kilometru. Kad šis jūras iemītnieks pieaudzis, noslēpumaina dziņ liek tam doties prom no savas dzīvesvietas, piemēram, kāda Augš reinas ezera, peldēt lejup pa upi, tātad lašu nārsta ceļojumam prc tējā virzienā, tad pāri jūrai uz savu dzimteni — Bermudu trīsstūri, tas ir, Atlantijas okeāna daļu, kas atrodas starp Rietumindijas sa lām un Bermudu salām un ko sauc arī par Sargasu jūru; tur zutis pirms sešiem līdz divpadsmit gadiem izšķīlies no olas.

Agrāk likās visai saprotami, ka lielie, treknie, spīdīgie zuši atgriežas savā dzimtajā vietā, lai tur nārstotu un tad izbeigtu savu dzīvi. Taču jāievēro kāds apstāklis: kad zuši no mūsu upēm iepeld jūrā, tiem aizaug ciet tūplis. Tas nozīmē, ka tie veic savu ceļojumu pa pasauli, ne kumosa neēduši, un turklāt tiem vēl jāpeld pret Golfa straumi. Ir aprēķināts, ka šādam pūliņu pilnam ceļojumam ne tuvu nepietiek ar uzkrātajām tauku rezervēm.

Okeanogrāfi ir atklājuši, ka zem Golfa straumes ir auksta apakšstraume, kas tek pretējā virzienā — no Ziemeļeiropas uz dienvidrietumiem — uz Bermudu trīsstūri. Varbūt tā zušiem grūtajā ceļojumā palīdz gluži kā «vējš no aizmugures».

Sājā dziļajā pretstraumē zutim diezin vai gadās kāds laupījums. Tātad tam ir jāizvēlas: vai nu pa vecam paradumam negausīgi dzīties pakaj zivīm un turklāt vēl peldēt pret Golfa straumi, vai arī gavēt un ļaut, lai to nes pretstraume. Droši vien enerģijas aprēķins runā par labu otrajam variantam.

Ja atzīstam, ka galvenais faktors ir enerģijas bilance, tad šā jautājuma izpētē rodas citas sarežģītas problēmas. Piemēram: pēc kāda ceļrāža dziļjūras mūžīgajā tumsā vadās zuši, dodamies uz piectūkstoš kilometru tālo mērķi?

Lai atrastu pirmos pieturas punktus, meklējot atbildi uz šo jautājumu, doktors Fridrihs Vilhelms Tešs, kas strādā bioloģijas pētniecības iestādē Helgolandē,' 1974. gadā piestiprināja vairākiem zušiem pie muguras mazus ultraskaņas raidītājus un, pats atrazdamies Ziemeļjūrā kādā pētniecības kuģī, vēroja, pa kādu maršrutu zuši peldēs.

Rezultāts bija tikai viens: visi zuši devās uz ziemeļrietumiem, tātad laukā no Vācu līča, lai sasniegtu Atlantijas okeānu ziemeļos no Skotijas. Tie neizmantoja pat īsāko ceļu pa Lamanša šaurumu. Zuši strikti ievēroja uzņemto virzienu uz ziemeļrietumiem, vienalga, vai bija diena vai nakts, vai spīdēja zvaigznes, vai debesis bija aizsegtas bieziem mākoņiem, vai bija paisums vai bēgums, vai to fenomenālais «deguns» bija vaļā vai arī bloķēts.

Tas nozīmē, ka zuši ceļojumā orientējas precīzi, bet ceļa rādītājs tiem nav ne redze (saules un zvaigžņu vērojumi), ne oža, ne /iiI straumes virziens. Tāpēc liekas iespējami, ka arī zušiem, tāpat ka dažiem citiem dzīvniekiem, ir «iekšējais magnētiskais kompass», pēc kura tie vadās gluži kā kuģis tāljūrā.

Kurss uz ziemeļrietumiem izved zušus tikai no Ziemeļjūras. Lai nokļūtu līdz Bermudu trīsstūrim, tiem vajadzētu pēc tam, kad Skotija palikusi aiz muguras, pagriezties uz dienvidrietumiem.

Izrādās, ka tas tiešām tā notiek. Tajā jūras rajonā, kur zuši atstāj samērā seklo Ziemeļjūru, Eiropas kontinenta pamatne no divi simti metru jūras dziļuma stāvā kritumā pazeminās līdz apmēram tūkstoš metru dziļumam. Tas zušiem varētu noderēt par signālu: uzmanību, jāmaina kurss! Vai arī tie gluži vienkārši ieslēdz savu «iekšējo magnētisko kompasu» un ļauj, lai dziļā pretstraume tos vairāk vai mazāk automātiski aiznes līdz Bermudu trīsstūrim.

Tātad dabā radīti šādi apbrīnojami navigācijas veidi, lai daži ūdens iemītnieki, piemēram, zuši, savā iekšējās enerģijas bilancē varētu «savilkt galus kopā».

Šāda brīnumaina sistēma, protams, nav radusies vienā dienā. Sensenos laikos, kad Ziemeļamerikas un Dienvidamerikas kontinents atdalījās no Eirāzijas un Atlantijas okeāns bija vēl relatīvi šaura ūdens josla, apmēram tāda kā šodien Sarkanā jūra, zuši droši vien tur nārstoja.

Nākamajos gadu miljonos, kad Atlantijas okeāns kļuva arvien platāks, acīmredzot pamazām attīstījās iepriekš aprakstītās zušu spējas. Tie varēja izdzīvot, tikai radot visus šos jaunos, apbrīnojamos «izgudrojumus», ar kuru palīdzību zušu enerģijas krājumu izmantošana tika pielāgota radikālajām vides pārmaiņām.

14. nodaļa

Dzīvnieki ir labāki laika prognozētāj i [30] [1] Prognoze ir tipiski cilvēcisks, turklāt visaugstāk attīstītais un visadekvātākais (īstenībai atbilstošais) nākotnes paredzēšanas veids. Tā objektīvais pamats ir nākotnes iedīgļu, tendenču, pazīmju pastāvēšana tagadnē, bet tiešais bioloģiskais nosacījums — apsteidzošās atspoguļošanas psihofiziskie mehānismi. Cilvēks spēj paredzēt nākotni ari ar zinātniskās un mākslinieciskās fantāzijas palīdzību. Liela nozīme ir arī ikdienas apziņā tapušajām priekšnojautām, no dzīves pieredzes secināmiem empīriskiem paredzējumiem. — Dzīvnieku paredzējumiem ir evolucionāri specializēts, instinktīvs raksturs un ierobežots priekšmetiskais lauks. Cilvēku paredzošās darbības attīstībai nav principiālu priekšmetisku robežu. — Red.

Ziemeļu Ledus okeāna padomju ostas Arhangeļskas kuģniecības pārvaldē valdīja satraukums. Bija jau jūnija sākums, bet ziemeļaustrumu jūrasceļš, pa kuru notiek kuģu satiksme gar Zie- meļsibīrijas piekrasti līdz Tālajiem Austrumiem, joprojām bija aizsprostots ar tik biezu ledu, ka kuģošana likās neiespējama pat ar smago atomledlaužu palīdzību. Ari visi meteorologi bija vienis prātis, ka pagaidām nav ko cerēt uz navigācijas sezonas atklāšanu.

Tad kāds vecs kapteinis, kas bija loti pieredzējis kuģošanā pa ledus klātajiem ziemeļu ūdeņiem, pavēstīja, ka visas zinātnieku laika prognozes ir tīrās blēņas. Lai gatavojot vien kuģus iziešanai jūrā. «Pēc desmit dienām ledus salūzis!»

Protams, neviens viņam neticēja. Bet pēc desmit dienām ledus tiešām salūza. Un nu tie, kas iepriekš bija tik skeptiski noskaņoti, apbēra veco jūrnieku ar neskaitāmiem jautājumiem.

«Es ar helikopteru pārlidoju vienu šā ceļa posmu,» viņš paskaidroja, «un redzēju leduslauka vidū guļam lielus valzirgu ba-i rus. Tur šie dzīvnieki mēdz uzturēties tikai tad, kad pēc desmit dienām salūzt viengabala ledus bruņas un valzirgi no peldošajiem ledusgabaliem var zvejot.»

Atkal viņa priekšā pacēlās neticības siena. Valzirgi, šie līdz 1,5 tonnām smagie, ūsainie tauku blāķi ar diviem kaula ilkņiem, taču nevar būt gudrāki par visiem pieredzes bagātajiem un augsti skolotajiem zinātniekiem, kas strādā ne mazāk kā simt laika un ledus apstākļu novērošanas stacijās, kuras izvietotas Sibīrijas ziemeļu piekrastē!

Taču nākamajā gadā kuģniecības pārvalde vairāk joka pēc noorganizēja sacensību starp abām laika pareģotāju pusēm. Ar precīzu prognozi uzvarēja vecais kapteinis un viņa valzirgi, un īpaši iespaidīgi tas notika arī vēl aiznākamajā — 1970. gadā. Kopš tā laika sistemātiska valzirgu baru novērošana ir kļuvusi par svarīgāko faktoru ledus apstākļu prognozēšanā Padomju Savienības ziemeļos, kaut gan līdz pat šai dienai nevienam nav ne jausmas, kā dzīvnieki iegūst savu informāciju.

Līdz ar to modernu, oficiālu izskaidrojumu iegūst arī vecā anekdote par zemnieku, kas pēc govs astes vicināšanas labāk prot pareģot laiku nekā meteoroloģijas profesors, kurš zemnieka mājās pavada atvaļinājumu; piemēram gan te minams kāds cits astes vicinātājs dzīvnieks.

Taču vispirms par govi: 1969. gadā ir pierādīts, ka mūsu mīļais mājlops tik tiešām spēj pareģot laiku — gan ne ar astes vicināšanu, bet ar pavisam precīzu rādītāju, proti — piena daudzumu, ko tas dod. Vienmēr, kad augsta gaisa spiediena apgabals aizvirzās tālāk, govs norauj pienu, turklāt jau pirms sliktā laika iestāšanās. Kāpēc tas tā notiek, to diez vai kāds zina. Bet tā ir.

Arī Andalūzijas cīņas vēršu īpašnieki vienmēr no jauna apgalvo, ka pēc vēršu izturēšanās tie varot prognozēt laiku. Laika maiņas šie dzīvnieki sajūt jau vairākas stundas pirms tam, kad tās sāk, nomanīt cilvēki. Šī sajūta izpaužas «negaisa noskaņojumā»: vērši kļūst' nervozi, saērcināti, bez redzama iemesla pilnā sparā uzbrūk cits citam un badās. Gadās ari, ka tādās sadursmēs kāds vērsis tiek nobadīts.

Bioloģisku pamatojumu arī šeit grūti saskatīt. Jo nezin vai atradīsies tāds brīvā dabā mītošs dzīvnieks, kas bēg no negaisa vai meklē patvērumu no lietus. Tie gandrīz visi stoiskā mierā gaida, kamēr dabas spēki izplosīsies. Par dažiem izņēmumiem būs runa tālāk.

Kā lai vērtē visas daudzās uz dzīvnieku tipiskās izturēšanās novērojumiem balstītās zemnieku, zvejnieku un meža speciālistu gudrības, kas tiek izmantotas laika noteikšanai?

Minēsim dažus piemērus. Vispirms jau nedrīkst aizmirst gandrīz leģendāro laika pareģotāju — vardi. Un vēl: ja bezdelīgas lido zemu, tad drīz būs lietus. Vai arī: ja pelēkie gārņi, kas Vidus- eiropā mēdz palikt visu ziemu, tomēr aizlido uz dienvidiem, tad pēc divām trim nedēļām iestāsies tik spalgs un ilgstošs sals, ka ezeri, kuros tie ķer zivis, aizsals. Vai ari: ja dūņu pīkste, mūsu ezeros mītoša akmeņgraužu dzimtas zivs, sevišķi bieži lēkā uz augšu, lai ieelpotu gaisu, tad tuvojas negaiss. Un vēl: mazākās zvejnieku laivas Vidusjūras piekrastē žigli dodas atpakaļ uz ostu, ja komanda laivas tuvumā dzird skaļi rūcam gaiļzivi, kas ir līdz trīsdesmit centimetriem gara. Tā ir zīme, ka būs negaiss.

Indijā pāvu tēviņa spalgo kliedzienu skaidro ar vādu «min- hao». Pārtulkots tas nozīmētu: «Lietus nāk!» Patiešām, apmēram divdesmit četras stundas pirms negaisa šis putns sajūt ļoti stipru seksuālu uzbudinājumu un izkliedz riesta saucienus daudz biežāk nekā parastos laika apstākļos.

Kīmas novada Alpu ielejās par drīzu sniega vētru vēstī tādu putnu ierašanās, kas parasti tur nav sastopami. Ornitologi doktors Sebastjans Pfeifers un viņa dzīvesbiedre Margarēte par to ziņoja: «Mēs bijām ļoti izbrīnījušies, kad 1967. gada 3. maijā — saulainā un siltā dienā — Etenhauzenā uzradās un skandēja savas dziesmas apmēram divdesmit Alpu kovārņu un divdesmit divi vai divdesmit pieci apkakles strazdi; kovārņi bija nometušies uz jumtiem vai telefona vadiem, strazdi satupuši atsevišķās simtgadīgās eglēs ciema malā. Pusdienlaikā pulksten vienos putnu ciemā vēl nebija. Pēcpusdienā trijos mēs dzirdējām to balsis un ap pulksten pieciem tieši ciema malā saskaitījām astoņpadsmit apkakles strazdus. Tieši pēc divdesmit četrām stundām sākās stiprs sniegputenis, kas ilga desmit stundas.»

Vai mūsdienu pētījumi apstiprina visas šīs un vēl daudzas citas gudrības un pazīmes? Apskatīsim vēl vienu piemēru, kas mūs tuvinās šā jautājuma atrisinājumam.

Novērotājs, kas atradās pie radarindikatora ekrāna, neticēja savām acīm. Cīrihes tuvumā viņš jau novakarē bija pamanījis svīru baru, kas bija atstājis savas perēšanas vietas un uzsācis lielo ceļojumu uz Dienvidāfriku. Taču putni nelidoja vis uz dienvidiem, kā tas bija gaidāms un kā tie bija darījuši iepriekšējā gadā. Tie bultas ātrumā naktī traucās uz ziemeļrietumiem, apmēram Parīzes virzienā.

Vai svīres bija zaudējušas jebkādas orientēšanās spējas? Tad radio raidīja laika prognozi un ziņoja, ka virs Ziemelitālijas savilkušies lieli ne'gaisa mākoņi. Pētniekam pēkšņi kļuva skaidrs tas, ko speciālisti žargonā formulē ar vārdiem: «Svīre, kam piemīt spēja sajust gaisa spiediena svārstības, var veikt ciklonālus laika prognozēšanas lidojumus.»

Ātrie lidoņi tātad jau iepriekš, kamēr Alpu ziemeļpusē vēl pieturējās labs laiks, ar savu «iekšējo barometru» bija sajutuši, ka kalnu grēdas dienvidu pusē ir gaidāma vētra, pērkons un lietus, un tāpēc lidoja Vidusjūras rietumu daļai un Tunisijai apkārt ar lielu līkumu — pāri Francijai un Ziemejspānijai.

Tik attīstītai laika prognozēšanas spējai vecie cilvēki, kas paredz drīzas laika maiņas pēc reimatisma sāpēm kājās, netiek ne tuvu. Kāpēc šiem mazajiem putniem ir nepieciešama tāda spēja?

Vairākums citu gājputnu savā lidojuma kursā, kas tiem ir bioloģiski «ieprogrammēts» jau kopš dzimšanas, vadās pēc saules, zvaigznēm un zemes magnētiskā lauka un neatkāpjas no šā kursa ne par matu. Ja putnus ceļā pārsteidz slikts laiks, tie nolaižas zemē un nogaida, līdz vētra un negaiss pāriet.

Svīres līdz šim ir vienīgie putni, par kuriem mums zināms, ka tie slikta laika rajonam met apkārt milzīgu līkumu. Dīvainā kārtā tās turklāt nezaudē orientāciju. Tā svīres dara ne vien zema spiediena apgabalos Eiropā, bet arī kad saceļas smilšu vētras virs Sahāras vai kad Centrālāfrikas mūžamežiem tuvojas lielais lietus. Kur vien tālajā ceļā gadās slikts laiks, svīres izvairās, lidojot tam apkārt lielā lokā.

Šādu luksusu tās var atļauties triju iemeslu pēc. Pirmkārt, tās barību meklē tikai gaisā, proti, ķer lidojošus kukaiņus. Tāpēc tām nav jānolaižas zemē, lai paēstu. Turklāt svīrēm ir nepieciešami laba laika apgabali, jo tikai tur var atrast lidojošus kukaiņus.

Tātad svīres var uzturēties* gaisā nepārtraukti. Tās acīmredzot planēdamas guļ pat divi tūkstoši metru augstumā (sk. 57. lappusē teikto).

Piedevām vēl svīres lido loti ātri. Vidusjūru tās šķērso dažās stundās, Sahāru — divās dienās. Kamēr citi gājputni, piemēram, bezdelīgas, tup zemē un gaida, līdz pāries lietusgāze, svīres jau sen ar līkumu ir tikušas sliktā laika rajonam garām.

Arī Dienvidāfrikā, savā ziemas apmetnē, šie skaistie putni vienmēr izvairās no zema gaisa spiediena apgabaliem. Ar savas «meteoroloģiskās stacijas» palīdzību tie uzzina, kur spīd saule, un lido turp. Tie dzīvo tikai saules apmirdzētā pasaulē un ir ceļojoši laika pareģi, kas vienmēr prot izmeklēt tādu apvidu, kur ir jauks laiks.

Izņēmums ir vienīgi mūsu zemē pavadāmais perēšanas laiks, jo ligzdu ar olām un mazuļiem šie putni, kas visu pārējo paveic lidojumā, nevar gaisā līdzi paņemt. Ligzda un mazie putnēni liek vecajiem putniem paciest sliktu laiku. Ja laiks kļūst pārāk nejauks, tad vecāki tomēr bēg no lietus un atstāj bērnus uz dažām dienām vienus. Svīres simtiem kilometru tālumā meklē augsta gaisa spiediena apgabalu un atgriežas mājās tad, kad atkal iestājies jauks laiks.

Šādi rīkoties ir vitāli svarīgi, jo svīres var atrast barību, tikai pastāvot labam laikam. Tās gan lido ātrāk nekā bezdelīgas, bet nespēj tik labi manevrēt, lai spētu noķert kukaiņus, nolaižoties gandrīz līdz zemei. Taču slikta laika apstākļos laupījums ir rodams vienīgi tur, kur svīres tam netiek klāt.

Tātad laika prognozēšanas un tālumā esoša negaisa noteikšanas spēja svīrēm galu galā ir nevis dabas piešķirts luksuss, bet gan izdzīvošanas noteikta nepieciešamība. Ja tās nebūtu, tad šie putni drīz vien nomirtu badā.

Vispār mēs, cilvēki, nevaram pat īsti iedomāties, cik nopietni slikts laiks apdraud dzīvnieku eksistenci. Vienīgi šī apstākļa pēc daba tos ir apveltījusi ar laika prognozēšanas spēju. Nepareiza laika prognoze, kuras dēl mēs dažreiz varbūt saliedējam savu vasaras apģērbu, dzīvniekiem var maksāt dzīvību. Šeit arī meklējams cēlonis tam, kāpēc dzīvnieki ir labāki laika pareģotāji nekā cilvēki. Dzīvniekiem tādiem ir jābūt, citādi tie iet bojā.

Vēl viens piemērs, kas to apliecina, ir kokvarde. Ja nu pēkšņi uznāktu sals, kad aprīlī tā izlīdusi laukā no savas ziemas mītnes — apmēram sešdesmit centimetru dziļas zemes iedobes —, lai kopā ar savām radiniecēm naktī pie dīķa skaļi skandētu dziesmu, tad bojāeja būtu neizbēgama.

Vardes taču nav homotermi kā mēs. To ķermeņa temperatūra svārstās atkarībā no gaisa temperatūras. Ja vardes pirms aukstuma iestāšanās jau kļuvušas mazkustīgas un tāpēc nepaspēj ierakties zemē tādā dziļumā, kur sals netiek klāt, tad nosalst. Tātad — ja arī kokvardēm nebūtu «iekšējās meteoroloģiskās stacijas», kas laikus brīdina par sala iestāšanos, tad tās Viduseiropā jau sen būtu izmirušas.

Ar zinātniskiem eksperimentiem ir pierādīts, ka šīm mūsu kā- pelētājām iekšā ir vismaz viens «barometrs». Kad gaisa spiediens paaugstinās, kas ir laba laika pazīme, tās vakaros sāk kurkstēt daudz agrāk nekā parasti. Ja barometrs, vēl pastāvot lieliskam laikam, pēkšņi strauji krītas, vardes žigli ierokas zemē jau vairākas stundas pirms dzīvību apdraudošās temperatūras pazemināšanās.

Kokvarde, kas ievietota burkā, kurā ir kāpnītes, vairāk ir laika rādītāja nekā pareģotāja. Pastāvot jaukam laikam, zaļā koncertmeistare sēž augšā, jo tā no sākta gala ir paradusi dienā rāpot pa koku lapotni (no tā cēlies nosaukums «kokvarde»), ķert tur mušas un sauļoties.

Kad laiks ir slikts, tā ari brīvā dabā sēž, nolīdusi zem krūmiem, jo augšā kukaiņi nelidinās tik un tā un drošāk ir paslēpties krūmos no rijīgajām vārnām, žagatām un sīļiem. Bet pēc šīs izturēšanās cilvēki, kas vardes novēro, var uzzināt tikai to, kāds ir laiks pašreiz, nevis kāds tas būs. Šajā gadījumā kokvardes nav nekas vairāk kā tā saucamais ēzeļa astes barometrs.

Lai konstatētu to, ko kokvarde mums parāda, sēdēdama burkā uz kāpnītēm, pietiek tikai pašiem paskatīties laukā pa logu.

Taču kokvarde paskatīties laukā dīvainā kārtā nespēj. Kļūst gandrīz baisi, iedomājoties, ka varde, sēdēdama pie dīķa vai augstas papeles galotnē, pat nespēj saredzēt, vai debesis ir skaidras, mākoņainas vai pavisam apmākušās, lai, spriežot pēc tā, rāptos uz augšu vai uz leju. Un, tā kā varde nevar noteikt laiku pēc redzes, bet tomēr tai pēc laika apstākļiem jāvadās, tad tai ir dots noslēpumains «iekšējais barometrs». Tas, tā sakot, kompensē vājo redzi. Dzīvās radības attīstības vēsture parāda, ka aizvēsturiskos laikos dzīvnieku «acis» bijuši pavisam vienkārši gaismas uztvērēji, kas varēja atšķirt vienīgi gaismu no tumsas. Tikai augstākajā attīstības fāzē putniem un zīdītājiem ir izveidojušās tādas fotokamerai līdzīgas acis, kas rada gandrīz nevainojamu «fotogrāfisku» attēlu.

Starp abām šīm attīstības fāzēm atrodas visas vairāk vai mazāk ierobežotās redzesspējas formas: acis, kas spēj uzvērt tikai reālās pasaules fragmentus, turklāt tieši tādus fragmentus, kas attiecīgā dzīvnieka eksistencei ir īpaši nepieciešami.

Varde atšķir vienīgi priekšmetus, kas tai tuvojas. Ja priekšmets ir mazs, tad tas vardei šķiet laupījums, kam jāklūp virsū. Tāpēc vardes ēd tiklab mušas, kā arī mazus vardulēnus, ja tie pievirzās pārāk tuvu klāt («neapzināts bērnu kanibālisms»). Ja priekšmets ir liels, tad varde notur to par ienaidnieku un bēg tiklab no stārķa, kā no govs.

Ja savukārt priekšmets ir Vvardes pašas lielumā, tad vardei liekas, ka tas nevarētu būt nekas cits kā pārošanās partneris. Tāpēc mīlas liesmās iededzies varžu tēviņš kvēli apskauj arī atbilstoša lieluma koka gabaliņu, mālu piku vai pat zelta zivtiņu.

Noteikt laiku pēc mākoņiem un debesīm — nē, to nu gan šis dzīvnieks ar savām valbacīm un samērā primitīvo redzes centru smadzenēs nespēj.

Un tomēr jau kopš zemes vēstures pirmsākuma daudziem dzīvniekiem — zivīm, abiniekiem, rāpuļiem un kukaiņiem — precīza informācija par laika apstākļiem ir dzīvības vai nāves jautājums. Taču dabai, radot maņu orgānus, bija daudz vienkāršāk iekārtot «iekšējo barometru» nekā izveidot ļoti komplicēto aci, kas sniedz «fotogrāfiski» precīzu attēlu.

Tātad laika prognozēšanas jeb bioloģiskās paredzēšanas spēja lr dzīvniekiem jau kopš evolūcijas pirmsākumiem piemītoša īpašība. Krokodiliem vai bitēm tā laika gaitā kļuvusi sevišķi izkopta. Turpretī mums, cilvēkiem — sarežģīta redzes orgāna īpašniekiem —, šī brīnumainā spēja ir pilnīgi zudusi. Diemžēl.

Pētījot dzīvnieku «iekšējās meteoroloģiskās stacijas» atrašanās vietu un funkcionēšanu, līdz šim gūti visai viduvēji panākumi. Tomēr ar eksperimentiem jau neapšaubāmi ir pierādīts, ka gan pasta baloži, gan arī mežapīles spēj uztvert gaisa spiediena svārstības, kuru cēlonis ir laika pārmaiņas.

Profesors Viljams T. Kītons ievietoja pasta baložus baroka- merā un dresēja, cenšoties panākt, lai tie pie noteikta spiediena reaģētu, uzrādīdami spiediena svārstības. Dresūra izdevās lieliski.

Pagaidām vēl nav noskaidrots, kā šie putni praktiski izlieto savu jutīgumu pret laika svārstībām. Vai noslēpumainā maņa tos brīdina par gaidāmu vētru tāpat kā svīres? Vai arī «iekšējais barometrs» baložiem lidojumos noder par augstuma mērītāju, kad tie atrodas virs necaurredzamas mākoņu blīvas?

Dzīvnieku pasaulē vēl vairāk nekā šie putni no laika apstākļiem ir atkarīgi citi lidoņi — tauriņi.

Tā, piemēram, ārkārtīgi siltumjutīgajam plūmju dižtauriņam draudētu bojāeja, ja tas, sasniedzis pilnīgu brieduma pakāpi, iz- līstu no kūniņas, iepriekš neuzzinājis, vai ir lidojumam piemērots laiks. Taču kā lai tas, cieši ietīts savā «pārvērtības paketē», noskaidro, kad drīkst doties brīvē?

Plūmju dižtauriņš paklausa diviem starta signāliem, kas jāuztver apmēram vienlaicīgi. Vispirms «iekšējais pulkstenis», tas ir, fizioloģiskā laika izjūta, vēstī, kad ir dienas vidus. Sis tauriņš taču galu galā pieder pie dienas tauriņiem, nevis pie naktstauriņiem.

Otrkārt, kāpura «iekšējam termometram» jāparāda, ka no agrajām rīta stundām līdz pusdienlaikam ir kļuvis krietni siltāks. Kūniņā iekapsulētajam kāpuram temperatūras celšanās ir vienīgā drošā zīme, ka ārā spīd saule. Tikai tad kāpurs uzdrošinās līst laukā.

Ja siltāks nekļūst, tas nozīmē, ka ārā droši vien ir stipri apmācies un var sākties lietus. Tad kāpurs savā patvērumā pacietīgi nogaida, kaut gan fiziskā attīstība (metamorfoze) tam jau ir beigusies, un vajadzības gadījumā nogaidīšana var ilgt pat nedēļu.

Bez «iekšējā barometra» šim tauriņam pieder arī citas «iekšējās meteoroloģiskās ierīces».

Vēl neizprotamāka mums var likties termītu orientēšanās spēja. Tie ir mazi, zemē dzīvojoši radījumi, kuri praktiski nekad nedabū redzēt dienas gaismu un kuriem tāpēc nav arī acu. Izņēmums ir tikai vaislinieki, kas ierauga dienas gaismu vismaz reizi mūžā — savā kāzu lidojumā.

Lai kāzu lidojums notiktu, pastāv šādi priekšnoteikumi.

Kaimiņos esošu radniecisku termītu mītņu iemītniekiem jāizlido vienlaikus, lai dažādo mītņu spārnotie tēviņi un mātītei gaisā satiktos un vēlāk, izvairoties no endogāmijas, varētu pāroties.

Izlido jumam, jāsākas vēlu vakarā, lai termīti gaisā varētu vel cits citu atrast, bet milzīgajam ienaidnieku daudzumam līdz tumsai atliktu tikai mazs laika sprīdis uzbrukumam.

Visbeidzot, kāzu lidojuma laikā nedrīkst līt lietus. Taču drīz pēc tam noteikti jānolīst, lai zeme kļūtu mīksta un termītu pārīši ātri varētu tajā izrakt sev droša patvēruma iedobi — pamatu jaunas saimes dibināšanai.

Kā šie mazie kukaiņi, dzīvojot sava stipri mūrētā cietokšņa mūžīgajā tumsā, spēj minētos priekšnoteikumus ievērot?

Vispirms tiem palīdz «iekšējais gada kalendārs»: termītu saimē vaislinieki — nākamie «karali» un «karalienes» — aug tikai lietus laikā. Vēl talkā nāk «iekšējais dienas pulkstenis», kas tumšajā mītnē parāda, kad laukā pienācis vēls vakars. Un, beidzot, «iekšējais barometrs», kas pazemē vēstī, kad augšā laiks vēl ir labs, bet visai drīz gaidāms negaiss.

Ja visi trīs priekšnoteikumi sakrīt, tad darba termīti atver savu mītņu skursteņu augšējo smaili. «Kareivji» sastājas visapkārt cīņas pozīcijā un uzmana, vai «gaiss ir tīrs». Ja nekādi traucēkji nerodas, tie signalizē ar smaku, un tūlīt pēc tam gluži kā pēc sprādziena gaisā izlido simtiem tūkstošu spārnoto vaislinieku — izskatās, it kā no visiem apkārtnes termītu mītņu pauguriem vienlaicīgi paceltos dūmu stabi.

Seit sastopamies ar spēju tik ārkārtīgi precīzi noteikt laika apstākļus, ka rodas gluži neomulīga sajūta.

Līdzīgas spējas parāda arī Nīlas krokodili. Šī bruņuķirzaka spiesta pareģot laiku pavisam īpatnēja cēloņa dēļ: aukstā laikā tai sākas gremošanas traucējumi.

Tādu pamatīgu kumosu kā pelikānu, pusotra metra garu samu vai antilopes gurnu Nīlas krokodils var ātri sagremot — tas ir, četrās līdz sešās dienās — tikai siltā laikā. Ja šajā periodā kļūst auksts, tad poikiloterma kuņģī gaļa stāv gluži kā ledusskapī un rada diezgan stiprus gremošanas traucējumus. Tas, kā liekas, ir tik apgrūtinoši, ka krokodils arī siltā laikā, būdams izsalcis kā vilks, neskatās ne virsū pat visgaršīgākajai maltītei, ja gaisa spiedienam ir tendence pazemināties. «Iekšējais barometrs» krokodilu tad tūlīt it kā brīdina: «Uzmanību! Nākamajās dienās uznāks auksta gaisa masas un, ja tu ar gremošanu vēl necik tālu nebūsi ticis, dabūsi ciest vēdergraizes. Labāk pagavē!»

Visneparastākais tomēr ir tas, ko Nobela prēmijas laureāts Karls fon Frišs raksta par medus bišu ārkārtīgi smalko jutīgumu pret laika mainām.

Viena stropa darba bites viņš baroja no trauka ar cukursī- rupu, kas atradās simt metru attālumā, bet citas saimes bitēm nācās līdz cukursīrupam lidot sešus kilometrus. Abas iebarošanas vietas tika apmeklētas gandrīz vienlīdz labi.

Pēkšņi 9. augustā pulksten 15.30 tās bites, kas bija atgriezušās no tālā ceļa, pārstāja riņķot pa stropu un aicināt savas biedrenes līdzi uz tālo mērķi. Turpretī tuvīnās barotavas apmeklētājas joprojām dejoja pa stropu, sajūsmā dūkdamas un mudinādamas pārējās uz jaunu izlidojumu. Kad pulkstenis tuvojās 16.00, bišu pētnieks juta pirmās tveices pazīmes gaisā.

Tieši 18.05 tāllidotāju stropā atskanēja brīdinājuma signāls, un pēc tam neviena bite vairs neizlidoja. Turpretī otrā stropā medus vākšana turpinājās pilnā sparā.

Tad pētniekam ienāca prātā, ka bišu izturēšanās izskaidrojama ar gaidāmo negaisu, un viņš izdarīja šādu aprēķinu: lidojums līdz barotavai — 19 minūtes, vidējais ievākšanas laiks vienai bitei — 33 minūtes, lidojums pret vēju atpakaļ uz stropu — 23 minūtes, tātad lidojumā kopā paiet 75 minūtes. Pēc viņa pareģojuma, negaisam vajadzēja sākties pulksten 19.20. Taču viņš maldījās. Lietus, zibens un pērkons uznāca tikai 19.25. Tātad bites bija ierēķinājušas piecu minūšu drošības rezervi, turpretī tuvlidotājas, kam ceļā pagāja tikai 20 sekundes, strādāja līdz pēdējam brīdim.

Tik precīzs iekšējs laika apstākļu aprēķins un atbilstošs dienas darba pārplānojums mums, ievērojot mūsu toreizējās zināšanas par dzīvnieku pasauli, likās vienreizīgs. Taču, ja atceramies, ka bite, kas mājupceļā tiek aizkavēta, visai drīz nobeidzas stresa iespaidā, kā par to bija rakstīts 4.—5. lappusē, tad sapratīsim, kāpēc bite, ko laukā pārsteigtu negaiss, lemta nāvei. Un tieši tāpēc, lai tā nenotiktu, šīs mazās nektāra vācējas ir kļuvušas tik fantastiskas laika prognozētājas.

Kopumā var teikt, ka 1979. gadā, pētījot dzīvnieku spēju prognozēt laiku, esam guvuši šādas atziņas.

Nav vairs šaubu, ka dzīvniekiem ir «iekšējais barometrs», taču mēs nezinām, kāds maņu orgāns šo funkciju veic. Pārdomas izraisa arī kas cits: mums, cilvēkiem, ir mākslīgi barometri un vēl daudzi citi meteoroloģiski aparāti. Kā gan dzīvnieki ar savu gaisa spiediena maņu tomēr var paredzēt laiku precīzāk nekā mēs?

Meteorologiem būtu pienācis brīdis uzdot sev šo jautājumu.

III. IZDZĪVOŠANAS LIKUMS UN «SABIEDRISKA»- IZTURĒŠANAS

[1] cilvēka būtība ir sabiedriski vēsturiska, dzīvnieka būtība — bioloģiska. Dzīvnieks pakļauts sava organisma, populācijas, sugas un ekoloģiskās vides likumsakarībām. Arī domesticēto dzīvnieku bioloģija, kas mainās sabiedriskās vides apstākļos, nekļūst sociāla savā būtībā. Tādēļ jāpiezīmē, ka šīs grāmatas trešā daļa paver iespēju iepazīties ar dzīvnieku populatīvo (bioloģiski grupālo) izturēšanos, viņu bioloģiskajās kopībās valdošo sarežģīto sakaru un attiecību hierarhiju, bara instinkta spēku, nevis ar iedomāto dzīvnieku «sabiedrisko» izturēšanos. — Red.

15. nodaļa Stipro spēks ir vienotībā

Austrumāfrikas savannās norībēja šāviens. Bez skaņas saļima piecas tonnas smaga ziloņu mātīte. Tad sākās īsta elle. Citi ziloņi nebēga prom, bet no visām pusēm skrēja laukā no krūmiem, smagi klumpačoja gūzmu gūzmām, taurēja un drausmīgi kliedza. Pa gaisu lidoja akmeņi, koku zari un zemes kukuržņi.

Sajā peklē no jauna atskanēja šāvieni. Sabruka vēl divi kolosi. Tomēr pelēkie milzeņi nebēga. Gluži otrādi: ārkārtīgi satraukti tie drūzmējās ap nogalinātajiem, izveidoja tiem aizsegu pret cilvēkiem un mēģināja nošautos piecelt kājās.

Dzīvnieku uzraugs H. Vinters stāsta: «Trakojošie dzīvnieki ar milzīgu spēku grūstīja un stumdīja savus zemē guļošos biedrus. Tie aizkabināja ilkņus aiz beigto ziloņu ilkņiem un centās piecelt tos kājās. Pēkšņi liela ziloņu mātīte pieskrēja pie beigta, tēviņa, nometās tam blakus uz ceļiem, pabāza savus ilkņus tam zem vēdera un mēģināja uzsliet to augšā gluži kā ar dakšām. Ceļot milzīgo smagumu, mātītes ķermenis saspringa. Tad atskanēja brīkšķis, un tās labējais ilknis aizlidoja pa gaisu apmēram desmit metrus.» Lai palīdzētu tēviņam, ziloņmāte bija upurējusi savu ilkni!

Senākos laikos šāda pašaizliedzīga, apbrīnas cienīga savstarpēja palīdzība ziloņiem bija izstrādājusies par nepieciešamību izdzīvošanai mūžameža biezoknī. Tas varbūt šķiet neloģiski. Vai gan Sillers neteica — «Stiprais visspēcīgāks ir viens»? Un vai ziloņi nav visstiprākie zemes iemītnieki? Kāpēc tad tiem vēl jāapvienojas baros? Tikai prieka pēc?

Tomēr arī šiem lielajiem biezādaiņiem ir savi «Ahilleja papēži», kur tie ir nāvīgi ievainojami. Glābiņš meklējams tikai kopībā. Ja tie cits citam nepalīdzētu, tad nespētu zemes virsū pastāvēt. Tātad cēlonis ir nopietns. Tāpēc mēģināšu šajā nodaļā ziloņu «sabiedrisko» izturēšanos attēlot kā izdzīvošanas principu.

Mūsu dienās turpretī šiem pirmatnējās pasaules milzeņiem-tieši kopības izjūta kļūst liktenīga. Pāri Āfrikas kontinentam plūst cilvēku masas gluži kā jauna leduslaikmeta šļūdoņi un piespiež dzīvniekus eksistēt nepiemērotā vidē.

Pirmkārt, tūrists, kas aizrāvies ar šaušanu, kā tas notēlots šās nodaļas sākumā, vienā mierā var ziloņus nokniebt citu pēc cita, kamēr tie pašaizliedzīgi noņemas ar savējo glābšanu. Otrkārt, un tas ir vēl ļaunāk, ziloņi var sagraut paši savas eksistences pamatus rezervātos, kurus_tiem iekārtojuši cilvēki.

Paskaidrošu sīkāk. Āfrikas nacionālajos parkos šobrīd no visām pusēm, bēgdami no cilvēkiem un meklēdami patvērumu, saplūst lieli ziloņu bari. Tur jau mītošie ziloņi neaizstāv savu teritoriju, bet draudzīgi uzņem visus bēgļus. Dzīvnieku pasaulē šāda rīcība ir ārkārtīgi neparasta.

Tā nu tagad šajās «ziloņu salās», ko apjož cilvēku jūra, šo pirmatnējās pasaules milzeņu ir, ka biezs, — tik daudz kā nekad agrāk. Tie noplēš kokiem mizu, izposta veselus mežus, pārvērš savannu stepē un stepi tuksnesī. Tādējādi ziloņi arī rezervātos tagad sagrauj pamatu savai eksistencei.

Tsavo nacionālajā parkā Kenijā, kur agrāk ziloņu tikpat kā nebija, ap 1975. gadu to saviesās vairāk nekā divdesmit tūkstošu. Jau 1976. gadā pieci tūkstoši nobeidzās badā. Pārējiem, kas klaiņo apkārt, palikuši vairs tikai kauli un āda.

Vispirms nobeidzas vecie ziloņi, tas ir, baru vadoņi. Jaunākie nebūt nav priecīgi, ka pirms laika radusies iespēja stāties vadoņu vietā. Gluži pretēji — tie nejūtas spējīgi uzņemties grūto vadoņa lomu, savā rīcībā ir nedroši un tāpēc kopā ar citām ģimenēm apvienojas neredzēti lielos baros. Vēl 1970. gadā visi eksperti bija vienisprātis, ka barā ir ap divi simti ziloņu. Taču 1977. gadā tika nofotografēti bari, kuros bija vairāk par pieciem simtiem ziloņu.

Tagad, kad ziloņu eksistence uz mūsu planētas iegājusi beigu fāzē, dabas vēsture ir izspēlējusi nelāgu joku, pieļaudama tik milzīgu ziloņu baru izveidošanos kā nekad agrāk.

Senāk, kad šie lieliskie dzīvnieki vēl varēja mitināties pavisam dabiskos apstākļos, to kopības izjūta un gatavība uzņemt savā vidū svešus ziloņus palīdzēja cīņā par eksistenci. Kādas bijušas šo īpašību priekšrocības, to skotu etologs Aiens Duglass-Hamiltons uzzināja, kad viņš Manjaras nacionālajā parkā Tanzānijā izdarīja satraucošu eksperimentu. Viņš zināja, ka visapkārt viņa mītnei necaurredzamā krūmājā mitinās vairākas ziloņu ģimenes un katrā no tām ir ap desmit locekļu. Stāvēdams apvidus mašīnā, viņš pielika rokas pie mutes un imitēja lauvas rēcienu. Tūlīt pēc tam, spalgi taurēdami savu kaujas signālu, no krūmāja no visām pusēm brāzās laukā un skrēja uz zinātnieka pusi četrdesmit astoņi «mūžameža tanki», kas nupat vēl mierīgi bija savā nodabā ganījušies. Desmit metru attālumā no mašīnas tie apstājās un skatījās visapkārt, kā gribēdami jautāt: «Kur tad ir tas nolādētais lauva?»

Bara vadone vēl izgāza savas dusmas uz kādu zemē gulošu koka stumbru. «Tā pacēla to un no visa spēka svieda pa gaisu. Koks aizlidoja man pār galvu, aizķerdams mašīnas jumtu. Grūti pateikt, vai tas tika darīts ar nolūku vai nejauši,» stāsta pētnieks.

Trīs, četras vai piecas ziloņu ģimenes, kas kopā veido vienu saimi, nekad neaizklīst cita no citas prom tālāk par vienu kilometru. Tas ir tieši tik tālu, lai varētu sadzirdēt taurējot doto signālu. Ziloņi cits citu neredz, toties tūlīt sadzird, ja draud briesmas. Kad atskan trauksmes signāls, tie visi saskrien norādītajā vietā.

Tā notika arī Mērčinsonas-Folsas nacionālajā parkā Ugandā. Pagājusi gabaliņu tālāk no savas ģimenes, ziloņmāte Reinija tikko kā bija dzemdējusi mazulīti Babeti. Jau pirmajā naktī mazulis nonāca dzīvības briesmās. Tumsā tam uzbruka trīspadsmit hiēnas.

Pieaugušam zilonim, pat pusgadu vecam jaunulim šāds plēsoņu bars neko nevar padarīt. Tāpēc hiēnas, tāpat kā lauvas, par saviem upuriem izraugās mazos zilonēnus. Turklāt šai gadījumā plēsoņas gribēja izmantot apstākli, ka jau tā visai «tuvredzīgie» ziloņi naktī neredz gandrīz neko un ar acīm nespēj atšķirt paši savus mazuļus no hiēnām.

Reinija naktī taurēja kā neprātīga. Taču hiēnas bija jau klāt. Reinija stājās tām ceļā. Bet citas plēsoņas jau uzbruka no otras puses. Ziloņmāte pagriezās atpakaļ. Kur gan palikusi Babete? Tad tā izdzirda sava bērniņa kliedzienu. Viena hiēna bija cieši iecirtuši zobus Babetes snuķī. Reinija atvēzējās ar snuķi un deva hiēnai tādu belzienu, ka tā aizlidoja piecus metrus pa gaisu. Taču otra uzbrucēja jau plēsa Babetes ausi.

Tajā pašā acumirklī nodrebēja zeme. Tuvējā krūmājā krak- šķēja un brakšķēja. Atskanēja «fanfaru» skaņas. Un tad kā varena tanku armija brāzās laukā trīsdesmit līdz četrdesmit ziloņu liels bars, kas bija gatavs samīdīt visu, pret ko vien vērsās tā dusmas.

Babete bailēs drebēja pie visām miesām. Tad Reinija gluži kā betona bunkurs uzvirzījās savam bērnam virsū un saspieda kopā pakaļkājas, lai Babete pa pakaļpusi neizslīdētu laukā. Kad mazulīte gribēja pamest skatienu sāņus, māte tai uzšāva ar snuķi — klaukt!

Tad sākās negausīgs ziloņu dancis. Taurēdami tā, ka ausis krita ciet, visi trīsdesmit līdz četrdesmit milzeņi kā neprātīgi mētājās šurp un turp, gāza laukā kokus un vicināja snuķus, bet no visām pusēm nāca klāt papildspēki — arvien jaunas ziloņu ģimenes.

Pēkšņi viens jandāliņa dalībnieks nejauši notvēra hiēnu. Tā īsi iekaucās, bet tūlīt tika saspiesta plakana kā pastmarka. Tagad nu plēsoņām pašām nācās bailēs drebēt. Jau pēc pāris minūtēm tās pazuda savās apakšzemes alās. Taču ziloņi nelikās mierā. Palsajā rīta gaismā tie aizkārpīja ar zemi ieejas hiēnu alās, salauza koku zarus, sameta alām virsū un visu to pamatīgi noblietēja ar kājām. Pagāja trīs dienas, līdz hiēnas atkal tika laukā no ieslodzījuma. Labu laiku tās vairs nemēģināja uzbrukt mazajiem zilo- nēniem.

Sāds trakojošu milzeņu masveida uzbrukums noteikti jau sirmā senatnē bija visai iespaidīgs cīņas paņēmiens pret toreizējiem varenajiem alu lauvām un alu lāčiem, kā arī pret senajiem cilvēkiem, kas medīja ziloņus ar šķēpiem un bultām. Arī šodien vēl masu cīkstiņš it labi noder mazuju glābšanai, kurus nemitīgi apdraud lauvas, leopardi, hiēnas un hiēnsuņi un kuru aizsardzībai vienas pašas mātes spēki un dažkārt pat vienas ģimenes spēki ir par vājiem.

Bez tādas «sabiedriskās» sistēmas, kur savstarpēja palīdzība ir goda vietā, ziloņi būtu lemti izmiršanai jau sensenos laikos. Attiecībā uz šiem dzīvniekiem Sillera teiktie vārdi jālieto tieši pretējā nozīmē: «Stipro spēks ir vienotībā.»

Mūsdienās, kad pastāv daudzi faktori, kas posta cilvēku savstarpējās attiecības, būtu noderīgi iegūt zināšanas par to,kā darbojas tik priekšzīmīga kopīgās rīcības sistēma, kāda ir izveidojusies ziloņu vidū brīvā dabā. Taču pētījumi šajā novadā patlaban vēl nav necik tālu aizvirzījušies.

īsi un vairāk alegoriski parunāsim arī par izcilo atmiņu un «sociālo inteliģenci»1[1] Inteliģence ir cilvēku būtisko spēku radošas attīstības un izkoptības pakāpe. Šķiru sabiedrībā inteliģence ir arī īpaša sociāla grupa, kuras pārstāvji nodarbināti augsti kvalificētā (galvenokārt garīgā) darba profesijās. — V. Drešers nevietā lieto jēdzienu «inteliģence», mēģinot aprakstīt reāli pastāvošas bioloģiskas parādības: a) dzīvnieku psihes augstākās funkcijas, b) dzīvnieku organiskās individualitātes briedumpakāpes, c) dzīvnieku populāciju bioloģiskās organizācijas un veseluma spēku, d) dzīvnieciskā indivīda spējas iedzīvoties bioloģiskajā grupā. — Red., kas šiem dzīvniekiem dod iespēju vēl pēc gadu desmitiem spilgti atcerēties reiz piedzīvotas briesmu situācijas, agrākos draugus un ienaidniekus, par to, kā ziloņi mācās no pieredzes, kā arī par paņēmieniem, ar kādiem pieaugušie ziloņi saviem bērniem palīdz apgūt «sabiedriskās» izturēšanās likumības. Aplūkosim divus piemērus!

… kāds birmiešu apakšvirsnieks kopā ar savu jauniesaukto kareivju nodaju atpūtās mūžamežā uz takas. Tad parādījās kāds tīkkoku apstrādāšanas sabiedrības darba zilonis, kas nesa smagu baļķi. Ziloņa dzinējs lūdza, lai apakšvirsnieks paiet nost no ceļa.

Taču tas tikai smējās un lika dzīvniekam ar smago nastu mest grūti izbrienamu likumu.

Pēc trim gadiem sagadījās tā, ka tas pats apakšvirsnieks ar saviem kareivjiem bija apmeties upes krastā tai vietā, kur tobrīd atpūtās un peldējās kokapstrādes firmas lielie darba dzīvnieki. Tad kāds zilonis H kā gluži nevainīgi pieslāja vīru bariņam klāt, pēkšņi apvija savu snuķi apakšvirsniekam apkārt, izcēla viņu no pārējo vidus, uzslēja augstu gaisā un ar slaidu loku iesvieda ūdenī.

Cilvēks jau sen bija aizmirsis, kāds izskatījās tas zilonis, kuru viņš bija nerrojis. Turpretī ziloņi labi iegaumē tiklab savus mocītājus, kā arī labdarus un atceras tos, kā pierādīts, pat vienpadsmit gadus.

Es gribētu pastāstīt vēl vienu līdzīgu ārkārtēju gadījumu, lai parādītu, ka ziloņmātes spēj savos mazuļos ieaudzināt pat «nedabisku» izturēšanos. Tīkkoku mežos tās saviem bērniem māca, kā jāapietas ar vājajiem, trauslajiem cilvēkiem.

Tas ir vēl jo neparastāk tāpēc, ka ziloņu bara locekji saviem jaunujiem līdz divu gadu vecumam Jauj visādi palaidņoties — piedod pat bezkaunības pret pieaugušajiem ziloņiem. Bērniem tiek dota neierobežota draiskošanās brīvība. Mazuji to, protams, pilnā mērā izmanto, piemēram, upē peldoties. Tur tad notiek dažādas nerātnības: zilonēni ņemas kā neprātīgi, apšjāc vecos gluži slapjus vai arī, kad tie jau noskalojušies tīri, uzpūš tiem uz muguras veselu smilšu lādiņu, plūcas savā starpā, grūž cits citu ūdenī.

Un nu pēkšņi mazajam nebēdnim jāmācās saprast, ka cilvēks, viņa mātes dzinējs, vai pat šā cilvēka trīs gadus vecais dēls šādās rotaļās itin viegli var tikt nogalēts.

Kā ziloņmāte to spēj? Tā, ka šajā vienīgajā jautājumā izņēmuma kārtā nekādi joki netiek pieļauti. Tiklīdz mazulis blēņodamies pirmo reizi cilvēku ir nogāzis zemē, tas ar mātes snuķi saņem krietnu plīkšķi pa dibenu.

Tā dzīvnieks savam mazulim iemāca, kā jāizturas pret cilvēkiem! Gar zemi notriektajam dzinējam pašam nemaz vairs nav jānopūlas ar ziloņu audzināšanu. Viņš arī ir pietiekami gudrs un atturas no tā.

Šis piemērs Jauj mums nojaust, cik smalkas nianses var pastāvēt ziloņu savstarpējās attiecībās.

Daudz pamatīgāk turpretī ir izpētīta citas sugas dzīvnieku — pelēko žurku «sabiedriskās» izturēšanās sistēma.

Paradoksālā veidā žurkas meklē sava nāvīgākā ienaidnieka — cilvēka tuvumu, lai iekārtotu savu mājokli tieši tur. Šis nekaunīgais gājiens tām visā pasaulē izdodas, tikai tāpēc, ka žurku kopienā

pastāv sarežģīta sistēma, kas palielina cīņas sparu pret ienaidniekiem un tai pašā laikā nodrošina mieru savā starpā, kas vājākajām mātītēm barības iegūšanā garantē vienlīdzīgas tiesības ar spēcīgākajiem tēviņiem, sekmē itin visu kopienas locekļu informēšanu par to, kur atrasta inde vai kādi kārumi, un kas radikāli un mērķvei- dlgi var tikt pielāgota gandrīz ikvienai vides pārmaiņai.

Pelēko žurku izdzīvošanas likuma kopsaucēju veido šādi faktori: 1. Tās ēd jebkādu augu vai gaļas barību, ja vien tā nav indīga. 2. Tās vairās rādīties dienas gaismā. Kur redzama viena žurka, tur patiesībā mājo simts. Kur var saskaitīt desmit žurkas, tur ir vesels tūkstotis. 3. Tās rok pazemes mājokļus patvērumam.

Tās rada tik daudz pēcnācēju, ka tos nav iespējams iznīdēt.

Tikpat izmanīgi, kā tās ielavās cilvēku mājokļos, bet nerādās viņiem acīs, tās izvairās arī no sastapšanās ar suņiem, kaķiem, čūskām un pūcēm.

Daudzas no šīm dzīves veida īpatnībām piemīt arī citiem dzīvniekiem. Tomēr tie nav savairojušies miljardiem un pārplūdinājuši visu zemi. Tātad šajā uzskaitījumā trūkst vēl paša svarīgākā faktora: pelēko žurku savstarpējās izturēšanās.

Profesors Ričards Lors un doktors Kevins Flenelijs 1977. gadā Rodžersa universitātē Ņūbransvikā (ASV) žurku «sabiedrisko» izturēšanos izpētīja tik pamatīgi, kā tas vēl nekad nebija darīts, un atklāja pārsteidzošas detaļas.

Līdz tam valdīja Steinigera uzskats, ka ikviena žurku saime atrodas pastāvīgā karastāvoklī ar visām kaimiņos mītošajām saimēm. Priekšposteņi un izlūki robežjoslā cīnoties uz dzīvību vai nāvi. Tas gan visai stipri līdzinās cilvēku rīcībai, taču, ja tiešām viena žurku saime būtu īsts bieds citām, tad žurkas tagad būtu nevis masveidā sastopamas, bet gaužām reti dzīvnieki.

Tāpēc amerikāņu zinātniekus pirmām kārtām interesēja jautājums, kādos apstākļos žurka kļūst agresīva pret citu žurku. Apmeklēsim reiz atkritumu izgāztuvi — tipisku žurku biotopu, kur tūkstošiem šo dzīvnieku pārtiek no atkritumiem. Tur redzams caurums pie cauruma, un varētu domāt, ka tā ir vesela grauzēju «lielpilsēta».

Kad Ričards Lors sāka rakt ar lāpstu, lai apskatītu žurku mājokļa uzbūvi, viņš piedzīvoja pārsteigumu: neatklājās ne milzīgs labirints, ne plaši sazarots «metrolīniju tīkls». Mītne vairāk līdzinājās dzīvojamo māju blokam ar daudziem atsevišķiem apartamentiem, un katrā no tiem varēja mitināties tikai kāds ducis žurku.

Metru pēc metra atsedzās arvien jaunu mājokļu «durvis». Un nu iedomājieties, ka visi «indiāņi» šeit sastopas uz vienas kara takas! Neiespējami. Žurku starpā šeit tiešām valda daudz lielāka saticība nekā reizēm cilvēku vidū vecmodīgā īres namā. Un tieši žurkas ir tās, kas prot tik labi sadzīvot!

Viena saime savā starpā nekad neķildojas. Ja mājoklī iebrfl sveši sugasbrāļi, tad laipni tiek uzņemti vienīgi mazuļi, jaunās žur« kas un mātītes. Jaunie «brīvā dabā» izdarītie eksperimenti neap^ stiprināja pieņēmumu, ka arī kaimiņos mītošām žurku saiņiem piemistu atšķirīga smaka un ka ikviena žurka, kas citādi ož, tūdaļ tiktu barbariski nogalināta. Nogalinātas tika vienīgi laboratorijā izaudzētās žurkas, kas dabiskajos apstākļos neprata pareizi izturēties.

Mierīgu sadzīvi nodrošina «sabiedriskās» izturēšanās likumu pārzināšana. Tas, kas šos «uzvedības likumus» nepārzina, tiek nogalināts.

Stāvoklis var kjūt kritisks, piemēram, ja svešais ieklīdenis ir tēviņš. Taču pie? nosacījuma, ja kopienā, kurā tas nokļūst, ir mazāk par divdesmit žurkām. Ja tā ir lielāka, tad kolektīva locekles cita citu vairs nepazīst. Pelēkā žurka nevar paturēt atmiņā vairāk ka divdesmit atsevišķu sugasbrāļu.

Tam ir ievērības cienīgas sekas. Daudzas dzīvnieku kopības laipni uzņem tikai savus paziņas, bet visiem svešiniekiem tūlīt nikni uzbrūk. Arī cilvēki pret saviem draugiem parasti izturas laipnāk nekā pret nepazīstamiem, un negatīvo emociju aizture pret šiem pēdējiem ir stipri mazāka. Turpretim žurkas uzvedas pavisam citādi. Kad kāda kopiena ir tik stipri savairojusies, ka žurkas cita citu vairs nepazīst, tās savā starpā joprojām izturas miermīlīgi.

Acīmredzot tiek atzīts, ka toleranti uzņemt svešinieku ir labāk nekā «aiz pārskatīšanās» nogalināt savu grupas biedru, — tas ir pārsteidzoši vienkāršs savstarpējo attiecību mehānisms, kas nodrošina strauju populācijas pieaugumu.

Tikai tad, kad pārapdzīvotība sāk apdraudēt eksistenci un ir pārsniegusi pieļaujamās robežas, žurku kopdzīves attiecību sistēma sabrūk un parādās kanibālisms un incests.

Visspilgtāko liecību par žurkām tomēr sniedz «teorētisko dzīvības briesmu» gadījums. Tāds rodas vienmēr tad, ja svešs tēviņš normālas apdzīvotības apstākļos ieklīst kādā saimē, kur ir mazāk par divdesmit žurkām. Es šīs dzīvības briesmas dēvēju par «teorētiskām» tāpēc, ka šāda sugasbrāļu nogalināšana ir vērojama tikai laboratorijas apstākļos, bet savvaļā dzīvojošu žurku vidū nekad.

Savas saimes aizstāvji svešajam tūlīt un bez brīdinājuma neuzbrūk, bet apmēram stundu to aposta, draud tam un arvien skaidrāk liek saprast, ka tam jāpazūd. Ja svešais to apjēdz un ar savām kopdzīvē gūtajām iemaņām prot mazināt pārspēka agresivitāti, tad tam ne mats nenokrīt no galvas.

Samierinoša izturēšanās šiem dzīvniekiem nav iedzimta. Tas pierādījās, kad profesors Lors laboratorijā atsevišķi izaudzētas žurkas ielaida pie savvaļas žurkām. Visas tās, kas vēl nekad nebija redzējušas un sastapušas savas līdzinieces, kļuva pilnīgi bezpalīdzīgas un, acīmredzot atrazdamās stipra stresa iespaidā, Jāva ar sevi darīt visu un pat īsi pirms nāves vēl nedomāja bēgt.

Savvajas žurku draudus, kas turpinājās veselu stundu, jaunpie- nācējas, kā likās, pat nesaprata. Tad sākās tā saucamā agresīvā «kažoka kopšana»: kāds savvaļas žurku tēviņš ar priekšķepām saņēma svešinieka galvu un «mazgāja» to tā, ka vilna vien pajuka. Šāda «galvas mazgāšana» ir pēdējais brīdinājums: «Ja tu vēl tagad nevāksies projām, mēs tevi nokodīsim!»

Žurka, kam ir kopdzīves pieredze, tādā gadījumā izturas pavisam citādi. Ja to kā «ieklīdeni» ielaiž svešā saimē, tad nekādas stresa pazīmes tai nav novērojamas. Tā ir pilnīgi droša par savu dzīvību.

Tiklīdz savējo aizstāvji tai sāk draudēt, tā signalizē, ka pilnīgi padodas: tā izdod ultraskaņas pīkstienus, kuru stiprums ir 20—25 kiloherci, un, kad tiem pievienojas ļoti vāja zemāka skaņa, tad cilvēki to reizēm var sadzirdēt kā pavisam smalku pīkstoņu. Ar tās palīdzību svešiniece momentāni var naidīgu sugasmāsu novirzīt no uzbrukšanas domām.

Līdzīgus ultraskaņas pīkstienus pelēkās žurkas izdod arī citās situācijās. Pēc pārošanās tēviņš tā pīkst, ja alkst tūlītējas akta atkārtošanas un negrib, lai mātīte aizskrietu. Savukārt mātīte, vēlēdamās atbrīvoties no pārāk lielas seksuālas slodzes, ar šādu pīkstoņu var atturēt tēviņu, kas tiecas pāroties.

Ir vēl vairākas citas bara stresa situācijas, kurās iespējams panākt atslābumu ar ultraskaņas pīkstieniem. Tātad žurkām ir apbrīnojami vienkāršs līdzeklis pret masveida stresu: atliek tikai iepīkstēties, un jau prāti kļūst rāmāki.

Padevības pīkstiena efektu vēl pastiprina divējāda darbība: pakļāvības izpausme stājā un «zaudētāja smaka». Savstarpējās sadursmēs žurkas tūlīt var atšķirt uzvarētājus un zaudētājus pēc tā, kā ir pārmainījusies ķermeņa smaka.

Visas šīs «sabiedriskās» izturēšanās iemaņas žurkai ir jāapgūst. Ja tā nepārzina tās, tad tiek nogalināta. Pieredzes bagātās turpretī, iekļuvušas svešā saimē, ar iejūtīgu izturēšanos var iemantot draudzību un palikt.

Arī pieaugušām žurkām mācīšanās process norit ļoti ātri. Ričards Lors ielaida izolēti — tātad bez kopdzīves pieredzes — izaudzētas laboratorijas žurkas savvaļas žurku barā. Kad tām draudēja nāves briesmas, viņš laboratorijas žurkas atkal izņēma laukā. Tad sekoja nedēļu ilga atpūta atsevišķos būros. Pēc tam šīs žurkas no jauna nonāca ienaidnieču barā. Taču tagad tām nekas ļauns vairs nedraudēja, jo tās bija apguvušas visus samierināšanās žestus un prata sabiedrībā pienācīgi izturēties.

Jāteic tomēr, ka spēja ātri apgūt «sabiedriskās» izturēšanās iemaņas piemīt tieši pelēkajām žurkām. Paradoksālā kārtā rēzus

makaki, kas ir daudz «inteliģentāki» par žurkām, sarežģītu a stākļu dēj nekad vairs mūžā nevar iemācīties tās sadzīves iemaņa kuras nav apguvuši bērnībā.

Cīņā par izdzīvošanu žurkām loti spēcīgs ierocis ir arī lielai pēcnācēju skaits, it īpaši bada laikos, kad vairākums citu dzīv« nieku stipri ierobežo pēcnācēju radīšanu.

Ja spēcīgie tēviņi tādās reizēs apēstu vājākajām mātītēm no deguna priekšas gandrīz visu barību, kā to dara daudzi citi dzīvnieki, piemēram, mērkaķi un lauvas, tad sugas pastāvēšana tiktu apdraudēta.

Tāpēc mātītēm tiek atļauts ēst tikpat, cik tēviņiem, tas gan nenotiek pēc principa Lādies iirst\ bet daudz primitīvāk. Beigu beigās iznāk tā, ka badu pārcieš apmēram tikpat daudz tēviņu, cik mātīšu, un bērni joprojām tiek radīti, lai nebūtu «tukšo gadu».

Sis atklājums apgāž visus iepriekšējos priekšstatus par dzīvnieku izturēšanos atbilstoši hierarhijas pakāpēm. Līdz šim valdīja uzskats, ka ar muskuļu spēku iekarotā pirmā vieta dzīvnieku kopībā vadonim dod absolūtas priekšrocības arī uz barību. Pelēko žurku barā tomēr ir pavisam citādi. Līdzās «kautiņu hierarhijai» pastāv no tās pilnīgi neatkarīga «ēšanas hierarhija».

Profesors Lors varēja to īpaši labi novērot, kad vienā iežogotā apmetnē novietoja tikai vienu barības trauku, pie kura turklāt žurkas varēja piekļūt tikai pa vienai. Lūk, kas notika: neviena žurka, neēda uzreiz pilnu vēderu. Gluži otrādi — tā apēda tikai kādu mazumiņu un tad atdeva vietu nākamajai žurkai. Taču visu laiku žurkas tā neizturējās. Kad, šādi barojot, mākslīgi tika radīts neliels izsalkums, žurku saime no sava vidus izslēdza vispirms dažas un vēlāk vēl vairākas, kurām nebija ļauts piekļūt pie barības trauka.

Kamēr, piemēram, trīs mātītes varēja paēst tik labi, ka spēja sekmīgi gādāt par pēcnācējiem, ceturtā nedabūja ēst nemaz un nobeidzās badā.

Pat šādā bada situācijā ķīviņš par piekļūšanu barībai nekad neizcēlās, un tas atkal ir īpašas uzmanības cienīgs fakts. Nāvei nolemtās žurkas nekurnēdamas pakļāvās savam sūrajam liktenim. Pārtikas sadalē tātad pastāvēja kārtība, kurā viss tiek noregulēts miera ceļā — arī vienas saimes daļas nolemšana bada nāvei, lai varētu izdzīvot kopums.

Dabā tā ir nolikts, jo jebkura sadursme apdraudētu izredzes izdzīvot.

Sāda kārtība, no vienas puses, ir apbrīnas vērta, jo tajā ir prasmīgi noorganizēta mierīga kopdzīve, bet, no otras puses, tā. sauc atmiņā kukaiņu pasaulē valdošos barbariskos dzelzs likumus.

16. nodaļa«Vergturi» un «vergi»

[31] [1] Autors visai alegoriski lietojis jēdzienus, kas atspogujo cilvēces vēsturē (galvenokārt Vidusjūras baseina valstīs) antīkajā laikmetā pastāvējušo vergtu- rības sabiedriski ekonomisko formāciju. Dzīvnieku pasaulē sastopamajām indivīdu un populatīvo grupu nevienlīdzības attiecībām ir bioloģiski evolucionāras izcelsmes un mērķveidīgas funkcionēšanas raksturs. — Red.

Ir silta vasaras diena meža klajuma malā Harca kalnos. Ap diviem pēcpusdienā mājās atgriežas divdesmit izlūkskudru liela grupa. Skudras iebāž savas dibenpuses mājokļa ieejās un dod pazemes labirintā signālsmaku. So kukaiņu smaku valodā tas nozīmē «Trauksme! Visām kaujasskudrām nākt ārā! Jādodas jaunā karagājienā!» Tā amazoņskudru valstībā sākas «vergu» medības.

Pēc dažiem mirkļiem no zemes jau aumaļām plūst laukā amazoņskudru masa un stājas ierindā: pašā priekšā apmēram simt kaujinieču liels priekšpulks, vidū — galvenie spēki, kurus veido divi tūkstoši skudru, kas virzās desmit centimetru platā un pusotra metra garā kolonnā, un beigās — apmēram tūkstotis verdzeņu, kuras sagūstītas jau agrāk un kurām tagad nu jāpalīdz, lai tāds pats liktenis piemeklētu arī citas viņu biedrenes.

Armija dodas taisnā ceļā uz sešdesmit metru attālu melno me- žaskudru mītni. Par virziena pareizību nav ne mazāko šaubu. Izlūki, kas šo mītni atraduši un izvēlējušies par sava nākamā uzbrukuma objektu, bijuši tik tālredzīgi, ka mājupceļā atstājuši «ceļ- rādi». Ar vēdera smailo galu tie gluži kā ar lodlšpildspalvu ievil- kuši zemē smakas līniju.

Pēc apmēram piecdesmit metriem skudras ierīko etapa apmetni. Tur tiek atstātas visas tūkstoš «verdzenes». Kaujā tās nedrīkst piedalīties. Uzbrukuma laikā tām šeit jāpārņem savā uzraudzībā gūsteknes un jāaizgādā mājās.

Pēc stundas un piecpadsmit minūtēm priekšpulks metas virsū ienaidnieka mītnei. Taču šīs simt kaujinieces tūlīt pēc tam griežas atpakaļ, jož pie galvenajiem spēkiem un atkal signalizē ar smaku: «Uz priekšu, uzbrukumā!» Amazoņskudru karaspēks tūlīt ciešā ierindā veļas virsū savu upuru mītnei.

Novērotājam rodas jautājums: kaut gan uzbrucēju masa ir milzīga, skaita ziņā amazoņskudru tomēr ir daudz mazāk nekā ieņemamās valstības iemītnieču. Turklāt tās, kas aizstāvas, ir gandrīz tikpat stipras kā uzbrucējas. Kāpēc tad šāds laupītāju uzbrukums vienmēr beidzas ar pārliecinošu amazoņskudru uzvaru?

Tāpēc, ka tās lieto «slepenu ieroci». To Hārvarda universitātes profesors Edvards O. Vilsons ir izpētījis, novērojot Ziemeļamerikas vergturu skudras. Tiklīdz uzbrucēja sastop pretestību, tā izsmidzina smaržvielu, kurai ir divējāda iedarbība. Pirmkārt, tā no tuvējās apkaimes septiņu centimetru platā joslā pievilina viso» citas «vergu» mednieces. Tādējādi visur tur, kur noris kaujas, tiek sapulcināti stipri uzbrucēju spēki. Viskarstāko kauju vietās uz brucēji vienmēr ir pārsvarā.

Otrkārt, tajās skudrās, kuras aizstāvas, šī smaka rada paniku. Tās pamet visu, traucas no sava mājokļa ārā, par pretošanos vaira nemaz nedomā un jož prom, ko kājas nes.

Kāpēc? Ar šo smaku «gāzes kara uzsācējas» imitē trauksmes vielu, ko parasti lieto tās skudras, kuras aizstāvas, brīdinādamas savas biedrenes par briesmām: «Lai glābjas, kas var!» Tikai «vergturu» lietotās neīstās trauksmes smakas satraucošā iedarbība ir daudz stiprāka. Tās radītajam efektam ir tik stipra un ilgstoša iedarbība, ka bēgles savā mājoklī nekad vairs neatgriežas, ari tad ne, kad vergu mednieces jau vairākas nedēļas ir projām.

Taču, vienalga, vai cietušās ir iebiedētas un iztrenkātas uz visām pusēm vai arī amazones tās nodur, — rezultāts ir viens un tas pats: uzbrucējas salaupa tik daudz kūniņu, cik vien spēj panest. Mājās tās savu guvumu novieto dziļos kambaros, un drīz vien tur izšķiļas «strādnieces verdzenes».

Tās tūlīt ķeras klāt pie darbiem, kas ieprogrammēti to iedzimtības vielā: tīra mājokli, būvē to plašāku, saņem un sasmalcina barību un baro savas «kundzenes», un beigu beigās arī pašas meklē un vāc ārpusē barību.

«Vergu» mednieces tikām laiskojas pa māju, liek, lai «svešās strādnieces» tās baro, un gaida pienākam dienu, kad varēs doties atkal jaunā karagājienā. Reiz Vircburgas profesors Karls Gesvalds novēroja amazoņskudru pūli, kas trīsdesmit trijās vasaras dienās izdarīja četrdesmit četrus laupīšanas karagājienus un ieguva pavisam četrdesmit tūkstošus kūniņu — savus nākamos «vergus». Beigu beigās skudru mājoklī uz katru amazoņskudru bija trīs «verdzenes».

Te varētu iebilst, ka apzīmējums «verdzene» nav īsti vietā, jo verguskudras taču izlien no kūniņām tikai ienaidnieka miteklī, tā ka savā mūžā tās neko citu nav redzējušas kā tikai amazoņu mājokli un droši vien arī pašas sevi uzskata par «amazoņu strādniecēm». Tās dzīvo kā parastas darba skudras, tiek pat labāk apsargātas nekā savu sugasmāsu miteklī un ir pilnīgi līdztiesīgas «strādnieces». Pēcnācēju radīšana tik un tā ir nevis «strādnieču», bet vienīgi «karalienes» pienākums.

Šveiciešu entomologs doktors H. Kuters ir pierādījis, ka skudras rugulāri dodas arī «īstās vergu» medībās līdzīgi cilvēkiem vai, pareizāk sakot, necilvēkiem.

Viņš lielā arēnā novietoja trīs saimes purvaskudru, kuras ir kārots laupījums medniekskudrām. Kad tās tur bija iedzīvojušās, arēnas brīvajā stūrī novietoja vienu medniekskudru saimi. Nākamie upuri tūlīt saprata, ka draud nopietnas briesmas. Tie aizba- rikādējās un atstāja vaļā tikai dažas ieejas barības piegādātājām, pastiprināja modrību un mēģināja slēpties no medniekskudrām.

«Vergu» mednieces, kurām viegli būtu nācies izlaupīt un izpostīt tūlīt visas trīs saimes, pārsteidzošā kārtā it kā nemaz nepievērsa saviem nākamajiem upuriem uzmanību. Izskatījās pat, ka tās cenšas nodibināt draudzīgas kaimiņu attiecības, jo trešajā dienā dažas medniekskudras devās «ciemos» pie purvaskudrām. tās pat nesadusmojās, kad purvaskudras šīm sūtnēm tūlīt norāva galvas. Tā kā «viešņas» itin nemaz nepretojās, par «verdzenēm» izraudzītās pamazām nomierinājās.

Drīz vien tās savas dīvainās «viešņas» vairs negalēja nost. Pēc tam ciemos gājēju skaits strauji pieauga. Taču nekas satraucošs nenotika, līdz beidzot desmitajā dienā «vergu» mednieces burtiski pārplūdināja vienu purvaskudru mājokli.

Un tad notika kaut kas neparasts: uzbrucējas ar savām žokļu stangām grāba ciet ne tikai kūniņas, bet arī pieaugušās darba skudras un, nesastapušas nekādu pretestību, stiepa tās uz savu mājokli. Nogalināta tika vienīgi «karaliene».

Laupītāju ligzdā jaunās «verdzenes» ātri vien samierinājās ar savu likteni un stājās pie mājas darbu veikšanas. Tā turpmākajās dienās purvaskudru saimes cita pēc citas ar «miermīlīgas» un reizē arī viltīgas taktikas palīdzību tika padarītas par «īstām verdzenēm».

Pašas savā mājoklī «vergtures» parasti slaistās un nekādā ziņā nav čaklas. «Verdzenēm» ir pienākums tās barot. «Vergtures» pašas sevi vienīgi apkopj. Taču tā vairāk ir «ieroču spodrināšana».

Profesors Vilsons gribēja redzēt, kas notiks, ja pēkšņi vairs nebūs «apkalpojošā personāla». No mākslīgi ierīkota «vergturu» — šaurkrūšu skudru mājokļa viņš ar pinceti izlasīja laukā visas «ver- guskudras». Drīz vien kundzenes, nervozi meklēdamas, skraidīja apkārt pa māju. Pēc tam neatlika nekas cits kā pašām ķerties pie darba. Tātad tās prot strādāt, tikai cenšas no darba izvairīties kā vien varēdamas!

Taču labāk nejautājiet, kā tās strādāja! Kāpurus (pašas savus pēcnācējus!) tās baroja visai neregulāri un neapkopa nemaz. Savu mājokli tās cēla gauži nemākulīgi. Barībai vāca tikai cukurūdeni no laputīm. Par dzīvības procesiem nepieciešamu olbaltumvielām bagātu barību, kuru var sagādāt, medījot kukaiņus, netika domāts nemaz. Jau pēc dažām dienām visas saimes locekles izskatījās panīkušas un novājējušas.

Kad pētnieks ielaida verguskudras atpakaļ, drīz vien atkal atgiezās veselība un kārtība, bet «vergtures» nodevās savai hroniskajai slinkuma lāpīšanai.

Trīsdesmit piecu dažādo «vergturskudru» sugu starpā ir gan arī tādas, kuras vispār vairs neprot strādāt un nevarētu to darīt

pat tad, ja pašas gribētu. Pie tādām pieder arī amazoņskudras. Žokļu knaibles tām ir deformējušās un no griezējinstrumenta pārvērtušafļ par līkiem dunčiem. Ar tiem tās spēj nekļūdīgi izdurt caurumu! ienaidnieka galvā. Šos dunčus var lietot arī par kāšiem nolaupīt®, kūniņu transportēšanai. Taču mājokļa izbūvi un tīrīšanu, pēcnācēju barošanu, barības sasmalcināšanu šīs skudras nespēj vairi' veikt, lai kā arī gribētu. Jā, tās pašas nevar pat vairs paēst. Kad moka izsalkums, tās atpleš muti un lūdz, lai kāda no «verdzenēm» tur kaut ko iebāž.

Visa «valdošā slāņa» eksistence te ir atkarīga no «apkalpojošā personāla». Citādi kundzenēm draud bada nāve. Vai nav tā, ka amazoņskudra galu galā ir kļuvusi par savu «verdzeņu verdzeni»?

Patiesībā jāteic, ka kukaiņu pasaulē atšķirība starp tādiem jē-i dzieniem kā «kungs» un «vergs» ir izzudusi. Instinktu vadītie un signālsmaku izraisītie kopdzīves mehānismi veicina statusa atšķi- rību nonivelēšanu, un īpaši skaidri tas parādās, kad pētījam «la- j buniu sadali», tas ir, visu saimes locekļu ēdināšanu.

Bišu, skudru un termītu pasaulē tiešām pastāv ideāla «sabied-j riskā iekārta», kur gandrīz visi ir vienlīdzīgi, kur nav nedz nabago, ļ nedz bagāto, kur līdzās izsalkušajiem nedzīvo paēdušie, kur nav® ne izdzinēju, ne izmantotāju, ne ekspluatēto.

Tātad šo dzīvnieku izdzīvošanas likums ir balstīts uz (gandrīz I ideālu vienlīdzību. Mazliet sīkāk par šo parādību un daži secinā-1 jumi.

Skudru miljonu valstīs attiecībā uz barības sagadi un sadali 9 gan pārpilnības, gan bada gados tiek realizēts absolūts vienlīdzības 1 princips. Profesors Karls Gesvalds raksta: «Ja izsalkusi skudra ļ sastop biedreni, kurai vēders pilns, tā, naski kustinādama taustek- ļ ļus, aptur sugasmāsu un sāk ar saviem taustekļiem berzēt tai galvu, ļ ar priekškājām glaudīt vaigus un laizīt muti. Skudru valodā šāda ] rīcība nozīmē: «Dod man ēst!» Uzklausījusi lūgumu, paēdusi 1 skudra atglauž savus taustekļus atpakaļ, atver žokļus, izbāž mēli, 1 un uz tās parādās šķidruma pilīte, ko izsalkusi skudra kāri no- 1 laiza.» v

Ja pabarotā skudra tūlīt pēc tam satiek trešo skudru, kas lū- 1 dzas vēl vairāk, nekā šī pati tikko kā darījusi, tā nekavējoties at- j dod daļu no mazumiņa, kuru pati nupat kā izlūgusies un ar kuru ] vēl ne tuvu nav izsalkumu remdējusi. Izsalkusi nekavējoties atdod ļ daļu no sava kuņģa satura vēl vairāk izsalkušajai.

Tam, protams, nav nekāda sakara ar morāli, biedriskumu un tuvāko mīlestību. Mehāniska, instinktīva reakcija liedz atsevišķam , kukainim brīvas izvēles iespēju un līdz ar to arī neļauj rīkoties savtīgi.

Lūguma signāli iedarbojas uz skudru tāpat kā monēta uz ciga- | rešu automātu: kamēr ir iekšā, tikmēr nāk arī laukā. Precīzāk sa- < kot, viena, skudra ir gatava pabarot otru skudru tādā gadījumā, ja ' otra ar saviem straujajiem ubagošanas žestiem prot signalizēt par izsalkumu, kas ir stiprāks nekā pirmās skudras pašas izsalkums.

Tādējādi visas miljoniem lielās skudru saimes atsevišķie locekļi ir vienlīdz labi paēduši. Instinktīvās rīcības raksturs pilnīgi izslēdz iespēju, ka skudra varētu ubagot stiprāk, nekā to liek darīt attiecīgā izsalkuma pakāpe, un līdz ar to iegūt nepelnītu pārtikas daudzumu.

Tomēr šādā kārtā sliņķes saņem tikpat daudz, cik čaklās. īpaši nopelni saimes labā, piemēram, laupījuma izlūkošanā, ienaidnieka atvairīšanā vai arī karalienes aprūpēšanā, netiek atlīdzināti pat ar vismazāko prēmiju. «Darba ražīguma» kāpināšana šeit nav panākama ar «algas paaugstināšanu», jo visi darbi ir tikai instinktu reakcijas auglis un nav atkarīgi no gribas.

Līdz šim ir zināmi tikai divi apkaunojoši izņēmumi. Viens no tiem ir liekēde — maza īsspārnu vabole, kas ieperinājusies skudru valstībā. Tā tup tumšajās ejās, nekad neko derīgu nedara, bet tikai ubago, ubago un ubago. Turklāt tā prot ar saviem taustekļiem tik «žēlīgi» žužināt, ka ikviena skudra, kas iet garām, uzskata šo vaboli par visizsalkušāko un atdod tai lielu daļu no barības, kas pēc taisnības pienāktos kādai pašu māsai. Tā šīs iiekēdes, mānīdamās un nestrādādamas, noēdas resnas un taukas pat grūtos laikos, kad visas skudras cieš badu.

Tātad šis barības sadales ziņā ideālais princips, kas valda kukaiņu valstībā, nav pasargāts no ļaunprātīgiem tīkojumiem.

Otrs izņēmums, uz kuru neattiecas visu vienlīdzība barības sadalē, ir karaliene, turklāt ne tikai skudru, bet arī termītu un medus bišu valstībā. Vislabāk ir izpētīti bišu saimē valdošie apstākļi.

Bišu māte nosmeļ krējumu no visiem labumiem. Gluži kā leiputrijā, tai barība tiek piegādāta milzīgā daudzumā un bāzta mutē arī tad, kad visas pārējās bites cieš badu. Kā Olimpa dievi pārtika no nektāra un ambrozijas, tā bišu māte saņem peru pienu Gelee Royale — darba bišu virsrīkles un virsžokļu dziedzeru sekrētu.

Sī īpašā barība bišu mātei dod noslēpumainu spēku, kas palīdz nodzīvot ilgu mūžu un valdīt pār savas valstības iemītniekiem.

Zinātnieki ir daudz strīdējušies par to, vai bišu māte ir īsta «valdniece» vai arī tikai olu dējamā mašīna, kuras dienas produkcija — pusotra tūkstoša oliņu — sver tik daudz, cik bišu māte pati. Vai māte vispār spēj dot pavēles un vadīt savas «tautas» dzīvi?

Jā, spēj. Šim nolūkam tā izdala smaržu maisījumu, kas iedarbojas kā brīnumdzēriens. Sim maisījumam piemīt varens spēks.

Pirmkārt, tas visas bišu saimes mātītes izkastrē, padara par bezdzimuma radījumiem, kam visu mūžu jānodzīvo bez mīlestības, tas ir, pārvērš tās par darba bitēm.

Otrkārt, šī «seksa iznīdēšanas smarža» dīvainā kārtā pašai bis mātei noder par tēviņu, tas ir, tranu pievilināšanas līdzekli kir/.u lidojuma laikā.

Treškārt, šis smaržu maisījums pārmaina darba bišu «raksturu» Tas iznīdē egoismu, gādā par to, lai visu vienā saimē dzīvojošo sešdesmit tūkstošu darba bišu starpā valdītu miers un saskaņa, bet lai nemazinātos niknā agresivitāte pret svešiniekiem.

Būtu interesanti izpētīt, vai šāds barības sadales princips ci tādā formā ir sastopams ari augstāko dzīvnieku, piemēram, putnu un zīdītāju vidū. Izrādās, ka tas pastāv kalnu liju kopībā.

Kas reiz kāda Āfrikas fotosafari uzņēmumos vai filmā ir redzējis, kā kalnu lijas ķērkdamas, cita citu knābdamas, milzīgā barā kā neprātīgas metas virsū maitai, tas sašutis noraidīs pat domu, ka te barība tiktu sadalīta taisnīgi. Pamatīgāki novērojumi tomēr atklāj ārkārtīgi interesantus faktus.

Štutgartes ornitologs doktors Klauss Kēnigs nolika laukā beigtu ēzeli. Pēc divām stundām to bija pamanījušas pirmās lijas, kas lidinājās lielā augstumā, taču vispirms tās nolaidās uz tuvējās klints un gaidīja. Vakarā bija sapulcējušās jau divdesmit lijas. Nākamajā rītā putni arvien vēl nāca klāt, un ap pulksten deviņiem zinātnieks saskaitīja simt desmit maitēdājas. Taču neviena neiedrošinājās sākt maltīti.

Pēkšņi viena lija nolaidās uz beigtā ēzeļa. Tas bija signāls trīsdesmit piecām citām lijām, ka nu var mesties maitai virsū. Gaisā atskanēja apdullinoši ķērcieni, spārnu vēdas, skaļa šmakstināšana, tur gāja ņigu ņegu.

Klauss Kēnigs stāsta: «Reizēm putni pamatīgi plūcās, uzbrucējs plēsa savam upurim kakla ādu vai cirta ar knābi, kur pagadījās. Notika ari daži negaidīti uzbrukumi — uzbrucējs pēkšņi uzlēca kādam citam uz muguras, iebelza tam no augšas ar knābi, notrieca to zemē un tad padzina.»

Sēdēdams savā nomaskētajā teltī, kas atradās tikai sešu metru attālumā no izliktās maitas, zinātnieks arī īpašā veidā iejaucās šajā tracī. Pa teltī ierīkotu caurumu viņš ar pneimatisko šļirci izšļāca uz putniem krāsu, lai iezīmētu katru atsevišķi. Tikai tā viņš varēja novērot ikviena putna rīcību šajās rīšanas un plūkšanās orģijās un izdarīt savus pārsteidzošos atklājumus.

Jau visai drīz izdevās nodalīt trīs liju grupas: tās, kas patlaban ēda maitu, nogaidītāju pirmā grupa, kas uzturējās turpat tuvumā, un nogaidītāju otrā grupa, kas uzturējās lielākā attālumā. Atsevišķas lijas tomēr visu laiku lidinājās no grupas pie grupas. Brīdi pa brīdim kāda no otrās grupas kandidātēm uz ēdienu pievienojās pirmajai grupai, un no tās savukārt dažas, kas jau krietni ilgi bija gaidījušas, metās virsū maitai, uzklupa kādai ēdējai, kā iepriekš attēlots, vai arī gluži vienkārši sakampa to aiz pakakles, pameta sāņus un tad ieņēma tās vietu; gadījās arī, ka ēdēja tika saķerta ar nagiem, piespiesta pie zemes un pamatīgi noslānīta ar spārniem.

Sajās divkaujās uzvarēja nevis stiprākie, kā parasti notiek, bet vienmēr uzbrucēji, tas ir, tie putni, kas bija gaidījuši pirmajā grupā.

Par algu tie saņēma dažus krietnus gaļas gabalus, kurus steigšus norija, jo drīz vien metās virsū citi uzbrucēji un uzvarēja iepriekšējos uzvarētājus, pēc kāda brīža arī jaunie uzvarētāji tika patriekti un tiem vajadzēja atkāpties «otrās klases uzgaidāmajā telpā».

Tā nu lielā ēšana noritēja pa apli, līdz arī pats pēdējais gaidītājs bija dabūjis savu tiesu. Pirmajam aplim sekoja nākamais, un katra lija saņēma otru porciju, attiecīgi vēlāk vēl trešo, un tā turpinājās, līdz viss bija notiesāts.

Kad divas lijas plūcās, tā, kurai bija pienākusi kārta no dzīru galda atkāpties, drīz vien ieņēma padevīgu pozu un tika sveikā prom. Neviens putns neguva smagus ievainojumus. Kad bara izsalkums bija remdēts, ķīviņi kļuva mazāk nikni un beigu beigās izvērtās tikai par pozu; uzbrucējs tad padzina ēdēju tikai ar draudīgu stāju un žestiem vien, fizisku spēku nemaz nelietodams.

Tas arī ir pamatprincips, kas liek funkcionēt šādam uz galēju «egoismu» [32] [1] Individuālisma un egoisma jēdzienus bieži lieto kā sinonīmus, lai raksturotu kādas būtnes vienpusīgi, nereti arī agresīvi pašcentrisku dzīvesdarbību, kas traucē apkārtējo būtņu pietiekamu attīstību. Egoisms ir mērķtiecīgi patvaļīga «Es» izvirzīšana pret kopības un citu indivīdu objektīvajām (patiesajām) interesēm. «Es» — sevis apzināšanās un pašpārveidojoša darbība raksturīga tikai cilvēkam, kas sevi izdala no vides subjekta — objekta attiecībās. Tādēļ egoisms konkrētos apstākļos var būt tikai cilvēka īpašība. Turklāt viņa «Es» vispilnvērtīgākā attīstība parasti saistās nevis ar egoistisku, bet altruistisku (ar līdzcilvēku saskaņotu) un humānistisku dzīves pozīciju. — Dzīvniekam piemīt psihofiziskā individualitāte, nevis «Es». Tādēļ viņa izturēšanās, kas apdraud citu vitālās darbības apstākļus, ir zooloģiski individuālistiska. — Red.

balstītam barības sadales principam: gaidot putniem palielinās izsalkums un līdz ar to arī agresivitāte.

Uzturoties «pirmās klases uzgaidāmajā telpā» tiešā barības tuvumā, lijās, kuras vēro maltīti, turklāt mostas skaudība un tās tiek vēl psiholoģiski «uzkurinātas».

Pa to laiku ēdējas lielā steigā jau ir aprijušas pamatīgu gaļas daudzumu. Jo vairāk izsalkums tiek remdināts, jo mierīgākas lijas top un nemetas vairs tik nikni cita citai virsū. Tātad jāsecina, ka pārākais kautiņā ir nevis fiziski stiprākais putns, bet gan visvairāk izsalkušais.

Liju bars, kur katrs atsevišķais īpatnis, izsalkuma dzīts, barbariskā savtīgumā metas virsū paēdušajam, ir krass pretstats kukaiņiem, kas dzīvo, apvienojušies saimēs, un ir īsts pašaizliedzības un uzupurēšanās paraugs. Tomēr liju sabiedrībā kopumā ir izveidojusies sistēma, kas garantē, ka visi putni ir puslīdz vienādi paēduši,

un to savstarpējās cīņas spara kāpums vai kritums ir atkarīgs n izsalkuma pakāpes.

Skaidrs, ka šāda groteska sadzīves forma ir iespējama vieni tādu dzīvnieku vidū, kuri sanāk kopā, tikai lai paēsta, bet cita ir individuālisti kā lijas. Uz šādas bāzes ir pilnīgi neiespējami veidot augstāk organizētas kopdzīves formas. [33] [1] Augstāko dzīvnieku agresīvās un individuālistiskās izturēšanās ekstremālo izpausmju pētīšana labākajā gadījumā dod iespēju adekvātāk izskaidrot cilvēku sabiedrībā konkrētos apstākļos sastopamo klaji novirzīto uzvedības formu bioloģiskos priekšnoteikumus. — Red.

Nobeigumā aplūkosim šimpanžu — savu dzīvnieku pasaulē sM stopamo tuvāko radinieku stipri diferencēto «sabiedrību». Tā kl šis cilvēkpērtiķis ir augēdājs, tam, protams, nav ne vismazākās noslieksmes uz augļu, lapu un sakņu savstarpēju sadalīšanu, jo nav jau arī trūcīgo. Mūžamežā augu barības ir atliku likām. Tāpēc šad» barības sadales «princips» augstāko dzīvnieku pasaulē var rasties! tikai gaļēdāju, bet ne veģetāriešu vidū.

Pavērosim, kā šimpanzes brīvā dabā medī gaļas barību un pēc tam to sadala.

Sākumā izskatījās, it kā šimpanzes un paviāni dzīvotu tik mīlīgā brālībā kā paradīzē. Abi bari, labi paēduši, piebāzuši vēderus pilnus ar skaistākajiem augļiem, jaukā saskaņā atpūtās mūžamežā maza klajumiņa malā. Sur tur jautri rotajājās abu sugu mazuli, un mātes tos vēlīgi uzraudzīja.

Pēkšņi rēnajā vakara gaisā atskanēja spalgi kliedzieni. Liels šimpanžu tēviņš bija saķēris paviānu mazuli, kas nupat vēl bija draiskojies kopā ar šimpanzēnu, ielēca ar laupījumu atpakaļ savu sugasbrāļu barā, kur bija drošs patvērums, un ar abām rokām apgrieza vaimanājošajam mazulim kaklu. Tūlīt pielēca klāt trīs citi šimpanzes, pieklupa pie beigtā paviānēna, saraustīja to gabalos un tad ar kanibālisku labpatiku sāka tiesāt nost, bet paviāni paniskās bailēs joza prom, ko kājas nesa.

Cilvēkpērtiķu pētniekam amerikānim doktoram Gezam Teleki tas nebija vienīgais šokējošais piedzīvojums Austrumāfrikā, Tan- zānijā, Gombes nacionālajā parkā, kur viņš vienu gadu bija tikko kā pasaules slavu ieguvušās zinātnieces Džeinas van Lavikas-Gu- dolas līdzstrādnieks un pētīja šimpanžu medību paradumus.

Jau kopš 1960. gada ir zināms, ka šie cilvēkpērtiķi nebūt nav stingri veģetārieši, kā agrāk domāja, bet visai labprāt ēd arī gaļu. Pētnieki tagad iepazīst arvien vairāk dažādu sugu pērtiķu, kas ir gaļēdāji, piemēram, Japānas sarkansejas makaki, Dienvidamerikas pūkpērtiķi un kapucīni, kā arī Āfrikas zaļie mērkaķi. Sie gan ēd tikai kukaiņus, ķirzakas, vēžus, putnu olas un jaunputnus, kurus meklē un vāc tāpat kā augļus, turpretī šimpanzes un paviāni ir vienīgie primāti, kas dodas īstās medībās un uzbrūk arī lielākiem zīdītājiem, piemēram, jaunām vītņragantilopēm un jaunām upju- cūkām, tomēr galvenokārt medī citus pērtiķus. Tie pārtiku iegūst gan vācot, gan medījot, gluži kā mūsu tālie senči.

No sešām novērotām medībām, kurās devās šimpanzes, piecās iegūtais medījums bija paviāns. Tas ir vispārsteidzošākais fakts.

Reiz pieaudzis šimpanze, skriedams stāvus uz pakaļkājām, izšāvās no krūma un iedrāzās barā, kurā bija divdesmit paviānu, paķēra kādu mazuli, nogalināja to ar kodienu skaustā, iespieda padusē un vienā mierā devās atpakaļ uz krūmu, nelikdamies ne zinis gar spiedzošajiem un trakojošajiem paviāniem, kuri, zobus atņirguši, metās tam virsū, sita un lēca pat uz muguras. Vairāk par dažām nenozīmīgām skrambām uzbrucējs tomēr nedabūja.

Tā kā mēs zinām, ka paviānu tēviņa kodiens nav daudz vājāks par leoparda kodienu, tā kā ir pieredzēts, ka paviānu grupa nereti nogalinājusi uzbrūkošu leopardu, tad labi saprotam, ka šajā vairākkārt novērotajā paviānu mazuļu nolaupīšanā ir kaut kas pretrunīgs.

Vispār šimpanžu un paviānu attiecības ir ārkārtīgi pretrunīgas. Gombes nacionālajā parkā tie dzīvo kopīgā teritorijā, grūti izbrie- namos džungļos staigā pa vienām un tām pašām takām, ēd vienus un tos pašus augus un bieži apmetas viens otra tuvumā. Tādās situācijās šimpanžu un paviānu mazuļi gandrīz ik dienas kopā rotaļājas. Reizēm pat pieauguši abu sugu pērtiķi, mielodamies ar sulīgiem augļiem, sēž cieši blakus cits citam.

Reiz paviānu barā bija izcēlusies ciņa uz dzīvību un nāvi par vadoņa vietu. Kāds muskuļains jauns tēviņš mēģināja nobīdīt pie malas vecāku bara vadoni. Tam savukārt nāca palīgā divi citi iesirmi cīkstoņi, ar kuriem kopā vadonis valdīja it kā triumvirātā. Ka baru vada divi vai trīs tēviņi kopā, tā šo pērtiķu vidū ir visai parasta parādība. Visi trīs vecie metās jaunajam tēviņam virsū un to nokoda.

No divdesmit metru attāluma cīņu bija vērojuši četri šimpanzes. Kad paviāni bija prom, viņi piegāja pie beigtā. Taču tas viņus nebūt neinteresēja kā gala, kas var noderēt maltītei; šimpanzes sastājās nogalinātajam apkārt gluži kā sēru ceremonijā un izturējās apmēram tāpat kā tajā gadījumā, par kuru šajā grāmatā bija jau stāstīts.

Šimpanžu un paviānu caur un cauri ambivalentajās- attiecībās mijas mīlestība un naids, nogalināšanas aizture un slepkavošana. Varbūt jau šeit ir meklējama sakne Kaina un Ābela attiecībām, kas valda starp cilvēkiem, kuri cits citu gan mīl, gan nogalina? Lai gūtu tuvākas ziņas, doktors Teleki detalizēti pētīja cilvēkpērtiķu izturēšanos medībās.

Teritorijā, kur dzīvoja simt piecdesmit šimpanžu, pētnieks gada laikā novēroja trīsdesmit medību, no kurām veiksmīgas bija tikai divpadsmit. Tātad gaļa nav pērtiķu ikdienas barība, tā ir gandrīz k,i «ziemsvētku zoss», kas parādās galdā tikai reizi gadā. Kuri šimpanžu bara locekļi, kad un kāpēc dodas medībās?

Gluži tāpat kā visās pirmatnējās tautās, medībās piedalās tikai pieaugušie tēviņi. Mātītes un jaunie pērtiķi nekad līdzi neiet. «Vīrieši» vienatnē medī reti, bet parasti dara to divatā, trijatā vai četratā, iepriekš sadalījuši pienākumus. Viņi nekad nemedī, izsalkuma spiesti. Šis novērojums ir sevišķi interesants. Dramatiskās medības sākas tikai tad, kad visi bara locekļi ir krietni pieēdu- šies augļus un lapas un dzīvo labā saskaņā. Gala tātad cilvēkpērti- ķiem ir īsta luksusbarība.

Medīšanas idejai šimpanzēs ir, tā sakot, jāpamostas. Tas var notikt trejādā veidā.

Zagļus zināmā mērā rada iespēja zagt — tas varētu būt pirmais pamudinājuma veids. Pavisam nejauši kādreiz rodas tāda situācija, ka jauns paviāns aiz pārāk lielas paļāvības pieiet tuvu klāt snaudošam šimpanzēm un gluži kā provocēdams paliek tā tuvumā visai ilgi. Tad šimpanze pēkšņi lec augšā un grābj jaunuļi ciet.

Otra veida ierosmi rada jaunu paviānu kliedzieni, kas atskan, kad tie rotaļājoties pauž bailes vai dusmas vai arī kad tie ir pazaudējuši no redzes loka māti. Tad tuvumā snaudošs šimpanze no paēduša, laiska guļavas dažreiz var kļūt par saspringtu novērotāju. Pārmaiņa žestos un mīmikā ir visai maza. Tomēr daži citi šimpanzes pamana, kas norisinās viņu biedra prātā, un jau ieņem šajās pirmatnējās medībās uzbrukuma pozīcijas. Par signālu kļūst kāds eksplozīvs kliedziens. Pēc acumirkļa jaunais paviāns jau ir saraustīts gabalos.

Trešais un visretāk sastopamais gadījums, kad primāti uzbrūk primātiem, ir jau iepriekš ieplānotas medības, kurās dodas triju līdz piecu tēviņu liela grupa un kur medījums atrodas simt vai vairāk metru attālumā no uzbrucējiem.

Šādos gadījumos šimpanzes rīkojas pēc divām dažādām metodēm: vai nu dodas atklātās medībās ar dzīšanu, vai arī grupā slepus lavās klāt. Pēc pirmās metodes upuris tiek ielenkts un uz- dzīts nomaļā kokā, no kura vairs nekur nevar aizbēgt. Klusi pielavīties ir grūti, tas prasa vairāk nekā stundu, un tam ir vajadzīga lielāka pacietība, nekā daba šimpanzēm ir devusi. No četriem šādiem mēģinājumiem, kuri tika novēroti, neviens nebeidzās sekmīgi.

Interesantakais medību posms visai grupai sakas, kad upuris ir jau nogalināts, — tad var ķerties pie lielās gaļas dalīšanas.

Mežonīgie kliedzieni, kas atskan nogalināšanas brīdi, džungļos ir dzirdami viena līdz divu kilometru attālumā. No šīs apkārtnes tad tūlīt saskrien visi citi šimpanzes, lai piedalītos dzīrēs, un mielasts, gluži kā seno romiešu orģijas, var ilgt pat deviņas stundas. Katrs no apmēram piecpadsmit maltītes dalībniekiem saņem visa niecīgu gaļas gabalu, toties milzīga sabiedriska nozīme ir pašam piedalīšanās faktam. Sadales ceremonijā katru reizi rodas dramatisks jautājums: kas saņems kādu gaļas gabalu, un kas paliks tukšā?

Sadales process rada īpašu interesi tāpēc, ka tas ir pārsteidzoši līdzīgs Dienvidāfrikā, Kalahari pustuksnesī, dzīvojošo pundur- cilšu — bušmeņu rīcībai šādos gadījumos. Georgs B. Zilberbauers to apraksta šādi: «Veiksmīgais mednieks nekad guvumu nepatur tikai sev. Viņam pienākas tikai lielākā porcija. Atlikumu sadalot, sava tiesa gaļas tiek ieroča — stopa īpašniekam, gadījumā ja ierocis bijis aizdots. Arī medību dalībnieki saņem savu daļu. Sadales laikā notiek skaļas, satrauktas diskusijas, bet strīdu nav. Visi, kas pirmajā dalījumā gaļu saņēmuši, dala to tālāk saviem radiem un draugiem. Līdz ar to tiek nolīdzināti iepriekšējie parādi vai stiprinātas draudzības saites.»

Arī šimpanzes parasti vispirms izdara pirmo dalījumu, un tam seko vesela rinda tālākdalījumu. Divas vai trīs minūtes pēc upura nogalināšanas guvums pieder visiem, kas tajā brīdī ir klāt. Bez skaudības, bez naida, ar apbrīnojamu toleranci katram tiek piešķirts kāds paviāna miesas gabals.

Atšķirība no bušmeņu paražām ir tāda, ka šimpanžu barā gaļu saņem arī tie, kas medībās nav piedalījušies. Acīmredzot šimpanzes šos kopsakarus nespēj īsti saprast. Vēl jo vairāk ievērību pelna tas, ka šimpanzes ievēro tolerances laiku. Katrs, kas tūlīt pēc uzbrukuma parādās notikuma vietā, tiek atzīts par medību dalībnieku un apveltīts ar gaļas gabalu.

Taču jau pēc dažām minūtēm, kad katrs ar savu porciju ir pagājis sāņus apmēram desmit metrus, medījums vairs nav kopīgs īpašums. No šā brīža gabals, ko katrs tur rokās, ir viņa privātīpašums.

No visām pusēm nāk klāt vēl citi šimpanzes un, sastājušies ciešā lokā pa četriem, pieciem vai sešiem ap katru gajas īpašnieku, ubago. Tas apmēram ik pa pusstundai augstprātīgā vēlīgumā atmet kādu mazumiņu arī ubagotājiem.

Kā lai tiek pie kāda kumosa tas, kuram nekā nav? Te ir trejādi ceļi. Pirmais — var uzlasīt zemē nokritušus gabaliņus, tā sakot, mieloties ar druskām no «sveša galda». Tā tomēr rīkojas tikai mazie šimpanzēni vai arī tādi pieaugušie, kas gaļas īpašnieka acīs stāv tik zemu, ka tiem nav nekādu cerību kaut ko izubagot. Otrais — ubagotājs var mēģināt pats noplēst vai nokost kādu gabaliņu no lielās porcijas. Tomēr tas ir atļauts tikai tad, ja gaļas īpašniece ir māte un kodējs — viņas bērns, ja abi šimpanzes ir brāļi vai arī patvarīgā ņēmēja ir seksuāli pievilcīga mātīte, kas iemantojusi visu tēviņu labvēlību.

Visos pārējos gadījumos nākas ubagot, dažreiz pat stundām ilgi. Tukšinieks pieiet ga]as īpašniekam cieši klāt un lūkojas dziļi

acīs vai arī nenovērsdamies kāri skatās uz gaļu. Tad tas, gluži k.i ubags, izstiepj ieliektu plaukstu un aizskar ar pirkstiem ēdēja lūpas vai gaļas gabalu. Turklāt lūdzējs žēlīgi smilkst va^arī, pavērsis seju pret debesīm, bēdīgi sauc: «Hu-hu!»

Gaļas īpašnieks lielākoties izliekas, it kā viņa priekšā būtu tukšs gaiss, vai arī raugās sāņus. Ja ubagotāji kļūst pārāk uzmā-' cīgi, viņš pavelk gaļu nost, aiziet uz citu vietu, skaļi kliedz, vicina rokas pa gaisu vai pat grūž ubagotājus prom. Taču pacietība bieži tiek atalgota. Vienam tiek atmests kumoss drīzāk un biežāk, cits turpretī dabū kādu krikumiņu pēc ilgas lūgšanās un droši vien arī tikai tāpēc, lai beidzot liktos mierā.

Pārsteidzošā kārtā augsts rangs, ko šimpanze ieņem barā, nebūt negarantē panākumus ubagošanā. Ja gaļas īpašnieks pieder pie zemākajiem slāņiem, tad augstākstāvošajiem šimpanzēm, gluži tāpat kā visiem pārējiem, kas grib kaut ko dabūt, ir jātuvojas viņam ar pazemīgiem ubaga žestiem un žēlīgām vaimanām. Reiz bara vadonis vairākas stundas lūdzās kādu mazumiņu no sava sugasbrāļa, kas hierarhijas kāpnēs atradās uz viszemākās pakāpes, bet beigu beigās nedabūja ne tik, cik melns aiz naga.

Augstu stāvošie un stiprie nekad pat nemēģina izmantot savu stāvokli un spēku, lai iegūtu gaļu bez īpašnieka atļaujas. Katrs lūdzējs cenšas uzturēt labas attiecības ar to, no kura var kaut ko dabūt. Ķīviņi atgadās tikai gaidītāju «rindā». Visumā valda ne- saspīlēts gardēžu noskaņojums.

Mazu gaļas gabaliņu šimpanze var gremot stundām ilgi. Parasti tas baudījumu vēl paildzina, piekozdams klāt «sakņu» piedevas — krietni sīkstu lapu vīkšķi, kam vairāk piemērots nosaukums būtu — košļājamā vate ar gaļas aizdaru. Kad viens to ir apmēram desmit minūtes zelējis, tad augstsirdīgi pasniedz tālāk nākamajam. Un tā trīs četri šimpanzes gremo vienu un to pašu saišķi, līdz beigu beigās to norij vai sakošļā drumslās.

Arī nogalinātais paviāns tiek apēsts ar visu ādu un vilnu. Pāri nepaliek ne kaula drumstala, pat ne zobs.

Ja apdomājam to visu un turklāt paturam vērā, cik niecīgas ir gaļas porcijas, tad gribot negribot jānonāk pie secinājuma, ka medības un gaļas sadale šimpanžu vidū pirmām kārtām notiek «sabiedrisku» cēloņu dēļ un vēl vairāk nekā Kalahari bušmeņiem palīdz stiprināt draudzības saites, izrādīt nedraugiem savu nicināšanu un padarīt ievērojamāku un nostiprināt savu paša stāvokli sabiedrībā.

Šimpanzes laupījumu sadala savas kopas locekļiem. Taču sadales princips notiek pēc atsevišķa indivīda ieskatiem, nevis domājot par vienlīdzību. Sis materiālais altruisms, kas reizē ir arī «sabiedrisks egoisms», nostiprina bara kopības saites.

Vēlēšanās atdot kaut ko citam cilvēkpērtiķiem rodas nevis automātiski, primitīvu instinktu ierosmē, kā tas notiek kukaiņu

valstībā, nedz arī no izsalkuma, neapzināta agresivitātes pieauguma vai atslābuma dēl, kāds nosaka kalnu liju rīcību, — tās pamatā ir brīva izvēle, kura radusies augstākā attīstības pakāpē un ar kuras palīdzību indivīds regulē savu stāvokli "«sabiedrībā».

Šis fakts paver pilnīgi jaunu perspektīvu uzskatos, par cilvēka attīstības vēsturi. Primātu rīcību medībās un medījuma sadalē noteica nevis tikai kails izsalkums, bet vesels apstākļu komplekss, kurā sava nozīme bija gan kārumam, gan tieksmei ieņemt augstāku stāvokli kopībā, gan draudzības un varbūt arī pateicības jūtām.

Dažreiz gadās, ka šimpanze, kas ieguvis gāju, labprātīgi atdod garšīgu kumosu draugam, kurš nemaz vēl nav sācis lūgties.

17. nodaļa Kā nodibināt mieru «kolektīvā»

[34] kolektīvs ir sabiedriskajā attīstībā izveidojusies cilvēku kopība, kurai piemīt a) sadarbības mērķu un motīvu progresīvais sabiedriskais nozīmīgums,

stabila organizācija, relatīvi noturīga formāla un neformāla attiecību struktūra,

kopdarbības ilglaiclgums. — Dzīvnieku bioloģiskās kopības ir grupālas, populatīvas u. tml. un kolektīvus neveido. Tajās iespējama un noteiktos apstākļos vitāli nepieciešama stihiski izveidojusies augsti organizēta psihofizisko sakaru un attiecību sistēma. — Red.

Kad laupītājs naktī ap pulksten diviem bija pārrāpies pār kādas savrupmājas žogu, lielais aitu suns Puks no aizmugures klusu pieskrēja laupītājam klāt, uzlēca virsū un nogāza viņu gar zemi. Tad Puks apjuka, palaida savu upuri vaļā, sāka ap svešo vīru luncināties un pat neierūcies ļāva viņam aiznest no savrupmājas dārglietas 350 000 marku vērtībā.

Kas šo policijas skolā apmācīto nikno sargsuņi, no kura visi svešie parasti baidījās, bija tik miermīlīgi noskaņojis pret ienaidnieku? Nekas cits kā smarža, ar kuru laupītājs pirms ielaušanās bija pamatīgi ieberzējies. ŠI smarža gan nav domāta smalkiem ļaudīm — tas bija kādas kuces urīna un ķermeņa smakas sajaukums, ar kuru laupītājs bija piesūcinājies, krietni ilgi ar kuci rotaļādamies.

Kā izskaidrojama aitu suņa rīcība? Neviens suņu tēviņš, kā zināms, nenodarīs kucei ne mazāko ļaunumu. Taču šī bruņnieciskā izturēšanās pret «dāmām» nebūt nebalstās uz pārliecību, ka sadot vājajam dzimumam pa ādu būtu nesolīdi. Suns drīzāk gan klausa specifiskas smakas izraisītajam instinktam, kas automātiski nosaka tā rīcību.

Tātad secinājums: jebkuras kuces ķermeņa smaka iedarbojas kā nomierinošs parfīms un momentāni apvalda ikviena suņu tē

viņa uzbrukšanas dziņu tikpat strikti, ka sarkanas gaismas iedegšanās luksoforā aptur joņojošu automašīnu straumi.

Un tomēr būsim piesardzīgi! Var gadīties, ka šoferis pārskatās, un gluži tāpat var atrasties kāds deģenerējies krancis, kuram nav uzbrukšanas dziņas aiztures. Par to sīkāk būs stāstīts šās grāmatas pēdējā nodaļā.

Parasti kuces smaka ir drošs līdzeklis, kas novērš agresiju pat gluži neloģiskās situācijās. Reiz dzīvnieku patversmē nepieredzējis darbinieks ieslodzīja tikko kā ievestu milzīgu vācu dogu tēviņu krātiņā, kurā jau atradās daudz mazāka bulterjeru šķirnes kuce, un atstāja abus bez uzraudzības. Nākamajā rītā atklājās drausmīgs skats: mazā, vājā kuce bija milzīgo, muskuļoto tēviņu nokodusi un saplosījusi.

Kaut arī tēviņš tika lēnām nogalināts, tas nebija spējīgs sevi aizstāvēt. Tik stipra ir mātītes smaržas iedarbība!

Ja savukārt kuci apslaka ar suņu tēviņu urīnu, tā kļūst bezpalīdzīga pret tēviņu uzbrukumiem un tiek iejaukta pirmajā kautiņā, kas pagadās. Tātad, ja instinktu izraisītāji tiek falsificēti, dzīvnieku rīcība var būt visai pretrunīga.

Pusmetra garo pundursamu vidū miera nodibināšana ar smaržas palīdzību notiek pēc daudz precīzāk izstrādājušās sistēmas nekā suņu vidū. Turklāt bailes un gatavība pakļauties, kā arī autoritāte un varbūt pat «netīra sirdsapziņa», tas ir, parādības, kuras mēs, cilvēki, ar lielāku vai mazāku aktiera talantu tiecamies izlīdzināt vai apslēpt, šo dzīvnieku pasaulē ir sajūtamas ar «degunu» un tik skaidri, ka patiesību nespēj noslēpt nekāda liekulīga maska.

Uz šī pamata tieši tās zivis, kas ir gandrīz aklas un kjūst mundrākas tikai nakts tumsā, ir radījušas tādu valstību, kur vienīgi ar smaržām tiek stimulēta uzbrukšanas dziņa, nodibināts miers un organizēta palīdzība. Spilgts piemērs šai ziņā ir pundursami, kas mitinās Ziemeļamerikas saldūdeņos un apmēram kopš 1900. gada ir ievesti arī Eiropā. »

Sā atklājuma vēsture sākās ar nejaušu gadījumu, kā jau tas pētniecībā ir noticis visai bieži. Profesors Džons H. Tods okeanogrāfijas institūtā, kas atrodas Vudsholā, netālu no Bostonas, bija novietojis akvāriju ar septiņiem jauniem samiem blakus baseinam, kurā atradās liels jaunuļu sugasbrālis. Nākamajā rītā zoologs izbijās, ieraudzījis, ka naktī lielais sams bija ielēcis pie septiņiem mazajiem un pastrādājis briesmu darbus. Pieci mazie bija beigti un divi atlikušie iebēguši šaurā caurulē, kur lielais sams nevarēja iespiesties. Par uzbrukumu liecināja vēl liels izšķaidīta ūdens daudzums.'

Doktors Tods ļaundari tūlīt pārvietoja atpakaļ viņa baseinā un akvāriju atbīdīja drošā attālumā. Kad zinātnieks pēc tam gribēja abu vēl dzīvo samu akvāriju piepildīt ar ūdenī, notika kaut kas pārsteidzošs. Ērtības labad viņš ūdeni mazo samu akvārijam smēla no lielā sama baseina. Tiklīdz ūdens bija ieliets, mazos samus sagrāba paniskas bailes. Tie izlēca no akvārija un spirinājās pa galdu. Ielikti atpakaļ, tie vēlreiz izlēca laukā un nebija nomierināmi, kamēr bija pārvietoti citā akvārijā, kur nevarēja sajust sava drausmīgā ienaidnieka smaku.

Tātad jaunajos samos panisku bēgšanas dziņu radīja vienīgi viņu ienaidnieka «peldūdens» smaka. Paša ienaidnieka klātbūtne nemaz nebija vajadzīga.

Ka zivis spēj iegūt svarīgu informāciju pēc ūdens smaržas, tas ir zināms jau kopš 1941. gada.

Tā, piemēram,, zutis sajūt rožu smaržu arī tad vēl, ja uzpirksteni rožu esences atšķaida ar ūdeni, kura tilpums 58 reizes pārsniedz 63 kilometrus garā un līdz 250 metrus dziļā Bodenezerā ūdens tilpumu. Tas šķiet fantastiski. Taču bioķīmiķi ir to aprēķinājuši. Vienā uzpirkstenī ir 2,9 triljoni smaržas molekulu. Tātad atšķaidījumā, kura tilpums ir 58 «Bodenezeri», uz katru kubikcentimetru (tāds ir zuša deguna tilpums) iznāk viena rožu esences molekula. Un to zutis var saost.

Salīdzinājumā ar zuti suņa izcilā oža šķiet pavisam trula.

Mailītes, kuru barus Augšbavārijas ezeros var vērot, stāvot uz laivu steķiem, pēc smaržas vien atšķir savas sugas zivis no pārējām. No līdakas «smakas» tās metas bēgt jau labu laiku pirms tam, kad laupītāja mazās ir pamanījusi. Vietai, kurā kāda zivs nogalināta, citas zivis vēl vairākas dienas bailīgi met apkārt līkumu, jo tās izplatītā smaka iedveš šaušalas. Mailītes pazīst pat katru sava bara locekli pēc tai piemītošās īpatnējās smaržas.

Grotesku eksperimentu var izdarīt ar aklo grunduli. Tas dzīvo dūņu bedrēs Kalifornijas piekrastē, kur ir paisuma un bēguma josla, un stingri ievēro monogāmiju. Ja grunduļu pārītim pietuvina sūkli, kas piesūcināts ar sveša tēviņa ādas gļotām, tad aklais «namatēvs» domā, ka tuvojas vai nu iebrucējs, vai laulības pārkāpējs, un tik nikni metas virsū sūklim, kas piestiprināts nūjas galā, it kā dotos cīņā uz dzīvību vai nāvi.

Ja sūklim ļauj «uzvarēt», t. i., ja grunduļu tēviņu padzen tālāk, tad mātīte, kas cīniņā nav iejaukusies, tūlīt izpeld no bedres un izturas pret sūkli tā, it kā tas būtu viņas vecais «vīrs». Ja nu vēl pielej klāt mazliet ūdens no trauka, kurā tikko kā kopojušies divi citi aklie grunduļi, tad mātīte pat sāk ar sūkli maigas riesta izdarības. Mīlas jūtas, kuras modinājis «peldūdens»!

Cilvēks, kas vēro grunduļu izturēšanos, nemaz nevar iedomāties, ka šīs zivtiņas ir pilnīgi aklas un orientēties tām palīdz vienīgi ožas orgāni un ūdens svārstības. Oža tik lieliski aizstāj redzi, ka, varētu domāt, grunduli spēj «saost skatus». Tātad šai pant-1 dībai, kas mums, cilvēkiem, šķiet pilnīgi nesaprotama, ir dziļāka j bioloģiska jēga.

Iespējams, ka zivis pēc ķermeņa smaržas var noteikt ari psihiskās norises, tāpat kā suns sajūt, ka cilvēks, kaš izliekas drošs, 1 patiesībā baidās, un tāpat kā mēs, ar acīm vērodami sava sarui i biedra vaibstu spēli, secinām, kas noris viņa iekšienē.

Sīs pārdomas balstītas uz izmēģinājumiem, kurus profesors Tods izdarījis ar pundursamiem. Tikai ar signālsmaku palīdzību vien pundursami ir izveidojuši priekzīmīgi organizētu sadzīves I sistēmu.

Mazajam bariņam, kurā ietilpa septiņi pundursami, protams, 1 bija savs vadonis. Viņu sauca par Tarzānu, un viņš sevišķi stingri raudzījās, lai neviens no padotajiem neiepeldētu viņa ūdeņos. Visi pārējie, kas piederēja pie «vienkāršās tautas», savā starpā bija pilnīgi līdztiesīgi, un nebija novērojams, ka to vidū pastāvētu vēl sīkāk sadalīta kastu sistēma, kā tas ir daudzu citu dzīvnieku baros, ļ Vadonis, kura pakļautībā ir līdztiesīga tautas masa, — tā patiesībā ir visvienkāršākā valdīšanas forma.

Kādu dienu pie šīs sabiedrības baseinā ielaida svešu — lielāku 3 pundursamu. Pie «vienkāršās tautas» piederīgie, kas visapkārt j Tarzāna teritorijai bija ieņēmuši katrs savu platību līdz ar vienu > dzīvojamo cauruli (tēviņi un mātītes dzīvoja atsevišķi!), tūlīt sa- ļ oda, ka tuvojas svešinieks. Pundursami nu darīja to, kas citos ap- 1 stākļos bija aizliegts, — meklēja patvērumu sava vadoņa mājoklī. 1

Sī izturēšanās ir pārsteidzoši līdzīga bruņinieku un zemnieku ] paražām pirms vairākiem gadsimtiem: miera laikā zemnieki kungu ] pilī nedrīkstēja iet. Turpretī, kad tuvojās ienaidnieki, tie visi pilī ^ atrada patvērumu. Un par aizstāvēšanu gādāja vienīgi bruņinieks ! un viņa algotņi, bet zemnieku pienākums tas nebija.

Tikpat bruņnieciski Tarzāns saviem padotajiem deva patvē- i rumu savā dzīvojamā caurulē, bet pats gluži viens metās virsū ' svešiniekam un uzsāka cīņu. Tiklīdz iebrucējs vairs nebija saožams, vadonis visus bēgļus nekavējoties padzina no sava mājokļa. !

Kas notiek, ja vadoni nošķir no bara? Drīz vien tur iedegas asas cīņas par to, kurš nāks viņa vietā, līdz kāds no bijušajiem padotajiem kļūst par neapšaubāmu valdnieku. Taču, tiklīdz vecais vadonis tika ielaists baseinā atpakaļ, visi pundursami, ieskaitot arī jauno vadoni, «bez vārda runas» atdeva Tarzānam viņa godpilno vietu.

Šāda vēlreizēja atzīšana par vadoni tomēr var notikt vienīgi ar priekšnoteikumu, ka vadoņa «personība» viņa prombūtnes laikā nekādi netiek aptraipīta. Reiz Tarzānu ielaida kādā citā baseinā, kur peldēja vēl stiprāks pundursams. Tūlīt sākās divkauja, kurā Tarzāns pretēji savam vārdabrālim — daudzsēriju filmas varonim — cieta kaunpilnu sakāvi.

Kad pēc tam viņš tika nogādāts atpaka] pie savējiem, kuri šo divkauju nebija redzējuši, tie viņu gan pazina, taču neizrādīja vairs nekādu godbijību un izturējās pret viņu kā pret sev līdzīgu. Tarzānam bija pielipusi sakāves smaka, un tā kādreizējiem viņa padotajiem vēstīja par notikušo.

Vadonim, kas tikai reizi mūžā zaudējis cīņu, uz visiem laikiem iet līdzi neslava, ka viņa pagātne nav nevainojama, un šo neslavu pauž signālsmaka, kas ir gluži kā traips uz baltas krūtežas. Viņš arī turpmāk var būt stiprākais savā barā (brīvā dabū gan uzvarētājs viņu padzītu), tomēr viņš ir zaudējis nekļūdīguma prestižu un līdz ar to arī savu vadoņa autoritāti, un briesmu bridi neviens vairs paļāvīgi nemeklēs pie viņa patvērumu.

Padomājiet, kas notiktu, ja cilvēku sabiedrībā katras tukšas, uzpūstas «personības» niecīgumu tūlīt atmaskotu signālsmaka, kas, tāpat kā melu detektors, nekādi nav ietekmējama, un ja mēs katru negodu, ko esam kādreiz piedzīvojuši, visu mūžu nestu sev līdzi gluži kā visiem redzamu Kaina zīmi!

Kāda neierobežota vara šīm signālsmakām ir aklo ūdens iemītnieku dzīvē, kļūst redzams, ja tiem «aizbāž nāsis». Acumirklī tie vairs nepazīst savus vecos draugus un neatšķir pat tēviņus no mātītēm. Tie sajūt tikai citas zivs spiediena viļņus, bet nevar noteikt, kas tā ir.

Sāda situācija noved pie niknām savstarpējām cīņām, kurās vairs nav spēkā citkārt tik solīdi ievērotie sportiskie turnīru noteikumi. Stiprāko īpatņu agresivitāti vairs neiegrožo vājāko izdalītās baiļu smakas. Uzvarētāja smaka vairs nav brīdinājums vārgākajiem, ka jālaiž Iekas vaļā. Zivis cita pret citu cīnās kā ārprātīgas, dienām ilgi bez pārtraukuma, līdz nāve šiem briesmu darbiem pieliek punktu.

«Pundursams, kas zaudējis ožu, kļūst par trulu cīņas robotu un par sociāli neorganizētu subjektu, līdz neizbēgami iet bojā, kaut arī iepriekš tas savā barā bijis viens no gudrākajiem un attīstītākajiem īpatņiem,» secina profesors Tods.

Pundursamu izturēšanās pārapdzīvotības apstākļos gan sevišķu uzslavu nepelna. Te vērojama principā tāda pati parādība kā pelēko žurku vidū: biezā burzmā zūd to agresivitāte un tie kļūst par īstiem «miera apustuļiem». Brīvā dabā tika novēroti bari, kuros bija ap simt pundursamu. Tie vairs neaizsargāja savu dzīvojamo platību un nepakļāvās vadonim. Tie bija kļuvuši nevadāmi. Toties, dzīvojot cieši blakus cits citam, tie veidoja saskanīgu «līdztiesīgu pilsoņu sabiedrību» (lasi: bioloģisko indivīdu populāciju. — Red.).

Vai šeit runa būtu par kādu «saticības smaku»? Lai to noskaidrotu, doktors Tods atkal novietoja blakus divus lielus akvārijus. Vienā cieši saspiesti mitinājās desmit pundursami, bet otru, kas bija tikpat liels, apdzīvoja tikai divi. Abi divatā mītošie bija ieņēmuši katrs savu apdzīvojamo teritoriju, bet robežjoslā bieži notika sadursmes. Turpretī desmit pundursamu lielajā barā, kur uz vienu iedzīvotāju iznāca daudz mazāk vietas, neizcēlās pat gluži nevainīgas ķildas vai sadursmes. Visi bez izņēmuma tur bija ārkārtīgi miermīlīgi. Tie pat spiedās cits pie cita gluži kā bara zivis.

Sis atklājums, kā liekas, ir krasā pretrunā ar visiem līdzšinējiem uzskatiem, tāpēc gribu piebilst vēl kaut ko principiāli svarīgu. Vispārpieņemtajos uzskatos par populācijas dinamiku vēl jaušams tas kļūmīgais viedoklis, uz kuru dibināta teorija par «tautu bez dzīves telpas», ko Hitlers pats gan neradīja, bet izmantoja praksē.

Skotu profesors V. K. Vinns-Edvards plašā apcerējumā ir parādījis, kādi mehānismi pārapdzīvotības apstākļos dzīvnieku populācijā rada tās samazināšanos pašregulācijas ceļā. Satriecoši liela nozīme te ir agresivitātei, kura pāriet pat kanibālismā. Ļaunās dziņas, kas izpaužas šādos apstākļos, Konrāds Lorencs maldīgi dēvēja tikai par relatīvi ļaunām, jo, raugoties lielās līnijās, tās patiesībā darot labu, proti — sagādājot pietiekamu dzīves telpu atlikušajiem.

Vinna-Edvarda pētījumu rezultāti ir pamatoti. Taču vienu apstākli, turklāt izšķiroši svarīgu, viņš atstājis neievērotu, proti — ka starp «normālu» iedzīvotāju blīvumu un pārapdzīvotību, kurā izturēšanās normas izvirst, pastāv pārejas fāze. Šajā fāzē dzīvnieki gan mitinās lielā masā, bet to vidū vaida izcila saticība.

Te kļūst aktīvi tādi kopdzīves elementi, kas līdz tam bijuši latenti. Šis fakts jāņem vērā, pētījot faktorus, kas nosaka cilvēku sadzīvi arvien lielākās masās.

Vidējas pārapdzīvotības apstākļos pastāvošā absolūtas saticības fāze tika jau aplūkota, kad bija runa par pelēkajām žurkām.

Šī fāze ir labi novērojama arī paugurknābja gulbju dzīvē. Ja apdzīvotība ir maza, katrs gulbju pāris krastmalā pretendē uz divi simti četrdesmit līdz pieci simti kvadrātmetru lielu perēšanas platību. Aizstāvot šo «perēšanas «iaika dzīves telpu» pret svešiem paugurknābja gulbjiem, putnu relatīvi ļaunās tieksmes tiek sakāpinātas tiktāl, ka nereti pretinieks iet bojā.

Turpretim, gulbju skaitam pārsniedzot kritisko robežu, šādi kautiņi nenotiek. Sabrūk privāto zemes gabalu sistēma, un visi jaukā saskaņā perē kopējā kolonijā.

Ja iedzīvotāju biezība kļūst vēl lielāka, tad gulbju priekšzīmīgā laulības dzīve sairst un sākas neuzticība, laulības pārkāpšana, poligāmija, izvarošana un incests, mazuļi tiek atstāti novārtā un gulbju skaits pakāpeniski samazinās.

Izturēšanās, kas raksturīga saticības periodam, nebūt nenozīmē, ka vecā fāze vēl nav beigusies un jaunā vēl nav sākusies, bet tā balstās uz tieši šādai fāzei pielāgotiem instinktu mehānismiem.

Sis fakts vien jau liecina, ka dabā saticības fāzei ir sava īpaša nozīme.

Centīšos to pierādīt ar pundursamu izturēšanās piemēru. Tātad blakus bija novietoti divi vienāda lieluma akvāriji. Vienā bija tikai divi sami, kas pastāvīgi ķildojās, otrā — desmit sami, kas turējās kopā vienā draudzīgā pulkā.

Tad ūdeni no daudzo miermīlīgo pundursamu akvārija sāka ievadīt abu kaušļu akvārijā. Pagāja nedēla, bet nekas nemainījās. Taču pēc tam pēkšņi abu kaušļu agresivitāte izzuda. Viņi glaudās viens otram klāt gluži kā mīlētāji, un naids tiem nebija ne prātā — vismaz tik ilgi ne, kamēr akvārijā ieplūda «saticības ūdens».

Love-in-water[' Mīlestības ūdens (angļu vai.). — Tulk.

— tā profesors Tods ir nosaucis šo antiagresi- jas feromonu. Tātad pastāv īpašs «kopības hormons», kā arī var dēvēt fermentu, kas stimulējoši iedarbojas uz tieši šai situācijai radītu miermīlīgas rīcības instinktu.

Tas nozīmē, ka ir pavisam trīs kopdzīves stadijas: bez «normālās fāzes», kas atbilst mazam iedzīvotāju blīvumam, un «izvir- šanas fāzes», kura sākas pārapdzīvotībā, eksistē vēl «saticības fāze», kas sargā kopības veselumu.

Cilvēkam, kas pārāk tiecas rīkoties pēc teorētiskām maksimām, kas pārāk pakļaujas absolūti maldīgajiem priekšstatiem par nepieciešamību «apēst, lai netiktu apēsts», kas ir pārāk pieradis savu agresivitāti pret citiem cilvēkiem attaisnot ar «relatīvi ļaunām» dziņām, būtu jāzina, ka arī «saticības fāze» ir bioloģiska realitāte un tai jākļūst par mūsu rīcības etalonu.

Ja daba ir atradusi līdzekļus un veidus, kā dzīvniekiem miermīlīgi sadzīvot lielā barā, tad arī cilvēkiem vajadzētu to spēt. Dabā taču tikai tālab ir radīti «saticības fāzei» piemēroti grupālās izturēšanās mehānismi, ka dzīvnieki bez tiem būtu lemti bojāejai.

Ja analoģiskās situācijās, kad dzīvnieki slēdz savā starpā mieru, mēs, cilvēki, rīkosimies agresīvi, apdraudēta tiks mūsu pašu eksistence.

Tieši tāpēc, ka tas ir ārkārtīgi svarīgi, es gribu vēl šo to pastāstīt par ļoti atšķirīgu dzīvnieku kopību «socializēšanos» [35] [1] Socializācija ir cilvēces sabiedriski vēsturiskās būtības atveidošana, pat atražošana cilvēciskajos indivīdos un to konkrētajās kopībās. Mācīšanas, audzināšanas u. c. būtiskos veidos apzināti un stihiski tiek «iestrādāta» socialitāte (sabiedrisko attiecību sistēma, apziņa, valoda, darba spējas, kopdzīves normas utt.). — Dzīvnieki savā vitālajā dzīvesdarbībā lieto iedzimtās un ontoģenēzē iegūtās populatīvās izturēšanās formas, uzkrāj un izmanto bioloģiskās kopdzīves pieredzi. Dzīvnieki nevis socializējas, bet populativizējas. — Red.

. Vispirms par «trokšņputniem».

Vai mazs putniņš var aizbaidīt pat četrus metrus garu milzu čūsku? Izrādās, ka jā; šādu meistardarbu spēj veikt trokšņputns, kas sastopams Austrālijas stepēs. Sis putns, kas ir apmēram tikpat liels kā melnais mežastrazds, pieder pie medusēdāju dzimtas un iegūst barību galvenokārt no akāciju un eikaliptu ziediem.

Apmēram septiņos no rīta bars, kurā bija ap piecdesmit trokšņ- putnu, no sava parastā kopējā lidojuma atgriezās lielā eikaliptu kokā, kur trokšņputni bija savijuši ligzdas. Te pēkšņi kāda putnu māte pamanīja, ka pa zaru, kurā atrodas tās ligzda, lēnām lien milzīgs pitons. Putnu māte tūlīt sāka kliegt kā neprātīga un plivinājās virs milzu čūskas galvas šurp un turp. Pēc acumirkļa tur salaidās visi piecdesmit trokšņputni un sacēla tik lielu troksni, ka pilnīgi attaisnoja savu nosaukumu.

Kamēr trīs vai četri putni vienlaicīgi knāba čūskai astē un viducī, septiņi vai astoņi citi laidelējās tai virs galvas un pat gluži pārdroši nosēdās ap trīsdesmit centimetru attālumā no milzenes mutes. Kad čūska izdarija kampienu, putni ātri uzspurdza gaisā, veikli ieknāba tai galvā un tūlīt atkal, gluži kā toreadori, nostājās pretiniecei pašā degungalā.

Tā mazie putniņi dzina milzu čūsku, kas gan nebija ievainota, bet ārkārtīgi sanervozēta, arvien augstāk zarā, līdz tas kļuva bīstami tievs. Kad pitons gribēja tur atpūsties, visi piecdesmit putni pēkšņi uzlaidās tam virsū un knāba. Tai pašā acumirklī zars zem smagās nastas krakšķēdams nolūza un čūska nogāzās zemē. Sajā kokā tā nekad vairs nemēģināja līst.

Trokšņputniem kopīgiem spēkiem jāpadzen savi ienaidnieki — ne tikai čūskas, bet arī plēsīgie putni, plēsēji somaiņi un varāni, no tā ir atkarīgs, vai viņi izdzīvos vai ne.

Lai putni būtu spējīgi uz šādu varonību, to rīcībai jābūt ļoti pretrunīgai. No vienas puses, tiem jābūt visai agresīviem, taču tikai pret ienaidnieku, turpretim savā starpā tiem jāprot satikt ļoti labi. Turklāt jāpiebilst, ka trokšņputni no medusēdāju dzimtas simt sešdesmit sugām ir vienīgi^, kas iemācījušies dzīvot grupā. Visi pārējie šās dzimtas putni dzīvo vienatnē vai pa pāriem.

So kareivīgo putnu brāļošanos veicina divi kopīgi pasākumi: draudzības lidojums un kaujas deja.

Tiklab agri no rīta, kā arī vēlu vakarā pirms gulētiešanas tie līdz divdesmit putnu lielās grupās dodas apmēram divdesmit minūšu ilgā lidojumā. Tajā laikā tie nepārtraukti sačivinās gluži kā pļāpīgas večiņas. Arī pa dienu, kad nekas cits nav darāms, tie savam kopības garam ļauj izpausties kolektīvā lidojumā, ko pavada čivināšana. Šāda kopēja nodarbība vieno.

Ja parādās ienaidnieks, putnu agresivitāte spēji uzliesmo. Šādā situācijā viegli varētu gadīties, ka bailēs no ienaidnieka tie savā uzkurinātajā agresivitātē mestos virsū nevis uzbrucējam, bet gan cits citam. Tacl ciestu nevis ienaidnieks, bet paši putni. Tieši šādu iespēju novērš kara deja.

Sl deja norit tā: viens putns, kas hierarhijas sistēmā ieņem augstu pakāpi, spārnus izpletis un skaļi čiepstēdams, lec augstu gaisā un draud kādam zemākam. Tas tūlit atbild, atplezdams, knābi, cik plati vien var. Trokšņputnu valodā tas- apmēram nozīmē: «Tavs padevīgais kalps!» Tāda rīcība ir raksturīga mazajiem putnēniem, kad tie prasa ēst, un no turienes šis žests iekļuvis rituālā, kur tiek vēl paspilgtināts ar zemu paklanīšanos. Tiklīdz augstmanis redz šo padevības zīmi, tas sagumst un savukārt apliecina padevību savam biedram. Tātad tie viens otram it kā saka: «Servus!» [36]

Šī savstarpējā pieklājības žestu demonstrēšana visai drīz pārvēršas masu ceremonijā. Apmēram četrdesmit putni, acu nenovērsdami, raugās uz vienu, kas stāv vidū un parasti ir augsta ranga tēviņš. Tas rādās briesmīgi nikns, izslējies draud, un visi pārējie tūlīt plati atver knābjus. Tad augstmanis sagumst un arī atpleš knābi, bet nu apkārt stāvošie sabož spalvas. Tā šī rituāla spēle turpinās gluži kā optisks pretmets litānijai — pārmaiņus dziedamai garīgai dziesmai.

Attīstot kopības garu, tiek panākts, ka briesmu brīdī mobilizētais uzbrucējspēks nevēršas pret pašu bara biedriem, ka tie, kas gribētu bēgt vai atdalīties no bara, tomēr paliek kopā, kolektīvā smejas drosmi un beigu beigās vienotiem spēkiem brūk virsū daudz stiprākam ienaidniekam, piemēram, milzu čūskai.

Nav noliedzams, ka šī parādība ir radnieciska necivilizēto tautu kara dejām.

Pēc sociālās nozīmes kara dejas savā ziņā ir līdzīgas dzīvnieku muzikālajiem «priekšnesumiem». Tajos izpaužas arī dzīvniekus vienojošais «dailes» spēks.

Kad lakstīgala trillina skaistās un augstās koloratūras, kad melnais mežastrazds pavasarīgā noskaņā sirsnīgi un artistiski skandē melodijas, kad dziedātāj strazds, virtuozi variējot, atskaņo visu savu muzikālo tēmu repertuāru vai kad Amerikas tirānputns uzsāk dziesmu, kas līdzinās Bēthovena vijoļkoncerta solovijoles galvenajai tēmai, — visos šajos gadījumos, pēc Konrādā Lorenča ieskatiem, ir runa par īstas mākslas priekšpakāpi.

Putnu tēviņa dziedāšana tomēr sajūsmina vienīgi mātīti, kuru viņš tiecas iegūt; tā ir gatava pie šās «estrādes zvaigznes» sāniem pavadīt visu mūžu. Turpretī pārējiem tēviņiem konkurenta dziedāšana šķiet pretīga un atbaidoša ķērkšana.

Vispārsteidzošākais, ka ir arī tādi putni, kas regulāri sniedz klausītājiem solokoncertus, — tie dzied saviem bara biedriem, kuriem talantīgā kolēģa rīkotais dziesmu vakars, pēc visa spriežot, varen iet pie sirds un liekas kā īsti svētki.

Lai dzirdētu šādus koncertus, mums gan jābrauc uz Āfriku pie amadīnēm, uz Indiju pie muskatžubēm vai uz Austrāliju pie astril- dēm. Tur šie spilgtie, krāsainie dziedātājputni dzīvo lielos baros un perē kolonijās — dažreiz pat vairāki tūkstoši vienā kokā.

Pirms nakts iestāšanās, kad visi putni sapulcējušies koka lapotnē un čivina, vairāk trokšņodami nekā muzicēdami, pēkšņi kāds tēviņš pilnā balsī sāk skandēt melodisku fanfaru signālu. Draugi un draudzenes, kas satupuši apkārt, tūlīt saausās. Čaloņa apklust, un visi sēž, bijīgi klusēdami. Tie pievirzās solistam klāt iespējami tuvu un, piešķiebuši galviņas, klausās dziedāšanā krietnu ceturtdaļstundu. Dziesmu vakars paiet svinīgā noskaņā.

Solista dziedātās melodijas, kas ir meistariski komponētas, pamazām kļūst arvien sarežģītākas, maigākas un klusākas. Tad nu klausītāji virzās arvien tuvāk un tuvāk, līdz beidzot kaut ko var sadzirdēt tikai dziedonim pa labi un pa kreisi blakus sēdošie kaimiņi, ja tie piebāž ausi tuvu klāt viņa knābim. Pārējiem koncerts tad jau ir tikpat kā beidzies.

Sis piemērs liecina, ka putniem, kas dzīvo lielos baros, ir vajadzīgs kāds spēks, kas tos vieno ne tikai briesmu brīžos, bet arī mierīgos laikos. Tāda ir šo «māksliniecisko» priekšnesumu, šo regulāri svinamo, ar serenāžu skaņām pavadīto svētku bioloģiskā jēga: tas ir «sabiedrības» sociālo saišu saglabāšanas mehānisms, kura pastāvēšana dzīvnieku pasaulē mums līdz šim likās gandrīz neiespējama. Šie putni ar mūzikas palīdzību panāk to pašu, ko šimpanzes ar gaļas dalīšanu.

Svētki, kurus dzīvnieki svin, lai nostiprinātu kopības izjūtu, brīvā dabā tomēr nav bieži sastopama parādība. Tai var būt seši ierosmes avoti: nevaldāms prieks, dziļas bēdas, mežonīgs niknums, kopēja kāzošanās vai riestošanās vai arī dabas dota kopības izjūtas nostiprināšanas tieksme.

Nevaldāms prieks, kas uzbangp pēc izglābšanās no dziļa posta, var veselu dzīvnieku baru novest laimes ekstāzē, kā tas notika ar miroņgalvas pērtiķiem pie Amazones pietekas Riobakabas.

Pēc putnu trauksmes kliedzieniem uzzinājis, ka tuvojas jaguārs, bars, kurā bija ap astoņdesmit šo mazo pērtiķīšu, paslēpās mūžamežā liela koka biezajā lapotnē. Laupītājs par pērtiķīšu klātbūtni laikam neko nenojauta, taču tas bezgala ilgi grozījās turpat tuvumā un beigās sāka uzglūnēt kādai kapibārai, bet pērtiķīši sēdēja augšā kokā, nedrīkstēdami ne pakustēties. Kad tie nāves bailēs bija pavadījuši četras stundas, jaguārs beidzot, nekādu laupījumu neguvis, aizskrēja.

Tiklīdz plēsējs bija tik tālu, ka vairs nevarēja sadzirdēt, cieši kopā sakļāvušos pērtiķīšu bars pēkšņi «eksplodēja». Apdullinoši kliegdami, tie lēkāja un šaudījās pa zariem, dejoja, metās cits citam ap kaklu, apkampās, kā neprātīgi skūpstījās, kaut gan parasti tikai retumis mēdza satikšanās reizēs saskūpstīties, un šūpojās zaru galos. Šie līksmības svētki ilga apmēram pusstundu — tā bija kustību terapija pēc pārciesta stresa un kopības gara atsvaidzināšana.

Līdzīga parādība bieži vērojama Kanādā savvaļas vilku baros. Kad barā piedzimst mazuļi, bet barības trūkst, vadoņa pienākums ir vienam pašam klaiņot pa plašu apkārtni, lai izlūkotu medību iespējas. Viņš var būt prom no sava midzeņa pat trīs dienas.

Pa to laiku pārējie nemaz nepriecājas, ka tikuši vaļā no «tirāna». Gluži otrādi — jo ilgāk viņš ir prom, jo nedrošāki, nemierīgāki un bailīgāki kļūst citi. Visiem taču ir ļoti svarīgi, lai vadonim izlūkgājienā būtu veicies.

Kad viņš beidzot atgriežas, tad tiek sveikts ar vētrainu sajūsmu. Jaunie vilcēni lec augšā un laiza viņam seju. Arī pieaugušie vilki skrien pretī, gulstas zemē, vāļājas un visādi pauž savu prieku un padevību. Šīs apsveikšanas izdarības var ilgt apmēram divdesmit minūtes, un tad izsalkušie vilki sāk posties ceļā, lai sekotu savam vadonim tur, kur atrodas laupījums.

Indijas hulmanu barā īsta svētku diena ir tā, kad kādai mātītei piedzimst mazulis. Tūlīt pēc dzemdībām visas pārējās mātītes sanāk apkārt, apbrīno jaunpiedzimušo, uzmanīgi pieskaras tam ar pirkstu, izšķoba sejas visādās grimasēs un šmakstina lūpas. īsi sakot, tās izturas tikpat bērnišķīgi kā mēs, cilvēki, kad apraugām zīdaini.

Tēviņi par šo notikumu neizrāda nekādu interesi, turpretī mātītes sasēžas lokā ap mazuli un pēc tam laiž to pa apli no rokas rokā. Ja kāda «tante» to patur klēpī pārāk ilgi, citas kļūst piktas un mēģina viņai bērnu atņemt. Nepieredzējušas «meitenes» gan visai negribīgi sēstas šajā lokā. Viņas īsti nezina, kā lai mazuli tur un ko ar to lai iesāk, tāpēc steigšus dod to tālāk nākamajai kaimiņienei.

Tā šis «dāmu pulciņš» pavada vairākas stundas, priecīgā noskaņā svinot mazuļa nākšanu pasaulē. Barība tam gan dāvāta netiek, un šādām dzīvnieku svinībām vispār ir raksturīgi, ka par ēšanu tur neviens nedomā. Izņēmums ir vienīgi gaļas dalīšana šimpanžu vidū.

Hulmanu dzimšanas dienas svinēšanas dziļākā jēga ir tāda, ka mazulis tiek uzņemts kopībā par jaunu locekli un nodots visu pārējo mātīšu aizsardzībā. Turklāt šī ceremonija stiprina visu bara mātīšu kopības jūtas, jo viņām ne tikai jācīnās pret ienaidniekiem, bet jācieš pārestības arī no pašu bara vadoņa, kas nav nekāds mazuļu mīlētājs.

Tik dažādus līdzekļus un ceļus ir radījusi dabas māte, lai nodrošinātu izdzīvošanu kopībā. Visi dzīvnieki, kas dod priekšroku dzīvošanai grupā, ir izstrādājuši daždažādas metodes, kas palīdz mobilizēt «kolektīva» vienojošos psihiskos spēkus un cīnīties prcl rupju agresiju.

Tāds ir dabas princips. To dzīvnieku vidū, kuriem trūkst pietiekamas «inteliģences sabiedrisko attiecību» jomā, kā, piemēram, kukaiņu saimēs un pundursamu baros, šos vienojošos spēkus lieliski regulē instinkti. Pelēko žurku, amadīņu, suņu un vilku barā instinktiem vēl pievienojas individuālās izturēšanās elementi. Psihiskās attīstības ziņā augstāku dzīvnieku, piemēram, pērtiķu vidū izveidotas vēl fantastiskākas attiecības; par to būs runa nākamajā nodaļā.

Un tā kopības gara attīstīšana turpinās līdz pat lielo smadzeņu īpašniekam — cilvēkam, kuram gan ir daudz intelekta, bet kurš, pats būdams modernā industrijas laikmeta sabiedrības indivīds, arvien mazāk saprot, kā īsti jāizturas sabiedrībā.

Sī neizpratne ir bacilis, kas sagrauj veselīgo dzīves ritumu, kāds vēl valda dzīvnieku pasaulē.

18. nodaļa Paviānu bars

Kad Dbo tika ielaists svešo mērkaķu nodalījumā, gaisu pāršķēla izbaiļu kliedziens. Trīs jauni paviāni, zobus atņirguši, tūlīt metās viņam virsū. Taču Obo zibens ātrumā aizbēga: viņš trīsreiz apjoza apkārt kādam pauguram, izbrāzās cauri mātīšu pulciņam, kas mierīgi sēdēja un «utojās», un uzskrēja pašā augstākajā koka zarā. Nu viņš bija strupceļā! Viņu varēja vēl glābt tikai dzīvībai bīstams lēciens no liela augstuma. Taču nolēcis viņš ieguva pietiekami daudz laika, lai paslēptos notekcaurulē grāvja pašā tālākajā stūrī. Par šo nolādēto stāvokli paviāns Obo varēja pateikties konkrētā zinātniskā eksperimentā radītajai mākslīgajai videi. Viņš bija uzaudzis tālās Čikāgas zooloģiskajā dārzā un patlaban no pusaudža vecuma pārgāja pieaugušo kārtā. Profesors Ervins Devors bija nošķīris Obo no viņa ģimenes un gluži vienu ielaidis Ņujorkas Bronksas zooloģiskā dārza paviānu nodalījumā. Kopības gars šiem mērkaķiem ir absolūti svešs. Toties viņu vidē plaukst un zeļ dažādas kliķēm līdzīgas mikrogrupas. Zinātnieks nu gribēja novērot, kā Obo iejutīsies šajā barā un vai tas vispār notiks. Turklāt viņš paviānu rīcībā bija atklājis tādas parādības, kas visai nepatīkami atgādina cilvēku sabiedrībā (antagonistisku šķiru. — Red.) bieži sastopamo karjerismu, intrigas un kārtu aizspriedumus.

Šīs negatīvās parādības dzīvnieku pasaulē ir raksturīgas tādai kopdzīves fāzei, kurā indivīdu izturēšanās formas ir augstākas par iepriekšējā nodaļā iztirzāto instinktīvo reakciju. Salīdzinājumā ar priekšstatu par ideālu pasauli tas var būt nepatīkams kontrasts. Kur kopības radīšanā ir pieļauta individuālās rīcības brīvība,-tur nereti parādās ļaunprātīga šīs brīvības izmantošana. [37] [1] individuālās attīstības viennozīmīga, turklāt primitīvi vienvirzieniska deter- minācija noved dzīvnieku evolucionārajā strupceļā, deģenerācijas vai pat iznīcības draudu priekšā. Savukārt civilizācijas birokrātiska saorganizētiba kavē konkrētas sabiedrības vēsturisko dzīves spēku veselīgu attīstību. Vispār brīvības «deficīts» izraisa jebkuras kopības vienpusīgu, uz panīkumu un degradāciju sliecīgu attīstību. — Red.

Gribu uzsvērt, ka viss, kas šajā nodaļā tiks stāstīts par paviāniem, attiecas tikai uz zooloģiskā dārza iemītniekiem. Brīvā dabā paviāni ir pārāk aizņemti ar elementāras eksistences nodrošināšanu un tiem nav laika ļaut neierobežotu vaļu savām «karjerisma» [38] [1] autors būtibā aprakstījis individuālā vai mikrogrupālā dzīvnieciskā «egoismā» tieksmes un starp tām īpaši pievērsies dzīvnieku tieksmei mainīt funkcionālo vietu un rangu populācijā. — Red. tieksmēm.

Taču varbūt tieši tādēļ zooloģiskā dārza paviāni gluži kā spogulī parāda tos absolūti bezjēdzīgas izturēšanās recidīvus, kādi vērojami lielpilsētā mītošo cilvēku vidū un vienmēr mūs satrauc. No šī viedokļa tad pavērosim tālāk, kā veicās Obo.

Kad gaiss atkal bija tīrs, Obo izlīda no savas «peles alas», nemanīts pa aizmuguri uzrāpās kādā betona klinšu paugurā un sāka apzināt savu jauno pasauli. Plašajā, klinšainajā teritorijā rotaļājās, «utojās», strīdējās un mīlējās ap sešdesmit stepes paviānu.

Kur bija visas šīs mērkaķu tautas vadonis un valdnieks? Obo viņu tūlīt pazina pēc majestātiski krāšņā kažoka, kas sedza ķermeņa augšdaļu, un briesmīgi lielajiem ilkņiem, kurus viņš, paslepšus draudēdams vai žāvādamies, reizēm paspīdināja.

Ievērību pelna tas, ka par vadoni kļūst nevis bara muskuļotākais, bet gan attīstības ziņā visizmanīgākais tēviņš, kas labi orientējas daždažādu interešu nogrupējumos. Kas prot sadraudzēties ar dažādu nogrupējumu lielāko daļu, tas gūst pārsvaru un viegli, pat bez cīņas izņem vadības grožus no rokām daudz spēcīgākam atlētam, kuram daba nav piešķīrusi pietiekami lielu «sociālās inteliģences garīgo» [39] sajā gadījumā būtu korekti lietot jēdzienu «dzīvnieka psihofiziskā individualitāte». — Red.

bagāžu.

Kas reiz ticis priekšgalā, var dzīvot bez bēdu, jo nu visi tiecas tikt viņam tuvāk un iegūt viņa labvēlību. Viņam pat ir diezgan grūti no visa uzmācīgo bara nošķirt tos, kurus nevar ciest, un norobežoties no tiem. Mērkaķu vadoņiem briesmas var draudēt tikai no pusaudžu un jauniešu bandām. Par to pastāstīšu tālāk.

Tiklīdz mērkaķis sagrābis varu, viņam ap pleciem uzaun krāšņā valdnieka mantija. Vai tā ir pašapziņa vai arī kāds cils psihofizisks stimuls, kas tik ļoti veicina matu augšanu, to mēs nezinām. Fakts torfiēr ir, ka paviāns tūlīt zaudē savu izcilo stāvokli, ja viņam mati izkrīt. Reiz zinātnieki mērkaķu vadonim bij.i spalvu nocirpuši. «Uzticamie pavalstnieki» tūlīt sāka izturēties pret viņu tik nevērīgi, it kā viņš būtu tukša vieta. Mērkaķis nespēja pārdzīvot kaunu, ka viņš no vadoņa degradēts par kāju pameslu. Pēc divām nedēļām viņš nobeidzās no stresa.

Tieši tāpat ir ar lielajiem ilkņiem. 1975. gada rudenī kāds pērtiķu vadonis bija izlauzis vienu no saviem ilkņiem, kodīdams metāla stangu. Kad biedri sāka izturēties pret viņu ar necieņu, zobārsts ielika mērkaķim varenu lieko zobu. Tūlīt pēc tam viņš bez grūtībām atguva savas vadoņa tiesības. Pietika tikai vienreiz «apburoši» atņirgt zobus.

Obo savu jauno valdnieku pazina ne tikai pēc krāšņā kažoka un ilkņiem, bet arī pēc tipiskas rakstura īpašības, proti: vadonis vienmēr rūpējas tikai pats par sevi un savu labklājību un tikai ārkārtējos gadījumos interesējas par to, ko dara citi. Viņš izturas gandrīz vienaldzīgi, ja vien kāds padotais nav nogrēkojies pret paviānu «labā toņa» noteikumiem, par ko vadonim tūlīt jāspriež «tiesa».

Soda veids ir atkarīgs no pārkāpuma smaguma. Visvieglākais sods ir tā saucamais niknais skatiens. Augstais priekšnieks pēkšņi ieurbjas grēkdarī ar plaši ieplestām acīm. Efekts pat desmit vai piecpadsmit metru attālumā ir kolosāls: uzlūkotais, pārbijies līdz nāvei, skaļi mekšķēdams, metas prom. Gluži it ka skatieni spētu nonāvēt!

Otrs soda veids ir «grīdas mazgāšana». Vadonis pamet acis uz padoto, kas pieķerts pārkāpumā, un atdarina grīdas mazgāšanas kustības. Ar to viņš it kā grib teikt: «Sargies! Tūlīt man lupatas vietā būsi tu!» Un tie nebūt nav tukši draudi. Ja kārtības grāvējs acumirklī nekļūst rāms, tad tiek saķerts aiz skausta un izvazāts pa putekļiem.

Visbargākais sods ir kodiens sprandā un izslēgšana no bara. Nāvessods pērtiķu sabiedrībā nepastāv.

Iemesls nosodījumam var būt kaut vai maza nevērība pret pieņemto sveicināšanas kārtību. Tas izklausās neticami, bet katram bara loceklim, kas grib paiet vadonim garām, kaut kā ir jāizrāda sava godbijība. Gluži kā agrāk bija pieņemts lūgt armijā: «Lūdzu, atjaujiet paiet garām!»

Pats par sevi saprotams, ka sveiciens ir jo nevērīgāks, jo tālāk garāmgājējs atrodas no vadoņa un jo augstāks ir viņa stāvoklis «sabiedrībā.» Vismazākais, ko augstais pavēlnieks gaida, ir — lai garāmgājējs acumirklīgi pavērstu uz viņa pusi savu sarkano, aprepējušo dibenu, kaut vai pagriežoties gūžās kā vēderdejotāja.

Vairāk godbijības tiek parādīts, uz mirkli apstājoties un pamājot sāniski ar asti. Sveicināšanas žestiem ir bezgalīgi daudz modifikāciju līdz pat pazemīgai cejoskrišanai; atšķirībā no cilvēku izveidotajām galma ceremonijām mērkaķu kopībā gan pret barvedi tiek pavērsta nevis galva, bet dibenpuse, kas reizēm tiek piebāzta viņam pie paša deguna.

Tas tomēr nenozīmē: «Iepūt tu man!» Gluži otrādi — tas ir visdziļākās padevības apliecinājums, it kā aicinājums uz kopošanos. Ja barvedis grib, viņš var no mugurpuses uzkāpt virsū. Sī izdarība tomēr ir nevis seksuāla, bet tikai simboliska. Ar šādu padevības žestu griežas ne tikai mātītes pie vadoņa, bet arī mātītes un tēviņi cits pie cita. Visai bieži var redzēt, ka jauns, vājš tēviņš šādi metas pie zemes kādas ietekmīgas mātītes priekšā.

Tiem padotajiem, kuri kārtīgi sveicina, vadonis parasti vispār neveltī uzmanību. Viņa skatiens, šķiet, ir vērsts debesīs. Tomēr ar acu kaktiņiem barvedis visu uzmanīgi vēro. Un lai sargās tas, kas nav sveicinājis, kā pienākas, vai vispār to nav darījis.

Ne mazāk stingri uzvedības noteikumi jāievēro «utošanās» ceremonijā. Sai nodarbībai, starp citu, ir sakars ne tik daudz ar ķermeņa kopšanu, kā ar simpātiju apliecināšanu; labvēlīgā pa- kasīšana stiprina bara locekļu draudzības saites. Šo izdarību var salīdzināt ar cilvēku vidū izplatītajām pieklājības sarunām, kad tiek pļāpātas visādas blēņas. Nav svarīgi, kas tiek runāts, bet ka vispār tiek runāts. Klusēšana rada atsvešinātības izjūtu.

Tieši tāpat paviānu barā ir ar «utošanos». Taču cilvēks nebūt nevar kuram katram visu stāstīt, un arī paviānu savstarpējā «utošanās» nebūt vēl nepadara tos visus vienlīdzīgus. Tā, piemēram, vadoni ar abām rokām kasīt drīkst tikai viņa mīļākās mātītes. Citam tēviņam, pat tādam, kas pieder pie barveža tuvākajiem draugiem, to ir atjauts darīt tikai ar vienu roku. Zemākās kārtas tēviņiem vai nu vispār netiek šāds gods piešķirts, vai arī tie drīkst mazliet pakasīt ar vienu pirkstu. Un jaunie pērtiķi sava «augstā valdnieka» kažoku drīkst tikai aplūkot no tālienes ar bijīgiem skatieniem.

Tāds bija bars, ar kuru Obo vajadzēja rast kontaktu. Visizdevīgāk, protams, piebiedroties stiprākajam pērtiķu bara nogrupējumam. Jaunpienācējs rīkojas prātīgi, cenzdamies iepazīties ar kādu šā nogrupējuma zemākās kārtas pārstāvi, ja vien tam tur nav ierādīta grēkāža loma. Padotais vienmēr ir priecīgs, ja uzrodas kāds vēl zemāka ranga bara loceklis.

Bet kā lai iedraudzējas ar stiprāko? Kā iekjūt kādā nogrupējumā? Tikai 1977. gadā tika sīki izpētīts, ka apvienību veidošanā mērkaķi lieto daudzpakāpju «stratēģiju». Sevišķi svarīgas detaJas ir izzinājis dzīvnieku izturēšanās pētnieks holandietis doktors Franss B. M. de Vāls, novērodams Javas pērtiķus. Tāpēc vispirms ielūkosimies šo pērtiķu dzīves paražas un pēc tam turpināsim stāstu par Obo.

Iegūtās ziņas par bioloģisko apvienību veidošanās «stratēģiju» pelna ievērību daudzējādā ziņā un vispirms jau tāpēc, ka tās parāda, cik nepamatoti ir bijuši mūsu līdzšinējie uzskati par hierarhijas sistēmu dzīvnieku pasaulē, vismaz pērtiķu vidū.

Sen zināmā lineārā knābšanas sistēma, kas mums ir pazīstama no vistu dzīves (vista C knābj vistu D, vista B knābj C un D, vista A knābj B, C un D), pērtiķu vidū vispār nepastāv. Tās vietā ir nākusi uz apvienībām balstīta kopība. Atsevišķa indivīda fiziskajam spēkam, kas ir izšķirošais faktors lineārajā knābšanas sistēmā, te ir vairs tikai sekundāra nozīme. Daudz svarīgākas ir indivīda spējas noslēgt savienību ar citiem.

Javas pērtiķi tās sāk attīstīt jau dažu dienu vecumā. Mazuļa pirmā sabiedrotā, protams, ir māte. Pērtiķu mazulis automātiski kļūst piederīgs pie savas mātes «sabiedriskās kārtas» (bioloģiska ranga. — i?ed.), jo māte savu bērnu visās sadursmēs aizstāv. Mazulis to drīz ievēro un ķīviņos ar citiem mazuļiem iemanās visai veikli izmantot par ieroci savas mātes «augsto kārtu»; šī metode kļūst neefektīva tikai tad, ja rotaļu biedra māte pieder pie vēl augstāka ranga.

Sai sakarā vēl kāds interesants gadījums. Reiz vienam no pērtiķēniem nobeidzās māte, kas piederēja pie zema ranga. Vairākas pieaugušas bezbērnu mātītes strīdējās, kura mazuli ņems savā apgādībā. Uzvarēja «augstākās kārtas» pārstāve un mazuli «adoptēja». No tā brīža mazais, beztiesīgais knēvelis kļuva par barvedi un, juzdams savas varenās mātes atbalstu, nesodīts varēja kaitināt par viņu stiprākos pusaudžus un pat pieaugušos.

Taču šī lieliskā dzīve beidzas, tiklīdz māte dzemdē jaunu mazuli. Tad visas rūpes ir gandrīz tikai par jaunpiedzimušo un tai vairs nav ne laika, ne vēlēšanās aizstāvēt savu vecāko bērnu, ja to kāds grib iekaustīt. Šī noslīdēšana zemākā rangā, kas notiek fiziskās nobriešanas laikā, pusaudžiem sagādā lielas ciešanas.

No šā brīža katram jaunulim "pašam jāgādā par to, kā bez mātes palīdzības atrast stabilu vietu pērtiķu bara vidū. Šī situācija zināmā mērā ir līdzīga tai, kādā atradās Obo, kad bija ielaists paviānu mītnē.

Javas jaunajam pērtiķim jāgaida, līdz radīsies izdevība tikt savā nogrupējumā uz augšu. Tāda parasti rodas, kad stiprākais pērtiķis, kuram jaunais pieluncinājies par draugu un kurš jau ir kādas apvienības loceklis, nonāk konfliktā ar kādu vājāku pērtiķi. Tad jaunais draugs steigšus pārlec pār klinti un metas cīniņā, palīdzēdams stiprākajam.

Divi spēcīgi pret vienu vāju! Panākumi ir garantēti. Kad abi spēkavīri trešo, ir kārtīgi samizojuši, viņos rodas brīnišķīgas kopības jūtas. Tās dzimst tikai pēc uzvaras. Sakāve var būt cēlonis savienības izjukšanai. Vienīgi uzvara liek pamatus kopībai un stiprina to.

Tā izskaidrojama Fransa B. M. de Vāla novērotā parādība, kas sākumā šķiet pārsteidzoša, — ka vairāki spēcīgi pērtiķi parasti mēdz uzbrukt vienam vājam. Apvienības uzdevumam gan vajadzētu būt gluži pretējam — kopīgiem spēkiem aizsargāties pret stiprajiem. Pērtiķu vidū gadās arī šādas apvienības, bet tās ir grūtāk nodibināt. Un, kad tāda ir radusies, tad jārūpējas, lai tā pastāvētu. Pērtiķi nezina labāka līdzekja kopības gara veicināšanai kā laiku pa laikam sarīkotie kautiņi, kuros paredzama droša uzvara.

Tāpēc arī barā vienmēr jābūt kādam grēkāzim. Novērotāji ir izteikuši nepārdomātus secinājumus, ka šāds «zibensnovedējs» brīvā dabā jau sen būtu no kopības padzīts. Tas nav pareizi. Reizēm gan kāds no savējo vidus tiek izstumts. Taču raksturīgi ir, ka tas nekad nav šis grēkāzis.

Ko grēkāzis nodarījis, tam nav sevišķas nozīmes. Lielākoties viņš ne pie kā nav vainīgs. Svarīgi ir, ka pārējiem arvien vajadzīgs pie rokas kāds, kam uzbrukt, lai bara kopibas gars triumfētu. īsta huligānu mentalitāte!

Šādi noslēgtai savienībai, protams, jābūt īstai. Tas nozīmē, ka tai jābalstās uz savstarpēju izlīdzēšanos. Tie, kas vienā kautiņā palīdzējuši (turklāt bez kādas vajadzības!), gaida, lai arī viņiem nāktu talkā ķīviņos. Pērtiķi ir izstrādājuši arī lielisku rīdīšanas un pretinieka nopelšanas «taktiku». Ja tādā ceļā izdodas savervēt papildspēkus, tad savienība ir stipra. Ja ne, tad jāmeklē atbalstītājs kaut kur citur.

Tagad nu varam atgriezties zooloģiskā dārza paviānu nodalījumā, kur Obo pa šo laiku ar tamlīdzīga paņēmiena palīdzību būs paguvis noskaņot savā labā Blafiju, kas nav daudz vecāks par viņu.

Tā kā kaušanās vienmēr ir saistīta ar rupja spēka lietošanu, kas lencamajam draugam citos apstākļos varētu arī iedvest bailes, tad Obo tūlīt pēc pirmā kautiņa vajadzēja pierādīt Blafijam savu padevību. Viņš metās pie zemes un uz visām četrām ar pakaļgalu pa priekšu atmuguriski virzījās tuvāk Blafijam. Turklāt Obo ik mirkli raudzījās pār plecu atpakaļ, plati smaidīja un skaļi šmakstināja. Paviānu «valodā» tas nozīmē: «Es gribu būt tavs padevīgs kalps!»

Gluži kā pārošanās aktā Blafijs uzlēca Obo virsū. Šādu izrīcību zooloģiskajos dārzos var novērot visai bieži. Apmeklētāji to parasti saprot kā zvēru Sodomā un Gomorā valdošas grēcīgas vaļības zīmi. Taču viņu acis ir tikušas gauži apmānītas. Tas nebūt nav seksuāls akts, kaut gan pēc tāda izskatās. Dzīvnieki izturas, it kā to atdarinādami. Un tas nozīmē: «Blafijs pieņem Obo drau

dzības piedāvājumu, bet ar noteikumu, ka tiks respektēts Blafija privileģētais stāvoklis.» Līdz ar to Obo bija kļuvis par vadoša nogrupējuma locekli.

Tā kā Blafijs ar Obo rotaļājās, Obo tika «ievests sabiedrībā». Vienmēr un visur viņš gandrīz vai kariķētā padevībā sveicināja ikvienu bara locekli. Taču tas nebūt nepasargāja viņu no rūgtas vilšanās un pazemojumiem.

Jau otrajā dienā Obo pieredzēja, kā vadonis ar kodienu skaustā sodīja tēvoci Hugo — vecāku paviānu, kas viņu nogrupējumā piederēja pie vidējā slāņa. Tēvocis Hugo, skaļi brēkdams, joza prom taisni pie Obo un iekoda viņam skaustā, kaut gan Obo itin neko ļaunu nebija darījis.

Tādējādi tēvocis Hugo savu mazvērtības kompleksu izlādēja uz jaunpienākušo kolēģi. Salīdzinājumā ar diemžēl ļoti pazīstamām cilvēka dvēseles norisēm etologs šo rīcību dēvē par «riteņbraucēja paņēmienu»: braucot kalnup, liekties kūkumā, bet, braucot lejup, — mīt pedāļus.

Kad es reiz par šiem jautājumiem runāju ar kādas starptautiskas Hamburgas firmas direktoru, viņš iesaucās: «Tas ir tik trāpīgi teikts, ka manu darbinieku izturēšanos uzņēmumā nemaz nav iespējams labāk raksturot!» Tiešām — jebkuram absolūti bezjēdzīgam cilvēka izturēšanās gadījumam ir rodams pārsteidzoši tiešs spoguļattēls pērtiķu rīcībā. [40] ' … Gluži pretēji: pērtiķu populatlvo un individuālo izturēšanās veidu sistēmā var saskatīt nevis tiešu, bet gan netiešu cilvēku attiecību analogu! — Red.

Daudzi cilvēki diemžēl dzīvo maldīgā pārliecībā, ka intrigu vērpšana ir spožs cilvēka attīstītā intelekta auglis. Tas nebūt neatbilst patiesībai, jo ir pierādīts, ka šādas rīcības dzenuļi (nei- rofizioloģiskie. — Red.) rodas starpsmadzenēs. Un tās cilvēkiem un pērtiķiem ir aizvainojoši līdzīgas. Cilvēks atšķiras no dzīvnieka ar lielo smadzeņu izmēriem. Taču pārāk bieži viņš nododas starpsmadzeņu rosinātai darbībai un tādos gadījumos rīkojas gluži kā pērtiķis, maldīgi iedomādamies, ka uz šādu rīcību ir spējīgs tikai tāds dziļi inteliģents radījums kā viņš. [41] [1] Intrigai kā zemiskas, egoistiskas viltības izpausmei cilvēku attiecībās ir konkrēti vēsturiskas saknes. Var piekrist autoram, ka intrigās grūti saskatīt cilvēka radošo spēku pozitīvu izpausmi. Nožēlojams individuālais vai grupālais savtīgums, zemiskas izdomas postošais spēks, augstu principu trūkums un anti- humānisms — lūk, tipiski intriganta darbības raksturvaibsti. Starpsmadzeņu neirofizioloģijā vai cilvēka organismā vispār var atrast tikai šo iezīmju bioloģiskus priekšnoteikumus. — Daži intrigu vērpšanas elementi parādās ari augstāko dzīvnieku populācijās. To pretrunīgā bioloģiskā nozīme vēl pamatīgāk jāpēta, nesocioloģizējot dzīvnieku sakaru un attiecību ainu. — Red.

Starpsmadzenes ir tikai kailai izdzīvošanai paredzēts orgāns, kam nav tieša sakara ar cilvēcībit, taisnīgumu un augstākām galīgām vērtībām. Savā pašreizējā attīstības stadijā starpsmadzenes ir visvairāk piemērotas, lai tieši pērtiķiem nodrošinātu iespēju dzīvot kopībā un vispār eksistēt.

Lai šīs grāmatas tendence netiktu pārprasta, jāteic, ka 20. gadsimta beigās starpsmadzeņu virzīta izturēšanās cilvēkiem nevar nodrošināt pat izdzīvošanu. Mēs sev esam radījuši īpašu vidi (sociāli vēsturisku. — Red.). Ja gribam tajā izdzīvot, tad ir jāpielāgo tai arī mūsu izturēšanās. Tas ir izdarāms, balstoties nevis uz ieradumiem, kas mums nāk līdzi no mūžameža un stepes, bet gan uz sociālajiem sasniegumiem. To radīšanā iesaistītas arī lielās smadzenes, tas ir, orgāns, bez kura nebūtu iespējama arī civilizācija. Taču sākumā mums jākļūst spējīgiem vispār saprast, kuras ir tās arhaiskās izturēšanās formas, no kurām mums jātiek vaļā.

Paturot prātā cilvēka spoguļattēlu pērtiķu sabiedrībā, atgriezīsimies pie Obo, kas, dziļi aizvainots, bija nolēmis atriebties «riteņbraucējam» tēvocim Hugo par nodarīto kaunu. Tas bija svarīgs lēmums, jo jaunpienācējs, atļaudams ar sevi darīt visu, kas vien ienāk prātā, drīz vien var nonākt grēkāža lomā.

Bet kā gan tāds vājš jaunulis kā Obo lai spēj sevi aizstāvēt? Tad viņam ienāca prātā «spīdoša ideja»: viņš nostājās trīs metru attālumā vadonim aiz muguras. Kad tēvocis Hugo skrēja garām un, zemu liekdamies, godbijīgi sveicināja bargo kungu, Obo rādīja savam mocītājam visādas grimases un draudēja ar «grīdas mazgāšanu». Tēvocis Hugo vai plīsa aiz dusmām. Bet ko viņš varēja darīt? Atbildēt ar draudiem? Trakā niknumā mesties Obo virsū? To visu vadonis, kam, protams, nebija ne jausmas par Obo izdarībām aizmugurē, uztvertu kā viņa autoritātes graušanu. Un tēvocis Hugo atkal dabūtu ciest. Tā nu nekas cits neatlika kā savas nevarīgās dusmas apslāpēt.

Etologi Obo rīcību dēvē par «draudēšanu aizsegā», tā ir mērkaķu sadzīvē bieži lietota izturēšanās forma, kas vājākajiem dod iespēju bez īpaša riska atriebties saviem stiprajiem ienaidniekiem.

Taču pēc trim dienām neveiksme piemeklēja pašu Obo. Lai pazustu no vadoņa redzes loka, viņš bija paslēpies aiz maza klints bluķa, un tur Tīna — jauna mātīte — lika lietā visu savu pievilcību, lai viņu seksuāli uzbudinātu. «Dāma» luncinājās viņam apkārt, staipījās, nepārprotami izslēja dibenu un «utodama» aizskāra Obo dzimumjutīgās ķermeņa daļas. Taču Obo nezināja, ka Tīna tajā laikā bija vadoņa mīļākā mātīte.

To arī nav tik viegli uzzināt, jo dzimumattiecības paviānu starpā liekas visai dīvainas. Mātīte ir mīlas iztvīkusi jau dažas dienas pirms īstā ieņemšanas laika iestāšanās. Taču viņai nav izredžu uzbudināt ne vadoni, ne kādu citu augsto «kungu». Tiem nav prātā tikai tukša parotaļāšanās. Tie stājas sakaros ar mātītēm vienīgi pašā meklēšanās laika kulminācijā. Līdz tam ar viņām var noņemties zemāka ranga tēviņi.

Praktiski notiek tā, ka paviānu mātīte vispirms izpriecājas ar hierarhijas sistēmā viszemāk stāvošajiem tēviņiem un tad dažu dienu laikā, virzoties pakāpi pa pakāpei augstāk, «apgūst» visus- vīriešu dzimuma pārstāvjus. Taču tikai tad, kad tā ir tikusi līdz vadonim, pārošanās^ akts viņas ķermenī var atstāt paliekošas sekas — bērna dīgli.

Paviānam ir jābūt apveltītam ar ārkārtīgi smalku nojautu, lai precīzi zinātu, kad ir pienākusi viņa kārta un kad viņš vairs nedrīkst šādu baudu atļauties. Obo katrā ziņā smagi iekrita. Nebūtu nekāda nelaime, ja viņa satikšanās ar Tīnu klints aizsegā paliktu salds noslēpums. Galu galā Tīna pati bija viņu pavedinājusi.

Vai kāds bija devis kādu zīmi, to es nezinu. Taču pēkšņi no klints aizmugures iznāca vadonis un pieķēra abus, iedegušos viskvēlākās kaisles liesmās. Ieraudzījusi vadoni, Tīna skaļi iebrēcās. Viņa mētāja rokas pa gaisu, rādīja uz Obo, tā ka pat cilvēkam, kas to visu vēroja un nebūt neprata paviānu zīmju valodu, nepārprotami kļuva skaidrs, ko Tīna grib vadonim pateikt. Viņa meloja, acīs skatīdamās, un apgalvoja, ka Obo esot viņu izvarojis. Tad pilnīgi nevainīgais Obo dabūja no vadoņa tādu sutu, ka viņam vairs nebija iespējams palikt vadošajā nogrupējumā.

Arī augstākajiem dzīvniekiem, pie kuriem pieder pērtiķi, piemīt kaut kas līdzīgs taisnīguma izjūtai. Tā gan vēl atrodas tipiskā sākumstadijā: dzīvnieki sajūt tikai to, ka pret viņiem izturas netaisni. Turpretī viņu pašu nodarītās netaisnības citiem viņus ne mazākā mērā neuztrauc.

Ja Obo vietā būtu kāds vecāks tēviņš, tad pēc šāda soda viņš tiktu degradēts tiktāl, ka kļūtu visam baram par kāju pameslu. Nekas ļaunāks vairs pērtiķim nevar notikt. Visa viņa rīcība ir vērsta tikai uz augstāka ranga iegūšanu savā nogrupējumā. Degradētu pērtiķi nemitīgi moka mazvērtības kompleksi, viņš zaudē apķērību, kļūst nedrošs un impotents. Aizvainojums, iedragātā godkāre, pastāvīgās bailes no kādreizējiem padotajiem, stress tik stipri grauj veselību, ka pērtiķis var nobeigties no sirds infarkta. Veterinārmedicīnā tas ir pierādīts fakts.

Obo vēl bija pārāk jauns, lai nodotos rezignācijai. Viņš pievienojās citam nogrupējumam — jaunu tēviņu apvienībai. Tajā viņi bija pieci. Taču ar to nepietika, lai gāztu vadoņa nogrupējuma varu.

Tomēr Obo jauniešu «klubs» lēnām un mērķtiecīgi gatavoja sacelšanos pret pagaidām vēl valdošo nogrupējumu. Bija vajadzīgi papildspēki, un tos šis «klubs» atrada kādā citā jauno paviānu «klubā» (faktiski — mikrogrupā. — Red.). Pārsteidzošā kārtā paviāni ir spējīgi noslēgt grupu savienības.

Pēc dažām dienām viss bija sagatavots, un, pirms vēl dzīvnieku kopēji aptvēra, kas notiek, sacelšanās jau risinājās pilnā spēkā.

Kad cilvēki sāka ar ugunsdzēsēju šļūtenēm laist mērkaķiem virsū ūdeni, izšķirošais pavērsiens jau bija noticis: vadonis ar savu nogrupējumu klibodams un sēkdams padevīgi atstāja kaujas lauku. Pie varas nāca Obo un viņa jaunuļu pulks.

Tādas mērkaķu sacelšanās gan nenotiek sevišķi bieži. Tomēr reizi desmit vai vairāk gados tās biezi apdzīvotos zooloģisko dārzu nodalījumos atgadās.

Izņemot faktu, ka nu vara atradās citu «personu» rokās, nekādu pārmaiņu nebija. Drīz vien jaunuļu «klubā» ielavījās pirmās mātītes. Kontaktus meklēja pārbēdzēji, lai atgūtu savas vecās ietekmes sfēras. Hierarhijas sistēma tika pārkārtota, tika likti lietā dažādi paņēmieni un viltus, it kā tādā ceļā kāds būtu kļuvis laimīgs! Padotie atkal saņēma sodus.

īsi sakot: mērkaķi palika tādi paši, kā bijuši.

19. nodaļa «Sociālā inteliģence»

Modernajā masu sabiedrībā (kapitālistiskajā. — Red.) atsevišķajam cilvēkam bieži klājas tāpat kā Obo svešajā paviānu nodalījumā. Atliek tikai pāriet uz jaunu darbavietu, pārcelties uz kādu tālu pilsētu, iestāties jaunā biedrībā, skolā tikt iedalītam citā klasē, ieprecēties līdz tam nepazīstamās aprindās, pavadīt atvaļinājumu kādā eksotiskā zemē — un cilvēks jau jūtas izrauts no savas sociālās eksistences sfēras.

Taču pretstatā paviānam Obo daudziem cilvēkiem neierastā situācijā rodas grūtības, kurām ir daļēji psihisks raksturs, proti — grūtības «sociālās inteliģences» [42] jomā.[1] Sai nodaļā visuzskatāmāk parādās autora bioloģistiskā pasaules uzskata iekšējais pretrunīgums. No vienas puses, autora aprakstītās cilvēka un dzīvnieka savstarpējās attiecības, kā arī dzīvnieku izturēšanās situācijas liecina, ka inteliģence ir sabiedriski vēsturiska, nevis bioloģiski evolucionāra parādība. No olras puses, sociālās inteliģences skaidrojums, ko autors izvērsis grāmatā, ir nekonsek- vents. — Red.

Pirmām kārtām te jāmin fakts, ka daudzi šaubās par savām cilvēku pazīšanas spējām. Viņi ir pārliecināti, ka mājdzīvniekiem piemīt smalkāka psiholoģiskā nojauta nekā viņiem pašiem, un tāpēc vairāk balstās uz dzīvnieku paustu vērtējumu nekā uz savējo.

— Šef, kāpēc jūs negribat pieņemt šo cilvēku par grāmatvedi? — sekretāre jautāja. — Jūs taču redzējāt, ka viņš rada ļoti labu iespaidu. Viņam ir teicamas atsauksmes, psihologa izdarītās pārbaudes rezultāti nevainojami.

Šefs tomēr šo kandidaturu noraidīja bez jebkādiem argumentiem.

īsto iemeslu zināja tikai viņa sieva: priekšnieks izturējās ar aizdomām pret ikvienu darba meklētāju, kuru viņa «galvenais psihologs» sagaidīja rūkdams un bozdamies. Šī vienīgā autoritāte, kuru viņš cilvēku pazīšanas sfērā atzina, bija viņa dogu šķirnes kuce Tīna.

Mūsdienās daudzi cilvēki, gluži tāpat kā šis priekšnieks, neuzticas savam paša vērtējumam par kādu svešu cilvēku un mēģina to aizstāt ar dzīvnieku orākulu. Kad meitas jaunais draugs pirmo reizi ir ieradies viesos, kad uz ielas ir satikta jaunā kaimiņiene, kad gribas pārbaudīt, vai pavirši pazīstamiem cilvēkiem var uzticēt savu vasarnīcu, vai arī kad rodas šaubas, vai jaunos darbabiedrus lūgt pie sevis viesos, — tādos gadījumos cilvēks arvien vēro vai nu savu suni: vai tas luncina asti vai arī nikni atglauž ausis, — vai arī kaķi: vai tas trinas svešajam gar kājām vai arī noskurinājies aizbēg no istabas «saindētās» atmosfēras.

Filmā «Zīme» nelabais staigā pa zemes virsu, iemiesojies krietna un glīta zēna tēlā. Visiem cilvēkiem šķiet, ka tas ir jauks bērns. Vienīgi dzīvnieki zooloģiskajā dārzā tūlīt sajūt viņam iekšā sēdošo velnu un sāk brēkt, plosīties un aurot. Vai tas ir patiesības vai arī iesīkstējušu aizspriedumu apliecinājums?

Gētes «Faustā» ir teikts: «Tu būsi kā dievs, ja zināsi, kas labs ir un kas Jauns.» Vai tiešām dzīvnieki būtu tik nemaldīgi, ja to astes luncināšanā izpaužas šķietami labāka cilvēku pazīšanas spēja nekā atzinumos, kas radušies psiholoģijas profesora galvā?

Lai atbildētu uz šo cilvēku attiecībās nenoliedzami svarīgo jautājumu, es gribētu tuvāk aplūkot divas parādības: pirmkārt, cilvēku žestu sīkākās nianses, kuras mēs neievērojam, bet pēc kurām dzīvnieki var izdarīt secinājumus, un, otrkārt, — personības starojumu, kas dzīvniekus nepārprotami ietekmē, bet dabaszinātniski ir pagrūti izskaidrojams. Un, beidzot, — vai šie signāli tiešām nemaldīgi liecina par labo un Jauno? Varbūt arī dzīvnieki var maldīties?

Te būtu vietā minēt slaveno piemēru, kā izturējusies profesora Konrādā Lorenča aitu šķirnes kuce Stasija. Kad vakaros mājās bija viesi, kuce gulēja istabas kaktā un ar ilgošanos gaidīja brīdi, kad viņi ies projām, jo tad tā tika laukā un varēja izskraidīties. Drīz etologs ievēroja, ka Stasija jau dažas minūtes pirms tam, kad viesi piecejas, lai dotos projām, manās uz durvju pusi.

Kā gan kuce var zināt, ka viesi grib iet projām? Vai tā saprot cilvēku valodu? Lai to pārbaudītu, Konrāds Lorencs kopā ar saviem paziņām izdarīja šādu eksperimentu: viesi izlikās, it kā gatavotos iet projām, — atsveicinājās, piecēlās, sniedza roku un gāja uz durvju pusi. Taču Stasija nelikās par to ne zinis un nenāca no sava kakta ārā. Acīmredzot kuce bija sapratusi, ka viesi tikai mānās un patiesībā grib vēl palikt.

Tātad pēc cilvēku runasveida kuce droši vien bija nopratusi vairāk nekā būtu uzzinājusi, ja saprastu vārdus. Tā bija rīkojusies kā īsta cilvēku pazinēja, kas sarunā vairāk pievērš uzmanību tam, kā tiek kaut kas sacīts, nevis tam, kas tiek sacīts.

Turklāt Stasija noteikti pazina Konrādu Lorenču ļoti labi un precīzi zināja, kādas pazīmes viņa izturēšanās veidā liecina, ka zinātnieks atkal grib ar to eksperimentēt un vērot, ko nu tā darīs, tāpēc kuce attiecīgi reaģēja, tas ir, nedarīja neko.

Suņi ir radīti dzīvošanai sabiedrībā. Tātad tiem jāprot saprasties. Ar «skaņu valodu» tie spēj paust tikai niknumu, prieku, ilgas, bailes, sāpes vai bēdas. Vairāk neko. Tāpēc daudz kas no tā, ko mēs, cilvēki, darām zināmu ar valodas palīdzību, tiem jānolasa pēc sava partnera visniecīgākajām žestu niansēm.

Sī spēja izprast mīmikas un žestu valodu mums, cilvēkiem, ir ļoti lielā mērā zudusi, kaut gan ne gluži. Sievietēm tā visumā piemīt vairāk nekā vīriešiem, zemniekiem vairāk nekā inteliģentiem.

Nekad neaizmirsīšu, kā es otrā pasaules kara beigu posmā gatavojos nošaut aitu suni, kas piederēja maniem draugiem — kādam precētam pārim. Bads toreiz bija tik katastrofāls, ka šie cilvēki nezināja citas izejas. Noslēpis pistoli bikšu kabatā, es iegāju viņu mājā un centos izturēties tāpat kā citās ciemošanās reizēs. Taču Haro (tā sauca suni) neskrēja vis man pretī kā parasti, bet, asti iemiedzis, palīda zem dīvāna. Kad es to pabikstīju, suns izšāvās laukā, ielēca klēpī savai saimniecei, kas sēdēja uz krēsla, un smilkstēja un kauca kā pieķēdēts. Es devos prom, savu uzdevumu nepaveicis. Pēc trim nedēļām saņēmu ziņu par šīs sievietes nāvi. Viņa bija nomirusi badā, jo savu niecīgo pārtikas devu bija dalījusi ar suni. Drīz pēc tam nobeidzās arī suns. Pēc kā tas bija no jautis, ka es gribu to nogalināt?

Vēl neizprotamāks šis jautājums kļūst, ja manu toreizējo piedzīvojumu salīdzina ar itāliešu suņu ķērāju darbu. Tie vis nav, kā kariķēti rāda filmās, pretīgi tipi, kas ar garu stieples cilpu rokā skrien pakaļ suņiem. Drīzāk gan tie ir visai sportiski un simpātiski cilvēki, kas pievelk suņus itin kā magnēts. Draudzīgs uzsvil- piens, jautrs knipja pasitiens, možs uzsauciens: «Vieni qui!» — un suns jau priecīgu, gaidpilnu skatienu skrien šurp un — caps! — ciet ir.

Šādus vīrus es dēvēju par demagogiem dzīvnieku vidū. Viņi ar savu rīcību panāk, ka gandrīz visi suņi iekrīt lamatās. Nekas tiem nevēstī par briesmām. Zvēru dresētājiem cirkā arī piemīt līdzīgs pievilkšanas spēks. Reizēm arī lopu kāvējiem.

Daudzi miesnieki, kuriem darbā jānokauj neskaitāmi dzīvnieki, vakarā mājās ir visdedzīgākie dzīvnieku mīļotāji, kādus vien var iedomāties. Veterinārārsti stāsta, ka dažs labs šāds spēcīgs vīrs krīt ģībonī, ja viņam jānoskatās, kā ārsts viņa sunītim izdara vitamīnu injekciju. Arī dzīvnieki šiem cilvēkiem ļoti pie-1 ķeras, un, kā liekas, tiem nav ne vismazākās nojausmas, ko viņu saimnieks diendienā nodara neskaitāmiem citiem dzīvniekiem.

Problēmas atrisinājumam var piekļūt tuvāk, ja necenšamies izdarīt izplūdušu vispārinājumu, bet aplūkojam tikai divu — cilvēka un suņa savstarpējās attiecības. No cilvēku viedokļa varētu teikt: kāda daļa sunim gar to, ko viņa saimnieks dara ar citiem dzīvniekiem, galvenais, ka viņš ir suņa draugs!

Kā šāda draudzība tiek nodibināta, tas arī neatbilst nekādiem loģikas un prāta apsvērumiem. Vislabāk to ir aprakstījusi amerikāniete Loisa Krislere — dzīvnieku filmētāja, kas Kanādas ziemeļos izaudzējusi vilkus, lai ar tiem kopā dzīvotu meža biezoknī.

Kad vilks Trigers jau bija pieaudzis, tas no šīs drosmīgās sievietes gan pieņēma barību, taču vispār izturējās nepieejami un reizēm pauda valdonīgu iecietību. Naktīs Trigers gulēja blakus savas saimnieces gultai blokmājā. Reiz vakarā pirms aizmigšanas Loisa Krislere nolaida roku pār gultas malu, tā ka aizskāra vilka kažoku. Trigers brīdinoši ierūcās. Loisa Krislere, kā perasti, sajuta bailes.

«Taču šoreiz,» viņa stāsta, «es ar visu maigumu, kāds manī bija pret šo dzīvnieku, atstāju roku tam uz kažoka. Es jutu spēcīgi strāvojam mīlestību, kas plūda viņam pretī kā stīgas vibrācijas. Ar visu savu būtību es izjutu viņu kā mežonīgu, brīvu radījumu. Trigers ar garāmslīdošu skatienu uz mirkli ielūkojās man acīs. Viņa niknā rūkšana apklusa. No šā brīža viņš nekad vairs neizturējās noraidoši pret mani.

Bet kas gan sevišķs bija atgadījies? Tikai tas, ka vilks bija ieskatījies manās acīs! Tas notika nemanāmi un ātri. Mežonīgā zvēra uztvere nemaldīgās «inteliģences» (būtībā — emocionāli piesātinātās zooloģiski jutekliskās intuīcijas. — lieci.) ietekmē ir zibenīga; es brīnos tikai par vienu: kā gan man gluži nejauši varēja ienākt prātā, ka ša jās dziļdziļajās" dzīlēs pastāv iespēja dalīties izjūtās! Tā ir saprašanās visaugstākā citadele: acis pauž patiesākās jūtas, un mežonīgs zvērs tās spēj uztvert.»

Sie piemēri ļauj izdarīt būtiski svarīgu secinājumu: ka dzīvniekos reizēm it kā pamostas sestais prāts — ar racionālām spējām nekādi nesaistāma nojausma par to, kam ir lemts notikt. Taču gluži tāpat tie ļauj sevi visai muļķīgi piemānīt un iekrīt tieši to «demagoģisko» tipu izliktajās cilpās, kuriem jau no paša sākuma ir bijis nodoms tos nogalināt.

Tātad uz dzīvnieku spējām pazīt cilvēkus nevar paļauties. Tas vispirms būtu jāievēro tiem, kuri par svešu cilvēku, kas piezvanījis pie viņu durvīm, spriež pēc gaužām primitīva «testa» — sava suņa rejām.

Tipiska aina: cilvēks zvana pie durvīm. Suns kā dzelts pielec kājās un skrien pa priekšnamu, tik nikni riedams, it kā būtu gatavs saplosīt vērsi. Kundzīte uzsvērti lēnām velkas nopakaļ, atver durvis un vispirms uzsauc sunim: «Esi mierīgs!» Un tikai tad vēršas pie atnācēja: «Ko jūs vēlaties?» Taču jau pirmo svešinieka teikumu pavada suņa rejas. Katrs nākamais apklusināšanas uzsauciens apvalda šo minicerberu tikai uz acumirkli vai arī paliek pavisam neievērots.

Vai pēc tā var secināt, ka suns atnācējā ir samanījis ļaunu cilvēku un brīdina no viņa savu saimnieci? Kas tā domā, tas slikti pazīst dzīvniekus un cilvēkus.

Suņa niknā riešana sniedz psiholoģisku izziņu vienīgi par pašu saimnieci — ka viņa savā agresivitātē pati labprāt gribētu noriet jebkuru svešinieku, kas nostājies pie durvīm. Taču, cenzdamās tēlot smalku cilvēku, viņa to atļauj darīt sunim. Savukārt suns saimnieci pazīst pārāk labi, lai nesaprastu, ka viņa gan sauc: «Esi beidzot mierīgs!», «Ej kaktā!», «Vai tu klausīsi vai ne?», bet patiesībā ar labpatiku vēro, kā svešais, tik nikni noriets, nespēj pat sakarīgi pabeigt teikumu.

Sajā gadījumā suņa riešana var liecināt tikai par suņa saimnieci, bet neko par svešo atnācēju.

Kādai jābūt personībai, kas dzīvniekiem uzreiz iedveš uzticību? Minēšu vienu piemēru.

Pirms kara manas sievas vecāku lauku mājās par sargu bija melns aitu suns Arno. Apkārtnē tuvu un tālu visi zināja, cik tas ir nepiekukuļojams un nikns, tāpēc daudzus gadus neviens laupītājs neiedrošinājās saimniecības plašajā teritorijā rādīties.

Kādu dienu ieradās jauna saimniecības pārzine — stingra dāma, kam bija rupji, valdonīgi vaibsti, izspiedušās acis (Bazedo- va slimības sekas) un skarba balss; viņas izturēšanās liecināja, ka pretimrunāšanu viņa necieš. No pievilcīga daiļuma viņā nebija ne vēsts. Taču suns viņas priekšā jau pirmajā acumirklī kļuva kluss un rāms. Tas klausīja viņai uz katru knipja pāsitienu un nolasīja no acīm ikvienu vēlēšanos.

Vai uzticamais mājas sargs aiz šās sievietes nesimpātiskās ārienes bija samanījis labu sirdi? Mana sievasmāte tā domāja — un tika apzagta, apmelota un krāpta vienā gabalā.

Cilvēkā, kam dzīvnieki akli paklausa, iespējams, ir jābūt kaut kam no vilku barveža, paviānu vadoņa un lauvu karaja — kaut kam kundziskam un reizē velnišķīgam, kaut kam tādam, kas viņu padara it kā par «pasaules centru», — viņam ir jābūt egocentris- kam un apveltītam ar vadītāja spējām, kas iedveš pārliecību, ka sekošana viņam ir gan izdevīga, taču prasa arī uzupurēšanos.

Un ir gluži likumsakarīgi, ka līdzīgi raksturi var konkrētos apstākļos atrast sev sekotājus arī cilvēku vidū. Vai viņi šo piesaistīšanas spēju izmantos kolektīva labā vai arī egoistiskiem nolūkiem, vai viņi ir īsti dzīvnieku draugi kā Loisa Krislere vai arī suņu ķērāji — to nekad nevar iepriekš nojaust. Tomēr no tā ir atkarīgs — būt vai nebūt.

Mēs, cilvēki, parasti nemaz nemanām, cik ļoti mēs citu indivīdu vērtēšanā, kas balstīta uz tīri emocionālu izjūtu-, līdzināmies dzīvniekiem. Šai sakarā par piemēru var minēt bieži praktizēto kolektīvā jaunpienākušā locekļa vērtēšanu pēc pirmā acu uzmetiena.

«Pirmais iespaids ir noteicošais!» — šis visai apšaubāmais pieņēmums, kas bieži nosaka cilvēku attieksmi pret citiem, pērtiķu vidū ir kļuvis par normu. Kad miroņgalvas pērtiķis nonāk svešu sugasbrāļu vidē, parasti jau tūlīt no pirmā skatiena rodas draudzība, naids vai vienaldzība. Vieni uzreiz jūt savstarpējas simpātijas, citi nespēj kontaktēties nekad.

Man gan šķiet, ka vienā ziņā pērtiķiem piemīt lielāka «sociālā inteliģence» (šai gadījumā — kopdzīves spēja. — Red.) nekā cilvēkiem, proti — pirmā naidīgā sadursme nebūt nenozīmē, ka tai sekos nemitīga ēšanās. Divi naidīgi noskaņoti pērtiķi nebūt nevajā un neterorizē viens otru. Par antipātijām liecina vienīgi nevēlēšanās kontaktēties. Tie viens no otra izvairās. Tā ir visai vienkārša un svētīga izturēšanās forma, kas palīdz novērst biežu plūkšanos.

Psihologi labi zina, cik briesmīgi var maldīties, novērtējot cilvēkus pēc pirmā acumirkļa iespaida, tas ir, rīkojoties atbilstoši dzīvnieku pasaulē izplatītam ieradumam, kuru esam pārņēmuši. Cik bieži aiz neizskatīgas ārienes slēpjas cēls raksturs, un cik bieži izrādās, ka apburoši smaidošs dendijs patiesībā ir bijis nicināms nelietis.

Nē! Pirmais iespaids nekādā ziņā nav noteicošais! Taču pretēji visiem prāta apsvērumiem tas visspilgtāk turas atmiņā. Tā ir psiholoģiskā bāze visiem aizspriedumiem, kuri nodara milzīgu ļaunumu cilvēku attiecībām.

Kad gribam izdibināt, kāpēc mums viens cilvēks no pirmā acu uzmetiena licies visai patīkams, bet cits — nesimpātisks, kļūstam nedroši, samulstam un brīnāmies paši pār sevi, ka tikai tagad jāpamato tas, kas — loģiski — būtu bijis jānoskaidro pirms sprieduma pasludināšanas. Sekundārais «pamatojums» lielākoties ir aiz matiem pievilkts.

Paļaušanās uz pirmo iespaidu ir absolūti nesaprātīga rīcība un var būt izskaidrojama tikai no dzīvnieku psiholoģijas viedokļa. Paši neapzinādamies, mēs reaģējam uz mīmiskiem signāliem, kurus mūsu jaunais partneris raida tikpat instinktīvi, arī neko par tiem nezinādams. No šādām neapzinātām izpausmēm ir ļoti daudz kas atkarīgs citādi tik saprātīgā Homo sapiens sadzīvē.

Diemžēl tikai pēdējā laikā zinātne ir sākusi kaut cik izgaismot šo cilvēku sociālās izturēšanās novadu, kas vēl lielā mērā grimst nezināšanas tumsā. Ja, piemēram, acu zīlītes kādā attēlā ar tušu iekrāso platākas, tad pietiek ar šo mazo pārmaiņu, lai seja izstarotu vairāk sirds siltuma, raudzītos pretī ar lielākām simpātijām un atklātību, turpretī šaurākas zīlītes padara skatienu asu, aukstu un noraidošu.

Profesors Ekhards H. Hess, kas pēc tautības ir vācietis un strādā ASV, Čikāgas universitātē, ir izpētījis, kāpēc tas tā ir. Ikvienam ir zināms, ka spilgtākā gaismā acu zīlītes sašaurinās, bet tumsā — stipri paplašinās. Taču tas vēl nav viss.

Arī tīri dvēseliskas norises gluži neatkarīgi no gaismas maina acu zīlīšu lielumu. Prieks, cerības, atsaucība tās paplašina, bet bailes, dusmas, noraidījums — sašaurina. To vienmēr var labi novērot, ilgāku laiku raugoties savam sarunu biedram acīs un pārmaiņus runājot gan par patīkamām, gan nepatīkamām lietām.

Tas notiek pilnīgi neapzināti: vienā sarunas partnerī darbojas zīlīšu atveres plašums kā raidītājs, kas signalizē par atsaucību vai noraidījumu, un otrā partnerī — uztvērējs, kas pēkšņi kādā brīdi gluži kā «iekšēja balss» saka: «Es skaidri jūtu, ka viņam nepatīku.»

Cilvēks var maskēties ar laipnu smaidu, gribēdams tādējādi radīt labu iespaidu. Taču viņa sarunas biedra iekšējā balss tik un tā vēstī: «Man ir tāda sajūta, ka šis smaids nav īsts. Kaut kas te nesaskan.» Un tas ir pilnīgi pareizi, kaut gan cēloni cilvēks nezina.

Izturēšanās pētnieki šo nepatīkamo norisi dēvē par «instinktīvu attieksmes pārraidīšanu»: partnerim, kas klausās kaut ko nepatīkamu, rodas noraidoša attieksme. Viņam pašam neapzinoties, tas kļūst manāms pēc acu zīlīšu sašaurināšanās. Stāstītājs arī pilnīgi neapzināti to uztver un jūt, ka klausītājam radusies noraidoša nostāja. Prātam šajā procesā nav nekādas nozīmes, vienīgi sajūtām. Tā ir instinktīva neapzinātu sejas izteiksmes nianšu uztveršana.

Instinkti bieži darbojas ar somnambulisku (mēnessērdzīgu) noteiktību. Taču pēc dzīvnieku pasaulē izdarītiem novērojumiem mums ir it labi zināms, ka, klausot instinktiem, viegli var iekrist lamatās. Tās ir lielākās briesmas. Un šādas maldinošas lamatas var būt arī acu zīlīšu valodā.

Neko nezinādamas par psiholoģiskajām likumībām, dažas jaunas dāmas lieto beladonnas acu pilienus. Nasaukums Belladonna nozīmē — «daiļā dāma». Dāmas, gribēdamas izskatīties skaistas un redzēdamas, ka ar šo pilienu palīdzību var pastiprināt savu pievilcību, tic to burvju spēkam gluži tāpat kā leģendārajam mīlas dzērienam. Patiesībā beladonnas pilieni tikai paplašina acu zīlītes un tās gluži neapzināti katram partnerim signalizē par atsaucību, kaut gan patiesībā šī atsaucība tik liela nemaz nav. Taču pielūdzējs akli notic maldam.

Nemaz jau nerunājot par to, ka tādējādi tiek viltota vaibstu spēle, šādu zāļu lietošana turklāt ir arī bīstama, it īpaši autobraucējām. Acis vairs nevar aizsargāties pret apžilbinājumu un zaudē redzes asumu. Mīlestība šeit vārda vistiešākajā nozīmē aizmiglo skatienu.

Var teikt arī tā: kad jums, stājoties darbā, dokumentiem jāpievieno sava fotogrāfija, nekad nefotografējieties spilgtā prožektoru gaismā. Jūsu šauro acu zīlīšu radītais durstīgais skatiens direktorā modinās neapzinātas antipātijas, lai cik rūpīgi būtu veidota jūsu frizūra.

Ietiecoties neapzinātās komunikācijas jomā, mēs gūstam, no vienas pusēs, priekšstatu par to, kā, piemēram, suņi reaģē uz tikko jaušamiem, neapzinātiem sava saimnieka signāliem, un, no otras puses, mums kjūst skaidrs, cik ārkārtīgi lielā mērā arī mēs, cilvēki, vēl atrodamies stihiski, zemapziņā radušos iespaidu varā.

Tāpat nav jābrīnās, ka pastāv vairāki šādi mīmiski signāli, kas rodas neapzināti, piemēram, tā saucamais uzacu sveiciens, kuru atklājis profesors Irenēuss Eibls-Eibesfelts un kurš izpaužas šādi: ja pēkšņi, priecīgi pārsteigti, satiekas divi cilvēki, kas spontāni jūt savstarpējas simpātijas, tad viņu sejās tipiskā secībā parādās šādi mīmiski signāli: skatienu kontakts — smaids — strauja uzacu pacelšana un nolaišana, kas notiek sekundes sestdajā, vienlaicīgi galvu viegli pacejot un tad ātri noliecot.

Arī Šī vaibstu spēle, ja tā ir īsta, notiek neapzināti. Ar to abi partneri pauž savas simpātijas. Viņu starpā jau bez vārdiem ir radusies draudzīga saskaņa. Tas, kurš ar acīm ir «sveicinājis» pirmais, gan neapzināti gaida tādu pašu atbildi. Ja tā neseko, tad viņa reakcija ir atturīga, pat vēsa.

Pretstatā acu zīlīšu signālam uzacu sveicienā ir elementi, kas var būt arī gribas vadīti, tāpat kā tas ir ar smaidu. Katrs bērns jau zina, ka ar smaidu var gūt atsaucību. Taču, ja smaida māksloti, ja smaidu uzliek kā masku un «slazdu», tad nenotiek ātrā uzacu pacelšana un nolaišana. Un otrs cilvēks tūlīt kļūst piesardzīgs: «Uzmanību! Šajā snfeidā ir kaut kas neīsts!»

Taču cilvēks, kura vaibstu spēle ir neīsta, var apgūt arī uzacu sveicienu. Tas tomēr nav tik vienkārši izdarāms. Parasti šis žests tiek pārspīlēts. Tad tas kļūst uzmācīgs vai komisks un rada pretēju reakciju. Tik ārkārtīgi smalkas ir šī laipnības izraisītāja žesta nianses.

Mums ir pazīstams arī cits šā žesta variants. Ja augstu stāvoša persona satiek kādu zemākstāvošu, piemēram, jaunieti, pret kuru tai ir labvēlīga attieksme, tad tā pasmaida gandrīz nemanāmi un arī uzacis tikai viegli parauc uz augšu. Pēc tam tā uzsvērti lēnām, paužot augstprātīgu laipnību, nolaiž acu plakstiņus, tā ka tie gandrīz aizsedz acis. Jaunietis tūlīt jūt uzticības pilnu kontaktu, taču apzinās, ka viņam jāizturas godbijīgi.

Līdzās šiem žestiem, ar kuriem tiek ietekmēti citi cilvēki, pastāv vēl daudzi nemainīgi simpātiju signāli. Pie tiem pieder sejas, galvas un ķermeņa forma, kas izraisa simpātijas tikai ar savu anatomiski fizioloģisko veidu. No vienas puses, šim faktam ir sava dziļāka jēga; no otras puses, tas var izraisīt arī pilnīgi nesaprātīgu attieksmi.

Gan cilvēku, gan dzīvnieku vidū šādi simpātiju signāli piemīt galvenokārt mazuļiem.

Gaišdzelteni brūngano paviānu mazuļiem ir brūngani melna vilna. Sajā tumšajā bērnības ietērpā tie redzami atšķiras no sava bara pieaugušajiem locekļiem, kuriem aizsardzība vairs nav vajadzīga. Kamēr mazuļu kažoks ir tumšs, tiem lielajā kopībā tiek ļauta brīva vaļa. Tie nesodīti var atļauties daudz ko tādu, par ko vēlāk, pusaudžu vecumā, nākas sūri ciest, piemēram, tie var solīda vecuma «tanti» raustīt aiz astes, var rāpties spēcīgam cīkstonim uz galvas, rādīt grimases bara vadonim.

Tas viss bērnības ietērpā skraidošajam mazulim tiek atļauts nevis tāpēc, ka pieaugušie paviāni saprātīgi domātu: «Ar mazuli jāapietas uzmanīgi! Viņš ir tik kusls. Mūsu bars taču nevar palikt bez pēcnācējiem.» Nē, līdz šādām atziņām paviānu «inteliģence» nesniedzas. Ja mēs tiem piedēvētu tādas spējas, tad nepieļaujamā kārtā nostādītu tos līdzās cilvēkam.

Nevis uz nepamatotu pacelšanu līdz cilvēka līmenim, bet uz faktiem ir balstīts atzinums, ka pieaugušajiem paviāniem melnie, pinkainie mazuli šķiet bezgala jauki un mīļi, tāpēc tie gluži instinktīvi nespēj vērsties pret viņiem ar bardzību, bet mīl viņus līdz savas mērkaķa sirds dziļumiem.

Tāpēc arī pieaugušajiem paviāniem ir gaišs kažoks, bet to mazuļiem — tumšs; turpretī tumšie Ziemeļāfrikas makaki nēsā pie savām krūtīm spilgti dzeltenus mazuļus. Šimpanžu mazuļiem savukārt par brīdinājuma signālu, kas vēstī: «Saudzē mani, es esmu bērns,» — kalpo pavisam maza atšķirības zīme: sniegbalta astīte, kura rotā dibentiņu, kas reizēm pazemīgi tiek stiepts ļjretī uzbrucējam.

Šī tā saucamā mazuļu shēma, ko atklājis profesors Konrāds Lorencs, izraisa pievilcības instinktu, liek instinktīvi atzīt kaut ko par pievilcīgu. Šo instinktu nekādā ziņā nedrīkst sajaukt, kā tas diemžēl bieži notiek, ar mātišķo kopšanas reakciju. Mātes mīlestību dzīvniekos modina pavisam citi procesi.

Mazuļu "shēma, kura instinktīvi izraisa laipnu attieksmi, ir kā stiprs sargeņģelis, kas gādā, lai pieaugušie dzīvnieki sava bara mazuļus nemocītu, nepiekautu vai pat nenonāvētu.

Mēs, cilvēki, pazīstam šo reakciju ārkārtīgi labi. Ieraudzījuši sava paziņas pusgadu veco zīdaini, mēs tūlīt sajūsmā iesaucamies: «Cik jauks bērns!» Ja kāds lūdz, lai paskaidro precīzāk, kas tad bērnā īsti ir tik jauks, tad atbilde parasti ir tāda: «Paskatieties, kāda viņam brīnišķīga, apaļa galviņa, actiņas kā podziņas, kādi cirtaini matiņi, strups deguntiņš un apaļi vaidziņi!» Tas gan nav nekāds pievilcības pierādījums, bet tas ir precīzs to fizisko pazīmju uzskaitījums, kuras spēj rosināt mūsu pievilcības instinktu un līdz ar to panāk, ka mēs nespējam mazulim nodarīt neko ļaunu.

Salīdzinājumā ar īstu mātes mīlestību šai reakcijai: «Cik pievilcīgs!» — tomēr ir visai nestabils pamats. Mātes mīlestība spēj pārbīdīt kalnus un cīnīties ar nelabo, tā pastāv mūžīgi. Bērnam tā ir kā stipra klints naidīgās dzīves viļņos. Turpretī jūsmai par jaukumu ir īss mūžs. To ātri vien noplacina pieradums.

Kas savu bērnu kaut tikai uz nepilnu nedēļu nodevis paziņu vai radinieku gādībā, tas to zina: sākumā jūsmīga sagaidīšana, mīlināšanās ar bērnu un bučiņu došana, bet beigās — gaušanās par «diezgan slikti audzinātā bērna» palaidnībām. Bērna kopšanā un uzraudzīšanā ir bijis jāiegulda darbs, un jau šis samērā nelielais apgrūtinājums ir stipri mazinājis pievilcības reakciju.

Ka mūsu pievilcības izjūta balstās uz instinktu, to pierāda fakts, ka mēs reizēm iekrītam pievilcīguma lamatās. Mazs trusītis, kaķītis, lieldienu cālītis, lempīgs, pinkains kucēninš, mazs ponijs, maza stirniņa mūsos rada spēju sajūsmu, un tā ir nevis kāda bioloģiska mērķa izraisīta kā attieksmē pret cilvēku bērniem, bet tās cēlonis ir dzīvnieku mazuļiem piemītošās fiziskās īpašības; kuras rosina pievilcības instinktu un kuras tika aplūkotas, runājot par bērniem.

Šis konstatējums ir ļoti svarīgs tāpēc, ka pievilcības reakcija visai bieži tiek jaukta ar dzīvnieku mīlestību un var izraisīt vēlēšanos iegādāties kādu mājdzīvnieku.

No pirmā acu uzmetiena cilvēkam ļoti iepatīkas jocīgs suņuks vai mīlīgs kaķītis. Viņš grib to sev iegūt. Bet, kad dzīvnieka dēļ mājās rodas netīrība, kad vajadzētu nodoties tā pareizai audzināšanai, ziedot daudz laika rotaļām un pastaigām, kad jāpērk barība un jāmaksā veterinārārstam, — cik ātri tad izgāist šī psei- domīlestība, cik cietsirdīgi mājdzīvnieks tiek pārdots tālāk, nogādāts dzīvnieku patversmē, kur tas parasti tiek noindēts, vai vienkārši bez žēlastības padzīts.

Nē, cilvēki — tie, kas rīkojas vienīgi pēc pievilcības instinkta, nav patiesi dzīvnieku mīlētāji. Viņi tikai reaģē tāpat kā jebkurš, un tas notiek instinktīvi. īsts dzīvnieku draugs izjūt pret dzīvo radību to, ko zināmā mērā var pielīdzināt mātes mīlestībai pret bērnu, viņš nododas sava mīluļa kopšanai ar prieku, nežēlodams laika un pūļu, gluži tāpat kā mātes mīlestība neizgaist līdz ar pirmo netīro autiņu mazgāšanu.

Svarīgi, lai katrs, kas vēlas iegādāties kādu dzīvnieku, pārbaudītu sevi pēc šiem īstas un neīstas dzīvnieku mīlestības kritērijiem un padomātu, vai bezpalīdzīgais dzīvnieks, kas sākumā šķitis tik mīļš, vēlāk ar vieglu roku netiks pamests un nolemts mokpilnai eksistencei.

Arī šajā gadījumā cilvēks var pierādīt, vai viņš ar savu prātu spēj pacelties pāri gluži neapzinātai ierosmei, ko radījusi starp- smadzeņu darbība, un aizsniegt īstu cilvēcību.

Ievērību pelna tas, ka pieaugušie dzīvnieki daudzos gadījumos attiecībā uz saviem mazuļiem reaģē uz pavisam citādām mazuļu shēmām nekā cilvēki. Gepardiem mazuļu shēma izpaužas pinkainajās skausta un muguras krēpēs, daudziem ligzdotājiem putniem — tikai krāsu rakstā,- kas redzams atvērtā knābja iekšpusē, savvaļas trušiem — ķermeņa smakā, kuru spēj saost vienīgi su- gasbrāļi, bet lapsas un caunas ne.

Tītarmātītēm mazuļu shēma izpaužas tikai akustiski. Ja mazam tītarēnam aizlipina ciet knābīti, tā ka tas vairs nevar čiepstēt, vai arī tītarmātei aizbāž ausis, tad tā savu mazuli, kas acīmredzot tagad šķiet mīlīgs un jauks vairs tikai mums, cilvēkiem, tūlīt nogalina. Ja pēc tam tītarmātei pietuvina zebiekstes — tītaru ienaidnieces izbāzni, no kura iekšpuses atskan minimagnetofonā ierakstīti tītarēna čiepsti, tītarmāte šo monstru mīļu prātu pieņem par bērnu. Tad nu redzat, cik absurda var būt mātītes rīcība, kas balstīta uz pievilcības instinktu!

Eksperimenti rāda, ka gandrīz visiem vīriešiem, kas vecāki par astoņpadsmit gadiem, un visām sieviešu dzimuma pārstāvēm, kas vecākas par divpadsmit gadiem (par šo vecumu jaunākiem cilvēkiem šī pievilcības izjūta vēl nav nobriedusi), labāk patīk nevis zīdaiņa attēls ar pareizu, normālu, dabisku galvas formu, bet gan ar nedabisku veidojumu, ja vien tajā sakoncentrētas pārspīlēti daudzas pazīmes, kas izraisa jaukuma instinktu. Šāds aptaujas rezultāts ir jo interesantāks tāpēc, ka nedabiskās galvas aprises ir tikai tādiem bērniem, kam ir ūdensgalva.

Izturēšanās pētnieki šādā gadījumā runā par «supernormālu izraisītāju». Te mēs sastopamies ar dabas likumu, kas dod priekšroku nedabiskajam!

Uz supernormālo instinktu izraisīšanu bāzējas būtiski dzīvnieku un cilvēka rīcības virzīšanas elementi. Šeit ir dzīvās radības Ahilleja papēdis, kas ievainojams ar mākslīgi pārveidotās vides bultu.

Tā kā tas ir ārkārtīgi svarīgi, lai novērstu nepareizu «sabiedrisko» izturēšanos, pastāstīšu vēlreiz par Nobela prēmijas laureāta Niko Tinbergena izdarītajiem izmēģinājumiem ar perējošiem žagattārtiņiem un sudrabkaijām; šo izmēģinājumu rezultāti visai šokējoši parāda, kā supernormālie instinktu izraisītāji uzvar dabiskos signālus «salīdzināšanas cīniņā». Ja putnam perēšanas laikā iznīcina zemē izkārpīto ligzdu, nolīdzinot ligzdas iedobi, un tai pašā vietā mākslīgi ierīko divas ligzdas, no kurām vienā ieliek šā putna īstās olas, bet otrā — mākslīgas olas, kuras laiku pa laikam apmaina ar citām dažāda lieluma olām, tad notiek kaut kas pilnīgi neticams.

Zagattārtiņiem un sudrabkaijām visvairāk patika milzīga mākslīgā ola, kas sašniedza strausa olas lielumu un bija nokrāsota spilgti gaišzilā krāsā ar melniem lāsumiem. Putns krampjaini centās uzsēsties uz šā olas monstra un perēt, taču vienmēr pa vienu vai otru pusi noslīdēja zemē. Tā tas turpinājās, kamēr vien milzu ola tur atradās. Par paša izdētajām olām, kas gulēja turpat acu priekšā, putns nelikās ne zinis.

Supernormālās instinkta izraisīšanas fenomenā (tikai daļēji, turklāt konkrētu sociālu faktoru pastarpinājumā. — Red.) sakņojas erotiskā pavedināšana, demagoģiska aģitācija un propaganda, laulību afēras, pūļa acu aizmiglošana ar tukšām runām.

Iegūtās zināšanas dod mums rokās asu ieroci, ar kuru varam aizsargāties pret vardarbīgu mūsu zemapziņas iespaidošanu.

Kādu efektu attiecībā uz kaiju panāk milzu ola, tādu pašu efektu plašā sapulcē var radīt tukšs orators. 1976. gadā amerikāņu psiholoģijas profesors Kebots L. Džefijs ar plašiem pētījumiem pierādīja, ka runātāja karjeru veicina viņa runu kvantitāte, nevis kvalitāte. Zinātnieks konstatēja, ka studentes par diskusiju grupu vadītājām daudz biežāk ievēlēja tās savas biedrenes, kas runā daudz, kaut arī melš visādas blēņas, nevis tās, kas izsakās retāk un īsāk, toties korekti un saturīgi.

Šī pati bezjēdzīgā attieksme izpaužas arī vērtējumos, ko daudzi skolotāji dod par skolēnu mutvārdu atbildēm. Tādu, kas bieži piesakās atbildēt, gari un plaši stāsta, lietodams tukšas frāzes, bet gluži aplamības nerunā, daudzi mācību spēki (laimīgā kārtā ne visi!) vērtē augstāk nekā tādu skolēnu, kas domā patstāvīgi, bet kam nav tik veikla mēle.

Te mēs pilnīgi saskatām sociālās inteliģences fenomena Ja- nusa [43] seju.

Kas tad ir sociālā inteliģencei

Šās grāmatas daļā «Izdzīvošanas likums un «sabiedriskā» izturēšanās» lielākoties aprakstīti dažādi «sabiedriskās» izturēšanās piemēri, kas parāda ļoti atšķirīgas «sociālās inteliģences» pakāpes.

Zemākajā pakāpē ierindojamas kukaiņu saimes un pundursami. To kopdzīvē gan vērojamas pārsteidzošas parādības, taču visumā te dzīve balstās uz automātisku, instinktīvu rīcību, ko vada smaku komplekss. Dzīvniekiem te atliek tikai apgūt pie sava bara piederīgo sugasbrāļu smakas.

Interesanti, ka «sabiedriskā» izturēšanās — draudzība ar savas kopības locekļiem, savstarpēja palīdzība un sadarbība — šo dzīvnieku eksistencē ir tik nepieciešama, ka daba šiem radījumiem, kuri ar smadzenēm ir apveltīti visai skopi, it kā par prāta aizstājēju dzīves ceļā ir devusi līdzi bara instinktus, kas kopības labā iegrožo «egoismu» un agresivitāti.

Nedrīkst aizmirst, ka visas kopībā dzīvojošās būtnes, kuru izturēšanās pēkšņi kļūst karojoši individuālistiska, rīt pazudīs no zemes virsas. Tas attiecas kā uz skudrām, tā arī uz cilvēkiem.

Augstākā «sociālās inteliģences» pakāpē atrodas pērtiķi un suņi. Šo dzīvnieku atsevišķie indivīdi jau spēj smadzeņu atmiņas centros uzkrāt daudzas pieredzes bagātības, kas radušās viņu kopdzīvē, un praktiski izvērtēt tās vēlāk, kad rodas vajadzība. Pieredze dara viņus izdzīvotspējīgākus. Pērtiķu komplicētā «sabiedriskā iekārta» un viņu rafinētā darbošanās tajā ir ievērības vērta.

Un tomēr mēs nevaram atbrīvoties no nomācošas sajūtas. Mēs gan godbijīgi apbrīnojam «taisnīgumu», kas valda barības sadalē, un saticības smaržu informatīvo precizitāti, taču iepazīšanās ar paviānu «progresīvo» «sabiedrisko» izturēšanos visai nežēlīgi sagrāva mūsu ilūzijas, jo atklājās daudz kas tāds, kas zināmos apstākļos novērojams arī cilvēku sadzīvē. Ja runājam par pērtiķiem, mēs par šīm parādībām smejamies, bet, par cilvēkiem runājot, izsakām nožēlu.

Salīdzinājumā ar skudru un pundursamu attīstības fāzi pērtiķu «sabiedriskās» attīstības pakāpē, no vienas puses, neapšaubāmi ir redzams psihisks progress, taču, no otras puses, te parādās tāds faktors, kuru mēs cilvēku sabiedrībā pieskaitām pie trūkumiem un atzīstam par kaitīgu.

Uz sociālās inteliģences kāpņu augstākā pakāpiena varētu nostāties cilvēks, ja vien viņš būtu spējīgs atzīt, ka visa viņa absolūti bezjēdzīgā, asociāli ievirzītā sociālā izturēšanās, kas mūs patlaban ved arvien tuvāk bezdibenim, ir mantota no pērtiķiem. Vienīgi respektējot šādu atziņu, mums ir iespējams izkļūt no primitīvās sociālās pakāpes un garīgi attīstīties.1[1] Autors nopamatoti pasludina cilvēku par bezjēdzīgas asociālas izturēšanās vaininieku, kas līdztekus esot arī no pērtiķiem mantotās arhaiskās, pret kopību vērstās karojoši individuālistiskās dziņas upuris. Atteikšanās no sabiedrisko attiecību sistēmas progresīvas pārkārtošanas, ieteikumi aizstāt to ar cilvēka «Jaunās dabas» savaldīšanu vienmēr ir bijis ērts ideoloģisks līdzeklis apspiesto šķiru faktiskai samierināšanai ar valdošo netaisnību. — Red.

Tas ir svarīgākais cilvēka izdzīvošanas likuma faktors gan tagad, gan nākotnē.

«Sociālā inteliģence» (šeit: indivīdu spēja adaptēties, iedzīvoties kopībā. — Red.) kvalitatīvi atšķiras no inteliģences jēdziena, ko apgūst skolā. Ir tādi cilvēki, kas neprot saskaitīt, cik ir divi plus divi. Taču sava ciema iedzīvotāju vidū viņi ir tik zemnieciski viltīgi un slīpēti, ka nereti kļūst pat par birģermeistariem. Tas ir tipisks gadījums, kad augsta sociālā inteliģence pastāv gandrīz bez jebkādas teorētiskās inteliģences. Pretstats tam ir profesors, kas dzīvo savā institūtā, atrāvies no sabiedrības, jo neprot kontaktēties ar citiem cilvēkiem, tātad šajā ziņā ir īsts muļķis.

Vislielākā kļūda ir iedomāties, ka tas, kas ir gudrs kādā vienā jomā, tāds ir arī citās.

Lai to apliecina īss pārskats par dzīvnieku spējām.

Dzīvniekiem visvienkāršākais mācīšanās process ir tā saucamā atdarināšana. Tā parasti notiek zibens ātrumā, instinktīvi, un tai nav vajadzīga nekāda psihiska piepūle. To sauc arī par «neinteliģento mācīšanos».

Evolūcijas ziņā vecākā dzīvnieku «inteliģence» ir ienaidnieka — «laupīšanas inteliģence» [44] , tas ir, spēja iemācīties paņēmienus, kā izvairīties no ienaidniekiem un tomēr iegūt laupījumu.[1] Mēģinot iestāties par dabiskumu cilvēku attiecībās, autors pārāk samākslo dzīvnieku filoģenēzē un ontoģenēzē izveidojušās spējas; izturēšanās veidus, sakaru un attiecību sistēmas. Kritiski domājošs lasītājs sapratīs autora ekspluatēto jēdzienu «laupīšanas inteliģence», «dzīvnieku sociālo kontaktu inteliģence» un it kā augstākajiem dzīvniekiem piemītošās «teorētiskās jeb .abstraktās inteliģences» nezlnātniskumu. — Red.

Daudziem dzīvniekiem šī spēja vēl mājo instinktu sfērā, bet citi prot mācīties arī no pieredzes.

Nākamā pakāpe ir «sociālā inteliģence». Dzīvniekiem vien- patņiem tās pilnīgi trūkst, jo vienīgie kopīgie kontakti tiem rodas pārošanās reizē un mazuļu kopšanā un šos kontaktus virza instinkti. Taču «sociālā inteliģence» ir attīstījusies no instinktīvās izturēšanās, mazuļus kopjot. Vienīgi tā padarīja iespējamu lielāku dzīvnieku kopību izveidošanos no sākotnējās vecāku un bērnu grupas.

No «sociālās inteliģences» savukārt attīstījās tā saucamā «teorētiskā jeb abstraktā inteliģence» (lasi: sapratniskās domāšanas elementi augstāko dzīvnieku psihē. — Red.), kuras pirmie iedīgļi dzīvnieku pasaulē visai maz samanāmi un galvenokārt parādās cilvēkpērtiķu vidū, toties gigantiskus apmērus tā ir sasniegusi cilvēku sabiedrībā.

Cik atšķirīgas ir inteliģences, tik atšķirīgi ir arī smadzeņu centri, kas tās rada.

Starpsmadzenēs ir «ieprogrammēti» visi instinktīvās izturēšanās modeļi. Starpsmadzenes nelielā apjomā spēj vadīt arī mācīšanās procesu. Tajās sakņojas Obo, proti, pērtiķu «so.ciālā inteliģence».

Lielāko zīdītāju starpsmadzenes pēc lieluma, formas un funkcijām gandrīz neatšķiras no cilvēka starpsmadzenēm. Tāpēc arī garīgās attīstības ziņā primitīvu cilvēku un zooloģiskā dārza paviānu sociālā izturēšanās ir tik pārsteidzoši līdzīga.

Cilvēkiem, kas savu māku rafinēti vērpt intrigas pret citiem uzskata par īstas inteliģences pazīmi un vispār tikai cilvēkiem piemītošu spēju, šeit ir īsti vietā pateikt, ka šāda garīgā dziņa nebūt nerodas lielajās smadzenēs.

Lielās smadzenes, kuru izmēri salīdzinājumā ar starpsmadzeņu izmēriem ir milzīgi un kuras šādās dimensijās ir vienīgi cilvēkam piemītošs orgāns, ir spējīgas kontrolēt instinktīvas darbības impulsus, kas spēcīgi laužas laukā no starpsmadzeņu zemapziņas sfēras. Šī kontrole tomēr nedrīkstētu kļūt tik stipra, ka tiktu apspiestas jūtas, kas sakņojas instinktos.

Ļaunums var būt divējāds: pirmais — ja tīrais intelekts nomāc visas jūtas, ja tas atzīst, ka var darīt visu, kas vien nāk prātā, un otrais — ja prāts ļauj jūtām neierobežotu vaļu. Pie šā otrā ļaunuma pieder arī savu, piemēram, prestiža uzturēšanas arhaisko dziņu sajaukšana ar inteliģenci.

Sociālās izturēšanās jomā mums ir jāprot ārkārtīgi pielāgoties apstākļiem. Ar to mēs varam tikt galā tikai tad, ja bāzējamies uz to, ko mums devusi daba, un harmoniski kontrolējam savu darbību, izmantojot lielo smadzeņu dotās priekšrocības.

Mūsu izdzīvošanas iespēja pastāv tikai šādā sintēzē.

20. nodaļa Pieklājības formas dzīvnieku pasaulē

Dzīvnieki ar to mazumiņu lielo smadzeņu, kas tiem ir dots, spēj zināmās robežās iegrožot arhaiskās (negatīvās. — Red.) dziņas.

Barveža izturēšanos primāri nosaka starpsmadzenes, un tai ir raksturīga rupjība, individuālisms, nerēķināšanās ar citiem. Taču, it īpaši, dzīvojot savvaļā, bieži rodas situācijas, kad šāda barveža izturēšanās var novest pie visa bara bojāejas. Šāda atziņa var likties pārsteidzoša, taču daudziem dzīvniekiem jautājums, vai tie izdzīvos vai ne, ir atkarīgs no pieklājīgas savstarpējās izturēšanās. Lai to paskaidrotu, pastāstīšu par savvaļas ēzeļiem.

Kad bija pienācis riesta laiks, zooloģiskā dārza direktors ielaida savvaļas ēzeļu tēviņu aplokā pie sešām ķēvēm, un tūlīt sākās dramatiski notikumi. «Kavalieris» gluži kā tīģeris metās virsū ķēvju harēmam. Viņš iebrāzās ķēvju bariņā, kas, bailēs drebēdams, bija iespiedies vienā stūrī, un ķēves pajuka uz visām pusēm. Trīs no tām mēģināja pārlēkt pāri žogam, taču palika karājamies priekškājās un gandrīz salauza kaulus.

Ērzelis trenkāja ķēves līdz pilnīgam pagurumam, spēra tā, ka jebkurši cilvēks uz vietas būtu notriekts gar zemi, un koda skaustā. Pastarpēm tas ar katru ķēvi izdarīja arī barbarisku pārošanos.

Var secināt, ka savvaļas ēzeļi pretstatā «pamuļķajiem, ietiepīgajiem un garlaicīgajiem» mājas ēzeļiem ir briesmīgākie izvarotāji dzīvnieku pasaulē.

Ka tā nav, to tikai 1977. gadā konstatēja Braunšveigas profesors Hanss Klingels.

Saule nežēlīgi dedzina Danakilas tuksnesi Etiopijas ziemeļaustrumos. Tā ir vienīgā vieta pasaulē, kur vēl tagad brīvā dabā dzīvo daži simti savvaļas ēzeļu. Sis, viens no viskailākajiem tuksnešiem, ir pilnīgi līdzens, pat bez smilšu kāpām. Šur tur redzams vienīgi kāds sakaltis krūms.

No rīta līdz ar pirmajiem saules stariem daži no «sakaltušajiem krūmiem» atdzīvojas. Izrādās, ka tie ir savvaļas ēzeļi. Iepriekšējā vakarā ēzeļu bars bija izklīdis. Katrs ēzelis pavada nakti vienatnē un apguļas tā, lai izskatītos pēc vientuļa krūma. Tādā veidā acīmredzot var labāk izsargāties no leopardiem un hiēnām, nekā guļot barā, ko klejojoši laupītāji mēness gaismā tūlīt ievērotu.

Ērzelis Haro, kā jau katru rītu, pievienojās kādai «vīru sabiedrībai» — baram, kurā bija tikai ērzeļi; atkarībā no noskaņojuma tas vienu dienu pavadīja vienā barā, citu dienu atkal citā. Ķēvju un kumeļu bari vienmēr dzīvo šķirti no ērzeļu bariem, taču baru sastāvs ir mainīgs.

Savvaļas ēzeļu baros nav ciešas kopības, ķēves te nav apvienotas harēmā un pakļautas barvedim kā savvaļas zirgu baros, te nav ne hierarhijas sistēmas, ne apspiestības, ne paklausības. Savvaļas ēzeļi ir spilgti izteikti individuālisti, kam visdārgākā ir brīvība.

Tieši tas arī ir savādo kāzu paražu pamatā.

Kādu dienu, kad tuvojās riesta laiks, Haro vairs nevēlējās piebiedroties nevienam ērzeļu baram. Viņš devās uz to pašu vietu, ko bija izmantojis par pārošanā? teritoriju iepriekšējos septiņus gadus.

Bet kā lai to atrod tuksnesī, kas ir tik līdzens kā okeāns bezvēja laikā? Taču Haro jau iepriekšējā gadā savu «privāto» zemes gabalu, kura platība bija milzīga — ap divdesmit kvadrātkilometru —, bija iezīmējis, atstājot gar robežu mēslu čupiņas, tāpēc tagad to atkal pazina.

Tikai četru līdz septiņu kilometru attālumā cits no cita, iekārtojušies tāpat katrs uz sava «privātā» zemes gabala, tuksnesī stāvēja Haro kaimiņi un sāncenši.

Haro neatlika nekas cits kā nedēļām ilgi gaidīt, ka varbūt kādu dienu viņa teritorijā labprātīgi viesos ieradīsies ķēves, vesels bars uzreiz.

Beidzot viņam uzsmaidīja laime. Viņu bija izvēlējusies grupa, kurā bija divpadsmit ķēvju, un tās nu lēnā riksī tuvojās. Kaut gan kaimiņi no tālienes visi noteikti vēroja ar greizsirdīgiem skatieniem, tie respektēja Haro teritorijas neaizskaramību un ir nemēģināja ķēves aizvilināt.

Tomēr Haro vajadzēja izturēties loti smalkjūtīgi, lai visu nesabojātu. Savvaļas ēzeļu mātītēm, no vienas puses, patīk «mežonīgs maigums». Kaut arī tās bija atnākušas pašas, ērzelim vajadzēja ar tām spēlēt «kaķi un peli». No otras puses, viņš nedrīkstēja izturēties pārāk nesavaldīgi. Tad ķēves tūlīt aizbēgtu pie kaimiņa un Haro varētu tikai notālēm nolūkoties.

Ja salīdzinām šādu izturēšanos ar barbarisko pārošanos zooloģiskajā dārzā, tad jāsecina, ka pēc savas iedabas savvaļas ēzeļu tēviņš attieksmē pret mātītēm ir visai mežonīgs. Taču ķēves pašas tam māca pieklājību, vienkārši pamezdamas to, ja tas savu temperamentu neiegrožo.

Vienīgi zooloģiskajā dārzā, kur ķēves dzīvo iežogotā aplokā un kur tuvumā nav cita ērzeļa, pie kura varētu aizbēgt, ērzelis var ļaut brīvu vaļu savai brutalitātei. Savvaļā dzīvojot, tas tiktu no pārošanās izslēgts, un līdz ar to tam nebūtu pēcnācēju. Tātad, lai izdzīvotu, ir jābūt pieklājīgam.

Savvaļas zirgu baros, piemēram, Ziemeļamerikā sastopamo mustangu un Dienvidfrancijā, Kamargā, mītošo savvaļas zirgu vidū, dzimumu attiecības ir pilnīgi citādas nekā savvaļas ēzeļu starpā. Tiem ir harēmi, kas pastāv visu gadu. Vienam ērzelim ir pakļautas trīs līdz divpadsmit ķēves ar kumeļiem. Tomēr pieklājības paražas arī te ir tādas pašas. Ja savvaļas zirgi dzīvo cilvēku paspārnē gandrīz kā mājdzīvnieki, tie ir brutāli un barbariski, bet savvaļā — īsti uzticības un labas uzvedības paraugi.

Dzīvojot cilvēku aizgādībā, savvaļas ērzelis uztur intīmas attiecības tikai ar vienu — parasti jaunu ķēvi. Pārējās harēma ķēves cenšas savu «kungu» likt apsmieklā kā vien varēdamas, pat sper viņam. Un viņš atmaksā ar to pašu. Jau pārošanās priekšspēle noris ar spērieniem un kodieniem, un pats kopošanās akts lielākoties ir pavisam drausmīgs.

Brīvā dabā, kur savvaļas zirgus pastāvīgi apdraud plēsīgie dzīvnieki, attiecības harēmā ir daudz harmoniskākas. Vislabāk tas redzams, novērojot tuvas savvaļas zirgu radinieces — savannu zebras, kas arī dzīvo tādos pašos harēmos.

Seit barvedim savs harēms gandrīz ik dienas ir jāsargā no nāves briesmām. Naktī, kad uzbrūk hiēnu bari, kuros parasti ir astoņas līdz piecpadsmit hiēnas, zebru ērzelis metas tām virsū ar lauvas drosmi. Viņš ielec ienaidnieku bara vidū, sper ar pakaļkājām uz visām pusēm, kož un tai pašā laikā cenšas piedzīt savu baru tuvāk kādam citam zebru baram. Ja laimējas un palīgā nāk arī otrs zebru ērzelis, tad hiēnas padodas un atkāpjas.

Šādi kopīgi pārdzīvojumi saliedē zebras nešķiramā kopībā. Ķēves jūt bijību, varētu pat teikt, mīlestību pret savu barvedi, un viņš izturas pret tām maigi un lolo tās kā lielāko dārgumu.

Ja atnāktu kāds svešs — stiprāks ērzelis, cīņā veco barvedi uzvarētu un padzītu, ar to tik un tā nekas nebūtu iegūts. Kā rāda eksperimenti, ķēveS vienkārši atstātu jauno ērzeli stāvam klajā laukā un paliktu uzticīgas savam vecajam barvedim, kas par tām tik ļoti rūpējies.

Tā nu rodas šķietami paradoksāla aina: savvaļā dzīvnieki izturas atbilstoši «labā toņa» prasībām, bet cilvēka radītos civilizācijas apstākļos — «barbariski».1[1] Autora klaji negatīvā attieksme pret dzīvnieku domestikāciju nav pamatota. Taču jāapzinās, ka cilvēkam jāpārvar daudz grūtību, lai domestikāciju ievirzītu opitimizācijas gultnē. Nekompetenta, šauri utilitāru motīvu virzīta cilvēka Iejaukšanās dzīvnieku kopdzīves populācijas procesos nereti, izraisa tajos dis- funkcionālas se"kas un deģeneratīvas tendences. — Red.

It īpaši domājot par savvaļas ēzeļu paradumiem, gribas tos salīdzināt ar Iiomo sapiens izturēšanos. Zooloģiskajā dārzā, kur ķēves nevar aizbēgt pie cita partnera, ērzeļa valdonīgums izpaužas absolūti neierobežoti. Turpretī brīvā dabā ērzelis ir spiests ievērot «labas uzvedības normas». Cilvēku sabiedrībā varasvīrs, kura padotie arī nevar nekur aizbēgt, vienalga, vai viņš būtu vergturis, diktators vai kāds cits, kas prot turēt citus pilnīgā atkarībā ar smalkākiem līdzekļiem, arī rīkojas līdzīgi ērzelim zooloģiskajā dārzā.

No šāda aspekta izskaidrojami ari Obo piedzīvojumi paviānu nodalījumā. Tikai zooloģiskajā dārzā, kur dzīvniekiem nav jābaidās no laupītājiem un nav arī jārūpējas par pārtiku, kur kopīgiem spēkiem nav jāgādā un jācīnās par savu eksistenci, — tur parādās klaji individuālistisku dziņu spēle, izkalpināšana un apmānīšana. Savvaļā paviāniem ir svarīgākas nodarbošanās.

Interesanti, ka reizēm pietiek ar samērā vienkāršiem stimuliem, lai rosinātu dzīvniekus uz labu uzvedību. Es lūdzu nepiedēvēt man cinismu tāpēc, ka mēģināšu sacīto paskaidrot, izraugoties par piemēru tieši cūkas.

Džeina bija pavisam parasta cūka un ganījās nelielā aplokā Amerikā, Kanzassitijas tuvumā. Savu astoņu biedreņu vidū tā neapšaubāmi bija barvede. Tas vienmēr skaidri parādījās vakaros, gulētiešanas laikā. Ir zināms, ka cūkas liekas gulēt tikai tad, kad ir apgūlusies visaugstākā ranga cūka un līdz ar to devusi atļauju pārējām darīt to pašu.

Tātad vispirmsj apgūlās Džeina. Tad tai blakus nolikās cūka, kas pēc ranga bija otrā, un tad pārējās precīzā lejupejošā hierarhijas' kāpņu kārtībā līdz pašai pēdējai, kurai bija lemts izpildīt «segas» funkciju priekšpēdējai cūkai un pašai visvairāk salt. Tik precīzi cūkas ievēro hierarhijas sistēmu, un šis apstāklis dod lielas priekšrocības novērotājam, kurš katru vakaru nepārprotami var redzēt, kādu ievērību katra cūka ir izpelnījusies pārējo vidū.

Vai alkohola iespaidā cieņa kopībā mazinātos? Šādu jautājumu izvirzīja amerikāņu profesors M. E. Tamblsons, kas strādā Misūri universitātē Kolumbijā.

Kādu rītu Džeina saoda skurbinošu smaržu. Sile bija pilna ar dzērienu — tas bija degvīna un apelsīnu sulas maisījums, turklāt cūkām pieejams neierobežotā daudzumā. Džeina padzina pārējās cūkas nost un, ar redzamu labpatiku šļurkstinādama, litriem strēba nepazīstamo dzērienu.

Drīz vien Džeinai bija «pilna kā zeķe» un rukšķēdama un kviekdama klumburoja apkārt. Tā uzgrūdās virsū kādai citai cūkai, bet pati pakrita uz vēdera un palika šņākdama guļam.

Padotās savu piedzērušos priekšnieci vairs neņēma par pilnu, kaut arī pašas visai nedroši turējās uz kājām. Attieksmē pret barvedi tām vairs nebija ne aiztures, ne respekta. Citiem vārdiem sakot, Džeina bija zaudējusi savu posteni un tikusi degradēta.

Vienīgi Elīza, kas pēc ranga ieņēma trešo vietu no augšas, bija tikai mazliet pagaršojusi alkoholu. Tāpēc tā vienīgā palika skaidrā un tūlīt pēc šīm orģijām kļuva par barvedi.

Paģiras laikam gan bija šausmīgas. Vēl briesmīgāk Džeina pārdzīvoja kaunu, ka ir «atcelta no amata» un spiesta noskatīties, kā Elīza ieņem viņas vietu. Acīmredzot izgāšanās tai tik ļoti kremta, ka pēc tam tā alkoholu neņēma ne mutē, kaut gan šī velna dzira pavedinoši stāvēja turpat degungalā. Džeina kļuva par atturīb- nieci pati pēc savas vēlēšanās. Un tas atmaksājās, jo pagāja trīs dienas un tā cūku pulkā atguva savu agrāko vadošo posteni.

Pēc pirmās pārmērīgās dzīrošanas arī citas cūkas jau apjauta, cik daudz alkohola turpmāk drīkst lietot, lai neapdraudētu savu rangu grupā. Vislielākās dzērājas bija tās, kas hierarhijas sistēmā atradās viszemāk. Kopībā tām tik un tā nekādas cieņas nebija un tātad nebija arī ko zaudēt. Žūpošanai visvairāk nodevās cūka, kas ieņēma priekšpēdējo vietu; acīmredzot tā rīkojās pēc devīzes: «Kāpēc skriet pēc slavas malda? Labāk dzert, līdz krīt zem galda,» — un slīcināja savas bēdas alkoholā. Tā vienmēr grozījās tikai ap grādīgās dziras avotu un atstāja novārtā visu pārējo, ēdienreizēs negāja vairs pat pie barības siles.

Ievērības cienīgs fakts ir tas, ka hierarhijas sistēmā viszemāk stāvošā cūka nelietoja ne tuvu tik daudz alkohola kā tā, kas atradās priekšpēdējā vietā. Acīmredzot pēdējās vietas ieņēmēja bija samierinājusies ar savu likteni. Pēc profesora Tamblsona domām, arī šis gadījums pierāda, ka «rezignācija atslābina dvēseles konfliktus un līdz ar to apreibināšanās ar alkoholu kļūst nevajadzīga».

Apbrīnojama dzīvnieku «sociālās inteliģences» izpausme — no vienas puses, tie kāro pēc baudvielas, kas atrodas pavedinoši tuvu un ir viegli iegūstama, taču, no otras puses, tie labi aptver: ja iedzers par daudz, tad sekas būs visai nepatīkamas! Rangs, ko tie ieņems turpmāk, to statuss kopībā dzīvniekiem tomēr šķiet daudz svarīgāks nekā acumirkļa bauda. Sakiet nu vēl, ka cūkas ir muļķīgi radījumi!

Sādi eksperimenti ar alkoholu, starp citu, nemaz nav tik nedabiski, kā tas pirmajā brīdī var likties, jo arī brīvā dabā reizēm atgadās, ka savvaļas dzīvnieki piedzeras, piemēram, kolibri un trokšņputni lietus laikā ar sarūgušu nektāru, languri ar pūstošiem augļiem un pat ziloņi, kā vēstī šāds stāstījums.

Vairākas dienas gadā Krīgeres nacionālais parks, kas atrodas Dienvidāfrikā, apmeklētājiem ir slēgts. īsi pirms lietus perioda tur ienākas marabula koka augļi. Tad ierodas ziloņi, milzīgā daudzumā saēdas šos augļus, kas izskatās pēc dzelteniem ķiršiem, un uzdzer virsū daudz ūdens.

Ziloņu kuņģis pēc tam pārvēršas par lielu raudzējamo trauku, un tie paši pilnīgi apreibst. Daži no šiem smagatlētiem kļūst mežonīgi, rauj laukā kokus, saspiež automašīnas gluži plakanas. Tie visi streipuļo, līdz nokrīt zemē un izguļ dzērumu. Taču tūlīt pēc tam ziloņi steigšus atkal dodas pie «degvīna kokiem».

Vai arī ziloņu tāpat kā cūku vidū atkarībā no stāvokļa kopībā pastāv tik smalka gradācija, kas sniedzas no pilnīgas atturības līdz neierobežotai pļēgurībai, to mēs nezinām. Ir pārāk bīstami izdarīt novērojumus dzērumā trakojošu ziloņu vidū.

Atklājums, ka arī dzīvnieku barveži ir spiesti atmest rupjo, valdonīgo izturēšanos un uzvesties rāmāk, ja tie grib paturēt savu posteni un apmierināt sugas turpināšanas dziņu, izvirza būtiski svarīgu jautājumu par pieklājības formu nozīmi un tās pienācīgu novērtēšanu.

Gadās, ka cilvēka rupjība tiek atzīta par supervīrišķīgas personības pazīmi! Nereti cilvēkiem, ko visur pavada veiksme, piemīt «bifeļa šarms» un vulgaritāte! Cik bieži pat darba piedāvājumos tiek meklēts cilvēks ar «dinamisku raksturu, vadītāja dotībām, spēju ātri pieņemt lēmumus un panākt savu nodomu īstenošanu»! Bet var izrādīties, ka aiz šīm īpašībām slēpjas nekaunība, uzbāzība, neobjektivitāte, neiejūtība un labu manieru trūkums.

Sāda aprobežota domāšana ir (daļēji. — jRed.) izskaidrojama arī no zoopsiholoģijas viedokļa, proti: lielum lielā daļa pieklājības žestu, kas mums ir pazīstami no dzīvnieku pasaules, izsaka gatavību pakļauties.

Atcerēsimies zemākās kārtas paviānu padevības apliecinājumu, kas stipri līdzinās pašpazemošanās žestam, atcerēsimies, kā vilki iežmiedz asti kājstarpē, kā lielais ķīris novērš skatienu, kā brieži noliec ragus, kā krokodili atpleš rīkli, kā ķirzakas «bēg, tipinot uz vietas», kā prērijsuņi sasveicinās «saskūpstoties», kā šimpanzes sniedz roku un tā joprojām, — ar tamlīdzīgiem piemēriem varētu pierakstīt vairākas lappuses. Šādai rīcībai vienmēr un visur ir viena un tā pati jēga: tas, kurš pirmais izdara šādu žestu, tādējādi signalizē, ka pieskaita sevi pie zemākas kārtas un atzīst sava sugasbrāļa pārākumu.

Mazā kopībā, kur katrs loceklis pazīst visus pārējos, kā, piemēram, pērtiķu, lauvu, pundursamu, delfīnu vai kovārņu barā, ar padevības žestiem tiek respektēta pastāvošā «sociālā iekārta» (attiecību sistēma populācijā. — Red.) un saglabāts miers.

Sabiedrībā turpretī tieksme izcelties ar savu «augsta ranga» stāvokli un apliecināt to ar sliktu uzvedību labākajā gadījumā var padarīt šo cilvēku smieklīgu.

Minēsim pavisam ikdienišķu, bet tipisku piemēru. Pārlaidiet skatienu lidostas uzgaidāmajai telpai vai lidmašīnas salonam: kā tur tiek signalizēts par savu augsto stāvokli, kā cits citam raugās pāri ar tādu skatienu, it kā priekšā būtu tukšs gaiss, kā ikviens domā, ka viņam necienīgi ir lidmašīnā sveicināt savu blakussēdētāju! — ir tiešām uzjautrinoši, cik absolūti asociālas bosu vai bosu kandidātu sabiedrības tur var ieraudzīt!

Sis piemērs lieliski parāda, kā dzīvniekiem raksturīgu sabiedrisko izturēšanos cilvēki starpsmadzeņu darbības iespaidā ievieš lielpilsētās, kur tā var kļūt par grotesku asociālu (morāli psiholoģiskās atsvešināšanās. — Red.) parādību. Seit daļēji sakņojas ļaunums, no kura patlaban cieš cilvēku savstarpējās attiecības.

Ja cilvēki saprastu, ka daudzi dzīvnieki izturas ne tikai līdz- svarotāk, dabiskāk, bet arī pieklājīgāk par viņiem, tad varbūt radušos disonansi varētu kaut cik mazināt.

Vai kāds vispār zina, ka arī dzīvniekiem piemīt spilgti izteikta takts un takta izjūta? Ar to es domāju gan takti, tas ir, ritmiku, gan arī taktu — sevišķi iejūtīgu izturēšanos.

Mūzikas ritmiem arī uz mums, cilvēkiem, ir ārkārtīgi spēcīga ietekme. Agrākos gadsimtos algotņu armijas bungu dārdi spēja panākt, ka sakauti karapulki atkal traucās cīņā ar vienu domu: uzvarēt vai krist. Bīta mūzikas kvēlie ritmi liek straujāk pukstēt stresa novājināta skolēna sirdij. Turpretī Hendeļa Largo liek mums godbijībā nodrebēt, bet brašas melodijas, ko racionālās devās atskaņot ieteicis darbavietas psihologs, var kāpināt darba ražīgumu rūpnīcu cehos un birojos. Arī ārsti psihiski labiliem pacientiem iesaka klausīties speciāli izraudzītu mūziku, kurai ir terapeitiski iedarbīgs temps.

Mūzika tiek izmantota visdažādākajos nolūkos. Taču neviens vēl nav spējis līdz galam izdibināt, kur īsti slēpjas ritmisku skaņu mistiskā vara, kas tik stipri ietekmē cilvēkus.

Marši tika radīti, nevis lai iepriecinātu karavīrus, bet lai liktu viņiem soļot kopsolī. Taču, kad skan jātnieku maršs, visi zirgi soļo pilnīgi neorganizēti. Augstajā cirka mākslā mūziķu kapela pielāgo takti zirga soļiem, nevis otrādi, tāpat arī čigāniete sit savu tamburīnu pēc dejojošā lāča soļu takts. Absolūti bezjēdzīgs ii apgalvojums, ka karaļkobra dejo pēc faķīra stabules, jo čūskas ir pilnīgi kurlas.

Uz šī pamata vēl pirms dažiem gadiem mūzikas psihologi, starp citu, arī V. Mecgers 1954. gadā, apgalvoja, ka takts izjūta esot vienīgi cilvēkiem dota dieva dāvana un nevienam dzīvniekam tā nepiemītot. Cik dziļi viņi maldījās! [45] [1] Dzīvnieki savu ģenētisko iespēju robežās orientējas savās eksistences bioloģiskajā laikā — attiecīgo procesu ilgumā, secības kārtībā, tempos, ritmos. Taču muzikalitāte ir viena no pasaules estētiskās apguves formām, kas raksturīga tikai cilvēkam. Muzikalitātei piemīt arī zināmi psihofiziski efekti. Bet cilvēks pārdzīvojoši apgūst polifunkčionālo mūzikas iedarbi kopumā. Dzīvnieks uz mūziku reaģē bioloģiski, apgūstot (atpriekšmetējot) tikai tās izraisīto psihofi- ziskās iedarbes funkciju. — Red.

Kad, piemēram, vāvere lēkā mežā pa zemi, tā parasti katru minūti izdara 120 lēcienus, un katrs lēciens ir 30—40 centimetru garš. Doktors Johanness Kneitgens, Maksa Planka Izturēšanās psiholoģijas pētniecības institūta līdzstrādnieks, šādā ritmā noregulēja takts devēju, kādu parasti lieto cilvēki, kas mācās klavierspēli, tas ir, tā saucamo metronomu. Jau pēc īsa brīža vāvere lēca tālāk tieši metronoma ritmā.

Kad pētnieks «modinātāja» skaļo tikšķēšanu noregulēja ātrākā vai lēnākā tempā, arī vāvere lēca atbilstoši ātrāk vai lēnāk — precīzi sinhroni dotajai taktij. Katru reizi, kad vāverei nojauca takti kāds zemes virsas nelīdzenums, tā apstājās, ieklausījās un pēc tam pareizā taktī lēca tālāk arī tad, ja uzdotā takts bija nevis vairs 120, bet 144 vai pat 92 lēcieni minūtē.

Tātad ir dzīvnieki, kas ļoti labi var soļot noteiktā taktī, jo tiem ir precīza takts izjūta.

Vēl viens piemērs. Kā operdziedātājs pieskaņojas diriģentam, gluži tāpat Dienvidaustrumāzijas zvirbuļputns Cittocincla trico- lor — viens no vislabākajiem dziedātājiem putnu vidū — precīzi pieskaņo savas dziesmas tempu tuvumā nolikta metronoma tikšķiem. Sā putna repertuārā ir daudzas melodijas, kas katra dziedama atbilstošā tempā — viena lēnāk, cita ātrāk. Kā putns reaģēs, ja ar metronomu to piespiedīs mainīt tempu?

Katru reizi, kad metronoma tikšķēšanas ātrums tika lēnām, bet pastāvīgi kāpināts, putns dziedāja arvien ātrāk un ātrāk. Taču, nonācis līdz zināmai vietai, Cittocincla tricolor nolēma, ka pašlaik dziedamais motīvs nekādi vairs nav pieskaņojams dotajam ritmam, un uzsāka citu melodiju, kuras temps atbilda tikšķēšanas ātrumam.

Tiktāl viss izklausās gluži dabiski. Taču mazliet baismu sajūtu rada atklājums, ka arī iekšējie orgāni savu darbības ritmu pieskaņo ārējo trokšņu taktij un tas notiek bez mūsu gribas, pat pret to.

Ja, piemēram, cilvēks, kura sirdspukstu skaits minūtē ir septiņdesmit, noliktu savai gultai blakus skaļi tikšķošu modinātāju, kura tikšķu skaits minūtē ir simts (par laimi, šādu pulksteņu nav), tad pēc pusstundas ari viņa pulss paātrinātos. Turklāt viņš it kā nejustu ne pulksteņa tikšķēšanu, ne ari savu paātrināto sirdsdarbību. Viņš tikai brīnītos, kāpēc nevar iemigt, un uztrauktos par to.

Gluži tāpat lēni tikšķošs modinātājs var cilvēka sirdsdarbību palēnināt līdz piecdesmit pieciem sitieniem minūtē. Tā saucamais magnēta efekts, ar kura palīdzību ritmiska skaņa pakļauj sev mūsu sirdsdarbību, iedarbojas kā īstas miegazāles. Tātad tas ir nevis trokšņa stiprums, kas mūs reizēm traucē, bet gan tā ritms.

Suņa sirds reaģē vēl aktīvāk. Normālais suņa sirdspukstu skaits minūtē ir simts līdz simt divdesmit. Ar mehānisma tikšķēšanu tā sirdsdarbību var paātrināt līdz trīssimt sitieniem minūtē, kas cilvēkam ir nāvējošs ātrums. Ja mehānisms darbojas, vēl ātrāk, tad suņa sirds izkrīt no ritma un mēģina pielāgoties citādi: uz diviem tikšķiem tā izdara vienu sitienu, šī attiecība var būt arī trīsjiret divi.

Arēja taktsdevēja izraisītais magnēta efekts uz zivju ķermeņa orgāniem var būt pat nāvējošs. Zivīm vienmērīgā tikšķēšana iedarbojas uz elpošanas kustībām. To var labi redzēt, vērojot žaunu vāku cilāšanos.

Raibasarim dzīvības uzturēšanai nepieciešami vismaz četrdesmit trīs elpas vilcieni minūtē. Ja akvārijā ievietotais mehānisms tikšķ tikai četrdesmit reizes, zivs jau pēc minūtes ir sinhronizēta zem eksistences minimuma. Tā krampjaini cenšas elpot ātrāk, bet nespēj. Tad to pārņem panika. Tā grib aizbēgt no bīstamā skaņas avota, mežonīgi šaudās akvārijā šurp un turp un visos stūros meklē glābiņu no tikšķiem. Ja tas neizdodas, zivs aiziet bojā.

Šie eksperimenti pirmo reizi radīja aizdomas, vai tikai dažas fabriku strādnieku saslimšanas nav izskaidrojamas ar to, ka viņu apkalpojamā mašīna darbojas tādā ritmā, kas cilvēka orgānu dabisko ritmiku traucē tiktāl, ka tiek apdraudēta veselība. Patlaban ir uzsākti pētījumi, lai to noskaidrotu.

Jābaidās arī no tādām ierīcēm, kuru iedarbība nav gluži nelabvēlīga, bet kuras nenāk arī strādniekiem par labu. Pirmos soļus šai sfērā spēris angļu biologs doktors D. Beinbridžs. Viņš deva uzdevumu mikroskopu preparātos saskaitīt «melnos punktiņus», turklāt vairākus tūkstošus dienā. Metronoma tikšķu pavadībā šo darbu izdevās ievērojami paātrināt.

Ar šādu paātrināšanas metodi var veicināt arī jebkuru citu monotoni ritmisku un samērā automātiski veicamu darbību, piemēram, adīšanu. Pēc doktora Beinbridža ieskatiem, ritmiskā tikšķēšana darba ražīguma kāpināšanai ieteicama vairāk nekā mūzikas skaņas, jo jautras melodijas var klausītāju uzmanību novirzīt no darba.

Patlaban zinātnieki jau ir novērsušies no eksperimentiem ar vienkāršiem tikšķošiem mehānismiem un pētījumiem izmanto valša takti. Doktors Jirgens Reinerts Minsteres universitātē ir apmācījis kovārņus komplicētāku ritmu pazīšanā. Signāls «skali — klusu — skaļi — klusu», kas atbilst divu ceturtdaļu taktij, nozīmē: «Barība ir traukā!» Pretējais signāls «Barības nav!» tika skandēts trīs ceturtdaļu taktī: «skaļi — klusu — klusu». To, ka putni spēja pazīt un atšķirt abus ritmus, var jau atzīt par sensāciju muzikāli psiholoģisko pētījumu jomā.

Taču tas vēl nav viss. Kovārņi mācēja šos takts tipus skaidri atšķirt arī tad, kad tie tika dažādi variēti — palēninot vai paātrinot tempu, skandējot takti nevis ar kāda mehānisma tikšķiem, bet ar klavierēm, tauri vai čellu, spēlējot takti nevis monotoni, bet kā melodiju dažāda augstuma toņos, mainot oktāvas. Putni visos gadījumos bija spējīgi pielāgoties.

«Cilvēks nav vienīgais radījums, kam piemīt spēja uztvert taktis un ritmus dažādos atskaņojumos,» doktors Reinerts secina.

Kāpēc jāmēģina izzināt dzīvnieku spējas, lai ielauztos cilvēku darbības sfērā, mākslas tempļu priekštelpā? Kāpēc vispār dzīvniekiem būtu vajadzīga takts izjūta?

Gājputni, kas lido kāšos, plivina spārnus absolūti nesaskaņoti, turpretī vieglatlētu, piemēram, desmittūkstoš metru distances skrējēju, ārkārtīgi traucē pa priekšu skrienošs sāncensis, kura soļu ritms varbūt īsāku kāju dēļ ir atšķirīgs un nepiemērots optimāla rezultāta sasniegšanai.

Cīrulim, kas trillinādams lido gaisā, spārnu vēzieni lielākoties nav sinhroniski treļļu ritmam, turpretī cilvēkam ir absolūti neiespējami pastaigājoties svilpot dziesmu, kas nesaskan ar soļu takti. Puskuitalai arī klājas tāpat kā cilvēkam: riesta laikā tā lidojumā dzied tikai spārnu vēzieniem atbilstošā ritmā.

Labs novērotājs būs pamanījis, ka arī dzīvniekiem mīlas attiecībās gandrīz vienmēr izpaužas takts izjūta.

Pavērosim mežapīļu pārošanās priekšspēli ezerā. Mīlas iztvīcis pīļtēviņš aizpeld mātītei priekšā un sāk ritmiski klanīt galvu. Ar tādām kustībām tas cenšas savā dzīvesbiedrē pamazām radīt attiecīgu noskaņojumu.

Sajā gadījumā runa ir par noskaņojuma pārraidīšanu, kas notiek nevis ar mūzikas palīdzību kā putnu dziedāšanā vai koncertzālē, bet vienīgi ar ritmiku. Viens dzīvnieks piedabū otru kļūt par līdzdalībnieku viņa izjūtās. Tikai tad, kad tēviņa un mātītes izjūtas vibrē vienā taktī, kad mātīte klana galvu precīzi tādā pašā taktī kā tēviņš, abi ir sasnieguši pilnīgu saskaņu, kāda vajadzīga pārošanās norisei.

Ja šiem dzīvniekiem nebūtu takts izjūtas, tie nespētu mīlēt.

Dzērvju riesta dejas beigās kustības taktī apvienojas ar pieklājības žestiem.

Uzsācējs parasti ir kareivīgais tēviņš; kustoties precīzā ritmā, tas izdara vienu līdz divus metrus augstus lēcienus, sparīgi izpleš spārnus, kuru atvēziena platums ir vairāk nekā divi metri, un strauji pavērš pret mātīti savu knābi, kas ir ass kā duncis. Profesors Konrāds Lorencs šo rīcību tulko šādi: «Paskaties uz mani! Es esmu liels, stiprs un bīstams!»

Taču tūlīt pēc tam tēviņš spēji aizgriežas prom un saplūkā kādu zāles skumšķi vai aizsviež pa gaisu kādu zaru. Tas nozīmē: «Mans spēks gan ir briesmīgs, taču tas vērsīsies nevis pret tevi, bet pret jebkuru, kas gribēs mums abiem uzbrukt.»

Spēka demonstrācija, kas apvienota ar galantu izturēšanos pret savu dzīvesbiedri, — vai gan vēl kas cits var ietekmēt mātīti stiprāk un dziļāk?

Tā nu mums paveras paradoksāla perspektīva. Vienā pusē — cilvēku sabiedrībā sastopamie rupjās izturēšanās gadījumi, kas sakņojas (ļoti netieši. — Red.) dzīvnieku instinktos. Otrā pusē, dzīvnieku vidū, mēs ieraugām daudzas jaukas pieklājības formas, kas ne tikai padara daudz patīkamāku kopdzīvi, bet ir nepieciešamas izdzīvošanai. Rupjie un nesavaldīgie iznīcina cits citu! [46] [1] Dzīvnieku izturēšanās saturā ir konkrētu sugu ietvaros evolucionāri specializētas bioloģiski rituālās funkcijas, kas atgādina pieklājības formas cilvēku sabiedrībā. Dzīvnieku attiecībās un izturēšanās veidos bioloģiskā ritualizētība (bioloģiskās spēles noteikumi) atbilst izdzīvošanas vajadzībām. — Sabiedriski vēsturiskajā pasaulē cilvēku attiecības regulē dažādas saturā mainīgas normu (morālo, estētisko, tehnoloģisko, politisko, tiesisko, sanitāri higiēnisko…) sistēmas. To efektivitāte pamatos atkarīga no valdošā sabiedriskās dzīves ražošanas veida. — Red.

Dzīvniekiem piemīt zināma harmonijas izjūta. Tie pazīst pašapliecināšanās nepieciešamību, taču prot ievērot arī pieļaujamības robežas. Vai mēs, cilvēki, ar savu prātu arī nevarētu atrast tādu harmonisku samēru mūsu sociālajā sadzīvē?

21. nodaļa Kā dzīvnieki kļūst par kopības locekļiem

Situācija atgādināja parastu divu gangsteru sadursmi «mežonīgajos rietumos». Tie tvarstīja viens otru, slēpdamies aiz mūriem, krūmiem, dēļiem un kastēm. Gluži nejauši abi no dažādām pusēm pielavījās pie viena un tā paša mūra sienas stūra, lai pamestu skatienu aiz tā, un pēkšņi ieskrēja viens otram tieši krūtīs. Abi izbijušies atlēca dažus sojus atpakaļ. Bet tūlīt pēc tam, skaļu brēcienu pavadīta, sākās pamatīga plūkšanās.

Interesantākais šajā patiesajā notikumā ir tas, ka šo slēpšanās spēli spēlēja, nevis cilvēki, bet jauni keas — vārnas lieluma nestor- papagaiļi, kas sastopami Jaunzēlandē. Tāpat kā pērtiķi, delfīni un kraukļi, arī šie putni jaunībā nododas visfantastiskākajām rotaļām.

To apliecināja jau šās plūkšanās norise: vispirms tie ar saviem līkajiem knābjiem saāķējās un vilka katrs uz savu pusi gluži kā bavārieši, sacenšoties. pirkstu vilkšanā. Cik milzīgu spēku tā var attīstīt, tas bieži redzams solopriekšnesumos, kad šie putni, kas paši sver tikai puskilogramu, velk pa zemi akmeņus un sakņu gabalus, kas ir pat divdesmit divas reizes smagāki nekā pats papagailis.

Pretstatā cilvēku divcīņām sportā šo papagaiļu cīņas spēļu tipiska īpatnība ir tāda, ka te nav ne uzvarētāju, ne zaudētāju. Kad stiprākais ir uzvarējis, tas tūlīt sāk spēlēt uzvarētā lomu un labprātīgi ļauj vājākajam gūt virsroku.

Mainoties lomām, spēle turpinās, līdz abiem apnīk; tad tie pāriet uz citu «sporta veidu», piemēram, uz speršanos. Putni balansē uz vienas kājas, vicina otru kāju savam pretiniekam gar galvu gluži kā karatē cīņā un mēģina nogrūst viens otru no zara.

Vēl iemīļotāka jauno keu spēle ir «pils aizstāvēšana». Viens papagailis stāv augšā uz akmens vai celma, un vairāki citi uzbrūk no apakšas. Tas, kuram izdodas nogrūst «karali» no troņa, pats kļūst par «karali», un tagad nu tam savukārt jāaizstāv pils pret visiem citiem uzbrucējiem.

Tāpat pārsteidzoši līdzīga cilvēkbērnu rotaļām ir keu plosīšanās kūstošā sniegā. To ir novērojis Cīrihes etologs doktors Roberts Kellers. Sie papagaiļi tiešām ir spējīgi velt sniega bumbas. Vispirms putns irdeno sniegu ar pieri saspiež mazā piciņā. Tad paņem to knābī, aiznes uz tādu vietu, kur sniegs nav nomīdīts, un ar pieri veļ bumbu, līdz tā ir tik liela, ka diametrā sasniedz nepilnus divdesmit centimetrus.

Pēc tam parasti vēl divi vai trīs rotaļu biedri nāk palīgā bumbu velt lielāku. Šādai atjautīgai rotaļai ar sniega bumbām visā dzīvnieku pasaulē nododas vēl tikai Japānas sarkansejas makaki.

Varbūt kāds gribētu asprātīgi piebilst: «Trūkst vēl tikai, lai keas brauktu ar ragaviņām.» Tie "patiešām prot arī to, kaut gan slidinās savā īpašā veidā: tie paceļas mazliet gaisā un tad ar nekustīgi izplestiem spārniem, gluži kā planieris, laižas lejā tik zemu, ka krūšu spalvas aizskar sniegu un uzvirmo to gaisā.

Arī peldēšanās nestorpapagaiļiēm, kā liekas, sagādā visai atsvaidzinošu baudu, it īpaši ziemā, kad ūdens ir krietni auksts. Vispirms papagailis pavisam lēnām, acīmredzot pats sevi piespiezdams, brien ūdenī seklā vietā piekrastē. Kad kļūst dziļāks, tas vairākas reizes strauji iemērc ūdenī galvu, tad nostājas uz galvas un beigu beigās met kūleņus vai griež piruetes.

Ik pa brīdim košspalvainais peldviesis izskrien no ūdens ārā, noskurinās un pēc tam atkal metas atpakaļ, lai demonstrētu citas savas mākas, piemēram, peldēšanu uz muguras.

Tas ir visai zīmīgi. No vienas puses, putnam vajag krietni piespiesties, lai sevi pārvarētu un mestos ledusaukstā ūdenī, no otras puses, tas dara to labprātīgi, ar klauniskām kustībām, kas parāda, ka šajā it kā bezjēdzīgajā nodarbībā tas tomēr saskata kaut ko noderīgu, tā ir arī savas izveicības parāde, ar ko putns grib izpelnīties ievērību citu nestorpapagaiļu vidū.

Jauni, dzimumgatavību vēl nesasnieguši keu tēviņi līdzīgā nolūkā nododas arī seksa rotājām, kas pēc sava izpildījuma veida ir loti reta parādība dzīvnieku pasaulē. Rotaļājoties, kad papagaiļi spēlē slēpšanos vai cits citu ķersta, pēkšņi kāds jaunulis iedomājas kādas «meitenes» priekšā palepoties ar savu dejas mākslu un demonstrē «numuru», kas ir tikai maza, bet visai efektīga daļa no pieaugušo papagaiļu plašā riesta rituāla: vienlaicīgi atraudams abas kājas no zemes, tas lēkā savas izredzētās priekšā gluži kā atsperes galā piestiprināts rotaļu velniņš un turklāt veras «meitenē», acu nenovērsdams. Pēc vairākiem mēnešiem, kad notiks īstās riesta dejas, šī māka droši vien būs visai noderīga un palīdzēs gūt panākumus sieviešu dzimuma vidū. Tiem papagaiļu tēviņiem, kuri šādai rotaļai nenododas, vēlāk ir visai grūti iegūt sev dzīvesbiedri.

Nepiedalīšanās kopīgās rotaļās vēl smagākas sekas rada šimpanzēm. Eksperimenti ar šo cilvēkpērtiķu pusaudžiem ir devuši pārsteidzošus rezultātus un parādījuši, ka pieaugušie šimpanžu tēviņi, kuriem bērnībā nav bijis iespējas plosīties un cīkstēties kopā ar sava vecuma «meitenēm», ir absolūti impotenti.

Kas bērnībā kopīgi nerotajājas, tas vēlāk nevar atrast sev dzīvesbiedru! Tik bēdīgas var būt sekas, ja dzīvnieku mazuļiem neļauj rotaļāties ar pretējā dzimuma pārstāvjiem.

Ar jaunām kazām izdarītie izmēģinājumi deva vēl vienu elementāru atziņu. Kazlēniem rotaļāšanās ir arī iekšēja nepieciešamība. Tie dzenā cits citu, bēg no neesoša ienaidnieka, lēkā, badās, spēlē pils aizstāvēšanu tāpat kā keas un visādi citādi draiskojas. Ja tikai sešas dienas tiem neļauj to visu darīt, bet pēc tam atkal dod brīvu vaļu, tad kazlēni plosās kā negudri un paiet ilgs laiks, līdz tie aprimst.

Tas ne tikai pierāda, ka kazlēni acīmredzot jūt iekšēju nepieciešamību atgūt nokavēto, bet atklāj kaut ko principiāli svarīgu. Pēc profesora Konrādā Lorenča ieskata, šāda neapmierinātas iekšējas tieksmes aizturēšana un tai sekojoša pārmērīgi enerģiska izlādēšanās ir neapšaubāma pazīme, ka šeit darbojas kāda dziņa, kāds instinkts. Tātad rotaļāšanās dziņa nebūt nav tukšu sarunu objekts, bet tai ir ierādāma sava vieta zinātniskajā instinktu mācībā. Gan dzīvniekiem, gan cilvēkam rotaļu prieku izraisa noteikta dziņa, gluži tāpat kā agresivitāti un bailes.

Tas nozīmē, ka rotaļāšanās kā dziņa arī ir dabas «izgudrojums» (tas gan attiecas tikai uz zīdītājiem un putniem!) un tāpēc, kaut

arī tā ir nodarbība, kas nedod nekādu praktisku labumu, bet vienīgi dara prieku pašam dzīvniekam, tajā ir jābūt kādai vitāli svarīgai jēgai. Kāds gan varētu būt rotaļas «nepraktiskais labums»?

Pavērosim magotu vai Ziemeļāfrikas makaku jaunuļu barus, kuri savvaļā sastopami arī Gibraltāra apvidū.

Sie pārgalvji ir sevišķi iemīļojuši drosmes pārbaudes, kas izpaužas pārdrošos lēcienos pa stāvām klintīm virs bezdibeņiem. Uzmanīgs novērotājs pamanīs, ka jaunais pērtiķēns pirms katra šausminošā lēciena pasmaida līdzīgi cirka artistam pirms salto mortale, tikai jāzina, ka Ziemeļāfrikas makakiem šis smaids pauž nevis pārākumu vai prieku, bet vienīgi bailes.

Nereti gadās arī, ka šādā drosmes pārbaudē kāds nokrīt un nositas vai tiek smagi ievainots. Angļu kara hospitālī Gibraltārā gandrīz vienmēr pacients ir arī kāds jauns Ziemeļāfrikas makaks, kas ieģipsēts guļ, līdz izveseļojas. Neraugoties uz to, jauno pērtiķu lēkšanas sacensības nemitīgi turpinās.

Sīs rotaļas nebūt nav tikai veiklības treniņi, kā līdz šim domāja. Pieaugušie Ziemeļāfrikas makaki taču nekad nedara tādas muļķības. Vecie lecot vienmēr ievēro drošību. Vairāk gan jādomā, ka pamudinājums, kas jaunajiem pērtiķiem liek nodoties šādai riskantai, dzīvību apdraudošai rotaļai, ir apmēram tāds pats kā nestorpapagaiļiem, kas tēlo, ka peldēšanās ledusaukstā ūdenī tiem dara lielu prieku, proti, ar šādu pārdrošu rīcību tie grib gūt lielāku ievērību pārējo bara biedru vidū.

Dzīvnieki iekļaujas savu sugasbrāļu kopībā it kā rotaļājoties. Kādu stāvokli katrs atsevišķais indivīds tajā ieņem, tas lielākoties netiek izšķirts ar rupju varu un bezjēdzīgiem kautiņiem, jo jebkurai agresijai grupas ietvaros ir demoralizējoša centrbēdzes iedarbība. Aktivitāte šeit lauž citu ceļu, kas noved pie tā paša mērķa — atsevišķā indivīda iekļaušanas hierarhijas sistēmā — un dod iespēju izvairīties no savstarpējas naidošanās.

Šāda ir rotaļas dziļākā jēga — ar tās palīdzību jaunie dzīvnieki kļūst par organizētas kopības locekļiem.

Savvaļas šimpanzes to pašu panāk citādā veidā, taču arī te ir pamatā rotaļa. Šimpanžu barā visdziļāko cieņu izpelnās tas, kas savā ikdienas trakošanas lēkmē var sacelt vislielāko jezgu. Aus- trumāfrikas šimpanžu barā, ar kuru nodarbojās pētniece doktore Džeina van Lavika-Gudola, šimpanze Miks piederēja pie vidējā slāņa zemākās pakāpes. Kādu dienu tas angļu zooloģes apmetnē atrada kaudzi tukšu skārda benzīnkannu. Nejauši iegadījās, ka tieši tajā brīdī Mikam uznāca trakošanas lēkme, tas svaidīja šīs dārdošās «rotaļlietas» uz visām pusēm un vilka vairākas kannas pa zemi, ka grabēja vien. Šī aina pārējos šimpanzes tik dziļi ietekmēja, ka turpmāk tie Miku bez vārda runas atzina par «pirmo vīru» savā barā.

Taču ne jau tikai ar «sporta spēļu» un dažādu izdarību palī

dzību cilvēkpērtiķi savā barā var gūt ievērību un tikt pie augsta stāvokļa, tas ir panākams arī ar īpašiem psihes attīstības sasniegumiem. To apliecina stāsts par Abu Hasanu — sevišķi atjautīgu šimpanzēnu, kas dzīvoja Ņujorkā, Bronksas zooloģiskajā dārzā.

Profesors Ernests Mencels gribēja izpētīt, vai šimpanzes ir spējīgi pavēstīt saviem biedriem svarīgus, bet sarežģītus jaunumus.

Kamēr profesors ar Abu Hasanu devās pastaigā pa dārzu mājas priekšā, pārējo septiņu šimpanzēnu mītnes logi tika aizsegti tā, ka tie nevarēja redzēt, kas ārā notiek. Profesors dažādās vietās paslēpa priekšmetus: zem kāda akmens banānus, kādā kastē bumbu, zem kāda krūma — gumijas čūsku; pavisam bija astoņpadsmit priekšmetu, kas cilvēkpērtiķos var izraisīt vai nu prieku, vai bailes. Ko nu Abu Hasans darīs? Vai neteiks saviem rotaļu biedriem neko, pats apēdīs visus gardumus, rotaļlietas paturēs sev un vareni priecāsies, kad kāds cits nejauši uzdursies čūskai un aiz bailēm nezinās, kur likties?

Nekas tamlīdzīgs nenotika. Kad Ernests Mencels pastaigu bija beidzis, Abu Hasans vai dega aiz nepacietības izvest savus biedrus no mītnes, vadāt tos apkārt, rādīt skaistās lietas un brīdināt tos no briesmīgās čūskas. Izcelties ar to, ka var pavēstīt saviem biedriem šos jaunumus, šimpanzēnam šķita daudz svarīgāk nekā rīkoties pēc principa: «Paša vēders tuvāks.»

Vispirms kļuva redzams, ka Abu Hasans tiešām ielāgojis visas astoņpadsmit slēptuves, turklāt vēl labāk nekā pats profesors. Visi vecāki, kas slēpuši no šokolādes veidotas lieldienu olas, lai bērni tās meklē, zina, cik grūti vēlāk ir pašiem tās atrast. Turpretī jaunajam šimpanzēm tas nesagādāja nekādas grūtības. Gluži otrādi: kad viņš nu saviem biedriem tēloja «lāča vedēju», tad neapstaigāja vis slēptuves tādā secībā, kā tās viņam bija rādījis Ernests Mencels, bet izvēlējās tās pēc sava prāta, raugoties pēc nozīmības: vispirms parādīja vietu, kur bija visvairāk banānu, tad to, kur bija mazāka banānu kaudzīte, pēc tam vietas, kur bija apslēpti āboli un burkāni. Tikai pašās beigās tika rādītas rotaļlietas.

Sevišķi interesanti Abu Hasans izturējās, kad kopā ar saviem biedriem tuvojās čūskas slēptuvei. Viņš pēkšņi apstājās kā zemē iemiets un izpleta abas rokas, kas nozīmēja: «Visiem stāt!» Tad viņš savilka seju raižu un baiļu pilnā grimasē. Pārējie tūlīt atlēca dažus soļus atpakaļ, apkampās kā vislielākajās briesmās un stingi raudzījās uz priekšu plati atplestām acīm.

Abu Hasans lēnām lavījās krūmam tuvāk, ar diviem pirkstiem pacēla zaru, zem kura atradās čūska, tā ka šis gumijas briesmonis kļuva uz mirkli redzams, un tad, šausmās iekliedzies, metās pie savējiem. No tā brīža visi gāja krūmam apkārt ar lielu līkumu. Tātad šādā veidā šimpanze var saviem sugasbrāļiem pavēstīt, ka gaidāms kaut kas drausmīgs.

Šās «apgaitas» laikā reizēm gadījās, ka Abu Hasans vēl, garšīgi šmakstinādams, tiesāja nost kādu atrastu gardumu, bet citi jau gribēja iet tālāk, taču nezināja, protams, kādā virzienā doties. Šimpanžu tālākā rīcība pārsteidzoši atgādina mūsu bērnu rotaļu «auksts—karsts». Kāds nepacietīgs šimpanze uz labu laimi pagājās apmēram desmit soļus "un tad skatījās atpakaļ uz Abu Hasanu. Ja virziens bija nepareizs, Abu Hasans rādīja briesmīgas grimases, kā teikdams: «Nē! Nepareizi! Pavisam auksts!» — un pēc tam pavērsa skatienu turp, kur bija kaut kas iegūstams. Otrs tūlīt saprata mājienu, devās norādītajā virzienā, bet drīz vien atkal, kļuvis nedrošs, vērās atpakaļ. Ja nu tas bija uz pareizā ceļa, tad Abu Hasans to drošināja, mādams ar roku vai priecīgā satraukumā saukdams «u-u-u».

Kad «lieldienu olu» meklēšana jau tuvojās beigām un bija aplūkota piecpadsmitā slēptuve, aina mainījās. Tagad Abu Ha- sana rotaļu biedri jau bija visu ko tik daudz redzējuši, ka tālākās sensācijas viņus vairs neinteresēja. To nu Abu Hasans nepavisam nevarēja paciest. Paturēt noslēpumus pie sevis — tas ir pāri jauna šimpanzēna spēkiem. Viņš pagājās dažus soļus uz priekšu un, gluži kā cilvēks, uzmundrinādams māja atpalicējiem ar roku. Tad viņš skrēja atpakaļ un sita biedriem brālīgi uz pleca, aicinādams: «Nu, ejam! Nāciet beidzot līdzi!»

Ja draugi joprojām neizrādīja nekādu interesi, viņš tos vilka aiz kājas, tā mēģinādams aizdabūt līclz vietai, kur tie atradīs savu laimi. Taču šāda apiešanās šimpanzēniem nepatika, un tie nikni protestēja. Tad Abu Hasans bija dziļi apbēdināts, ievilkās viens pats kaktā un uzmeta lūpu.

Kad tādi paši eksperimenti tika izdarīti ar pieaugušiem šimpanzēm, tie beidzās neveiksmīgi. Lielie cilvēkpērtiķi par barības slēptuvēm citiem neko neizpauda, lai varētu mieloties vieni paši. Pieaugušie šimpanzes piekopa pat māņu gājienus. Ja kāds sugas- brālis nejauši nonāca slēptuves tuvumā, vecais izturējās uzsvērti vienaldzīgi, kā gribēdams teikt: «Šajā apkārtnē nekas nav dabūjams!» Taču tie biedri, kas bija sevišķi slīpēti, drīz vien šo triku izprata. Vienmēr, kad vecais izlikās sevišķi vienaldzīgs, tie meklēja jo cītīgi, līdz beidzot atrada apslēpto kārumu.

Ja pēc šo eksperimentu rezultātiem gribētu izdarīt vispārinājumu: «Netici nevienam, kam pāri trīsdesmitiem!» — tas tomēr būtu nepareizi. Stāstījums par to, kā savvaļas šimpanzes Austrum- āfrikā sadala savā starpā gaļu, jau parādīja, kā tieši pieaugušie cilvēkpērtiķi ar lielākām vai mazākām dāvanām cenšas vairot savu sabiedrisko prestižu, pazemot naidniekus un ciešāk piesaistīt sev draugus. Principā to pašu gribēja arī Abu Hasans.

Ka pieaugušie šimpanzes Ņujorkā, Bronksas zooloģiskajā dārzā, izturējās tik neglīti, tā ir tikai zooloģiskā dārza apstākļos radusies deģeneratīva parādība.

Arī citu dzīvnieku, piemēram, roņu kopības veidojas uz rotaļu pamata. Mātītes savus mazuļus laiž pasaulē vientulībā, gu- lēdamas uz kāda sēkļa. Pēc dažām nedēļām, kad mazulis vairs nepārtiek no piena un māte tam ir iemācījusi grūto zvejas māku, tas kļūst patstāvīgs un labprātāk pavada laiku kopā ar sava vecuma ronēniem, kas tam agrāk nav bijuši pazīstami. Taču draudzība var tikt noslēgta vienīgi rotaļās.

Ronēni paceļ ar degunu koka sprungulīti, balansē ar to un pasviež to cits citam. Veiklība, kas daudziem cilvēkiem šķiet panākta ar dresēšanu, šiem dzīvniekiem ir dabas dota spēja. Jaunie roņi kopā nirst ūdenī un rotaļādamies dzenā cits citam deguna priekšā zivi, kad ir paēduši.

Beigu beigās tie, sagājuši cieši kopā, veļas cits citam apkārt un glauda cits citu ar spurām. Tā ātri vien tiek pārvarēta sākotnējā atsvešinātība un bailes no nepazīstamiem sugasbrāliem un nodibināta «biedrība», kam salīdzinājumā ar vientuļnieku dzīvi ir daudzas priekšrocības: kopā medības ir veiksmīgākas, un saliedētā kopībā var labāk cīnīties pret ienaidniekiem.

Ikvienā kopīgā spēlē ir nepieciešams izstrādāt un ievērot spēles noteikumus. Tā mazulis jau no bērna kājas mācās, kā funkcionē viņa dzimtas kopības iekārta un kas viņam jādara, lai tajā iedzīvotos un tai pielāgotos.

Tāda acīmredzot ir «bezmērķīgo» rotaļu dziļākā jēga.

Taču tas vēl nav viss. Daudzi dzīvnieki, kas dzīvo grupās, piemēram, vilki, suņi un pērtiķi, tiek dzemdēti nošķirti no bara. Tie gan jūt neapzinātu tieksmi pēc kopības, taču aiz pieredzes trūkuma sākumā izturas visai nesabiedriski. Bērnībā tiem ir jāmāca, kā kļūt par pašaizliedzīgiem sava bara locekļiem. Sī audzināšana notiek galvenokārt mazuļu rotaļās ar saviem vecākiem un draugiem, kuri tiek ņemti par paraugu.

Visai spilgts piemērs šai ziņā ir jauni suņi. Atkal un atkal rada izbrīnu tas, cik precīzi kuce veic gan dzemdētājas, gan vecmātes funkciju. Pirmais kucēns tiek izspiests no dzemdes vienā acumirklī, tad māte žigli nokož nabassaiti, novelk augļapvalku un apēd placentu. Pēc tam tā vēl ātri nolaiza jaunpiedzimušo un tā guļvietu un pati mazliet nosnaužas, lai, pēc divdesmit minūtēm dzemdējot otru kucēnu, atkal viss veikli ietu no rokas.

Tā divās stundās kuce dzemdē piecus vai sešus kucēnus un visu izdara ar pieredzējuša ginekologa profesionālajai mākai līdzīgu izveicību. Jāievēro, ka šie skaitļi un viss turpmākais stāstījums attiecas uz krūmsuņiem vai dingo. Tā saucamie šķirnes suņi visi ir vairāk vai mazāk deģenerējušies, tāpēc dzemdībās tiem reizēm rodas visai lielas novirzes no dabiskā procesa, normas.

Jaunpiedzimušajiem kucēniem pašas pirmās nedēļas ir sevišķi nozīmīgas visā turpmākajā dzīvē. Daudz ko tādu, ko kucēns pir- mājās septiņās nedēļās nav iemācījies, tas vēlāk nekad vairs nevar atgūt. Tā, piemēram, šajā laikā veidojas raksturs (zoopsi- holoģiskais. — Red.), un tad izšķiras, vai suns kļūs uzticams cilvēka draugs vai arī tas būs mežonīgs uzbrucējs un slepkava.

Sis apstāklis pelna ievērību tāpēc, ka kucēni parasti tiek pārdoti tad, kad tie ir atradināti no mātes, tas ir, apmēram divpadsmit nedēļu vecumā, kad raksturs pamatā jau ir izveidojies, bet vēl pilnīgi neparādās.

Pircējs tad var savu jauno suni dresēt un mācīt tam visādas izdarības, taču raksturā to pārveidot vairs būtiski nevar — tas ir fakts, ko daudzi suņu mīļotāji dīvainā kārtā atstāj pilnīgi bez ievērības; tie raugās tikai, lai sunim būtu «dižciltīgs» ciltskoks, kas ir šķietama garantija labām iedzimtām spējām. Sāds uzskats atgādina pagājušos laikus (galvenokārt vergturības un feodālisma sabiedrībās. — Red.), kad cilvēku audzināšanā iedzimtība nozīmēja visu un audzināšana — neko! [47] [1] Autora spriedums par dižciltības bioģenētisko būtību ir antivēsturisks. Pirmskapitālisma sabiedrībās — vergturības un feodālisma apstākļos — cilvēka ģenealoģiskā ciltskoka «dižciltīgumu» vai «nedižciltīgumu» noteica nevis bioloģiskā iedzimtība, bet sociālšķiriskā stāvokļa mantojamības kārtība. Turklāt no bioģenētiskā viedokļa šķiru un kārtu barjeras bieži vien pasliktināja valdošās «elites» genofondu. Pretēji autora pieņēmumiem minētajās sabiedriskajās iekārtās bija sazarota, visai ietekmīga valdošo šķiru kontrolēta sociāli pedagoģiskā sistēma, bez kuras nevarētu atražot cilvēku sociālšķirisko nevienlīdzību. — Red.

Tieši tāpēc es gribu pastāstīt par kāda kucēna pirmajām mazuļa dienām, jo par šo laikposmu trūkst zināšanu pat daudziem labiem suņu pazinējiem.

Mazais Haro, aitu sugas kucēns, bija tieši divdesmit vienu dienu vecs. Viņam un četriem pārējiem viņa brāļiem un māsām pirmo reizi sagribējās atstāt savu mītni un paieties dažus soļus mātei līdzi, lai palūkotos plašajā pasaulē. Notikumus, kas šās pirmās pastaigās laikā norisinājās suņu ģimenē, pie kuras dabiskos apstākļos, protams, pieder arī suņu tēviņš — kucēnu tēvs, var dēvēt pat par ārkārtīgi dramatiskiem.

Līdz tam brīdim tēvs savus bērnus nebija lāgā pat redzējis. Viņš bija stāvējis sardzē būdas priekšā un piegādājis kucei barību, lai tai nevajadzētu pašai to meklēt un atstāt kucēnus vienus.

Kad tēvs ieraudzīja savus mazuļus, viņu pārņēma nevaldāms prieks, bet māte dīvainā kārtā no šā brīža nelikās ne zinis gai kucēniem, kas klumpačoja tai pakaļ.

Pazīstamais suņu pētnieks Eberhards Trumlers suņu tēviņa rīcību attēlo tā: «Suņu tēviņš, kā redzams, ārkārtīgi priecīgs lēkā un grib ar kucēniem rotaļāties. Taču viņš to neprot darīt saudzīgi. Viņš mazuļus grūsta ar degunu, gāž vēl pavisam nedroši ļepatājošos kucēniņus ar ķepām apkārt vai pat saņem zobos un met pa gaisu, tā ka tie nokrīt zemē vairāku metru attālumā. Cilvēkam, kas to redz pirmo reizi, rodas iespaids, ka suns visādi cenšas mazos nobeigt.»

Sā iemesla pēc gandrīz neviens suņu turētājs nelaiž tēviņus pie kucēniem klāt, taču tas nav pareizi darīts, jo bez tēva nevar notikt šī pārgalvīgā rotaļa, kas katram kucēnam reizē ir arī sevišķi svarīgs pārbaudījums un parāda, vai tas pēc savām iedzimtajām īpašībām ir piemērots kopīgai dzīvei vai arī būs nīkulīgs, vai tas ar laiku kļūs līdzvērtīgs loceklis citu barā vai arī izvērtīsies par deģenerētu, kopdzīvei nespējīgu, agresīvu individuālistu. To būtu ļoti svarīgi uzzināt arī cilvēkam, kas grib šo suni turēt savā ģimenē.

Kāda īsti ir šā pārbaudījuma būtība? Kad suņu tēvs ar psihiski veselu divdesmit vienu dienu vecu kucēnu uzsāk nevērīgu rotaļu, kurā mazajam tiek darīts pāri, kucēns reaģē pareizi, ja, skaļi smilkstēdams, apveļas uz muguras. Šo žestu mēs varam labi novērot, kad ar roku ņurkām kucēnu. Suņiem tas ir parasts padošanās signāls, kas uzbrucēju tūlīt pārvērš par īstu miera eņģeli. Kā sarkanā gaisma luksoforā aptur automašīnu straumi, gluži tāpat šis suņu padevības žests novērš jebkuru tālāko uzvarētāja uzbrukumu, nemaz jau nerunājot par tēvu, kas negrib, lai viņa bērni bezjēdzīgi aizietu bojā. Neuzbrukšana ir garantēta, ja vien uzvarētājs nav deģenerāts ar bojātiem instinktiem.

Suņu tēviņš, kas atkal gatavojies grābt mazo ciet, apvaldās, redzēdams to guļam uz muguras un ķepurojamies ar visām četrām kājelēm. Tas metas uz otru pusi, lai turpinātu rotaļu ar citu kucēnu. Ja visi pārējie jau paspējuši iebēgt atpakaļ midzenī, kur tēvs tos parasti neaiztiek, un neviena vairs nav, notiek kaut kas vēl apbrīnojamāks: suns sāk kucēnu mīļi laizīt un masē ar mēli tam vēderu.

Ja kucēns, ar kuru tēvs tik rupji apietas, tomēr neveļas uz muguras, tas ir, ja tam šis kopības signāls nav iedzimts, tad tas nav izturējis pārbaudījumu uzņemšanai suņu dzīvē un tiek «sodīts» ar nāvi. Nesamanīgais suns ar mazo, bezpalīdzīgo radībiņu tad «rotaļājas» tik ilgi un nevērīgi, līdz tā, pilnīgi zaudējusi spēkus, paliek guļam un nobeidzas. Arī māte neiejaucas, lai glābtu savu bērnu.

Vai tā būtu barbariska metode? Varbūt. Tikai to nevajadzētu vērtēt ar cilvēku morāles mērauklu. Suņi, vienalga, vai tas būtu dingo, rotveilers, kurts, pūdelis vai mopsis, šajā gadījumā gluži instinktīvi reaģē uz kairinājumu. Suņu tēviņa instinktīva rīcība tātad kļūst par testu, ar kuru tiek pārbaudīts, vai kucēnam piemīt populatīva instinktīvās reaģēšanas spēja.

Suņi, protams, neizprot arī savas rīcības bioloģisko jēgu. Sunim, kuram ir bojāts iedzimtais pakļaušanās un uzvarētāja apmierināšanas instinkts, kas izpaužas noteiktā žestā, vēlāk, kad tas ir izaudzis liels un kļuvis stiprs un bīstams, pareizi nedarbojas arī instinktīvā uzbrukšanas un košanas aizture, kam jāizpaužas, reaģējot uz sava bara biedra pakļaušanās žestu. Sāds suns kļūst par neaprēķināmu slepkavu un kopībā ir bīstams.

Tikpat bīstams tas ir arī kā mājdzīvnieks. It īpaši, ja suns pieder pie kādas lielo -suņu šķirnes un ir laba teļa augumā, ar šādu dzīvnieku mājās var ievest potenciālas briesmas, kuru lielumu nevajadzētu novērtēt par zemu.

Tikai Amerikas Savienotajās Valstīs vien septiņdesmito gadu sākumā ik gadus ir reģistrēts apmēram miljons cilvēku, kurus sakoduši suņi. īstais skaits droši vien ir vēl lielāks. Laba daļa šo gadījumu ierakstāma tieši tādu «pāraudzinātu», deģenerētu suņu kontā, kurus viņu tēvs divdesmit pirmajā mūža dienā nav pakļāvis dabiskajam izlases procesam.

Arī vēl pēc dramatiskās divdesmit pirmās dienas kucēnus bērnībā gaida dažādi pārdzīvojumi, kas būtiski ietekmē visu turpmāko dzīvi. Laikposmā no ceturtās līdz septītajai kucēnu mūža nedēļai, tā saucamajā atdarināšanas fāzē, saimnieks, piemēram, nedrīkst aprobežoties tikai ar to, ka noliek tiem priekšā ēdiena trauku. Tādā veidā suns nekad nekļūs par cilvēka draugu. Suņa īstā mīlestība uz cilvēku nekādā ziņā neiet caur vēderu.

Cilvēkam vairākas reizes dienā ar kucēnu ir jārotaļājas. Turklāt sunim jādod iespēja intensīvi ost cilvēka smaržu. Kucēns, kas līdz pat septītās nedēļas beigām nekad nav rotaļājies nedz ar saviem paša vecākiem, nedz ar saimnieku, paliek, Eberharda Trumlera vārdiem runājot, «uz visu mūžu truls, neatsaucīgs radījums, ar kuru nekas nav iesākams». Tas izklausās pārspīlēti, taču ir taisnība: ja ar kucēnu sāk rotaļāties tikai, kad tas jau ir pilnas septiņas nedēļas vecs, tad vēlāk ar to var noņemties mēnešiem ilgi katru dienu vairākas stundas, bet tik un tā viss būs veltīgi; tad par rotaļu biedru tikpat labi varētu izvēlēties arī gultas paklāju.

Ja suns iīdz septītajai mūža nedēļai nav dabūjis paost cilvēka smaržu, arī tad tas uz visiem laikiem^ vairīsies no cilvēkiem, kaut arī vēlāk to nez kā lutinātu.

Šai parādībai ir vēl smalkākas nianses. Ja kucēns no ceturtās līdz septītajai mūža nedēļai vienmēr kontaktējas tikai ar vienu cilvēku un pazīst tikai šā cilvēka smaržu, tad turpmāk tas pieķeras tikai šim vīrietim vai sievietei, bet pret visiem citiem izturas bailīgi un atturīgi. Ja turpretī kucēnu glāsta un apmīļo daudzi cilvēki, tad tas vēlāk, kad ir pieaudzis, draudzējas ar visiem, arī gluži svešiem cilvēkiem, ar kuriem tam bērnībā nav bijis nekādas saskares.

Tātad no apiešanās ir atkarīgs, par kādu individualitāti suns izveidosies (un kāda būs viņa vitālās darbības dominējošā ievirze. — Red..). Vai tas kļūs par niknu sargsuņi, kas svešu cilvēku laipnībai nejauj sevi ietekmēt, vai arī luncināsies ap visiem un noderēs par rotaļu biedru bērniem un viņu draugiem.

Nepieejamība vai draudzīgums pieaugušiem suņiem nav iemācāmi. Šīs īpašības izveidojas vienīgi laikposmā no ceturtās līdz septītajai mūža nedēļai, kad kucēns attīstās un visu uztver ļoti jūtīgi. Ko neiemācās kucēns, to suns nekad vairs neiemācīsies.

Par suņu draugiem var kļūt ne tikai cilvēki, bet arī kaķi. Angļu etologs profesors M. N. Fokss piebiedroja kucēnus kaķēniem, ar kuriem kopā tie dzīvoja līdz septītajai nedējai. Kaķene tos audzināja kopā ar saviem bērniem. Pēc tam šie suņi rotaļājās tikai ar kaķiem, bet ar citiem suņiem ne.

Pēc atdarināšanas fāzes seko grupālās adaptācijas fāze, kas ilgst no astotās līdz divpadsmitajai nedēļai. Tajā sākas apmācīšana medībām, dzīšanās pakaļ medījamiem dzīvniekiem pa mežiem un laukiem. Paraudzīsimies, kā šis ārkārtīgi interesantais process noris vilku baros Ziemeļamerikas rezervātos.

Romuls — mazs vilcēns, kas īpaši izcēlās ar savu bezkaunīgo pārdrošību, dzīvoja Saskačevānas nacionālajā parkā Kanādā vilku barā, kurā bija deviņpadsmit locekļu. Tas bija tikai astoņas nedēļas vecs, bet jau labi zināja, ka savam tēvam, visvarenajam barvedim Nero, drīkst tuvoties tikai sevišķi pazemīgi, apliecinot cieņu. Taču todien mazais gribēja izmēģināt kaut ko īpaši oriģinālu. Tas braši pietipināja klāt savam tēvam, kas bija atgūlies saulītē, pacēla saliektu labo priekšķepiņu sveicienam un, lai demonstrētu savu pazemību, piedevām vēl bailīgi iesmilkstējās. Nero apmierināts paglūnēja un tūlīt atkal aizvēra acis. Tai pašā mirklī Romuls pielēca tēvam klāt, iekoda purnā un plēsumu plē- sumis aizmetās prom.

Mazais knauķis tātad bija jau izpratis instinktīvo nomierināšanas signālu nozīmi un apzinīgi izmantojis tos apmānīšanai. Šī nekaunība liecināja par rosīgu psihes darbību, kurai vēl pievienojās vēlēšanās izmēģināt, ko īsti var pret tēvu atļauties.

Skriet mazajam bezkauņam pakaļ būtu Nero necienīgi. Turklāt mazajiem vilcēniem barā tiek ļauta pilna vaļa. Tie var darīt vislielākās nerātnības, bet sodīti par to netiek. Taču šis joks tēvam ķērās pie sirds, un viņš nolēma Romulu pārmācīt.

Pēc stundas Nero atgriezās no nelielām medībām, nesdams mutē žurku. Savvaļas vilku barā valda stingrs likums, ka vienmēr vispirms jāpabaro mazuļi. Neviens pieaugušais vilks neēd ne kumosa, kamēr nav paēduši mazie, — cik ievērības cienīgs «sabiedriskās» izturēšanās likums!

Tā nu Romuls arī šoreiz gribēja izmantot savas pirmtiesības un grasījās izraut laupījumu tēvam no mutes. Nero palaida zobus vaļā, un nu izrādījās, ka žurka vēl ir dzīva un itin mundra. Spalgi iespiegusies, tā palēcās gaisā un gandrīz iekoda Romulam kaklā. Vilcēns aiz bailēm stāvēja kā pārakmeņojies, bet Nero nokoda žurku un tad ar nevērīgu žestu nolika to dēlēnam pie kājām, kā gribēdams teikt: «Redzi nu, tu knauķi! Ko tu iesāktu bez tēva?»

Turpmāk Nero tādus pārsteigumus vairs nesagādāja. Tomēr reizi pa reizei viņš nesa mājās dzīvu laupījumu, gan ne vairs žurkas, bet peles, lai mācītu mazuļiem medību prasmi. Medību dziņa vilkiem ir iedzimta, bet medīšanas tehnika jāapgūst, cītīgi vingrinoties. Vilku barā mazuļu audzināšanas pienākumi ir tik stingri sadalīti kā gandrīz nekur citur. Mātei jārūpējas tikai par bērnu zīdīšanu, kopšanu un aizsargāšanu. Rotaļājoties ar citiem mazuļiem, vilcēni apgūst sadzīves likumības, iekļaušanos kopībā un savu agresīvo tieksmju ierobežošanu pret citiem bara locekļiem. īstais «skolotājs», kas māca medīt pa vienam un lenkt medījumu grupā, dzīt pēdas, nogalināt medījamu dzīvnieku, kas pretojas, un izvairīties no nevajadzīgām briesmām, ir tikai un vienīgi tēvs.

Viņš arī pārrauga visu ģimenē notiekošo. Kādā siltā vasaras vakarā Romuls un viņa trīs brāļi un māsas spēlēja iemīļoto «uzvarētāju un zaudētāju» spēli ar diviem gadu veciem, tātad jau krietni lielākiem pusbrāļiem. Spēle notiek tā. Ar īstu "tīģera lēcienu mazākais vilcēns metas virsū lielākajam. Tas savukārt cenšas strauji pasviesties sāņus, lai mazais aizlēktu garām, un tad pats pāriet pretuzbrukumā un nogāž mazo uz muguras.

Tiklīdz tas izdodas, lielākajam ir jāuzņemas zaudētāja loma un jāļauj mazajam gūt uzvaru. Ja tā nenotiek un cīkstoties mazajam brālim joprojām tiek rupji darīts pāri, tēvs metas starpā un panāk, ka spēles noteikumi tiek ievēroti.

Tā mazie vilcēni no lielākajiem iemācās cīņas spēles un lielākie no tēva — gudrību, ka ir jāprot izturēties arī nesavtīgi, ka bara kopībā nedrīkst savu spēku varmācīgi izlietot pret vājākajiem, bet jāaudzina mazo cīņas spars, reizēm padodoties un ļaujot tiem gūt uzvaru.

Vilku tēvs savus bērnus nedresē. Viņš ļauj tiem pašiem rotaļājoties mācīties un gādā, lai katram būtu prieks par panākumiem un līdz ar to visi ar sajūsmu iesaistītos kopīgos pasākumos. Sodīšana notiek tikai tad, ja kāds no bērniem citam dara pāri.

Vilku barā pastāvošie bērnu audzināšanas paņēmieni būtu neefektīvi, ja tos neievērotu pats barvedis, piemēram, apmācot vilcēnus medījuma lenkšanā. «Medījums», kuram jādzenas pakaļ, ir pats tēvs. Sākumā viņš ar mazuļiem skrien parastā riksī. Pēc brīža lielais vilks pieliek soli un mazie vairs netiek līdzi. Tad tiem ir jāmācās viņu lenkt.

Vispirms vilku tēvs dod pavisam vieglus uzdevumus un vienmēr skatās atpakaļ, vai mazie nav pazaudējuši pēdas; ja tā noticis, tad viņš tiem uz acumirkli parādās vai arī dara zināmu savu atrašanās vietu ar gari stieptu kaucienu. Katrā nākamajā reizē tēvs «cepeša medībās» iepin arvien grūtākus uzdevumus. Piemēram, viņš kādu gabalu brien pa strautu, lai nebūtu vairs saožamas pēdas, vai arvien vairāk pagarina medību laiku, lai mazie pieņemtos spēkā un izturībā.

Reiz, kad jau bija pienākusi ziema, sāka stipri snigt — un tēva pēdas pilnīgi pazuda. Vilcēni pārguruši apstājās kādā krūmiem aizaugušā vietā un neziņā raudzījās uz priekšu. Tuvu un tālu nekas nebija saskatāms. Pēkšņi mazie pārbijās: aizmugurē no kāda krūma izlēca rūcošs briesmonis un metās tiem vidū. Tas bija tēvs — viņš bija gribējis parādīt, ka vajāti dzīvnieki var arī apmest līkumu un negaidīti uzbrukt no aizmugures.

Visaizraujošākais ir šādu medību nobeigums. Tad tēvs vienmēr ļauj, lai mazuļi viņu sagūsta un «pieveic». Mazajiem tas katrreiz sagādā milzīgu prieku. Tāpēc arī vilcēni nevar vien sagaidīt, kad tēvs tos aicinās uz nākamajiem «praktiskajiem darbiem» medniecībā.

Atliek tikai pabrīnīties, kā jaunie vilki un suņi iemācās kļūt par attīstītiem kopības locekļiem tik harmoniski veidotā kopienā. Pretstatā visām veselīga cilvēka audzināšanas metodēm, pēc kurām bērna veidošanās procesā pievēršama uzmanība vai nu tikai iedzimtībai, vai arī tikai audzināšanai, šie dzīvnieki visumā ļoti sekmīgi ievēro abus faktorus, kaut arī dara to neapzināti.

Arī neauglīgajā strīdā par agresijas problēmām dzīvnieki mums' «demonstrē» savu pieeju. Mazuļu audzināšanā tie orientējas uz to, ka jebkurai būtnei sākotnēji piemīt stipra agresivitāte, kas audzināšanas ceļā jāsamazina tiktāl, lai nekaitētu kopībai.

Kā audzinātājs vilku tēvs prot mudināt bērnus uz mācīšanos, izmantojot par stimulu rotaļas, draiskošanos, priecīgu noskaņojumu. Tai pašā laikā viņš saglabā savu autoritāti.

Liekas gandrīz neticami, ar kādu apbrīnojamu drošību vilks atrod īsto ceļu, kā radīt stabilā savstarpējā saticībā dzīvojošu kopumu, kamēr cilvēki «nomokās ar savām vienpusīgajām audzināšanas teorijām». Vilks nav pedagoģiju studējis nevienu semestri, tomēr ar savu dabisko izjūtu šajā jomā lieliski orientējas.1[1] Dzīvnieku savstarpējā etoloģiskā (jeb «zoopedagoģiskā») iedarbe ir normālas ontoģenēzes faktors. Ilgajā evolūcijas gaitā noslīpējušies, aprobējušies mērķveidīgās etoloģiskās iedarbes mehānismi, kuru efektivitāte zināmā mērā vieš mūsos skaudību. — Cilvēces vēsturē pastāv liela sociālpedagoģisko sistēmu mozaīka, kuras elementi nereti nonāk pretdarbīgās kolīzijās. Un tomēr — katrs cilvēces vēstures progresīvais laikmets kopumā ir pacēlis sociālās pedagoģijas kultūru aizvien augstākā lietpratības, iedarbes būtiskuma, kompleksuma un galarezultātā — arī cilvēcības pakāpē. — Red.

Šodien, saskaroties ar mūsu cilvēcisko attiecību asajām pretrunām, mums drīzāk būtu jāatzīst, ka daudzas sociālpedagoģiskās teorijas, ar kurām tagad cenšas ietekmēt jaunatni, vairāk gan atsvešina no cilvēka dzīves dabiskajiem pamatiem nekā tuvina tiem.

Mēs, cilvēki, patlaban atrodamies tādā situācijā, kad, no vienas puses, garīgi nekontrolēta pakļaušanās tīri instinktīviem impulsiem un, no otras puses, intelektuāla attālināšanās no mūsu eksistences dabiskajām Saknēm tuvina mūs katastrofai. Vai mēs izdzīvosim, tas būs atkarīgs no tā, vai atradīsim īsto vidusceļu. Šī grāmata lai ir pirmā ceļarādītāja.

Šai sakarā vēl pēdējo reizi atgriezīsimies pie dingo kucēniem.

Laikposmā no astotās līdz divpadsmitajai mūža nedēļai kucēni pirmie drīkst ķerties klāt pie jebkuras barības, ko pārnesuši mājās pieaugušie bara locekļi. Taču, mielojoties ar medījumu, kucēni nebūt neizturas kā «saticīgi brālīši un māsiņas». Tiklīdz kāds pieiet brālim vai māsai tuvāk klāt, tūlīt tiek sabozta spalva. Kucēni nikni rūc cits uz citu un šņakstina zobus. Te parādās īsts maizes naids.

Ja šā vecuma kucēnus salīdzinām ar pieaugušajiem dingo, tad redzam, ka tie bez jebkāda maizes naida vispirms pacietīgi gaida, līdz būs paēduši kucēni, un tad paši draudzīgā pulkā ne rūkdami, ne plēsdamies tiesā nost laupījumu, tā ka ir dzirdama tikai «apmierināta šmakstināšana», kā saka Eberhards Trumlers.

Uz jautājumu, vai dzīva būtne jau no dzimšanas ir laba vai ļauna, dingo dod skaidru atbildi: ontoģenēzes sākumposmā tajos vēl parādās plēsoņu dziņas, taču pamazām no tiem izveidojas bara locekļi, kas prot iegrožot pat savu izsalkumu, lai varētu izdzīvot viss bars.

PĒCVĀRDS

Dzīvības izcelsmes, būtības un daudzveidīgo norišu zinātniskajā kopainā aizvien bagātinās pozitīvo zināšanu masīvi. Augu un dzīvnieku bioloģija zinātniski tehniskās revolūcijas ietvaros kļuvusi par kompleksu zinātniskās izziņas objektu. Bioloģiskās realitātes elementi, to funkcionēšanas un attīstības elementi tiek pakāpeniski ieviesti materiālās ražošanas vismodernākajās nozarēs. Neviena civilizētas tautas saimniecības joma vairs nevar progresīvi attīstīties bez zinātniski pamatota plānveidīga ekoloģiskā nodrošinājuma. Biosfēras resursu augstražīga apguve ir fundamentāls nosacījums PSKP izstrādātās Pārtikas programmas izpildei. Bioloģiski īpaši svarīgā nozīme spilgti parādās cilvēku sabiedriski vēsturiskajās attiecībās, kuras būtībā ir sociālas, bet kuru reālajā saturā nemēdz būt «tīri» sociālu elementu. Sociālais cilvēku dzīvē parasti dialektiski atceļ, t. i. — pakārto, aktīvi vada un virza bioloģisko. Savukārt bioloģiskais ir relatīvi patstāvīgs, uz sociālo faktoru atgriezeniski iedarbīgs spēks.

Tādēļ dzīvības procesu vispusīga zinātniska pētīšana ir tieši vai netieši orientēta uz cilvēku sabiedriski vēsturiskās dzīves problēmu garīgu un praktisku risināšanu. Tās gaitā izziņas dzīvā koka sazarošanās matērijas bioloģiskās kustības formu izpētes vēsturiskajos un bioloģiskajos aspektos sekmē zinātniskās patiesības fonda bagātināšanos.

Šai ziņā liela nozīme ir dzīvnieku eksistences būtības, formu un nosacījumu tālākai izzināšanai, kurā kopumā auglīgs ir arī V. Drešera devums. Viņa grāmatas «Izdzīvošanas likums» problēmu lokā atrodams ļoti saistošs, faktiem un argumentiem bagāts populārzinātnisks stāstījums par dzīvnieku populatīvās (bioloģiski grupālās) un individuālās izturēšanās formām, to bioloģisko jēgu, norises mehānismiem un attīstības rezervēm mainīgās, nereti ambivalentās (pretrunīgās) ekoloģiskās vides apstākļos.

«Lielais izdzīvošanas likums», kā redzams V. Drešera grāmatā, ir sarežģītu evolucionāri bioloģisko likumību kopums, kas dzīvnieku filoģenēzē (sugas attīstībā) un ontoģenēzē (sugas pārstāvja — indivīda attīstībā) stihiski «ieprogrammē» izdzīvošanas dziņu. Šī dziņa izpaužas dzīvnieku reaktīvās un aktīvās izturēšanās formās, kas tiem nepieciešamas iekšējā (organiskā) un ārējā (ekoloģiskā) līdzsvara uzturēšanai, cīņai ar disfunkcionālajām (funkcijas traucējošām) situācijām, kuru negatīvā iedarbe var būt ne tikai bīstama, bet noteiktos apstākļos pat katastrofāla.

V. Drešers cenšas arī cilvēkam atrast piemērotu vietu izdzīvošanas likuma ietekmes sfērā. Diemžēl viņa meklējumi cilvēka un dzīvnieku pasauļu mij iedarbīgajās saskarzonās, vēl vairāk — cilvēka dzīves pasaulē, atduras pret bioloģizētu sabiedrības skatījumu. V. Drešers ignorē cilvēka sabiedriski vēsturisko būtību. Cilvēks viņa piedāvātajā shēmā ir tikai viena no daudzajām dzīvajām būtnēm, sugas Homo sapiens bioloģisks indivīds, kuramr salīdzinot ar dzīvniekiem, esot galvenokārt graduālas (tātad nevis kvalitatīvas, bet kvantitatīvas) priekšrocības. Starp tām augstākā (un tikai?! — R. V.) esot intelekta, sociālās organizācijas un inteliģences pakāpe u. tml. Pēc viņa domām, cilvēks pat negatīvi izdaloties citu būtņu vidū ar nesamērīgi lielu agresivitāti un egoismu, pārņemot no dzīvniekiem sliktākos izturēšanās paraugus.

Kritizējot bioloģiskā redukcionisma metodoloģijas lietošanas mēģinājumus sabiedrības dzīves skaidrojumos, V. I. Ļeņins parādīja, «ka bioloģisko jēdzienu pārnešana vispār sabiedrisko zinātņu laukā ir frāze. Vai ar «labiem» nolūkiem pasāk tādu pārnešanu vai arī ar nolūkiem pastiprināt aplamus socioloģiskus secinājumus, frāze tādēļ nepārstāj būt frāze.» [48] īpaši brīdinot no bioloģizēta. sabiedriski vēsturisko pretrunu skatījuma nezinātnis- kuma, V. I. Ļeņins rakstīja: «Nav nekā vieglāka kā uzlipināt zīmītes ar uzrakstiem «enerģētisks» vai «bioloģiski — socioloģisks» uz tādām parādībām kā krīzes, revolūcijas, šķiru cīņa u. tml., bet nav nekā neauglīgāka, sholastiskāka par tādu nodarbošanos.» [49] Par to kārtējo reizi pārliecināmies, saskaroties ar V. Drešera mēģinājumiem izskaidrot cilvēku dzīves norises bioloģisko kategoriju sistēmā. Toties, kad autors veic cilvēka un dzīvnieku" organiskās funkcionēšanas salīdzinošos pētījumus, daudzi viņa gūtie secinājumi var kļūt par impulsiem plašu zinātnisku un filozofisku vispārinājumu izdarīšanai.

Grāmatas pirmajā daļā «Par dzīvotspējas saglabāšanu» V. Drešers sniedz aizraujošu ieskatu dzīvnieku vitālās — psihofiziskās eksistences uztveršanas mehānismu daudzveidībā, parāda, cik nopietna ir dzīvības bioresursu izmantošanas problēma.

Dzīvnieki selektīvi (izvēlīgi) reaģē uz dažādajiem stresa faktoriem, tiecoties pārvarēt tos ar konkrētu sugu ietvaros specializēto uzbrukšanas vai aizsargāšanās mehānismu starpniecību. Zīmīgi, ka dzīvnieku pasaulē raksturīga nevis paniska bēgšana no stresa faktoriem vai paškaitnieciska samierināšanās ar to postošo iedarbi, bet gan vitāla cīņa ar tiem. Un šai ziņā, piemēram, zāl- ēdāju bēgšana no plēsoņām bioloģiskās lietderības ziņā ir efektīvs aizsargāšanās līdzeklis, kas cilvēku pasaulē izpaustos paškontro- lētas, mērķtiecīgi disciplinētas atkāpšanās veidā.

V. Drešera kompetentais aicinājums — nebēgt no stresa, bet pieņemt tā faktoru izaicinājumu un, saglabājot iekšējo līdzsvaru, iespēju robežās cīnīties ar nelabvēlīgajiem apstākļiem, — ir labs arguments, kas apliecina aktīvas dzīves pozīcijas sociālā un bioloģiskā lietderīguma vienību. Autors pierāda, ka sekmīgas izglābšanās pieredze dzīvniekiem kalpo par neparasti aktīvu vitālās pašsaglabāšanās cīņas papildspēku arī šķietamas vai faktiskas bezizejas apstākļos.

Visdažādākajos aspektos V. Drešers risina dzīvības bioloģisko resursu un būtisko izpausmju problēmu, pretendējot uz . zināmu atziņu universālismu. Proti, cilvēka un dzīvnieka dzīvības norises pamatvilcienos sakrīt. Tādēļ visām dzīvajām būtnēm ir kopīgas eksistences problēmas.

Neapšaubāmi plašā evolucionārā ziņā, kā arī dzīvo būtņu dzīvības pamatiezīmju un elementāro ekoloģisko nosacījumu ziņā vērojama principiāla līdzība. Taču, ja aplūkojam dzīvnieku sugu eksistenci, tad dzīvības bioloģisko funkcionēšanu vairs nevaram izprast bez konkrētas pieejas, kas rada iespēju iedziļināties dzī- vesdarbības specifiskajā kopainā.

V. Drešers sekmīgi sasniedz arī šo zinātniskās izpētes gaitā nepieciešamo padziļinātās konkrētības līmeni, bagātīgi ilustrējot atzinumu par dzīvības izpausmju un uzturēšanas veidu specifiskajām atšķirībām (turklāt plašā diapazonā) dažādajās sugās.

Diemžēl principiālas grūtības autoram rodas tad, kad viņš mēģina traktēt cilvēka dzīvesdarbību tikai kā vairāk vai mazāk mērķtiecīgu dzīvo būtņu funkcionēšanas veidu.

Dzīvība ir bioloģiska parādība. Dzīvniekam piemīt tikai dzīvība. Viņa darbība vidē ir vitalitātes (izdzīvotspējas) normāla vai patoloģiska izpausme. Cilvēkam dzīvība ir viņa psiholoģiskās eksistences būtisks veids, kas nepieciešams, lai konkrēti vēsturisko iespēju robežās dzīvotu tipiski cilvēcisku dzīvi — darbā, sabiedrības pašpārvaldē, kultūras apguvē un jaunradē, civilizētas atpūtas jomās, ģimenē utt. Kā redzams, šī (būtībā sabiedriski vēsturiskā) dzīve satura ziņā ir plašāka un bagātāka par dzīvību. Patērējot bioloģiskos dzīvības resursus, cilvēks vairo tikai viņam kā sabiedriskai būtnei piemītošās dzīves bagātības. Dzīvniekam dzīve būtībā ir dzīvības biopotenču realizācija ekoloģiskajā vidē, individuālās un populatīvās (genofonda kopības un vides apstākļu līdzības saistīto vienas sugas indivīdu stabilā kopuma) dzīvības atražošanas līdzeklis.

Protams, šīs cilvēka un dzīvnieka pastāvēšanas būtisko veidu principiālās atšķirības nedrīkst izmantot, lai dzīvnieku noniecinātu cilvēka priekšrocību gigantiskajā atskaites sistēmā. Jāpiebilst, ka

V. Drešeram ne reizi vien izdodas lietpratīgi atklāt vairākus «dzīvnieciskās» izturēšanās veidus vai elementus konkrētās cilvēku rīcības un uzvedības formās.

Taču, ja ignorē cilvēka dzīvības un dzīves specifiku, tad neizbēgami var nonākt pie. maldīgā uzskata par kultūras un civilizācijas sasniegumu pretdabiskumu. Arī V. Drešers maksājis meslus šim uzskatam, kuru vairākkārt var atspēkot ari .. . ar viņa paša pozitīvajiem atzinumiem.

Autors pierāda bioloģiskās ilgdzīvošanas un vecuma lielo nozīmi populācijās, sniedz ievērības cienīgus faktus par dzīvnieku novecošanās un relatīvās atjaunināšanās (juventizācijas) cikliem, to bioķīmiskajiem elementiem, kuriem ir svarīga loma arī stihiskās pašdziedniecības procesos. Skarot gerontozes (indivīda priekšlaicīgas, patoloģiskas novecošanās) gadījumus, V. Drešers pamatoti saista tos ar indivīda vitālās aktivitātes nenormālu sarukšanu, grupā iepriekš ieņemtā bioloģiskā ranga vai partnera zaudēšanu, smagām sakāvēm konfliktos utt.

Medicīniski bioloģisko un sabiedrisko zinātņu pētījumi liecina, ka cilvēks pasīvā, samiernieciskā vai sakāvnieciskā dzīves pozīcijā parasti arī mazražīgāk izmanto savu biopotenciālu. Vēl vairāk — cilvēka sociālā degradācija (lejupslīde) var izraisīt arī patogēnas — slimīgas izmaiņas viņa organismā. Relatīvās atjaunināšanās tendences — visproduktīvāko biogrāfisko posmu — jaunības un briedumgadu paildzināšanās, vecuma attālināšanās, mūža pagarināšanās — visas šīs cilvēka dzīvības kvalitātes pozitīvās izmaiņas pamatos izraisījās tieši sabiedriskās dzīves kvalitātes progresa rezultātā, kas ļauj efektīvāk izmantot mūsu organisma rezerves.

Grāmatas otrajā daļā «Kā izturas dzīvnieki, nonākuši nāves briesmās» V. Drešers risina problēmas, kas saistītas ar dzīvnieku adaptīvās izturēšanās (pielāgošanās) normu un patoloģiju ārkārtējos, ekstremālos apstākļos, kā arī cilvēka radītajā vidē — it īpaši lielpilsētās, kuras Rietumu civilizācijā iemieso kapitālistiskās urbanizācijas asās pamatpretrunas.

Autors pārliecinoši pierāda, ka pat katastrofālos apstākļos dzīvnieki turpina cīnīties par eksistenci un ka konkrētu indivīdu vai pat baru pašiznīcinošās reakcijas, iespējams, saistītas ar popu- latīvās stihiskās pašlikvidācijas mehānismiem vai patoloģiskām norisēm, kas zinātnei vēl jāizskaidro. Grāmatā atspoguļota cilvēka radītās vides divdabīgā ietekme uz dzīvnieku bioloģisko funkcionēšanu un attīstību. No vienas puses, šādā vidē izdzīvošanas likumības nosaka jaunu progresīvu pielāgošanās bioloģisko rezervju aktivizēšanos un dzīvnieku attīstības līmeņa celšanos. V. Drešers to labi atklājis, salīdzinot vienas un tās pašas sugas dzīvniekus «lauciniekus», «provinciāļus» ar «smalkākajiem» un

enerģiskākajiem «lielpilsētniekiem». Bet, no otras puses, pārlieku lielais urbanizētās, kā arī modernās lauku vides mākslīgums, ekoloģiskā nestabilitāte u. c. faktori var izraisīt dzīvnieku genofonda piesārņošanos, vairāku bioloģiski efektīvu izdzīvošanas mehānismu notrulināšanos, parazitāro funkciju izraisīšanos.

Autors trāpīgi šausta kapitālistiskā dzīvesveida pretdabiskumu, dzīvības devalvēšanās tendences, vienpusīgo, egoistisko patērē- tājtieksmi pret dabu. Viņš akcentē nekontrolēta «dabas valdnieka» (lasi — ekspluatatora) garīgās un praktiskās patvaļas katastrofālās perspektīvas, kas apdraud ne vien floru un faunu, bet arī sabiedrību. Tehniski augstu nodrošināts, šaurās speciālās lietpratības robežās sagatavots cilvēks — dabas noplicinātājs, kci uzsver V. Drešers, ir civilizēts barbars, kura postošā darbība ar laiku vēršas pret viņu pašu. Tādēļ autors bieži vien ar uzsvērtu nepatiku runā par civilizāciju kā kaitīgu sānlēcienu cilvēces attīstībā, pārspīlējot specifiski cilvēciskās — antroposociogēnās darbības kjūmes (piemēram, samākslotību, pretdabiskumu) dabas bagātību apguvē.

Tālāk lasītāja interesi piesaista autora stāstījums par noteiktu pasīvās izturēšanās un vitālās aktivitātes sarukšanas («iekonservēšanās») periodisko, it sevišķi sezonālo — gadalaiku mijai piemērojušos — mehānismu lielo bioloģisko nozīmi vairāku sugu indivīdu izdzīvošanas procesā. Pasivitāte izdzīvošanas reakcijas normas robežās ir viens no nepieciešamajiem dzīvības uzturēšanas vai pat glābšanas veidiem. Un dzīvnieki savā ziņā pārslēdzas no viena vitālās darbības režīma uz otru. Kā zināms, dzīves režīmu mērķtiecīga maiņa, aktīvo un pasīvo eksistences formu saskaņošana ir arī viens no svarīgākajiem veselīga cilvēka dzīvesveida attīstības nosacījumiem. Savukārt pārmērīgs aktīvisms, būtisko spēku nemitīga pārslodze (it sevišķi profesionālajā darbībā) veicina organisma tonusa pazemināšanos, depresiju un dzīvesdarbī- bas efektivitātes priekšlaicīgu samazināšanos.

V. Drešers bagātina mūsu zināšanas par dzīvnieku orientēšanās un apsteidzošās atspoguļošanas (priekšnojautu, «pareģošanas») mehānismu augsto bioloģisko lietderīgumu. Piemēram, apbrīnojami savlaikus nojaušot draudošās dabas katastrofas — plūdus, sausumu, zemestrīces, vulkānu izvirdumus u. tml. radikālas apstākļu pārmaiņas, dzīvnieki steidzas prom no apdraudētajiem rajoniem. Starp citu, vietējie iedzīvotāji respektē šādus savdabīgus briesmu signālus un cenšas evakuēties.

Grāmatas trešajā daļā «Izdzīvošanas likums un «sabiedriskā» izturēšanās» V. Drešers paver skatu uz dzīvnieku populācijās raksturīgo indivīdu bioloģisko sakaru un attiecību hierarhisko struktūru vitālajā kopdzīvē. Autors parāda populatīvās organizācijas lielo spēku, kas pakļauj dzīvnieku indivīdus un to mikrogrupas noteiktu kopdzīves nodrošināšanas funkciju izpildes režīmam.

Lai sekmīgi iekļautos, iedzīvotos populācijā, indivīdam nepieciešamas jaunas psihofiziskās īpašības un izturēšanās formas. Daļ.t no tām iedzimst, bet daļa tiek izveidota dzīvnieku saskarsmē, kurā ^indivīdi iegūst populatīvās adaptācijas spējas un ieņem noteiktu rangu bara hierarhijā.-Vairāki dzīvnieku mijiedarbības veidi sais- titi ar dzīvnieku mazuļu sagatavošanu relatīvi patstāvīgai individuālajai eksistencei un atgādina mācīšanu. Savukārt daži citi tipiski dzīvnieku mijiedarbības veidi vērsti uz indivīda psihofi- zisku piemērošanu noteiktai pozicionālajai lomai kopības locekļu «rangu tabulā». Un šeit vērojama zināma līdzība starp cilvēku sociāli pedagoģisko darbību un dzīvnieku etoloģisko (etoloģija — mācība par dzīvnieku izturēšanos) saskarsmi.

Kaut gan V. Drešers ar speciālista aizrautību vairākkārt idealizējis dzīvniekus, viņš tomēr nespēj valdīt nepatiku par atsevišķām krasām indivīdu pozicionālās nevienlīdzības izpausmēm dzīvnieku populācijās, kurās ir arī «liekēži» un «darbarūķi», despotiski «vadoņi», ložņas un atstumtie. Autoram ir zināms pamats meklēt analoģiskas attiecības sabiedrībās, kas balstās uz cilvēku ekspluatāciju un atsvešināšanos. Tomēr šādos salīdzinājumos nedrīkst pieļaut konkrēti vēsturisku cilvēku attiecību modeļu pārnešanu uz dzīvnieku pasauli.

Savā laikā, augsti vērtējot Č. Darvina evolūcijas teoriju, F. Engelss norādīja, ka tajā sugu konkurence un cīņa par eksistenci dabā zināmā mērā izskaidrota buržuāziskās apziņas kategorijās, ka šāds traktējums «… ir Hobsa mācības par bellum om- nium contra omnes (visu karu pret visiem) un buržuāziskās ekonomiskās mācības par konkurenci, kā arī Maltusa pārapdzīvotības teorijas pārnešana no sabiedrības uz dabu» [50] .

Zīmīgi, ka bioloģistiska sabiedrības izpratne nereti nemanāmā veidā noved pie otras metodoloģiskas galējības — dabas procesu, it īpaši dzīvnieku izturēšanās un attiecību socioloģistiska skatījuma. Par to liecina arī V. Drešera abstrakti naturālistiskā veidā lietotie jēdzieni «sociāls», «sabiedrisks», «inteliģents», «plebejisks», «kolektīvistisks», «egoistisks» u. tml., kas nepamatoti attiecināti uz dzīvnieku pasauli, nepalīdz attēlot, kur nu vēl izskaidrot tajā vērojamās parādības. (Lai mūsu lasītājiem nerastos nevajadzīgi pārpratumi, tulkojumā šie jēdzieni likti pēdiņās.) Toties cilvēka un dzīvnieku izturēšanās salīdzinošie pētījumi var nest augļus.

V. Drešers iepazīstina^ mūs ar dažādām ritualizētām formām, kas zināmā mērā atgādina cilvēku kopdzīves normatīvo regulāciju. Viņš parāda, ka dzīvnieku attiecības praktiski jebkuros apstākļos stabilizējas zināmos bioloģisko «noteikumu» ietvaros. Dzīvnieki parasti dabiskos apstākļos neizturas «lopiski», bet mākslīgajos apstākļos viņu izturēšanās formas saskarsmē mainās. Ja domesticēto dzīvnieku vidē vēl vairojas pretdabiskuma elementi, tad viņu saskarsmes ainā parādās bioloģiski nelietderīga agresivitāte, hiper- trofēts (pārspīlēts) individuālisms. Autors pamatoti norāda, ka arī cilvēku attiecību kvalitāte zināmā mērā cieš no ekoloģiskās vides un civilizētās dzīves telpas pretdabiskuma iezīmēm, kuras gan, jāpiebilst, nav nenovēršamas. Starp citu, mūsdienās pieaug sabiedrības interese par cilvēku attiecību (oficiālo un neoficiālo) diplomātiju, starp kuras daudzajiem līdzekļiem atrodamajās pieklājības normās jeb etiķetē nereti ir vairāk psihoterapeitisku rezervju nekā attiecīgajos medikamentos.

Autors dod jaunu ieskatu bioloģiskās informācijas plūsmā, mēģinot atšifrēt dzīvnieku neartikulēto skaņu, vaibstu, žestu, pozu utt. veidā izraisīto signālu nozīmi. V. Drešers atzīmē, ka dzīvnieku populatīvā eksistence ir īpaša bioloģiska kvalitāte, kurā nav iespējams vienlīdz pilnīgi apmierināt kopības un indivīdu vajadzības. Tai pašā laikā evolucionāri visprogresīvākās, visaugstāk organizētās dzīvnieku sugas ietver sevī indivīdus, kuriem piemīt ļoti attīstīta psihofiziskā individualitāte (būtiskā, stabilā savdabība), kas ir sevišķi svarīgs izdzīvotspējas avots un izpausmes veids.

V. Drešers savā grāmatā neskopojas ar rekomendācijām, kā pārvarēt cilvēku dzīvē sastopamos trūkumus. Viņš apelē pie cilvēku intelekta, dzīves pieredzes, aicina «noklīdušo dabas bērnu» atsākt veselīgu, dabisku dzīvesveidu, kura prototipi esot atrodami dzīvnieku pasaulē. Vajagot tikai šo sfēru izzināt, saprast un pieņemt, kļūt par paklausīgiem Lielā izdzīvošanas likuma audzēkņiem.

Līdz ar to autors izšķērdē savas zinātnieka un humānista prioritātes, kļūst par skeptiķi. Protams, zinātnieku autoritatīvajiem brīdinājumiem no pazudinošām avantūrām, uz kurām sliecīgi reakcionārie spēki, ir pozitīva nozīme. Tomēr apelācijām pie labās gribas būtu tikai moralizējošs raksturs, ja nebūtu kustības par netaisnīgo ekspluatācijas attiecību pārvarēšanu.

Pieņemsim, ka, noticot bioloģistiskām cilvēces glābšanas rekomendācijām, mēs atgrieztos pie nesocializētās dabas, atdalītu no sevis sabiedriski vēsturiskās dzīves būtību un no tās izrietošās sociālās kvalitātes (apziņu, valodu, darbu, jaunradi, kolektivitāti, personību utt.). Cerētā veselīgā atlikuma — ķermenī plaukstošās organiskās dabas —^ vietā vienas, vēlākais, divu vai trīs paaudžu laikā parādītos evolucionāri netipiska,, bet dotajās attiecībās likumsakarīga strupceļsuga — homo ferus. Tās pārstāvji nevarētu būt cilvēki, bet nespētu arī efektīvi pielāgoties kādai ekoloģiskai «nišai». Smaga bioloģiska krīze, draudošās izmiršanas briesmas novestu atlikušās homo ierūs sugas populācijas vai nu pie bojāejas, vai… antroposocioģenēzes — cilvēka kā sabiedriski vēsturiskas būtnes veidošanās.

15* 227

Cilvēce tikai relatīvi atdalās no dabas. ŠI atdalīšanās notiek bezgalīgajā materiālajā pasaulē, kurā sabiedrības un dabas pretstati ir vienoti kopsakaros, mijiedarbībā un elementu savstarpējās pārejās. Cilvēks vispusīgi progresē, ja sekmīgi apgūst un pārrada dabas bagātības (to vidū^— arī sava organisma resursus). Harmonizējot sociālo un materiālo procesu ciklus, cilvēks augstākā pakāpē atgriežas pie dabas, reintegrējas ar to noosfērā (burtiskā nozīmē — prāta sfērā). Tā ir cilvēka progresīvās antroposociogē- nās darbības gaitā topošā sabiedrības un dabas vēsturiskās, turklāt — harmoniskās vienības sistēma, kuras pilnveidē liela nozīme ir arī dzīvnieku pasaules izzināšanai.

V. Drešera grāmata šai ziņā izstaro pastiprinātu donora tikumu. Tā dod visiem nepieciešamās zināšanas, dabas mīlas paraugstundu, iespēju garīgi iedzīvoties nesavtīgi ieinteresēta ekoloģiskā bruņ- nieciskuma pozīcijā. Autors liek arī mums vērīgāk un dzijāk ielūkoties sevī.

Mēs, lasītāji, skatoties caur dialektiskā un vēsturiskā materiālisma prizmu, spēsim daudz gūt no polemiskās, bet kopumā lieliskās Vitusa B. Drešera grāmatas.

Raitis Vilciņš, filozofijas zinātņu kandidāts

SATURS

PAR DZĪVOTSPĒJAS SAGLABĀŠANU 3

nodala. Kā dzīvnieki pārcieš slresu 3

nodaļa. Sapnis par nemirstību 17

nodaļa. Dzīvnieki cienī vecumu 25

nodaļa. Dabas dziedniecība dzīvnieku pasaulē …. 33

nodaļa. Dzīvnieku «kosmētikas salonā» 43

nodaļa. Cīņa ar bezmiegu un murgiem 54

nodaļa. Resnvēderu mūžs ir īss 68

KA IZTURAS DZĪVNIEKI, NONĀKUSI NĀVES BRIESMĀS … 78

nodaļa. Savvaļas dzīvnieki pārceļo uz lielpilsētām … 78

n o d a ļ a. Civilizācijas radītais šoks 88

nodaļa. Vai dzīvnieki spēj izdarīt pašnāvību …. 97

nodaļa. Izdzīvošana dzīvībai galēji nepiemērotos apstākļos . 107

nodaļa. Draudzība ar nāvīgāko ienaidnieku . . . 116

nodaļa. Kā dzīvnieki atrisina enerģijas problēmu … 121

nodaļa. Dzīvnieki ir labāki laika prognozētāji …. 133

IZDZlVOSANAS LIKUMS UN «SABIEDRISKĀ» IZTURĒŠANĀS 142

nodaļa. Stipro spēks ir vienotībā 142

nodaļa. «Vergturi» un «vergi» 151

nodaļa. Kā nodibināt mieru «kolektīvā» 163

nodaļa. Paviānu bars 174

nodaļa. «Sociālā inteliģence» 183

nodaļa. Pieklājības formas dzīvnieku pasaulē . . . . 197

nodaļa. Kā dzīvnieki kļūst par kopības locekļiem . . . 207

PĒCVĀRDS 221

Витус Б. Дрешср ФОРМУЛА ЖИЗНИ Рига «Авотс» 1986 На латышском языке Художник Э. Зарпкьш Перевод с немецкого А. Плесумы

HB Kt 1267

V/luss B. D/eSers IZDZĪVOŠANAS LIKUMS Kā dzīvnieki pārvar nelabvēlīgos vides apstākļus

Redakcijas vadītāja E. Pūkaine. Redaktors I. Linioš. Mākslinieciskais redaktors I. Krepics. Tehniskā redaktore V. Brālēna. Korektors I. Tirāns. Nodota salikšanai 06.02.86. Parakstīta iespiešanai 21.07.86. Formāts 60 X 84/16. Tipogrāfijas papīrs 2. Baltīkas garnitūra. Augstspiedums. 13,48 U7.sk. iespiedi.; 14,06 uzsk. kr. nov.; 16.09 izdevn. 1. Metiens 30 000 eks. Pašūt. Kt 170-4. Cena 75 kap. Izdevniecība «Avots», 226047 Rīgā, Padomju bul. 24. Izdevn. A'° 357/H-2. Iespiesta Latvijas PSR Valsts izdevniecību, poligrāfijas un gramatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Cīņa», 226011 Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40.

Vāks iespiests ofsetspiedumā Rīgas Paraugtipogrāfijā, 226004 Rīgā, Vienības gatvē 11.

Drešers V.

Dr 640 Izdzīvošanas likums: Kā dzīvnieki pārvar nelabvēlīgos vides apstāk|us. — R.: Avots, 1986. — 229 lpp.

[5] Burt. «dievs no mašīnas» — negaidīts atrisinājums. — Tulk.

[13] vācu valoda vārdu spēle; das Schat — aita, die Schaigaibe — pelašķi. — Tulk.

[13] Sīs sugas krokodili dzīvo arī Dienvidamerikas ūdeņos. — Tulk.

[14] Vācu valodā vārdu spēle: salikteņa die Spitzmaus (cirslīlis) otra daja ir vārds die Maus (pele), tāpat kā vārdos die Hausmaus — mājas pele un die Fe'.dmaus — l^uka pele. — Tulk.

[16] V.icu. valodā vārdu saskaņa: der Reihet — gārnis, das Reihern — vemšana. — Tulk.

[18] «trīsgrašu opera» — pēc bertolta brehta darba «Trīsgrašu romāns» komponēta Kurta Veila dziesmuspēle. — Tulk.

[19] vilhelms bušs (1832—1908) — vācu dzejnieks un karikatūrists, populārās grāmatas «Makss un Morics» autors, — Tulk.

[29] Mana māja ir mana pils (angļu vai.). — Tulk.

[43] januss —■' seno romiešu dievs ar divsejainu galvu. — tulk.

[49] turpat, 307. lpp.

Content

Drešers Vituss B. Izdzīvošanas likums

Vituss B. Drešers IZDZĪVOŠANAS LIKUMS

I. PAR DZĪVOTSPĒJAS SAGLABĀŠANU

1. nodaļa Kā dzīvnieki pārcieš stresu

2. nodaļa Sapnis par nemirstību

3. nodaļa Dzīvnieki cienī vecumu

4. nodala Dabas dziedniecība dzīvnieku pasaulē

5. nodaļa Dzīvnieku «kosmētikas salonā»

6. nodaļa Cīņa ar bezmiegu un murgiem

7. nodala Resnvēderu mūžs ir īss

II. KA IZTURAS DZĪVNIEKI, NONAKUŠI NĀVES BRIESMAS

8. nodaļa

9. nodala Civilizācijas radītais šoks

10. nodaļa Vai dzīvnieki spēj izdarīt pašnāvību

11. nodaļa Izdzīvošana dzīvībai galēji nepiemērotos apstākļos

12. nodaļa Draudzība ar nāvīgāko ienaidnieku

13. nodala Kā dzīvnieki atrisina enerģijas problēmu

14. nodaļa

III. IZDZĪVOŠANAS LIKUMS UN «SABIEDRISKA»- IZTURĒŠANAS

15. nodaļa Stipro spēks ir vienotībā

16. nodaļa«Vergturi» un «vergi»

17. nodaļa Kā nodibināt mieru «kolektīvā»

18. nodaļa Paviānu bars

19. nodaļa «Sociālā inteliģence»

21. nodaļa Kā dzīvnieki kļūst par kopības locekļiem

PĒCVĀRDS

SATURS