Fedosejevs Grigorijs

Jambuja ļaunais gars

GRIGORIJS FEDOSEJEVS

JAMBUJA ĻAUNAIS GARS

"Mūsu mērķis — iedvest jaunatnei ticību un mīlestību dzīvei. Mēs gribam cilvēkiem iemācīt varonību. Vajadzīgs, lai cilvēks saprastu, ka viņš ir pasaules radītājs un valdnieks, ka viņš ir atbildīgs par visām nelaimēm uz zemes un ka viņam ari pienākas slava par visu to labo, kas ir dzīvē."

M. Gorkijs

1. ATPAKAĻ UZ JAMBUJU

Kalnu pārejā karavāna.apstājās. Kajuri sakārtoja saiņus uz nogurušo briežu mugurām. Cilvēki sapulcējās baros. Izņēma repjus, aizsmēķēja. Saule gluži kā ugunīgas bungas karājās pāri tumšajām aizām, pāri ezeru tēraudpelēkajiem ūdeņiem, pāri tālā Stanovoja robainajām grēdām.

Vēl viena diena līdz mūsu taigas aerodromam, un ardievu klaidoņa dzīve, odi, staigno purvu klusums!

Kurš ceļinieks gan neizjūt prieku, kad, nobeidzis darbu, līdz kaklam atēdies gaisu, kas smaržo pēc skujām un ugunskura dūmu pavalga, pa zvēru takām novalkājis ne vienu vien zābaku pāri, atgriežas šaurajā cilvēku pasaulē pie dzimtā pavarda. Un, iedomājoties par mājām, tev pēkšņi gribas ilgajās gaitās apcietējušo dvēseli sasildit nevis pie ugunskura, bet citā siltumā.

Mēs pametam Aldanas plakankalnes centrālo daļu, kur ilgi noņēmāmies ar pētījumiem un kur vēl aizvien strādā ģeodēzisti. Šo pauguraino zemi dienvidos noslēdz Stanovoja un Džugdžura kalnu grēdas, bet uz ziemeļiem ta stiepjas bezgalīgi. Tās peizāža ir drūma, klimats ārkārtīgi neviesmīlīgs — te valda ziema; lai kurp tu dotos, tev visur uzglūn vientulība, drausmīga vientulība.

šis novads nekad nav pievilinājis cilvēkus, nav saistījis pētnieku uzmanību, palicis nosānis civilizācijai. Tikai evenks, mežonīgais klaidonis un brīvības alcējs, šeit atradis sev mājas un izlauzis takas mēmo klajumu klaidos.

Un nu arī es pēdējo reizi no augstuma skatos uz bargo plakankalni. Tālu izplētusies paugurainā zeme ar saviem dumbriem, vārgajām lapeglēm, mēmajiem ezeriem. Beidzot mēs esam izrāvušies no šī ilgā gūsta! Taču nezin kāpēc es nepriecājos, nezin kāpēc man skumji, it kā es pamestu dzimtās vietas. Pēkšņi viss man šeit kļuvis tik bezgala dārgs: gan šīs pelēkās, izbālējušās debesis, gan kailie pakalni, gan mūžīga sveicienā nolīkušās egles, gan izsalkušais klinšu ērglis .. . Acīm redzot, tāpēc, ka šeit viss bija tik grūti paveicams. Paies kāds laiks, un tur, pilsētas drūzmā, draugu vidū es sērošu pēc tevis, skumjā mala, un varbūt kādreiz pie tevis atgriezīšos …

— Ardievu, plakankalne! — es kliedzu, pārlaizdams tai ilgu skatienu.

Pārnakšņot apstājamies mežainās aizās pie čalojoša strauta. Mēs kopā bijām gājuši jauktā karavānā, taču apmetāmies atsevišķi. Katrai nodaļai — astronomiem, rekogniscētajiem, novērotajiem sava kārtība, savas paražas, kas izveidojušās ilgos klejojumos pa taigu. Tie, kas visu vasaru bija pavadījuši meža, uzcēla teltis egļu pavēnī. Viņiem vislielākais un versmainākais ugunskurs. Novērotāji dzīvojuši kalnu galotnēs un pieraduši pie plašuma, pie tāla apvāršņa, pieraduši redzēt virs galvas plašo debess velvi. Viņiem šauri zem zaru jumta, viņi uzcēluši savas divslīpju čumas āres vidū. Viņiem klinšainās virsotnēs aizvien trūcis malkas, to viņiem smailēs vajadzējis nest uz savas muguras, tādēļ viņu pirmais bauslis — taupīt kurināmo. Viņi arī šeit mežā varīja savas vienkāršās vakariņas uz maza ugunskura, barodami to ar sīku, sausu kritalu.

Es pārnakšņoju pie rekogniscētājiem — nenogurdināmiem taigas klaidoņiem. Viņi nepazīst skumjas. Ir gan puiši! Viņiem joki sokas, un, pasarg dievs, nokļūt viņu valodas! Mežs, kalni, purvi — viss apzīmogojis gan viņu ārieni, gan sadzīvi. Viņu nometni pazīst pec pirmā skatiena. Trauki, aizjūgs, drēbes rūpīgi pakārti koka āķos, kas iedzīti resno koku stumbros; pārējas mantas saimnieciski sakrautas kaudzē, pārklātas ar brezentu. Viņi parasti guļ pie ugunskura. Un ne velti rekogniscētājus visi apskauž. Tiesa, drēbes viņiem, tāpat ka mums visiem, ir vienās skrandās ar sviluma pēdām, zābaki sen jau kurpniekam parādā. Bet cik dzīvespriecīgi ir šie taigas klaidoņi! Kāda viņiem pieredze! Risks un grūtības ir viņu pastāvīgās pavadones.

Kad pāri ārei gūlās dzestrums un vēlīna vakara bieza krēsla ietina taigu, pie mums uz nometni atnāca ciemos biedri no citām grupām. Viņi rāmi apsēdās ap ugunskuru un klusām vēroja, kā uguns aprij nodeguļus, ka pari versmaino ogļu kaudzēm uzliesmo un pierimst zilganā pļāva, it ka katram ta kaut ko pareģotu. Sai klusēšanā jaudās neslēpjams atgriešanās prieks. Savās domās viņi bija jau kaut kur tālu tālu no ugunskuriem, no bemberainajām lapeglēm, no odu sīkšanas. Un diez vai atrastos spēks, kas liktu viņiem griezties atpakaļ, atvadīties no domām par drīzu tikšanos ar tuviniekiem.

Aizmigušajā, rudenīgajā mežā brieži ganīdamies skandināja kakla zvārguļus, nekustīgajā gaisā šaudījās valbacainas pūces.

Pie manis gāzelīgā gaitā pienāca radists Pāvels, garš puisis zilam acīm. Es kopā ar viņu esmu pavadījis taigā visu vasaru.

—   Nepatikšanas, — viņš sacīja satrauktā balsī.

—   Ko, rīt nebūs lidmašīnas?

—  Ļaunāk. Lūk, lasiet. — Un Pāvels pasniedza nule pieņemto radiogrammu.

Ziņoja mans palīgs Plotkins:

«Jambuja kalnā bez vēsts pazudis tehniķis Jevtušcnko. Meklējumiem nav panākumu. (Tas jau otrais ģeodēzists, kas bez vēsts pazudis šai plikajā kalnā.) Nepieciešams organizēt rūpīgu pazudušo meklēšanu un novērst cilvēku bojā ejas iemeslus, citādi novērotāji kategoriski atsakās Jambuja nobeigt darbus. Ko darīt?»

Sī ziņa mani pārsteidza. Lasu radiogrammu skaļā balsi. Nometnē iestājas nomācošs klusums. Vājie izplēnējošo nodeguļu uzliesmojumi apgaismoja cilvēku sejas, viņi bija sastinguši visnegaidītākās pozās.

Mēs vēl nebijām atguvušies pēc mūsu drauga Petrika noslēpumainās pazušanas, kas tika daudz un dažādi pārspriesta.

Celtnieku nodaļa, kurā viņš strādāja par tehniķi, nobeidza celt ģeodēzisko zīmi Jambuja kalnā. Tas bija pavasarī, sniegs tikķo bija nokusis. Petriks un vēl viens strādnieks palika virsotnē, lai betona tornītim noņemtu ieveidni. Pārējie, apkrāvušies ar mantām, nokapa lejā uz nometni pie Rekandas upes. Atmodies agri no rīta, strādnieks virsotnē Petriku neatrada. Nospriedis, ka tas devies leja pie savējiem, viņš pabeidza tornīša apdari un arī pameta virsotni. Taču Petrika nebija arī nometnē. Gaidīja vienu dienu, gaidīja otru, pēc tam izmeklēja visu līdzenumu, tā daudzos klānus un ezerus, bet Petriks bija pazudis, kā zemē iegrimis! Vasarā viņu vēl divreiz meklēja. Līdz pat šim laikam nevaram saprast, kas ar viņu noticis! Un tagad tieši turpat pazūd Jevtušenko …

Melnajās debesīs noplaiksnīja rūsa, un tālumā it ka pa tukšu mucu iespēra pērkons. Kāds iemeta ugunskurā sausu zaru klēpi. Spilgtā liesma izgaisināja klusumu, un it kā atjēgušies visi reizē ierunājas, sāka strīdēties.

Vieni uzskatīja, ka Petriks un Jevtušenko, kāpdami no kalna pēc malkas vai ūdens, ir apmaldījušies mežā un nomiruši badā, jo nokalni bieži un ilgi klāj migla, kas tur atlien no Oliotskas jūras. Citi tam nepiekrita, jo abi pazudušie bija pieredzējuši taidzinieki, un apgalvoja, ka i Petriks, i Jevtušenko ir dzīvi, ka viņiem gluži vienkārši līdz kaklam apnikušas nomaļās biežņas, odi, klusums, apžulgušie purvi un viņus vilkšus vilcis uz apdzīvotām vietām pie cilvēkiem, pie meitenēm. Un, nespēdami pār- varēt mokošo sajūtu, viņi ar plostu aizbēguši pa Rekandu, steigā neatvadīdamies no biedriem un neizņemdami aprēķinu. Taču bēgt no šejienes vienam pašam — to varēja darīt tikai vājprātīgais.

Kas tad īsti noticis Jambuja? Vajadzēja nekavējoties pieņemt kaut kādu lēmumu, pacensties atklāt noslēpumu, ka no kalna varēja pazust divi ģeodēzisti.

Un droši vien nevienam citam, bet tieši man — ekspedīcijas priekšniekam nāksies atvadīties no saviem ceļabiedriem, nedomāt par atgriešanos mājās un doties atpakaļ uz Jambuju. Jāsteidzas, varbūt vēl izdosies glābt Jevtušenko. Un jebkuros apstākļos jānobeidz darbs šai tālajā, plikajā kalnā, citādi arī nākamgad nāksies tur atgriezties. Bet to nekādi nedrīkst pieļaut.

Iedomājoties, ka nāksies doties atpakaļ tuksnešainos klajumos, sāpīgi sažņaudzās sirds, vēl vairāk iegribējās nokļūt klu- saja mājas ostā, kur nav bīstama riska, kur dzīve ir rimta un klusa. Es pēkšņi noticēju, ka arī Petriks un Jevtušenko nav gājuši bojā, bet aizmukuši; no drūmā garastāvokļa, ko rada ilgstoša uzturēšanās plakankalnē, aizmuksi ne tikai pie cilvēkiem, bet pie paša velna uz elli!

—   Pāvel! — es apņēmīgi teicu radistam. — Rīt no rīta mēs abi iesim uz Jambuju.

—   Atpakaļ? — viņš vaicāja aizsmakušā balsī, mazliet atkāpdamies.

Jā, atpakaļ. Atnes žurnālu, pierakstīsi radiogrammu.

Pāvels skatījās manī, aizvien vēl neticēdams, ka normāls cilvēks var brīvprātīgi atteikties no tiesībām doties uz mājam.

—   Ko jūs, vai patiesi? . . . Vai jokojat? — viņš izgrūda trīcoša balsī.

—   Nes žurnālu!

Nē, Pāvels, acīm redzot, vēl netic, turpina stāvēt, meklēdams līdzjūtību apkārtējos. Pēc tam negribot atnes žurnālu.

—   Sēdies tuvāk tin raksti:

«Štābam. Plotkinam. Rit no rīta kopā ar radistu un pavadoni eju uz Jambuju. Pavēliet visām nodaļām Jambuja objektā ievērot nepieciešamos drošības pasākumus un jebkādos apstākļos turpināt darbu. Nepārtraukt Jevtušenko meklēšanu.»

Uzrakstīji? … Tūlīt pat pārraidi un lūdz štābu, lai rit atbild.

Pāvels piecēlās, bezcerīgi manī paskatījās un, neveikli cilādams kājas, aizvilkās uz savu telti.

Pāri aizmigušai zemei nogūlās smaga tumsa. Ugunskurs beidza plāvāt. Cilvēki izklīda pa savām vietām. Mežā apklusa zvārguļi. Debess nosūbēja. No tas melnajām dzīlēm elpoja nakts. Jupiters spīdēja kā plēnoša oglīte, atvizēdams līcīša spo- guļainajā dzelmē.

Ielienu guļammaisā. Nē, šonakt nevarēšu aizmigt. Nav ko runāt, tiešam sāpīgi šķirties no domām par drīzu tikšanos ar radiniekiem un draugiem, atkal atgriezties purvu valstībā un taigas biezokņos, kur nesastapsi cilvēkus, ar lāpītiem zābakiem mērīt dumbrājus un atkal iet un iet, un tā bez gala …

Ilgi grozos, nevaru aizmigt. Bet, ja neizgulēšos, rīt pietrūks spēka. Miegs gājienā — gan dakteris, gan dispečers. Nakti tas nomierina nervus, mazina neveiksmju sūrumu un atvieglo ceļu. Lēnām iegrimstu tukšumā, un beidzot miegs mani pieveic.

Nometne atmodas agri, tikko svīda pirmā gaismiņa,. Uzliesmoja ugunskuri, saka smaržot pēc brokastīm. Vējš sašūpinaja miegaino, viegli apsarmojošo taigu. Zosu kāsis, šķeldams debess zilgmi, klusām, it kā slepus, laidās uz dienvidiem.

Pavadoņi sapulcējās pie mūsu ugunskura. Viņi klusēdami noklausījās manos vārdos, pārmija īsas frāzes. Viņu sejās nevarēja saskatīt ne pārsteigumu, ne bailes, viņi bija pieraduši pie visādiem negaidītiem atgadījumiem taiga.

Mums vajadzēja no sešiem mūsu pavadoņiem evenkiem izvēlēties vienu, kam būtu vislielākā pieredze.

—   Kas no jums labi pazīst Aldanas plakankalnes dienvidu novadu un varētu mūs pavadīt? — es viņiem vaicāju.

Visi pagriezās pret mazu večuku, kas stāvēja aiz pārējiem, piespiedies lapeglei. Mūsu skatieni satikās.

—   Vai tu, Dolbači, uzņemtos?

—  Viņš, viņš, labāku neatradīsi, — apstiprināja vecākais pavadonis.

—   Vai tu varētu aizvest mūs uz pliko kalnu?

Večuka lūpas saviebas smīnā.

—   Kāpēc vaicā? Vai neesi redzējis: evenks taigā ceļu zina, nekad nemaldās.

—   Nu tad posies!

Dolbači nenoteikti paraustīja plecus.

—   Vai negribi iet? Uz mājām steidzies? — es vaicāju.

—   Iet jau var, bet nelaime, man tēja beigusies… Bez tās nekur neiešu. Dod divas plāksnes — tieši uz Jambuju aizvedīšu. — Un viņš ar līku pirkstu parādīja uz austrumiem.

—   Man arī tēja beigusies, bet es sadabūšu no puišiem.

—   Noteikti sadabū, bez tējas galva sap, tālu ceļu iet nevaru.

Pavadoņi izklīda, bet Dolbači palika slāvam zem lapegles,

kamēr es viņam atnesu apsolīto tēju. Viņš rūpīgi ielika plāksnes azotē, aizgāja savīkšties.

Evenki ir kaislīgi tējas dzērāji. Viņi šo dzērienu prot meistarīgi gatavot un dzer ar vislielāko baudu, bet vienmēr tikko vārītu. Bez tējas viņiem pat dzīvot negribas. Neviens 110 mūsu pavadoņiem nežēlotu ne laiku, ne briežus, lai aizbrauktu pie iāla drauga un izdzertu kopa ar viņu krūzi stipras tējas.

Kopā ar pieredzējušu pavadoni mums nekas neliekas briesmīgs: nedz brasli pāri straujajām upēm, nedz vētras nogāztais mežs, nedz bezgalīgā taiga, nedz kalnu pārejas. Pavadoņiem evenkiem galvā ir pašiem sava karte, viņi iet pēc tās, nenovirzīdamies no ceļa, ar kaut kādu sevišķu izmaņu nojauzdami briesmas. Arj brieži šādiem pavadoņiem turas braši, ar saiņiem ne- noberž muguras, nonāk pie mērķa nenovājējuši.

Mēs ar Pāvelu no savas mantības atlasam ceļam tikai pašu nepieciešamāko: rāciju, telti, pārklāju, guļammaisus, traukus un produktus desmit dienām. Atri ejot, brieži nedrīkst uz muguras nest vairak par divdesmit kilogramiem.

Cauri cglaju tumšajām virsotnēm ieš|ācās sarkanā rīta gaisma. Nometne atdzīvojas: ļaudis nojauc teltis, satin guļammaisus, sasien saiņus. Kajuri sadzen pie nometnes nakti atputu- šos briežus. Visā arē skan rosīgas runas.

… Nodzisa ugunskuri. Garā rindā viens aiz otra nostājās gandrīz simt karavānas brieži. Mēs atvadāmies no biedriem. Skaudīgi skatāmies, kā viņi dodas uz rietumiem. Vispirms iet rekogniscētāji. Aiz viņiem bārdainie astronomi ar saviem smagajiem universālinstrumentiem, kurus rūpīgi nes divi brieži speciālās nestuvēs, kas piestiprinātas to mugurām. Astronomu pēdas piemīda nerunīgie novērotāji — laikam gan visstrādīgākie no ģeodēzistiem. Gājiena beigās raibu suņu bars.

Aizejošie vēl ilgi maj mums ar rokām, kaut ko uzmundrinoši kliedz, kamēr visu šo trokšņaino pulku aprij lapegļu taigas bem- berainie biezokņi. Drīz apklusa pat lielās karavānas čaboņa.

—   Bet kur gan Zagra? — es apķēros, ka neredzu savu suni.

—   Kur nu šis paliks, klāt būs, — nelaipni un pikti atcirta Pāvels.

Un tiešam, no skrajākas vietas mežā, kur tikko kā pazuda karavāna, izjož Zagra. Lieliem lēcieniem viņš tuvojas mums un no visa spēka uzdrāžas man virsū. Pēc tam, apsēdies uz pakaļ- ķcpam, vērīgi raugās uz rietumiem, no kurienes vēl skan tikko saklausama murdoņa.

Cik gan Zagra ir lielisks! Gaiši pelēks ar tikko manāmu tumšu akotu pāri mugurai, un tikai priekšējās ķepas ir balt- raibas. Ķermenis lokans, kājas spēcīgas, lunkanas un nepazīst noguruma. Kupla aste aizvien ritenī uzsviesta mugurai. Viņš, pat cīnoties ar zvēriem un kaujoties ar suņiem, reti to nolaiž. Bet ilkņi! Suns ar tiem nekož, bet plēš kā vilks, un šādas rētas pretiniekam ilgi nesadzīst. Bet pēc dabas Zagra ir pats labsirdīgākais un uzticamākais radījums. Jau divus gadus mēs taigā esam nešķirami.

Pietupstos viņam blakus, pagriežu purnu uz savu pusi un saku:

—   Klausies, Zagra, mums jāatgriežas un jāiet uz Jambuju, tur cilvēki pazuduši un viņi jāatrod, saproti, jā-at-rod!…

Zagra izraujas, metas karavānai nopakaļis — viņš nevēlas atpalikt no jautrās suņu kompānijās, taču pieķeršanās man liek viņam atgriezties.

Laiks doties ceļā arī mums.

Pāvela seja pauž neapmierinātību.

- Nu, kapec skumsti? — es saku. — Mazliet pacieties, drīz arī mēs būsim mājās.

—  Es norunāju ar Svetlanu, viņa rit atnāks uz aerodromu mani sagaidīt. Puiši sāks viņu izjokot, šī vēl apvainosies. Un — vajadzēja arī kaut kam tādam notikt.

—   Jo ilgāk gaidīsi — mī|āka būs …

Siedams kopā somas un ne vārda nerunādams, viņš aiz dusmām tā savilka siksnu, ka ta pārtrūka.

Es iesmējos.

—  Tas tikai jūsu runu dēļ, — viņš bārās un, pagriezies pret mani, gribēja vēl ko sacīt, taču tikai bezcerīgi atmeta ar roku.

Pāvels pēc dabas bija kluss un labsirdīgs cilvēks, kas nekurnēdams pārcieta visas ekspedīcijas grūtības. Uz šo puisi varēja paļauties. Viņš ir pieredzējis taidzinieks, apbrīnojami izturīgs, un viņam piemīt tā rāmā noteiktība, kas dara cilvēkus stiprus. Viņa saulē izbalējusī, ierūsganā bārda izcēla spēcīgo sejas iedegumu. Tanī sārtojās jaunas un vecas odu kodienu pūtītes.

Beidzot arī mēs esam sagatavojušies pamest, nakts apmetni.

Mums jādodas uz dienvidaustrumiem. Tajā pusē kaut kur aiz tālēm, zilganām sopkām, aiz mežu klaidiem paceļas mežonīgais, plikais kalns — noslēpumainais Jambujs.

Dolbači mums iet līdzi pirmo reizi. Mēs viens otru nepazīstam. Un man gribas jau no pirmās dienas ar viņu iedraudzēties, es arī visādi cenšos viņam iztapt. Tas ir gadus piecdesmit vecs, spēcīgs, drukns cilvēks ar punainām, dzīslainām rokām. Nerunīgs. Seja viņam ar platiem vaigu kauliem un gandrīz apaļa, mati melni, sen negriezti. Smagās, sirmās skropstas gandrīz aizsedz mazās, labsirdīgi mirdzošās, dziļos dobumos iegūlušās acis. Drēbes ir jau stipri novalkātas. Taču viņš izskatās kārtīgs un tīrs. Vieglajā gaitā jūtams spēks; viņš izturas cienīgi, droši.

Dolbači ātri pārcilāja saiņus, kurus ar Pāvelu bijām sakārtojuši, sasēja tos pa pāriem un slepus cauri šaurajām spraudzi- ņam pamet skatienu uz mūsu pusi — viņam arī gribas izprast, kas mēs par cilvēkiem.

Pēc tam viņš pieiet pie briežiem. No viņa aizjūga palicis tikai učags — jājambriedis, pārējie izraudzīti no kopēja bara. Viņš maigi uzliek sarepējušo delnu uz dzīvnieka muguras, aptausta spalvaino skausfti, saiņu noberztos sānus un ieskatās lie- lajas, apaļajās acīs, it kā cenzdamies atminēt dzīvnieka raksturu un paražas. Atiet gabaliņu, apskata dzīvnieku iztālis — jāiegaumē taču ta arējas pazīmes, kuras mēs nekādi nespējam uztvert.

Tā nesteigdamies un rūpīgi Dolbači apskata savus jaunos audzēkņus un ņemas tos piejūgt vienu pie otra, ievērodams pārbaudīto likumu: aiz spēcīgā brieža jāiet vājākam, aiz vāja — atkal spēcīgajam.

Dzīvnieki izskatās noguruši. Nav jau joks visu vasaru ar nesamajiem klaiņot pa slīkšņainiem purviem! Bet priekša vēl grūtāks un nogurdinošaks ceļš.

Pavadonis paceļ pirmo saini. Dzīvnieki it ka atmostas no miega, saspringti pagriež galvas. Viņu skatienos — bezcerīga padevība. Dolbači mums neuzticas, uzliek nastas pats, stingri tās pievilkdams pie briežu piepūlētajam mugurām. Mēs tikai pienesam klāt jau sasietās un seglos sakrautās somas.

Beidzot viss gatavs. Rokās spieķi, uz pleca — bises. Brītiņu klusēdami stāvam pie dziestošā ugunskura — tā esam pirms gariem pārgājieniem ieraduši.

Dolbači piebāž pīpi, piesmēķē no oglītes, pārlaiž skumju skatienu viļņainajam līdzenumam, kas stiepjas no mums uz dienvidrietumiem, it kā cenzdamies nojaust, kas mūs gaida tur aiz uzkalniem zilajā tālē.

— Gājuši, — viņš apņēmīgi saka un, pacēlis 110 zemes učaga pavadu, ved briežu virteni jeb argišu pa strautu augšup.

Pēc pirmajiem soļiem mani pārņem dīvaiņa sajuta, it kā es uz visiem laikiem šķirtos no ilgām ieraudzīt tuviniekus un radus, no ilgām, kas visas pēdējās diena? mani bija pārņēmušas. Vai tiešām es nojaušu, ka mūs Jambujā gaida kaut kas nelādzīgs? …

Zagra izraujas uz priekšu, joņo starp pundurbērziem, nevar saprast, uz kuru pusi ies karavāna. Viņu vienmēr sajūsmina gaidāmais ceļš, protams, ja suns, kā pašreiz, var neiet barā. Taču vajadzēja tikai Dolbači paspert dažus soļus vajadzīgā virzienā, lai Zagra pazustu, un nu līdz pusdienām viņu vairs neieraudzīsi. Cik kilometru viņš dienā noskraida pa purviem un pauguriem — nav aptverams. Bet vienalga, cik tālu aizskrējis, nekad uz ilgu laiku nepazaudē ejošās karavānas trokšņus.

Esmu Zagram ļoti pieķēries. Viņš mūs daudzkart glābis 110 nelaimes. Grūtajās dienās, kad mūsu somās vairs nebija pārtikas, Zagra mums palīdzēja medīt. Atklāti sakot, dodoties uz Jambuju, es sevišķi paļāvos uz Zagru. Suņa lieliskā dzirde un teicamā oža palīdzēs atrast Jevtušenko pat mirušu.

Ejam pretī tukšumam un klusumam. Nav nekā bēdīgāka par plakankalnes peizāžu — apnicīgu, purvainu klānu apvidu. Šai zemei vēl nav teiksmu, tai nav pat pagātnes. Ziemu tikai vēju gaudas, bet vasaru slīkšņas un odi, un retumis acs ierauga zvēra pēdas. Cilvēku aizmirsts novads.

Mēs zinām, ka turpmāk mūs gaida vienmuļās naktis pie ugunskura, ēdiena gatavošana, drēbju žāvēšana — ierastā klaidu dzīve. Un, kaut arī tas viss sen jau ir zināms, tomēr katru reizi pirms nepazīstama ce|a atkal un atkal domās sevi pārbaudi, vai spēsi šo ceļu veikt.

Mūsu vienīgais iepriecinājums — rudens, dabas pārpilnības un dāsnuma laiks, nobriedušu ogu, riekstu un sēņu laiks. Zeme un debess mūsu acu priekšā pēkšņi uzliesmo visas krasās — no tumši zilās līdz spilgtajam purpuram. Tikai katru gadu isu brīdi mēdz būt tik burvīgs krāsu mistrs, tik smalki toņi, kurus nevar izteikt nedz vārdiem, nedz ar otu. Un tomēr rudens ir skumju laiks, dabas vīluma laiks.

Šodien nav saules, un plakankalne liekas vēl vienmuļāka. Ejam bez takas, pa vecu izdegu, kas jau aizaugusi ar apsāju, nekur nav itin nekādu orientieru, kas norādītu ceļu. Visapkārt redzami tikai mežaini pauguri, nelieli eglāji un maziņi, drūmi ezeriņi. Taču pavadonis pārliecinoši vada karavānu, vienmērīgi līgodamies uz priekšējā učaga, meklēdams labāku ceļu, Dolbači jāj garām slikšņām, met cilpas pa vētras sagazto mežu vai ciņainu klānu, taču, kā viņš līkumotu, tikko izkļūst laiga, tā nemainīgi vada karavānu uz dienvidaustrumiem. Dažreiz man liekas, ka viņš ir nomaldījies, es slepus sameklēju busoli, pārbaudu virzienu un, nokaunējies par savam aizdomām, droši soļoju aiz karavānas.

Pa ceļam negadās ne ciema, ne apmetņu paliekas, ne cilvēka pēdas, tikai purvi, bezgalīgie purvi… Kā tie mums pa vasaru apnikuši, lai tie simtreiz nolādēti!

Pa labi pie tālā horizonta parādījās violetas, vēl vaji saredzamas kalnu kores. Tas ir Stanovojs. Mēs ejam uz to ar šauru leņķi. Dažreiz no paaugstinājuma redzami ta drūmo virsotņu dīvainie kupri, kas sadrūzmējušies zem zilās debess kristāla kupola. It kā gigantiskas galvas sniega papahās tie slejas pāri dziļajām aizām, kurās no milzīga augstuma dardol plūst strauti; sasnieguši ielejas, tie pēkšņi apklust, iegulstas līkumainos krastos un steidzas uz okeānu.

Kaut kur kalnu grēdas austrumu nomalē, virsotņu haosā — Jambujs. Līdz tam jāiet vēl daudz dienu, un, to iedomājoties, gribas bez atpūtas dzīt un dzīt briežus, steigties pie Jevtušenko.

Beidzās ceļojuma pirmā diena. Aiz zemajiem pauguriem riets pelēcīgajam līdzenumam liek asiņot. Mākoņi kvēlo, taiga ietinas tuvīnā vakara duļķainajā zilumā. Ejam pilnīgā klusumā, tikai zem briežu smagajiem so|iem dzirdama nobirušo lapu čaboņa.

Priekšā nogāze. Aiz tās Dolbači, pārbaudījis, vai saiņi uz dzīvnieku mugurām guļ labi, pārveda karavānu pāri trokšņainam strautam, kas slīka upeņu biežņā. Otrā krastā pavadonis apstājās, gribēja aizsmēķēt, taču, paskatījies rietošajā saulē, atkal uzlēca jājambriedī un dzina karavānu uz naktsguļu.

Mēs ar Pāvelu neatturējāmies no kārdinājuma un, ielīduši smaržīgajā upeņu biežņā, riekšavām rāvām nobriedušo ogu ķekarus, tīksmi piepildīdami dienā iekritušos vēderus.

Pēkšņi priekšā un nedaudz sānis no karavanas pēdām nedroši un aprauti ierējās Zagra.

—   Lācis! Goda vārds, lācis! — iekliedzās Pāvels.

Dolbači steidzīgi piesēja briežus pie lapegles, izrāva no saiņa

berdanku, pielādēja to un skrēja uz rējiena pusi. Es ar karabīni viņam līdzi.

Sadzirdu laužam zarus, un aiz alkšņu krūmiem nolīgojās lapegles galotne.

Dolbači draud man ar pirkstu, sak, zvērs ir tuvu, uzmanīgāk. Bet pats nedzirdami kā lūsis apiet alksnāju, pieliek berdan- kas laidni pie pleca, izbāž galvu no krūmāja un negaidīti gļēvi nomet bisi.

Lapeglē, kas augsta kā telegrāfa stabs, pieplacis tās pēdējam zaram, bailīgi dreb gadus sešus vecs puišelis.

Kā viņš šeit nokļuvis? No kurienes radies? Neaptverami! Simtiem kilometru tālu taču nav neviena cilvēka, tikai ne- izbrienami purvi un biežņa. Un vispār šeit cilvēkiem nav ko darīt.

Puišelis no augšas saspringti mums seko un, liekas, tūlīt, tūlīt necilvēcīgi ierūksies vai izkliegs aicinošu vai arī draudošu saucienu. Mati viņam saslējušies, acīs ienaids.

Viņa apaļā un gandrīz plakanā seja līdz pat ausīm notriepta ar zileņu sulu, tāpēc liekas pavisam mēļi sarkana. Ģērbies viņš dīvaini: krekls, kas no ilgas valkāšanas kļuvis pelēks kā zeme, acīm redzot, viņam ir par lielu un krīt nost no šaurajiem pleciem. Krekls ielaists aļņādas biksēs, no kurām viņš jau sen izaudzis. Kājas basas.

—  Dolbači, pavaicā — kā viņš šeit nokļuvis? — es beidzot ierunājos, pārvarējis stingumu.

Pavadonis paraustīja plecus un puišelim kaut ko uzkliedza evenku valodā. Tas satrūkās, it kā viņu būtu ķērusi strāva, vēl stiprāk ar roķelēm apkampa galotni un sastinga, ncnolaizdams no mums nemierīgo, vērīgo skatienu.

—   Negrib runāt, dikti baidās, — pavadonis paskaidroja.

Mēs lēnām pieejam pie lapegles. Puišelis bailēs grib uzrāpties vēl augstāk, viņa kājas slid pa koka stumbru, nerazdamas atbalstu, viņš steidzas, lapegles galotne saliecas, tūlīt, tūlīt lūzīs. Dolbači viņam uzkliedz, taču puišelis it kā nedzird, neļaujas pierunāties un lien tikai tālāk. Mēs steidzīgi atkāpjamies, citādi viņš tiešām nolidos zemē un sasitīsies.

Ares otrā pusē steidzīgi soļi čaukstina nobirušās lapas. Zagra metas uz turieni, un drīz vien jaunaudzē noliecas krūmi un spraugā parādās ragains jājambriedis, uz kura sēž sieviete. Skatoties, kā briedim cilājas sāni, var just, ka viņš noskrējis daudz kilometru.

Sievieti, šķiet, tikšanās ar mums nepārsteidza. Pārlaidusi ārei ašu skatienu, viņa tūlīt kokā ieraudzīja puišeli, un viņas nogurušā sejā izgaisa satraukums.

Nepalēninādama brieža sparīgo skrējienu, viņa nolēca zemē un viegliem soļiem, it kā nepieskardamas zemei, piegāja pie lapegles. Mēs pat neievērojām, ka puišelis jau atradās blakus viņai un, slēpdamies mātes platajos brunčos, aizvien vēl izmisīgi šķielēja uz mums. Bet sieviete, pievilkusi sev tuvāk briedi, iežņaudza puišeļa galvu starp kājām un sāka pērt ar siksnu pa gūžām, pie tam viņu strostēdama. Puišelis izturējās, kā sodu pelnījis.

Es pieskrēju pie sievietes un satvēru viņu aiz rokas.

Neatlaizdama puišeli, viņa paskatījās manī no lejas uz augšu, piemiedza jau tā šaurās acis, pēc tam cienīgi un mierīgi atbildēja:

—  Vai tu nezini, ka bērni vislabāk saprot siksnas valodu?

—   Par ko tu viņu sodi?

Sieviete izslējās. Viņas melnīgsnējā sejas āda rieta sārtumā izlikās vēl tumšāka, bet baltie zobi, kas laistījās kā perlamutrs, padarīja seju neparasti svaigu.

Puišelis, notvēris izdevīgu brīdi, izbāza galvu, bet, ieraudzījis mani, tūlīt atkal ierakās mātes brunčos. Es tikai ieraudzīju, ka divas bailīgas, dzīvas uguntiņas pievērsās mana ar spīguļiem izrotātā, pie jostas piekārtā naža rokturim. Tas puišeli bija ar kaut ko pārsteidzis.

—  Tevi dikti baidāt, — māte sacīja, pārlaizdama man paviršu skatienu un sakārtodama brunčus. — Viņš vēl krievus nav redzējis.

—   Vai tiešām krievs ir tik briesmīgs? — Es pastiepu roku, lai noglāstītu puišeli.

Taču viņš no visa spēka piekļāvās mātei un pēkšņi izmisīgi iekliedzās.

—   Redzi, baidās, — sieviete stingri noteica, atgrūzdama manu roku. — Tev ir smails deguns gluži kā putnam, bet acis apaļas kā briedim. Tavas drēbes un apavi pavisam citādi nekā evenkam, kur viņš taigā varēja redzēt šādus cilvēkus?

Tiešām, manas acis, deguns, sejas forma un drēbes ievērojami atšķīrās no parastās evenka ārienes. Bet, tā kā viss neparastais bērniem visbiežāk izsauc bailes, tad arī saprotams, kāpēc puišelis no manis izbijās.

—   Bet kā tevi sauc? — es vaicāju sievietei.

—   Sulakikana.

—   Lapsiņa, — Dolbači paskaidroja.

—   Mēs esam gani. Klejojam ar briežiem pa kalniem, — Sulakikana labprāt turpina. — Seit tuvu mūsu ceļš. Pie avota apstājāmies sakārtot mūsu saiņus, paskatos, bet Bilika, — viņa ar pirkstu baksta puišelī, — nav vairs uz brieža. Paskatos, siksnas, ar kurām viņu piesēju pie segliem, atsietas, tātad nevis nokritis, bet pats nolēcis. Pagaidījām — neatnāca, vajadzēja rīkot apmetni un jāt meklēt. Bet viņš, re, ieraudzījis zilenes un palicis.

—   Tā taču varēja pavisam pazust!

—   Kur nu! Evenks taigā nepazūd! — viņa pārliecināti iebilda. — Neskaties, ka maziņš, tik un tā pa pēdām būtu atnācis uz nometni. Bet vai gan māte ies gaidīt, kamēr pats ieradīsies?!

Dolbači pēkšņi viņai grib daudz ko jautāt, un abi sāk runāt evenkiski. Bitiks nenovērš no manis bailīgās acis. Es turpinu apskatīt Sulakikanu. Viņai — gadu trīsdesmit. Vidēja auguma, smuidra, žigla. Vaigos manāms spilgts sārtums. Melnie, cietie mati nav sukāti, it nekas tos nesedz, tie vienkārši sapīti divās bizītēs un sasieti kopā ar vienu lupatiņu. Kleitai ir plata katūna apakšmala, kuplās bikses ielaistas mīkstos bezpapēžu zamša zābaciņos, kas izšūti ar krāsainiem diegiem un skaisti pārmīšus pārsieti ar garām siksniņām. Sulakikana izturas brīvi, veikli atbild Dolbači, pati viņu izprašņā, retumis pamādama ar galvu uz manu pusi. Viņas runā un rīcībā svešu cilvēku klātbūtnē jaušama pilnīga nepiespiestība. Sī īpašība raksturīga visām evenku sievietēm, it sevišķi tā izpaužas pie ganiem, kas vēl brīvi klejo pa Aldanas plakankalnes milzīgajiem plašumiem.

Sulakikana it kā starp citu arī šad un tad turpina mani apskatīt. Viņu interesē gan mana karabīne, gan novalkātās vēj- jakas pogas, gan nazis, gan smagie kareivju zābaki. Taču ne ar vienu žestu viņa neizpauž savu ziņkāri.

Pienāca Pāvels ar briežiem. Bitiks, kas bija kļuvis jau mazliet drošāks, atkal ierakās mātes brunčos.

Pie tālā horizonta, kur cēlās stāvus violeti mākoņu zirgi, mierīgi dzisa riets, nomazgādams no tumšajiem purviem vakarīgo iedegumu. Un tad mēs visi reizē ieraudzījām, ka diena ir beigusies. Duļķainajā dūmākā izgaisa pauguru robainās kontūras, pavisam izbālēja klāni, koki saplūda ar zilgano vakara krēslu.

Sulakikanas seja kļūst nemierīga: viņa atcerējās, ka nometnē vēl daudz darīšanu. Puišelis izdevīgā brīdī atrāvās no brunčiem, pieskrēja pie brieža, veikli ielēca seglos, steidzīgi ar roku uzvilka pavadas brīvo galu, daži papēža spērieni pa brieža sāniem —un viņš jau metrus desmit no mums. Bitiks pēkšņi strauji pagriežas, parāda man mēli, un ātrkājainais briedis sparīgā riksī aiznes viņu aiz jaunaudzes. Uz brieža viņš jūtas neievainojams: pazuzdams no acīm, vēl pagriežas un kliedz:

—   Ļuči!… Ļuči! ..

—   Skaties tik, blēdis, nekrīt vis nost! — Pāvels sajūsminās.

Sulakikana ved mūs uz savu apmetni. Iedomājos, kā gani būs

pārsteigti! Ne jau bieži tik dziļi taigā var satikt cilvēkus, un nekur citur viesis nav tik gaidīts kā šajās vientulīgajās vietās.

Par tikšanos ar ganiem mēs'šeit pat domāt nevarējām. Viņi klaido pašā taigas un kalnu biežņā, un savā ceļā sen viņus nebijām satikuši. Beidzot es sadzirdēšu viņu runu, kuru grūti atstāstīt un kuru ne vienmēr var pat precīzi pierakstīt. Manā atmiņā šī valoda skan rāmi, dziedoši un skumji. Tā man vienmēr atgādina klānu smārdu, smaržīgos rododendronus, tikko izceptu, kūpinātu briežgaļu, odu sīkšanu, sniegputeņu gaudoņu, strautu čalas, ziņkārīgās bērnu sejiņas, labsirdīgos klejotājus un viņu viesmīlību. Priecīgi dodos uz šo brīvo meža cilvēku apmetni, cerēdams atklāt ko jaunu. Es jau sen meklēju šādu tikšanos.

Evenki ir veca tauta, kas kādreiz apdzīvojusi milzīgu teritoriju no Obas upes līdz Ohotskas jūras krastiem. Viņu senči jau akmens laikmetā mājojuši Piebaikālā. No turienes izklīduši pa visu SihJriju. No aizseniem laikiem šie cilvēki bijuši mednieki. Pastāvīgā eksistences cīņa, trūkums, necilvēcīgās grūtības lieliski piemērojušas evenkus dzīvei mežā.

Būdami izolēti no apkārtējās pasaules ar milzīgiem, gandrīz

1 Krievs!… Krievs! (Evenku vai.) nepieejamiem taigas plašumiem, viņi ļoti ilgu laiku attīstījās bez ārējas ietekmes, saglabādami savdabīgu, senu kultūru. Revolūciju viņi sagaidīja attālos un vienmuļos taigas rajonos, tālu 110 civilizācijas jau kā maza tautiņa. Un, kaut arī evenki šai laikā skaitījās pareizticīgi, viņi turpināja ticēt labajiem un ļaunajiem gariem, nemirstībai, pielūdza lāci.

Mūsdienu gani, kas ar kolhoza ganāmpulkiem klaido pa bezgalīgajiem plakankalnes plašumiem, ir cēlušies no tiem senajiem evenkiem, kas kādreiz atnāca uz šo bargo un skogo zemi, kad bija izdzīti no labākām vietām bargajos tautu apspiešanas laikos. Sie evenku gani nepazīst ciemus un arī pēc revolūcijas turpina klejotāju dzīvi.

Tāpēc arī es nopriecājos, ka esmu ar viņiem saticies. Kur gan citur ja ne pie šiem meža cilvēkiem varētu būt saglabājušās kādas senču paražas, veci ornamenti uz drēbes, apavi, mājturības priekšmeti un kaut kas no agrākā evenku dzīves veida. Un, protams, gribējās uzzināt, ko jaunu viņiem devusi mūsdienu kultūra.

2. BITIKS UZAICINA SACENSTIES

Gaišie meža plocīši ātri pazuda tumsā. Ieplakām pār- sedzās pāri bieza, bezgalīga migla, tā pieķērās pie plikajiem pauguriem un centās uzkāpt augstāk par cglāju. Taču smagā krēsla to piespieda pie zemes, pie purva mitrā šūpu|a.

Ejam klusēdami zosu gājienā. Kādas gan tumsā var būt sarunas! Ilgi plakšķināmies pa melno klānu ūdeni, kas vai bāztin piebāzts ar ciņiem, laužamies cauri zvilnāja biežņām. Pāri pie- klusušajai taigai — zemas un vienaldzīgas debesis. Tumši violetajā ielejā valda nez kāds nekustīgums.

Pēkšņi biezā, stingā tumsībā ielauzās dzīva guntiņa. Atskanēja ļaužu balsis. Kājas aizmirst gurdumu. Brieži, sajutuši dūmus; steidzas ātrāk. Beidzot šodienas gaitai jau gals!

Izejam plocī… «Lūk, viņi, meža ļaudis, šīs zemes pagātne!» es nodomāju, ieraudzījis smailās klejotāju mītnes, atpūtā palaisto briežu ragu mežu un ap lielu ugunskuru — iedegušus cilvēkus ar plakanām sejām, kuras apgaismo spilgtās liesmu šautras.

Pie ugunskura ari mūsu jaunais paziņa Bitiks. Viņš pieaugušajiem kaut ko dedzīgi stāsta, visu laiku rādīdams ar rokām uz mūsu pusi, acīm redzot, par tikšanos ar mums — dīvainajiem «ļuči». Visi tik aizrautīgi klausās, ka nemaz neievēro mūsu ierašanos nometnē.

Klusumu pāršķeļ satraukto suņu vienprātīgās rejas. Viņi izbirst mums pretī no nometnes tumšajiem stūriem. Visi cilvēki pagriežas uz mūsu pusi, un, kamēr mēs pieejam ugunskuram tuvāk, es paspēju pavirši apskatīt nometni.

Netālu no uguns zem kuplām eglēm atrodas tāss čumas. Vakara krēslā tās liekas kā tālas, sniegainas virsotnes. Blakus ču- mām vēl neizšķirots saiņu jūklis: gultas drēbes, somas, šūpuļi, segli, briežādas, mājsaimniecības piederumi. Maziņā ploča vidū pie karsta ugunskura ņirbēja sieviešu un bērnu bars. Liesma, izraudamās no resnajām pagalēm, apgaismo viņu mierīgās bronzas krāsas sejas un uzmet mirgojošu pļāvu briežu baram. Pelēkie dzīvnieki guļ blīvi kopā un nekustas, atgremo ķērpi.

Šeit tālo mežu biežņā saglabājies neskarts evenku tips. Pieaugušo sejas pārsteidz ar savu cilts savdabību. Tās ir apaļas, mazliet ieplakanas, ar šaurām acu spraugām. Visi bērni apbrīnojami līdzigi — skaidri redzams, ka no vienas dzimtas.

Mēs bijām nokļuvuši pie Omahtinskas apmetnes ganiem. Tā atrodas pie Učuras upes. Viņi pārdzen kolhoza briežu barus uz jaunu apmetni. Un, kaut neviens no viņiem mūs neapsveica, visi stāvēja kā pielipuši pie zemes, labvēlīgie skatieni liecināja, ka mēs esam gaidīti viesi.

Visvairak par mūsu ierašanos bija pārsteigti bērni. Viņi kliegdami joza uz čumām, bet, ieraudzījuši, ka kopā ar mums nāk Sulakikana, sablīvējās bariņā un nedroši sastinga. Viņi mūs ziņkārīgi nopētīja, gluži kā spokus, kas atnākuši nometnē no citas pasaules.

Mums garām, nikni rejot, aizjoza milzīgs raibu suņu bars. Priekšā pieaugušie suņi, aiz tiem kropļi, kas lec uz trim kājām, un kucēni. Visi tūlīt uzbruka Zagram, kas skrēja nopakaļis karavānai. Iedegās kautiņš. Viss sajuka, atskanēja kaucieni, tie bija dzirdami aizvien tālāk meža pusē un tur pēkšņi pārtrūka, apklusa, it kā iegrima zemē …

No tumsas iznāca Zagra. Varonīga gaita. Lēni groza galvu un, atņirgdams zobus, rāda apklusušajiem pretiniekiem asos ilkņus. Viņu ciešā puslokā pavada viss bars. Kad Zagra, aizsteidzies visai karavānai priekšā, iznāca plocī, kāds neizskatīgs šunelis saķēra viņu aiz pakaļkājas un tūlīt pat apkaunojoši aizmuka. Zagra uz viņu pat nepaskatījās. Nepaātrinādams gaitu, viņš tikpat pašapzinīgi un mierīgi aizgāja tālāk uz čumu pusi. Piegājis pie nesen nocirsta koka celma, apostīja to, atstāja savu parakstu un pagriezies sāka ar spēcīgajām ķepām rakt irdeno zemi. Arēji viņš likās mierīgs un apklusušajam baram pat nepiegrieza vērību, taču muguras un kakla spalva vēl ilgi bija sabozusies: acīm redzot, viņam nenācās viegli izlikties mierīgam.

—   Drošais kautiņā vienmēr daudz reižu stiprāks, — dzirdēju sakām veceni, kurai pāri visam kreisajam vaigam stiepās rēta. — Eh … nolādētie, baidās! — viņa dusmīgi draud saviem suņiem ar līku nūju un, pagriezusi uz manu pusi plato seju, kurai raupji vaibsti, mundri piedāvā: — Izvēlies par savu suni pusi mūsējo … Ko vēl domā, labi dodu!

—  Viņiem vajag daudz barības! — es atjokojos.

—  Viņi taigā paši sevi pabaros!

—   Sevi jau pabaros, — es piekritu. — Bet mūs?

—  Dosim preidās treknu briedi. Neatsakies, vēlāk gribēsi mainīt — tik daudz nedošu.

—  Zagra tik daudz nemaksā. Pie tam viņš ir drausmīgi nikns suns, kož cilvēkiem, nelaimē vien ar viņu tiksit, — es cenšos izkliedēt evenkietes cerības.

—   Nēba tik slikts? — Un sirmgalve kaut ko nikni uzkliedz bērniem, kas apstājuši Zagru.

Tie pēkšņi izklīst kur kurais. Bet Zagra lepns kā lauva dodas uz ugunskuru. Visi suņi padevīgi dod viņam ceļu, pavada ar vēsiem skatieniem, bet viņš noguļas uz nomīdītās zemes un sāk ar purnu bužināt savu kudlaino kažoku.

—   Suns ir skaists un, redzams, spēcīgs, bet blusas arī viņu kož, — runā večiņa.

Beidzot mēs sasveicināmies, spiežam viens otram roku. Un pat tagad sieviešu sejās akmens miers, it kā tādi viesi kā mēs pie viņiem ciemotos katru dienu.

Mēs netālu no čumām atrodam vietu teltij, nojūdzam brie- žds un sākam šķirot bagāžu. Mūs ielenc visi apmetnes iemītnieki. Bērni, kļuvuši mazliet drošāki, pienāk tuvāk, nosēžas zemē un, ziņkārībā degdami, vēro mūs. Viena piecu gadu meitene ar slīpām vāveres acīm un melnu bizīti, visiem redzot, pienāk man klat un, bailīgi izstiepusi rociņu, pieskaras manām drēbēm.

Bērnu barā atskan piekrišanas un sajūsmas saucieni.

Sievietes Pāvelam palīdz uzstādīt telti. Dolbači briežiem kaklā uzsēja čaihajus — vangales, lai viņi tālu neaizklīstu, un palaida ganīties. Uz uguns vārās divi lieli katli. No tiem garo vārītās briežu gaļas smarža. Tā piepildījusi visu apkārtni. Es nepārtraukti riju siekalas, tik drausmīgi esmu izbadējies!

Es skatos uz saiņu kaudzi, ko gani vēl nav izšķirojuši. Ko tikai viņi neved sev līdzi, — un nav nekā lieka.

Vai gan daudz vajag tropisko zemju iemītniekiem! Gurnu saite, sauja rīsu un daži augļi, kas neko nemaksā. Guļvietu, jumtu, siltumu dāvina daba. Ziemeļu novadu iemītniekiem, kur vairāk aukstuma nekā dienvidos siltuma, vienmēr jāņem sev līdzi vasaras un ziemas drēbes, arī apavi, zvērādu guļammaisi, telts, krāsniņa, liels produktu krājums. Tas ir ne tikai apgrūtinoši, bet arī ļoti dārgi, un iztikas līdzekļus evenks iegūst ar lielām pūlēm, medīdams kažokādu zvērus tālo mežu sniegos un tundrā. Kad par to iedomājies, nevilšus gribas teikt, ka zemes bagātības sadalītas netaisni.

Rētainā sirmgalve joprojām stāv man blakus. Viņu sauc par Langaru. Viņai daudz gadu. Langara klusām apskata mūsu saiņus, bet grumbainajā sejā nekas nepārmainās. Es arī raugos evenkietē. Jau izkaltusi un pārāk gara. Skatienā jaušama dzīves gudrība. Seja liekas brīnumaini gaiša, it kā Langara nekad ne- butu pazinusi bēdas, pazemojumu, asaras. Viņa bija mierīga un nekustīga. Acis lūkojās tik mierīgi, it kā tās visu jau daudz daudz reižu būtu redzējušas, visu pārdzīvojušas, ar visu samierinājušās. Un tagad tajās nekas vairs neizsauc ziņkāri. Smagās dzīves gadi, acīm redzot, iemācījuši šo sievieti nebrīnīties itin ne par ko un padarījuši viņu labsirdīgu. Varbūt tieši šai labsirdībā arī ir cilvēka laime, viņa bagātība!

—   Uz kurieni minat taku? — viņa vaicāja, uzaicinādama mani sarunāties.

—   Iesim uz Jambuja kalnu. Vai zini tādu?

—  Jambujs? — sirmgalve brīnījās un, atkāpusies soli, vēlreiz apskatīja mani no galvas līdz kājām, it kā viņas priekšā stāvētu jucis krievs.

—   Jūs arī varbūt dzenat ganāmpulku uz Jambuju?

—   Pasarg dievs! — Viņa noraidoši pavēcināja rokas. — Uz Jambuju evenkiem sen jau nav takas.

—   Kāpēc?

—  Vai tu nezini? Jambujs dikti slikta vieta! — Viņas seja it kā sāpēs savilkās neskaitāmās grumbiņās. — Cilvēki tur pazuduši!

—    Cilvēki pazuduši? — es nevilšus brīnījos. Ka viņi varēja uzzināt par pazudušajiem ģeodēzistiem? — Kas tev par to stāstīja?

—   Pati zinu. Trīs lapkrišus vai vēl agrāk tuvu pie kalns meitene pazuda. Aizgāja no nometnes uz ezeru šaut pīles un neatgriezās. Ilgi meklēja — neatrada. Pēdu nekādu. Pēc tam laikam pirms divām ziemām vīrietis, dikti labs medinieks, aizgāja uz Jambuju medīt sokžoju[1] un arī pazuda.

—   Kur gan viņi ir palikuši, kā tu domā?

Viņa paraustīja, šauros, izkaltušos plecus un, izrāvusi no maksts plānu, garu nazi, izvilka no katla garojošas briežgaļas klunci, atšķēla gabaliņu taukuma, ilgi to košļāja bezzobainā mutē, pēc tam noņēma abus katlus un nolika tos karstumā. Bet pati, klusi skatīdamās manī, kaut ko pārdomāja.

Tātad Jambujā pazuduši ne tikai mūsu ģeodēzisti… Tas jau ir daudz nopietnāk, nekā varēja iedomāties. Tagad nepavisam nav saprotams, kas ar viņiem varējis Jambujā notiki!

Bet Langara turpināja:

—   Mans večuks Kararbahs stāsta, it kā tur kalnā dzīvojot ļaunais gars Iiargi. Viņam nepatīkot, ka kalna tuvumā staigājot cilvēki, traucējot viņu ar savām darīšanām.

—   Bet vai tu tici gariem? — es vaicāju.

Viņa paskatījās manī ilgu, mazliet izsmējīgu skatienu.

—   Pasaulē visādi gadās, pats viedākais visu nezina … Es varbūt neticēšu gariem, ja tu pateiksi, kur var palikt cilvēki, pazust bez pēdām… Nezini? Bet es zinu — tikai pie Hargi! — viņa pārliecinoši nobeidza, nervozi saraudama mutes kaktiņus.

—   Mums Jambujā šogad arī pazuda divi cilvēki: viens pavasarī, bet otrs pavisam nesen.

—  Vai ļuči? — viņa brīnījās.

—   Jā, krievi.

Langara ir pārsteigta ne mazāk par mani. Kļūst domīga. Pēc tam čukst:

—   Re, gari dikti dusmojas: tik daudz cilvēku jau paņēmuši — un aizvien par maz. Vai tu meklēsi?

—   Jā. Mums viņi jāatrod kaut vai miruši.

—   Saki — kas tas bija par sliktu pavadoni, kas tavus cilvēkus veda uz Jambuju, uz šo ļauno vietu?!

—   Maimakanas kajuri.

—  A-a, rnaimakanieši varēja arī nezināt, ka Jambujā atrodas Hargi čuma. No viņiem šis kalns ir tālu.

—   Bet vai jūs pazudušos labi meklējāt?

—   Kā gan meklēsi, ja nav pēdu?

—   Nuun veltīgi visu piedēvējāt ļaunam garam. Vajadzēja uzzināt, kāpēc cilvēki gājuši bojā.

—   Arī tu neej uz Jambuju — pazudīsi! — viņa saka, cieši manī paskatīdamās ar savām gudrajām acīm.

Brīnumi gan! Es, liekas, esmu ar mieru noticēt, ka šai tālajā, plikajā kalnā pie Aldanas plakankalnes robežām tiešām valda ļaunais gars Hargi. Taču kāds viņš izskatās? Vai viņam divas vai četras kājas?

Langara, cieši pienākusi klāt, mēģina mani atrunāt.

—   Klausies, kas Jambujā pazudis, tā pēdas tu pat neatradīsi, jā, un kāpēc tev vajadzīgs mironis? Neej. Kāpēc veltīgi mīt taku? Labāk nāc mums līdzi uz Hudorkanas virsotni, nomedīsim meža -cūku, ēdīsim treknu gaļu. Eh, tā tik ir gaļa! — Viņa garšīgi nočāpstin.āja bezzobaino muti. — Vai esi ēdis?

—   Daudz reižu jau, Langara, esmu ēdis. Taču paldies par ielūgumu. Tu man pašreiz uzdevi lādu mīklu, ka man nav laika domāt par meža cūkām. Drīz vien uz Jambuju vēl atnāks mūsu cilvēki, ka tikai viņiem kaut kas ļauns nenotiktu. Jāsteidzas uz turieni.

—   Negribi? … Padomā, vecene tev labi māca. Kad somās nav gaļas, nav līksmi klaidot pa taigu. — Un viņa, acīm redzot, atcerējusies savus vakara pienākumus taigā, aizgāja no ugunskura, taču pēkšņi atgriezās, iebikstīja man krūtīs ar kūjas apspu- rušo galu.

—   Vai tu domā, ka esi spēcīgāks par Hargi?

—   Cilvēks ir stiprāks par it visu citu.

—  Tukšas runas, — viņa dusmīgi noteica un steidzīgi aizgāja uz čumu.

Langaras stāsts man bija pilnīgi negaidīts un lika kaut kā citādi skatīties uz notikumiem. Viens ir skaidrs: cilvēku pazušanai Jambujā nav gadījuma raksturs. Vai mums izdosies atminēt mīklu un uzzināt, kas tur noticis ar cilvēkiem, vai arī mūs sagaida tāds pats liktenis kā mūsu biedrus?

Sādi domājot, mani parņēina jūtas, kas atgādināja biklumu. Droši vien tādas rodas katram cilvēkam, kad viņam negaidīti draud briesmas.

Kāds uzmanīgi piezogas man no mugurpuses. Tas ir Biliks, ko pavada visi nometnes bērni. Viņš nenolaiž no manis acis, soļo nedzirdami, augstu cilādams kājas. Viņam rokās neliels, skaisti izliekts loks no smagās lapegles. Smalkā dzīslu stiegra ar vienu galu cieši piestiprināta lokam, turpretī otrais gals ir brīvs, lai koks nebūtu pastāvīgi sasprindzināts.

Vienam, acīm redzot visvecākajam, gluži melnīgsnējam puišelim es ieraudzīju rokās samērā garas bultas, arī no taisn- šķiedrainās lapegles un ar dzelzs uzgaļiem. Tās bija rūpīgi pagatavotas un gludi nopulētas — jādomā, lai varētu labāk trāpīt.

Bernu bars klusēja, Bitiks nedroši iznāca uz priekšu. Melnās ačeles viltīgi dzirkstī, zods dreb, skaidri redzams, ka viņš nav spējīgs uzveikt bailes. Nezinu, ko viņam vajag, bet smaidīdams to uzmundrinu. Puišelis kļūst it kā drošāks, arī cenšas pasmaidīt. Viņš atkal neatraudamies vēro mana naža rokturi. Viņš tanī cieši skatās un nāk tuvāk, bet kāja negaidīti aizķeras aiz ciņa un, smieklīgi palēcies, viņš kopā ar loku nokrīt zemē. Bērni skaļi iesmejas. Arī es smejos.

Bet Bitiks jau kājās. Cieši sakniebis lūpas, puišelis droši pienāk pie manis, taču ne tuvāk par diviem soļiem, izstiepj loku, bet ar galvu pamāj uz to pusi, kur guļ mūsu saiņi.

Es skatos uz turieni, bet nekā nesaprotu. Pasaucu pavadoni.

—   Dolbači, pavaicā Bitikam, ko viņš vēlas.

Večuka sejā parādās daudznozīmīgs smaids.

—  Viņam patīk tava karabīne, — Dolbači saka. — Viņš grib to iemainīt pret savu loku.

Izbrīnīts raugos puišelī: vai viņš joko vai nopietni grib apmainīt savu šaujamo pret manu karabīni? Bitiks arī nenolaiž 110 manis skatienu, gaida atbildi, stāv pārliecināts, ka ar šo maiņu izdarīs man lielu pakalpojumu. Bet es nezinu, kā atteikt, lai viņu neapvainotu un pats sevi nepazemotu bērnu acīs.

Viņi gaida, kas notiks tālāk.

Mani izglābj Bitiks pats. Pievērsies bērniem, viņš vienam no tiem pasniedz loku, paņem cirvi un pašapzinīgi aiziet garām saviem vienlaičiem tieši tumsā.

Kāds iemet ugunskurā sausu zaru klēpi, un spilgtas gaismas kūlis izrauj no tumsas palseno baltegļu stumbrus. Zēns pieiet pie virsresnākās egles, ar cirvi notēš platu baltumu un tanī zīmē kaut ko līdzīgu zaķim. Pēc tam viņš augstāk par pirmo notēš vēl vienu baltumu, kura vidū iezīmē punktu.

Ko viņš izgudrojis? …

Visi bērni pagriežas pret mani un sastingst gaidās, vēl nezinādami, ko es atbildēšu. Viņu bronzas krāsas sejās, kustīgajās acīs uzvaras prieks, kurā jaucas viltība. Neapšaubāmi, Bitiks izdomājis kādu nebūt stiķi, lai iegūtu manu karabīni.

Jau iedomājos, kā viņi priecāsies, kliegs un spiegs, ja Bitiks sarīkos man nez kādas lamatas un es tanīs iekritīšu. Bitiks drošs un smaidošs pieiet pie Dolbači un kaut ko viņam steidzīgi un ilgi stāsta.

— Bitiks saka, ka tu veltīgi nemainies ar viņu, — Dolbači man paskaidro. — Zēns grib tev parādīt, ka viņa loks šauj labāk par tavu bisi. Tu pirmais ar lodi šausi punktā, kas uz koka, pēcāk viņš ar bultu šaus zaķī. Saprati?

Es piekrītoši pamāju. Paņemu karabīni. Bērni sadrūzmējās raibā barā.

Bitiks lūdz Dolbači uzvilkt lokam brīvo stiegras galu, to zēns vēl nespēj. Pēc tam viņš no piecām bultām izvēlas vienu. Ilgi to aplūko, pārbauda gan skatīdamies, gan locīdams, vai ir pietiekami stīgra.

Man nekad nav gadījies piedalīties šādās sacensībās, taču ne reizi vien esmu. sajūsminājies par klejotāju bērnu prasmi raidīt bultas. Nav ko sacīt — meistari! Bitiks pārliecinoši gatavojas sacensībai — viņš, acīm redzot, pieredzējis pretinieks. Un, kaut gan manā pusē visas priekšrocības, zēns cet uzvarēt.

Beidzot viss ir gatavs. Sievietes pārtraukušas darbu, sapulcējušās pie ugunskura. Līksmi sarunājas. Visi, protams, Bitika pusē. Es turpretī priecājos, ka man šādā veidā izdosies tuvoties šiem smulīgajiem knauķiem, un sirdī es pateicos Bitikam, ka viņš ierosinājis šādu spēli. Es tiešām domāju, ka tā ir tikai spēle, kas domāta laika kavēklim.

Zēns bija jūtami uztraucies. Acis kustējās ātri kā pelei. Kļuvis pavisam drošs, viņš ņem mani aiz rokas, aizved ploča otrā pusē apmēram piecdesmit so|us no mērķa un ieteic šaut. Lai iepriecinātu bērnus, es izlemju netrāpīt. Pielieku karabīnes spalu pie pleca, ilgi tēmēju, parbaudu skatītāju pacietību, pēc tam nolaižu graudu mazliet zemāk par plankumu kokā, un spalgs šāviena troksnis lēnām izklīst pa aizmigušā meža nomaļajiem kaktiem.

Brieži, kas atpūtās pie čumas, pielēca kājās, un, viens otram traukdamies garām, aizjoza tumsā. Ierējās suņi. Iztālis, it kā atbildot šāvienam, atskanēja cilvēka kliedziens…

Bērni aizdrāzās pie baltegles. Viņi ātri atrod lodes pēdas augšēja tēsuma malā, un, spriežot pēc viņu gavilēm, pēc viņu jūsmīgajiem skatieniem, mana k|ūme viņos rada cerības.

Tagad kārta manam pretiniekam. Viņš uzskata, ka distancei, šaujot ar loku, jābūt uz pusi īsākai, nekā šaujot ar bisi.

Es neiebilstu. Tiešām vajadzēja pārāk ticēt bultas trāpīgu- mam, salīdzinot ar lodi, lai izkaulētu sev tik nenozīmīgu piekāpšanos.

Bitiks smagi elpo, lai mazinātu satraukumu. Nometnē klusu klusu. Visi — gan pieaugušie, gan bērni — satraukti seko katrai zēna kustībai. Viņš noģērbj kreklu. Draugs viņam palīdz ciešāk sajozt vēderu un, viltīgi smaidīdams, kaut ko sazvērnieciski čukst šim ausī.

—  Viņš to māca: kad savilksi stiegru, neelpo, savādāk bulta neaizlidos, kur nā1<as, — Dolbači man stāsta.

Bitika seja kļuva nopietna. Zēns uzmanīgi apskatīja loku, aizgāja nedaudz tālāk no ugunskura. Viņš nolaižas uz labā ceļa, bet viegli saliekto kreiso kaju izliek uz priekšu, atbalstās ar to. Zēna kustībās nav parastās bērnu steigas. Viņš kreiso roku, kurā tur loku, izstiepj visā garumā, pieliek bultu un sāk lēnām pievilkt stiegru. Viss sasprindzis: no papēžiem līdz matu galiem. Seja piesarkst. Taču kaut kas traucē. Zēns atlaiž stiegru, uzlec, ātri savelk aļņādas bikses un atkal notupstas zemē. Stingrāk noliek kreiso kāju un dziļi ieelpo. Atkal saspringst, no visa spēka velk stiegru, un bulta, īpatnēji svilpdama, aizlaižas starp ugunskura apgaismotajiem kokiem, ieurbjas «zaķī» …

Sajūsmas kliedziens pārcērt aizmigušā meža klusumu. Bitiks pieceļas, noslauka piedurknē sviedraino seju. Bērni lēkā kā gumijas bumbas. Viens nokrīt sūnās, taču tūlīt uzlec un mežonīgā sajūsmā sāk nevaldāmu mednieka deju. Meitene ar. melnajam biželēm gavilē. Bitika uzvara visiem klejotājiem sagādājusi neizsakāmu prieku.

Priecājamies arī mēs ar Pāvelu.

Kad bija pagājuši pirmie sajūsmas brīži, pie varoņa piegāja Langara un savu plato brunču stērbelē noslaucīja viņam degunu. Pēc tam kaut ko parnacoši sacīja evenkiski, parādīja ar roku uz «zaķi» un negaidīti iebelza pa sprandu.

—   Lai nelepojas, — večiņa sacīja, vērsdamās pie mums. — Vajadzēja trāpīt «zaķa» galvā.

—   Viņš vēl mazs, iemācīsies, — es atbildēju.

—  Ja tagad neprot, pēcāk neiemācīsies.

Bet Bitiks, liekas, pat neievēroja belzienu, tik liela bija viņa sajūsma. Zēns stingā gaitā pienāca pie manis un lepni pasniedza man savu loku.

Es nezināju, ko darīt: tikai tagad sapratu, ka tā nav rotaļa, ka zēns pavisam nopietni domā iegūt karabīni. Viņš stāv ar izstieptu loku un nevar saprast manu vilcināšanos. Es tiešām neko nevaru izdomāt un stāvu kā elks. Bet visi skatās manī un gaida.

—   Dolbači, — es griežos pie pavadoņa, — pasaki Bitikam, ka tā nav mana, bet gan valsts karabīne, ka to nevienam nevar dāvināt, ne ar vienu mainīt. Lai viņš pasaka, ko citu gribētu saņemt par savu loku.

Zēnam aizveras melnās acis, noslīgst pleci. Sejā parādās aizvainojuma grumbas, taču viņš ir tā uztraucies, ka nespēj atvērt muti. Jautājoši skatās manī melnām, uzticīgām acīm un vēl cer. Pēc tarn pieiet pie bērniem, un viņi visi, sastājušies barā, skatās manī ar skaidri redzamu nosodījumu.

Man, jāatzīstas, palika viņu žēl, un tai pašā laikā es jutos neveikli citu skatītāju priekšā.

Un tad es atcerējos nazi. Jau pirmoreiz tiekoties zēnu pārsteidza tā krāsainām zīlēm izrakstītais rokturis. «Tas ir glābiņš!»

Nedomādams izrauju to no maksts, ņemu aiz asmens un pasniedzu zēnam.

Viņam iedegas acis. Viņš saķer nazi, visādi groza to, ar lielo pirkstu pārbauda asmeni, nevar vien nopriecāties. Visi bērni viņu skaudīgi vēro.

Taču Bitiks pēkšņi atjēdzās. Viņa seja atkal sapīkst.

—  Ačin!' — viņš negaidīti un bērnišķīgi tieši saka un atdod man nazi.

Es apjuku.

Mēs klusēdami stāvam viens otrarn pretī. Viņam rokās loks, man nazis. Es nezinu, kur to likt. Zēna rīcība mani, burtiski, pazemoja.

—   Klausies, ļuči, bērni apvainojumu ilgi prātā netur, gan salīgsiet mieru, — dzirdēju večiņas balsi. — Tu domāji, ka viņš netrāpīs «zaķī»?

—   Es nedomāju, ka tas ir nopietni, — es neveikli taisnojos.

Visu aizmirstais ugunskurs gandrīz jau nodzisis. Dolbači

uzmanīgi iegrūda ugunī pagaļu galus un aizgāja uz telti. Sievietes ķērās pie darba.

Bet Bitiks nekustējās no vietas. Nevarīgi nolaidis rokas ar loku, viņš turpināja stāvēt savu līdzjutēju — bērnu vidu. Mute bija atvērta, acis izdzisušas, tanīs vairs nedega draiskās uguntiņas. Cik slikti viņš tagad domās par krieviem! Kļuva nepiedodami kauns pašam no sevis šī vēl nepiedzīvojušā bērna priekšā. Krāpšana evenkiem taču ir vissmagākais grēks.

1 Nē! Evenku val.)

Bitiks vēlreiz vērīgi paraudzījās man acīs, ar skatienu pakavējās pie karabīnes un lēnām aizvilkās uz čumu. Neatskatījies, ne pie viena nemeklējis līdzjūtību, aizgāja smagiem so|iem. Bet , es skatījos zēnam nopaka|is un domāju: atdod viņam tagad bisi — viņš tikpat lepni pateiks: «Ačin!»

Pie manis pienāca Sulakikana, mierinoši pasmaidīja un, neko neteikusi, aizgāja Bitikam nopakaļis. Man ap sirdi kļuva vēl rūgtāk. Kam šis joks bija vajadzīgs? Diez vai tagad man izdosies atgūt bērnu labvēlību.

Pa čumām izklīda arī pārējie bērni. Viņi nepūlējās rast man attaisnojumu, aizgāja pārsteigti, pilnīgi apzinādamies, ka viņiem ir taisnība.

«Viņi vairs nelīdzināsies saviem senčiem, padevīgiem bargā likteņa vergiem, kaut arī ir dzimuši pirmatnējā taigā. Viņi mantos jaunu dzīvi, vairs nepazemosies un nelūgs žēlastības dāvanas no Hargi, un savas tautas pagātne viņiem šķitīs leģenda.

Nometne apklusa.

Stalto lapegļu laucē, liedams savu auksto gaismu pāri plo- cim, parādījās mēness. Pauguri aiz purva kļuva gaišāki. Tik tikko saredzamās iegruvumu melnās sienas tagad varēja labi atšķirt pat iztālis. Un neviena netraucēts dziļš klusums pārņēma arī manu sirdi.

Naktī gaiss kļuva dzestrāks. Uzsviedu plecos vateni, sakārtoju ugunskuru. Es vēl aizvien prātoju par cilvēkiem, kas pazuduši bez vēsts. Aizvien spēcīgāka kļuva nelādzīgā priekšnojauta, ka mūs pie Jambuja gaida nez kāda nelaime. Pēkšņi iedomājos, ka mēs ejam nepiedodami lēni, šķiežam laiku. Gribējās savakt briežus, uzkraut uz viņu mugurām saiņus, dzīt tos dienu un nakti, dienu un nakti…

Pienāca Dolbači. Viņš piesvieda ugunskuram malku, iedūra zemē trijkāja aso galu, pakāra tējkannu.

—   Vai tu, Dolbači, dzirdēji, ko večiņa stāstīja par Jambuju?

Pavadonis neatbildēja. Viņam šī saruna, acīm redzot, nepatika.

—   Kāpēc tu klusē? Vai tu arī baidies no Hargi?

—  Hargi man neko sliktu nav darījis, — Dolbači izvairīgi atbildēja. — Droši vien tuvu Jambujam ir slikta vieta, dum- brājs, varbūt cilvēks tur var pazust, noslīkt, un nemaz nepalika pēdas, vai aizgājis tālu, apmaldījies.

Pavadoņa vārdi mani nenomierināja. Es jau tiku domājis, ka ļaudis būtu varējuši nokļūt dumbrājā un iet bojā. Iedomājos gludu jo gludu sūnu lauku un nepieredzējušu ceļinieku, kas uz

kāpis uz samtainā dumbrāja paklāja. Viens neuzmanīgs solis — un jau trūkst atbalsta. Zem cilvēka kājām muklājs, kas savā aukstajā klēpī kāri iesūc laupījumu. Mēmajos purvos neviens nesadzirdēs vientuļo kliedzienu un lūgumu pēc palīdzības.

It kā atbildot šīm domām, nakšņainā meža klusumā atskanēja tikko sadzirdams bērna vaids. Atskanēja un vairs neapklusa, gluži kā tas karātos virs nometnes.

Es uzlēcu kājās.

—   Vai Bitiks neraud? — vaicāju Dolbači.

—  Meitene, viņa māsa, čumā pazūd, — pavadonis mierīgi atbild, it kā nekas sevišķs nenotiktu.

—   Kā gan tā — pazūd?

—   Dikti slima.

—   Kas ar viņu? „

—   Neviens nezina.

Visu aizmirsdams, skrienu uz čumu. Atrauju ieeju, ieskatos.

Blāvais ugunskurs čumas vidū tik tikko to apgaismo. Tur neredz nekādu mēbeļu, kailas tāšu plātnes uz konusveidīgi sasietām kārtīm. Pa kreisi vēl nesakārtota gultas drēbju kaudze. Cu- mas iekšienē, viena otrai piespiedušās, klusi kā putni pie izpostītas ligzdas sēž Langara un Sulakikana. Blakus, tuvāk ieejai, aiz baļķa uz briežādas nez kāds dīvains radījums, kam pārklāta veca sega. Ieslēdzis kabatas bateriju, paceļu segu.

Redzu gadus trīs vecu meitenīti, ko slimība galīgi nomocījusi. Viņas platā seja it kā iekritusi, sagrumbojusies un kļuvusi pavisam plakana. Lūpu vietā zilganas svītriņas. Rokas un kājas šķiet kā ar ādu apvilktas pātagas.

Miklās gultas smagā dvaka izplūst pa čumu.

Meitene nesamaņā murgo. Luktura gaismā viņas acis liekas glāžainas.

Apsēžos uz baļķa blakus slimniecei. Ņemu ļengano rociņu, veltīgi cenšos sataustīt pulsu. Meitenes vājais ķermenis deg vienās ugunīs. Tikko samanāmā elpa kustina nāsis. Viņā vēl plēn dzīvība… Bet nāve jau gluži blakus. Cumas tumšajā stūrī gaida savu stundu, gaida mierīgi un pacietīgi.

Es skatos slimniecē, un mani pārņem izmisums, ka meitene mirst, bet manas zināšanas medicīnā pārāk niecīgas, lai glābtu viņas dzīvību.

Večiņa smagi paceļ galvu.

—   Annuškai atkal slikti. Dienu palika labāk, bet tagad no jauna …

—  Ar ko ārstējat?

—   Sai slimībai nav zāļu …

—   Atkal Hargi?

—   Nekliedz! — večiņa mani čukstus pārtrauc un piedraud ar pirkstu. — Kāpēc sauci, ja sadzirdēs, var arī tavā čurnā atnest nelaimi. Sargies taigā no viņa… Sie jaunie, — večiņa pamāj uz Sulakikanas pusi, — aizmirsuši par viņu. Un nu viņš grib paņemt Annušku.

—  Ja mēs būtu jūs satikuši agrāk, es viņam parādītu velnu, nevis atdotu Annušku! Bet tagad slimība ir pārāk ielaista.

Večiņa atgaiņājās.

—   Runā klusāk!… Ja tu esi tik stiprs, neļauj viņai pašreiz mirt, un es ticēšu … — Viņa apklusa.

—   Ka nav garu? To tu gribēji sacīt?!

Langara bailīgi atskatās un liek nym saprast, ka saruna jāpārtrauc.

Sulakikana raud klusām, un liekas, viņa tūlīt pat izplūdis asarās, un neremdējamās mātes sāpes izliesies pāri čumai, taigai, naktij.

Nē, viņa apklusa, paskatījās manī cietējas acīm, tanīs sāpes un pazemīga padevība liktenim.

Es neticu brīnumiem, taču kaut kas jāuzsāk, kaut vai tāpēc, lai nepaliktu vienaldzīgs pret šo cilvēku bēdām.

Izeju no čumas un uzskrienu virsū Bitikam. Viņš stāv pie ieejas, piespiedies pie sašķiebušās tāss sienas un ieklausās mirstošās māsiņas vaidos. Zēns paskatās manī skumjām acīm. Tajās gan lūgums, gan cerība. No agrākā apvainojuma nav ne vēsts.

Es apskāvu viņu, pieglaudu sev klāt. Man gribējās zēnu mierināt, taču es neatradu viņam saprotamus vārdus, pie tam nebija cerību glābt Annušku.

Jau sen pie apvāršņa nodzisusi vakara blāzma. Mežs ap čumārri bija skrajš, vientuļš, to šķērsoja mēnesnīcas strēles. Visapkārt uzmundrinošs klusums. Gaisā jūtama nebeidzamā dzīves elpa. Kāpēc gan uz zemes jābūt nāvei!

Nezinu, ko atdotu, lai glābtu meiteni, lai Sulakikana silti pasmaidītu, lai Bitiks priecātos! Bet kā to izdarīt, kā glābt Annušku par spīti visiem Hargi?

—   Pāvel! — es kliedzu, ielīzdams teltī pie radista. — Nometnē mirst meitene. Ieslēdz rāciju un visiem līdzekļiem centies saistīties ar ekspedīcijas štābu, lai nekavējoties izsauc pie mikrofona ārstu konsultācijai.

—   Štāba rācija līdz rītam jau slēgta, — radisti atbild, brīnīdamies par manu pavēli.

—   Pieslēdzies Sakaru ministrijas vilnim, paskaidro radistiem, kas par stāvokli, lūdz paziņot mūsējiem, ka mēs pulksten divdesmit trijos gaidām ārstu uz pārrunām.

—  Jūs taču zināt, ka strādāt uz svešu vilni ir stingri aizliegts.

—   Vēl stingrāk aizliegta-vienaldzība. Nekavējies.

Negaidīti atveras telts ieeja, parādās raudošā Sulakikana.

Viņa kaut ko paslēpusi brunču stērbelē, bailīgi apskatās un klusītiņām atsēžas man blakus, it kā ieaugdama zemē.

—   Tu neapvainojies, Langara ir labs cilvēks, un nelamā jel viņu tāpēc, ka viņa tic gariem un visādām labām un sliktām' zīmēm. Vecie ļaudis neko citu nav zinājuši, — un, atvilkdama elpu, viņa pasniedz man aptieciņu. — Tanī ir daudz zāļu visādām kaitēm, taču inēs nesaprotam to valodu, nezinām, kas kuro reizi der. Palīdzi izglābt manu bērnu! — Viņas balss apraujas.

Viņa satver manu roku un drebošām lūpām čukst:

—   Glāb Annušku!

Es atveru kastīti. Tanī viss sajaucies, zāļu nosaukumi ilgajā ceļā seglu somās noberzti.

—   Es, Sulakikana, darīšu visu, ko varēšu. Pāvels pie aparāta izsauks dakteri, es viņam pastāstīšu par Annuškas slimību, un viņš mums ieteiks, kā un ar ko meiteni ārstēt. Bet pagaidām es savā aptieciņā paskatīšos zāles un kaut ko meitenei iedošu, lai viņai paliktu vieglāk.

—' Tu tūlīt izsauksi dakteri? — Viņa ir pārsteigta.

—   Jā. Dzirdi, Pāvels jau sauc.

—  Dakteris — dikti labi, — Sulakikana atdzīvojās, viņas acīs iedegās un vairs nedziest cerība. Viņa aiziet pie slimnieces.

Sadabūjis somā aptieciņu, sameklēju aspirīnu, izšķīdinu vienu tableti ēdamkarotē ūdens un ar Sulakikanas palīdzību slepus no Langaras ieleju to slimnieces mutē. Viņa joprojām guļ kā neelpojošs kamolītis, un man kļūst skaidrs, ka Annušku vairs nevarēs izglābt.

3. EVENKU ILGA MŪŽA LIKUMS

No meža iznāk divi vīrieši ar baļķiem plecos. Pirmais ir garš, slaids, viņš iet zem nastas viegli, nesa- kumpdams un ātri — kā sokžojs. Otrais ir augumā mazāks un tikko tiek līdzi. Aiz viņiem parādās večuks ar klibu briedi pavadā. Viņš nāk tukšā, jo nodzīvotie gadi, acīm redzot, guļ viņa plecos smagāk par ba|ķi. Viņš valkā paštaisītas drānas, pat klejotāji tik nabadzīgi neģērbjas.

—   No kurienes cilvēki? — pirmais vaicā, bet pēkšņi ierauga zem kājām Zagru, atlec sānis, gandrīz vai nosviezdams baļķi. — U-u-u … pamatīgs suns! Vai tikai nekodīs? …

Bet večuks aiziet garām, neizrādīdams ziņkāri. Jaunie vīrieši priecīgi paspiež mums rokas un sāk runāties ar Dolbači savā valodā. Viņi grib uzzināt, kas mēs par cilvēkiem, kas mūs atvedis šai nomalē un cik ilgi mēs būsim viņu ciemiņi.

—   Velti ejat uz Jambuju, — saka slaidais vīrietis, Sulakika- nas vīrs, griezdamies pie manis.

—   Kāpēc? Vai, pēc tavām domām, tur Hargi?

—   Nē, — viņš pārliecinoši saka, — taču tas, kas pievācis cilvēkus, neatstādams pēdas, ir dikti viltīgs.

—   Bet cilvēki taču varēja iet bojā dumbrājos.

Viņš nenoteikti paraustīja plecus.

—   Tikai aklais un muļķais līdīs dunibrājā. Kas tur darāms?

—   Kur tad meklēt pazudušos?

—  Jambuja tuvumā taču laikam dzīvo slikti cilvēki, neieredz svešiniekus.

—   Vai domā, ka tur slēpjas izbēguši cietumnieki?

—   Tā daudzi runā, — viņš izvairīgi atbildēja. — Un jūs arī uz turieni vieni neejiet. Jambujā vajag uzreiz pulka cilvēku. — Un viņš aizgāja uz čumu pie slimās meitas.

Ik brīdi kļūst smagāk. Ja nu tur tiešām slēpjas noziedznieki …

Uzmanīgi vēroju večuku. Viņš turas savrup, it kā viņam šeit būtu pašam savas darīšanas, par kurām citiem nav daļas. Viņa melnīgsnēji dzeltenīgā sejā, gurdi sakniebtās lūpās jaušas bezcerība, uz mūžiem sastingušas sāpes. Man liekas, ka es kādreiz jau esmu redzējis šo pārakmeņojušos seju, stipri pieplakušo degunu, sakumpušo muguru un šīs vājās rokas ar platām delnām un līkiem, podagras izkropļotiem pirkstiem. Bet kur un kādos apstākļos? … Nevaru atcerēties.

Večuks piesien klibo briedi pie bērza. Aptausta viņa slimo kāju. Sameklē nazi un sāk tīrīt brūci pie naga augšdaļas. Briedis raustās, taču večuka rokas ir kā knaibles. Neviens nepalīdz, kaut arī visi redz, ka viņš tik tikko notur sadumpojušos dzīvnieku.

Gribu iet talkā Kararbaham (tā sauc večuku), bet Langara mani saķer aiz vateņa piedurknes.

—   Neej, — viņa valdonīgi saka.

—   Kāpēc? — es brīnos.

—  Večukam nav jāpalīdz.

—   Bet tu paskaties, viņš nenoturēs briedi!

—   Noturēs. Jo vecam grūtāk, jo labāk, — viņa apgalvo.

Kararbalis nevienu nesauca sev talkā, pats tika galā. Palaidis briedi, pienāca pie ugunskura, gurdi noslīga zemē, uzmanīgi savilcis kājas zem sevis. Garie mati pielipuši miklajai pierei. Galva liecas uz siltuma pusi. Viņš šeit liekas gadījuma pēc nokļuvis cilvēks no citas cilts.

Večuks tikai tagad pamana mūs ar Paveļu. Viņš skatās uz mums vienaldzīgi, domās nogrimis.

—   Dolbači, vai tu nepateiksi, kāpēc Kararbahs ir tik vientuļš? Vai viņš tikai nav slims? — es pavaicāju pavadonim.

—    Viņš ir kurls, sen jau nedzird, bet labāku mednieku neatrast! Nesen nogalēja sokžoju, re, cik daudz gaļas vārīja. Viņam ir laba sirds, to lieliski zina visas nometnes un visi cilvēki, kas gājuši pa viņa taku. Viņš visu mūžu klaiņo te pa plakankalni ar kolhoza ganāmpulkiem. Dikti labs cilvēks!

Sauriņais, lāpītais dubultkažoks Kararbaha krūtis pilnīgi • neaizsedza, it kā tas nebūtu viņa, tas bija aizsiets ar ajņādas aukliņām un uz vēdera sajozts ar nemītas ādas siksnu. Kājās galīgi novalkātas untes, kas tomēr rūpīgi pārsietas ar aukliņām zem ceļiem un virs potītēm. Un gluži neparasta seja, stinga un skumja, bez smaida atēnas, grūtās dzīves rūpestu nogurdināta. Plata, grumbaina piere. Augšlūpu nedaudz aizsedz plāni matiņi, kas atgādina ūsas. Bārdiņa arī ir pašķidra, karājas pie zoda kā divi pušķi. Darbā sasprēgājušās, raupjās plaukstas droši vien nekad nav nevienu glāstījušas. Liekas, ka šai večukā jau sen viss ir izdzisis, nav palikušas pat atmiņas. Un tikai dziļajos, izkaltušajos dobumos iegrimušās acis vēl ir dzīvas un laistās kā rīta rasas lāses rododendrona lapās.

Kararbahs izvelk no azotes pīpi, piebāž to ar tabaku, piesmēķē no oglītes, divas trīs reizes ievelk. Viņam blakus parādās Langara. Viņa nekautrēdamās atņem pīpi, iebāž mitro čubuka galu mutē. Pēc tam pīpi redzu Sulakikanas mutē. Pie Kararbaha tā atgriezās izdzisusi, tukša, svešu lūpu apsūkāta.

Tā pie klejotājiem pieņemts. Ne vienmēr taču tabaka bija dabūjamā, ne katram tā bija, tāpēc neviens nepaļāja to, ka pīpi palaida apkārt. Smēķēja taču gandrīz visi vīrieši un sievietes. Arī bērniem neaizliedza to darīt.

Cumās ieskanējās trauki — vakara ēdienreizes signāls. Parādījās sievietes. Viņas nesa somas un tāss cibas ar produktiem, un kamalānus, maziņus paklājus, kas bija šūti no briežu un staltradžu galvu ādām. Mātēm labprāt palīdz izsalkušie bērni. Viņi ar svaigiem zariņiem uzklāj «galdu», uz kura vakariņos.

Apmetnē sākās rosme. Visi apstāja ugunskuru. Mani nepameta ziņkāre, vēlēšanās kaut ko ieraudzīt no meža klejotāju agrākajām paražām.

Te vecais ar jauno sajaucies kopā. Vadmala, katūns, raibi lakatiņi, fabrikā šūti apavi labi sadzīvo ar tautiskiem apģērbiem un apaviem, kas pagatavoti no paštaisīta zamša un ir ļoti ērti lietošanai taigā. Emaljēti trauki un tādi paši tāss čumani kā senos laikos. Krāsainās vatētās segas vienos saiņos ar lāčādām. Garšīgie, iebrūnie un biezie plāceņi, kas veikli izcepti pēc senču paražas uz koka rīkstītēm. Tie ir daudz garšīgaki par pannā ceptajiem.

Pie «galda» rīkojās večiņa. Sulakikana un Setija vlkšas gar katliem, izņemdamas milzīgus, smaržojošus gaļas gabalus, saliek tos čumanos un vēl paspēj skanīgi iepļaukāt nepacietīgos bērnus.

Sēlija — neliela auguma sieviete, mazliet jaunāka par Sula- kikanu, ļoti melnīgsnēja, pati jaunībā un veselība, ar asiem sejas vaibstiem un miklām, pilnīgām lūpām.

Visas sievietes ir tīrīgas. Viņām gluži kā čigānietēm ir plati kokvilnas brunči un gaišas jaciņas. Visas garās, kuplās biksēs. Viņas apāvušās vieglos aļņa vai brieža zamša vasaras olo- čos, kurus rotā skaists izšuvums. Sī māksla, neapšaubāmi, mantota no sirmas senatnes.

Setijai labās rokas rādītāja pirkstā ir vara gredzens, liekas, viņa nule to uzvilkusi un ir apmierināta, ka es to esmu ievērojis. Izklājusi brunčus, viņa vijīgām kustībām apsēžas blakus saviem bērniem, pievelk sev klāt čumanu ar karsto gaļu.

Aiz muguras atskanēja viegli soļi. Ugunskuram tuvojās jauna sieviete mātes cerībās. Mēs viņu redzam pirmoreiz. Tā ir Inga. Viņa izskatās gluži kā meitene, ir samērīga, spēcīga, lokana, gaita kā kalnu kazai. Zem plānās, novalkātās jaciņas līgojās brīvas, neiežņaugtas, stingras krūtis. Apaļo vēderu sedz melna katūna lupata. Pienākusi pie «galda», sieviete nedroši apstājās.

Mēs ar Pāvelu nenolaižam no viņas acis. Ingai ir skaista, jaunavīga seja. Bronzas krāsas vaigos, ko apspīd mirgojoša ugunskura gaisma, laistās brūkleņu krāsas sarkanums. Ap kaklu viņai rota no senām sudraba monētām un pie krūtīm sak- tiņa, kas arī, acīm redzot, nule piesprausta. Viņa skumji klusē.

Sievietes beidz dalīt gaļu. Vīrieši sapulcējas pie ugunskura, gaida, ka viņus uzaicinās. No pirmā skatiena visi šie klejotāji gani liekas nesabiedriski, pat noslēgti cilvēki, bet, kad iepazīsti tuvāk, tad jūti, ka ikvienam krūtīs pukst laba sirds.

No nometnes tumšajiem nostūriem ugunskuru ielenc aizgalē- jušies suņi. To ir ļoti daudz, visi raibi un vāji.

Pilnais mēnesis pāri ārei izlej sudrabu. Debesīs blāvi margo retas zvaigznes. Nakts klusumā izliekas pasakainas gan smailās ganu mītnes un vēl ncizšķiroto saiņu jūklis, gan plakan- sejaino ļaužu pulks, ko ielenkuši suņi, brieži un apgaismo drebošās uguns mirgas. Mēs it kā esam nokļuvuši aizsenos laikos.

Langara aptupstas uz zvērādas. Viņa norāda man vietu pa kreisi, un es padevīgi nolaižos zemē. Blakus man nosēdina Paveļu un Dolbači. Pa labi — savu kurlo večuku. Klusām pamādama galvu, liek pārējiem atsēsties. Viņa nešķiež vārdus, viņas vara ir neierobežota. Seit, acīm redzot, valda matriarhāts. Pārējie nosēžas pa ģimenēm ciešā puslokā ap ugunskuru, vieni uz līdzatnestajiem kamalāniem, otri uz zemē nomestām lapegļu skujām vai arī uz bluķīšiem.

Aprimst runas. Apklust bērni. Sākas azaids.

Katras ģimenes priekšā nolikts tāss čumans, kas piepildīts ar garšīgi smaržojošo, karsto brieža gaļu. Langara ilgi ar aprepējušiem pirkstiem rakņājas čumanā, noliek sev priekšā tauku un sulīgu krūšu gabalu. Man pasniedz lielu kaulu un ribu. Ka- rarbaham pasniedz pavisam nedaudz mīkstuma, mazāk nekā dabūja bērni.

Es to ievēroju, un man kļūst neveikli. Vai tikai mūsu dēļ viņam kāds nedara pāri? Gani taču negaidīja ciemiņus? Nogriežu 110 savas porcijas gabalu mīkstuma, gribu to pasniegt večukam. Taču Langara manu roku novirza sānis. Viņa atņem gaļu un liek to man atpakaļ. Tas notiek tik valdonīgi, ka es neuzdrošinos iebilst. Neizpratnē skatos Langarā, taču viņai ne prātā nenāk kaut ko paskaidrot.

Visi draudzīgi ēd. Dzirdamas apmierinātas nopūtas, tīksmīgi šmaukstieni un kaulu knaukšķi. Bērni atdarina pieaugušos. Seit neviens viņus nelūdz ēst, neviens viņiem neliek plāceni mutē. Viņi lieliski zina, ka pie galda nedrīkst vilcināties, tad var palikt neēdis. Pēc tam lej asaras, gaudo cik vien gribi, nekas nepalīdzēs. No bērna kājas šie knēveļi iemācās cienīt barību, taupīt to.

No mitrām slīkšņām kāpj augšup čagana migla. Tā vēsmo pēc senatnes, gluži tāpat kā visa apmetne.

Es vēroju Bitiku. Viņš notupstas, atsien uz krūtīm siksniņas, novelk kažoku: tā, acīm redzot, viņš jūtas brīvāk. Vienā rokā viņam gaļa, otrā kviešu plāceņa šķēle. Viņš asiem zobiem plēš gaļu, rij kumosu pēc kumosa, uzkozdams pīrāgu, bet melnās acis jau raugās čumanā pēc nakamās porcijas. Redzu: viņš tēmē uz kaulu ar smadzenēm, kas rēgojas no gaļas kaudzes, pats garšīgākais kumosiņš — un zaglīgi šķielē uz vecāko brāli blakus. Liekas, arī tas, ievērojis kaulu, saspringti nenolaiž no garduma acis.

Bitiks vairs neēd un strauji kā vanags metas uz kaulu. Tūlīt viņa roku saķer brālis. Sākas jezga. Taču neviens pieaugušais nepievērš puikām uzmanību. Bitiks izraujas no brāļa apkampieniem, atgrūž viņu ar plecu un stipri tur kaulu savās rokās. Tikai tagad māte vecāko brāli skanīgi iepļaukā.

—   Kāpēc tu sodi tikai vienu? Vainīgi taču abi! — es vaicāju Sulakikanai.

Viņa neizpratnē paskatās manī.

—   Lai zina — ēdiens pats mutē neskries. — Un atzinīgi pamāj Bitikam, kas noņemas ar kaulu.

Sarunā iejaucās večiņa. Nepārtraukdama ēst, viņa saka:

—   Pašreiz māte viņu soda, bet maz, vajadzēja vairāk, ja jau nevar iegūt barību, pēc tam taiga sodīs, ta nežēlos.

Bērni smejas… Bitika vecākais brāļuks Iļko ir apkaunots, pat pie galda viņš nevar sev iegūt garšīgāku kumosu!

Nakts dzīlēs atskan zvaniņu šķinda. Tā izplūst gaisā kā dīvainu skaņu kristāliskie birzumi, kas tālē apklust kā dziedoši akordi.

Azaids turpinās.

Meža brieža gaļa rudenī ir sevišķi garšīga. Tanī ir gan ķērpju saldums, gan alpīno pļavu smalkās smaržas, gan vēl kaut kas nenosakāms, kas cēlies no meža un piemīt tikai svaigai briežu gaļai. Sīs apbrīnojamās īpašības vēl vairāk jūtamas, kad gaļu pasniedz vārītu, kā pašreiz. Un to vāra pēc taigas receptes dzidrā avota ūdenī, bez garšvielām.

Evenkiem vislabāk garšo brieža mēle, kā arī krūtis un ribas, kad tajās plānas tauku plēksnītes mijas ar gaļu. -Gardēžiem labāk tik svaigas, siltas aknas. Pie klejotājiem lielā cieņā arī brieža galva. Nezinātājam grūti pat iedomāties, kas gan tas par gardumu. Tur ir gan skrimšļi, gan taukie «vaigi», gan smadzenes, gan mīkstā, glumā mēle. Kā tikai tur nav! Bet saldās, mīkstās lūpas — tā taču ir īsta delikatese!

Visi pieaugušie, gan vīrieši, gan sievietes, ēzdami veikli rīkojas ar nažiem, atgriež gaļu kumosu pēc kumosa tieši pie pašas mutes. Ko gan sacīt, meistari! Tikai Langara, lai paildzinātu baudu, nesteidzas. Ed bez naža, lēnām un garšīgi šmaukstinādama. Pa viņas lūpām un rokām, pa zodu tek tauki. Večiņas sejā jaušas tīksme.

Ieraudzījusi blakus man nokritušas gaļas kumosiņu, Langara to paceļ un pasniedz man.

—   Labs tas kumoss, kas pataupīts.

—  Tev taisnība, Langara, es neievēroju, ka nometu.

—   Tā — tā! Bet vai šo neēdīsi? — viņa vaicā, parādot uz kaulu, ko es tikko kā apgrauzu un, nenogaidījusi atbildi, pievāc to. Kā pieredzējis meistars viņa uzmanīgi apskatā kaulu no visām pusēm un ar naža spalu to apklaudzina, pēc skaņas noteikdama, vai kaula rievās vai stobrā nav palicis kārums. Un, neatradusi neko ēdamu, viņa pamāj man, tad padod kaulu kurlajam večukam. Bet blakus viņam jau sasviesta kaudze kaulu.

Kararbalis arī apskata nule pasniegto kaulu, sameklē garu un kā īlens šauru nazi, gluži vai zondi, ievada to kaulā un kaut ko izkasa.

Te es redzu, ka Bitiks, izmantodams to, ka visi aizrāvušies ar azaidu, nemanāmi pielien pie večuka, piebiksta viņam sānos un noliek priekšā vēl galīgi neapgrauztu kaulu. Kararbaha sejā pavīd kaut kas līdzīgs smaidam. Viņu skatieni satiekas. Večuks un bērns ir apmierināti. Taču to pamana Langara. Viņa dusmīgi atņem večukam kaulu. Bitiks tikko paspēj izlocīties no dunkas.

Kararbaha seja sadrūmst. Taču viņš neuzdrošinās iebilst.

—   Langara, kāpēc tu neatļauj Kararbaham pasniegt kaulu? Vai gan viņš nav nopelnījis tādu pašu gaļas devu kā mēs visi? — es vaicāju.

—  Tā viņam labāk, — viņa mierīgi atbild. — Paēdis kļūst slinks.

—  Viņš taču ir pavisam izbadējies. Tu viņam pat plāc-eņa gabalu nedevi.

—   Nemēri visus pēc vēdera, — viņa atbild. — Lācis visu ziemu neko neēd, tomēr visi no viņa baidās … Tev vajag zināt to — kam viss ir, tas neiemācīsies izsekot zvēru, taisīt lamatas, pazīt pēdas. Viņš pat uguni sev neiekurs. Bet bez visa tā cilvēks taigā ir kā doba lapegle, vējš to gāž, kur vien grib. — Mazliet pagaidījusi, viņa turpina: — Ja Kararbahu ēdinās bez sāta, viņš drīz aizies pie senčiem.

—   Vai večuks ir slims? — es uztraucos.

Langara saīgst. Viņa beidz košļāt gaļu, steidzīgi noslauka lūpas piedurknē.

—   Nē, viņš nekad neslimo. Bet klausies manī, viņa tēvs, — Langara ar pirkstu baksta večukā, kas pašreiz apsūkā kaulu, — kad viņam bija tikpat gadu kā tagad Kararbaham, nometnē dabūja vēl mazāk barības un līdz kaklam pieēdās tikai tad, kad pats nogalēja zvēru. Viņš visu laiku medīja, dikti daudz staigāja, meklēja barību un dzīvoja desmit briežu mūžus.

—   Desmit paaudzes! Tas ir simts gadu.

—   Varbūt arī vairāk.

—   Kas gan, pēc tavām domām, viņam palīdzēja tik ilgi nodzīvot?

—   Tu prasi kā muļķa teļš, — večiņa dusmojās. — Tāpēc, ka bads viņam neļāva sēdēt čumā, lika staigāt pa taigu, meklēt zvērus, putnus. Viņš nesa smagas nastas, gulēja salā, neslinkoja, daudz strādāja. Cilvēkam arī vecumdienās jācienī darbs un ēdiens. Tad viņš ilgi dzīvo. To tu liec aiz auss.

—  Tātad turi badā Kararbahu, lai viņš neslinkotu, ietu medībās?

—   Beidzot tev skaidrs. Nedomā, ka mēs esam skopi, nedodam viņam gaļu. Nē, pasarg dievs! Tā labāk, lai viņu tik ātri nepievāktu nāve. Agrāk rīkojās tā: ja čumā lieks vecis, saproti, nevajadzīgi dzīvoja, viņu labi baroja, neļāva strādāt, un viņš ātri aizgāja bojā. Bet Kararbahs nedrīkst aiziet pie senčiem. Viņš labāk par visiem zina, kur ir labas ganības, kā ārstēt briežus, kur medīt zvērus. Bez viņa mums visiem būs slikti klejot pa taigu. Labāk zaudēt pusi ganāmpulka nekā Kararbahu. Bet, būs paēdis — noteikti paliks slinks, aizmirsīs takas, kājas nogurs, vairs nemedīs, ātri aizies bojā.

—   Bet tā jūs viņu nomērdēsiet badā, — es pārtraucu večiņu.

—   Ko tu! — viņa protestējoši vēcināja rokas. — Ja večuks dikti grib gaļas, viņš iet medībās. Kad viņam palaimējas un viņš nogāž zvēru, tur viņš vienreiz paēd, cik vien sirds kāro gan svaigas aknas, gan lūpas, gan siltas asinis …

Langara izvelk no čumana gabaliņu gaļas un ieliek mutē, ilgi un saspringti to košļā.

—   Kam neviens nepalīdz dzīvot — no tā vecums baidās, — viņa turpina. — Tu esi bijis Algomas nometnē? Nē? Un nezini večuku Tešku? Viņš daudz vecāks par Kararbahu, bet vēl nav ēdis svešas lodes nošauta zvēra aknas, nevienam nav prasījis barību. Pats baro visu apmetni. Vairāk par viņu neviens nav no- galējis zvērus. Tādu večuku vairs nebūs.

—   Kāpēc?

—   Kopš bērnības viņš bija bārenis, neviens viņu nav žēlojis, pastāvīgi teica: «Ja gribi paēst — ej taigā.» Un taiga padarīja viņu spēcīgu… Kararbahs arī tā dzīvoja. Kad bija maziņš, tēvu pie alas saplosīja lācis, māte nomira, viņu pieņēma svešā čumā. Pēc tam ļaunais gars uzlaida apmetnei mēri, visi apmira, tikai Kararbahs palika, toreiz viņš bija tikpat vecs kā tagad Bitiks. Visu vasaru dzīvoja taigā viens pats, gluži kā lācis. Nepazuda, izdzīvoja. Rudenī kāds nabadzīgs evenks atrada viņu, taču nebija ko dot ēst. Kararbahs ieguva sev gaļu, zivis un maz- pamazām palīdzēja nabaga evenkam. Pēcāk viņš kļuva liels mednieks. Daudz ļaužiem deva ēdienu, ādas, pie viņa ugunskura aizvien bija silti. Taču nedomā, ka viņam bija viegli. Viņš sala sniegā, slīka. Pastāvīgi nāve staigāja pa pēdām. Skaties, viņam nav ausu. — Langara norauj no Kararbaha galvas cepuri — ausu vietā bija redzami tikai dzirdes caurumiņi, apauguši ar kupliem matiem. — Viņš izsalcis gāja bojā, nogrieza ausis, apēda un palika dzīvs. Vai tu būtu to iedomājies?

—   Protams, Kararbahs un Teška no Algomas ir pieredzējuši mednieki, nodzīvojuši grūtu mūžu, taču cik tādu pašu kā viņi neizdzīvoja, gāja bojā! Varbūt tais laikos, kad cilvēks bija pamests savam liktenim, viņu arī vajadzēja audzināt neiespējamās grūtībās, citādi viņam tiešām neizdzīvot, taču kāpēc tas tagad būtu vajadzīgs?

Langaras seja izstiepjas, acīs uzliesmo nelāgas uguntiņas. Viņa rāda ar pirkstu uz bērniem, asi nosaka:

—   Siem būs grūti dzīvot, dikti grūti! Viņi ies uz internātu, visi mācīsies, par ko liels paldies Padomju varai, agrāk nekas tāds nevarētu notikt. Taču viņiem internātā parādīs vieglo taku, nemācīs, kā dzīvot, iegūt taigā barību, zvērādas, ganīt briežus. Vai tas ir labi? Pēc tam pienāks diena, kad bērni to nožēlos, nesacīs paldies.

—   Tas viss, Langara, nokārtosies, — cenšos mierināt večiņu. — Jā, un diez vai nākotnē viņiem nāksies sadurties ar tām grūtībām, kuras jūs pārdzīvojāt. Galvenais ir cits — internātā bērni dzīvo normālos, cilvēcīgos apstāk|os, apģērbti, paēduši, mācās.

—   Eh … — Viņa bezcerīgi atmeta ar roku. — Saku, nenožēlo tos, kam bērnībā klājas grūti. Bads padara viņus par labiem medniekiem, viens cilvēks pabaro divas trīs apmetnes.

—   Tev jāsaprot, Langara, ka jaunais laiks prasa savu. Bērniem jāmācās ne tikai internātos, bet arī institūtā, lai dzīvi padarītu labāku. Tu taču tagad nesāksi iegūt uguni tāpat kā tavs tēvs, tev ir sērkociņi. Tu sen vairs nemedī ar stopu. Bet radio čumā?! Kaut ko "tādu tava vecmāmuļa pat nosapņot nevarēja! Bet tavi mazdēli varbūt pavēlēs zibenim un brauks ar pašgājējām nartām. Ko var zināt, arī uz mēnesi aizlidos!

—   Tu pareizi saki. Varbūt arī evenki lidos uz mēnesi, bet tur nav viņu dzimtene. Kam atstāsi taigu, briežus, zvērus? Atdosi lācim? Atceries: meža putns nevīs ligzdu purvā. Evenka vieta ir šeit, kur mežs, sokžoji, vāveres. Lai evenkus māca tikpat labi kā krievus, tomēr arī internātā viņiem pastāvīgi jāstāsta, kā izsekot sabuli, uzrīkot slazdus, cīnīties ar puteni, badu. Bērniem no tā būs labums, un tad lai staigā pa mēnesi, tik un tā atgriezīsies uz dzīvi taigā. Padomā gan, ko tev skaidro vecā Langara.

Večiņa apklusa, aizgriezās no manis, un es sapratu, ka saruna beigusies. Viņas grumbainajā sejā varēja redzēt vāju, kustīgu liesmas atblāzmu.

Langara piedzima un visu mūžu nodzīvoja purvainas taigas biežņā, viņas priekšstats par pasauli beidzās ar redzamajām kalnu grēdām un slīkšņainiem klāniem, pa kuriem evenki klai- doja ar briežiem. Viņa ir uzticīga pagātnei, senču ieražām, bet nebūt nenoraida jauno, kas pie meža klejotājiem atnācis pēc revolūcijas. Nē. Tomēr viņu baida neparastās, jaunās domas, kādas agrāk nekad neradās. Viņa, pārdzīvodama neskaidru satraukumu par bērnu likteni, vēlas ar šīm domām tikt galā, atrast patiesību.

Nez kādēļ man likās, ka es jau sen viņu pazīstu, vaļsirdīgu un tīru savās bezviltus domās. Šai meža nomalē viņa pārdzīvojusi tik daudz bēdu, garajos gados sakrājusi tik daudz dzīves pieredzes un tagad to dāsni izdala saviem pēcnācējiem, cenšoties viņos ieaudzināt mīlestību uz dzimto taigu. Viņa mani savaldzināja ar savām ciltsmātes raizēm par rītdienu un ar savu labsirdību. Evenki vispār ir labsirdīgi un uzticīgi kā bērni. Par to var pārliecināties jau pirmajā tikšanās dienā. Un neatradīsi uzticamākus draugus par evenkiem, tiklīdz viņi ieraudzīs, ka pret viņiem izturas labvēlīgi.

Mēness noslīka melnajos mākoņos, no debesīm dvesmoja aukstums. Izgaisa koku violetās ēnas. No tumšajiem pločiem nometnē ielauzās smagā nakts tumsa. Kaut kur aiz tiem skanēja tikko dzirdama zvaniņu šķinda.

Sulakikana ielēja man un Langarai lielu krūzi tējas.

Ļaunais un aukstais vējš brāzmaini salīgoja nakts mieru, skumji iegaudojās pločos. Večuks pārstāja kasīt kaulu, pacēla galvu, pārlaida skatienu debesīm, kurās nemirgoja zvaigznes, ne pie viena nevērsdamies kaut ko nomurmināja dobjā, aizsmakušā balsī. Un tūlīt visi nez kāpēc sāka steigties. Sievietes atņēma bērniem pusizdzertās tējas krūzes, savāca traukus un izklīda pa čumām. Vīrieši arī piecēlās un sāka kraut kaudzē neat- sietos saiņus. Pāri apmetnei atskanēja nakts putna plēsīgais kliedziens.

— Būs lietus, savāc somas, — Langara sacīja.

Mēs ar Pāvelu piecēlāmies. Visapkārt tiešām kaut kas bija pārmainījies. Izgaisusi migla. Gaiss piedudzis. Melnās debesis

saplūdušas ar melno zemi, aprijušas apvārsni, aizslēpušas to milzīgo lapeg|u galotnes, kuras ielenca apmetni. Iztālis vēl rēgojās tikai čumas, un ugunskura gaismā tās likās kā uzbērti kurgāni.

Langara smagi piecēlās, nopurināja brunčus un, nevienam ne vārda neteikusi, par kaut ko satraukta, aizvilkās uz savu čumu.

Apmetne gluži kā izmirusi. Cumās apklusušas cilvēku balsis.

Pie ugunskura palikām divatā ar Kararbahu. Viņš sēž tai pašā vietā sakumpis kā lapegles celms, izstiepis pret uguni basās kājas. Viņa sauso, pelēko lūpu krokās, strupajā zodā ir kaut kas vīrišķīgs, ko vecums nav skāris. Pār viņu, tāpat kā pār Langaru, valda taigas likumi, labo un ļauno garu likumi, senču paražu likumi. Taču arī šis večuks, kam ap septiņdesmit, dzīvo ne tikai pagātnei, bet rūpējās arī par šodienu.

Viņa drēbes man vairs neliekas noskrandušas. Tās tikai liecina par viņa garajiem pārgājieniem. Kažoks viņam tiešām vecs. To nesaudzīgi mērcējuši lieti, žāvējis sals, plēsuši zari, daudzkārt caurumus izdedzinājušas ugunskura dzirksteles, un lielie ielāpi uz večuka krūtīm izskatās kā medaļas, kas saņemtas par varonību. Večuks nogalinājis daudz zvēru, sen būtu varējis nomainīt šo stipri novalkāto kažoku pret jaunu, taču tas, acīm redzot, viņam dārgs, tanī Kararbaham gan siltāk, gan ērtāk.

Večuks vēl aizvien noņemas ar kaulu. Viņš ar naža asmeni ilgi rakņājas tanī un, izvilcis nazi, aplaiza tā valgo smaili, sūkā ar bezzobaino muti. Atkal ilgi kasa, groza acu priekšā un beidzot vienaldzīgi aizmet projām.

Netālu guļošais Zagra pakampj kaulu, atskatīdamies uz suņiem, gatavojas aizstāvēties. Bet neviens no tiem pat nepakustas. Visi skatās uz sabozušos Zagru un droši vien brīnās: kas par muļķa suni, nezina, ka pēc večuka pie kaula vairs nav palicis nekā ēdama!

Zagra, liekas, nojēdz, ka iekļuvis ķezā, kaunīgi nolaiž asti un aiziet ar kaulu uz savu vietu. Negrauž to, bet noliek sev blakus.

No mantu kaudzes izlien apmiegojies kucēns. Viņš saldi un skaļi žāvājas, bet pēkšņi ierauga Zagru. Kucēna purnā skaidri redzams pārsteigums. Kucēns izstiepjas, cenzdamies labāk saskatīt ciltsbrāli, un no sajūsmas viņam trīc astes galiņš. Sadūšojies viņš pielec pie Zagras, laiza tam degunu, priecīgs un apmierināts par jauno pazīšanos. Taču Zagram šie glāsti ne sevišķi patīk, viņš dusmīgi atraujas, pat atņirdz zobus, bet kucēnam droši vien liekas, ka Zagra smejas. Viņš vēl vairāk pielīp sunim. Tas neiztur, glābjas bēgot. Kucēns pakampj kaulu un pakalpīgi nes to Zagram nopakaļis.

Tas viss mani smīdina un izkliedē drūmo noskaņu.

Purvos atskan smagi vaidi. Tur vējš gramstās pa veco lapegļu dobumiem. Sāk smidzināt smalks, sīks lietiņš. Dzelkšņainās lāses skrāpē seju.

—   Pie mikrofona ārsts! — man kliedz Pāvels, izliekdamies no telts. Viņš pēc ilgām pūlēm ar dažādu resoru staciju palīdzību tomēr nodibinājis sakarus ar štābu.

Pulkstenis vienpadsmit naktī…

Ielienu pie radista, pieploku mikrofonam. Dzirdamība teicama, liekas, ārsts stāv blakus.

—   Sveicināta, Vera Ivanovna! Atrodos evenku ganu apmetnē… Smagi slima gadus trīs veca meitene. Tuvumā ārsta nav. Palīdziet viņu glābt.

—   Kas viņai noticis?

—  Augsta temperatūra, klepus, apgrūtināta elpošana. Bērns stipri novājējis. Deguns un lūpas zilas.

Vera Ivanovna ilgi klusē.

—   Ļoti grūti kaut ko noteikt. Droši vien meitenei ir… plaušu karsonis. Kādas zāles viņai devāt?

—   Divas reizes aspirīnu.

—   Pēc kāda laika dodiet vēl aspirīnu ar piramidonu. Pēcāk ik pēc trim stundām injicējiet penicilīnu. Jūs zināt, kā tas darāms?

—   Nē, nezinu, penicilīna mums nav.

—   Ja bērnam ir plaušu karsonis, viņu glābs tikai penicilīns.

—   Tātad bezcerīgi…

Atkal klusums.

—   Bet vai jums ir penicilīns? — es beidzot vaicāju.

—   Protams, ir.

—  Tad pasauciet pie mikrofona Plotkinu, — es lūdzu. — Sveicināts, Rafail Markovič! Vajag rīt no rīta, cik ātri vien iespējams, piegādāt mums penicilīnu. Atjauju izmantot jebkuru lidmašīnu. Mūsu atrašanās vietu un nosacītos signālus jums paziņos radists.

—   Es jūs saprotu. Taču pie mums līst. Baidos veltīgi iepriecināt. Cerēsim, ka rīt būs labāks laiks.

Atgriezos pie dziestošā ugunskura. Večuks dzer tēju viens. Viņa seja pavisam stinga, un tikai uzacis kustas, te nolaižas, te paceļas, saraucot pierē grumbas. Man gribas uzzināt, kur pašreiz savās domās klejo Kararbahs, ko redz: šodienu vai tālu pagātni, kuru pēc skaita karavānu vada pa svešām, nepazīstamām vietām? …

Cik daudz viņš varētu pastāstīt!

Taču večuks klusē. Viņš pieliek pie lūpām apakštasīti ar karsto tēju, papūš, iedzer… Pēkšņi sasprindz uzmanību, rokas ar apakštasīti sastingst pie atvērtās mutes, plakstiņi paveras, pagriežas pret mežu. Vai tiešām līdz viņa sen zudušajai dzirdei atlaidusies kāda skaņa? Jā, večuks pagriež galvu te uz vienu, te otru pusi un, liekas, tūlīt priecīgi iekliegsies. Taču nē. Jau atkal viņa sejā pilnīgs stingums, viņš atkal iegrimst sevī. Cilvēku balsis, meža troksnis, putnu dziesmas, pērkona spērieni, krītošo lapu čaukstoņa, zvēru kliedzieni, kalnu nobrukumu dārdoņa — visas dzīvās pasaules skaņas viņam sen jau nedzirdamas.

Lietus nepārstāj līņāt. To no kalniem dzen vējš. Kopā ar miglu tas aizplūst līdzenuma tālēs. Miklajā naktī koki noliekušies, zāle nogūlusies. Viss aizsnaudies, tikai strautiņš smagi elpo akmeņos, retumis atskan lūstošo koku vaids.

Večuks aprauti, mokoši ieklepojās, no aukstuma božas vecajā, lāpītajā kažociņā.

Nedzirdamiem soļiem pienāk Langara, uzmet uz večuka pleciem apmetni.

—   Kāpēc liedējies? — viņa vaicā, notupdamās man blakus. — Ilgāk par večuku nekādi nenosēdēsi.

—   Gaidu, kad viņš ierunāsies. Gribu viņam palūgt pastāstīt par savu dzīvi. *

—   E-e… — večiņa krata galvu. — Veltīgi gaidi. Teicu tev, ka viņš sen jau kurls, tāpēc pazaudējis vārdus, un kā bez tiem pastāstīs par dzīvi?

—   Vai tad viņš ir arī mēms? — es brīnījos.

—   Bez ausīm mēle apmaldījusies, večuks aizmirsis vārdus, bet tos, ko viņš saka, saprotam tikai mēs, gani. Tā ka negaidi, ej vien gulēt.

Langara gari un slinki nožāvājas, pēc tam iesviež ugunskurā malku, sakārto mēteli uz večuka pleciem un, izvilkusi paštaisītu pīpi, piebāž to ar tabaku.

—   Langara, cik tev gadu? — es ziņkārīgi pavaicāju.

Večiņa izrauj no svelmes karstu oglīti, piesmēķē.

—   Kas tos skaitījis? … Sen jau vajadzēja mirt, tikai nekādi nevaru savīkšlies. Pats redzi, Ingai tuvojas dzemdības, viņa vēl nav bijusi māte, kā viņu pametīsi? Annuška mirst, viņa jāglabā pēc mūsu paražām, bet kas gan bez manis tās zina?! Un ganāmpulku nedrīkst pamest… Jā, arī agrāk nebija laika skaitīt gadus.

—  Vai tu esi dzimusi šai pusē?

—   Tur Hudorkanas klanos. Pa šo zemi klaidoja arī mūsu senči. Veči stāsta, ka vēl agrak, sen sen, it kā būtu dzīvojuši pie Amūras. Vai esi dzirdējis par tādu upi? … No turienes esam cēlušies. — Un Langara noliec galvu, iegrimst atmiņās. Pēcāk sak stāstīt par savas tautas smago pagātni, tautas, ko drausmīga netaisnība izdzinusi šai neauglīgajā, melnajiem purviem klātajā zemē. Viņas vienmuļā balss te pieņemas spēkā, skan pārliecinoši, nikni, te norimst līdz čukstam, un var dzirdēt, kā no zariem uz viņas pleciem krīt smagās mitruma lāses.

Cik šīs atmiņas bija rūgtas! Viņa piecēlās un, nenovēlējusi labu nakti, satraukta aizgāja gulēt.

Mans mitrais vatenis smagi spieda plecus. Nelabprāt pametu iesildīto vietu un, pamājis večukam ar roku, sak, ar labu nakti! — gāju prom no ugunskura.

Taču vēl nelienu guļammaisā, eju apmeklēt slimnieci.

Cumā klusums. Lāktura gaismā redzu Sulakikanu snaužam pie bērna pagalvja. Viņa nodrebējusi atver acis, savēcina rokas un ar tām aizsedz meitiņu, it kā aizsargājot no Hargi. Taču, pazinusi mani, māte pieplok pie slimnieces gultas. Viņas sejā lēnām pazūd bailes.

Uz briežādas ļengani izstiepies vārgais, slimības izmocītais meitenes augums. Karstums viņai tā kā būtu nokrities, taču elpa smaga, saraustīta, viņai trūkst skābekļa. Acis aizvērtas.' Pulsu arī tagad nevar sataustīt. Viņas dzīvība karājas mata galā, diez vai palīdzēs arī penicilīns.

Sulakikanai neko neteicis, izeju no čutnas.

Kararbahs joprojām vēl viens pats sēž pie ugunskura, kaut ko rūpīgi turēdams kreisajā rokā. Pieeju tuvāk. Tas ir no lapegles izgriezts koka dieviņš. Elkam ir plakana seja, garš rumpis un pavisam īsas kājas. Večuks bagātīgi zieķē to ar karstiem, izkausētiem taukiem. Ilgi ierīvē, kaut ko dedzīgi izlūgdamies no sava elka. Sī aina uzvēdīja aizsenu pagātni.

Es aizgāju, kamēr večuks mani nebija ievērojis.

Ne skaņas, ne čaboņas, tikai smidzina lietutiņš. Uzmanīgi, netraucēdams apmetnes naktsmieru, aizlavījos uz savu telti. Iededzu sveci. Kā ieradis izvelku dienasgrāmatu. Gribas nekavējoties tanī ierakstīt šīs neparastās dienas notikumus.

«… No sarunām ar klejotājiem es sapratu, ka mums Jambujā nāksies sastapties ar nez kādu nesaprotamu, briesmu pilnu parādību pasauli. Un vispirms jāizlemj, vai mēs esam spējīgi uz divkauju ar neizdibināmo spēku, pat ja mēs to iepazīsim kā Jauno garu — Hargi? Varbūt saprātīgāk būtu nekavējoties griezties atpakaļ un nekavējoties rūpīgāk sagatavot nodaļu.»

Atpakaļ … Nē, tas nav iespējams!

Cik labi, ka satikāmies ar evenkiem! Mums daudz mazāka pieredze nekā viņiem, mēs tā nepazīstam taigu. Cik bezpalīdzīgi mēs liekamies, salīdzinot ar šiem «mežoņiem», kas izklīduši pur- vamajos klajumos, kur cilvēks reti sper kāju! Mēs to noteikti sajutisim jau pirmajā dienā, tiklīdz nokļūsim pie Jambuja. Iet uz turieni kopā ar viņiem!… Cik žēl, ka mūsu tikšanās tik īsa!

Es pirmoreiz uzzināju par evenku ilga mūža likumu. Var pievienoties un var nepievienoties Langaras «teorijai», var pat apgalvot, ka pret večiem izturas ne sevišķi labvēlīgi — tāds iespaids rodas. Tomēr šo teoriju nav izdomājusi Langara, to ieteikusi pati dzīve un c'roši vien pārbaudījusi ne viena vien evenku paaudze.

«īsta gudrība rodas tikai ciešanās. Tikai trūkums un bēdas var cilvēkam atklāt to, kas paslēpts citiem,» — tāds jau no aiz- seniem laikiem ir ziemeļnieku uzskats. Jā, evenki tiešām pārāk ilgi cietuši, tāpēc viņiem ir gudri likumi. Vai tad nav tiesa, ka paēdis cilvēks ir slinks? Un, lai pagarinātu dzīvi, tiešām nav sevi jālutina un arī cienījamā vecumā nav jāatsakās no parastās fiziskās slodzes, it īpaši taigas apstākļos, kur viss tik grūti iegūstams.

Varbūt tieši te slēpjas ilggadības pamats.

Nevilšus jādomā arī par ko citu. Pati Langara taču nebūt nelīdzinās saviem senčiem, beztiesīgiem, liktenim padevīgiem cilvēkiem. Dzīvo jaunā pasaulē, cenšas to izprast, atrast tanī vietu sev un saviem bērniem. Un vai tas nav galvenais, ko viņai devusi Padomju vara. Bet tai pašā laikā viņa nevar iedomāties evenku dzīvi ārpus taigas, un tāpēc saprotama viņas vēlēšanās saglabāt savas tautas pieredzi, kas cilvēkiem atvieglo dzīvi mežā. Un tas, man liekas, ir ļoti labi!»

Es beidzu rakstīt un aizdomājos. Negaidīti biezoknī blakus mājoklim skaļi ievidžinājās putniņš. Vai tiešām jau rīts? Izeju no telts. Tā pati tumsa, tas pats klusums. Austrumos vēl ir zila migla. Lietus sen jau pārstājis. Violetā miglā snauž ploči, un vientulīga, zaļgani bāla zvaigznīte raugās cauri retajam mākoņu audumam. No tāliem kaimiņu purviem atkal ceļas migla — tuvā dzestruma vēstnese.

Pie pelniem klātās uguns uz briežādas guļ večuks, ko pirms- ausmas salna sarāvusi čokurā. Galva un pleci vēl ar kaut ko apsegti, bet kailās, kaulainās, varžacainās kājas ar sašķiebtām pēdām guļ nosarmojušas tieši uz zemes. «Vai tikai večuks nav nomiris?» Metos viņam klāt…

Nē, Kararbahs guļ, mierīgi elpo.

Iededzu ugunskuru. Plēnējošie nodeguļi ātri uzliesmo, gaiss visapkārt kļūst siltāks, izkūst sarma uz večuka kailajām pēdām. Kustas atsilušie, čiekurveidīgie pirksti, lēnām, ar pūlēm atliecas mugura. Kararbahs izstaipās un nealmodies pagriež krūtis pret uguni, tīksmi nopūšās.

Sēdu viens pie plēnošām ugunskura oglēm. Tāds Musums, ka apklust strauti un neuzdrošinās pakustēties krasta grīslis.

Atkal un atkal domāju par to: kas mūs tur Jambujā gaida? Vārdam «Jambujs» ir draudoša pieskaņa. Tas manā iztēlē rada pirmatnējās dabas ainu, nez kādus dzīvniekus no aizvēsturiskiem laikiem, un, liekas, mūs tur sagaida neparasti piedzīvojumi, varbūt pat tikšanās ar mežonīgām ciltīm, kas no seniem laikiem pazudušas šajos slīkšņainajos tuksnešos.

Ugunskura siltums nemanāmi mani aizved sapņu pasaulē. Es iztēlojos šo ļaužu mītni zemā, mitrā alā. Pie ugunskura sēž sievietes un apstrādā briežādas. Blakus viņām palaidņojas mazuļi. No nakts tumsas pie ugunskura iznāk večuks. Platajos, muskuļainajos plecos viņš atnesis milzīgu sniega auna liemeni. Aiz viņa bars ar šķēpiem apbruņotu vīriešu. Sievietes aicinoši kliedz, bērni līksmojas. No drūmās alas iekšienes iznāk sirmgalvji. Sākas dzīres. Visi metas virsū aunam, plēš gaļas gabalus, nedaudz tos uzcep un tūlīt pat ēd. Baltie tauki tek viņiem pa lūpām, pa zodiem un kā balti raksti krājas uz ādām, kas apsedz viņu ķermeni.

Gandrīz nodzisušais ugunskurs pēkšņi uzliesmo, spoži apgaismodams visu alas iekšieni. Es redzu karnīzēs novietotos primitīvos mājturības priekšmetus, bultas, lingas, nepazīstamus koka darba rīkus. Taču kas tur guļ uz akmens grīdas drausmīgā čokurā? Ieskatos — cilvēks! Rokas un kājas sasietas ar nemiecētas ādas siksnām, krekls un bikses saplēsti. Vai tiešām Jevtušenko? Jā, tā ir, tas ir viņš! Pazīstu rudbārdaino seju, platos roku delmus ar siksnu sažņaugtām, piepampušām vēnām. Viņš vaid … Redzu, ka pie viņa pieiet divi gari puiši, paņem viņu rokās un nes uz altāri, kas sakrauts no akmeņiem. No pūļa iznāk veca sieviete — Langara. Pats savām acīm neticu! Večiņa kaulainiem pirkstiem norauj no Jevtušenko drēbes, ieziež viņa ķermeni ar karstiem taukiem, un es redzu, kā tie vēl čurkst uz viņa vēdera. Pēc tam gan pieaugušie, gan bērni apkrauj altari ar sausu malku. Langara zavē, pacēlusi pret debesīm rokas, un ar nodeguli aizdedzina krāvumu. Liesmas aprij Jevtušenko. Dzirdu viņa šausmīgo kliedzienu. Pats jūtu, ka uguns mani apdedzina, trūkst gaisa … Un es … atmostos.

4. GANES LANGARAS RAIZES

Cauri katūna aizkaram sūcas skuju koku meža svaigums un vaivariņu sūrā smarža. Jūtams, cik smal- cē pēc nakts lietus mitrs, baisi pat izbāzt galvu, tūlīt to apšļāks aukstums. Taču nekas nelīdz, jālien vien ārā.

Aiz čumam vēl krēsla, var izšķirt tikai stāvos kalnus zilganā tālē un vārās uguntiņas debesīs, vairāk nekā. Sai stundā, kad nakts mijas ar dienu, balsis un trokšņi skan klusināti, baltais un melnais vēl saplūdis kopā. Visur miers un miegs. Tomēr taigas iemītnieki jau sen atmodušies, gaida, kad sakustēsies tumsa un no smalces izgaisīs aizdomīgās ēnas.

Pie dziestošā ugunskura vairs nav večuka, viņš kaut kur pazudis. Gani aizgājuši sapulcināt ganāmpulku.

Ieeju čumā pie Annuškas. Viņai nav kļuvis vieglāk, kaut temperatūra mazliet kritusies. Meitene joprojām nevienu nepazīst un neko neēd. Acīm ir glāžains spīdums. Diez vai viņa izdzīvos. Neko vairs necerēdams, dodu zāles, izeju ara un skatos debesīs. Kā par spīti pie debesīm parādījušies lietus mākoņi. Tie peld

zemu pāri snaudulīgai zemei. Jau ierūcās pērkons. «Debesu spēki, aizvediet sānis negaisu, Jaujiet atlidot lidmašīnai, bet pēc tam lai lietus līst, cik patīk,» es nevilšus čukstu.

Sai brīdī man liekas, ka pats kļūstu māņticīgs un esmu gatavs izlūgties gariem bērna dzīvību.

Pāvels uzpūš ugunskuru. Cumas atmozdamās sāk kūpēt. Austrumos pavīd gaiša josla. Plakankalnē skatienam paveras tumši violeti purvi, pauguru purpurs un apsarmojošas klānu joslas.

No dzērveņu klāniem klaigādamas atvadās dzērves.

Debess valdnieki — baltie gulbji klusām laižas sadugušā zilgmē, kurā jūtama negaisa tuvošanās. Viņu spārnu smagajos vēzienos — valdonīgs dižums. Viņi nes zemei ausmu.

Nakts aiziet. Aiziet arī ēnas… Ausmā dzimst kaut kas netverami skaists un plūst uz pauguraino zemi. Sejā patīkami pūš tālu kalnu vējš.

Gani satraucas, uzzinājuši, ka lidmašīna vedīs zāles Annuš- kai. Viņiem grūti iedomāties, kā gan tā nosēdīsies purvā vai slīkšņainajos klānos.

Pie manis pienāca Langara, uzticīgi pieskārās manai rokai.

—   Ļuči, glāb Annušku! — Viņas balss drebēja, sausās lūpas sakniebās.

—   Tieši to es gribu. Visas cerības, Langara, uz lidmašīnu. Kaut tikai tā nenokavētos… Bet saki — ja mēs izglābsim Annušku, vai ticēsi, ka nav ļaunu garu?

Večiņa nelaipni manī paskatījās.

—   Tu tikai nedomā, ka es izvirzu noteikumus. Nē. Es runāju tāpēc, ka zinu, cik daudz nelaimju jums atnesuši šie iedomātie gari, ticība tiem.

—  Tu'gribi atliekt loku, to nesalaužot. Tas nav izdarāms.— Un viņa jau gribēja doties projām.

—   Klausies, Langara, lūdzu paskaidro man: evenki ir pareizticīgie, abi ar Kararbahu droši vien esat kristīti? Kāpēc gan jūs neticat Kristum, bet vēl arvien ticat gariem, savu senču dieviem?

—   Kam gan vajadzīgs tavs Kristus? — viņa izbrīnījusies paskatījās manī. — Viņš pārāk tālu debesīs, lai zinātu ļaužu bēdas, kā gan izlūgsies no viņa labumu? Gari pavisam kas cits: viņi dzīvo taigā kopā ar mums, visu redz, visu zina un necieš, ka par viņiem smejas. Sakaitināsi — viņi atsūtīs negaisu, mēri, atņems bērnu, aizdzīs briežus. Bet, ja par viņiem labi domāsi, paveiksies ne reizi vien. Viss viņu varā. Es tev saku, gari grib atņemt Annušku, redzi, līst lietus, viņi negrib laist šurp lidmašīnu ar zālēm.

—   To viņi nespēj.

Langara tikai atmet ar roku un dodas uz čumu.

Pieeju pie ugunskura, gar kuru ņemas Pāvels.

—   Mūsu puiši jau ēd biezpiena pankūkas ar krējumu. Vakarā ies meitās, bet mēs … — mans pavadonis kurn, veldams ugunī baļķa galu.

—   Nesēro, Jambujā ilgi neuzkavēsimies.

—   Jūs tā domājat? — viņš jautajoši paskatās manī. — Labi, ja tai kalnā mīt tikai kaut kādi ļaunie gari, ar tiem mēs ātri tiksim galā. Bet ja nu tur bandīti? …

—   Kaut kā pieveiksim arī viņus. Gan, Pāvel, redzēsi, drīz vien tu tiksies ar Svetlanu.

—   Programma prātīga, — viņš priecīgi saka un uzdod man lietišķu jautājumu: — Ko vārīt brokastīs? Tagad mēs paši saimnieki.

—   Prosas biezputru, vai?

—   Atkal biezputru … Ar tādu ēdienu kājas vairs neklausa.

—   Nekas, tiksim pie vietas, tur noteikti medīsim.

—   Vai jūs domājat, ka labie gari mums uzsūtīs zvēru?

—   Kur dzīvo ļaunums, arī labumam ir vieta. Varbūt nepa- zudīsim.

—   Kāpēc paļauties uz varbūt un zīlēt, labāk paņemt līdzi kurlo večuku, visādā ziņā būs drošāk. Taigā viņš jūtas kā mājās. Nav taču zināms, cik ilgi nonīksim tai pašā Jambujā…

—   Droši vien tev taisnība, — es pārtraucu Pāvelu. — Kararbahs, kā redzams, ir labs mednieks, lielisks pēddzinis. Taču baidos, ka večuks ir māņticīgs, diez vai būs ar mieru nākt mums līdzi.

—   Bet jūs pamēģiniet viņu pierunāt.

Rīts jau ir pašā spožumā. Piesalst. Tālās debess zilganums kļūst aizvien maigāks un tīrāks. Ausmas pielietie koku puduri it kā skrajāki, spoži sarkanā fonā aizvien skaidrāk iezīmējas atsevišķi stumbri.

Cumas durvīs parādās Langara. Viņa lēniem, rāmiem soļiem nāk uz mūsu pusi. Rokā nesamais.

—   Palūdziet viņu, lai palīdz pierunāt večuku, — Pāvels iesaka, pamādams ar galvu uz večiņu. — Langara taču šeit ir virspavēlnieks.

—   Tas jums! — kliedz večiņa, pasniegdama kūpinātas briež- gaļas gabalus it kā par samierināšanās zīmi.

—   Paldies, Langara, bet mums nekā nav ko tev dot pretī. Vai naudu ņemsi?

—  Vai tad gaļu pārdod, ja cilvēki dzīvo vienā apmetnē?

— Bet viesis taču nav jāapgādā.

—   Eli, tev, ļuči, vajadzēja zināt, ka bez ēdiena neviens nevar dzīvot, taču ne jau katram tas ir somā. Nogāzi zvēru — tava laime, paldies tev, bet gaļa visai apmetnei. Mūsu senču likums neatļauj vienam ņemt priekš sevis ūdeni un ēdienu, — un večiņa bāž man rokās žāvētas gaļas gabalus, kas patīkami smaržo pēc dūmiem.

—   Paldies tev, Langara, gan par gaļu, gan par gudro mācību. Tavi senči, kas atstājuši mantojumā šo patiesību, bijuši cildeni cilvēki.

—  Vajadzētu jums dot svaigu gaļu, taču to jau vakar apēdām, — runā večiņa, paceldama no zemes nokritušu briež- gaļas kumosiņu un ielikdama to mutē. — Večuks agri no rīta aizgāja ar bisi, netālu platradzis allažiņ mielojas; varbūt palaimēsies, vakarā atgriezīsies un arī jūs uzcienās.

—  Kurlam cilvēkam laikam grūti medīt. Droši vien tikai piezogoties var nogāzt zvēru?

—   Ei tu! — večiņa sāk vēcināties rokām. — Zagšus tagad ragaini nenogāzīsi. Tagad taču uz zemes ir lapas, klusu nevar iet, jā, un ari ragainis uz vietas nestāv, dikti staigā, sēnes meklē, ne par ko viņu nepanāksi. Kararbahs medī zvērus ar suņiem.

—   Viņš taču ir kurls, kā viņš ar suņiem var medīt?! Suņi, meklēdami zvērus, aizklīst tālu, ar acīm tos neredzēt, bet viņu rējienus večuks pat tuvuma nesadzirdēs. Tu, Langara, joko.

Viņa iesmējās. Skanīgā atbalss iznēsāja viņas smieklus pa tuvējiem koku puduriem.

—   Tu negribi domāt, gluži kā zaķis. Es jau sacīju, ka trūkums cilvēkiem daudz iemācījis. — Viņa izvilka no azotes pīpi, ar skalu piesmēķēja un turpināja: — Kad Kararbahs apkurla, visi viņu žēloja, nedeva citu samedīto gaļu. Viņš badojās, ilgi domāja, kā dzīvot. Pēc tam izgudroja. Tagad viņš medībās ņem līdzi divus suņus. Vienu piesien pie jostas, nekur nelaiž, bet otrs skraida apkārt tālu pa taigu, meklē zvēru. Kad atrod un apstādina — rej. Otrais suns, ko večuks tur piesietu, velk viņu uz rējiena pusi, pieved pie zvēra. Vai tagad saproti, cik viltīgu trūkums padarījis kurlo večuku? Bet tu netici!

—   Man pie tevis, Langara, būtu liels lūgums. Vai tu nevari kopā ar savu ganāmpulku klaidot mums līdzi uz Jambuju, lai večuks mums palīdzētu atrast pazudušo cilvēku pēdas.

Viņa izslējās un piegrūda pie manas galvas pirkstu.

—   Kas gan ticēs, ka tik lielā podā nav prāta! Jebšu tu esi jucis, vai? Pat slikts cilvēks negribēs pats iet pie jaunā gara! — Večiņa strauji pagriezās un gāja prom.

—   Langara, neej prom, mums vēl jārunā.

Viņa neticīgi apstājās.

—   Runā, bet veltīgi nešķied vārdus. Kārarbahs uz Jambuju jūs nepavadīs, — viņa kā skaldīt noskaldīja.

—   Bet ja es tev atdošu Zagru?

—  Zagru?! — Langara nopriecājās, pasperdama soli uz manu pusi. — Atdosi Zagru?… — Taču tūliņ aprāvās un aizgāja klusiem, nedrošiem soļiem.

Pāvels uz oglēm cepa žāvēto gaļu.

—  Vai dzirdēji? — es viņam vaicāju. — Viņus uz Jambuju pat ar pīrāgu neaizvilināsi.

—   Laikam gan nav vērts pat runāt. Nedod dievs, ja kaut kas notiks, tad būs mūsu vaina, — viņš atbildēja.

Rīts dāsni dala purpuru, zeltī auksto purvu, klānus un klinšu ērgļu varenos spārnus, putni lidinās augstu gaisā.

Spožās gaismas stari apskauj zemi un, maigi pieskardamies, modina kalnus, mežu, aizdzen miglu, kas sakrājusies plato gravu dibenā.

Bāli, gandrīz vai caurspīdīgi dūmi ietin čumas, atskan bērnu kliedzieni, trauku šķindoņa, cilvēku balsis.

No jaunaudzes iznāk brieži. Dzīvnieki klīst pa apmetni, meklēdami soloncus, un gulstas zemē.

Bet strautiņš zem pieklusušā apsāja trokšņo, burzguļo, aicina. Izgaro dzestrumu un svaigas zāles smaržu, kas sajauku- sies ar vīstošo lapu dvesmu.

—   Pēc piecām minūtēm saruna ar štābu, vai jūs ko pārraidīsiet, — Pāvels jautā, nosēzdamies man blakus.

—   Zini, ko es domāju: mūs divu ir pārāk maz, lai nopietni izpētītu Jambuju. Vajadzētu izsaukt vēl kādu uzticamu puisi. Varbūt tu kādu ieteiktu?

—   Ja tehniķis Griša Korotkovs strādā tuvumā, jālūdz viņam Jeļizars Bikovs. Tas puisis nepievils. Gribas ar viņu satikties. Mēs taču esam no viena ciema.

—   Labi, pieraksti radiogrammu.

«Štābam. Plotkinam. Bez Petrika un Jevtušenko Jambuja tuvumā bez'vēsts pazuduši arī divi evenki tādos pašos noslēpumainos apstākļos. Stāvoklis ir nopietnāks, nekā domājam.

Vēlams nosūtīt manā rīcībā desmitnieku Je|izaru Bikovu ar pavadoni evenku, kas pazīst Jambuja rajonu. Ārkārtējā gadījumā kopā ar Bikovu kādu citu, kam arī būtu liela pieredze. Vēlreiz brīdinu: visām noda|ām palikt uz vietas, kamēr darbs tiek pilnīgi pabeigts. Iespējams, ka visus iesaistīs pazudušo meklēšanā.»

Eju pie strauta nomazgāties. No lapegļu robainajām virsotnēm izlien it kā no piepūles sasarkusi saule. Žilbina acis. Cik patīkams pirmo saules staru siltums!

Riekšavām metu sejā un uz krūtīm ledainā ūdens straujo kristālu. Ir nu gan durstīgs un dzēlīgs, tūlīt aizdzen mie- gainumu.

Mani sagaida Langara.

—   Šodien iesim pa jūsu taku, pēcāk nogriezīsimies pa savējo.

—   Ļoti labi! — es nopriecājos. — Bet vai večuks zina, kur pārnakšņosim?

—  Zemē paliks mūsu briežu pēdas, tās aizvedīs viņu pie ganu vecajām čumām, uz kurieni mēs ejam.

—  Vai neapmaldīsies?

—  Večuks nezina tāda vārda — apmaldīties!

—   Bet kāpēc tu tūlīt viņam neteici, kur pārnakšņosim?

Langara saviebās.

—   Es viņam nedevu tējkannu, bez tējas viņš nekur nepaliks nakšņot, vari neuztraukties. Bet, ja iegribēsies ēst — ātrāk atradīs taisnāku ceļu uz čumu. Kad vēders tukšs, tad kājas vieglas.

—   Kāpēc tu tā moki Kararbahu?

—   Nemoku. Tā viņš ir stiprāks par nelaimi, stiprāks par badu, citiem no viņa labums, un viņš pats ilgi dzīvos. Bet, ja viņa nebūs, — kas paliks pie briežiem? Bērni mācījušies internātā, lasa grāmatas, zina dažādas gudrības. Bet, lai sirds sāpētu par ganāmpulku, to viņiem neiemācīja. Kā gan viņi paliks pie briežiem, uz kurieni bez večuka mīs taku? Nezini? Nu tā!…

—   Bet jūs taču nedzīvosiet mūžīgi. Un cik ilgi jūs varat strādāt? Jūs ar Kararbahu esat nopelnījuši mierīgākas vecumdienas.

—   Mums šeit labāk.

—   Tā taču ir nevis dzīve, bet mokas! Vai tavos gados vajadzēja uzņemties tik daudz rūpju. Nevar taču visu darīt pa vecam, jādzīvo savādāk gan tev, gan bērniem.

—   Citi laiki pienākuši, tas tiesa, — Langara piekrīt. — Tomēr jaunais jāveido ar prātu, citādi tas evenkus pilnīgi aizvedīs no dzimtajām vietām. Bet taiga, pats saproti, nedrīkst kļūt tukša. Daudz tanī bagātību, ai, cik daudz. Kādam te jādzīvo.

—   Jūsu bērni, — es viņu pārtraucu, — viņi visi ir izglītoti, lai tad arī saimnieko.

—   Es teicu, ka viņus nemāca dzīvot taigā, viņiem dod citu barību, un viņi vilka pēdas jauc ar suņa pēdām, nevar ganāmpulkā atrast savu briedi, nemāk pagatavot nartas. Bet bez mūsu senču gudrības viņi nekļūs spēcīgi, vējš viņus nesīs, kur iepatiksies. Viņi netiks galā ar taigu. Ja, un kāpēc te šādi cilvēki vajadzīgi! — Un pēkšņi večiņa sāka steigties, paņēma no manām rokām dvieli, ziepes un ātriem soļiem devās uz strautiņu.

Es kopā ar evenkiem jau klaiņoju daudzus gadus. Taču neatceros, ka viņi būtu žēlojušies par savu dzīvi, sūdzējušies par pārestībām, un man likās, ka šie cilvēki ir labi iekārtojušies un apmierināti, ka tagad viņiem vienmēr ir ēdiens, apģērbs, savs kaktiņš. Taču nē, cilvēkiem ar to nepietiek. Arī šeit mežu biežņā ganiem rodas pretrunas starp tēviem un dēliem, dedzīgi strīdi par dzīvi.

Man vajadzēja šo sarunu turpināt.

Langara, notupusies akmeņainā krastā, riekšavām smēla ledaino ūdeni, sprausloja kā ronis, pēc tam ilgi jo ilgi ziepēja rokas, pilnīgi iegrimusi savās sen pierastajās domās. Nogaidīju, kamēr viņa pieceļas.

—   Klausies, Langara, tu pārāk bezcerīgi skaties uz savu bērnu nākotni.

—   Cilvēkam nav ļauts zināt, kas notiks rīt. Tomēr kā gan mātei var nesāpēt sirds, ja viņas bērni negrib dzīvot dzimtajās vietās, nepaliek šeit taigā!

—   Kur tad viņi paliek?

—   Vai patiesi nezini? Nē? … Daudz evenku ir pārcēlušies dzīvot lielajās krievu apmetnēs, it kā tur viņiem būtu labāk; un viņi kā no ganāmpulka atpalikuši brieži ir izklīduši kur kurais, pazuduši. Ielej brūkleņu sulas pilienu strautā, pat nepamanīs, kur tas paliek… Vari uzskatīt, ka nedz viņu, nedz viņu pēcnācēju vairs nav. Un jaunie, kas mācās, arī visi nepārnāk mājās, meklē citu, vieglāku dzīvi, domā, ka mežā viņiem laimes nebūs. Neviens viņiem nestājas ceļā, neviens nesaka — bez taigas aiziesi postā! Viņi atsakās no savām paražām, no veču pieredzes, bet viņu bērni aizmirsīs dzimto valodu un nebūs vairs evenki. Pasaki jel, kas medīs sabuļus, vāveres, ganīs briežus, pavadīs ekspedīcijas? Domā, tagad to vairs nevajag darīt? Nē, vajag tāpat kā pirms piecdesmit gadiem un varbūt pat vēl vairāk. — Langara gribēja vēl ko sacīt, taču sāka steigties, un rūgtie vārdi aizžņaudza kaklu. Mīņādamās večiņa apsvilināja mani ar dzēlīgu skatienu, it kā es būtu viņas rūpju vaininieks.

—   Neviens, Langara, nevar cilvēku piespiest dzīvot taigā. Tāda likuma nav.

—   Nē! — viņa kā skaldīt noskalda un ar plaukstu aizsedz man muti. — Saproti jel: ganāmpulks bez gana izklīdīs uz visam pusēm, to vairs kopā nesavākt.

—   Taisnība, taču cilvēkam nedrīkst aizliegt izlemt savu likteni. Viņš nav gūsteknis.

—   Mu|ķis esi, vai? Kāpēc aizliegt, ja viņš zinās, kā jādzīvo mežā, vai tāds aizies prom no dzimtenes! — Un, atvilkusi elpu, viņa tikpat pārliecinoši turpināja: — Bet dzīvot pa jaunam, kā tu sacīji, var arī šeit, ja vien prāta pietiek. Evenki nedrīkst aiziet no taigas, citur bez viņiem iztiks. Vai arī pēc tam uz šejieni dzīs citus cilvēkus, taču viņiem bez pieredzes dzīvot mežā būs grūtāk nekā mums. Vai nav tiesa?

—   Tā jau ir, Langara, taču tavai dzimtai tas nedraud. Skaties, kā izplētusies.

—   Mēs gan pastāvīgi klaidojam pa plakankalni. Dzīvojam, kā dzīvoja mūsu senči. Kararbahs visus no bērna kājas ir mācījis, kā jādzīvo taiga. Pēcāk viņi daudzus gadus mācījās internātā, atgriezās pie ganāmpulka, taču, aizmirsuši taigas likumus, sāka baidīties grūtību, slinkot, jo internātā par to nerunāja, un Kararbahs atkal viņus māca. Vai gan tā var? Un labi, ka mūsējie atgriezušies un Kararbaha ģints kļuvusi lielāka, — viņa lepni piebilda. — Taču viens pavisam aizgāja — jaunākais dēls. Viņš tehnikumā mācījās braukt ar lielu laivu, palika strādāt kaut kur tālu tālu uz upes. Nedzird dzimto valodu, nedzied savas dziesmas, viņa bērni vairs nebūs evenki, pat ja viņiem bus īsti deguni, nevis tādi kā putniem. Kāpēc viņam ievajadzējusies sveša upe? Vai savas nav?! Tu labi padomā, ja visi, kas daudz- mācījušies, atdotu savu prātu dzimtajai taigai, cik daudz laba tas dotu tautai, un taiga nebūtu neapdzīvota.

—  Vai tu uzskati, ka evenkiem aizvien tikai jāklejo?

—   Nē, pasarg dievs, — viņa iebilda. — Evenkiem jādzīvo tapat kā krieviem, taču viņiem nav jāaizliedz klejot, jo tas mums asinīs. Un mūsu mājas ir šeit, — viņa baksta ar pirkstu zemē. — Uz šejieni jāved jaunā dzīve, nevis evenki jāved projām no šejienes. Tad būs daudz apmetņu, daudz zvērādu, briežu, gaļas… Ko klusē?!

—   Es ar tevi, Langara, esmu vienis prātis, ka taiga nedrīkst palikt bez cilvēkiem, ka labāk lai tanī mīt evenki nekā citi, ka taigā jādzīvo kulturāli. Taču to nebūt nav tik viegli izdarīt …

—  Ja tā nedarīsi, nevienam vairs nevajadzēs briežu, taiga kļūs tukša, pat taku nebūs. Un, pat ja evenku būs aizvien vairāk, kur gan tu viņus atradīsi, ja «iņi izklīdīs pa visu pasauli? Kas pamet čumu, tas visu zaudē. Atceries, ko tev mācīja vecā gane!

—   Es jau sacīju, ka jums jādzīvo taigā, taču jāaiziet no šiem neauglīgajiem purviem uz citu apvidu, kur daba ir dāsnāka, daudz ķērpju un zeme auglīga.

—  Nerunā tā! Arī šai taigā daudz bagātību, to vajag saskatīt.

Sai brīdī viņu kāds pasauca, un Langara steidzīgi aizgāja, apmulsinājusi mani ar savu runu.

«Nē, vecā Langara nekad neaizies no taigas,» es domāju, pavadīdams večiņu ar skatienu. «Viņa nekad nepametīs briežu virteni. Viņa līdz kapam saglabās šūpulī vēlēto. Taču nekā laba gane nav redzējusi savā garajā un smagajā mūžā šais slīkšņainos klānos un kailajos pauguros, par kuriem rūpējas tikai bargais sals un nolādētie knišļi. Un tomēr tā ir dzimtene. Tāpēc arī viņa cenšas palikt šais vientuļajās vietās, saglabāt senču pieredzi un izveidot laimīgu evenku jauno dzīvi tepat dzimtajā taigā. Neļaut viņiem pārcelties uz citurieni. Cik gan viņai sāpīgi domāt, ka taiga var palikt bez cilvēkiem, ka var pazust tēvu takas, aizmirsties viņu pieredze, ja bērniem internātos uņ institūtos neiemācīs mīlēt dzimto dabu, dzīvot mežā, neattīstīs iedzimtās mednieka dotības! Viņas raizes par evenku nākamās paaudzes likteni ir cilvēcīgi saprotamas.»

Mākoņi, neatnesuši lietu līdz mums, aizpeldēja, un atkal pāri pletās tumši zilas debesis.

Kamēr Pavels cep brokastīm plāceni, es saloku mūsu telti un tai pašā laikā vēroju, kā sievietes gatavojas ceļam. Viņas veikli izjauc čumas, satin tāsis stingros ruļļos, piebāž somas ar produktiem un traukiem. Juceklis atri pazūd, viss tiek nolikts savā vietā.

Pie ugunskura, tikko atmodies, pienāk Bitiks. Viņa sejā vairs nav ne miņas no vakardienas apvainojuma. Viņš apsiekalo rādītājā pirkstu, iemērc to siltajos pelnos un sāk enerģiski tīrīt perlamutra baltos zobus, pēc tam jož uz strautu un atgriezies žāvē pie uguns mitro seju un rokas.

No izjauktajām čumām parādās puskaili bērni. Uzklūp ugunskuram un, sagājuši ciešā barā, vēro mūs. Tie vēl galīgi knēveļi, tik brūni, kā ieziesti ar šokolādi. Sejas viņiem miegainas, bet acis skaidras, skatiens ass, kā sabuļiem. Būdami barā, mazuļi jūtas drošāki. Kopš agras bērnības viņi jau prot novērot un slēpt savu ziņkāri. Viņi ir dzimuši taigā un, kad pirmoreiz dzīvē atvēra acis, ieraudzījis čumas, briežus, ugunskuru, sadzirdēja suņu rejas. Vēlāk par viņu mīļāko nodarbošanos kļuva jāšana uz briežiem. Un pašreiz viņi redz ļuči ar «putnu knābjiem», kuru smagie zābaki atstāj zemē neparastas pēdas, kuru valodu veido nez kādas neparastas skaņas.

Pāvels paņem rokās karsto, brūngani apcepušo plāceni, padauza pa to ar pirkstiem kā podnieks pa savu ražojumu un sāk to lauzt. Sejā sitas smaržīgi garaiņi. Bērni saspringti seko katrai viņa darbībai. Viņu lūpas nevilšus sakustas, gaidīdamas kārumu.

Pirmais plāceni dabū Bitiks, jo viņš pašā priekšā. Viņš arī šodien bērniem ir barvedis. Pēc tam Pāvels iedod pārējiem. Neviens no mazuļiem nelūdz, to viņiem neatļauj iedzimtais lepnums. Ar rauša gabaliem rokās visi nosēžas tuvāk ugunskuram, nesteigdamies un apbrīnojami uzmanīgi nokož mazus kumosiņus, lēnām ar acīm redzamu baudu tos sakošļā.

Mums ar Pāvelu bērnu vērošana sagādā prieku.

Karstā liesma liek bērnu melnīgsnējām sejām kvēlot tumši sarkanām, un tās liekas kā izlietas no sarkana vara. Bērni bezrūpīgi ēd, retumis paceldami uz Pāvelu spīdoši melnās, pateicīgās acis. Viņš labsirdīgi smaida un arī ēd.

Es sasienu telti, bet pats visu laiku domāju par šiem bērniem.

Pašreiz viņi grib no vecākiem iemācīties ganīt ganāmpulkus, ar ādas arkanu ķert savvaļas briežus, slēpot, izburtot zvēru pēdas, ar svilpīti piesaukt irbītes, mošus briedēnus — kļūt par tādiem pašiem medniekiem, kāds ir Kararbahs. Tālāk viņu mērķi nesniedzās. Vai viņi pēc skolas atgriezīsies dzimtajos mežos, kā to grib Langara, lai šeit veidotu jaunu dzīvi, lai saglabātu savas tautas nacionālās vērtības? Un tad melnacainajiem puišiem nāksies veikt visinteresantāko misiju — pārvērst mūžam salto novadu kažokādu zvēru rezervātā, likt neauglīgajai zemei kalpot cilvēkam, un plakankalnes aukstajā klusumā skanēs evenku līksmā dziesma.

No visām pusēm pie apmetnes sanāk kopā briežu bari. Tie piepilda jaunaudzes laukumiņus un ploci. Bērni gluži kā pēc komandas pārstāj košļāt, iegrūž neapēstos plāceņu gabalus azotē un pielec kājās. Bitiks skrien pie saiņiem, paķer laso. Viņi ķers savus učagus, ar kuriem ceļo pa taigu. Man un Pāvelam galīgi nav saprotams, kā var šai milzīgā briežu barā, kur visi dzīvnieki tik apbrīnojami līdzīgi, atrast savējo? Tomēr tā liekas tikai mūsu nepieredzējušai acij. Pat ganu bērni lieliski pazīst savus dzīvniekus, viņi katrā brīdī saskata savas — mums nepamanāmas pazīmes. Taču diez vai viņi var tās mums izskaidrot. To ne vienmēr spēj arī pieaugušie gani.

Bitiks uzkāpj uz celma, tā viņš var labāk redzēt, ātri pārlaiž skatienu ganāmpulkam. Groza galvu pa labi, pa kreisi, te pietupstas, te atkal izslienas. Un pēkšņi atskan priecīgs kliedziens — ieraudzījis! Puika, neizlaizdams no acīm savu učagu, sāk uz labās rokas uztīt laso sviedienam. Nokāpj zemē un kā kaķis piezogas ataugas malai, kur, sagājuši ciešā barā, atpūšas brieži. Pēkšņi viens briedis, it kā tieši gaidījis šo brīdi, pielec kājās un pagriež satraukto galvu uz mūsu pusi, zēns, acīm redzot nepaspēj, un učags milzīgiem lēcieniem jož projām no ganāmpulka.

Divi manīgi puiši metas viņam pakaļ, pagriež to uz ploča - pusi. Učags vairās, trīcošām nāsīm un bailīgām acīm meklē, no kurienes draud briesmas. Joņo kā negudrs. Bet Bitiks — jaunaudzē. Pieplacis lapegles stumbram, gaida, ik brīdi gatavs mest laso…

Pa kreisi divi puiši arī cenšas apmānīt pamatīgu učagu. Atskan kliedzieni, spiedzieni, pakaļdzīšanās kņada.

Ta, acīm redzot, ik rītu zēni dedzīgi sacenšas ar briežiem.

Taču viņi pēkšņi kā pēc komandas pārtrauc dzenāt jājam- briežus, spalgi kliegdami, skrien pie mātēm, ar rociņām rāda uz rietumiem. Mēs sadzirdam motoru dunoņu.

Visu sejas pagriezušās pretī skaņai. No biezās debesu zilgmes izpeld lidmašīna.

Pāvels iemet ugunskurā jau agrāk sagatavotu mitru, lapainu zaru klēpi. Pāri apmetnei kāpj biezs dūmu stabs.

Bērni aiz sajūsmas trako. Mašīna nolaižas zemāk, samazina ātrumu un gaudodama drāžas mums virsū. Tā, zemu lidodama pa mežu, apgriežas, apmet vienu loku, otru. Brieži satraucas, pārbijušies suņi ierejas. Trešajā lokā, kad lidmašīna tieši virs mums, no tās tiek izsviests pie baltas lentas piesiets sainītis, tas krīt kokos un aizķeras galotnē.

Lidotājs apmet vēl vienu loku, .atvadīdamies pašūpo spārnu un aizpeld zilajā debess tālē. Mēs vēcinām rokas. Bet Bitiks un vēl viens puišelis jau rāpjas pa lapegles kailo stumbru.

—   Ir gan veikli! — Pāvels sajūsminās.

No lidmašīnas nomestajā paciņā atrodas zāles un instrumenti, kurus mums sūtījusi Vera Ivanovna. Viņa nav aizmirsusi ielikt arī sīku instrukciju.

Man nekad nebija gadījies turēt rokās šļirci. Sākumā pat apmulsu. Visam taču — gan zālēm, gan šļircei, gan rokām jābūt sterilām. Bet ko var izdarīt šādos apstākļos? Ka tikai neiznāktu vēl sliktāk … Taču nevaru vairs atkāpties.

—   Tu skaties uzmanīgi, — es griežos pie Sulakikanas, — kā es darīšu. Rīt mūsu takas šķirsies, un tu pati ārstēsi Annušku…

Mūs ielenc bērni. Viņiem visu vajag redzēt, no viņiem nevar paslēpties. Es rūpīgi mazgāju rokas, novāru šļirci.

Mans drošais izskats, šķiet, apmetnes iedzīvotājiem rada cerības.

Viņu gaidas ir smagas. Annuška guļ uz zvērādas zem izjauktās čumas skeleta. Viņas acis neprātīgi skatās debesīs. Seja vēl vairāk iekritusi.

—  Viņai pēc zālēm ir sliktāk, — Sulakikana bezcerīgi nosaka.

Jā, meitenei ir sliktāk. Ja pēc injekcijas Annuška nomirs, var mani vainot… Taču atkāpties jau par vēlu.

Noberžu ar spirtu meitenes tievo gūžu un pārliecinoši, gluži kā pieredzējis ārsts ieduru adatu. Pa pieri man rit aukstu sviedru lāses.

No slimnieces vaļējās mutes izlaužas tikko sadzirdams vaids.

—  Annuška dzīvos! — čukst satrauktā Sulakikana, sadzirdējusi šo stiepto skaņu.

—   Noteikti dzīvos, — es apstiprinu. Tikai labi jāārstē. Bet pagaidām lai mierīgi paguļ.

Negaidīti jaunaudzē atskan aizdomīgs troksnis, kas kļūst arvien dzirdamāks. Visi ausās un sastingst, nesaprazdami, kas tur tik bezrūpīgi staiga pa mežu. Bet kņada kļūst skaidrāka, aizvien vairāk tuvojas, atskan zaru sprakstoņa un krītošo, sauso koku grandoņa. Pāvels metas meklēt Zagru, bet tas, šķērsodams ploci, jau jož uz jaunaudzi. Un tad visi ierauga, ka pie meža stūra suns uzskrien platradzim, kas tikko kā izbēdzis no biezokņa. Milzīgais zvērs par kaut ko satraucies un tūlīt pagriežas pa labi, un sāk mukt pāri klānam, šļākdams ūdens stabus. Zagri jož lieliem lēcieniem, cenzdamies aizšķērsot viņam ceļu.

Abi vēl nepaspēja pazust, kad pa platradža pēdām no jaunaudzes aizdrāzās brūnais lācis. Vajādams platradzi, viņš tā bija aizrāvies, ka pat neievēroja mūsu apmetni, dūmus un briežus.

—  Vai redzēji?! — Langara kliedza. — Lācis ir dikti slikts zvērs, pāris dienu ies pa pēdām, tik un ta saplosīs platradzi, vel tavu suni samīcīs …

—   Zagra nav pirmo reizi, — es atbildēju, taču pats ne pa jokam satraucos. Vajadzēja no rīta piesiet, bet vai varēja kaut ko tādu paredzēt.

Nometnē pa vienam atnāk pēdējie ganu dzītie brieži. Gaiss trīc no briedēnu bļāvieniem un zvaniņu šķindam.

Ātri pabrokastojam, un apmetne sāk kustēties. Pošanās ceļam ir sieviešu darbs. Viņām jau gatavi saiņi, sakārtoti segli, sedulku siksnas. Viņas ķer darba briežus, sajūdz tos rindā citu aiz cita, sāk tiem piesiet saiņus. Es jūsmīgi vēroju sieviešu darbu. Kādas viņas nenogurdināmas, vīrišķīgas un pazemīgas darba darītājas!

Pāri visai apmetnei skan Langaras balss. Visi paklausa. Ilgajos gados viņas rokas, vārdi un žesti ieguvuši to mērķtiecību, kāda piemīt tikai stipras gribas cilvēkiem, kas pārliecināti par savas rīcības pareizību. Jā, mēs bijām īsta matriarhāta liecinieki.

Tikko mēs sākām likt somā savas mantas, bērni tūlīt saskrēja apkārt. Interesanti — ko krievi ved sev līdzi taigā? Viņi seko mums tik vērīgi, it kā mēs būtu slēpuši no viņiem brīnumainas rotaļlietas. Nereti kādam seja parādās pārsteigums vai izlaužas sajūsmas sauciens.

Inga ved darba briežus pie seglu somām, taču pēkšņi apstājas, izlaiž no rokām pavadu, ķeras pie vēdera, ar skatienu meklēdama atbalstu. Viņas sarkanīgajā seja manāms izbīlis.

Mēs ar Pāvelu pieskrejam viņai klat, palīdzam atlaisties drēbju kaudzē, paši sākam kraut briežiem somas. Ingas vīrs aizbraucis uz Učuru pēc produktiem. Sievai pašai jātiek galā ar pošanos ceļā. Protams, Ingai nav viegli klejot, taču viņa turas braši, tikai acīs skumjas un satraukums.

Beidzot viss ir kārtībā. Krava ādas un tāss somās stingri ar sedulkas siksnām piesieta pie briežu sāniem. Vecākie bērni ar siksnām piesieti pie segliem. Divi paši mazākie, zēns un meitene, iesēdināti šūpuļos, kas sasieti ar nemiccētām sedulkām.

Cik apmierināti ģīmlši visiem mazajiem jātnieciņiem! Lūk, kam klejošana pa taigu sagada vislielāko prieku!

Bez kravas palicis tikai visstiprākais un prāvākais bullis ar segliem mugurā. Langara pieved to pie slimās Annuškas. Tā guļ agrākajā vietā. Blakus viņai tukšs šūpulis un smaga, blīvi piekrauta soma.

Šūpuļa iekšpuse izklāta ar smaržīgiem, sīkiem skuju koku- zariņiem. Langara noņem slimniecei segu, izklāj to virs zariņiem, bet es paņemu rokās bērna stingo augumiņu.

Manī skatās tās pašas glāžainās acis. Taču man liekas, tās kļuvušas mazliet siltākas.

—  Nū!… Nū!… Nū! … — gani modina siltumā snaudošo ganāmpulku.

Nodreb zaraino ragu mežs, saplīst briežu muguru voiloks. Dzīvnieki pārstāj gremot, slinki pieceļas, izstaipās. Trim ganiem — diviem vīriešiem un vienai sievietei jādzen ganāmpulks pa karavānas pēdām.

Karavānā iet mūsējā un vēl trīs garas briežu virtenes. Langara ar saimnieces aci apskata tukšo apmetni, patausta saiņus uz dzīvnieku mugurām, vai tie ir stingri piesieti, uzmanīgi apskata ganāmpulku.

Visi gaida viņas komandu.

—  Jūs nāksit mūsu pēdās! — viņa mums uzkliedz un, veikli apseglojusi resnu učagu, liek karavānai kustēties.

Sulakikana savu briežu virteni ved priekšpēdējā. Bitiks jāj uz otrā brieža, piesiets pie mīksta saiņa.

—   Ļuči!… Ļuči!… — viņš kliedz, jādams mums garām.

Viņš un bērni smejas.

Aiz Sulakikanas iet Dolbači. Mēs ar .Pāvelu esam pēdējie.

Apmetnes vietā paliek nomīdīta sūna, svaigas mēslu čupas, nodzisis ugunskurs un augstie čumu skeleti, kuri jau daudzus gadus dod klejotājiem patvērumu.

5. PA KLEJOTĀJU TAKU

Aiz karavānas nāk milzīgs briežu bars. Starp mātītēm un jaunlopiem sevišķi izcēlās vairāki sugas buļļi, brangi ragaiņi, kas savā ārējā izskatā saglabājuši senča — savvaļas ziemeļbrieža izskatu. Bars līgodamies uzkāpj uz klāna, iebrien purvā, izklīst pa smalci. Nerimstošie dzinēju kliedzieni saplūst ar noklīdušu briedēnu bļāvieniem, suņu rejām un zaru sprakšķiem. Troksnis iztraucē skopās zemes klusumu, līdz ar mums aiziet uz dienvidaustrumiem, uz plakankalnes vidu.

Retās mākoņu pārslas aizpeld aiz horizonta. Sejā sitas dzestrais gaiss. Taku noklāj sarkanas rudens lapas, gluži kā sabiezējusi asins. Cauri kailajam mežam zilgmo saltās debesis.

Pirmais šķērslis mūsu ceļā klāni, kuros mijas šauras purvu un skujkoku smalču joslas. Lai kur sper kāju, visur slīkšņa, lai kur paskatās — nožēlojami, bemberaini, panīkuši koki, kas iedveš skumjas. Acīm redzot, tikai izturīgā lapegle viena pati spēj apmesties šai staignā, neauglīgā augsnē, cieši tai piesūcoties ar savām stīgrajām, plati izplestajām saknēm.

Langara apstādina karavānu, nolec no jājambrieža. Mums priekšā šaura dumbrāja strēle, pa kuru plūst ar bieziem, zaļiem puplakšiem aizsegts tekošs ūdens. Večiņa pamet pavadu, meklē pāreju, ar līko spieķi dziļi dursta staigno slīkšņāja zemi, kaut ko ņurd. Pēc tam virza karavānu pa labi, ari tur neveiksme, pāriet nevar. Sakārtojusi briežu somas un sedulkas, viņa vēlreiz apskata staignu un ātri, vīrišķīgi sēžas učagā.

Citas sievietes dara to pašu.

Langara pievelk sev tuvāk visu briežu pavadas, kas piesietas viņas učagam. Večiņa dauza ar papēžiem pa brieža sāniem, dzen to tieši pāri slīkšņai. Dzīvnieks iespītējas, metas pa kreisi, krīt, pielec kājās, it ka iebilzdams vēcina galvu. Bet večiņa neatlaidīgi vada to tieši ūdens izskalotajā bedrē, spēcīgi dauza ar papēžiem.

Učags padodas. Uzmanīgi likdams kājas, it kā soļotu pa mīnu lauku, viņš pieiet pie slīkšņas. Ar savām lielajām, apaļajām acīm mežonīgi šķielē ūdenī. Taču Langara nav pielūdzama. Briedis saspringst, sakumpst, papurina ragus un lec. Nastu briedis, kas iet tieši aiz viņa, nepaspēj lēkt un savelk pavadu, ar kuru piesaistīts učagam, un tas, nesasniedzis ar kājām pretējo krastu, kopā ar večiņu iekrīt bedrē.

Sajūsmīgi bērnu kliedzieni atslābina saspringumu. Mēs ar Pāvelu metamies paliga. Langara jau stāv kājās līdz jostai sal- taja ūdenī un palīdz učagam izrāpties staignajā krastā, kliedzot pamudina pārējos briežus. Pēc tam izrāpjas pati un sāk žņaudzīt ūdeni no brunčiem.

Dolbači un Sulakikana ar slimo Annušku mazliet vilcinās pārcelties.

Sulakikana, nocel bērnus, mēs ar Pāvelu viņus pār- nesīsim.

—   Uz brieža ir drošāk, lai pierod.

—   Bet ja nokritīs?

—   Vienreiz nokritis, nākamo reizi sapratīs, ka labāk jāturas.

—   Bet kā gan ar Annušku?

—   Nekas, labi tiks pāri, viņas briedis ir pats stiprākais.

Un tiešām — neviens nenokrita. Sulakikana pat neatskatījās uz bērniem. Bet atgadījumu ar Langaru iulīt pat aizmirsa, tikko bedre palika aiz muguras.

Atkal ejam pa plato purvu, pa līdzenumu, kas gluds kā galdauts, koši zaļās sūnas sedz atkusušā sasaluma mālaini šķidro mīklu. Brieži jut, ka zem šī zaļā paklāja slēpjas viltīga staigna.

Karavāna sadalās. Dzīvnieki iegrimst, krīt. Atskan kliedzieni, draudi, sitieni …

Tās tiešām ir īstas mocības kulties pāri šim staignajam klā- nam! Te viena, te otra kāja iestieg lipīgajā mālā, un, ja tūlīt to neizvilks, — ieraus iekšā, un-tad bez palīdzības vairs neiztikt, vai arī ciņi tā aizsedz eju, ka nav kur spert soli un nākas iet apkārt. Un visur ūdens, ūdens — melns, rāvains, viltīgs…

Beidzot aizbridām līdz mežmalai. Langara veikli noskrēja visgarām karavānai, pārbaudīja, vai saiņi labi guļ, vai sedulkas nav noslīdējušas. Pie viena papļāpāja ar Ingu, iepļaukāja Bitiku par nez kādu palaidnību. Tikmēr mus panāca ganāmpulks. Brieži tikpat izveicīgi kā savva|as dzīvnieki pārkūlas ūdens izskalotajām bedrēm un daudz ātrāk nekā mēs tika pāri purvam.

Karavāna drīz iegāja biezajā taigā. Kāpjam augšā bez takas zosu gājienā. Aizvien biežāk pagadās nokrituši koki, satrūdējuši celmi, papardēm aizaugušas dangas. Kā nepārlienama siena priekšā pace|as zvilnāja biežņa. Un tomēr šeit kulties uz priekšu ir tūkstoš reižu labāk nekā iet pa klāniem.

Mēs ar Pāvelu ejam pa priekšu, ar cirvjiem attīrām ce|u. Valdonīgo taigas klusumu atdzīvina cirvju klaudzoņa, ļaužu runa, dzinēju kliedzieni.

Aiz stāvas, akmeņainas nogāzes atrodas pāreja. Seit jāsagaida ganāmpulks un visiem jāatpūšas. Briežiem — mikls ķērpis un sēnes, mums — zaļa pļaviņa, lapegļu ēna un uzkodām stipra tēja.

Noņemam briežiem somas, palaižam tos ganīties. Bērni ar katliem rokās izklīst pa taigu, meklēdami ūdeni. Tas ir viņu pienākums klejojumu laikā. Mēs ar Pāvelu nesam malku.

Debesis apmācas. Gaiss k|ūst mikls. Miglainajā autā pazūd kailo pauguru apveidi.

Mani sauc Langara.

—   Skaties, vai kaut ko tādu esi redzējis? — viņa parāda uz nelielu egli.

Tiešām brīnums: apakšējos zaros visapkārt stumbram rūpīgi izkārti zaļas zāles kušķi, lapas, saknes, kuras kāds ir rūpīgi savācis.

—   Kas to izdarījis? — es vaicāju.

—   Vai tiešām nezini? …

—   Nekad neesmu redzējis.

—   Ja neesi redzējis, tātad esi bijis akls, — izsmejoši nosaka Langara. — Tā ir pīkstule. Nezini? Viņa sagatavo barību ziemai, bet saules nav, līst lieli, tad viņa žāvē zem egles. Briedis atradīs tādu zāli — neatkāpsies, neviens zvērs nepaies garām. — Un večiņa man pasniedz platu lapu. — Skaties, sausa, bet nelūst, ilgi gulēs zemē, taču nepazudīs. Taču pīkstule to pati nav izdomājusi, nē. Tas viņai no senčiem. Vai saprati?

—   Ne visai. Paskaidro labāk …

—  Arī cilvēkiem noteikti jāglabā veco ļaužu pieredze, bez tās taigā nevar dzīvot. Pat pīkstule nenodzīvos.

—   Tev, Langara, taisnība. Svēti jāglabā it viss, kas atvieglo un izdaiļo cilvēku dzīvi. Taču tāpēc nav jāvelk sev līdzi it visa pagātne. Nu, teiksim, ko tev dod ļaunais gars Hargi vai koka dieviņi, kurus tu vazā somā? Tu taču viņus nelūdzies!

Langara pie šiem vārdiem, kā parasti, atmeta ar roku, sak, pietiek mēli kulstīt — un piecēlās.

Iztālis atskanēja šāviens, it kā tukšs spainis būtu uzkritis uz akmens.

—  Večuks izšāvis no berdankas! — Sulakikana priecīgi iekliedzās, pamādama uz trokšņa pusi.

—   Laikam nogāzis zvēru? — Pāvels vaicā.

—   Pat, ja zvērs pēc šāviena nokrīt, vēl nesaki, ka naktī būs gaļa. Lode ne vienmēr tur zvēru uz vietas, — Langara atbildēja viņas vietā.

Ganāmpulks izklīda pārejā, meklējot sev barību. Priekšgalā skrien« sēņotāji». Briežiem sēnes ir gardums. Sai laikā viņi tas vērtē augstāk pat par ķērpi.

Mēs ēdam kūpināto gaļu, piedzeram tēju, mazliet atpūšamies un atkal dodamies ceļā. Karavāna atkal ložņā pa biezokņiem. Ganāmpulks atpaliek. Kaut kur aiz muguras apklust dzinēju kliedzieni.

Saule pēc pusdienām pazuda, apkārtne kļuva krēslaināka. Rietumos melnī nez no kurienes parādījušies mākoņi. No drūmajām apvāršņa dzīlēm mums tuvojas negaiss līdz ar dobjo taigas rūkoņu un vētras gaudoņu debesīs.

—  Lietus! Jāiet projām! — kliedz Langara un, pamudinādama učagu, ātri ieved karavānu platā gravā.

Zemi mākoņi slīgst pāri taigai, aizjozdami pa labi un pa kreisi, nospiež mūs ar savu melnumu. Pēkšņi apžilbinošs spīdums. Vēl un vēl!… Zilie zibeņu kāši uzar vēderainos mākoņus. Mums gāžas virsu.smagie pērkona grāvieni. Melnā klija, it kā to būtu notriecis negaiss, krīt zemē, piekļaujas karavānai, bailēs aizmirsdama ienaidniekus …

Zem krekla palien dzēlīgs aukstums.

Langara bailīgi paskatās bargajās debesīs, steidzas lejup.

Mēs visi skrienam viņai pakaļ. Gaiss ir sauss, elektrizēts, liekas, tūlīt eksplodēs.

Kad mēs noskrējām platas gravas dibenā, pēkšņi priekšā atskanēja satriecoša gaudoņa, kas pārspēja pērkona dārdoņu. Brieži un cilvēki sastinga, suņi bailīgi iežmiedza astes.

Langara, pagriezusi pret mums bailēs izķēmoto seju, piedraudēja ar nūju.

—   Te slikta vieta, ātrāk jāiet projām, — un, uzlēkusi učagā, sāka steidzīgi karavānu vadīt pa kreisi, it kā apiedama vietu, no kurienes bija atskanējusi gaudoņa.

Debesīs lāsmo nedziestoša zibeņu gaisma. No pērkona spērieniem zem mūsu kājām dreb zeme. Brieži izjauc ierindu, steidzas uz priekšu, norauj saiņus.

No mākoņiem dvesmoja aukstums gluži kā no šļūdoņa. Vējš, pāraudzis viesulī, virpuļiem joņoja pa virsotnēm. Visapkārt iedu- nējās, lietus sāka gāzt kā no spaiņa. Blāvajam lietus aizkaram nespēja izlauzties cauri pat zibens gaisma. Lietus nežēlīgi šaustīja paugurus, līdzenumā dejoja mežonīgu deju.

Karavāna ielīda pašā biezoknī. Brieži saspiedās barā. Bērni paslēpās zem saiņiem. Mēs visi pieplakām koku stumbriem. Taču nekur nav glābiņa. Ūdens sūcas aiz apkakles, ledainām strūklām plūst gar ķermeni.

Netālu no manis paslēpusies Inga. Viņa ir šausmīgi nogurusi, zaudējusi spēkus. Zem acīm zili loki. Viņa cenšas slēpt sāpes, cauri nozilgmējušām lūpām klusi laužas elpa.

—   Langara, Ingai ir slikti! Jāpaliek uz vietas! — es kliedzu.

Taču vējš aiznes līdz večiņai tikai vārdu drumslas.

—   Ingai slikti! — atkal kliedzu no visa spēka.

Langara traucas klāt, noliecas pāri Ingai, kaut ko pavaicā, pēc tam sauc Sulakikanu. Viņas divatā izjūdz briedi, nosēdina Ingu uz somas, bet otrā somā sameklē telts audekla gabalu, ar to apsedz dzemdētāju.

Viesulis apklust tikpat pēkšņi, kā uzbrucis. Priedes izslienas taisni. Taču mākoņos, kuri atkāpjas uz ziemeļiem pretī līdzenajam apvārsnim, aizvien vēl grand negaisa spērieni.

Mēs visi esam izmirkuši līdz ādai. Mani krata drudzis ne tikai no aukstuma, bet arī no bailēm par Ingu. Dievs kungs, kādos apstākļos viņai nāksies laist bērnu pasaulē! Es apbrīnoju mieru, ar kādu sieviete sagaida šo grūto stundu.

Zemē krīt pēdējās lietus lāses. Mākoņu .plaisās parādās dzidra un apbrīnojami zila debess. Tik spilgtu zilumu gan var ieraudzīt tikai rudenī. Un tikai pēc pērkona negaisa.

Izlīda saule. Tā skumji raudzījās uz vētras šaustīto taigu, uz duļķainajiem, pieplūdušajiem strautiem, uz piemīto zāli un sūnām. Pēc lietus vīstošo mežu iezilganums k|uvis tīrāks un maigāks.

Netālu ska|i kliedz krauklis, it kā sistu pa skārdu: «Dzin!… Dzin!…»

—   o, sātans, piesauc nelaimi! — Langara kurn uz ļauno putnu un nemierīgi skatās Ingā.

Pēkšņi pa labi no mums atskanēja vaids. Visi pagriezāmies uz skaņas pusi un ieraudzījām, kā milzīga, veca lapegle beidza savu saules, sala un negaisa deldēto mūžu. Krizdama viņa vēl ar zariem ķērās aiz kaimiņu stumbriem un lēnam lieca pret zemi savu drebošo vainagu. Beidzot sausā milzene divreiz nosprēgāja, lauzdama zarus, piespiezdama zem sevis jaunaudzi, smagi dunēdama atsitās pret zemi, parlūza, un sašķīda gabalos.

Mēs stāvējām klusēdami, tā mūs bija pārsteidzis meža milzenes bojā ejas skats.

Langara bailēs skatījās apkārt, ieklausījās, pēc tam notupās blakus Ingai un sāka viņu mierināt. Tad pienāca man klāt un klusi sacīja:

—  Tu domā, krauklis kliedza? … Nē! Un koks arī pats nekrita. Pa mūsu pēdām nāk Hargi. Viņš grib paņemt Ingu …

—   Kāpēc gan ļaunais gars! Katru dienu mežā kliedz kraukļi un gāžas sausie koki, un tu to labi zini!

—  Nē, nē, tā nesaki. Tā ir dikti slikta pazīme. Kaut tikai Ingai nenotiktu nelaime …

Es vairs nestrīdos, ar vārdiem viņu nepārliecināt…

Mēs steidzīgi izgriežam un mazliet apžāvējam drēbes. Es palūdzu Sulakikanai, lai iztin Annušku. Kamēr viņa sagatavo slimnieci, bērni palīdz man iekurt maziņu ugunskuru, lai novārītu šļirci. Meitene joprojām tanī paša bezcerīgā stāvoklī. Ar pūlēm atrodu vietu injekcijai, tik ļoti viņa novājējusi.

Annušku atkal ietin sedziņā, nogulda šūpulī.

Karavāna dodas ceļā. Inga jāj patstāvīgi. Viņas briežu virteni vada Pāvels. Sieviete seglā sēž smagi, saliekusies, pieturēdama vēderu ar slapjām un aukstumā nozilgmējušām rokām. Ingas mati arī ir slapji, pielipuši pie sejas, kakla, aizsedz acis, bet viņa to it ka neievēro.

Ingas briedis soļo uzmanīgi, maigi, it kā saprot, kādu nastu nes savā mugura. Tomēr gane pie katra soļa sāpīgi notrīc.

—   Nū! … Nū!… Nū! … — aizvien biežāk kliedz Langara, steidzinādama nogurušos dzīvniekus.

Laužamies cauri biezoknim augšup pa nogāzi. Katrs zariņš, katrs krūms, tikko tiem pieskaras, uzlej mums ūdens straumi. Ka bērni pacieš visas ce|a grūtības! Neviens pat neiepīkstas, it kā viņu nemaz nebūtu, visi sabozušies, pieplakuši briežiem.

Uzkāpjam augšā eglājā. Aiz tā trako duļķaina upe, līdz malām pielijuši ar lielus ūdeni. Tās krēpjainie viļņi apsedz akmeņus, grūsta cits citu, gaudodami aizjož garām tālāk un tālāk uz turieni, kur vēPfekan tāli pērkona grāvieni.

Inga kaut ko izmisīgi kliedz Langarai.

Tā neatbild, neatskatās, bet dzen tikai učagu tālāk, enerģiski bakstīdama viņa sānus ar spieķa galu.

Večiņa nemeklē braslu, pat neapstājas, bet tūlīt ar visu briežu virteni iedrāžas straumē.

Drūzmējas saniknotas bangu šļakatas, gāžas pāri karavānai, bet Langaras noteiktība iedrošināja dzīvniekus, un tie gandrīz rikšus pārvarēja duļķaino ūdens straumi.

Langara arī mūs aizrāvusi ar savu traiļksmainību. Inga atkal kliedz, galīgi izmisusi.

Večiņa vēl arvien nesaudzīgi dzen briežus uz iztālis redzamo pauguru, ko sedz blāvi dzeltenu ķērpju plankumi.

Nespēcīgi nolaidusi galvu uz krūtīm, Inga šūpojas ātri ejošā brieža soļu taktī un aizvien biežāk lokās sāpēs. No pārkostās, zilganās lūpas sūcas asinis… Pavadas siksna velkas zem brieža kājām. Es to paceļu un eju pa priekšu, lai neredzētu sievietes ciešanas.

Taču klāt jau smalce, un aiz tās paugurs. Langara apstādina karavānu. Brieži no ātrā skrējiena nespēj atvilkt elpu. Es palīdzu Ingai nokāpt no učaga, apsēdinu viņu uz jau sagatavotām ādam, viņa zaudējusi spēkus, taču arī tagad neatskan ne vaids, ne nopūta, ne žēlabas. Tikai dažreiz, atmetusi atpakaļ galvu, Inga lūdzoši skatās debesīs. No viņas sejas atplūdušas asinis, tā vispirms kļūst zilgana, pēc tam atbaidoši bāla.

Pieved učagu ar slimo Annušku. Māte, priekšnojautas satraukta, atsien siksnas, atmet segas stūri, pieplok ar vaigu pie bērna vaidziņa. Annušku, liekas, neglābs arī penicilīns. Pulsu joprojām ir grūti sataustīt. Kā viņa vispār pārcietusi šo ceļu brieža mugura pari slīkšņām, klāniem, brasliem! …

Pienāca Langara, palūkojās slimajā meitenē un cieši paskatījās manī ar nelaipnu, apvainojošu skatienu.

— Pēc divām stundām es atkal runāšu ar ārstu, — es apmulsis taisnojos.

—   Nemānies, — Langara mani bargi pārtrauc. — Vai gan neredzi, ka viņas vairs nav pie mums?! Es saku, Hargi nāk pa mūsu pēdām, nes mums nelaimi.

Ganāmpulka vēl nav. Pāvels uzstāda mūsu telti, bet mēs ar Dolbači palīdzam sievietēm iekārtot nakts mītni. Visi strādā ātri. Bērni līdz ar pieaugušajiem metas mežā un velk no turienes lapegju zarus, kārtis, sausu malku iekuram.

Ceļam tikai vienu lielu čumu sievietēm un bērniem. Vīrieši pārnakšņos pie ugunskura. Gani paslepus apmainās nez kādām īsām frāzēm, satraukti skatīdamies uz saliekušos Ingu, kas neko neievēro sev apkārt.

Langara veikli strādā ar lielu nazi garā rokturī, no bērnu atnestajiem zariem nogriež skujas un izsvaida pa nākamās ču- mas «grīdu». Večiņas kustībās jaušama steiga un apdoms. Viņa klusu visus izrīko. Pietiek viena žesta'vai galvas mājiena, viena skatiena, un tu gluži kā hipnotizēts viņai pakļaujies.

Es ņemu cirvi, nocērtu bērziņu ar vēl nenobirušām lapām, attīru zarus un arī izsvaidu tos pa «grīdu». Langara pēkšņi ierauga manu darbu, uzbrūk kā klija, izrauj no rokām zarus, savāc tos no «grīdas» un, neko neteikusi, aiznes atpakaļ mežā. Atgriežas, dusmīgi saka:

—   Tikai ļauns cilvēks var kājām mīdīt bērzu vai dedzināt to ugunskurā. Vai tu pie evenkiem esi kaut ko tādu redzējis? — Viņas balss trīc, viņa apklust, sakniebj plānās lūpas, lai nepateiktu asākus vārdus.

—  Es taču, Langara, tiešām nezināju šo paražu. Piedod, man vienkārši gribējās tev palīdzēt.

—   Tā nav palīdzēšana. Labi jāatceras: kas apvainos, nolauzīs vai nocirtīs bērzu, tam ceļā slikti klāsies, vai nu pats saslims, vai briedis pazudīs. Redzi taču, jau tā nelaime neiet prom no čuinas! Gan Annuška, gan Inga … Bet tu vēl nocirti bērzu … Tas ir slikti, — un piebilst jau bez dusmām: — Bērzs pēc senču likumiem jāsargā, viņš ir cilvēku brālis, viņu prieks. Lai taigā augtu daudz bērzu!

Es stāvu šīs sirmās večiņas priekšā kā puišelis, kas pieķerts palaidnībās. Un tiešām, mūsu ziemeļu bērzs ar zaļajām lapām, un balto stumbru šai saltajā, nabadzīgajā zemē varbūt agrāk bija vienīgais cilvēka mierinātājs, viņa prieks, ne veltīgi evenki to sargā.

Langara aiziet un piesauc sev klāt Sulakikanu, kaut ko viņai ātri stāsta, un, paķērusi tāss rituļus un cirvi, steidzīgi aiziet aiz paugura.

Alēs ar Dolbači apklājam čumu. Bērni cits par citu cenšas mums palīdzēt. Inga klusēdama notrīc, atspiež muguru pret bemberainu lapegles stumbru. Sievietes skatiens sastingst. Viņa ar rokām aizspiež muti, lai neizpaustu savas ciešanas. Cik liela pacietība šai sievietei!

Aiz paugura atskan cirvju klaudzoņa.

—   Ko viņas tur dara? — es vaicāju Dolbači.

—   Taisa čumu Ingai. Viņa dzemdēs citā vietā — tālāk no apmetnes.

—   Sievietēm jāpalīdz. Viņas vienas pašas ātri netiks galā, bet Inga vairs nevar gaidīt.

—   Vīrieši nedrīkst zināt, kā ce| čumu dzemdētājai, — Dolbači vienā mierā atbildēja. — To dara sievietes pašas.

Kaimiņu pauguros dzisa violetā dienas gaisma. Pāvels iekurināja sārtu. Nosalušie bērni spiedās ap uguni. Viņi vairs nebaidās no krieviem. Bērni ncizģērbušies veikli žāvē apģērbu. No tā kūp garaiņi, smaržo pēc sautētas a|ņādas.

Kad ugunskurs iededzies, Bitiks paņem trīs kvēlojošas pagales, aiznes tās pie Ingas. Bērni viņam līdzi velk sausu malku, un visi kopā iededz ugunskuru. Bērnu rūpes mūs visus aizkustina. Es arī paņemu vairākas šķilas un eju pie Ingas.

Siltumā sakarsusi, viņa mazliet atliec saliekto muguru. Sāpēs izmocītā seja uzsmaida bērniem. Neskanīgi kustas sausās, zilās lūpas.

Atgriezās Sulakikana. Viņa mantu kaudzē sameklēja vairākas briežādas, no somas izņēma nez kādus saiņus un divas mīksti izstrādātas mošus brieža ādiņas. Pavēlēja trim lielākajiem bērniem to visu aiznest uz čumu aiz paugura. Klusēdama piegāja pie Ingas, palīdzēja viņai piecelties, un abas lēnām devās uz čumu.

Mēs ilgi skatījāmies aizejošām sievietēm nopakaļ. Liekas, Inga nekad nebija bijusi tik padevīga un tā uzticējusies kā šais brīžos, gatavodamās kļūt par māti.

Pienāca arī gani ar briežu baru. Klānu atdzīvināja to briedēnu brēcieni, kuri bija pazaudējuši mātes. Taču drīz viss apklusa, pa skrajo mežu, meklējot barību, izklīda briežu pelēkās ēnas.

Gani, beiguši grūto'dienu, nosēdās pie ugunskura, aizsmēķēja. Setija izšķiroja saiņus, sameklēja somas ar produktiem un traukiem, sāka gatavot vakariņas. Likās, neviens pat nedomāja par maziņo čumu aiz paugura. Neviens nerunāja. Apkārt valdīja dziļš klusums. Pār zemi nogūlās nakts miers.

Un pēkšņi iztāli atskanēja garš pīkstiens. Visi tūlīt sastinga. Iepīkstējās vēl un atkal apklusa …

—   Strazds, — Pavels atviegloti noteica.

Taču gaidu saspringums miis vairs neatstāja. Pat bērni šad un tad atskatījās uz pauguru, vēl nesaprazdami, bet juzdami, ka tur kaut kam jānotiek.

Saule nira tālā apvāršņa purpura bezdibenī. Aiz lapegļu okeāna duļķojās austrumi. Dziestošās debesīs dzima zilie zvaigžņu dimanti. Pa mežu jau klīda aukstas ēnas. Viss gan apmetnē, gan purvā, gan aiz paugura šķita miglains. Taču tā tikai likās. Mēs sapratām, ka šī nakts atšķirība no citam būs grūta, varbūt pat traģiska.

Mēs sēdējām pie ugunskura un klusēdami dzērām tēju. No tumsas pie uguns izlēca Zagra. Viņš brītiņu sastinga, it kā par kaut ko pārsteigts, pēkšņi joza man klāt, ar krūtīm atsitās pret mani, nogāza zemē. Suns, aizelsies no ātra skrejiena, ar garo mēli laizīja man seju un rokas, apšļākdams mani ar karsto elpu. Cik daudz prieka, it kā mēs nebūtu redzējušies veselu mūžību!

Es arī priecājos no visas sirds. Malacis suns, atrada mūs, nepazuda! Maigi atgrūžu viņu, pieceļos. Bet Zagra nenomierinas, pēta apmetni, kaut ko meklē. Skatos viņa spalvainajā mugura un nevaru saprast, kāpēc suns ir tā satraucies. Kaut kas ir noticis, un, liekas, viņš tūlīt ierunāsies, pavēstīs svarīgas ziņas.

—   Bet kas gan tas viņam par plankumu? — vaicā Pāvels, aplūkodams suni ugunskura atblāzmā.

Tagad arī es redzu: Zagram uz baltās krūtežas liels asiņu plankums.

—   Ar kādu kāvies, — Dolbači mierīgi atbild.

Suns it kā saprata, ka runā par viņu, un pazibsnija acis.

—  Ziniet, ar lāci kāvies. Skaties, kur spalva … — Dolbači noņēma no Zagras purna matiņu, pasniedza to man.

Jā, tā ir lāča spalva. Pēc krasas var noteikt, ka zvērs bijis brūngans. Bet kas gan starp abiem noticis? To laikam mums neuzminēt, ka arī neuzzināt, kur pašreiz atrodas kurlais večuks un vai slāpes pēc tējas atvedīs viņu uz nometni?

Naktī kļuva aukstāks. Ziemeļos tīrāk un maigāk iezilgmojās tālās debesis. No eglāja, no viņa noslēpumainās biežņas izlīda greizs mēness. Mežs kļūst gaišāks, bet ēnas tanī tumšākas un asākas.

Bērni barā aizgāja Setijai lidzi uz čumu gulēt. Vīrieši pie ugunskura izklāja zvērādas. Taču par miegu neviens nedomāja. Visi gaidīja. Es no visas sirds uztraucos par Ingu. Man likās, ka es jau mūžīgi klaidoju kopā ar ganiem, dzīvoju līdzi viņu priekiem un bēdām un pašreiz man nav nekā svarīgāka par šo spriego klusumu maziņajā čumā un par lo, kam jānotiek.

Tā bija neparasta nakts!

Lejā purvā kā balts spoks kāpa augšā migla. Tanī bija kaut kas mistisks, noslēpumains. Noslēpumains bija ari mēness, kas zemu slīdēja pāri zemei,..

Visi klusē. Pāvels, apsēdies tuvāk ugunskuram, gatavojas lāpīt bikses. Dolbači piebāž pīpi ar tabaku, garšīgi ievelk dūmu, pasniedz pīpi ganiem. Zagra guļ man blakus, laizīdams saspaidītās ķepas. Suņu dzīvē vēl biežāk nekā mūsējā gadās visādi piedzīvojumi. Ko tikai neredz, visu dienu skraidīdams pa taigu! Arī apkārtējo pasauli viņš uztver savādak nekā mēs, nevis ar redzi, bet vairāk ar dzirdi un ožu.

Suns viegli lielā attālumā pēc soļiem uzmin, vai tur iet briedis vai lācis. Un starp simtiem dzīvu un mirušu radījumu, ķērpju, purvu, ziedu smaržām viņš viegli saož pirms kāda laika gājuša zvēra pēdas. Droši vien sen sen arī cilvēkam bija šāda oža.

No meža iznāk brieži. Viņi bariņos apgulstas tālāk no ugunskura, sak gremot. Ņurd suņi, kas izbaidīti no siltajām guļam. Čumā raud atmodies bērns.

Beidzot saspringtā dzirde skaidri uztver cilvēka vaidu. Tas tūlīt pāraug sirdi plosošā, garā un spalga kliedzienā. Kads klupdams skrien no paugura. Tā ir Sulakikana. Viņa stipri satraukta, metas pie saiņiem, atrod vajadzīgo somu, sameklē tanī dažus tīstokļus un steidzas atpakaļ. Es viņu aizturu.

—   Kā Ingai?

Sulakikanas acīs satraukums.

—   Slikti. Diez kā būs … — Un gane steidzīgi aiziet aiz paugura, no kura joprojām atskan vaidi.

—   Būtu aizbraukusi uz ciematu, tur ārsts palīdzētu, bet nē, viss pa vecam — apmetnē. Re, cik nelāgi sanāk! — Pāvels gremžas.

Tikmēr no meža izlīda kumpaina ēna, un pie uguns pienāca Kararbahs. Viņš tikko velkas. Acīm redzot, jau ilgi mūs taigā meklējis. Kāds pabikstīja ugunskuru, un spilgta liesma apgaismoja večuku. Bet kas gan tas? … Viņa seja izvagota svaigām brūcēm, to klāj sarecējuši asins plankumi. Viņš apstājās, pārlaida skatienu nometnei un, ieraudzījis Zagru, atturīgi pasmaidīja. Piegājis viņam klāt, Kararbahs nosvieda spieķi, nolaidās zemē, apkampa suņa galvu un cieši to piespieda pie savām vaja- jām krūtīm, tik cieši, kā var apskaut visdārgāko būtni. Un tad mēs ieraudzījām, ka večukam mugurā pārplēsts kažoks, bet no pakauša kā asiņaina skranda nokarājās āda.

Večuks no azotes izvilka lāča nieri un pameta to Zagram. Suns paķēra nieri un sāka to kāri rīt. Nenolaizdams no Zagras silto skatienu un mūs neievērodams, Kararbahs par kaut ko domāja.

Un atkal, tāpat kā pirmajā reizē, man likās pazīstama ne tikai večuka sakumpusī mugura, bet pat soma uz tās. Mēs kaut kur bijām tikušies, jādomā sen, un šī tikšanās izgaisusi no atmiņas.

Pāvels pakar uz uguns tējkannu. Es palīdzu večukam noņemt no pleciem smago somu ar galu. Mani moca ziņkāre: par ko gan Zagra dabūja nieri? …

Un tad no paugura atskanēja izmisīgs Sulakikanas kliedziens. Viņa skrēja uz apmetni, kaut ko kliegdama un rādīdama. Ieraudzījusi večuku, gane raudādama metās viņam klāt, cenzdamās ar žestiem paskaidrot, ka Inga mirst…

Kararbahs uztraucās, apņēmīgi piecēlās, nometa no pleciem kažoku, ātri piegāja pie mantām, sameklēja somā divas jaunas seglu siksnas un palūdza uzliet no tējkannas uz rokām ūdeni. Pāvels aizjoza uz telti, atnesa ziepes un dvieli.

Sulakikana steidzināja večuku. Viņa stāvēja ar muguru pret mani. Sievietes pleci visu laiku drebēja.

Bet aiz paugura vientulīgajā klusumā izmisīgi kliedza sieviete. Pie šī kliedziena, tāpat kā pie sāpēm, nekad nedrīkst pierast. Un nekad nedrīkst aizmirst, ja kaut reizi nācies dzirdēt.

Gane aizveda Kararbahu. Viņš gāja ašiem soļiem, uztraucies un it kā nedroši …

Ingas kliedziens pārgāja vaidā, un mums likās, ka kopā ar viņu vaid gan pauguri, gan taiga, gan debesis …

Ingas vaidam pievienojās večuka balss. Tanī skan līdzcietība, glāsts; viņš kaut ko maigi čukst, pēc tam piedraud un sāk pats vaidēt kopā ar Ingu, it kā uzņemdamies daļu no viņas mokām…

Mēness ieslīdēja mākoņos, un bieza ēna pārklāja pauguru, apmetni, taigu. Uz zemes kļuva vēl drūmāk, un vēl smagākas mums likās mūsu bezpalīdzīgās gaidas.

—   Zvēru, ka viņa neizturēs šīs mocības! Nu, un ko viņai palīdzēs šis sirmais večuks? — sacīja Pāvels, bezcerīgi papurinādams galvu.

—   Bet mēs abi tikai nopūšamies un arī neko nevaram palīdzēt. Varbūt aiziesim uz turieni? … — es ieteicos.

—   Tur arī bez mums daudz liecinieku. Un ko mēs līdzēsim? … — Pāvels atbildēja.

Ingas balss apklusa, it kā atskanētu no pazemes. Turpretī večuks vaid aizvien spalgāk, aizvien skaļāk… Un pēkšņi viss apraujas, apklust. Kļūst tik klusi, ka sadzirdam vēja čaboņu, ieči- vinās kāds atmodies putniņš, nopūšas nogurusī zeme…

Sajās naksnīgajās, juceklīgajās dabas skaņās ielauzās griezīgs kliedziens, kuru nevar nepazīt.

—   Piedzimis, nudien, piedzimis! — iesaucās Pāvels un mežonīgā priekā saķēra Zagru un tā sapurināja, ka tas tikko izrāvās no viņa rokām.

Jā, tas bija bērna pirmais kliedziens!

No sirds novēlās akmens. Vējš rāmi šūpoja meža aijas. Un zaru vainagi mīlīgi sačukstējās.

Dolbači iesvieda ugunskurā lielu malkas klēpi, un gaisā līksmi dejoja karsta liesma. Garais Maigači izlēja no kannas vecos tējas biezumus un aizgāja uz strautu pēc ūdens. No čumas iznāca Setija. Viņa smaidīja. Pienākusi pie ugunskura, viņa pakāra trijkājos jau Vakar izvārītās gaļas katlus, sāka uzklāt «galdu».

Drīz ausīs diena. Nakts bez mēness un zvaigznēm tagad likās neparasti jauka. Un patīkami vējā šalca izkaltušais grīslis, tērzēja strauts, un mitrā migla aizplūda uz upes ielejām. Daba bija tikpat mierīga kā vakar un kā pirms simt gadiem…

No paugura puses parādījās Kararbahs. Viņš kustējās kā piedzēries, likās, tūlīt nokritīs un vairs necelsies. Pa seju no brūcēm sūcās asinis, un tā likās kā mocībās izkropļota. Večuks uzsvieda mantu kaudzei sedulkas siksnas, ar kurām, acīm redzot, čumā bija dzemdētāju piesējis stāvus, lai atvieglotu viņas mokas, un, nolaidies pie ugunskura uz zvērādas, ļengani nokāra galvu. Mūsu priekšā atkal sēdēja agrākais, kurlais, vientuļais Kararbahs un gurdi skatījās ugunī.

Gane viņam krūzē ielēja stipru tēju, nolika turziņu ar nobriedušām brūklenēm, kā arī rausi. Večuks kaut ko noīdēja, pievērsdams sev uzmanību. Pēc tam parādīja uz Setiju, bet pēc tam uz čumu aiz paugura.

—  Meitene piedzimusi, — gane paskaidroja un aizgāja uz čumu pie raudošā bērna.

—  Tad jau labi! — atviegloti sacīja garais Maigači. — Tēvs gribēja meitu.

Es paņēmu šķēres, jodu un marles saiti, lai pārsietu večuku. Ļoti gribējās uzzināt, kas tuvinājis Kararbahu un Zagru. Kur viņi tikušies? Taču večuks man neko nespēja pastāstīt, nāksies pagaidīt Langaru.

Apmetnē juta viņas prombūtni. Pilnīgi skaidrs, ka šeit visiem vajadzīga viņas aizbildniecība, viņas padomi, viņas rīkojumi. Viņa gluži kā lielākā ogle ugunskurā: aizvāc to, un uguns dzisīs.

Kararbahs pacēla smagnējo galvu. Savām dzīslainām, sastrādātām rokām sakārtoja ugunskuru, ielēja no krūzes bļodiņa tēju, pagaidīja brīdi, kamēr atdziest, pēc tam sāka dzert, skaļi strēbdams.

Kararbaham tēja ir svēts dzēriens, vislieliskākais iepriecinājums. Lai jau nodzeras. Lai atvieglo sirdi, pēc tam es viņam pār- siešu galvu.

Viņš notvēra manu skatienu. Mēģinu ar žestiem paskaidrot večukam, ka brūces noteikti jāpārsien, citādi tās ilgi nesadzīs.

Taču viņš noraidoši krata galvu. Pēc tam noliek bļodiņu ar neizdzerto tēju, ar diviem pirkstiem paņem no ugunskura šķipsniņu pelnu, pieliek pie brūces pierē, sāk ieberzēt.

Es atkal cenšos viņam paskaidrot, ka noteikti tas nepalīdzēs, kaut arī droši vien nekaitēs. Taču parādās Langara un Sulakikana. Večiņa pienāk pie ugunskura, pārlaiž apmetnei bargu skatienu. Dziļajās pieres un vaigu grumbās arī jaušas nogurums.

Sulakikana kaut ko saka Sctijai, un tā, paķērusi gultas drānas, dodas aiz paugura.

—   Ko tu stāvi, ko gaidi? Aizgājusi grūta diena. Vajag ēst, dzert tēju un gulēt, — Langara man pasaka un nosēžas pie Kararbaha.

Pēc tam atceras un dod rīkojumu ganei. Tā atsien večuka somu, izņem no tās svaigas aknas, pasniedz Langarai. Večiņa tās ēd kā gardumu, veikli atgriezdama kumosu pēc kumosa.

—   Kāpēc neuzcienā Kararbahu? — viņai vaicā Pāvels.

—  Viņš pie nogalētā zvēra labi paēda. Vai neredzi, ka viņa acis ir paēdušas.

—  Viņš ir stipri noguris.

—   Tāpēc, ka ēdis daudz treknas gaļas, — un griežas pie manis: — Ko tu turi rokās?

—   Redzi . .. Kararbaham pakausī nokarājas āda, gribu pārsiet brūces, bet viņš neļauj.

—   Kā gan tā? — Un Langara iegrūž večukam ar elkoni sānos.

Tas padevīgi pāri plecam skatās viņā. Es pieeju večukam klāt, atveru joda flakoniņu, gribu nomazgāt šķēres un pie tam jūtami uztraucos.

—  Tu tomēr baidies, — Langara saka.

Un es nepaspēju iebilst, ka večiņa pieceļas, paceļ pāri Kararbaha galvai savu nazi, ar kuru nupat kā griezusi aknas …

—   Ko tu dari? — es šausmās kliedzu.

Taču ir jau par vēlu. Langara aizsviež nogriezto ādas skrandu.

Es apleju ar jodu Kararbaha pakausi, brūces sejā, un pār- sienu tās. Večuks nesatricināmā mierā pacieš operāciju un atkal ķeras pie tējas dzeršanas.

Melnās debesis pārklāj apmetni kā telts. Sirmā taiga stāv domīga, nelīgojas. Un smalcēs paslēpusies melna, barga tumsa. Mežs ir aizmidzis. Pat izsalkušie plēsoņas šai klusajā nakts stundā kļūst labāki un pārstāj sirot pa taigu.

Langara tikai tagad ierauga mugurpusē saplēsto večuka kažoku. Viņa atnes mazu tāss turziņu ar adatām un diegiem, ņemas lāpīt. Man liekas jocīgi, ka neviens neinteresējas, kas večuka pakausim noplēsis ādu un astājis pēdas sejā.

—   Langara, pavaicā Kararbaham, kas viņam medībās noticis.

—  Vai neredzi, lācis bišķīt bišķīt ieskrāpējis. Nekas, sadzīs, — viņa atbildēja.

—   Bet lācis taču varēja viņu nāvīgi saplosīt! — es iesaucos, pārsteigts par viņas aukstasinību.

—  Bet nesaplosīja! — Un, pagriezusies pret večuku, sāka ar žestiem viņu iztaujāt.

Kararbaha seja sadrūma — viņš nevēlējās atcerēties. Pēc tam viņš lēnām sāka runāt nez kādās rīkles skaņās, papildinādams teikto ar roku kustībām.

Večuka balss skanēja kā bungas lietainā dienā, vārdus gandrīz nevarēja atšķirt, viņš vairāk rādīja nekā runāja. Tā droši vien sazinājās mūsu tālie senči.

Kararbahs apklusa. Un Langara man sacīja:

—  Tavs suns palīdzēja, paldies viņam, citādi no tiesas būtu zaudējuši večuku.

Pēc tam viņa man īsumā pastāstīja par Kararbaha un lāča tikšanos .. .

—   Platradzi, kas no rīta mūsu acu priekšā izjoza no meža, droši vien jau vakar bija tvarstījis lācis. Vai nu briedis gulējis, vai lācis piezadzies viņam ēšanas laikā. Taču lācim neizdevās briedi pieveikt. Platradzis ir spēcīgs un stiprs zvērs. Ar vienu kājas spērienu viņš nogalina suni vai vilku. Un, lūk, glābdamies no vajātāja, platradzis arī uzskrēja mūsu nometnei, aizveda sev līdzi Zagru. Kaut kur tālu taigā pēc neatlaidīgas cīņas suns aizturēja briedi. Tur viņus, skriedams pa pēdām, panāca lācis. Plēsoņa viegli piebeidza novājējušo upuri. Taču Zagra neatkāpās, tas nav viņa dabā, bet saķērās ar lāci. Bet kaut kur netālu no cīņas vietas klaiņoja Kararbahs, meklējot medījumu. Šunelis, kas gāja viņa pavadā, sadzirdēja Zagras rejas un atveda mednieku pie brieža liemeņa tai brīdī, kad abi cīnītāji, suns un lācis, bija biezoknī un tos nevarēja redzēt. Večuks, nepaspējis apjēgt, kas nogalējis briedi, kad viņam pie muguras ķēries lācis. Paspiedis sev apakšā, gribējis jau sākt izrēķināties, bet tad Zagra piesteidzies palīgā. Uzbrucis, lācim no muguras, uzņēmies visu zvēra niknumu, izglābis mednieku no drausmīgas nāves … Bet tikmēr Kararbahs atguvies, piecēlies, sakārtojis bisi un gāzis lācim virsū.

Zagra tā mēdz darīt. Sim sunim jau asinīs drausmīgs ienaids pret lāci un bezgalīga uzticība cilvēkam.

—   Kararbahs vēl saka: šodien labi medījis, dabūjis daudz treknas gaļas, — Langara beidza stāstīt.

—   Kas gan tās par medībām, viņš pats tikko neaizgāja bojā! Kas gan tur ko priecāties?

—   Eh! … Viņu jau daudz reižu lācis ķēris, bet nevar paņemt, ķepas par īsām. Vai skaidrs?

—   Bet cik trūka līdz nelaimei?

—   Večuks veiklāks par lāci. Pamet viņu taigā bez ēdiena, bez bises, bez sērkociņiem — tik un tā izdzīvos. Viņam ir senču pieredze. Vai tu domā, ka viņš pats to atradis? E, daudz laika pagāja, kamēr līdz tai tika, to pamazām savāca mūsu vectēvi, glabaja mums. Bez tās, ai, cik grūti šeit bez tās dzīvot! Kararbahs zina, kā vajag darīt, lācis viņu nepievils.

—   Tomēr nevajag viņu vienu pašu kurlu sūtīt medībās. Nebūtu mans Zagra tik neatlaidīgs, šodien Kararbahs vairs nesēdētu pie mums.

—   Paldies tavam sunim! Tomēr, ja Kararbaham nebūtu pieredzes, suns tam nepalīdzētu. — Un negaidīti piebilda: — Atdod mums Zagru, ņem mūsu suņus. Negribi mainīt pret suņiem, ņem trīs pašus spēcīgākos učagus. Sit saujā, vairāk neviens nedos.

—   Bez Zagras mēs, Langara, neatradīsim pazudušos cilvēkus. Bet, ja Kararbahs nāktu mums līdzi uz Jambuju, — apsolos, atdošu jums Zagru par velti. Padomā tu arī.

Večiņa klusē, taču pēkšņi, nomākusi sevī kārdinājumu, enerģiski iebilst:

—   Nē, nē, viņš neies! Es tev taču sacīju, ka mums jau tā nelaime nelaimes galā. Un arī tu nemin savu taku uz Jambuju, labāk ej garām, tik un tā Hargi nepiemānīsi. Nāksi mums līdzi, pacienāsim ar treknu ga|u, dzersi stipru tēju. Vai pasaulē var būt kas labāks? Bet iesi uz Jambuju — pats pazudīsi un citi pazudīs. Padomā — kur labjik? Paklausi tagad, pēcāk būs par vēlu…

—   Paldies, Langara, taču mums nav citas takas. Mums ātri jo ātri jānokļūst Jambujā.

Novēlējis visiem ar labu nakti, es dodos uz savu telti.

No paugura puses atskan dziesma. Tā priecīgi pārskan taigu, paugurus, aiziet caur miglu uz purviem, modina rītu. Ingas draudzene Setija dzied mazulim par dzīvi dzimtajos mežos, par taigas bezgalīgajiem plašumiem, par cilvēka laimi zemes virsū.

Teltī tumšs. Ielienu guļammaisā. Šodien esmu noguris kā vēl nekad. Ne jau pārgājiens mani nogurdinājis, bet viss, ko nācās pārdzīvot šai neparasti garajā dienā. Jau aizmiegot, es caur katūna aizkaru redzu, kā Langara atsien Kararbaha galvu, rūpīgi satin saiti, ieliek to kabatā un sāk ar pelniem apbērt brūces viņa galvā. Gribu kliegt, taču nespēju vairs izbēgt no miega.

Ir brīnumaini patīkami aizmigt nogurušam…

6. ZAGRA

Neatceros, cik ilgi biju gulējis. Atmodos, sajutis karstu elpu. Pie manis bija Zagra. Viņam dažreiz rodas vēlēšanās pagulēt man blakus. Suns sameklēs mani gulētāju vidū un noteikti pielīdīs sānos, noliks purnu gandrīz pie manas sejas un elpos, elpos, kamēr atmodinās.

Es apkampju Zagru, pievelku tuvāk. Ienāk prātā Kararbaha stāsts, un kaut kā neviļus nāk atmiņā šī suņa neparastā, piedzīvojumiem bagātā dzīve.

Zagru audzināja dusmīga, valdonīga evenku kuce Nurka.

Mēs toreiz strādājām Olokminskas taigā. Ekspedīcijas štābs atradās Nagornijas ciematā pie Aldanas trakta. Kādu rītu atmodies es sadzirdēju lievenī aizdomīgu čaboņu. Gribēju jau iet laukā, taču durvis negaidīti atvērās, un tanīs atmuguriski sāka līst iekšā briežādas kažokā tērpies cilvēks. Viņš ar varu ievilka istabā bailēs drebošu suni.

— Muļķe, nenāk. Domā, ka es tai gribu sliktu darīt… — viņš sacīja, pievērdams durvis.

Svešinieks paskatījās manī melnām, vērīgām acīm. Pēc tam nometa uz grīdas siksnas galu, ar kuru suni bija ievilcis istabā, atpogāja augšējās kažokpogas, iegāja kaktā un neizģērbies apsēdās uz grīdas, uz kažoka stūriem.

—   Sēdieties uz krēsla, — es piedāvāju, cenzdamies slēpt savu neizpratni.

—   Tā ierastāk. Sirmgavji saka: pie laba cilvēka arī blakus čumai silti, bet pie slikta pat pie ugunskura nesasildīsies… Mēs no Omahtas, kas pie Učuras upes. Vai zini? Braucu uz Ļeņingradu mācīties. Pusceļā mans suns Nurka mani panāca. Vajadzētu atgriezties, aizvest viņu mājās, bet biju aizgājis tālu no apmetnes. Ģimenei bez viņas neiztikt. Ar ko sieva medīs, sagādās gāju un zvērādas? Gribēju pa ce|am atstāt suni pie tēvoča, kas dzīvo Gonamā, pēc tam viņa pati aizbēgtu uz Omahtu. •Aizgāju uz ziemas apmetni, bet zvejnieks jau ceļo pie senčiem. Tā arī atvedu suni šeit uz Nagornijas ciematu un domāju: kur viņu likt? Mašīnā neļauj sev līdzi ņemt, un kāpēc gan viņai Ļeņingrada, tur viņa pazudīs bez taigas, bez zvēriem. Gribēju aizdzīt, neiet projām, pametīšu ciematā — sirds sāpēs. Cilvēki pļāpā, it kā tev ir labi suņi, paņem Nurku ari, esi cilvēks, par viņu ar labu atcerēsies Timančiku no Omahtas. Naudu nevajag, tikai apsolies, k,a nedarīsi viņai pāri!

Timančiks runāja lēnām, it kā jau agrāk pārdomājis katru vārdu. Bet pats nenolaida no manis vērīgo skatienu, aplūkodams no galvas līdz kājām, gluži kā baidīdamies pievilties. Pēc izskata viņam nebija vairāk par divdesmit pieciem gadiem.

Pēc tam viņš izvilka no azotes paštaisītu pīpi ar garu čubuku, sameklēja kabatā šķipsniņu tabakas, ar drebošiem pirkstiem aizdedzināja sērkociņu.

Nurka, piespiedusies pie sienas, naidīgi skatījās manī. Tā bija smailausaina, ruda, labi noaugusi kuce ar pūkainu lapsas asti un baltu krūtežu. Rumpis viņai garš, apaļš, kājas tiefas. Es tūlīt sapratu, ka viņa ir tīrasinīga evenku laika un, protams, nopriecājos.

—   Labi, es pirkšu Nurku. Cik tu gribi par viņu?

—   Ko tu, pasarg dievs! — Timančiks uztraucās. — Tikai slikti ļauži pārdod savu laimi. Teicu tev, ņem bez naudas, paēdinās tevi, taču, kamēr es dzīvs, Nurku neuzskati par savu. Atgriezīšos no mācībām, sameklēšu tevi, paņemšu atpakaļ.

—   Esmu ar mieru. Tad atdosi man arī naudu.

—  Tātad par velti negribi? — viņš dusmīgi sacīja un apņēmīgi piecēlās.

Suns ari pielēca kājās.

Timančiks pagrūda ar plecu durvis, pārkāpa pāri slieksnim, taču pēkšņi saka šaubīties, apstājās un ar muguru piespiedās pie palodas. Taču viņam vairs nebija laika pārdomām.

Atgriezās, pievilka Nurku pie gultas, piesēja pie kājas.

Es sameklēju kabatā piecdesmit rub|us, pastiepu tos Timan- čikam. Viņš apņēmīgi atgrūda manu roku un stingri noteica:

— Tikai neaizmirsti, ka viņa nav tava. — Un piebilda, griezdamies pie suņa: — Muļķīte, es atnākšu tev paka)!… — Viņš gribēja vēl ko sacīt, taču sastomījās, vārdi iestrēga kaklā, un viņš tikai nočirkstināja zobus.

Nurka it kā pēkšņi saprata, ka saimnieks uz visiem laikiem aiziet projām, metās pie viņa, nokrita un iegaudojās mežonīgā balsī.

Bet Timančiks, neatskatīdamies un neatvadījies no manis, taustīdamies atrada durvis, izgāja lievenī. Pastāvēja. Izberzēja acis ar sažņaudzītu cepuri un lēni lēni nokāpa pa kāpieniem.

Skaļi noklaudzēja vārtiņi.

Es iemetos virtuvē, paķēru produktus, kādi atgadījās pa rokai, gribēju iedot Timančikam uz ceļa, taču viņš skrēja jau tālu pa ielu, skrēja tik trauksmaini, it kā viņam pakaļ dzītos nelaime.

Istabā plosījās Nurka. Cenzdamās atrauties no gultas, viņa izstieptajā siksnā grozījās kā vilciņš, sitās pret zemi, mētājās kā traka. Kad mēģināju apmīļot, suns draudoši ņirdza zobus.

Es novietoju viņu pagalmā. Daudz dienu suns neko neēda, izvairījās un pastāvīgi trauksmaini klausījās ielas troksnī. Vai aizies garām gājējs, vai atskanēs cilvēku runa, Nurka sāka ausīties, gaidīdama, vai neatvērsies vārtiņi un neparādīsies viņas saimnieks.

Viņa bija izaugusi taigā, evenku apmetnē. Un pēkšņi viss ierastais zudis! Tagad līdz viņas ausīm vairs neatlido vilinošais taigas troksnis ar pazīstamajām zvēru, putnu, zāļu smaržām. Un arī cilvēki citādi, neož pēc ugunskura dūmiem, un runa pavisam nepazīstama. Un, lūk, Nurka gaida Timančiku, tā arī nesaprotot, kāpēc viņš to atstājis un tik ilgi nenāk viņai pakaļ.

Kad gaidīt pietrūka spēka, viņa augstu pacēla galvu un, pavērsusi skatienu uz debesīm, žēli gaudoja.

Gāja dienas, nedēļas … Nurka pamazām pierada pie jaunās apkārtnes, ieskatījās cilvēkos, taču neuzticējās viņu glāstiem. Bet laiks darīja savu …

Beidzot mēs viņu pārcēlām uz šķūni, kur uzturējās visi ekspedīcijas suņi. Tos uzraudzīja vectēvs Tihons, ļoti labs cilvēks, kas ekspedīcijai izaudzinājis ne vjenu vien paaudzi medību laiku. Nokļuvusi suņu sabiedrībā, Nurka tūlīt parādīja savu raksturu. Tas izrādījās tik valdonīgs, ka viņa drīz vien sev pakļāva visus suņus. Nevarēja bez smiekliem skatīties, kā šī rudā, pēc izskata bailīgā kuce plucināja milzīgo suni Angaru, ieķērusies viņā ar zobiem. Viņš pēc brāziena aizgāja uz savu būdu, liekulīgi gaudoja aiz sāpēm un pieglaimīgi raudzījās Nurkā.

Brīžiem viņu pārņēma skumjas. Viņa nebija ieradusi dzīvot pie saites. Visu dienu neizlīda no savas būdas, neko neēda, un zaļajās acīs parādījās ļauna nepadevība.

Martā Nurkai atskrēja pieci kucēni, rudi ar tādām pašām baltām krūtežām kā viņai.

Suns kļuva viegli sakaitināms, ļoti pikts, nežēlīgs pret saviem ciltsbrāļiem. Šķūnī, kur viņa ar saviem pēcnācējiem atradās, valdīja pilnīgs klusums. Visi bija pierimuši. Aizmirsa ķildas, centās apiet kucēnu būdu ar lielu līkumu. Un pat auzu putru ēda it kā «čukstus».

Sais dienās arī vectēvs Tihons it kā aizguva savu audzēkņu noskaņojumu. Gāja pie viņiem uz pirkstgaliem, sarunājās ar suņiem žestu valodā un centās ilgi neuzturēties šķūnī.

Dienu pēc tam, kad pasaulē parādījās Nurkas pēcnācēji, ap- bērnojās Cirva — jauna, laipnīga un labsirdīga laika. Viņai atskrēja tikai viens kucēns, raibs un līdz kroplumam lielgal- vains. Bet, ak kungs, cik dziļas mātes jūtas bija viņu pārņēmušas. Liekas, ka visi suņi viņu apskauda.

Taču laime bija īsa. Otrā dienā, manā kabinetā iedrāzās vectēvs Tihons.

—   Nelaime notikusi! — viņš izgrūda, aizelsies no ātrā skrējiena. — Cirvai pazudis kucēns!

—   Kam viņš būtu bijis vajadzīgs? Atradīsies, — es mierināju večuku.

Viņš mīlēja Cirvu.

—   Citādi nebūs, Nurka apēdusi!

—   Kāpēc gan viņa tā darītu.

—  Aiz ļaunuma. Kur gan citur viņš varēja palikt. — Večukam pat asaras bija acīs.

Un pēkšņi sadzirdējām troksni, kautiņu, kaukšanu … Mēs izjozām no telpas, metāmjes uz šķūni.

Izrādījās, Čirva, atgriezusies no pastaigas un neatradusi būdā savu bērnu, kaut kādi nojauta, ka tas ir Nurkas darbs. Aizmirsusi bailes, viņa ar visu mātes pašaizliedzību uzbruka savai pretiniecei. Cik daudz zvēriska niknuma bija šai mežonīgajā suņu kautiņā. Taču Nurkas pusē bija visas priekšrocības: spēks, veiklība, cietsirdība. Ja vectēvs Tihons neuzšļāktu kauslēm spaini auksta ūdens, viņa būtu nogalējuši Cirvu.

Cirva pirmoreiz bija kļuvusi māte, tāpēc kucēna pazušana viņai patiešām bija smagas bēdas. Viņa vēl vairākas dienas meklēja to pa visiem šķūņa kaktiem svešās būdās. Katrs troksnītis lika viņai ausīties. Pēc kāda laika Cirva, šķiet, bija samierinājusies ar zaudējumu, taču viņas uzvedībā parādījās kaut kas neizskaidrojams.

Cirva vairs nepieglaudās, novājēja, aizvien bija par kaut ko norūpējusies, likās nevīžīga un atgādināja klaidonīgu suni, kas aizņemts, meklējot barību. Aizvien biežāk ieskrēja ekspedīcijas ēdnīcā, ubagoja, izdevīgā brīdī pat zaga, ko nekad agrāk nebija darījusi.

Vectēvs Tihons, kas viņu novēroja, pamanīja, ka, tiklīdz Nurkas alā atskan kucēnu pīkstieni, Cirva uzlec kā no pātagas sitiena un ilgi klausās. Viņas skumjajās acīs atspīdēja nemiers, it kā katrā pīkstienā dzirdētu pazudušā kucēna saucienu.

Toties Nurka, kaut arī baroja piecus ēdelīgus kucēnus, k|uva tuklāka. Viņa izskatījās gluda, tīra. Taču pie būdas joprojām nevienu nelaida klāt, it kā kaut ko slēptu no svešām acīm.

Reiz agri no rīta, sēžot pie darba, es saklausīju spēcīgu klauvējienu logā. Bungoja vectēvs Tihons.

Večuks bija stipri uztraucies, viņa grumbainajā, vienmēr skumjajā sejā rotājās neparasts prieks. Viņš ar roku rādīja uz šķūni un sauca mani turp.

Es izgāju, nesaprazdams, kas suņiem būtu varējis notikt.

Šķūnī mūs sagaidīja parastais klusums, ko iztraucēja uz klona izbaidītais zvirbu|u bars. Suņi, gaidīdami barību, slinki snauda savās vietās. Nurka bija nez kur aizskrējusi.

— Paskaties taču šeit, — vectēvs Tihons sacīja, parādīdams uz Nurkas būdu.

Es neticēju savām acīm. Būdā Cirva baroja Nurkas kucēnus. Viņa gulēja uz labajiem sāniem, bet pie pupiem mudžēja dzīvi, rudi kamolīši, saldi šmaukstinādami mazajām mutītēm. Cirvas galva atradās pie pašas ieejas, ausis bija saspringtas gaidās, bet acis — pilnas svētlaimes.

Mēs vēl nepaspējām viņai pieiet klāt, kad šī, acīm redzot, ar saviem smalkajiem jutekļiem uztvērusi Nurkas tuvošanos, acumirkli izrāvās no būdas, iešmauca savā mītnē. Taču izlēkdama Cirva iznesa uz būdas malu divus kucēnus.

Viens no kucēniem bija raibs, lielgalvains …

Nurka, ieskrējusi šķūni, ienira būdā un aizsedza ieeju ar savu nedraudzīgo purnu.

Vectēvs Tihons stāvēja iepriecināts, viss notikušais viņu tā bija aizkustinājis, ka viņš nezināja pat, ko sacīt.

Tad lūk, kāpēc Cirva stipri novājēja, aizvien bija tik norūpējusies un ubagoja! Kā nu nē, zīdīt sešus kucēnus, nesaņemot kā Nurka «barojošas mātes» papildporciju!

Mums neizdevās atrisināt arī otru noslēpumu, kas mūs pārsteidza ne mazāk kā raibā kucēna pazušana: kādas jūtas pamudinājušās Nurku nozagt Cirvai tās vienīgo kucēnu? Varbūt viņa nojauta, ka šim lielgalvainajam kucēnam piemīt īsts medību lai- kas talants, un necerēja, ka jaunā, nepieredzējusī māte viņā attīstīs šīs spējas, tāpēc paņēma kucēnu savā aizbildniecībā. Bet varbūt Nurkai nepietika savu kucēnu, lai remdinātu mātes jūtas un viņa ar stiprākā tiesībām piesavinājās svešu kucēnu. Dzīvnieku pasaulē vēl daudz ko mēs nespējām apjaust un izprast.

Pagāja gads. Lauka apakšvienības paņēma rudos, izaugušos Nurkas kucēnus. Taču, kaut arī tas likās dīvaini, Nurka joprojām greizsirdīgi uzraudzīja raibo suni — Zagru. Viņš auga apbrīnojami ātri, un viņa eksterjerā aizvien skaidrāk izpaudās Sibīrijas laikas pazīmes. Kļuva aizvien staltāks, taču, likās, arī aizvien muļķāks. Auga nelaipns, slinks. Mēs tūlīt būtu atbrīvojušies no šāda suņa — kāpēc taigā vajadzīgs sliņķis! — taču viņam atradās vēl viens aizstāvis — vectēvs Tihons. Vectēvs bija pārliecināts, ka Zagram vēl nav beidzies kucēna vecums, ka tas viss pāries un viņš noteikti veiks nez kādu varoņdarbu, un neparko negribēja no viņa šķirties.

Suņiem ekspedīcijā smagi jāstrādā. Bez šiem gudrajiem, izturīgajiem dzīvniekiem mūsu darbu pat iedomāties nevai*. Ar suņu pajūgiem mēs pārvadājam kravas, šķērsojam milzīgus tundras un taigas plašumus, bet grūtajos laikos, kad nometnei draud bada briesmas, suņi palīdz mums medīt — nogāzt aļņus, lāčus, savvaļas ziemeļbriežus.

Laiks gāja, bet Zagra nekādi nevarēja izkļūt no «kucēna vecuma». Mēs galu galā samierinājāmies ar viņa klātbūtni, ar viņa apbrīnojamo slinkumu. Bet, kad mēs gribējām palepoties ar saviem sugas suņiem, tad rādījām Zagru. Tas bija vienīgais iepriecinājums, ko viņš mums sagādāja par ilgo, pacietīgo izturēšanos.

Atceros, reiz rudenī mēs ar apkrautu briežu karavānu kūlāmies pa veco izdegu gar Itimkas upi. Mums līdz bija suņi Nurka

un Kači. Zagru mēs neskaitījām, kaut arī viņš mums nāca līdzi. Pievakarē pavadonis, kurš gāja priekšgalā, apstājās uzdūrās vietai, kur nesen bija barojušies platradži. Tas bija taisni laikā, jo mums sen jau trūka gaļas, pie tam viena licence bija palikusi neizmantota. Mēs atlaidām suņus, bet paši nogriezāmies uz upi un nolēmām tur pārnakšņot. Vēl nepaspējam izjūgt briežus, kad sadzirdējām Nurkas, bet pēc tam arī Kači rejas. Suņi turēja zvēru uz vietas.

Iekaisušo suņu rejas izklīda taigā kā skanīgs duets, te sa- plūzdams ar sauso zaru sprēgoņu, te uz atelpas brīdi apklus- dams, lai sāktos no jauna ar vēl lielāku spēku.

Es paķēru karabīni un metos uz rējienu pusi.

Pārskrēju pāri purvam, priekšā blīva egļu siena. Aiz tās — nikns, nepārtraukts, aizsmacis rējiens. Nurkas balsī dzirdama raudu pieskaņa — briedis tūlīt izrausies un aizies. Es izskrēju no jaunaudzes tā, lai vējš pūstu no brieža puses.

Vecs platradzis stāvēja sīkā apsājā, dziļi iegremdējis kājas staignajā zemē un zemu noliecis galvu ar varenajiem ragiem. Viņš atvairīja suņus. No atvērtās mutes kopā ar karsto elpu izlauzās draudošs vaids, acis dusmās pieplūda ar asinīm. Bet Nurka un Kači pārdroši metās virsū, uzbrukdami zvēram no priekšpuses.

Platradzis pēkšņi rāvās uz priekšu, samīdīja Kači, kas nepaspēja atlēkt, un gribēja ar ragiem aizķert Nurku. Bet suns paspēja izlocīties, atsprāga sānis, nokrita, bet tūlīt uzlēca un satrakots, nicinot briesmas, ar milzīgu lēcienu uzmetās zvēram mugurā.

Platradzis pacēlās pakaļkājās, ierēcās, nopurināja no muguras saniknoto suni un, plati mezdams kājas, iejoza purvā.

Par šaušanu vairs nedomāju nemaz. Es metos pie Kači, pacēlu viņu rokās. Brieža samītais suns mira.

Bet blakus nogāzē mierīgi gulēja Zagra, nepiegriezdams kautiņam vērību. Viņš norūpējies meklēja blusas savā pinkainajā kažokā. Sai brīdī es biju gatavs viņu nošaut un nesaprotu, kas mani atturēja to darīt. Ja viņš būtu suņiem palīdzējis, mēs nebūtu zaudējuši Kači, lielisku darba lopiņu.

Un tomēr Zagra palika pie mums. Mēs cietām viņa klātbūtni kā sodu par nez kādiem neizdarītiem grēkiem.

Kad Zagram palika divi gadi, suns it kā par spīti mums visiem kļuva velnišķi lielisks! Viņš vairs neauga. Viss viņa ķerme-, nis — ausis, kājas, rumpis — bija izveidojies apbrīnojami samērīgs. Vislielākais speciālists nevarētu viņa eksterjerā atrast pat mazāko trūkumu. Taču pajūgā viņš joprojām negāja un zvērus nemedīja.

Tā gada pavasarī mēs ar diviem suņu pajūgiem gājām uz Sektanta grēdas pāreju. Taigā bija šķīdonis. Virzījāmies uz priekšu tikai agri no rīta, kamēr turējās sērsna. Zagra, kā parasti, vilkās aiz karavānas.

Mēs jau bijām tuvu pie mērķa, kad ieraudzījām svaigas prāva lāča pēdas. Tas, acīm redzot, tikko kā bija izlīdis no alas un devās kaut kur uz saulainajām kalna nogāzēm. Palaidām •p-a pēdām Nurku un labāko lāču suni Turpanu. Sērsna vēl izturēja suņu smagumu, un viņiem bija viegli panākt zvēru. Mēs ar pavadoni slēpojām. Zagra bija kopā ar mums.

Suņi panāca lāci blakus gravā. Tas mēģināja glābties bēgšus. Taču tad Turpans piejoza no labās puses un, izlocījies lēcienā, parāva šo aiz «galifē». Lācis iekaucās un metās sunim virsū, taču Nurka tikai to gaidīja, pieskrēja viņam no kreisās puses un sāpīgi parāva ar zobiem aiz dibena. Lācis dzinās tai pakaļ. To izmantoja Turpans… Tā suņi te no kreisās, te labās puses līdz asinīm saķemmēja viņam «galifē». Lācis apstājās, sāka aizsargāties. Nurka un Turpans ātri izmainīja taktiku, uzbruka šim no priekšpuses.

Sādā stāvoklī mēs viņus arī atradām lēzenas gravas dibenā. Suņu rejas, klusināti zvēra vaidi palīdzēja mums neievērotiem piezagties tuvāk. Netālu no uzbrūkošajiem suņiem sniegā mierīgi gulēja Zagra. Tādu vienaldzību es vairs ilgāk nespēju paciest un cieši nolēmu atbrīvoties no šī slīmesta. Taču vispirms vajadzēja piebeigt lāci.

Noblīkšķēja sauss, īss šāviens. Zvērs nokrita, pielēca kājās, paskatījās uz mums neprātīgām acīm, rāvās lejup pa gravu un ar visu savu milzīgo ķermeni uzgāzās virsū Zagram, kas nebija paspējis atlēkt sānis… Lācis gulēja kā melns klucis, atmetis ļenganās ķepas un dziļi sniegā iegrūdis galvu ar lielo pieri. No lāča apakšas žēli vaidēdams izrāpās Zagra. Taču izrāpies nebēga projām. Viņš nikni uzbruka beigtajam lācim.

Ar viņu notika kaut kas neparasts: kaut kas bija licis viņam pārvarēt bezdarbīgumu, atmodinājis iedzimto medību Iaikas instinktu.

Zagra plucināja spalvu lāča sānos un kaklā, rūca, gandrīz aizrijās niknumā un, galīgi satrakojies, pēkšņi iekaucās, augstu pacēlis purnu …

Nākamajā dienā mēs nokļuvām bezvārda atradzes virsotnē un tur iekārtojām nometni. Suņu pajūgi atgriezās pēc lāča ga- ]as, taču Zagra viņiem līdzi negāja. \

Man vajadzēja uzkāpt kādā virsotnē, apskatīt apvārsni un noteikt kalnu grēdas augstāko punktu. Es nesteigdamies gāju pa ūdensšķirtni, ar slēpēm piemīdīdams čirkstošo sniegu. No atra- dzes redzamais līdzenums aizplūda dūmakainā miglā un tur bezgalībā zaudēja savus apveidus. Pari tai kalni augstu cēla savus kailos pakaušus. Tajos visur senu postažu pēdas: cirki, iebrukumi, vientuļi stabi un akmens šķautnes, gluži kā stīpas, apjoza grēdu no augšas līdz pašai pakājei.

Jau krēsloja. Iemiga'rieta apgaismotā, nogurusī zeme. Un pēkšņi kaut kur tālu tālu it kā iesita pa bungām. Es apstājos. Skaņas ātri sekoja cita citai.

Ko tas varētu nozīmēt? Vai tiešām rej Zagra?!… Nu, protams, viņš, kas gan cits!

Pagriezos uz skaņas pusi. Laižos lejup pa klinšaino krauju. No turienes atskan aizvien skaidrāki rējieni.

Zemāk sašķēlušās klinšu terases. Nokāpju no slēpēm, uzmanīgi eju pa iežu drupām. Rējieni skan aizvien skaļāk …

Uzmanīgi eju pa karnīzi gar akmens sienu, paraugos aiz izciļņa. Kaut kur tuvu zvērs. Zagra svaidās metrus piecdesmit zem klints, iekaisis, nikns. Purns pacelts uz augšu. Taču es nevaru redzēt, kas tas tāds varētu būt? Nokāpju zemāk. Mežonīgi dauzās sirds, mokos ziņkārē. Taču nu esmu pašā kraujas malā, nostiprinos, mazliet pabāžu galvu — un sastingstu: kādā blakus klints smailē stāv sniega auns — baltbārdainais stāvradzis, mēmo ziemeļu kalnu iemītnieks. Atspēries mazītiņā terasē, ne lielākā par plaukstu, ar visām četrām kājām un noliecis smago galvu, viņš vēroja Zagru. Mierīgs, pārliecināts, ka viņu nevar aizsniegt, stāvradzis izskatījās pēc akmens tēla.

Viens acumirklis — un auns, pamanījis cilvēku, lidojošā lēcienā pārmetās uz blakus terasi, bailīgi lēca pa kreisi, vēl un vēl un, kā par brīnumu noturējies kraujā, pazuda no acīm, atstājis tikai akmeņu dārdoņu.

Seit tad mēs ar Zagru samierinājāmies un atzinām viens otru.

Viņš man pieķērās aizvien vairāk un vairāk.

Viņš nebija līdzīgs nevienam no mūsu suņiem. Pie pajūga mums tā arī neizdevās viņu piedabūt — bija pārāk lepns. Ar suņiem nedraudzējās, medīt gāja viens pats, un nekad viņam pretinieks nebija spējis atstāt brūces, visi baidījās no šī pēc izskata drūmā suņa.

Zagras kaislība bija lāči. Kautiņā ar šo spēcīgo zvēru Zag- ras drosmi varētu apskaust pat Āfrikas savvaļas bifelis.

Grūti pateikt, kas viņā ieaudzināja šīs vērtīgās lāču suņa īpašības. No Cirvas viņš mantoja skaistumu un spēku, bet Nurka, acīm redzot, ieaudzināja viņā šo medību laikas kaislību. Daudz viņš bija ieguvis pats, medīdams zvērus vienatnē.

Spriediet paši.

Mēs pētījām Piekrastes kalnu grēdu Ohotskas jūras krastos. Apstākļi vasarā bija darbiem nelabvēlīgi, pētījumi aizkavējās, un ekspedīciju pārsteidza ziema. Izsīka pārtikas krājumi. Apdzīvotu vietu tuvumā nebija. Sniega vētras neļāva ierasties lidmašīnām. Par katru cenu vajadzēja noturēties vēl mēnešus pusotrus, lai nobeigtu darbu. Nolēmām medīt.

Mūsu pavadonis bija vietējais evenks, labs mednieks Iļko. Kopā ar viņu mēs devāmies meklēt zvēru. Tur bija zema, pārpurvota, vecām izdegām klāta apkārtne. Mums līdzi/ bija trīs medību laikas: Nurka, Buska un Zagra. Suņi skrēja klusēdami. Nekur nekādu pēdu. Pēkšņi tālu tālu pa kreisi no tumšās meža strēles kaut kas iedārdējās, it kā pērkons iespertu pa sausu, dobju koku. Pēc tam atskanēja it kā kliedziens. Ierējās Nurka, pēc tam Buska.

Krītošo koku dunoņa lika salīgoties izdegai. Troksnis aizvien skaļāk un skaidrāk tuvojās mums. Likās, milzīgs ziloņu bars skrēja, savā ceļā gāzdams un lauzdams kokus.

Mēs izkļuvām plocī, uzkāpām uz kritušas lapegles stumbra un ieraudzījām satriecošu skatu. Milzīgs, garš un melns platradzis lauzās cauri izdegai. Viņš aizjoza metrus trīssimt no mums. Mēs pat nedomājām šaut — tik ātri zvērs skrēja pa meža aizsprostojumu. Vareniem ragiem viņš dragāja sausos kokus, kas vēl nebija apgāzušies, ar krūtīm^- celmus, zarus, lauza kritalu, un krītošo koku spraksti atgādināja nekārtīgus lielgabala šāvienus. Mežonīgās bailes bija apstulbinājušas zvēru un bez žēlastības dzina viņu cauri izdegai.

—   Zvērs ir gājis uz sliktu vietu, — saraukdams uzacis, sacīja pavadonis Iļko. — Viņš jau saticies ar puniem un pazīst lodi, savādāk nejoztu kā traks.

—  Tu domā, uz viņu jau kādreiz šauts? — es vaicāju.

—  Jā, — viņš pārliecināts sacīja. — Varbūt bijis ievainots, taču aizgājis. Tagad baidās no suņiem, tāpēc ari bēg.

—   Ko darīsim?

Iļko izbrīnījies paskatījās manī.

—  Vai var pamest suņus, kad tie lenc zvēru?

Sai brīdī parādījās Zagra. Viņš nebija dzinies pakaļ zvēram kopā ar citiem suņiem, viņš nekad nestrādāja pat kopā ar Nurku, kurai bija ļoti pieķēries.

Līdz pat pusnaktij mēs gājām pa zvēra pēdām, pēc nospiedumiem sniegā iztēlodamies viņa cīņu ar suņiem. Platradzis izmisīgi atgaiņājās no vajātājiem un ieklīda taigas dziļumos aizvien tālāk un tālāk no mūsu apmetnes. Mēs nolēmām pārtraukt veltīgo pakaļdzīšanos, bet, tikko bijām iekūruši uguni, lai pārnakšņotu, parādījās Nurka un Buska. Suņi izskatījās šausmīgi: astes, ausis nokārušās, mutes atvērtas, mēles līdz zemei. Pieskrējuši pie mums, viņi nokrita sniegā, pilnīgi izmocīti. Zaudējuši cerības apstādināt platradzi, atgriezās paši pa savām pēdām.

Bet kur gan Zagra? Viņa nekur nav.

Saucām suni vienreiz, otrreiz. Tātad, kā parasti, viens pats aizskrējis dzīt briedi. Grūti ticēt, ka viņam izdosies panākt to, ko nepaveica Nurka un Buska. Nebija taču gadījuma, ka no viņa zvērs aizmuktu, pat ja vajāšana prasīja vairākas dien- ■ naktis.

Iļko ar kājām attīrīja sniegu, norāva no galvas vāverādas cepuri, ar ausi pieplaka pie zemes, ilgi klausījās.

Es viņu vēroju un ar šausmām domāju: vai tiešām nāksies iet pie Zagras, šķirties no atpūtas, no ugunskura, no skuju gultas, vai atkal kājām jāmīda neskartais sniegs?

—   Rej, — Iļko sacīja pieceldamies.

Mēs atgriezāmies pie ugunskura. Klusēdami nolikām somas, uzkāpām uz slēpēm.

—   Nekas, atpūtīsimies pie nogalinātā zvēra. Ar pilnu vēderu nakts daudz līksmāka.

Es pasaucu suņus., Neviens nepiecēlās, pat ausis nepakustināja. Tā arī palika guļam, sasildījušies pie ugunskura.

Klusa mēnesnīcas nakts. Mežs laistās vienos dimantos. Zem kājām kraukstošs sniegs, un liekas, ka tu soļotu pa birstošu sudrabu.

Ilgi gājām pa zvēru pēdām. Pēc kilometriem trim suns bija panācis platradzi. Izmisīgi tam pretodamies, meža milzenis cīņas vietā bija izsvaidījis sniegu, siekstas, aplauzījis krūmus. Tūlīt varēja pamanīt Zagras darbu, viņa nesaudzīgumu.

Aiz ciņainā klāna pauguraino zemi klāj skraja taiga. Visi pauguri kraujas nogāzes otrā pusē laistās fosforiskā gaismā. Bet ieplakas klāja caurspīdīgi miglas mākonīši, kas, šķiet, izausti no gaismas un ēnas. Migla mēness staru pieskārienos it kā nodreb un atdzīvojas.

Mēs esam pamatīgi noguruši. Vieglās plecu somas tagad šķiet smagas. Soļi kļuvuši īsāki. Bet vējiņš te pēkšņi atnes rējienus, uzmundrina mūs, te aiznes tos garām. Un beidzot rējieni apklusuši, mēs tos vairs nedzirdam, tie vairs neatkārtojas.

—  Tfu, sātans, atkal aizskrēja! — Iļko nosaka, bezcerīgi atmetis ar roku uz apklusušo rējienu pusi.

Es paskatos pulkstenī — drīz ausma. Mēs klusām nogriežamies no pēdām, uzkāpjam kraujā nogāzē, kur melnē biezs skuju koku puduris, lai tur pārnakšņotu. Mēs bijām zaudējuši spēkus un vairs necerējām panākt briedi.

Pēkšņi Iļko pieķēra man pie rokas, parādīja lejup. Sniegā rēgojās aizdomīgs, melns plankums. Ieskatāmies — tur guļ briedis.

Stāvējām nekustīgi kā celmi. Taču dzīvnieka jutīgā dzirde uztvērusi mūsu klātbūtni. Viņš pacēla galvu, saslēja savas garās ausis, apskatījās, ilgi klausījās un nomierinājies atkal aizmiga.

Apkārt kļuva gaišāks. Kādu gabaliņu no brieža es sniegā ievēroju pelēku plankumu. Zagra!… «Vai tiešām nogalināts?» es nodomāju, tas lika man notrīcēt asās sāpēs.

Paskatos uz Iļku. Večuks pasmaida, iečukst ausī:

—   Abi guļ, nevajag šaut.

Un es redzēju, kā atmaiga viņa seja.

"Zagra guļ, satinies kamolā un iebāzis degunu pūkainā astē. Guļ arī izmocītais platradzis, izplētis garās kājas un nolicis sniegā piesardzīgo galvu. Pat ausma nespēj viņus atmodināt.

Neviens no mums nedomāja šaut. Roka-ar karabīni negribīgi noslīga. Iļko ar pirkstu parāda, ka jāatkāpjas, un sāk uzmanīgi, it kā viņam zem kājām būtu bezdibens, apgriezt slēpes, lai brauktu prom pats pa savām sliedēm. Es daru to pašu.

Mēs nedzirdami ejam projām. Manī nav palicis nedz rūgtuma, nedz nožēlas, ka medības beigušās tik neveiksmīgi. Esmu pat apmierināts, ka naturālistiem piemītošās izjūtas mūs abos ir pārspējušas zvērkāvēju kaislību.

Varbūt tieši tāpēc es arī visvairāk mīlu Zagru, ka viņš ir bezgala drošsirdīgs, tiekoties ar spēcīgu pretinieku, un līdz naivumam iecietīgs pret vājāku.

Nurkas vairs nav mūsu pulkā šai gājienā uz Jambuju. No Ļeņingradas, trīs gadus tur nomācījies, atgriezās Timančiks. Viņš devās uz savu tālo ciematu Omahtu, lai paņemtu ģimeni un pārceltos uz rajona centru, uz kurieni pēc mācībām viņu sūtīja darbā. Nagornijā jaunais evenks ienāca ekspedīcijas štāba. Mēs satikāmies pagalmā. Es uzreiz nepazinu Nurkas saimnieku. Apģērbies viņš bija kā pilsētnieks, pat kaklasaite apsieta. Evefi- kam neparastais matu sukājums vairs tā neuzsvēra vaigu kaulus. Kājās kurpes ar smailiem purniem. Tikai gaitā joprojām tāda pati — strauja un viegla.

—   Vai Nurka dzīva? — viņš uztraucies vaicāja.

Acīm redzot, šis jautājums viņu mocīja visus gadus, kamēr _viņš bija šķirts no iemī|otā suņa.

Bet es sasveicinoties sāpīgi sajutu, ka nevaru šķirties no suņa. Sāku meklēt iemeslus, lai atstātu to pie sevis. Es biju ar mieru maksāt jebkuru summu. Taču atcerējos, kā Timančiks ievilka suni manā istabā, piesēja to pie gultas kājas un, laizīdams uz lūpām krītošas asaras, noteica: «Kamēr esmu dzīvs, neuzskati viņu par savu.» Un man kļuva neveikli par saviem nodomiem. Es atbildēju, ka Nurka ir sveika un vesela.

—   Tad pasauc taču viņu ātrāk… — Viņš dega nepacietībā.

—   Tihon Petrovič, — es uzsaucu vectēvam, kas aiz šķūņa skaldīja malku, — atved šurp Nurku.

Viņš paskatījās uz mūsu pusi un lēnām pienāca tuvāk. Aizdomīgi paskatījās Timančikā.

—   Bet kāpēc tā ievajadzējusies? — viņš asi vaicāja, nojautis kaut ko nelāgu.

—   Es esmu viņas saimnieks, — Timančiks atbildēja.

—   Re, kāds atradies! Noilguma dēļ viņa sen vairs nav tava.

—   Tādas norunas nebija!

Es ieraudzīju, kā evenks iekaisa, draudoši paskatījās večukā, būdams gatavs aizstāvēt savas tiesības uz suni.

—   Tihon Petrovič, atved Nurku, — es atkārtoju.

—   Nu varbūt tikai parādīt, — vectēvs iespītējās, dodamies uz šķūni.

Brīdi mēs stāvējām klusu. Es redzēju, kā Timančiks nervozi košļāja lūpu, kā viņa vaigos piepampa izciļņi, un nevilšus nodomāju: bet ja Nurka patiešām viņu nepazīst?

Taču tad parādījās Tihons ar suni. Timančiks nevarēja nostāvēt, ātri ātri gāja pretī. Lūk, viņi blakus… Suns rūpīgi viņu apostīja, vienaldzīgi pamiņājās un, ieraudzījis mani, pievilka pavadu. Apbēdinātais Timančiks saķēra to aiz spalvainajiem vaigiem, ieskatījās acis un kaut ko evenkiski sacīja, atkārtoja skaļāk un skaļāk, pēc tam spēcīgi atsvieda suni, pagriezās un steidzīgi aizgāja neatvadījies un neatskatījies, tāpat kā toreiz, kad pirmoreiz atveda pie manis Nurku.

i Taču Tihons viņam bija parādījis nevis Nurku, bet tās meitu, kas bija līdzīga mātei kā ūdens lāse lāsei. I — Kāpēc tu to darīji? — es kliedzu.

—   Viņa ir gluži kā māte, neatšķirsi, lai to arī ņem, bet Nurku es neatdošu! — viņš spītīgi atbildēja, slēpdams savas acis.

Es ieskrēju šķūnī, atsēju īsto Nurku. Viņa pa paradumam izjoza pagalmā, taču, uzdūrusies Timančika pēdām, pēkšņi sastinga. Izplestām nāsīm ievilka gaisu, iegrūda degunu pēdās un, neko vairs neievērodama, auļoja uz priekšu, pārlēca pāri vārtiņiem …

Mēs ar vectēvu izskrējām uz ielas. Timančiks gulēja uz putekļainās zemes, kur suns bija viņu notriecis. Bet Nurka mīlinādamās pieglaudās viņam, laizīja seju, maigi smilkstēja. Timančiks brīdi nekustējās un nepretojās. Pēc tam pacēla viņas purnu, ieskatījās plati atvērtajās acīs, apkampa, un tā abi kādu laiku gulēja uz sausās zemes, un abi bija bezgala laimīgi.

Nākamajā dienā agri no rīta Timančiks ar Nurku posās tālā ceļā. Mēs izgājām viņu pavadīt. Nekas vairs nespēja šķirt evenku un suni. Nomierinājās ari vectēvs Tihons. Ar plecu piespiedies pie žoga, viņš nervozi košļāja bārdas galu un, neatraudams acis, raudzījās uz tālē izgaistošajiem siluetiem.

—   Labi, lai vēl padzīvo ar šo, — viņš sacīja, izberzdams miklās acis.

7. LĀČA GARS APMETNĒ

Atveru aizkara malu, izliecies kāri elpoju. Rīta dzestrums atsvaidzina seju. Izlienu ārā. Jau diena. Spilgtā saules gaisma žilbina acis. Bērni jau kājās. Gani gatavojas ce|am. Uz ugunskura lielā katlā vārās brokastis — nesadalīta lāča galva un divas ķepas, to vakar atnesa Kararbahs. Pāvels un Dolbači iesaiņo savas gultas drānas, sakrauj kopā citas mantas.

—    Kas, Pāvel, jauns? — es vaicāju. — Vai sazinājies ar štābu?

—   No staba labas ziņas. Rīt Jeļizars Bikovs iziet no Korot- kovas uz Jambuju. Sen sen neesam tikušies. Sādā reizē nebūtu arī grēks… — Viņš izteiksmīgi uzsit knipi pa kaklu.

—   Bet vai tev ir?

Pāvels neatbild, taču pēc viltīgā smīna es nojaušu, ka viņam noteikti noslēpts spirts.

Sarunādamies ar Pāvelu, es ievēroju, ka sānis tieši zemē, aptupusies uz kājām, kuras sedz plati katūna brunči, sēž Inga,

baro meitu. Viņas jaunajā sejā laistās sārtums, viņa ir apmierināta, mierīga un bezgala izjūt mātes laimi.

Daba sagaida jaundzimušo ar krāšņu rītu! Cik daudz mirdzuma, cik burvīguma ir lapkriša ugunskuros, pauguru rudens purpurā, strauta skanīgā čalā! Un šīs violetās rīta ēnas, caurspīdīgais, dūmakainais plīvurs, caur kuru apkārtne šķiet svinīga un neparasta.

Ap Ingu sapulcējušies visi apmetnes bērni. Viņi nevar slēpt pārsteigumu. Notupušies ziņkārīgi vēro jaundzimušo, kamēr viņa, pieplakusi mātes krūtij, aizgūdamās zīž pienu un šķauda. Visi bērni ir sajūsmināti.

Ar sāpošu sirdi atceros Annušku. Steidzos viņu apciemot.

Pie slimnieces gultas sēž Sulakikana un, ar kreiso roku pieturēdama meitiņas galvu, dod viņai dzert brieža pienu. Viņa mani nepamana. Annuška elpo smagi, viņas miklās lūpas kustas, un tikai acis grumbainajā, slimības mocītajā sejā sākušas spīdēt dzīvāk. Tas iepriecina, taču nebūt vēl nedod cerības.

Pie viņas kājām sēž Bitiks. Puisēns nekustīgām acīm skatās māsiņā, kaut ko viņai čukst, ar pirkstiem rāda nez kāda figūru.

Ieraudzījis mani, viņš pielec kājās un atmuguriski pazūd no čumas.

Iekārtojos viņa vietā, paņemu slimnieces nekustīgo rociņu, taustu pulsu. Annuškas melnās acis tver manu skatienu. Un es viņās redzu dzīvību. Nudien, dzīvību! Liekas, man vēl nekad nav bijis lielāka prieka par to, kuru man dāvināja šis bērna acu saprātīgais, dzīvais skatiens! Vai tiešām glābta?!

Kārtējo injekciju Annuškai tagad izdara pati Sulakikana manā uzraudzībā. Sievietes rokas veiklākas par manējām. Es atdevu viņai visu penicilīnu, šļirci un pārējos medikamentus.

Pie izejas mani gaidīja Bitiks. Viņš turēja rokā loku, to pašu, kuru piedāvāja apmainīt pret karabīni. Viņš to apņēmīgi pasniedza man.

Mūs ielenca bērni. Es apjuku, jo lāgā nesapratu, ko puisēns vēlas.

Pienāca Langara. Viņai ar Bitiku īsa saruna Pēc tam viņa man teica:

—   Bitiks tev atdod loku.

—   Paldies! Taču es diemžēl nevaru viņam dot vietā karabīni. Es vakar jau Bitikam paskaidroju. Varbūt viņš grib dabūt kaut ko citu! Lai pasaka.

—  Viņš negrib mainīt, — Langara pārtrauc. — Viņš grib dāvināt par Annušku. Vai saprati?

—   Pasaki viņam, ka par to nav jāpateicas. Cilvēkiem jāpalīdz cits citam, it neko neprasot pretī. Pēc jūsu likumiem taču ir tāpat?!

Langara pārtulko manus vārdus bērnu pulkam. Bitiks piekrītoši māj ar galvu. Taču, tiklīdz Langara apklust, viņš pienāk man klāt un vēl neatlaidīgāk spiež rokā loku. Tagad neatsakos. Saviļņots pievelku puisēnu sev klāt, noņemu no rokas savu pārgājiena pulksteni, uzlieku viņam. Bitiks vispirms raujas prom, taču pēc tam apstājas, sajūsmināts skatās dāvanā. Un beidzot kopā ar visiem bērniem skrien pie egles. Tur, saspiedušies barā, bērni ilgi «buras» ap pulksteni.

Apmetnē no paša rīta komandē Langara. Viņu var visur redzēt. Viņas valdonīgā balss dzirdama te pie ugunskura, te čumā vai atskan pie strauta. Jābrīnās, kur gan šai večiņai tāds spars.

Sākas brokastis. Langara nez kāpēc sievietes un bērnus nosēdina atsevišķi. Viņu ēdiens — žāvēta gaļa, eļļa, karsti rausīši un tēja.

Bet vīrieši apmetušies pie ugunskura, un viņiem Langara izvelk no katla lāča galvu un ķepas un krauj uz platas tāss sloksnes, blakus noliek katlu ar buljonu. Tas pat nav buljons, bet gandrīz vai tīri lāča tauki. Par visiem viena karote.

Es neizturu un pieeju pie Langaras.

—   Saki — kāpēc sievietes un bērni šodien ēd atsevišķi?

—   Tāpēc, ka tūlīt mēs atbaidīsim nogalinātā lāča garu. To dara vīrieši, kaut gan drīkst arī sievietes, kas pašas lāci medījušas.

—   Nesaprotu — par kādu lāci un par kādu lāča garu tu runā?

—   Par to, ko nogalējis Kararbahs … Vai gan nezini, ka mūsu paražas prasa cienīt lāča garu, viņš nedrīkst nojaust, kas viņu nogalinājis. Citādi visu laiku mūs maldinās, gan cilvēkus, gan ganāmpulku nesūtīs tur, kur vajag. Bet naktīs baidīs briežus, nevienam nedos miera …

—   Tu ari tam tici? — es vaicāju.

—   Es neticu, — Langara čukstot atbildēja. — Tie arī netic. — Viņa pamāj ar galvu uz sieviešu un bērnu pusi. —Taču tā grib Kararbahs. Viņš vecu ļaužu, aizvien dzīvo taigā, saprot tikai to, citu neko nav redzējis un nezina. Mums nevajag viņu lamāt vai atrunāt. Lai aiznes kapā senču paražas. Arī tev saku, kad sāksi ēst, dari visu, ko darīsim mēs, citādi apvainosi Kararbahu.

Mani aizkustināja Langaras godbijīgā izturēšanās pret kurlo» večuku, un es k|uvu par paklausīgu dalībnieku senajā ceremonijā, lai atbaidītu lāča garu no klejotāju mītnēm.

Apsēžamies cieši kopā ap lāča galvu. Es cenšos atcerēties visu līdz pēdējam sīkumam, kas šeit notiek, — šī māņticīgā ceremonija, tāpat kā daudzas citas, pazūd nebūtībā pat šeit, tālajos mežos. Taču tās ir jāzina, lai labāk izprastu šīs tautas dzīvi.

Meža klejotāji nevarēja saprast daudzas dabas parādības, nebija spējīgi tās grozīt un tāpēc, gluži dabiski, tās piedēvēja garu varenumam, kuri spējīgi aizdzīt zvēru, padarīt zemi zaļu un savairot zvērus, putnus, sadalīt starp cilvēkiem labumu un ļaunumu, valdīt pār dzīvību un nāvi. Māņticība vispār pavadīja cilvēku no šūpuļa, un mēs tagad nedrīkstam to izsmiet. Tā ir cilvēces pagātne, tikai vienas tautas atvadījušās no tās ātrāk, citas — vēlāk.

Kad Kararbahs zaudēja dzirdi, bet tas notika sen, viņam grūti nācās uztvert ārpasauli. Daudz kas viņam nebija pieejams, un viņš visu mūžu palika tai attīstības pakāpē, kādā viņu pārsteidza kurlums, ir pārliecināts, ka visas zemes lietas kārto gari, tāpēc centās viņus nesadusmot.

Mielastu sāk Langara. Viņa iesmeļ no katla pilnu karoti tauku, pieliek pie mutes. Pārējie klusē kā kapā.

—   Ku! — kliedz večiņa, pagriezusies uz meža pusi un rij taukus.

«Ku-u-u!» atbalss iznēsā pa taigu.

Pēc tam Langara ilgi runā krieviski, acīm redzot, lai izrādītu mums cieņu.

—   Lāci, — viņa gandrīz vai milīgi griežas pie neredzamā sarunu biedra, — vai tu domā, ka mēs tevi nogalinājām? Nēr taču, mums pat prātā nenāca! Kā nu to var! Gaļas mums pilnas somas, pats paskaties. Tevi nogalināja citi ļauži. Mēs viņus nepazīstam, sveši. Šāvējam cita taka, viņš ir klibs, dzenies pakaļ. Nu — nu, ātrāk dzenies pakaļ, viņš tur aizgāja. — Večiņa pamāj ar roku uz savām vakarējām pēdām. Pēc tam sniedz karoti dēlam Maigu, kas sēž pa kreisi no viņas, izvelk nazi, veikli atgriež vaigu no lāča galvas, ilgi to košļā.

Maigu arī iesmeļ karotē taukus, izslienas, lai Kararbahs redzētu, kliedz:

—   Ku!

Viņš izdzer taukus un sak kaut ko ātri runāt evenkiski, sparīgi žestikulēdams. Acīm redzot, viņš arī pierunā lāci iet projām no nometnes, steidzina to.

Maigu pasniedz karoti Dolbači, bet pats paņem no Langaras lāča galvu, izvēlas gardāku kumosu.

Visi saspringti gaida, kad pienāks mana kārta.

Beidzot karote manās rokās. Es cenšos ganus pilnīgi atdarināt. Iesmeļu no katla un kliedzu:

—   Ku! Kul…

Cenšos norīt siltos, nesālītos taukus. Cenšos pielāgoties gan •šā, gan tā. Ar lielām pūlēm man izdodas norīt vienu malku. Pieklājības pēc, tāpat kā visi, garšīgi aplaizos. Taču pats jūtu, ka "tūlīt, tūlīt tauki nāks atpakaļ. Pēc tam, griezdamies pie lāča gara, pikti saku:

—   Kāda velna pēc tu, pekaini, šeit mīņājies! Vācies prom no šejienes, ej, dzenies pakaļ klibajam, kas tevi nogalējis.

—   Tu runā pareizi — kā īsts evenks, — Langara mani uz- rteic, paņem no manis karoti un sniedz večukam.

Bet polbači jau dod man lāča galvu un ķepu. Es sameklēju nazi, atgriežu gabalu gaļas, sāku košļāt.

Kararbahs atliec sakumpušo muguru. Viņa seja ir saspringta, nopietna. Večuks, tāpat kā visi, pasmeļ taukus no katla. Ar drebošu roku pieliek tos pie mutes, norij.

— Ku! — dobji izlaužas no viņa kakla. Pēc tam večuks kaut :ko murmina un pamāj ar roku uz meža pusi.

Laikam Kararbahs vienīgais pilnīgi nopietni izturas pret šo -seno ceremoniju.

—   Vai tev pateikt, ko viņš sacīja? — Langara vaicā.

—   Nu, protams.

—   Kararbahs saka: «Nevis cilvēki tevi, lāci, ēd, tu nedomā 1ā, pievilsies. Tevi knābj klijas un kraukļi. Tavu galvu un ķepas nogrieza klibais. Kamēr viņš tuvu, dzenies pakaļ, pēc tam tālu aizies, bez ķepām nepanāksi. Ej, ej, neskaties atpakaļ …»

Cilvēka dzīve taigā aizvien bijusi visādu briesmu pilna. Kopš tiem laikiem, kad mežā parādījās cilvēki, viņi pastāvīgi un neatlaidīgi cīnījās ar lāci. Ļoti bieži viņus vajāja neveiksmes. Un droši vien arī pašreiz lācis ir visbīstamākais mednieka ienaidnieks. Bet ar ko agrāk evenks varēja uzveikt mežonīgā .zvēra spēku? Ar lapegļu bultām, cilpām, lamatām vai lingu. Un mednieks nereti gāja bojā šai nevienādajā cīņā. Mūžsenas bailes no zvēra arī radījušas šo neparasto lāča gara pielūgšanas ceremoniju, it sevišķi sirmgalvjiem.

Lāča gara atbaidīšana beigusies. Beigušās ari mūsu savdabīgās, ne sevišķi sātīgās brokastis. Gani ilgi dzer tēju, un apmetne sak kustēties.

Kamēr tvarsta briežus, večuks rūpīgi salasa visus kaulus, pat pašus sīkākos — mielasta paliekas. Sabāž tos vecā turziņā, pārsien ar siksnu, aiznes tālāk no uguns un noliek resna bērza žāklē.

—   Ko tu tā skaties? Vai gan nezini, ka pēc senču likumiem nedrīkst lāča kaulus pamest zemē, — Langara paskaidro. —Lācis nodomās, ka mēs tos esam paņēmuši līdz, uzsūtīs neveiksmi, bet tagad tūlīt ieraudzīs kokā.

Kararbahs nocērt ne pārāk resnu lapegli metrus pusotrus no zemes, palikušo stumbru aptēš no četrām pusēm, uzliek uz tā lāča galvaskausu ar acu dobumiem uz austrumu pusi un piesējis izgrezno to ar zvilnāja zariem — lāča gars nedrīkst tālu aiziet no savas galvas, bet tās ir ļoti svarīgi, kad ganāmpulks atrodas ceļā.

Brieži apkrauti mantām, visi sagatavojušies doties ceļā. Un- tikai Inga ar bērnu rokās apjukusi stāv pie dziestošā ugunskura. Viņai vēl nav pieredzes, kā sagatavot jaundzimušo ceļam, viņa gaida, lai kāda sieviete viņai palīdzētu.

Es pieeju pie Ingas, paceļu sedziņas malu: meitene neguļ. Skatās caur šaurajām acu spraudziņām. Sejiņa melnīgsnēja, apaļa.

—   Ko skaties, ļuči? Vai patīk?! — māte vaicā dūdojošā, mazliet aizsmakušā balsī.

—   Ja man būtu dēls, ņemtu par vedeklu.

—   Bet varbūt viņa negribēs? — laimīgā Inga atbild man tādā pašā tonī.

—  Tas var gadīties. Kādu vārdu jūs viņai devāt?

—   Dora.

—   Ko tas nozīmē krieviski?

—   Piedzima, kad bija tāls ciemiņš.

—   Labs vārds. Tagad es sevi uzskatīšu par viņas krusttēvu. Vai piekriti?

—  Labi! — un Inga priecīgi pamāja ar galvu, diez vai saprazdama mana priekšlikuma jēgu.

Kararbahs atnesa no jaunaudzes satrupējušu, pavisam sausu celmu un klēpi svaigu, smaržīgu egļu zaru. Celmu viņš nometa zemē un kaut ko uzsauca Langarai, bet pats piesēdās pie maziņa ceļojuma šūpuļa, kas bija izgatavots no plānām krijiņām un izauklējis ne vienu vien bērnu. Viņš saplūkāja atnestos zariņus sīkās plūksnās un rūpīgi izklāja ar tiem šūpuļa dibenu.

«Vai jaunpiedzimušās pirmais ceļš nebūs pārāk smags?» es nodomāju, vērodams večuka darbu.

Langara notupās zemē blakus šūpulim un ar prasmīgu sitienu pa celi sadrupināja Kararbaha atnesto, satrupējušo celmu pavisam smalki, saberzēja mīkstos gabaliņus pulverī, caur pirkstiem tos izvētīja brunču stērbelē. Pēc tam paņēma no Ingas zīdaini, kas bija apklusis, it kā kaut ko gaidīdams, attina to un maigi noliecās pāri melnīgsnējam dzīvam kamolītim. Viņa viegli iepliķēja meiteni ar raupjo delnu un iesmējās, kad tā, paraustījusi kājiņu, iespēra večiņai pa seju. Langara sajūsmā piedraudēja viņai ar pirkstu un noskūpstīja sīciņās, sārtās Doras "pēdas, kuras vēl nepazina taku.

Izklājusi zemē mīkstu, labi izstrādātu mošus brieža ādu ar •spalvu uz augšu, viņa, Ingai piepalīdzot, uzģērba meitenei zilu flaneļa krekliņu, aubīti, apkaisīja ar trupējuma putekļiem bērna paduses un cirksnīšus, nolika viņu uz ādas. Un meitene iekliedzās, it kā pretodamās, ka viņu ietin ādā. Inga satraucās. Taču Langara, nepiegriezdama vērības kliedzienam, ātri ietina mazmeitu vienā, pēc tam otrā ādā, pārsēja ar siksnu un ielika šūpulī.

Pēc tam Inga pati visu pabeidza, lai bērns labi pārciestu šo ceļu, tūlīt pat pierastu pie taigas, pie klejotāju dzīves grūtībām. Viņa atvilka no zīdaiņa sejas ādas maliņu — lai elpo svaigo, sveķaino gaisu, iesūc meža un purva smaržas un dzird brieža nagu knikšķus. Ilgi skatās brēcošajā meitā, varbūt vēlēdama laimes pirmajā ceļā pa taigu.

Man kļuva nelādzīgi no domas, ka mēs uz visiem laikiem •šķiramies no šiem brīnišķīgajiem cilvēkiem. Bijām sadraudzējušies ar viņiem pusotras diennakts ilgā kopējā ceļā. Mums ar viņiem vēl daudz atšķirīga jēdzienos un priekšstatos par dzīvi. Liela atšķirība kultūras līmenī. Dažkārt pat grūti vienam ar otru izskaidroties, un tomēr mūs vienoja vienkāršas, cilvēcīgas jūtas — savstarpēja saprašanās, īsta biedriskuma jūtas. Viņi man bija tuvi arī tāpēc, ka esmu audzis starp vienkāršiem cilvēkiem un no bērnības pazīstu cilvēku bēdas.

Visi sapulcējāmies pie dziestošā ugunskura. Brieži, gaidīdami došanos ceļā, sablīvējās barā. Langara, piemiegusi acis, spēcīgi paņēma mani aiz rokas un runāja, neslēpdama uztraukumu:

— Tu labāk būtu gājis garām, tagad mums jādomā, vai jūs Jambujā palikuši dzīvi vai arī pazuduši bez pēdām! Paklausi veco Langaru, neej turp, kam tev mirušie, nāc mums līdz — nenožēlosi. Ar gaļu būs divas dienas jānoņemas, tā jāžāvē, jāsavāc tauki, ādas pamazām jāapstrādā, jātīra zarnas, iekšas. No nogalētā zvēra nedrīkst pamest nekā, kas derīgs ēšanai. Arī asinis kaltēsim. Tu esi ēdis asins sausiņus? Nē? Pamēģināsi. To saldumu mēle ilgi neaizmirst… Nu, vai nāksi mums līdzi?

—   Paldies, Langara, taču mēs iesim uz Jambuju, cita ceļa mums nav. Varētu jau arī jūs nākt uz turieni, jums taču visi ce|i ir brīvi. Kararbahs palīdzētu mums sameklēt pazudušos biedrus. Atdotu jums Zagru, par viņu vēl daudzkārt teiksiet paldies.

—   Zagra ir labs, ganiem šāds suns dikti dārgs, taču tu nesaproti, ko runā. Kam tev Jambujs? Kam saniknot garus, jau tā cilvēkiem nepietiek labuma, bēdas viņiem piesūkušās kā ērces-

—  Tātad atsakies no Zagras?

—  Jā.

—  Tad ardievu, Langara! Ilgi atceresimies mūsu tikšanos.. Lai jūsu taka vairs nepazīst bēdu un lai kādreiz satiekas ar mūsējo!

Mēs apkampjamies. No asarām sāļās lūpas karstākas nekā mātei.

Pieeju pie Kararbaha. Viņš, cenzdamies smaidīt, šķoba izkaltušās lūpas. Tikai tagad es ievēroju, cik viņš vājš un garš un cik vientulīgs savā mūžīgā klusumā. Večuka sejā rūpes. Viņu, tāpat kā visus, uztrauc mūsu liktenis.

Kararbahs pagriežas pret Langaru, kaut ko tai ilgi skaidro.. Večiņa uzmanīgi klausās, pēc tam skaidro.

—  Večuks saka: evenkiem nav likuma, lai ciemiņam Jautu doties vienam, ja draud briesmas. Vajadzētu jūs pavadīt. Būtu kāda cita vieta, nevis šis plikais kalns, viņš ietu jums līdzi. Bet uz Jambuju neies. Kam sadusmot garus, viņi ir atriebīgi, cilvēkiem neko nepiedod. Ja ne pašreiz, tad vēlāk, bet tik un tā izdarīs ļaunu. Ļaunie gari vēl vairāk sadusmosies un atnesīs cilvēkiem bēdas.

—   Pavaicā, Langara, Kararbaham, vai viņš tiešām uzskata: garus par ļaužu nelaimju vaininiekiem? Un vai Jambujā cilvēki pazuduši to vainas dēļ?

Langarai šāds jautājums nav pa prātam, taču dara to večukam zināmu. Kararbaha sejā neizpratne. Viņš satver rokās reto- bārdiņu, sāk domāt, vērīgi skatās man acīs, it kā cenzdamies uzminēt, vai es negribu pasmieties par viņu, par viņa ticību. Pēc tam runā pārliecinoši, griezdamies tieši pie manis. Un te es ievēroju, ka viņš izrunā tikai patskaņus un pavisam aizmirsis grūti: izrunājamās skaņas — šņāceņus.

Večiņa tulko.

—  Taiga ir pilna ar ļauniem gariem. Tie atnes cilvēkiem.

nelaimi. Bet, ja cilvēks zina, ko iesākt: kā glābties no aukstuma, kā izlasīt zvēru pēdas, kā iegūt uguni, kā izvairīties no slimībām un citu, — tad gari ļaunu nedara. Kararbahs stāsta, tie zinot daudz ko tādu, ko mēs nezinām, kāpēc atnāk un aiziet ziema, kāpēc ļaudis piedzimst un nomirst, kā pie debesīm turas zvaigznes, kur aizceļo nelaiķa dvēsele — to zina tikai gari. Neviens nespēj cīnīties ar viņiem, neviens! Viņi ir stiprāki par mums visiem …

—   Cilvēks tomēr stiprāks! Pasaki viņam… — es pārtraucu Langaru.

Kararbaham dusmīgi saraucās uzacis. Viņš atbildēja asi, neatraudams no manis skatienu.

—   Večuks tev dod padomu: dikti nelepojies, pat ja kļūsi stiprāks par Hargi, taču tas nenotiks, — Langara turpināja. — Lai kā tu dauzītu mēli pret kramu, dzirkstele nelēks … Večuks ari mocīsies, domās, kā jums tur Jambujā klājas, un grib, lai mūsu takas vēlreiz satiktos.

Es paņemu plaukstā smago, rētaino večuka roku ar stīvajiem pirkstiem. Cieši paspiežu. Ar otru roku ņemu Langaras kaulaino roku, un mēs ilgi stāvam klusēdami.

—   Klausies, Langara, beidziet klaidot pa šīm vientulīgajām biežņām, pa purviem un mūžīgi sasalušo zemi. Ejiet ar večuku uz ciematu. Jūs daudz esat darījuši savu pēcnācēju labā, ne katrs to varētu. Laiks arī jums atpūsties, jūs to esat pelnījuši. Lai jaunieši tiek galā ar ganāmpulku. Kad dēli paliks bez jūsu aizbildniecības, viņi kļūs tādi paši briežkopji kā jūs.

—   Pasargi dievs! — iekliedzās večiņa, izraudama savu roku un atvēcinādamās no manis kā no uzbāzīga zirnekļa. — Ja es nocirtīšu sev roku, tas nebūs tik sāpīgi kā pamest ceļu, aiziet no ganāmpulka. Ko tu runā!… Kad es vienu dienu neredzu briedi — galva tukša kā bungas.

Viņa pikti paskatījās manī, it kā es gatavotos viņai atņemt tiesības klaiņot pa taigu.

—   Tu, Langara, labi padomā, pašreiz jūs abi esat veseli, bet, ja vecums jūs pavisam salieks?

—   Taigā ari nomirsim. Sāls ir rūgta, tomēr cilvēki nespēj bez tās dzīvot… Ardievu, ļuči! Mums jādodas ceļā.

Viņa spēcīgi paspiež man roku un steidzīgi aiziet pie briežiem.

Atvados no Kararbaha. Viņš smaida.

Manu uzmanību atkal piesaista viņa nožēlojamās, vecās jo vecās, laika gaitā aprepējušās aļņādas bikses. Tajās — ielāps

uz ielāpa. Izvelku no somas savas rezerves bikses, sniedzu večukam. Tās ir valkātas, tomēr labākas par viņa aļņādas- skrandām.

Un tad notiek kaut kas negaidīts. Pienāk Langara, atņem. Kararbaham bikses un neparasti veikli uzvelk virs savām platajām biksēm.

—   Labi paldies tev, — viņa gluži mierīgi saka, apskatīdama sevi no visām pusēm.

—   Bet tās, Langara, taču Kararbaham …

—   Man arī tās labi noder, — viņa atbild.

Večuks vienaldzīgi vēro. Un, starp citu, par to nav jābrīnās.. Pēc evenku uzskatiem, visas zemes bagātības jāsadala tā, cik cilvēkam tās vajadzīgas. Nu, un Langara domā, ka viņai bikses vajadzīgākas nekā Kararbaham.

Mani ielenc draudzīgs bērnu bars. Visiem rokās pulksteņa ritentiņi, skrūvītes, atsperītes. Tikai Hargi zina, kā viņiem izdevies izjaukt pulksteņa mehānismu! Viņi visas «vērtības» sadalījuši līdzīgi. Bet ietvaru Bitiks pakāris sev pie krūtīm kā apbalvojumu. Visi izskatās apmierināti.

Atvadoties katram dodu pa graudiņam cukura. Ganiem nejau vienmēr ir cukurs. Bērni tūlīt pat iebāž cukuru mutē, var dzirdēt, kā tas kraukšķēdams lūst viņiem zobos. Bet ko gan atstāt par piemiņu jaundzimušajai? Nav nekā piemērota. Atceros, ka man somā Konstantīna Paustovska grāmata «Meža poēma». Atstāšu to.

Rakstu ar ķīmisko zīmuli titullapā: «Dorai — mazajai ganei no Kararbaha ģints. Es biju tas tālais ciemiņš, kuram par godu Tev deva vārdu. Neatstāj savu novadu, padari to ziedošu un bagātu, kā to vēlas tava vecmāmuļa Langara.»

Pasniedzu grāmatu Ingai un lūdzu to uzglabāt, kamēr Dora izaugs.

Pieeju pie Annuškas. Atveru šūpuli, kas piesiets briedim. Nē,, slimniecei nav labāk arī pēc penicilīna. Meitenei lūpas nozilgmē- jušas. Elpa tikko jūtama. Paņemu viņas rociņu, pirksti auksti unāri zilgani. Neizdzīvos …

—   Sulakikana, pēc divām stundām noteikti izdari injekciju un pēc tam, neaizmirsti, tā jāatkārto ik pēc četrām stundām …

Māte neko neatbildēja, taču tā paskatījās, ka es ilgi nevarēju atgūties. Viņa jau bija samierinājusies ar domām, ka Annuška mirs, un, protams, tagad vairs neticēja itin nekādām zālēm. Atklāti sakot, es līdz pēdējam brīdim gaidīju citu rezultātu.

Nedzirdamiem soļiem pie manis pienāk Langara.

— Redzi! Bet tu sacīji, ka cilvēks ir stiprāks par Hargi. — Un pārsegusi mirstošās Annuškas šūpuli, pamāj Kararbaham, lai dodas ceļā.

Ko viņai atbildēt, kur pagriezt acis, lai neredzētu večiņas apvainojošo skatienu? Stāvu, nezinādams, ko darīt. Zēl Annuškas …

Karavāna izstiepjas. Tiklīdz briedis ar šūpuli mugurā paspēra divus trīs soļus, apklusa nemitīgais jaundzimušās kliedziens, it kā bērns nepacietīgi būtu gaidījis šī pirmā dzīves ceļa sākuma brīdi.

Lūk, tas ir tas pats iedzimtais klejotāju instinkts, kas viņā atmostas līdz ar pirmo gaisa malku, ar pirmo matēs piena lāsi!

Tiklīdz jaunpiedzimušais ierodas pasaulē, viņam apkārt ir svaigu, sveķainu skuju smarža, ugunskura dūmi, meža troksnis, briedēnu blējieni, suņu rejas, strauta čalas. Tās visas ir viņa pirmās sajūtas, kas rodas, uzsākot dzīvi, un varbūt līdz pat nāvei pavadīs.

Kararbahs izved briežus no smalces un iet šķērsām pāri klanam dienvidu virzienā. Viņam pie saites šunelis. Plecos siksna. Pie tās piesiets cirvis, tējkanna un pelēka soma ar produktiem. Večuks, acīm redzot, nekad nešķiras no šīs nastas. Es skatos, kā Kararbahs pamazām attālinās, un mocoši domāju: kur gan esmu redzējis šo nedaudz sakumpušo stāvu un šos noteiktos soļus?…

8. VIŅU SAUCA KUIKI

Tas notika sen. Mūsu ekspedīcija pētīja mežonīgo klajumu uz austrumiem no Aldanas plakankalnes. Mēs tur pirmatnējās dabas vidū nodzīvojām pusotra gada. Braucām pie cilvēkiem ar plostu pa Učuras upi.

Visā garajā ceļā pie upes bija tikai viens evenku ciemats.

Mēs bijām noilgojušies pēc parastās ikdienas, sapņojām par pirti, par kartupeļiem. Gribējās ieraudzīt ļaudis, viņu mītnes, dzirdēt meiteņu balsis. Vai maz sapņu cilvēkam, kas atgriežas no tālām un nomaļām vietām!

Laiks vilkās lēni. Garām peldēja un peldēja nepazīstami krasti. Acis sen jau bija nogurušas, meklējot kaut ko, kas liecinātu, ka tuvuma ir cilvēku mītnes. Vairs negribējās ticēt, ka šiem neapdzīvotajiem plašumiem pienāks gals.

— Siens, skatieties, siens! — satraukti kliedza viens no maniem pavadoņiem — Rafails Plotkins.

Zaļajā krasta josla gulēja siena kaudze. Braukdami tālāk, mežmalā pamanījām celmus, malkas pagales un beidzot ieraudzijām govis, visīstākās govis ar diviem ragiem, un, protams, nopriecājāmies, kaut govis itin nemaz par mums neinteresējās. Nav ko runāt, tas tiešām apvainojoši!

Negaidīti aiz eglāja iznira stāvs krasts ar nekārtīgām māju un vasaras čumu rindām. Mūs jau iztālis pamanīja, un kraujas korē izbira bērni. Pagaidījuši, kamēr plosts apstājas pie krasta, viņi noskrēja lejā pie ūdens un palīdzēja mums līcītī piesiet plostu.

Mēs izkāpām krastā, un mūs tūlīt ielenca iedegušu, nemazgātu bērnu bars. Iebāzuši pirkstus mutē, viņi neslēptā ziņkārē mūs vēroja ar šķelmīgi dzirkstošām, melnām ačelēm. Es visiem pēc kārtas pasniedzu roku. Bērni slēpās cits aiz cita, kautrējās. Taču, kad vecākā meitene pienāca man klāt, visi kļuva drošāki.

—   Sveicināts, — viņa sacīja, bezbailīgi satverdama manu roku. — Vai jūs.esat komisija?

—   Kāda komisija? — es painteresējos.

—   Nezinu, tā visi runā.

—   Vai priekšsēdētājs mājās?

—   Aisans? Mājās. Lūk, tur pie kraujas viņa māja. Gribi, aizvedīšu! — viņa laipni piedāvāja.

—   Kā tevi sauc? — es vaicāju spulgacei.

—   Sakardi! — kāds no bara izkliedza.

—   Ko tas nozīmē krieviski?

—   Garšo cukurs, — tūlīt pateica priekšā vairākas balsis no bērnu bara, kas mūs bija ieslēdzis lokā.

Meitene pagriezās pret viņiem, kaut ko pasacīja savā valodā, viņi tūlīt pieklusa.

. — Bet ko tu gribi pateikt priekšsēdētājam? — Sakardi turpināja mani izprašņāt.

—   Pateikšu, lai viņš tev dod vairāk cukura.

Tūlīt atskanēja klusināti bērnu smiekli. Meitene atmeta ar roku, apvainojusies sacīja:

—   Man nevajag viņa cukura, mums ir pašiem savs.

Neizpaticis ar joku un vēlēdamies atgūt bērnu labvēlību, es

nopietni atbildēju.

—   Mēs atbraucām pie priekšsēdētāja, lai norēķinātos ar kolhozu par iznomātajiem briežiem.

—   A, tad jau jūs esat ekspedīcija! — meitene sacīja un pasmaidīja.

—   Jā.

Bernu pulciņš apmierināti sačukstējas.

Sakardi man tūlīt iepatikās ar savu dabiskumu un bērnišķo atklātību. Viņa — kustīga un viegla kā putns lidojumā. Melni iedegusi āda laistījās. Spoži mirdzošās acis droši lūkojās cauri kuplajām skropstām. Melnie mati ieziesti ar taukiem un sapīti bizītē.

Mēs ar Plotkinu visa bērnu bara pavadībā uzkāpām augstajā krastā. Priekšsēdētāja māja bija jauna, tikko uzcelta, ar dēļu jumtu; tās aizmugure bija vērsta pret krauju, bet priekša — pret laukumiņu, uz kura bija juceklīgi saceltas vecas vasaras čumas.

Sakardi pieveda mūs pie augsta mietu žoga.

—  Aisan, sagaidi, pie jums atbraukuši cilvēki! — meitene iesaucās, atvērdama vārtiņus, un, palaidusi mūs pa priekšu, pazuda.

Verandā aiz galda pie kūpoša patvāra vientulīgi sēdēja gadus četrdesmit vecs vīrietis un dzēra tēju. Mūs ieraudzījis, viņš piecēlās, sakārtoja uz vēdera kreklu, nemierīgām acīm paskatījās manī, pēc tam Plotkinā, sāka rosīties.

—   Sveiki!… Sveiki!… Ienāciet, sēdieties, par ciemiņiem vienmēr priecājos. — Un piebīdīja pie galda ^divas taburetes. — Atvainojiet, ka man tāds šurumburums, sieva aizbraukusi pie savējiem uz dzimto pusi, bet es, kā redzat, netieku galā ar saimniekošanu, esmu tanī iestrēdzis līdz kaklam.

—   Mums, liekas, laimējies, esam trāpījušies tieši pie tējas? — Plotkins sacīja, sēzdamies pie galda.

—   Pēc ceļa tēja noder. Kā atbraucāt?

—   Paldies, nekas.

Aisans sameklēja skapītī tases un sāka liet tēju, nene vērsdams no mums pētošās acis.

Priekšsēdētājs bija neliela auguma, šauriem pleciem, nedaudz sagumis uz kreisajiem sāniem, uz klibās kājas pusi. Viņam bija apaļa seja. Apakšžoklis mazliet izbīdīts uz priekšu. Uz galvas pinkājās sen necirptie mati. Viņš bija nekārtīgi apģērbies, kājās apdriskāti kirzas zābaki. Runāja pieglaimīgi. It kā kautrēdamies.

—  Uz kurieni braukdami? — viņš vaicāja, nolikdams mums priekšā tasēs.

—   Pagaidām pie jums, — Plotkins atbildēja.

Priekšsēdētāja uzacis nodrebēja, viņš māksloti pasmaidīja,

taču neko nevaicāja.

—   Mēs ar jums, Aisan, sen jau esam pazīstami, tikai nebijām redzējušies, — beidzot es nolēmu izskaidroties.

Viņš vērīgi paskatījās manī, pēc tam Plotkinā, un pēkšņi viņam iešāvās prātā priecīga doma.

—   No ekspedīcijas, vai ne?!

—   Jā.

Priekšsēdētājs, atviegloti nopūzdamies, apsēdas uz sola.

—   No rajona apsolīja revīziju, skatos uz jums un domāju: tā kā neizskatītos pēc revidentiem, bet citiem šeit nav ko darīt, dzīvojam mēs zemes malā. Aiz mums nekā vairs nav, ne dvēseles, tikai odi un purvi.

—   Kāpēc revīziju? — es vaicāju.

—   Kas to zina, — viņš atbildēja klusinātā balsī. — Pūlies cik spēdams darīt cilvēkiem labu, viņiem tik un tā par maz, aizvien cenšas tev iegriezt!

—   Ko, vai evenki jums dara pāri?

—   Bet kas tad cits!

—   To nu gan es neteiktu, labsirdīgākus cilvēkus nav gadījies sastapt.

—   Tā kādreiz bija, — priekšsēdētājs enerģiski protestēja. — Tagad visi māk lasīt un rakstīt. Tagad bez cimdiem viņiem netiksi klāt.

—   Jūs kaut ko jaucat! Viņiem sveša lielākā cilvēku netikumu daļa. Es nu gan viņus pazīstu, tik daudz esam taigā kopā dzīvojuši.

—   Te jau netiek gudrs. Varbūt sūdzības uz rajonu neraksta viņi, bet gan radists, — priekšsēdētājs sāka šaubīties un, neiz- teicis savas domas, aizgāja uz sakņu dārzu, atnesa sauju zaļo lociņu, vairākus burkānus.

Galdā parādījās vārīti kartupeļi. Par tiem mēs visu laiku varējām tikai sapņot.

—  Varbūt jūs izdzersiet pa glāzītei, lai uzmundrinātos? — Un Aisans, nesagaidījis atbildi, iešāvās istabā, atnesa karafi ar degvīnu, glāzītes.

Pie atvērtiem vārtiem it kā no zemes izauga garš, vājš večuks, ģērbies apnēsātās evenku drēbēs, kas bija pašūtas no pašu miecētas aļņādas un no ilgas valkāšanas aprepējušas. Viņš bija spēcīgs un tajos gados, kad cilvēks vēl uzticas pats sev. Ienācēja izskatā varēja jaust meža klejotāju.

Večuks aizvēra vārtiņus, bikliem soļiem piegāja pie verandas, ar kāju sataustīja pakāpienu, lēnām uzkāpa. Tālāk negāja. Ar plecu atbalstījies pie sienas un salicis uz vēdera sastrādātās rokas, viņš skatījās apkārt. Viņu nepārsteidza svešu ļaužu klātbūtne. Večuka seja bija neizteiksmīga, sastingusi kā akmens, izrobota violetām brūcēm un mierīga. Likās, ja mājā iespertu pērkons, pat tad viņš nepakustētos.

Večuks skatījās priekšsēdētājā uzticīgām, gluži bērnišķīgām acīm, kas nepazina ne viltību, ne melus. Tanīs atspoguļojās visa viņa būtība un visa viņa, acīm redzot, smagā dzīve.

Aisans izlikās, ka neievēro večuku, un turpināja dzert tēju.

Evenks klusēja. Stāvēja nekustīgs, senatnīgs un spēcīgs kā simtgadīgs koks.

—   Aisan, večuks, acīm redzot, atnācis pie jums. Izrunājieties ar viņu vai nosēdiniet pie galda, mums neērti no viņa.

Priekšsēdētājs negribīgi pagriezās pret evenku.

—   Tu, Kuiki1 , atkal esi klāt! Teicu tev, nenāc, nevaru atjaut.

Večuks palika nekustīgi stāvam — vai nu nesaprata priekšsēdētāju, vai citu atbildi arī negaidīja.

—   Ko vectētiņš vēlas? — Plotkins painteresējas.

—   Viņš ir gans, dzīvo pie ganāmpulka, atbrauca apciemot slimo meitu, lūdz atļauju nogriezt briedim, ar kuru atbraucis, gabaliņu raga.

—   Kāpēc tas viņam vajadzīgs?

—   Briežu ragi vasarā ir mīksti, skrimšļaini, evenkiem tie ir gardums, bet es viņam saku: aizej pie saimniecības vadītāja, paņem svaigu brieža ga|u, tā daudz labāka! Bet viņš, re, ietiepies: atļauj, un viss!

Večuks pēkšņi izslējās, iekaisa, taču dusmās vai cita iemesla pēc nevarēja atvērt muti, noīdēja kaut ko nesaprotamu, vēlreiz paskatījās priekšsēdētājā un steidzīgi pazuda.

Visiem kļuva neveikli. Aisans skaļi sprauslāja, dzerdams karsto tēju.

Brīdi klusējam.

—   Cik jums briežu? — es painteresējos.

—   Jau vairāk nekā pieci tūkstoši.

—   Varbūt nevajadzēja apvainot vecu cilvēku? — es uzmanīgi ieminējos.

—   Protams, rags neko nemaksā, taču mēs valdē nolēmām aizliegt griezt ragus. Tāpēc es atteicu. Lēmumus vajag izpildīt.

—   Noteikti, — es viņu pārtraucu. — Taču šai gadījumā vajadzētu cienīt ganu. Viņš taču vēl dzīvo taigā pa vecam, var arī nesaprast, kāpēc nedodat viņam ragu, ja viņš visu dzīvi tos ir ēdis. Ar to jārēķinās.

—   Te tikai palafcl vaļīgāk grožus, pēc tam galus kopā ne- savilksi, bet man par visu jāatbild.

1 Kuiki — kurlais. Evenkus nedevēja tikai vārdos, bet arī iesaukās. Sis iesaukas varēja dzīves laikā mainīties.

Priekšsēdētājs ar trīcošu roku ielēja glāzēs degvīnu, pagrūda mums tuvāk kartupeļus. Taču tad atvērās vārtiņi, Kuiki veda pie rokas Sakardi, viņi abi ienāca verandā. Večuks nosta- dīja meiteni sev priekšā un, radīdams ar roku uz priekšsēdētāju, sāka viņai dedzīgi kaut ko paskaidrot un, lai labāk pārliecinātu, sparīgi vēcināt rokām.

Sakardi pagriezās pret mums.

—   Kuiki saka, ka viņa slimā meita Uļa daudz dienu nekā nav ēdusi, tagad mirst, lūdz izvārīt mazītiņu gabaliņu raga. — Meitene parāda pirksta galu. — Vectētiņš grib to izdarīt. Evenkiem nav pieņemts atteikt mirstošam. Viņa ganāmpulkā daudz briežu, taču viņš nedrīkst bez tavas atļaujas nogriezt ragu pat lai uzcienātu mirstošo meitu. — Te viņas balss aizlūst, ietrīcas.

—   Lūdzu, Aisan, atļauj! Lai nogriež!…

—   Pasaki viņam, ka es viens nevaru atcelt pavēli. Vakarā sasaukšu cilvēkus un izlemsim.

—   Nēl — Sakardi viņu pārtrauc, vēcina rociņas, steidzīgi runā. — Ilgi būs jāgaida, bet Uļa mirst! … Atļauj mazu gabaliņu! …

Kuiki nolaiž galvu, gaida, kad Sakardi pārtulkos priekšsēdētāja vārdus, vēl kaut ko cer, taču meitene klusē, neskatās viņam acīs, viņai neveikli mūsu visu vietā.

Verandā kapa klusums. Tikai skumji un ilgi sīca ods.

Cumu konusi kļuva rūsgani, lapeglēs uzliesmoja sārti plankumi. Vakara ugunskura dūmi, suņu rejas, bērnu kliedzieni aizplūda rāmajās debesīs.

Večuks negaidīti sabozās. Labu laiku viņš nenovērsa no priekšsēdētāja savu skatienu, aizvien vēl gaidīja.

Pēc tam pēkšņi saprata visu cerību veltīgumu, sāka atmuguriski vilkties atpakaļ, nokāpa no pakāpiena zemē, palīdzēja meitenei, pagriezās un smagnējiem soļiem piegāja pie vārtiņiem. Gribēja tos atvērt. Bet paspēja pie tiem tikai pieķerties ar rokām, lai nenokristu. Zogs nodrebēja, un ilgi kopā ar viņu drebēja vecā evenka pleci.

Sakardi stāvēja blakus, pagriezusies pret mums, un mums bija neizsakāmi kauns, jo viņa vēl neizprata, kāpēc dažreiz cilvēki viens otram tik sāpīgi dara pāri.

—  Nevaru… Nevaru… — Aisans sparīgi iebilda., it kā attaisnodamies bērna skatiena priekšā. — Lēmums paliek lēmums.

—   Cieniet jel sirmgalvi, gadījums taču ārkārtējs! — Plot- kins ierunājās, tikko valdīdamies. — Nevarat atļaut nogriezt gabalu raga, uzdāviniet viņam visu briedi. Bet tad jau viņš pats

izrīkosies, kā vajadzīgs, un parādā nepaliks, tā arī lēmums nebūs pārkāpts un cilvēka sirds apvainota.

Kuiki joprojām stāvēja, piespiedies žogam. Garām skrēja sievietes, kaut ko evenkiski kliedza. Un ciematam uzgūlās smags, nepārvarams satraukums.

Priekšsēdētājs vilcinājās, grozījās uz taburetes, rija siekalas un ar lielām pūlēm izspieda:

—   Sakardi, pasaki viņam, lai nogriež …

Meitene pārsteigta skatījās uz viņu, it kā nesaprazdama, par ko runā priekšsēdētājs. Tagad arī večuks pagriezās pret mums. Viņa seja joprojām bija mierīga, pat auksta. Iekritušās acis pilnas rūgtuma. Izstiepis rokas, viņš ar tām turējās pie žoga, garš, vājš, it kā novecojis. Sakardi klusām stāvēja blakus un pēc tam pēkšņi un dusmīgi ierunājās:

—   Nevajag… Dzirdēji, |audis teica, U|a jau mirusi.

Visapkārt iestājās klusums. Nevienas skaņas, it kā visi cilvēki gaidītu, kamēr mirušās dvēsele atstās grēcīgo pasauli.

Večuks neko neteica, pat nepārmeta priekšsēdētājam, uzņēma visu kā pašu par sevi saprotamu.

Sakardi atvēra vārtiņus, paņēma viņu aiz rokas, izveda aiz žoga, un kaut kur ieliņā apklusa abu steidzīgie soļi.

Riets dzisa, lapeglēs bija izgaisuši sārtie plankumi, izplūda māju kontūras. Evenku ciematu sedza krēsla. Pie kraujas iede- guši bērni spēlēja labos un ļaunos garus.

Uz galda tā arī palika glāzītes ar degvīnu, vārīti kartupeļi un zaļie, pēc svaigas zemes smaržojošie loki.

Aisans, sakrustojis uz krūtīm rokas un ar elkoņiem atbalstījies pret galdu, skatījās man garām uz vecajām tāss čumām, kuras izgaisa trauksmainajā naktī.

Un pēkšņi pelēkajā vakara krēslā atskanēja stieptas raudas.

—   Bet es taču, dievs to zina, gribu viņiem tikai visu labāko, — sacīja priekšsēdētājs, iztukšodams glāzīti.

—   Es brīnos, Aisan, kaut arī jūs neesat evenks, taču dzimis ziemeļnieks, kāpēc jūs tik necienīgi izturējāties pret večuka bēdām … Jums šeit nav ko darīt, brauciet projām, — Plotkins sacīja, pieceldamies no galda. — Gan jums, gan apmetnes iedzīvotājiem būs vieglāk.

Priekšsēdētājs pēkšņi atmaiga, nokāra galvu: viņš sēdēja sašļucis un šausmīgi vientuļš.

—   Seit vajadzīgs cits vīrs, kas spētu šos cilvēkus saprast un nekādos apstākļos nezaudētu cilvēka cieņu, — piebilda Plotkins.

—  Jā, jā, braukšu projām, noteikti to izdarīšu. Vietnieks ir viņējais, beidzis institūtu, viņš lai arī ņem grožus rokās.

—   Aisan, vai var saņemt rēķinu par iznomātajiem briežiem? — es vaicāju. — Mums jāsteidzas.

—   Mēs neaizkavēsim …

Viņš noguris piecēlās, atbalstīdamies uz galda malas.

Aiz žoga atskanēja smagi soļi. No krēslainā klusuma iznāca Kuiki. Uz muguras viņam siksna ar cirvi, tējkanna un sainītis, kurā droši vien ietīta ceļa maize. Uz kreisā pleca karājās veca berdanka. Rokās spieķis. Blakus saitē skrēja vājiņš, knišļu sakosts šunelis. Večuks aizgāja gar žogu nevienādā, grīļīgā solī. Aiz pirmās mājas nogriezās pa labi un sāka kāpt pa nogāzi uz jau satumsušo mežu. Neatskatījās uz ciematu, kurā viņš pameta savas bēdas.

Pēc kāda brīža viņam nopakaļis pa pēdām skrēja Sakardi, un mēs ilgi dzirdējām viņas izgaistošo kliedzienu:

—   Kuiki! … Kuiki! … Kuiki!…

9. NOSLĒPUMAINAIS JAMBUJS

To visu es atcerējos, kad mūs ar Kararbahu jau šķīra bemberainās biežņas un slīkšņas, kuras sedza novītusi zāle.

Nepiedodami vēlu es iedomājos arī par to, ka vajadzēja Bitikam atdot loku, ko viņš man uzdāvināja par Annušku, kāpēc man tas vajadzīgs, bet evenkus vairs nepanākt. Palikušas tikai briežu bara pēdas, pat briedēnu kliedzieni vairs nav dzirdami.

Diez vai mēs kādreiz vēl satiksimies ar šiem ganiem. Taču divas dienas, kuras pavadījām kopā ar viņiem, es nekad neaizmirsīšu, man neizgaisīs no atmiņas Kararbaha un Langaras tēli, šie pēdējie klejojošie evenki. Viņi, paši to nepamanīdami, savā garīgajā attīstībā jau pārauguši gan senās ieražas, gan ļaunos garus, kuri kādreiz viņiem likās visvareni. Taču viņiem aizvien vēl drausmi aiziet no pagātnes, un tai pašā laikā viņiem tuvs arī jaunais. Viņi ir kā laivas viļņos bez enkura.

— Gājuši, re, cik saule jau augstu, — Pāvels saka, ar zābaku piemīdīdams izsmēķi.

Mūsu ceļš joprojām ved uz dienvidaustrumiem garām purviem, pāri zemajām ūdens šķirtnēm, pa drūmo taigu.

No zilajām debesīm pār mūsu mazo karavānu līst dāsnās saules spožā gaisma. Dolbači, iedams ar briežiem pa priekšu, soļo nešaubīdamies. Ja viņš no rīta uzņēmis vajadzīgo virzienu, tad līdz pat dienas beigām viņš no tā vairs nenoklīst. Kā dzīva busole. Ar šādu pavadoni viegli iet pa taigu, un tagad es vairs nedomāju kā agrāk: «Vai īstais ceļš zem kājām?»

Zagru vedu saitē. Viņš iet, galvu nokāris, neskrien pa priekšu, nepievelk siksnu, neievēro karavānas izbaidīto putnu kliedzienus, burunduku pīkstienus, kurus bieži pamanām, un nemaz neosta gaisu, kā to parasti dara, — apvainojies. Ai, kā sunim nepatīk, kad es viņu vedu saitē!

Mums apkārt aizvien tā pati pazīstamā peizāža: purvos ciņi gluži ka puķu podi ar zilgalvītēm, kas noliekušās pie zemes, greizie bērziņi klānu malās un pauguri, kas apsviluši senā ugunsgrēkā. Ne ziedu, ne zālainu laukumu, tikai iežu birzumi, sūnas un ķērpji, retumis ieraudzīsi vārpatas kušķi, un vienīgi pie strauta vecā izdegā spoži sārto kazrožu biežņa. Šķiet, ka šī vientulība stiepj ceļu garumā.

Aiz pārejas mēs uzdūramies biezai miglai: tā gulēja dziļas ielejas dibenā gluži kā sniega lavīna. Saule to bija piespiedusi pie zemes, sānu atradzes nogrieza atkāpšanās ceļu. Kaut kur blāvā autā rēgojās kaili pauguru pakauši un vientuļu lapegļu galotnes. Mēs iegājām pelēkā, necaurredzamā krēslā, miklā klusumā. Karavānas soļi pieklusa.

Aiz plata klāna varēja redzēt dižmeža blīvo zilumu. Tas bija nokāpis no kalnu nogāzēm, cenzdamies atņemt plakankalnei zemi, taču uzdūries nepiekāpīgajiem klāniem, mūžīgā sasaluma uzkalniņiem un pacēlās pāri tiem kā siena, tā arī ne soli nepa- virzījies tālāk.

Drīz vien, izjuzdami nevilšu biklumu, mēs iegājām pirmatnējas taigas robežās. Un, līdzko nonācām zem vareno koku vaiņagiem, līdz ko sajūtām trūdu, paparžu, mizu un valgas sūnas smaržu, visi atviegloti nopūtās. Pēc tik daudzu dienu ceļa pa klāniem dižā taiga mūs neizsakāmi iepriecināja.

Kā es, mežs, esmu tev pieķēries, kā mīlu tavu lepno klusumu, nepakļāvību viesulim, mūžīgo noslēpumainību! Zinu, ka tu esi drūms, nevis mīligs. Es vienmēr skumstu pēc tevis! Tad pieņem taču mūs — savus vieglprātīgos bērnus savā Zaļajā pilī!

Mūs ieskauj kuplie meža biezokņi, jaunaudžu smalces, kas pacēlušās pāri nokritušo milžu kapiem, un garas, sirmas ķērpju

pinkas, kuras vītņveidīgi karājas no eg]u zariem. Spožās saules staru svītras, kas, izlauzušās cauri meža jumtam, izkliedē blīvo krēslu, un mežs, ietinies šai sudrabainajā gaismā, liekas vēl cildenāks. Un, kaut arī savos klejojumos esam pieraduši pie dabas pretmetiem, pie visādām negaidītām pārmaiņām, taču mežs — īstais dižmežs mūs katru reizi savaldzināja citādi, taču ar aizvien lielāku un lielāku spēku. Droši vien tāpēc, ka cilvēkam nekad viņu nav lemts iepazīt līdz galam, nav lemts atminēt meža sērās domas klusās vasaras naktīs, viņa neprātu ziemas vētrās, viņa bezcerīgās skumjas lapkritī. Varbūt tieši šai meža neizprotamībā slēpjas tā pievilcība.

Tikai viņš, mežs, spēj apmīļot gājienos aprepējušās ceļotāju sirdis, atdot tām spēkus, atmodināt cilvēkā maigumu un sapņus, atnest viņam dzīvesprieku, kas dažreiz zudis cīņā ar grūtībām. Viņš prot noņemt no pleciem gurdumu, padarīt cilvēku gaitu vieglu, bet domas — tiksmas, spēj atgriezt bērnību un atkal tevi pārvērst puišelī… Un pats galvenais — cilvēks, kas nokļuvis īstā dižmežā, iznāk no ta it kā atjaunots, gaišāks, labāks.

Dolbači iemin ceļu, jaunie kociņi it kā atkāpjas viņa priekšā.— tik veikli viņš strādā ar krūmu nazi, cirzdams smalci. Te šeit, te tur, retumis uzspurdz mūsu izbaidītais putns vai ieklakšķinās vāvere.

Mūsu priekšā visur blīva atauga. Pavisam maziņie koki aug ārkārtīgi cieši viens pie otra, vecāki — nedaudz retāk, bet vēl vecāki — pavisam reti. Šeit koki viens ar otru spiesti bargi cīnīties par vietu, par augsni, par sauli. Izaug tikai spēcīgie, taču arī to tālākais liktenis nebūt nav apskaužams.

Dižmežā jaunam kociņam retumis izdodas nostiprināties savu mūžu nodzīvojuša vai vētras nogāztā koka vietā. Lūk, tieva, smuidra lapegle, kurai it kā būtu izdevies cīņā uzvarēt savus kaimiņus. Tas augstajā, gludajā stumbrā nav neviena zariņa, tikai cekuls zaļš. Visu izmantojusi augšanai — par katru cenu vajadzēja sasniegt meža jumtu, izlauzties līdz saulei. Taču vecie koki, kuru vaiņagi izveido velvi, neizturas pārāk viesmīlīgi pret saviem pēcnācējiem, tie nevienu pašu nelaiž augstāk. Arī šo slaido lapegli gaida biedreņu liktenis… diez vai izdosies pieveikt vareno jumtu, kas aizsedzis debesis.

Diena ir ļoti karsta. Pēc vakardienas lietus un aukstās nakts saules staros uzliesmoja bērza birzs ugunskurs. Klāni ietērpjas vieglā purpurā. Purvus sedz rudens dzeltenums. Visapkārt nekas nav dzirdams: ne dziesmas, ne spiedzieni, ne kliedzieni.

Putni un grauzēji kaut kur norūpējušies steidzas — visi aizņemti, lai godam sagaidītu ziemu. Sīs rudens dienas visiem rūpju pilnas, un, acīm redzot, pēc meža likumiem šai laikā nav pieklājīgi uzbrukt citam, baidīt to vai pat draiskoties. Visiem plakankalnes iemītniekiem sācies it kā vispārējs pamiers. Taču tā ir tikai šķietamība. Arī rudens klusumā notiek nepārtraukta eksistences cīņa, kurā vājie iet bojā.

Mežs beidzās. Aiz tā atkal kaila zeme.

Austrumos aiz koku cekuliem du|ķainā debess malā izplūdis apvārsnis. Vējiņš šad un tad no turienes uzpūš dūmu smaržu. Rudenī vairāk nekā jebkad mežā jāuzmanās ar uguni. Rudens ir meža ugunsgrēku laiks.

—  Taiga deg, — Dolbači saka, apstādamies un ostīdams gaisu. _

—  Vai tālu? — es vaicāju.

—   No pārejas laikam ieraudzīsim.

—   Kas gan varēja to aizdedzināt?

—   Cilvēku šeit nav. Tomēr pati deg. Uguns var daudzus gadus slēpties klānā, pat neuzzināsi, ka tā tur dzīvo. Pēc tam kad ilgi nav lietus, pati iznāk ārā, aizdedzina taigu. Jādomā, ka te ir šāds ugunsgrēks.

Pēc stundas aiz atradzes, uz kuras mēs uzkāpām, parādās blīvs melnu dūmu mākonis, aizsedz sauli, ietin zemi biezā tumsā. Uz zilā debesu fona tas liekas baismīgs. Pēkšņa vēja brāzma atnes kodīgo dūmu smaku. Gaiss piedūgst. K|ūst grūti elpot. Atskan izmisīgi zvēru kaucieni.

Dolbači steidzas, pagriež karavānu pa labi, pa nogāzi izved to uz pārejas. Priekšā plata, liesmu pārņemta ieleja. Vējš nikni uzpūš uguni, gaudo augstu gaisā, sviezdams debesīs tumši sārtu liesmu. Zemē trako uguns. Liktos, ka te tai nav barības, bet skaties — uguns gigantiskiem lēcieniem joņo pa eglāju, aprij zvilnāju, dobunjainās lapegles, ķērpi, visu dzīvo. Un aizskrien tālāk, atstāj aiz sevis dūmus un pārogļotu zemi, un debesis, kurās melnas skrandas karājas gluži kā sadeguši putni. Garām paniskās bailēs aizjož dzīvi palikušie irbēni, neprātīgi lēkā vāveres, izmisīgi kliedz irbe, saukdama kopā cālēnus.

Pa kreisi karstajās liesmās svaidās jauna klija, nespēdama uzlidot augstāk. Viņu paķer vējš, mētā uz vienu, uz otru pusi, lauza spārnus, un klija kā melns kamols iekrīt liesmojošā mežā.

Ugunsgrēki šai nabadzīgajā plakankalnē, kur visu izmocījis aukstums, kur viss aug lēni un ar lielām pūlēm, ir gandrīz neizlabojama nelaime. Ilgus gadus šeit stāvēs sadegušo koku skeleti, laiks no zemes nenomazgās pārskrējušās uguns melnumu. Pēcāk tai grūti būs apģērbties pat agrākā skopā tērpā.

Uguns mūs ielenc no trim pusēm, ietin dūmos. Dolbači sadala briežu virteni trīs daļās, mums ar Pāvelu katram iedod pa četriem briežiem, un mēs, neatpalikdami viens no otra, laužamies cauri ugunsgrēka nosvilinātai joslai, aizejam tālāk pa atradzi, pēc tam nogriežamies pa kreisi, ejam savu ceļu uz dienvidaustrumiem.

Meža ugunsgrēki — vasaras beigas. Līdz ziemai vēl pāris dienu. Drīz sāksies garo nakšu, sniega puteņu un baltā klusuma laiks. Vai mēs paspēsim nokļūt līdz Jambuja kalnam, atklāt tā noslēpumu un beidzot aizkulties līdz ļaužu apmetnēm?

Atkal bezgalīgā, paugurainā plakankalne. Te mēs uzkāpām augstās ūdens šķirtnēs, un mums pavērās ar blāvajām debesīm saplūdušās dūmakainās tāles, te mūs ieskāva savā klēpī dziļas ielejas, caur kurām vilkās vecas izdegas, te atkal mūsu priekšā parādījās sūnainie staigno dumbrāju klajumi.

Sestās dienas beigās, pārvarējusi lielu attālumu, mūsu karavāna ar pūlēm uzkāpa augstienē, ko sen jau varējām redzēt savā priekšā. Mēs bijām pamatīgi noguruši, kāpdami augšā un lejā, mīņādamies pa ciņiem, tikko turējāmies kājās. Brieži arī aiz noguruma krita no kājām. Taču kā balvu par garo un grūto ceļu mēs beidzot ieraudzījām augstās Stanovoja kalnu grēdas, kas aizsedza apvārsni dienvidaustrumos.

Pēc vienveidīgajiem klāniem, staignajiem purviem un vārgulīgās taigas neauglīgie kalni mums likās brīnumaini. Es tajos vēros ne jau pirmoreiz, un kā vienmēr mani saviļņo šie skarbie milzeņi un bezdibenīgais debesu plašums pāri tiem. Saule nogrima aiz sārtā horizonta. Grēdas ēnas puse ar stāvām, kailām klintīm rēgojas mūsu priekšā kā barga siena.

Es pazīstu tevi, Stanovoj, tavu atradžu milzīgās grēdas un tavas melni spīdīgās padebešu virsotnes, bezdibeņus un senās klinšu drupas, tavu sākotnējo haosu un pirmatnējo mežonību. Es reibstu no vējiņa, un man liekas, ka es saožu tikko tveramu kalnu gundegu smaržu, salto aizu, rododendronu aso smaržu un valgā briežu ķērpja vircoto saldumu. Man, Stanovoj, gribas aiz sajūsmas kliegt, apkampt nepazīstamās virsotnes, aizvien elpot tavu dzestrumu!

Ilgi stāvam, vērtēdami atšķirību starp to, kas palicis aiz muguras, un to diženumu, ko redzam savā priekšā.

Visā skarbajā Stanovoja izskatā, viņa virsotņu haosā ir kaut kas tāds, kas izskatās nepabeigts, it kā viņš pēkšņi būtu radošās mokās pārakmeņojies un tā uz visiem laikiem atvēzienā' sastindzis. Novecojis, viņa seju saēdušas dzijas grumbas. Viņš stāv Aldanas plakankalnes malā, milzīgs, sirms, vientulīgs.

Viņa asie apveidi izceļas gaiši zilās debesīs. Tur — klinšu haoss. Zem drupu granīta milzeņiem vēl var saskatīt vakara ēnu aizsegtās seno cirku rīkles un bezdibeņus. l<aut kur balsnī kalnu upju straumes, kas plūst pa kanjoniem, un pakājē var redzēt tumši zaļās mežu joslas. ,

Kāda gan viņam, Stanovojam, daļa par mūsu darīšanām, par ļaužu bojā eju. Viņš, salīdzinot ar mums, ir mūžība. Taču cilvēks ir nemirstīgs savās vēlmēs pakļaut šo mūžību, likt tai darboties savā labā. Tāpēc jau arī mēs ejam uz Jambuju …

—   Skaties šeit, tas ir mūsu kalns, — Dolbači saka, atgriezdams mani īstenībā un ar spieķi parādīdams uz strupu virsotni, pašu malējo grēdas kreisajā pusē.

Tik tuvu Jarnbuju redzu pirmo reizi. Viņš stāv nedaudz atsevišķi, lepni paceļas pāri Aldanas plakankalnes dienvidu malai, ar grēdu to savieno kaila atradze, it kā Stanovojs nebūtu iegulies viņam paredzētajā gultnē un tāpēc ar savu smaili izliecies uz ziemeļiem. Tur viņš arī beidzās, varenais, kailais kalns. Ģeodēzisti vēlāk šo izliekto atradzi nosauca par «Stanovoja aklo zarnu».

Kalns pēkšņi apstājies it kā skrējienā, ar pakāji atbalstīdamies plašās Aldanas plakankalnes malā. Viņam ir strupa akmens virsotne, labā pusē — dziļš jo dziļš bezdibenis, kreisajā — krauja, klinšaina nogāze, kurā izbērtas pelēkas iežu drupas, ko sagraizījuši daudzie strautiņi. Šur tur redzami cieto iežu relikti.

Jambuja pakāji plaši apjož biezas zvilnāju audzes un skraja lapegļu taiga. Netālu cauri zemo lapegļu zariem paspīd upes strēle, ko iežņaugušas krasta klintis. Taču zemāk ūdens iegūst plašāku gultni un blāvi jo blāvi balsnī aiz meža. Tā ir straujā Rekanda, kas sākas Stanovoja dziļajās krokās. Aiz tās tūlīt arī Jambujs.

Mēs ilgi apskatām pliko kalnu, cenzdamies ievērot viņa drūmās sejas vaibstus — tie mums var noderēt par orientieriem. Jambujs ir bargs, kluss un mežonīgs, vietām pat nepieejams. Kādu šausmīgu noslēpumu viņš glabā savā granīteietajā mierā? Kādus negaidītus pārsteigumus mums gatavo šis akmens elks?

—   Pārnakšņosim tomēr šeit. Skaties, brieži ir dikti nomocījušies, tālāk neies, — Dolbači saka, atbalstījies uz spieķa.

Viņa seja izdēdējusi, izskats drūms, Vajadzētu apstāties; gan cilvēki, gan brieži, kā saka, nogājušies līdz krišanai. Šodien mēs, kā parasti, neesam atpūtušies. Bet kas atteiksies no iespējas pārnakšņot upes krastā, ja tas ir tik tuvu? Līdz upei kilometri divi. Noteikti jāaiziet, un mūsu mocības ar uzviju atmaksāsies.

—   Nē, Dolbači, aiziesim līdz Rekandai, tur gan briežiem būs lielāks plašums, gan arī pašiem labāk.

Pavadonis nogurušām acīm skatās rietā. Nekurnēdams sāk piecelt briežus ar kliedzieniem un dunkām. Nabaga dzīvnieki, sirds sāp skatoties, tā esam tos nomocījuši.

Pāvels smagi piecejas, ar rokām berzē ceļus, taču kājas tikko var atliekt, labi vēl, ka rokās ir spieķis.

—   Gājuši! — es komandēju aizsmakušā balsī.

Karavāna nogāzē gurdi sašūpojās.

Diena iet uz galu. Saule apsvilinājusi kalnu grēdu un vakarīgo līdzenumu. Rudie koki vienās ugunīs, deg smalces, ugunsgrēks pārņēmis purvus. Pāri mežainajām ielejām paceļas migla, arī tanī uzliesmo sārti plankumi.

Pēc metriem trīssimt izejam uz zvēru takas. Tā mums likās kā asfaltēts ceļš, kaut bija šaura, sen nestaigāta, zaļajās sūnās nedaudz iemīdīta taciņa.

Taču visi nopriecājāmies. Pāvels pat iedziedājās:

Varen plaša mana zeme dzimtā, Lauki, meži saules staru plivs …

Tālāk mēs dziedājām divatā, un kļuva vieglāk. Dolbači arī uzņēma raitāku soli.

Karavāna pa krauju nogāzi apgāja gravu, un mēs nokāpām ielejā. Pēdējais šķērslis līdz krasta nogāzei bija šaurs dumbrājs, gluži kā nosēts ar pārbriedušam lācenēm. Dzeltenās ogas vilinoši gulēja uz greznā, samtaini zaļa paklāja kā zelta graudiņi.

Aiz dumbrāja — bieza lapegļu taiga, tā pieputināta ar nobirušām skujām un smaržoja pēc novītušām alkšņu lapām. Tanī jau vēla vakara krēsla. Taču skrajākās vietās vēl līgojās tikko jaušama gaisma.

Vēl kādu brīdi mēs ejam pa mežu, izmeklēdamies labāku vietu pārnakšņošanai. Vakarīgā taiga ir neparasti viesmīlīga. Tās dzestrums sajaucies ar rododendronu, skuju, novītušu paparžu smaržām, un it kā tieši mums uz «grīdas» noklāts mūžam zaļo, krāšņo sūnu paklājs. Ik koks uzaicina apmesties zem sava greznā cekula. Taču mēs pēkšņi bijām kļuvuši pārāk izvēlīgi, turpinājām klaiņot pa mežu, meklēdami labāku vietu. Bet apmetāmies atklātajā, augstajā Rekandas krastā. Seit pie visiem meža jaukumiem vēl pievienojās upes vējiņš — tas visu nakti 110 mums atbaidīs odus.

Kāda neredzama roka nodzēš pēdējos gaismas vizuļus egļu cekulos, paugurā un beidzot tālajā virsotnē. Pāri upei aizskrien vēja dzīta pelnu pelēka migla. Mežs aizmieg naktī bez putnu dziesmām, bez čaboņas — klusēdams.

Un beidzies tālais ceļš uz Jambuju — tas mazina nogurumu. Liekas, visas grūtības jau aiz muguras.

Iļgi sēžam pie degoša ugunskura, dzeram tēju._Naktī pazūd ēnas. Zilgmē, kas pāri mums, izlaužas zvaigznes. Arē melodiski saskandinās zvaniņi. Nekas neaptumšo rītdienu.

Pāvels un Dolbači ielien teltī. Zagra guļ pie saites. Es iesviežu ugunskurā vairāk malkas, gatavojos pārgulēt pie uguns. Noklāju guļammaisu, gulstos ar seju pret ugunskuru. Skatos, kā trako liesma, kā zilgani nokaitētās oglēs rodas pilis, kalnu milzeņi, drausmīgi bezdibeņi, te pieceļas nez kāds nezvērs, paskatās sejā, un viss pēkšņi izgaist.

Tomēr nakts mums gatavoja nepatīkamu pārsteigumu. Vēl ilgi pirms ausmas uztvēru nez kādu aizdomīgu sprakstoņu. Es pielēcu kājās. Pie nodzisušā ugunskura stāvēja satrauktais Dolbači. Piecēlās arī Pāvels. Pa skrajo mežu, cits citam jozdami garām, mežonīgiem lēcieniem auļoja brieži. Pie nometnes viņi visi uzreiz apstājās. Pagriezušies atpakaļ, dzīvnieki bailīgi ieklausījās un nodrebēja, tiklīdz sadzirdēja kaut pavisam klusu skaņu.

Es satvēru karabīni, un divi žilbinoši gaismas stari, pēkšņi sprāgdami, sadrebināja taigu, kas atpūtās nakts dzestrumā. Brieži atkal metās katrs uz savu pusi, taču turpat apstājās. Zagra trakoja pie saites. Kaut kur aiz upes Jambuja akmens krokās izdzisa šāviena pēdējā atbalss.

—  Varbūt lūsis staigā tuvu, — Dolbači saka pēc īsa klusuma brīža.

Tumšajās meža dzīlēs atskanēja drūmi vilku kaucieni, un kļuva baisi. Tajos jaudās visdažādākās izmisuma un bezspēka nokrāsas.

Pavadonis nemierīgi paskatījās ganāmpulkā, un viņa acīs jaudās šausmas.

—  Vienu briedi tomēr nogalējuši, — viņš iesaucās un abi ar Pāvelu, paķēruši bises, pazuda nakts tumsā.

Kaucieni atkārtojās. Ieleja aizrijās ar šīm pretīgajām skaņām, un viss dzīvais sastinga, nespēdams pārvarēt bailes. Vilki, liekas, dzīroja.

Zagra visu laiku it kā uz adatām, nevar nomierināties. Viņu satrauca nez kādas skaņas, kas manai dzirdei nebija pieejamas.

Iedegās ugunskurs. Brieži sāka ganīties. Es paliku visu nakti pie dzīvniekiem.

Pāri Rekandai uzvaroši cēlās rēgainie miglas mākonīši. Tie viļņojas un, paklausīdami vējam, viens pēc otra aizpeld pretim rītam. Tas jau sācies tumsā aiz atradzēm. Vēl nebija dzisusi pēdējā zvaigzne, kad pie krācēm nošļakstinājās taimiņš, mežā ieči- vinājās kāds putniņš, virs apmetnes nosvilpoja gaigalu pāris. Dzima jauna diena …

Nakts notikumi mūs uztrauca ne pa jokam. Ar brieža zudumu vēl varētu samierināties. Taču mūs baidīja kaut kas cits: vilki, tik viegli guvuši laupījumu, vairs neatstāsies no karavānas, viņi spēj simtiem kilometru zagties pa tās pēdām, pacietīgi nogaidīt brīdi, lai atkal iedzīvotos, Briežu bara niknākais ienaidnieks vilks no visiem plēsoņām ir visveiklākais, visviltīgākais un uzmanīgākais. Seit mežu biežņā viņš nejūtas slikti un pat divkaujā ar cilvēku negatavojas atkāpties.

Tagad mūs sagaida trauksmainas naktis.

Rīts ausa rudenīgi ilgi un gurdi. Pa upi pūta viegla brīze. Ātri pabrokastojām, un, kamēr ūdens līmenis Rekandā no rītiem vēl zems, steidzāmies pārbrist uz pretējo upes krastu. Dolbači grib jo ātrāk pamest «slikto vietu», paslēpt karavānas pēdas burzguļojošā Rekandas straumē un šādi apmānīt vilkus.

Mēs jau bijām saposušies, lai dotos ceļā, kad Pāvels, aplie- dams uguni, nejauši paskatījās uz upi un aizelsdamies iečukstējās:

—   Skatieties, zvērs!

Viņa čuksti mani gluži vai apsvilināja, es norāvu no pleca karabīni.

—   Kur?…

Pretejā krasta cauri skrajajam mežam pa nogāzi visa sparā lauzās melns, prāvs platradzis bālganās «zeķēs». No viņa kājām lidoja zemes pikas, lūza sausie zari, it kā zvēram dzītos pakaļ tūkstoš velnu. Neskatīdamies, kas viņam priekšā, neievērodams ne kraujo klinti, ne biezokni, ne siekstas, platradzis pa galvu pa kaklu izlēca akmens krastā. Milzīgs un tai pašā laikā kalsens kā sacīkšu zirgs, viņš milzīgiem lēcieniem metās upē, saceldams putainu viļņu kalnu.

Viņš peldēja steidzīgi. Varēja redzēt tikai garo galvu un ragus, kas atgādināja nokaltuša koka saknes. Straume nesa viņu lejup. Un pēc brīža dzīvnieks pazuda līkumā aiz sēres …

—   Dolbači, kas viņu varēja tā nobaidīt?

—   Lācis vai cilvēks. Vilks dienā neuzbrūk lielam plalradzim. Pāriesim Rekandu — uzzināsim.

Pagāja viena minūte, otra … Neviens pa pēdām nesekoja.

Ilgi negribējām gaidīt. Nokāpām pie upes.

Izlauzusies no granīta spraugas līdzenumā, Rekanda aizvien vēl nevar rimties pēc trakā slīpuma, no krācēm un klintīm, kuras aizšķērsoja tai ceļu. Kā saniknots zvērs rēc un mētājas uz visām pusēm, lēkā pa rumbām, dzīva, dreboša, nepiepildāma.

—  Vai domā, ka pāriesim? — pavadonis nedroši vaicā, pamādams uz brasla pusi.

—   Es no rīta gāju gar upi, citās vietās vēl sliktāk.

—   Tad iesim pāri šeit, — un viņš, uzmanīgi apskatījis saiņus uz brieža mugurām, uzlec uz jājambrieža. Taču tūlīt nelika traukties karavānai, vēl paskatījās uz straumi, kas trakoja acu priekšā, meklēdama eju starp prāvajām radzēm.

—   Nu!… Nu! … Nu! … — kajurs kliedza uz briežiem.

Saule ir augstu. Tā vizēdama atspīd straujajās krācēs, ūdens

ņirb, it kā atsedz Rekandas gultni, kas nosēta ar daudzkrāsainiem akmeņiem. Karavānu apskalo sudrabaini mutuļojoša straume, šļakatas bez pēdām izkūst zilajā gaisā. Ūdens uzbrūk mežonīgiem viļņiem, gatavojas apgāzt un aprīt karavānu.

Dolbači steidzina dzīvniekus. Mēs uz viņiem draudoši kliedzam no krasta. Pirmais briedis, uz kura jāj pavadonis, vairs ar kājām nesasniedz dibenu, un viņš negaidīti sāk peldēt. Ūdens šļācas pāri citu dzīvnieku saiņiem. Viens briedis paklūp un uzmin pavadai, krīt un sāk ūdenī raustīties. Brieži, kas piejūgti aiz viņa, galīgi sapinas. Karavāna apstājas visstraujākā vietā. Dolbači mums kaut ko izmisīgi kliedz.

Es metos straumē. Kājas uz gludajiem akmeņiem zaudē līdzsvaru. Liekas, upe, sakopojusi visu savu spēku, metas man virsū. Viņa aizrauj mani uz citu pusi, nes lejā uz dunošām krācēm. Taču man pēc neiedomājamas piepūles izdodas nostāties uz kājām pie paša brasla malas. Pāvels aizkuļas pie briežiem, ar nazi pārgriež pavadas saites, un dzīvnieki seko Dolbači krastā. Tikai viens nepiecēlās, to paķēra ūdens un izsvieda lejā pie nākamām krācēm.

Apmēram kilometru tālāk mums bija jāizveido nometne, tāpēc šeit neuzkavējāmies. Izžņaudzījām ūdeni no drēbēm, pārskatījām saiņus un devāmies ceļā. Noslīkušo briedi atstājam upē par barību taimiņiem, bet tā saini uzlikām jājambriedim.

Tikko mēs uzkāpām krasta augstienē, ieraudzījām briežu karavānu, kas devas mums pretī. Tātad platradzis bija izbijies no tās.

Priekšā uz liela brieža jāja evenks. Viņam līdzi nebija neviena cita cilvēka.

—   Omahtas l|ja no Učoras, — Dolbači sacīja, pazinis kajuru.

Piejājis tuvāk, viņš veikli nolēca no brieža, un mēs sasveicinājāmies, paspiezdarni viens otram roku.

—  Mans pazaudējis cilvēku, — viņš nočukstēja vēja appūstām lūpām.

—   Kā pazaudējis?

—   Pavisam.

Sis jaunums mani apstulbināja.

—  Ar ko tu biji kopā? — es vaicāju.

—   Jeļizars, uzvārdu mans nezina.

—  Jejizars Bikovs? — Pāvels pateica priekšā.

—   Bikovs, Bikovs.

—   Kur tu viņu pazaudēji?

—   Viņš gāja uz Jambuju, neatgriezās.

—   Pirms cik dienām viņš pazuda?

—   Divām, — kajurs vainīgi atbildēja.

—   Vai -tu viņu meklēji?

Iļjas acis pēkšņi atvērās un nesaprātīgi sastinga.

—   Vai tu viņu meklēji, — es dusmīgi atkārtoju.

Iļja neatbildēja, un es sajutu, ka asinis man deniņos sāk pulsēt.

—   Kur tava apmetne, no kurienes Jeļizars aizgāja?

—   Tur aiz klāna, — viņš atbildēja, pamājis ar galvu uz Jambuja pusi.

—   Iesim turp un tad izlemsim, ko darīt, — es ieteicos, griezdamies pie saviem pavadoņiem.

—  Tur iet es nevaru, — Iļja protestēja kaut kādā nedabiskā balsī un aizgriezās.

—   Kā gan tā — «nevaru»? — Pāvels stingri vaicāja, un viņa seja pamatīgi nosarka. — Varbūt Jeļizars ir apmaldījies vai saslimis, un tu viņu negribi meklēt? Nē, tu iesi!

Iļjas acīs pazibēja niknums. Lūpas nodrebēja, pavērās, un viņš tās nolaizīja ar mēles galiņu.

—   Ņem briežus, saiņus, ņem visu. Iļja tuvu Jambujam nevienu soli neiet! — viņš iekliedzās.

—   Kāpēc gan tu negribi iet? — es vaicāju, cik vien varēju, mierīgi.

—   Mans turp neies …

—   Varbūt tu zini, kas noticis ar Jeļizaru.

Kajurs stāvēja mūsu acu priekšā kā slazdos noķerts zvērs un klusēja. Viņam bija mežonīgs un sasprindzis skatiens.

Es Ijju redzu pirmo reizi. Nē, tas nav labsirdīgais, uzticīgais evenks, dabas bērns. Viņš ir saniknots, viņā kvēlo naids. Nevaru saprast, kas viņam noticis.

—   Zvēru, ja ar Jeļizaru kaut kas ir noticis, tad ne jau be? viņa līdzdalības, — Pāvels izgrūda.

—   Nu zini, tas jau par daudz!…

—   Saprotiet taču, Jeļizars izaudzis taigā ar bisi rokās. Labākais sabuļu mednieks visā novadā, vai viņš varēja apmaldīties? Citādi nebūs, Iļja viņam kaut ko izdarījis.

—  Dolbači, — es griezos pie pavadoņa, — varbūt tev viņš pateiks, kas noticis ar Jeļizaru?

Dolbači paraustīja plecus un padomājis noteica:

—  Netālu bijuši viņa nometne, jāaiziet uz turieni, pēc tam runāsim, ko darīt tālāk.

—   Ejam.

Iļja apņēmīgi piegāja pie nastu brieža, atsprādzēja berdanku, paspēra divus soļus atpakaļ.

—   Ņem! — viņš nikni iekliedzās un nostājās, kā man likās, tā, lai viegli un ātri varētu pielikt bises laidni pie pleca.

Man no pleca noslīdēja karabīnes siksna, ledains aukstums pārskrēja no matu galiem līdz papēžiem.

—   Pielūko! … Jokot ar tevi neviens nedomā. — Pāvels paspēra soli uz Iļjas pusi.

Klusumā, kas tagad bija iestājies, kļuva baismi. Likās, pakustini kāju vai atver muti un notiks kaut kas drausmīgs un neizlabojams. Es vēl nebiju redzējis Pāvelu, šo labsirdīgo cilvēku, kas nespēj mušai darīt pāri, tik dusmīgu. Un, skatoties uz Iļju, nodomāju: «Sis cilvēks pašreiz ļoti viegli var izšaut no ber- dankas tiešā tēmējumā.» Bet tad pie Iļjas piegāja Zagra. Viņš neceremonēdamies apostīja kajuru un, nosēdies blakus, pašķielēja manī gudrām acīm — sak, šai cilvēkā nav nekā slikta, es jau nu ļaudis gan pazīstu.

Iļja pēkšņi nolaida berdanku, kas bija kļuvusi pavisam smaga, apvaldīja satraukto elpu. Taču sakniebtajās lūpās tā arī palika ļauns rūgtums.

—   Kustēsimies! — Pāvels uzkliedza Dolbači un, pacēlis no zemes pavadas galu, aizveda evenkam garām Iļjas briežu virteni.

Es gāju aiz karavānas. Pēc metriem piecdesmit atskatījos. Kajurs stāvēja tai pašā vietā, nenovērsdams no mums skatienu. Un, kaut gan mēs bijām sagatavojušies šeit pie Jambuja sagaidīt jebkuru pārsteigumu, Bikova pazušana mums šķita ļoti dīvaina, jo viņa pavadonis uzvedās pārāk aizdomīgi.

«Iļja… Iļja no Omahtas …» es mokoši domāju, ieskatīdamies viņa melnīgsnējā sejā. «Viņš, liekas, strādāja Samsonova grupā… Ar viņu pērn notika kaut kas nelāgs … Bet kas? Nē, nevaru atcerēties. Bet Bikovs nav apmaldījies. Par to varu galvu likt ķīlā. Kas viņam noticis? …»

—   Pāvel, — es viņam uzsaucu — Vai tu nepazīsti šo ka- juru?

—  Atceraties notikumu Gunamā? Tas ir viņa — Omahtas Iļjas nedarbs!

… Pērn oktobrī pēc darbu beigām no Aldanas plakankalnes neiznāca novērotāju apakšvienība. Pagāja visi termiņi. Iestājās ziema, sals sastindzināja zemi, sākās sniegputeņi. Darbu rajona tuvumā nebija ne apmetņu, ne ciematu. Nelāgā laika dēļ nevarēja izsūtīt aviāciju viņus uzmeklēt. Neviens nevarēja iedomāties, kas būtu varējis cilvēkiem notikt. Darbu beidzot, viņiem vairs nebija produktu, nebija arī ziemas ietērpa. Viņi bija četratā. Bet laiks gāja uz priekšu. Tikai tad, kad mētneša beigas varēja lidot, kādam pilotam izdevās sameklēt cilvēkus uz Guna- īnas upes, kilometrus septiņdesmit no Itimžas upes grīvas, kur apakšvienība bija strādājusi. Nosvieda produktus, siltās drēbes, krāsniņu. Un pēc trim nedēļām viņus visus sveikus un veselus ar briežu nartām atveda uz Nagornijas ciematu.

Kas gan apakšvienībā bija noticis?

Novērotāji, pabeiguši darbus, ar briežiem nobrauca lejā uz Gunamu. Viņu kajuri bija Omahtas Iļja un vēl viens puisis no šīs pašas apmetnes. Uzkrita sniegs. Vajadzēja steigties. Iļja un puisis palūdza atļauju aizbraukt pēc viņu nogalinātā savvaļas ziemeļbrieža gaļas. Abi devās projām un pazuda, nolemdami cilvēkus nāvei. Vēlāk Iļja taisnojās, ka sniegputenī apmaldījies un nav varējis atgriezties, bet neviens tam nenoticēja.

—  Vai viņš nav Jeļizaru pametis nelaimē? Taču kāds tam būtu iemesls?

Aiz skrajā meža sākās ciņains klāns, ko sedza rūsgana sūna un ķērpis. Mēs ilgi meklējām sausu vietu un apmetāmies maza strautiņa krastā, gar kuru no klāna plūda neparasti dzidrs ūdens.

Iļja neatnāca.

Tieši pretī nometnei augsti pacēlās klinšainais Jambujs, aizsegdams pusdebesis. Varēja redzēt visu kalnu, to bija izrobojušas aizas un apjozušas klintis. Cilvēks var apmaldīties tikai līdzenumā — un arī tad tikai miglā, kad tas ir sevišķi viltīgs ar savām vienveidīgām smalcēm un ezeriem. Taču skaidrās dienās pāri klajumam kā bāka valda Jambujs. Pat visnepieredzējušā- kais taidzinieks nevarētu nomaldīties, ja reiz ir tāds orientieris. Bet visas šīs dienas bija skaidrs laiks.

Taču tad es sevi tūlīt pieķēru pie domām: arī Petriks pazuda skaidrā laikā, arī Jevtušenko. Nē, tūkstoš reižu nē! Viņi nav apmaldījušies, un vainīgi nav nejauši apstākļi. Un divi pazudušie evenki? Jambujā notiek kaut kas nelāgs, un mums jābūt ļoti uzmanīgiem.

—   Pavel, — es griežos pie radista, — tūlīt pat izvelc antenu, ej ēterī. Tūlīt pat jāsasaistās ar štābu.

—   Es par to jau pat's domāju … Sanāk gan velna būšanai Vai tiešām Iļja nogalinājis Jeļizaru? Nu tad lai nelūdz žēlastību. — Un viņš, paņēmis cirvi, devās meklēt kokus mastiem, mētādams rokas, cik plati vien iespējams.

Mēs ar Dolbači salikām kravu vienā kaudzē, pārvilkām pāri tai buru audeklu, pamatīgi uzstādījām telti. Šeit nāksies uzturēties ilgi. Es pavirši apskatīju visus Iļjas saiņus, taču neatradu nekā aizdomīga. Pārbaudīju somas ar Jeļizara mantām, siksnas uz tām bija sasietas pušķī, tā neviens evenks mezglus nesien. Tātad kajurs nav interesējies par to saturu. Dīvaini, tas viss ir ļoti dīvaini…

Iļja atgriezās, kad bijām nomelni jau gandrīz iekārtojuši. Viņš pat nepiegāja pie saviem briežiem, lai palaistu tos ganīties. Viņa vietā to paveica Dolbači. Iļja iekūra sev atsevišķu ugunskuru, pakāra tējkannu, pēc tam tur aiznesa savas gultas drānas, somas ar produktiem un, pagriezis pret mums muguru, sēdēja vientuļš, svešs, nomākts, ļauns.

Es sastādīju radiogrammu Plotkinam: ,

«Aizvakar Jambujā pazudis Jeļizars Bikovs, kas ieradies pie kalna kopa ar kajuru Iļju no Omahtas. Steidzīgi savāciet par šo kajuru visus raksturojumus. Ziņojiet man. Rīt, ja atļauj laiks, sūtiet pie mums lidmašīnu, lai tā izpēta zemieni pie Jambuja. Brīdiniet ekipāžu: virs Jambuja jānoturas pusstundu, lai Bikovs paspētu sakurt Uguni, ziņot par sevi. Mūsu apmetne atrodas Jambuja rietumu pusē. Meklējumu rezultātus lūdzu mums paziņot no lidmašīnas. Rīt sūtu savu kajuru pēc novērotāja Cibina. Viņa ļaudis piedalīsies pazudušo meklēšanā.»

Pāvels klaudzina atslēgu, sūtīdams ēteri signālus, klausās un atkal klaudzina, klaudzina, klaudzina… Taču atbildes nav.

—   Par katru cenu, Pāvel, uzņem sakarus!…

Lai meklētu cilvēku, kas apmaldījies taigā, visdrošākais līdzeklis ir lidmašīna. No neliela augstuma zemi var viegli apskatīt un, ja pazudušais sadzird motoru rūkoņu, viņam jāiededzina ugunskurs, dūmi tūlīt paziņos, kur viņš atrodas. Jeļizaru Bikovu no gaisa neizdosies sameklēt tikai tad, ja,viņš ir miris.

Pašreiz pulkstenis ir vienpadsmit. Vilcināties nedrīkst. Jāiet meklēt. Bet ar ko lai iet! Un uz kurieni? Pāvelam par katru cenu jāuzņem sakari ar štābu. Dolbači agri no rīta ar savu žiglo jājāmbriedi dosies pēc novērotāja Cibina. Viņš strādā kādā sopkā aiz Udjumas, kilometrus divdesmit piecus no mums. Viņam jāatved uz šejieni visa sava apakšvienība ar briežiem, teltīm un pārtiku veselai nedēļai. Paliekam es un Iļja. Varbūt izdosies viņu piespiest nākt man līdzi. Taču es tūlīt atsakos no šīs domas. Velns viņu zina, kas var notikt!

—   Ēterī nav nedz mūsējo, nedz kaimiņu, — Pāvels ziņo.

—   Radiogrammai jau šodien jābūt štābā, taču, kā to izdarīt, — tev labāk jāzina. Iešu meklēt Jeļizaru. Tu uzmani IIju, lai viņš šeit kaut ko nesariebtu.

—   Kur gan jūs viens iesiet? Kaut tikai nelaime negadītos. Vieta taču šeit laikam ir nolādēta: kas tikai dodas uz kalnu — visi pazūd … Rīt iesim kopā.

—  Ja Iļja nemelo, ka Jeļizars aizgājis uz Jambuja virsotni, tad vispirms jāizpēta kalna pakāje, vai viņš nav nokāpis līdzenumā. Tad es uztveršu pēdas un mēs zināsim, kur viņu meklēt.

—  Varbūt tā būs vislabāk. Taču arī uz pakāji nenāktos vienam iet, lai…

—   Ņemšu līdzi Zagru, — es viņu pārtraucu un sāku posties.

Un tad es iedomājos visu šo milzīgo apvidu ar viltīgajiem

purviem, ar žiglam upītēm, zvilnāju biežņām — neizdibināmu, draudošu. Nav tik viegli tanī sameklēt pazudušu cilvēku, it īpaši tāpēc, ka šis cilvēks nevar paziņot, kur atrodas.

Nē, ekspedīcijas darbā nav drausmi ne gājieni, ne sniegputeņi. Visdrausmīgākais — cilvēku bojā eja. Tad mēs sākam saprast, cik bīstami mūsu darbā zaudēt vīrišķību, cik nepiedodama bezrūpība. Pat grūtībās daudzkārt pārbaudīta apakšvienība uz ilgu laiku iziet no ierindas, ja zaudē cilvēku. Bet šeit, Jambujā, notiek jau kaut kas pavisam ārkārtējs.

Vēlreiz cenšos izprast notikumus. Bikovs strādāja par desmitnieku šai pašā iecirknī, viss viņam te pazīstams. Taigu viņš

izstaigājis krustām un šķērsām, ne vienreiz vien uzveicis briesmas. Enerģijas viņam atliku likām! Kas gan viņam varēja notikt? Varbūt saslimis? Par to jāšaubās. Mēs esam pieraduši pie pārgājieniem, taigā reti slimojam. Nezinu, vai taidzinieku organisms izstrādā kādus varenus līdzekļus, kas jebkuru slimību nogalina pašā iedīglī, vai arī tas notiek tāpēc, ka taigā nav ļaundabīgo infekciju un apstākļu, lai tās varētu izplatīties. Protams, liela loma tam, ka mēs atrodamies nepārtrauktos pārgājienos. Mūsu muskuļi ir labi trenēti, asinsriņķošana pastāvīgas fiziskas slodzes dēļ mums ir lieliska, nervi reti kad uzdod — šādam organismam ne tikai ar iesnām, bet pat ar holēru viegli tikt galā!

«Taču ar ko velns nejoko, kamēr sievasmāte nav mājās!» kā saka Pāvels, — varbūt Jeļizars pārlauzis kāju vai nespēj izrāpties no dumbrāja. Un beidzot, pats drausmīgākais — ja viņa pazušanu sekmējis kajurs? Ko šis cilvēks slēpj savā jaunajā klusēšanā?

—   Dolbači, — teicu pavadonim — ļoti lūdzu, rīt, cik iespējams agri, brauc pēc novērotājiem.

—   Pats redzu, steidzīgi jāved šurp cilvēki, jāmeklē Jeļizars.

Pieeju pie Iļjas, nosēžos viņam iepretī uz kritalas. Viņš dzer

tēju. Gribu vēlreiz pamēģināt no viņa izspiest sīkumus par Jeļi- zara pazušanu. Pavadonis izturas, it kā mani neievērotu, pavisam mierīgi dzer tēju, taču viņu nodod acis, tanīs nedziestošs, ļauns spīdums.

—  Kad Jeļizars aizgāja no nometnes — no rīta vai vakarā? — es vaicāju, cik vien varēdams mierīgi, labvēlīgā tonī.

Iļja nesteigdamies apēda rausi, iedzēra no krūzes karstu tēju, pielēja svaigu. It kā nebūtu dzirdējis manus vārdus. Es pacietīgi gaidīju. Bet viņš klusēdams turpināja košļāt gaļu, retumis nicīgi paskatīdamies manī. Nezinu, kā vispār varēju savaldīties.

—  Vai Jeļizars aizgāja no rīta vai vakarā? — es atkārtoju, sakopodams visu savu pacietību, savu gribasspēku. Tagad nav šaubu, ka Iļja kaut ko slēpj un ņirgājas par mani.

Kozdams lūpā, es remdēju niknumu, sēžu, gaidu, kad kajurs beigs dzert tēju, saliks somā traukus, cukuru, raušu paliekas.

—   Varbūt tu pateiksi, kas noticis ar Jeļizaru?

—   Gāja uz Jambuju, neatgriezās, — viņš joprojām apgalvo.

—  To es jau dzirdēju. Kura vietā viņš kāpa augšup?

Klusums.

—   Ko viņš ņēma sev līdzi?

—  Vai bise bija viņam līdzi? — es uzstājīgi vaicāju, bet pats sev pavēlu: «Mierīgi, mierīgi.»

lija novērsās, piebāza pīpi, aizsmēķēja un pēc tam pievirzījās man mazliet tuvāk. Pīpe ik pēc diviem trim vilcieniem apdzisa. Viņš atkal piesmēķēja no oglītes un klusēja kā kurlmēms.

—   Vai Jeļizars negatavojās no Jambuja nokāpt līdz ezeram medīt? Varbūt dzirdēji šāvienus vai kliedzienus? … Atbildi taču, velns tevi rāvis, vai es tevi… — Un es tikko savaldījos, lai Iļjam neiegāztu.

Viņš aizvien klusēja vienā mierā.

Izrādījās, ka esmu nekur nederīgs izmeklētājs. Piecēlos, paņēmu karabīrii, iemetu mugursomā tējkannu, gabalu žāvētas briežgaļas, kondensētā piena bundžiņu, rausi, krūzi. Pārbaudu, vai man ir līdzi sērkociņi. Piesienu Zagru pie siksnas.

Ieskatos teltī, kur ņemas Pāvels.

—   Neviens neatsaucas, — viņš saka.

—   Nebrēc, vēl laika gana.

—   Be.t jūs nekavējieties; varbūt naktī šeit tiešām sapulcējas ļauni gari, ka tikai kas …

—   Nekādu «kas», Pāvel, nebūs. Gaidi, vakarā' atgriezīšos. Pārraidi Plotkinam, lai lidmašīna šeit būtu agri no rīta. Visu labu!

—   Ne spalviņas!

Dolbači, mani pavadīdams, piekodina:

—   Skaties, velti uz Jambuju neej, vienam nedrīkst, vieta ir slikta, redzi, kā cilvēki te pazūd.

—   Neuztraucies, Dolbači, es to zinu. Bet tu rīt pasteidzies.

Nemierīgais mākonītis, kas rīta pusē bija parādījies pie apvāršņa, jau pazudis. Debesis tumši zilas. Ja būs saulainas dienas, mēs ātri noskaidrosim, kas notiek šai Jambuja kalnā, un tad dosimies atpakaļ pie savējiem. Kaut nu tas būtu ātrāk! …

10. SLAZDĀ

Soļoju pa zvēru taku. Pa kreisi, klinšainajos krastos kurn Rekanda. Pa labi mierīgais, pēc izskata mīlīgais klāns. Aiz tā — Jam- bujs. Purvs aizstiepjas līdz kalna pakājei. Diena ir silta, mīlīga. Gaisā uzlidoja brēcējpiļu pāris, sašļakstināja ūdeni un ienesa uz spārniem klusumā brīdinošu kliedzienu. Eju pa purvu malu. Zagra pie saites negribīgi velkas līdzi. Rūpīgi vēroju visus nospiedumus, taču pagadās tikai gan vecas, gan nesenas zvēru gaitu liecinieces. Cilvēku pēdas nav redzamas.

Acis aiz sasprindzinājuma ātri nogurst, gurdina vienmuļība. Ausīs odu sanoņa. Kalniešiem — bet es esmu dzimis Kaukāzā — klajā vieta, kur peizāža apnicīgi vienmuļa, parasti kļūst nelādzīgi.

Iepriecina tikai rudens — taiga tas ir visskaistākais gadalaiks.

Uz tumši zaļā mežu fona bāli dzeltenā ķērpju laukā apsāji liesmo spilgti sarkanā purpurā. Tie saplūst kopā, aptver ar savu

ugunsgrēku milzīgas platības un apbur ar apbrīnojamu krāsu saskaņu. Droši vien nevienam māksliniekam nav izdevies attēlot šos smalkos toņus, ar kādiem viena krāsa pāriet otrā. Tos var tikai redzēt. Un cik daudz labu, gaišu skumju rudens nes sev līdzi!

Sādi domājot, es nemanāmi aizvien tuvāk un tuvāk pieeju Jambuja pakājei. Zem kājām sūnu mūžamzaļais tepiķis. Brīžiem ieklīstu ataugu bemberainajās biežņās. Soļoju pāri sapuvušai, praulainai, laika nogāztai kritalai. Šļakstinos pa zālainiem purviem. Šķērsoju sūnaino atradžu malas un trokšņainos strautiņus, kuri skrien no kalna. Visapkārt tikai, sūnas un dažādu krāsu ķērpji — dzeltenie, zaļie, sarkanie, sudrabainie. Šeit nav nevienas pēdas zemes, uz kuras kaut kas neaugtu, pat no kalna novē- lušies akmeņi dažos gados apaug ar sūnu — un tomēr šim novadam daba ir darījusi pāri.

Jo pieeju tuvāk, jo jambujs liekas bargāks. Nevienādās rindās to apjož milzīgas, robainas klintis. Augstas, melnas kā senie cietokšņi tās sargā Jambuju no aukstām ziemeļu vētrām un pašas brūk zem nepielūdzamā laika nastas.

Virzos gar pakāji. Šeit viss pārāk vienmuļš: klintis, šauras iedobes un viļņainās kores sākas gandrīz pie pašas kalna virsotnes un lejā negaidīti apraujas kā tumši akmens blāķi. Uz tām kā sardzes bākas rēgojas vientuļas, aiz vecuma kailas, zarainas lapegles.

Dažreiz uzkāpju uz klintīm. No tām viss redzams kā uz delnas. Aiz klāna paslēpies zilgans ezers starp mūžīgā sasaluma pauguriem. Smalču vakarīgajā snaudā melnē purvi, bet tālāk — taiga, sakropļota, nožēlojama, nolemta mūžīgām mokām šai staignajā, mālainajā augsnē. Neaptveramas tāles guļ stingā klusumā, mūžīgā aizmirstībā. Šeit viss neskarts kopš senseniem laikiem.

Saule slīd uz robaino horizontu. Drīz diena beigsies, laiks atgriezties. Taču priekšā pavīdēja izliekusies atradze. No tās, liekas, varēs apskatīt ne tikai līdzenumu, bet arī Jambuja ziemeļu nogāzi. Tas mani iekārdina.

No Jambuja uz līdzenumu draudoši virzās drūmi mākoņi. Es pat nepamanīju, kā tie parādījās. Virs galvas drūzmējās knišļi — tas noteikti uz lietu. Drīzāk jāaizkļūst līdz atradzei un tad arī jābeidz meklēt.

Eju pa plato ataugas spraugu, kūļos cauri pundurbērzu brikšņiem. Iedams ieraugu zilās, līdzenās, mierīgās ezeru ieplakas, kuras ieskauj mūžam zaļie puplakši. Spoguļgludajā ūdenī — brīnišķīgas ūdensrozes, kas savas bāli dzeltenās vaska ziedlapiņas pavērušas pretī siltumam. Sie ziedi, liekas, ieceļojuši no brīnumainas pasaules un nezin kā nokļuvuši šeit.

Man priekšā gluds, ar tumši zaļām sūnām segts lauks. Ne kociņa, ne ciņa. Uz tā nav nekādu pēdu. Zvēri, acīm redzot, tam met līkumu. Viegli un līgani kāpju pa miklo sūnu kā pa atsperu matraci, līdz pēkšņi apķēros — bet tas taču ir dumbrājs! Metos atpakaļ, taču zem manām kājām pārplīst staignais sūnu paklājs. Mani sāk iesūkt smagā, mālainā putra. Raujos vienreiz, otrreiz — vēl dziļāk stiegu, grimstu aukstajā, lipīgajā dzelmē. Krītu sūnās uz krūtīm, izplešu rokas, cenšos radīt lielāku pretestības laukumu. Sāku pamazām bez straujām kustībām atbrīvot kājas no zābakiem. Pēc tam kaut kā ārkārtīgi uzmanīgi izvelku no dumbrāja zābakus kopā ar smagajām mālu pikām, kas bija pie tiem pielipušas. Izdaru to visu četrrāpus, un kopā ar Zagru aizvelkamies līdz tumši zaļo, nodevīgo sūnu malai.

Nevaru sev piedot šo bezrūpību! Būtu pagājis vēl mazliet tālāk, kur augu sega, kas klāj putru, ir vēl plānāka, es laikam nebūtu izkūlies. Kādas viltīgas lamatas daba iekārtojusi snaužām!

Lūk, arī Jambuja mīklas atminējums. Nav šaubu, šeit dum- brājos bez vēsts pazuduši evenki un mūsu biedri. Var pagriezties atpakaļ, nojaukt nometni un atgriezties aerodromā. Taču doma, ka Jeļizars varbūt vēl kaut kur cīnās ar dumbrāju, gaida palīdzību, attur mani no šāda lēmuma.

Izeju uz tik tikko samanāmas zvēru taciņas, atkal dodos uz priekšu.

Augstu mākoņu neizsegtās debess fonā ieraugu divus plēsēj- putnus. Gandrīz nekustinādami spārnus, viņi met loku pār Jambuja nogāzēm, no augšas apskatīdami apkārtni.

«Tie nu gan droši zina, kur ir Jeļizars,» es nodomāju, viņus vērodams. Un, tieši it kā to apstiprin&t, augšā atskanēja aizsmacis kliedziens «Kek-kek!… Kek!…» — kas atgādināja tālīnas rejas.

Es apstājos. Viens putns strauji laidās lejā. Izpletis varenos spārnus, tas draudīgi šķērsoja debesis, pazuda aiz lapegles. Klinšu ērglis!

Drīz vien no turienes, kur pazuda putns, atskanēja dīvaina murmināšana. Es pirmo reizi dzirdu šo skaņu un nezinu, ko tā nozīmē plēsoņu valodā. Vai ērglis nav uzklupis mirušajam Jeļi- zaram? Taču ērglis pārtiek no svaiga, nule nogalināt^ medījuma!

Mākoņi aizsedza pusdebesis. To klusumā slēpjas kaut kas bargs. Arī viesuļa brāzma pārskrēja pāri taigai. Klajumā nolaidās krēsla. Tālajā ezerā kliedz kaijas.

Var ieraudzīt tikai platradžu un ziemeļbriežu pēdas, viņu barošanās vietas mēslus. Acīm redzot, kopš pavasara, kad Jambujā uzcēla ģeodēzisko zīmi, uz šejieni cilvēki nav nākuši. Mani it kā magnēts velk uz priekšu. Un aizvien liekas: tūlīt aiz nākamās atradzes uzduršos Jeļizara pēdām vai ieraudzīšu viņa ugunskura dūmus.

Sad un tad paskatos uz Zagru. Suns ir mierīgs — tātad tuvumā nav ne cilvēka, ne zvēra, citādi viņš nepaliktu vienaldzīgs.

Debesis aizvien vairāk apmācās, aizslēpās aiz nemierīgajiem, melnajiem mākoņiem, un pa tām steidzīgi aizlaidās izklaids kuitalu bars. Ezeros, jūtot negaisu, apklusa putnu strīdi un kliedzieni. Bērzu ataugā žēlabaini svilpoja meža irbe. Melnie gārņi ar savām garajām kājām mīcīja dūņainos krastus …

Es apstājos ataudzē pie paša malējā purva. Tālāk iet nebija jēgas, tūlīt sāksies lietus. Laiks iekost un atgriezties apmetnē. Vēlreiz pētījoši, uzmanīgi apskatu Jambuja drūmās nogāzes. Pieņemsim, ka Jeļizars no kalna nogāzes nokāpa pie ezeriem pašaudīt vakariņām pīles. Bet tad noteikti būtu palikušas viņa pēdas. Es visu laiku gāju pa sūnām, pa purvmalas augstākām vietām, pa miklo zemi, kur pēdas labi saskatāmas.

Nē, viņš nav nokāpis no kalna līdzenumā.

No kalnu dzīlēm atjoza vējš, iedziedājās dobjās lapegles, mežs iešalcās, un tālu pa līdzenumu aiztraucās dunoņa.

Aiz atradzes redzama Jambuja ziemeļaustrumu nogāze, kas ielaužas kuplajā dižtaigā. Tur Jeļizars noteikti nebūs gājis, viņam tur nav ko darīt.

Iededzu ugunskuru no sausiem zvilnājiem.

Malka svelmaini deg. Uz resna pundurbērza žagara uzduru gabalu kūpinātas briežgaļas, iegrozu to liesmā. Uz iesma cepta briežgaļa — īsts gardums. Bet zilenes ar kondensēto pienu! Pat I nosaukumu nevaru izdomāt šim apbrīnojami garšīgam, saldi- skābam maisījumam!

Aiz Jambuja augstienes uzliesmoja spilgts zibens. Zeme nodrebēja. Ugunskurs, sabirzis oglītēs, apdzisa. Bija jāsteidzas atpakaļ. Es pārgriežu rausi, ielieku tā vidū karsto, pēc dūmiem smaržojošo gaļu un, tikko pielieku to pie lūpām, tā purvā sadzirdu nez kādu grūti uztveramu skaņu un manā acu priekšā parādās briesmonis … Es tā arī sastingu ar atvērtu muti. Ķeru

satraukto Zagru, piespiežu to pie zemes, bet ar muguru cieši pie- ploku lapeglei. Esmu gatavs ticēt, ka tas ir pekles briesmonis, ko atmodinājusi debess dunoņa …

Nekustos, gaidu, kas notiks tālāk. Briesmonis palīgojās uz vienu, uz otru pusi, piecēlās, izvilka no»dūņām vienu kāju, tad otru, paspēra soli un atkal iegrima staignajā purvā. No viņa nesamērīgi garajiem ragiem nokarājās garas strēmeles.

Un tad, ieskatījies uzmanīgi, es pēc mīkstā muguras ovāla pazinu sokžoju — savvaļas ziemeļbriedi, pārpurvoto līdzenumu iemītnieku. Viņa milzīgie augšup saslietie ragi šķiet kropli, pie tiem karājās tikko nomaukušās ādas skrandas. Tās aizsedza viņam acis, purnu, un no pirmā skatiena nekādi nevarēja pateikt, kas tas ir par zvēru. Nedod dievs satikties ar tādu purvā, pie tam vēl negaisa naktī. Vai nu noticēsi, ka zemes virsū mīt nelabais, vai ar tevi notiks vēl kas ļaunāks!

Es sāku no paugura slepus vērot savvaļas ziemeļbriedi.

Dzīvnieks brida pa purvu, šad un tad iegrimdams līdz vēderam. Viņš gāja klusām, it kā pa pēli un tik lēnām, un vienaldzīgi, gluži kā aizsnaudies.

Kas gan bija sajaucis zvēram galvu, kāpēc viņš izturas tik bezrūpīgi? Neapstājas, lai apskatītos, neieklausās, nepaceļ galvu, iet kā bez mērķa, kur vien to nes kājas.

Viņš ir tukls, un viņa rudens kažoks laistīt laistās. «Ak zvē- riņ, ja vien tu zinātu, kas tu esi par lielisku muzeja eksemplāru! Cik bīstami aizmirst uzmanību! Man taču pašreiz nebūtu jāpūlas, lai tevi nogalinātu?!»

Iedomājos viņu uz postamenta tādu,"kāds viņš izskatās kliedzot: ragi atgāzti atpakaļ, purns nedaudz izstiepts uz priekšu un pacelts uz augšu. Paķert karabīni, pielikt pie pleca — viens acumirklis. Taču pašreiz nav laika medībām. Nogalināsi un izvilksi no purva — paies nakts, nogursi, un rīt nekur nevarēsi vairs paiet. «Nē, labāk dzīvo un uzskati, ka tev paveicies!»

Pari galvai atkal iedārdējās debesis. Zibeņi lūzdami un krizdami sāpīgi dzēla zemi. Līdzenums drebēja no ilgstošiem sprādzieniem. Pāri ezeram putni plivināja spārnus. Kalna nogāzē kladzināja pārbijusies irbe. Tikai ziemeļbriedis joprojām vienaldzīgi izturējās pret sadusmotajām debesīm. Mierīgiem soļiem viņš šķērsoja purva malu un drīz vien pazuda vētras sapinkotajā taigā.

Iebāzis kabatā neapēsto rausi, es paķēru mugursomu un karabīni. Ātri pārlaidu acis debesīm: pekles melnums bija aprijis kalnus, apsedzis purvus, un caur to vāji rēgojās Jambuja virsotne. Plakankalne it kā pacēlusies, aizslīdējusi uz rietumiem, uz vēl gaišajiem horizonta plašumiem.

Vējš aiznes satraukto kaiju kliedzienus. Kalna nogāzē atskan nez kāds troksnis; vispirms tas atgādina tālu kalnu nogruvumu, tad viesuli. Taču visi trokšņi saplūst vienā augošā dunoņā. Aizvien tuvāk, aizvien skaidrāk. Liekas, it kā mums virsū trauktos mežonīgu zirgu bars. Es iežu birzumos dzirdu skanīgu ragu kla- boņu un klaudzoņu.

Krusa!…

Kur paslēpties? Priekšā neliela klints, taču par tālu, nepaspēšu aizskriet. Pa kreisi aiz purva — biezs zvilnājs, pa labi — ielejā melnē eglājs. Drāžos uz turieni. Skriedams atsienu Zagru. Tas metas atpakaļ un pēc mirkļa jau jož pa purva malu pakaļ vecajam ziemeļbriedim.

Melni violetā mākonī mudž uguns čūskas. Neizturami spoža gaisma žilbina acis. No kājapakšas izslīd spokaini bāli iežu birzumi. Nē, arī līdz eglājam vairs nepaspēšu!…

Pa kreisi, pa labi, priekšā aizvien biežāk un tuvāk uz akmeņiem plīst ledus kami, it kā tēmētājs taustītu mērķi. Krusas brāzma sasniedz mani metrus divsimt pirms eglāja. Apsedzu galvu ar mugursomu. Krusa arvien stiprāk, sāpīgi sit pa pleciem, pa rokām, ar kurām es aizsedzu seju, pa ceļiem. Kaut kas silts tek pa pieri, pa vaigu, un lūpās krājas saļa garša. Asinis… Tikai nepakristi

Pieklusušajos mākoņos pašķiras gaismas bezdibenis, uz mirkli apmirdzēdams eglāja dziļumā koku stumbrus, krūmus un … būdiņu. Kur šeit varēja rasties cilvēka mītne? Taču domāt nav laika. Ar pēdējiem spēkiem, aizvelkos līdz eglājam. Zilgans zibens uzliesmojums atkal izrauj būdiņu no tumsas. Es pat paspēju saskatīt durvis, tās ir atvērtas, taču liekas dīvaini zemas. Krusa uzbrūk eglājam vēl spēcīgāk, taču mani no tās jau paslēpj drošs jumts.

Kas gan tā par dīvainu celtni? Tā ir pārāk šaura un zema, lai tanī varētu dzīvot. Neviena loga. Kam un kāpēc to vajadzēja celt šai vientuļajā novadā; pie tam vēl tik nomaļā ielejā? Taču nav šaubu, ka to pavisam nesen cēlušas cilvēku rokas.

Tumsā pavisam nejauši aizķeru kādu stiepli, pieturos pie tās. Kaut kas virs galvas notrūkst un trokšņaini krīt lejā, nodzēsdams būdā pēdējās gaismas paliekas. Metos pie durvīm, taču par vēlu — smags aizvars cieši jo cieši noslēdz ieeju. Vai tiešām esmu nokļuvis slazdā? …

Tumsā aptaustu grīdu, būdiņas stūrus, aprēķinu augstumu: tas nav lielāks par pusotriem metriem. Beidzot sienā pamanu šauru iegriezumu — šaujamlūku.

Nolādēts! Esmu lāča slazdā.

Mani pārņem nepārspējama vēlēšanās izrauties no lamatām. Piespiežos pie aizvara, spiežu to ar plecu cik vien spēka. Nepadodas!

Mēģinu izkļūt caur griestiem. Ķeru ar rokām malējo baļķi, atspiežos pret to ar galvu, mēģinu pacelt. Nē, nevaru pakustinat. Atceros, ka slazda griestiem virsū saveļ tik daudz akmeņu, lai visprāvākais lācis to nevarētu izjaukt.

Vai tiešām netikšu laukā? …

Dzenu projām satraucošās domas. Taču lielas nelaimes priekšnojauta vairs mani nepamet. Bezcerīgi ielienu stūrī, sakņūpu uz grīdas. Caur baļķu spraugām līst ūdens straumes. Sēžu nekustēdamies, piespiedies pie slapjajiem baļķiem. Esmu izmircis līdz ādai. Aukstums žņaudz sirdi, stindzina dvēseli.

Kādam velnam gan vajadzēja manā ceļā uzcelt šo slazdu!

Lietus brāzma apstājās. Un tūlīt pat negaidīti apklusa padebeši. Taču iztālis vēl skanēja tālē aiztraucoša dunoņa un taigas novājinātā vēja gaudoņa.

Mani kratīja drudzis. Domāju tikai par ugunskuru. Jau redzu, kā liesmas kāri aprij egļu zarus, un jūtu, kā siltais, sveķainais gaiss piepilda būdiņu. Taču tāpēc kļūst vēl aukstāk, vēl bezcerīgāk. Cenšos piecelties, taču nespēju pārvarēt sāpes. Liekas, ka krusa mani ir pamatīgi sadauzījusi!

Pa spraugu saskatu meža zilgumu un pie apvāršņa — augam ledainās debess strēli. Rietošās saules stari izlaužas cauri mākoņu paliem, krīt eglājā. To zilganā gaisma sūcas slazdā cauri griestiem.

Meistars tiešām ir strādājis godam, uztaisījis ļoti stipru slazdu. Tā sienas ir lieliski notēstas. Stūros nav šķirbu. Apaļkoku grīda ielaista pirmajā sienu vaiņagā. Neviens zvērs, pat satrakots lācis no tā nespēj izkļūt.

Pie aizmugures sienas karājas sarūsējusi stieple. Tās augšējais gals izlaists cauri jumtam pie izejas un tur piestiprināts pie sprūšļa — koka aizsarga, uz kura turējās smagais aizvars. Pie otrā stieples gala, kas bija nolaists līdz grīdai, parasti piestiprināja ēsmu — gaļas gabalu. Lācis, sajutis laupījuma smaku, ielien lamatās, ķer ēsmu, velk to uz savu pusi kopā ar stiepli, sprūds izslīd, aizvars krīt, un zvērs nokļūst lamatās.

Taču šais lamatās mednieks bija uzvilcis sprūdu, bet ēsmu nebija pakāris. Kaut kas, acīm redzot, viņu bija iztraucējis.

Trijās sienās, sānos un aizmugurē, izgrieztas nelielas, iegarenas šaujamlūkas, kas ovālas un no iekšpuses aptēstas. Kad lācis iekļūst slazdā, mednieks vienā šaujamlūkā iebāž bises stobru un piebeidz zvēru. ,

Bet tagad es esmu nokļuvis šeit zvēra vietā.

Kāda vieglprātība no manas puses! Kā es varēju nepazīt slazdu! Kāds velns mani iedzinis šai eglājā? Domas par Jeļizaru atkāpjas to briesmu priekšā, kas nu draud man pašam …

Vajadzētu sasildīties. Varbūt tad vieglāk varētu atrast kādu izeju. Novelku drēbes, izžņaudzu no tām ūdeni, atkal uzģērbju, sabožos, elpoju zem mitrā vateņa. Pie auss svinīgi dūc ods.

Atkāpdamies uz rietumiem, mākoņi nodzēš rietu. Slazdā pekles tumsa. Griestu šķirbā, klusi laistīdamās, dreb zvaigznītes siltā gaisma. Taču slazdā mežonīgi auksti, nav iespējams sasildīties. Mani var glābt tikai ugunskurs. Ar pūlēm atliecu sastingušos plecus. Gribu sameklēt sērkociņus, drebošiem pirkstiem taustos pa kabatām, azotē, meklēju zem cepures … Ak kungs, ko esmu izdarījis, aizmirsis sērkociņus vietā, kur atpūtos! Sasprindzinu acis, tumsā atkal apskatu sienas, griestus, grīdu — nekādu cerību. Skaidrs tikai viens: izkļūt ārā var tikai pa ieeju. Bet kā pacelt aizvaru? Tas izgatavots no biezām lapegļu plankām, kas pamatīgi iestiprinātas dziļās gropēs. Pieploku pie aizvara ar mitrām plaukstām, spiežu to no visa spēka, vēl un vēlreiz — un rūgti smejos par savu bezpalīdzīgumu. -

Varbūt pamēķināt iebāzt nazi zem aizvara, to kaut mazliet pacelt, lai spraugā iebāztu pirkstus, — varbūt tad es būšu glābts?

Taustoties iebāžu naža galu gropē zem aizvara un sāku spiest. Liekas, ka padodas. Jā, jā, aizvars paceļas. Es iebāžu dziļāk nazi, vēl viens spiediens — un tūlīt aizvars izslīdēs no apakšējās gropes. Uzmanīgi nospiežu naža rokturi. Velna būšana! Augšā aizsprūda. Visādi izmēģinājos, taču nepadodas! Un tad pēkšņi atceros, ka lāča slazda aizvars krizdams tūlīt pat nolaiž grozīkli un no iekšpuses to nekādi nevar atgriezt.

Dusmās nospiežu nazi tā, ka tas pārlūst uz pusēm.

Skumji ielienu kaktā. Klusē tumšā, kurlā nakts. Mani pārņem drūmas domas.

Varbūt pie Jambuja ir vēl kāds slazds un Jeļizars tanī sēž, tāpat kā es. Bet viņš tomēr vairāk pieredzējis par mani.

Cik cilvēka dzīve gan ir sarežģīta, cik daudz šķēršļu viņš sastop savā īsajā ce]ā, un cik maz viņam vēlēts veiksmes! Pašreiz, liekas, atdotu pusi mūža, lai varētu sasildīties. Aukstums kļūst mokošs.

Pagurstu no ilgstošā sasprindzinājuma, no nepārvaramām sienām, no nolādētā drudža, kas mani ne brīdi neatstāj. Sirds pukst aizvien lēnāk, aizvien smagāk. Sastingušos pirkstus tikai ar pūlēm var pakustināt. Vai tiešām šais nolādētajās lamatās man tik muļķīgi nāksies iet bojā? Iznāk, ka arī mani šeit, Jambujā, sagaida pazudušo biedru liktenis …

Pieploku pie aukstās sienas. Tā vismaz mugurai siltāk. Galvā neatlaidīgi lien skumjas domas.

… Cilvēks piedzimst un nomirst. Viņa dzīve ir pārāk īsa. Kopš dzimšanas viņu vajā nāve. Liekas, cilvēkam sen jau būtu vajadzējis samierināties ar domu par tās neizbēgamibu. Taču tā nebūt nav! Dzīve pārāk pievilcīga, parak vilinoša un dārga. Un it īpaši to sāk vērtēt, kad nāves briesmas kļuvušas iespējamas, kā tas pašreiz ir noticis.

Notupjos uz sastingušajām kājām, saraujos čokurā, elpoju uz apsarmojušām delnām. Nē, nevar sasildīties.

Skaudīgi domāju par biedriem. Viņi jau mājās, viņiem vairs briesmas nedraud. Viņu sapņi jau piepildījušies.

Mājās gaida arī mani, visu mūžu tur esmu rets viesis. Cik priecīgas mēdz būt tikšanās, jo sāpīgākas būs veltīgās gaidas…

Cik gara nakts!

Sen jau uzlēcis mēness. No eglēm aizvien retāk uz akmens jumta krīt miklas lāses. Klusi čalo strautiņš. Pie auss uzmācīgi dūc ods.

Liekas, tikai mēs divi vien šai mitrajā, saltajā naktī esam nomodā.

Nez no kurienes iztālis atskan akmeņu klaudzoņa. Zagra!… Tas ir viņš, mans uzticamais suns! Kā tu pašreiz man esi vajadzīgs! Ar kādu baudu es ielaistu savus sastingušos pirkstus tavā pinkainajā kažokā, piekļautu tam savu seju! Tikai no domas, ka Zagra būs man blakus aiz sienas, man kļūst it kā siltāk. Ja viņš šodien aizmirstu savu suņa uzticību, atgrieztos nometnē un atvestu pie slazda Pāvelu! Bet vai tad Zagra mani pametīs!

Pēc brīža dzirdu zaru spraksloņu, lēcienus eglājā un smago suņa elpu. Apskrējis slazdam un neatradis ieeju, Zagra paceļas uz pakaļķepām, ieskatās šaujamlukā, viņa zaļās acis zibsnī vien.

— Zagra, nelaime! — es žēlojos un pats liecos pie lūkas. Taču pēkšņi šaurajā spraugā sāka dvakot karsta zvēra elpa, un nikns lāča rēciens sadrebināja būdiņu. II kā sprādziens atsvieda mani atpakaļ. Acumirkli izgaisa drudzis, kas nupat vēl bija mani kratījis.

Paķēru karabīni. Ļauns, draudošs zvēra rēciens vēlreiz pārvēlās pāri ielejai un palika dobji karājamies virs mitrā, krusas šaustītā eglāja. ,

Esmu pārsteigts, nevaru saprast, kur radies tik drošs lācis, kas nebaidās no cilvēka? Gluži kā traks viņš jož ap slazdu, ar ķepām pārbauda aizvaru un bluķu stiprumu, grauž stūrus un nikni rēc. Mans sasprindzinājums atslābis. Kļuvis it kā vieglāk no apziņas, ka paradījies dzīvs pretinieks. Bet kas sagaidāms turpmāk?

Slazds trīc no lāča grūdieniem. No griestiem uz grīdas krīt sīki akmentiņi.

Lācis sāk rakties zem būdiņas kreisā stūra slazda aizmugurē. Dzirdu, ka viņš, rausdams zemi, ar zobiem plēš saknes, nagai- nām ķepām sviež projām akmeņus. Viņam, liekas, ir skaidrs, ko iesākt ar mani. Iegrūžu karabīnes stobrā patronu. Piespiežos pie sienas un jau gatavojos šaut zem grīdas. Taču tad man pēkšņi uzaust doma: lai parokas, lai izlauž no apakšas grīdu, un, tikko viņš iebāzīs purnu — es viņu arī pacienāšu. Pēc tam man būs vieglāk izkļūt no slazda.

Sī doma mani uzmundrina. Es nedaudz nomierinos. Bet lācis trako. Rokas tuvāk grīdai. Viņš tumsā baismi rēc. Vai viņš tiešām neatšķir cilvēka smaržu no zvēra smaržas? Vai viņš nopietni domā man uzbrukt? Vai arī viņam zudušas iedzimtās bailes no cilvēka un viņam es esmu tikai medījums?

Mākoņi paslēpj mēnesi. Tumsa apsedz zemi. Slazdā pekls kā aizmūrētā kapličā. Lācis negaidīti apklusa. Tāpēc kļuva vēl drausmīgāk. Nevilšus pārbaudu, vai aizslēga gailis ir uzvilkts, un atpogāju patronsomu, lai ātrāk varētu izraut rezerves aptveri.

Gaidu …

Tumsā neko nevar redzēt. Iedomās šķiet, ka saniknotais zvērs jau ielauzies slazdā. Man pat liekas, ka es redzu viņa zaglīgos soļus un jūtu, ka viņš savu vareno ķepu paceļ pār manu galvu… Saprotu, ka uzdod nervi. Un tomēr atkāpjos kaklā, bailīgi cilāju karabīnes stobru, bet pēc tam nožēloju, ka esmu bijis tik mazdūšīgs.

Vai tiešam aizgājis? Gribu kliegt, atklāt sevi, likt zvēram atgriezties, sakaitināt viņu, lai lauž slazdu.

Nē, viņš nav aizgājis. Atkal dzirdu viņa soļus apkārt slazdam, šņākoņu. Viņš iebāž degunu lūkā, skaji ievelk gaisu un dusmīgi rēc.

Cilvēka smaka viņu, acīm redzot, sanikno. Viņš vēl spēcīgāk ķeras pie slazda stūra. Es atlecu pie pretējās sienas. Dzirdu, kā asie ilkņi ieurbjas baļķī, kā lācis ar zobiem plēš skaidas un nepārtraukti kasa ar nagiem.

Lai trako, lai izlauž sienā pāris baļķu. Viņam tas nenāksies grūti, bet es būšu glābts.

Būdiņa sāk līgoties. Tas, šķiet, lācim atjauno spēkus. Viņš trako vēl vairāk.

Negaidīti sejā iesitas svaigs gaiss, it kā būtu kāds. atvēris durvis. Pirksts tai pašā brīdī pielīp karabīnes gailim. Drīzāk jūtu nekā redzu, ka baļķis sāk atdalīties no stūra un spraugā ielien lāča ķepa ar līkajiem nagiem. Tie satver aptēsto malu … Nu — piespied taču!…

Pēkšņi kaut kas nobrakšķēja, no augšas sāka birt sīki akmentiņi. Pudiem smagais akmens jumts lika būdiņai iegrimt. Ja lācis izrautu vēl vienu baļķi — slazds sabruktu un saspiestu mani kā peli. Sirds sāka strauji lēkāt. Šķiet, ka pa ādu skraidītu skudras.

Atlecu no sienas un ievēroju, ka būdiņa sāk lēnām šķiebties. Nezinu, kur sprukt — bīstami visur.

Sai brīdī blakus ierējās Zagra. Nē, Zagra nelaimē neatstās! Lācis tūlīt pat metās Zagram virsū. Atskanēja zaru sprakstoņa, dobja rūkoņa, noklaudzēja šķembas. Pēc tam viss saplūst vienotā dunoņā. Lācis un suns aizgājuši tumšajā naktī.

Lēnām aizvilkās garas minūtes. Akmeņi vairs nekrita. Bet vai nepamēģināt man pašam izlauzt vēl vienu baļķi? Un tad es izkļūšu no slazda.

Uzmanīgi pielīdu pie izlauztās sienas. Taču, tiklīdz pieskāros baļķim, nodrebēja siena un atkal no augšas bira akmeņi. Slazds sašķiebās, stiepti čīkstēdams. Es allēcu pie pretējās sienas. Jutos tā, it kā virs galvas karātos mīna, kurai milzīgs sprādziena spēks un uzvilkts pulksteņa mehānisms. Un rādītājs tuvojas liktenīgajai iedaļai.

Meklēju mugursomu un nezinu, kāpēc to uzsviežu plecā. Pēc tam noņemu, palieku sev apakšā. To visu es daru nedomādams. Galvā nez kāds tukšums; gribas uzsmēķēt, lai gan šogad nemaz neesmu smēķējis. «Bet kas tad notiks, ja Zagra ies bojā, cīnoties ar lāci? Tad zvērs nekavējoties ieradīsies un pietiks viena viņa pieskāriena, lai būdiņa sabruktu. Kaut kas jādara. Vai es pārāk nešķiežu laiku?»

Iebāžu spraugā mugursomu. Kā satraucošs nelaimes signāls no griestiem dobji nokrīt smags akmens. Un klusumā, kas pēc tam iestājās, negaidīti virs galvas pārlūza sija. Slazds tūlīt var sabrukt. Aklā izmisumā metos pie sašķiebtā aizvara. Ja jau mirt, tad neba ar rokām klēpi. Dauzu aizvaru ar kājām, grūžu ar plecu. Būdiņa čīkst, kaut kur krakšķ salaiduma vietas. Atkal birst akmeņi.

Cik reižu manā ceļā bija gadījušies, kā likās, nepārvarāmi šķēršļi, taču kaut kas tāds vēl nav bijis!

Pēkšņi zem kājām sāk līgoties grīda. Sienas nosēžas. Būdiņa joprojām šķiebjas pa diagonāli. Pēdējā cerība — karabīne! Pielieku stobru ieejas labajam stūrim un nepārtraukti šauju. Krītošo akmeņu dunoņa, baļķu krakšķi slāpē šāvienu troksni. Lido skaidas. Slazdu piepilda kodīgi pulvera dūmi.

Izšauju otro aptveri, un, pirms apjaušu, kas noticis, redzu koku stumbrus un naksnīgās debess stūrīti. Sejā iesitas silts, atsvaidzinošs gaiss. Es lecu uz priekšu, gluži kā ūdenī. Krītošais baļķis sāpīgi trāpa pa kājām. Būdiņa līgojās, satraukdama nakti ar krakšķiem un akmens dārdiem.

Pieceļos — un negribas ticēt, vai tiešām virs manis ir debesis, zvaigznes?! Cik šie debess spīdeklīši ir silti! Bet egles? Vai var būt kaut kas tuvāks par tām? Aiz priekiem apskauju pirmo kociņu. Dzīvē gadās neprātīgas, neticamas laimes brīži! Tos es izjutu tieši toreiz.

11. BLANDONIS

Tumsā aiz meža garenajām spraugām drūms un vientulīgs paceļas Jambujs. Pie tā stāvajām, grambainajām nogāzēm pielipusi bieza migla, kura novēlusies no drupanajām atradzērn. Kalns zilgmo pie kraujas, uzsvērdams aizu drūmo dziļumu un ar saviem garajiem taustekļiem dzer ūdeni no naksnīgajiem purviem. Un, gluži kā atviegloti nopūzdamies, no mākoņiem iznirst apžilbinošs mēness. Viņš karājas zenītā un sargā aizmigušo zemi.

Kaut kur iztālis atskan klusinātas rejas. Tas ir Zagra! Viņš ir dzīvs, un ap sirdi kļūst priecīgāk. Tagad es vairs briesmu nebaidos. Nē, nevar nemīlēt mūsu četrkājainos draugus. Ko gan es iesāktu bez Zagras?!

Es aukstumā trīcu. Sakrustotās rokas iebāžu dziļi zem vateņa. Skraidu apkārt eglei. Kļūst mazliet siltāk. Taču, tiklīdz apstājos, zem mitrajām drēbēm pazūd siltums un es atkal salstu. Ko lai iesāk? Aiziet uz purvu pēc sērkociņiem? Nē, tie droši vien ir lietū izmirkuši. Vai tiešām nav vairs cerību? Bet ja nu mēģinātu iekurt uguni ar bisi?

Atrodu vecu, sausu celmu. Ar kāju to saspārdu. Saberžu satrupējušo koksni. Vēl vajag piciņu sausas vates. Bet kur gan to lai dabūju? Ja nu vienīgi vateņa padusē. Novelku to, aptaustu. Arī šoreiz man paveicas. Ar nazi uzšķēržu vienu vateņa piedurkni, sadabūju vates piku, nolieku to zem saberztajiem prauliem. Izlādēju patronu, atstāju nedaudz pulvera, iebāžu vati un šauju zemē. Vatei vajadzēja aizdegties. Taču nē! Acīm redzot, esmu atstājis čaulā pārāk daudz pulvera un tas vati izmētājis.

Neveiksme rada spītību. Zem otrās vateņa piedurknes arī ir sausa vate.

Noplēšu bērza tāsi, to smalki saberžu, pēc tam atrodu celmu, ar salauzto nazi noplēšu plānu skaidu, kopā ar tāsi salieku azotē. Izklāju uz zemes^ateni un ar mazu lādiņu šauju sausajā piedurknes vietā. Vate sāk kūpēt. Lieku uz dūmiem skaidas, praulus, ilgi pūšu, kamēr aizdegas tāss.

Lūk, uguns!

Pārce|u to uz zemes, pielieku smalkus žagariņus un ar kājām dzēšu vateni. Bet pats kāri ieelpoju karsto gaisu …

Savācu malku, iekuru lielu, svelmainu ugunskuru. Klausos, kā iedegdamās trokšņo varenā liesma.

Noauju zābakus, izkaru mitrās drēbes visapkārt ugunskuram. Pielādēju karabīni. Piesēžos cieši pie uguns. Lieliski! Dzīve ir jauka pat ar visiem sarežģījumiem!

Dzestrais vējiņš atnes strautiņa kluso čalu, taču tā netraucē blāvās mēnesnīcas nakts mieru. Jūtos neparasti mierīgi un rāmi. Par lo jāpateicas ugunskuram. Tas sasilda, apmī|o, kliedē vientulību, noskaņo sapņiem. Un es pēkšņi atrodos kaut kur tālu tālu no visa tā, ko nupat esmu pārdzīvojis, vietās, kur nav briesmu, un pat aizmirstu, kāpēc esmu atnācis uz šo auksto, noslēpumaino apvidu …

Debesis šķērsoja ugunīgs meteorīts. Zibsnošā gaismā uz bridi ieraudzīju spokaini bālo līdzenumu līdz pat apvārsnim. Debesīs peldēja milzīgs, balts it kā no sniega salipināts tnēness, apmirdzēdams plakankalnes pārpurvotos klajumus ar blāvu gaismu. No tiem sāka plūst lietus atsvaidzināts gaiss.

Bet kur tad Zagra? Viņa ilgā prombūtne mani satrauca ne pa jokam. Eju basām kājām pa lietus samērcēto ķērpi līdz eglāja malai. Pieliecos pie sausa koka, ieklausos. Vai tiešām nokļuvis lāča ķepās? Piespiežu ausi pie zemes — ne rējienu, ne akmens dārdoņas. Visapkārt klusums, nakts rāmums un zilganums.

Pie ugunskura atgriežos, vēl vairāk satraucies. Apģērbju izžuvušās drānas. Nolemju negulēt, gaidīt suni.

Ar kritalu aizsedzos no vēja. Apsēžos ērtāk. Blakus nolieku karabīni — kas gan zina, kādi gari dzīvo šeit, Jambujā?!

Sagribējas dzert. Ar pūlēm pametu iesēdēto vietu. Uzmanīgi, gluži kā zvērs soļoju tumsā. Kaut kur zemāk pie eglāja malas burzgo strauts. Ko tikai nečūkst kalnu strautiņš! Cik daudz skaņu var saklausīt. Te viņš, traukdamies pa akmeņiem, šķind ka stikls, te, maigi sanēdams, ielaužas nakts tumsā, te skan kā zvārguļi … stiprāk… klusāk… Nenoklausīties. Aizmirsti visu un nevilšus domā: cik laipna un dāsna ir dzīve!

Ar krūtīm pieploku pie mitrā akmens, dzelti tieši no viļņa, sūkdams auksto ūdeni caur sakostajiem zobiem. Iesmeļu arī krūzē, gribu iet, bet kas tad tas? Tālu ziemeļos gluži kā tukšā mucā nodārdēja šāviens. Kas tas varēja būt? Vai tiešām Jeļizars? Viņš varēja dzirdēt manu šaudīšanos slazdā un dot par sevi ziņu. Jā, jā, tas ir Jeļizars! Tas ir viņš, kas klaiņo kaut kur līdzenumā. Rīt mēs viņu atradīsim.

Iepriecināts atgriežos pie ugunskura.

Mēģinu apjēgt, kur radies tik nikns zvērs. Lācim taču ļoti spēcīgi attīstīts baiļu instinkts, viņš no cilvēka paniski baidās. Manas daudzās tikšanās ar taigas valdnieku vairāku desmitu gadu laikā ir mani par to pārliecinājušas. Lācis nevarēja kļūdīties, uzskatīt mani par četrkājainu zvēru. Oža viņu nekad neapmāna. Ar ko gan lai izskaidro lāča uzvešanos?

Tas ir ļoti dīvaini un mīklaini. Es laikam nosauktu to par vājprātīgu, kas man pastāstītu pagājušās nakts notikumus: lācis uzbrūk cilvēkam slazdā. Vai tiešām es visu mūžu būtu maldījies, uzskatīdams lāci par bailuli? Nē! Pat tagad pēc šāda notikuma esmu par to pārliecināts. Šis ir gluži vienkārši kāds ārkārtējs gadījums, un tas jānoskaidro.

Lācim taigā cilvēks ir vienīgais ienaidnieks. Meža iemītnieki lāci jau sen atzinuši par visstiprāko. Kā nu ne! Viņš apbruņots ar tik ilkņainu muti un tādiem nagiem, ka nevienam nerodas vēlēšanās tos izjust uz savas ādas. Lāča druknums, es domāju īsās kājas, un šķietamā neveiklība netraucē viņu ātri un veikli uzbrukt.

Tais vietās, kur lāci nebaida cilvēki, viņš tiešām ir meža valdnieks. Neviens zvērs neiedrošināsies iet pa viņa taku, tuvoties viņam vai arī pretoties, ja reiz nokļuvis viņa varenajās ķetnās. Bet lāča, starp citu runājot, pretīgā smaka spējīga apdullināt jebkuru pretinieku.

Starp taigas zvēriem lācene ir visniknākā māte. No kā tad viņai jāaizsargā savi mazuļi? Tas ir pavisam dīvaini — ķepaiņu

pēcnācēju niknākie ienaidnieki ir pieaugušie lāču tēviņi. Acīm redzot, daba, radīdama tik spēcīgu, ļaunu un visēdāju zvēru, sāka baidīties, lai tas pārāk nesavairotos un galīgi neiznīcināti! citus dzīvniekus, un tāpēc arī apbalvojusi viņu ar, varētu likties, nejēdzīgu kaislību aprīt savus pēcnācējus. Aizstāvēdama mazuļus, lācene bezbailīgi sāk nevienādo cīniņu. Lāču kauja — briesmīgs skats. Tā parasti beidzas ar viena cīnītāja nāvi, parasti tā ir mātīte.

Bet kas notiks ar lāceni, ja viņa, atskrējusi palīgā mazuļiem, ieraudzīs cilvēku? Varētu likties, ka arī tad šis bezbailīgais radījums paliks sev uzticīgs. Taču tas nekad nenotiek. Lācene pacentīsies nemanāmi pazust. Viņa neaizies tālu no bērniem, taču neuzdrošināsies arī uzbrukt. Bailes no cilvēka nomāc pat mātes jūtas.

kas gan lika šim lācim uzbrukt cilvēkam? Viņš taču pilnīgi atklāti izrādīja savu vēlēšanos apēst mani vakariņās. Varbūt tas bija alu lācis, vēl niknāks plēsoņa, kas Jambujā patvēries no aizseniern laikiem?

Atkal iekārtojos pie uguns. Izvelku no kabatas vakariņās neapēsto rauša gabalu, apcepu to oglēs, uzkožu maziņus kumosus. Cik tie ir velnišķi gardi! Ir vērts dzīvot, ja pat sausa maizes garoza šķiet delikatese. Tanī slēpies brīnumainais dzīvibas spēks.

Sēžu pie ugunskura un visu laiku domāju. Nē, Jeļizars nevarēja nok|ūt līdzenumā, es taču būtu ieraudzījis viņa pēdas. Kas tad šāva? Vai tas būtu dzirdes māns? Iespējams, ka es dzirdēju krītoša koka krakšķi. Un tad atkal redzu saniknoto I|ju, cilvēkus, kurus viņš pērn pameta drošā nāvē… Es, liekas, sāku pievienoties Pāvela domām, ka Iļja nogalinājis Jeļizaru … Taču kur gan palikuši pārējie pazudušie cilvēki?

Varētu sagaidīt Zagru, taču jau labu laiku nav dzirdami viņa rējieni. Bet ko darīt, ja šis lācis ir blandonis un, ticis galā ar suni, ieradīsies šeit? Vai es paspēšu ietriekt viņā lādiņu? Sis atklājums mani satrauc. Tiešām, kā es vēl slazdā neapjēdzu, ka tas ir blandonis.

Pirms diviem gadiem rudenī taigā palika ģeodēzistu apakšvienība. Braukdami laivās pa Ugojanas upi, viņi aizkavējās, un viņus pārsteidza vižņi. Braukt kļuva bīstami, nācās pārtraukt ce|u un izkāpt krastā. Cilvēkiem nebija nedz iekārtas ziemošanai, nedz pārtikas. Viņi bija spiesti gaidīt palīdzību, nespēdami štābam paziņot par savu bēdīgo stāvokli.

Kad iestājās ziema un kļuva skaidrs, ka ģeodēzistu grupa ir kaut kur iestrēgusi, organizēja meklējumus ar lidmašīnu. Drīz viņus atrada upītes Uņas grīvā, nometa visu nepieciešamo un apsolīja atsūtīt nartas.

Tikmēr es ar pavadoni večuku Ulukitkanu pa ziemas ceļu atgriezos apdzīvotos novados, un mēs negaidīti atradāmies netālu no šīs ģeodēzistu grupās. Nolēmām iebraukt. Mēs nogriežamies 110 ceļa un jau otrās dienas vakarā tuvojamies Uņas grīvai. Palika vairs tikai kilometri pieci, kad Ulukitkans negaidīti apstādināja pajūgu, atteicās braukt tālāk.

—   Uņas grīvā aizvien dzīvo vilki, — var pazaudēt briedi, naktī turp nebraukšu, — večuks kategoriski paziņoja.

Neizdevās viņu pierunāt. Es viņam palīdzēju uzcelt telti, sagatavot naktij malku un pats kājām aizgāju pie savējiem.

Atceros, bija silts vakars. Līdz rietam vēl stundas divas. Viegli soļoju pa aizsalušās Ugojanas ledu. Upe līkumo pa līdzenumu. Aiz kārtējā pagrieziena parādījās konusveidīgs slietenis no garām kārtīm, kuras bija apsegtas ar biezu egļu zaru kārtu un iekaltas ledus vairogā no pamata līdz divu metru augstumam. No slieteņa vakara zilganumā plūda bālgana dūmu strūkla.

Pie slieteņa stāvēja tehniķis Smelovs ar pirts slotu un bez žēlastības pēra sava drauga inženiera Uzdanova muguru, pamatīgi aplaistīdams viņu ar silto, ziepjaino ūdeni.

—   Veseli pērušies! — es kliedzu, nemanāmi pieedams viņiem klāt.

—   Kāds vējš tevi te atpūtis?! — Uzdanovs priecīgi iesaucās, un mēs apkampāmies.

—   Vai negribi izpērties? Karstā ūdens pietiks.

Vai nu varēja atteikties!

Pēc stundas visi šīs apmetnes iemītnieki sapulcējās slietenī. Tā iekšienē atgādināja kaut ko vidēju starp ledus būdiņu un čuinu. Tanī bija ļoti silti. To apsildīja neliels ugunskurs, kas atradās pašā vidū.

Ģeodēzisti, liekas, nedzīvoja slikti. Mani uzcienāja ar vārītu platradža lūpu, kas pēc krāsas atgādināja sviestu, bet pēc garšas — neko labāku nebiju ēdis, ar ceptu irbi skāba brūkleņu mērcē — arī lieliska piedeva … Es biju izsalcis un visu kāri apriju, nekam citam nepievērsdams uzmanību.

Tikmēr paniskās bailēs smilkstēdams slietenī ielauzās suns.

Cilvēki paķēra ieročus un, izlekusi no slieteņa, saka nekārtīgi šaudīties, kliegt, svilpot…

—   Lācis, — Uzdanovs sacīja, atgriezies slietenī. — Pirms divām dienām aizvilka Bobīti, tagad kāro tikt klāt Zorkai, kaut kāds jucis zvērs: nebaidās ne kliedzienu, ne šāvienu.

Es izgāju no slieteņa. Bija klusa, tumša nakts. Zvaigznes blāvi laistījās bezgalīgajā plašumā. Sadzirdēju ņurdoņu, pēc tam zem smagajām zvēra ķepam atskanēja sniega čirkstoņa. Lēniem soļiem lācis aizgāja uz mežu.

—   Skaties, šķelmis tāds, ņurd, negrib iet projām bez laupījuma, — noteica strādnieks un piebilda: — Acīm redzot, Bobītis bija garšīgs. Iepaticies.

Kad soļi apklusa, visi atgriezās slietenī.

—   Brīnumains zvērs, — ierunājās tehniķis Smelovs. — Sen jau ziema, aukstums pamatīgs, visi lāči alās, bet viņu nelabais dzenā pa taigu, pie tam vēl taisa mums skādi: žēl Bobīša …

Un viņš sīki izstāstīja visu par iemīļotā Bobīša nāvi. Kad suns mucis, lācis to noķēris pie slieteņa ieejas. Bobim smilkstot, izskrējuši cilvēki, taču zvērs negribējis šķirties no laupījuma, aizvilcis un apēdis netālu no nometnes. Bet visu pagājušo nakti lācis nogulējis pie slieteņa ieejas. Nez vai viņu pievilinājis siltums, vai viņš, neuzdrošinādamies ielauzties, gaidījis laupījumu ārpusē, — to grūti pateikt. Gluži nejauši palaimējies tikt cauri bez upuriem.

Sīs lāča pastaigas ziemas laikā likās dīvainas. Ogas, zāļu saknes, riekstus — visu, ko viņš parasti rudenī ēd, apracis sniegs. Viņam trūkst veiksmes, lai noķertu putnu, un zvēram ari viņš sniegā nespēj pielavīties. Kāpēc viņš neguļas alā? Ko viņš gaida, blandīdamies pa taigu?

No rīta atbrauca Ulukitkans. Viņš palaida briežus ganīties, ienāca slietenī. Viņu kā vecu draugu apsēdināja pie krāsns, pacienāja ar gaļu un zivīm.

—   Šeit tuvu dzīvo slikts lācis, — viņš sacīja, paņemdams Svetlova pasniegto tējas krūzi.

—   Ko tas nozīmē — slikts? — es vaicāju.

—  Tāds lācis gluži kā cilvēks, kas izdzēris daudz spirta, iet šur un tur, bet galva nestrādā. Un dikti dusmīgs.

—   Blandonis, — kāds pateica priekšā.

—  Jā, jā, blandonis. Nav ko darīt, tāpēc blandās. Tāds lācis no cilvēkiem nebaidās, ēd tos. Viņu vajag nogalināt.

Večuks izdzēra tēju, paņēma nazi un ķērās klāt gaļai.

—  Tomēr viņš aizvilcis jums pelēku sunīti. Tā vārds sākās ar šadu burtu. — Un večuks uzzīmēja sniegā lielo «B».

—   Kā tu uzzināji? — mēs visi vienā balsī iesaucāmies.

—   No rīta šeit tuvu redzēju lāča vakardienas pēdas, mazliet pastaigāju pa tām — atradu mēslus, tajos — pelēku spalvu un šādu mazu daiktu… — viņš no azotes izvilka kakla siksnas žetonu, kurā bija ar punktiem iesists «Bobis».

Ulukitkans pārsteidza mūs ar savu prasmi novērot. Kad rriēs viņam pastāstījām par lača nedarbiem, par to, kā zvērs staigā gar slieteni, večuks kļuva nemierīgs.

—   Es sacīju, vajag nogalināt, viņš sāks uzbrukt cilvēkiem. Rit iešu viņu meklēt, pats nogalināšu.

—   Bet vai tu nepateiktu, kāpēc šis zvērs nebaidās no cilvēkiem? — es vaicāju večukam, kad viņš, apēdis gaļu, atkal ķērās pie tējas.

—  Viņš vai nu ir vājš, vai ievainots, nav spējis sakrāt tik daudz lauku cik vajadzētu, tagad neapjēdz kārtot alu, blandās kā jucis šur un tur, lien, kur nevajag, kamēr aizies bojā. Vai saprati? Tāds lācis ir dikti bīstams, nevienu nebaidās, cilvēku nepazīst, atnāks uz telti gluži ka traks.

Večuka vārdi bija nopietns brīdinājums. Naktī nācās pie slieteņa iekurt ugunskuru un izlikt sargus. Divreiz pa miegam dzirdēju šāvienus, taču naktī blandoni nošaut neizdevās.

No rīta Ulukitkans, paņēmis savu veco berdanku, aizgāja pa lāča pēdām, taču drīz atgriezās.

—   Zvērs tālu aizgājis. Es domāju, jāiejūdz briedis un viņš jāpanāk.

—   Brauksim kopā.

Pēc stundas mēs abi divās nartās, paņēmuši telti, krāsniņu, guļammaisus, dzinām briežus pa lāča pēdām.

Bija saulaina, atlaidena diena. Pajūgi viegli slīdēja pa nesen uzkritušo, balto sniegu. Pakets — tā sauca Ulukitkana suni, kuram viena auss bija stāva, bet otra nolaista, skrēja piesiets pie manas nartas.

Lācis,, šķērsojis Ugojanu, bija aizgājis pa skrajo mežu uz dienvidrietumiem. Ne reizi nebija apstājies, ne arī nogriezies sānis, bija šķērsojis gravas, atradzes, kritušo koku biežņas, virzījies uz priekšu tik taisni, it ka pa auklu ielu uz nolemto mērķi. Turpretī mums aizvien nācās apbraukt šķēršļus — ne visur, kur bija soļojis blandonis, varēja izbraukt nartas.

Bezgalīgo sniega līdzenumu šur un tur pārtrauc sermuliņa nakts pēdas, plēsoņu saplosīto putnu spalvu kušķi, plalradžu ēdamgaldi. Zem vecām lapeglēm sniegs bija apbiris ar čiekuru plēksnēm, vāveru brokastu paliekām. Nebija gandrīz nekādu skaņu, droši vien iekliegsies mūsu izbaidītais dzenis, vai mums aiz muguras noklakšķināsies zīlīte. Tas arī būs viss.

Večuks, steidzinādams briežus, retumis pakustināja pavadas siksnu. Lācis bija gājis ņipri — it kā svarīgā uzdevumā, nekur nebija kavējies.

Dienas otrā pusē lāča pēdas mūs aizveda uz dziļu, eglēm aizaugušu gravu. Ulukitkans apstādināja pajūgu, atsēja Paketu, taču neatlaida to un, pielādējis berdanku, aizslēpoja uz priekšu.

Lācis arī šeit nebija mainījis virzienu, tikai gravas augšgalā strauji pagriezies pa kreisi un izgaisis biezajā eglājā, kas auga atradzes nogāzē.

Ugunīgais saules disks bija noslīdējis pie paša apvāršņa. Viss nomierinājās, apklusa. Gaidīdams Ulukitkanu, es priecājos par balto klusumu. Taču pēkšņi atskanēja steidzīga slēpju čirk- stoņa. Es atskatījos. Tur brauca lejup večuks. Pēc Paketa izturēšanās es jau sapratu, ka lācis ir kaut kur tuvu, — suns bija satraukts, aizvien grieza purnu uz eglaja pusi.

— Šeit, — večuks sacīja, pieskriedams man klāt. — Jāiet ātri, savādāk aizies citur.

Es paķēru karabīni un, uzkāpis uz slēpēm, ātri braucu aiz večuka. Pakets pie saites satraucās, sāka smilkstēt, un Ulukitkans atlaida suni. Viņš tūlīt pat pazuda… Bet drīz atskanēja rējieni, rēcieni, krakšķieni. Sniegs sagriezās virpulī, un aiz siekstas saslējās milzīgs lācis. Viņš gribēja mesties pakaļ Paketam, taču pēkšņi strauji pagriezās un sāka kāpt no kalna, kā melns bluķis nāca mums virsū. Ulukitkans, stāvēdams man priekšā, pacēla berdanku. Dzīvnieks strauji devās viņam virsū, palika pēdējie metri, bet večuks aizvien vēl tēmēja … Šāviens! Mūs apsedza biezs dūmu mākonis, taču es vēl paspēju iešaut zvērā otru lodi.

Lācis apsēdās, iebāza galvu sniegā, pārmeta kūleni un pievē- lās pie evenka kājām. Tas nevilšus soli atkāpās, un viņa melnīgsnējā seja nobālēja.

Kamēr Pakets plosīja beigto zvēru, Ulukitkans uzkāpa līdz tai vietai, no kurienes bija parādījies lācis. Viņš gribēja zināt, kāpēc zvērs nācis uz šejieni. Pēc viņa sauciena es arī aizgāju tur. Mēs ieraudzījām šausmīgu ainu: visapkārt sniegs bija sa- vandīts un asiņains, visur mētājās spalvu kušķi, krūmājs bija salauzīts. Nedaudz sānis gulēja neliels, ar sniegu apbērts saplosīta lāča ķermenis.

—  Tagad saprotu, — Ulukitkans pamāja uz alu, kas bija izrakta zem kritušas egles saknēm. Blandonis nāca tieši no Uņas uz šejieni ēst citu lāci. Viņš zināja, ka šeit atrodas ala.

Mēs nevarējām aiziet, neizpratuši meža traģēdiju. Labi, ka man līdzi bija Ulukitkans, kas pastāstīja par lāču blandoņu paradumiem. Sī kautiņa cēloņi man toreiz bija pārāk mīklaini.

Lai pārziemotu alā, dzīvniekam vasarā jāuzkrāj daudz tauku. Tie guļas laikā vajadzīgi gan siltumam, gan iztikai. Bet kas notiek ar lāci, ja viņš līdz ziemai nesakrāj pietiekami tauku? Tad lācim instinkts neliek gulties alā un aizmigt ziemas miegā. Viņš blandīsies pa sniegaino taigu, bezbailīgi uzbruks pat cilvēkam, iekulsies mājokļos. Un būs sevišķi ļauns, nežēlīgs, tiekoties ar saviem ciltsbrāļiem.

Mani pārsteidza, ka no Uņas grīvas līdz alai, kura atradās kilometrus piecpadsmit no upes, blandonis nogāja taisni, gluži kā pēc ceļrāža.

—   Katrs zvērs, — večuks paskaidroja, — vienalga, lācis, briedis, vai platradzis, ja vienreiz ieraudzīs barību, braslu pāri upei vai eju kalnos, vēlāk pēc daudz daudz gadiem no tālienes, pavisam no citas vielas aizies uz turieni it kā pēc smaržas, nekad neapmaldīsies. Cilvēks tā nevar iet, tikai zvērs. Bet blandonis zināja šo alu, atnāca, izvilka saimnieku, nogalināja, bet pats ncapgūlās, neapjēdza. Ta arī būtu staigājis pa sniegu, kamēr nobeidzies …

To visu es atcerējos, sēdēdams pie ugunskura. Vairs negribējās gulēt. Es piecēlos, izgāju eglāja malā. Klusums, tikai zosu čuksti purvā, un pelēkzaļās debesīs blāv mēness. Laiku pa laikam atplūst nez kādas dīvainas skaņas, it kā viens slepus spēlētu fleitu. Skaņas plūst, skan, maigi treļļo, apklust. Taču pēc brīža atkal atdzimst. Es pirmo reizi klausos šīs skaņas. Kaut kāds pārceļolājs nakts putns nolēmis koncertēt svešā zemē, kuru nepazīst.. .

Nosalis atgriežos pie ugunskura. Piesviežu klāt malku. Lēnām dzeru ūdeni. Un atkal domāju par lāci. Tātad blandoņi gadās ne tikai ziemas sākumā, tie mēdz but arī rudenī? Lāča uzbrukumu būdiņai citādi nevar izskaidrot.

Pie visām nepatikšanām, kādas mums Jambujā jau ir, pievienojās vel blandonis. Pie tam daudz drošāks un niknāks nekā tas, ko nogalinājām divatā ar Ulukitkanu.

Lēni plēn nodeguļi. No pārmērīgā noguruma nāk miegs. Nē, tikai neaizmigt — tas pašreiz var beigties ar nāvi. Pielccu kājās. Skrienu pie strautiņa, atveldzēju seju ar aukstu ūdeni. Taču,

tikko apsēžos pie uguns, atkal siltums mani nodevīgi aiznes kādā citā pasaulē, kur nav briesmu… Liekas, it kā es balansētu uz virves un tūlīt gāzīšos tukšumā. Pats sevi lamāju par gribas . trūkumu, baidu, ka lācis var negaidīti atgriezties, taču …

Sirdī dzimst nepārvarama vēlēšanās drīzāk bēgt projām no šejienes. Esmu jau gatavs to izdarīt. Bet Zagra? Viņš taču aizveda no manis lāci, un vai gan es varu viņu te atstāt?!

Aizgāju pēc ūdens. Atkal sākās cīņa ar uzmācīgo miegu. Nervi vairs mani neklausa. Bailes kaut kā uzreiz atkāpās, apkārtējā pasaule kļuva labāka, un es nepamanīju, kā bija nodzisis ugunskurs, kā bija pārvietojušās zvaigznes.

Tuvas suņa rejas gluži kā pērkona spēriens uzrāva mani kājās. Es noklikšķināju aizslēgu, un šī pierastā skaņa it kā man pašam lika saslieties kaujas gatavībā. Meža tumsā iemirdzējās divas draudošas, zaļas uguntiņas. Tās pamazām kļuva violetas, pēc tam atkal iezaļganas. Stāvu, neelpoju, gaidu, kad dzīvnieks pakustēsies, lai varētu tumsā noteikt viņa ķermeņa kontūras un ielaist tanī lodi. Bet zibsnošā gaisma tā arī sastinga, gluži ka ielodēta tumsā.

Ieskatos uzmanīgāk …

— Tfu, velns, tas taču nav zvērs! — es nopukojos.

Pieeju tuvāk. Paceļu no zemes miklas sūnas kušķi, ko, acīm redzot, izrāvis lācis, cīnoties ar Zagru. Uz tā blāv divi jāņtārpiņi. Tos tad es biju uzskatījis par blandoņa acīm.

Bet vējš kā zvērs gaudo blakus ataugā, groza virs manis tumšās koku galotnes.

Kaut kur zvilnājā klusi vaukšķ Zagra. Vajadzētu steigties palīgā, izrēķināties ar lāci, bet kur gan ņemt spēkus! Stāvu un domāju. Bailes no lāča man aizvien vēl it kā sasējušas kājas.

Sabiezē pirmsausmas debess zilums. Nedroši, bikli ieklakšķi- nājās putniņš, brītiņu klusēja, ieklakšķējās drošāk, skaļāk.

Paldies tev, mīļā zīlīte, par rītu!

Nakts nokāpj no Jambuja virsotnes. Kļuva gaišāks arī eglājā. Ieklausos apšu miegainajos šļupstos, skaņās, kas dzimst meža ausmas klusumā. Vēl ilgi, netverami kā rēgs, pa eglāja tumšajiem kaktiem klīst satraukums. Bet debesis kļūst aizvien zilākas un zvaigznes pirms nodzišanas iekvēlojās spožāk.

Klajumā vējš jau sēj nemieru. Tā sārtā migla paceļas augstu pāri purviem un kā viegls mākonītis strauji aizpeld pretī ausmai gluži kā burinieks. Tur zemes malā mākonītis uzliesmo zilganā atspulgā, aizdedzina debesis un pazūd aukstajā gaismā. Pamazām izklīst tumsa. No ielejām aizplūst krēsla. Debesīs dziest nakts asaru lāses. Sveikdama rītu, kliedz ķīvīte.

Vakardienas viesuļa izmocītā daba nespēj atmosties. Zāle nespēj saslieties, ķērpis pieplacināts pie zemes, koki ir zaudējuši savas krāsas. Jambuja nogāzēs gluži kā plāksteris uz brūcēm guļ naktī neizkususī krusa.

Un pēkšņi akmeņu dārdoņa. Kas gan tas?

No atradzes uz ezera pusi izskrien vairākas savvaļas ziemeļbriežu mātītes ar telēniem. Viņus dzen ragains bullis. Ūdens malā visi reizē apstājās, it kā uzdūrušies sienai, pagriež galvas uz eglāju.

Viņi ieraudzījuši ugunskura dūmus. Groza gaivas, osta gaisu, cenšas noteikt, cik bīstami ir zilie, debesīs aizplūstošie dūmi.

Kas par lielisku skatu — satraukti zvēri!

Ziemeļbrieži nekustas, stāv, it kā sastinguši. Starp maziņajām, bailīgajām mātītēm — viens prāvs tēviņš. Viņš izskatās pēc varoņa. Pazīstu vakarējo bulli.

Viņš pameta uz eglaju draudošu skatienu, saraustīti ierēcās, pakratīja savus milzīgos ragus, un visi dzīvnieki acumirklī rāvās uz priekšu, pārjoza pāri bedrei un pa puplakšu purvu izgaisa miglainajā līdzenumā.

Rīts visu izklīdina: gan bailes, gan nogurumu, gan satraukumu. Atkal saku domāt par Jeļizaru. Nav ne jausmas, kur iet un kur meklēt.

Cauri zaļajai galotņu biežņai izlauzās nupat uzlēkušās saules stari un apgaismo sabrukušo slazdu. Tas guļ kā saspiests krupis lāča ķepu nomīņātā zemē un man pārliecinoši atgādina pagājušās nakts murgus.

Taču debesis apmacās. Šeit ziemeļu novadā negaiss ir biežs viesis. Tagad taču rudens, var sagaidīt lietainas dienas un miglas, kas šai laikā bieži atnāk no Ohotskas jūras. Var arī uzkrist sniegs. Tad jau mums vairs neatminēt plikā Jambuja kalna noslēpumus!

Pāvels droši vien uztraucies par manu prombūtni, vēl ņems un paziņos štābam, ka arī es esmu pazudis.

12. LIETUS NENOMAZGĀTĀS PĒDAS

Paceļu karabīnes stobru pret debesīm un šauju gaisā. Zagram šāviens jādzird. No tuvējā purva paceļas bars bailīgu zosu. Pastāvēju minūtes desmit, ieklausījos un, nesagaidījis suni, gāju uz nometni. Migla bija izklīdusi, un purvi it kā uzkāpuši augstāk. Manā acu priekšā, uzģērbusi skujkoku mežu zaļo kažoku, pavērās plakankalne. Katrā zālītē, katra mitruma lāsē, vējiņā jaudās dzīves prieks.

Mēģinu atcerēties, kas šodien par dienu. Bet, starp citu, kāpēc? Mums nav brīvdienu — nav svarīgi, vai šodien ir trešdiena vai piektdiena. Arī pulkstenis nav sevišķi vajadzīgs. Mēs esam pieraduši noteikt laiku pēc dažādām pazīmēm. Mūs iemidzina tumsa, atmodina ausma.

Kur Zagra? Viņam būtu laiks mani panākt. Es aizvien atskatos. Man aiz muguras parādās pelēks punkts. Tas aizvien straujāk tuvojas. Pazīstu suni. Pēdējos simt metrus Zagra tecēja rikšiem un, nokļuvis pie manis, nokrita kā nopļauts. Sunim bija šausmīgs izskats. Elšot sāni piepūšas kā kalēju plēšas, spalvār

sabozusies, acis aizmiglojušās. No atvērtās mutes karājas mēle, un pa to kā diegi tek zemē siekalas.

—  Mans nabaga Zagra! — Es kratu viņu aiz vaigiem, pieglaužu sev klāt.

Zagra ir varonis, nopelnījis lielu uzslavu — un es esmu gatavs viņu noskūpstīt.

Aptaustu viņa ribas, krūtis, ķepas, pārvelku roku pār lokano muguru — ne skrambas, ne puna. Piekļauju seju viņa kuplajam kažokam, ko ātrais skrējiens pa krūmiem ir izsukājis, un dzirdu, kā zem manas rokas suņa sirds ar vareniem pukstiem dzen asinis tikpat strauji, kā darbojas plaušas. Zagra aizver acis, ar savu karsto elpu apdedzina manu seju.

Es pakavējos, lai Zagra atpūšas. Atrodu dobīti ar ūdeni. No- tupstos uz ceļiem, gribu nodzerties. No dobītes manī skatās nepazīstama, novecojusi seja, apaugusi ar bieziem sariem, vaigu kauli vairāk izspiedušies, acis iekritušas …

«Ir nu gan subjekts, velns lai parautu!» Un nodzēries es ar zābaku spārdu spoguļgludo peļķes virsmu.

Bet tomēr kur gan ir Jeļizars? Vai tiešām kritis, cīnoties ar blandoni? Tas varēja notikt . .. Bet kur tad palikuši vēl četri cilvēki? Viens no viņiem pazuda pavasarī, pārējie vasarā, kad šādu lāču blandoņu nav.

Laiks atļauj lidot, varbūt parādīsies lidmašīna, uzdošu apkalpei izpētīt arī līdzenuma rietumu pusi, kur nakti atskanēja šāvieni.

—   Gājuši, Zagra! . . .

Taču Zagra neceļas, vēro mani guļus.

Es dodos uz priekšu. Un, tikko pazūdu mežā, suns uzslienas, panāk mani, aizskrien priekšā, gulstas un gaida, kamēr es aiziešu garām. Pēc tam atkal aizsteidzas man garām. Tā mēs arī aizejam līdz klāna malai. Jau redzami ugunskura dūmi, teltis, brieži ganībās. Zagra, ieraudzījis mītni, gulstas un tālāk vairs neiet. Gribu viņu paņemt un uz rokām aiznest līdz teltij. Taču tad no nometnes atskanēja izmisīgs kliedziens. Vai tikai nav blandonis!… Metos pa galvu, pa kaklu. Izskrienu no jaunaudzes. Kas tad tas? … Pāvels piespiedis Iļju pie lapegles un krata to no visa spēka — tā krata, ka, liekas, tūlīt pat tam noripos galva.

—   Nelieti, es tevi piespiedīšu runāt! — Pāvels nikni kliedz. Viņa piesarkušajā sejā parādās balti plankumi. Liekas, viņš tūlīt nožņaugs Iļju.

—   Ko tu dari?! — es ķeru Pāvelu aiz rokas. — Atjēdzies! — Un atbrīvoju līdz nāvei pārbaidīto Iļju.

Pāvels ar pūlēm savalda savu niknumu. Paceļ no zemes divas papīra lapas, kuras pierakstītas sīkā rokrakstā, un, pasniegdams tās man, sakaitināti saka:

—   Lūk, izlasiet Plotkina radiogrammu. Es tikko lasīju to šim nelietim.

—   Teicu, Jeļizars gāja uz Jambuju, atpakaļ nav, — Iļja viņu pārtrauca, bailīgi slēpdamies aiz manas muguras.

—   «Atpakaļ nav!» — Pāvels viņu mēda. Un, pagriezies pret mani, atkārto: — Jūs tikai izlasiet, kas tas ir par subjektu!

Iļja nenovērš no Pāvela drausmīgi saniknotās acis. Ai, kā viņš ar to tagad izrēķinātos, bet pie viena arī ar mani un ar šiem papīrīšiem!…

Es apsēdos uz celma un sāku lasīt radiogrammu.

«Iļja pērn ziemas sākumā pameta pie Gunamas upes ģeodēzistu grupu, gandrīz vai nolemdams viņus nāvei. Šogad viņš ekspedīcijas apakšvienībām sagādāja daudz nepatikšanu. Tīšām sabojāja augstas precizitātes instrumentu, līdz ar to vairākas dienas izjauca astronomu darbu, sadedzināja telti. Uzskatīja, ka tas viss noticis nolaidības pēc. Taču bija gadījums, kam vajadzēja brīdināt visas apakšvienības. Celtniekam Korotkovam, pie kura Iļja strādāja, vajadzēja sūtīt cilvēkus uz kādu Džugdžu- ras grēdas virsotni. Uz turieni devās tehniķis Jeļizars Bikovs, kāds strādnieks un kajurs Iļja. Pa ceļam viņiem nācās šķērsot upīti, taču pavadonis atteicās pārvest briežus pa braslu, kaut ne reizi vien to bijām darījuši. Tuvumā cita brasla nebija. Nākamā dienā Iļja bija ar mieru turpināt ceļu, ja briežiem uztaisīs pāreju. Bikovs bija ar mieru, ko gan citu varēja darīt. Kokus nācās nest uz pleciem vairāk nekā kilometru pāri ciņainam klanam. Nesa divatā bez Iļjas, jo tas neatgāja no ugunskura. Tikai otrās dienas vakarā Bikovs un strādnieks ielika pēdējo baļķi. Iļja savāca briežus, iejūdza tos un … pārveda dzīvniekus pāri upei blakus pārejai. Jeļizars nesavaldījās un viņu iepļaukāja. «Labi, atceries, mēs abi vēl iesim taigā,» Iļja viņam piedraudēja. Kopš tā laika viņi nekad nav bijuši kopā. Un notika tā, ka Jeļizaram pēc jūsu izsaukuma steidzīgi vajadzēja iet uz Jambuju un bez Iļjas nebija neviena cita, ko viņam sūtīt līdzi…»

Es arī esmu ar mieru noticēt, kā Iļja Jeļizaram ir atriebies.

—   Ak tad tāds tu, Iļja, esi, — es skaļi noteicu un tikai tagad pamanu, cik vērīgi viņš mani pēta, cenzdamies, piemiedzot acis, noslēpt tanīs ienaida spīdumu. No kurienes gan starp evenkiem, šiem labsirdīgajiem un atsaucīgajiem cilvēkiem, ir radies šāds izdzimtenis?!

—  Jeļizaru mans nav aizticis, — viņš stingri noteica, apņēmīgi nākdams man klāt.

—   Tad kur gan viņš ir? Kur tu viņu esi noslēpis? — es vaicāju, mazliet nomierinājies.

Iļjam nodrebēja apakšžoklis; viņš nicinoši mani appētīja no galvas līdz kājām, novērsās un lēnām aizgāja pie sava ugunskura.

—   Ko dzird par lidmašīnu? — es Pāvelam vaicāju.

—   Drīz būs, jau divas stundas gaisā.

—   Kamēr ir laiks, esi tik labs, aizej, lūk, uz to zvilnāju aiz klāna, tur guļ Zagra, atnes viņu. Viņš šodien ir noguris.

—  Zagra noguris? Nu gan jūs jokojat.

—   Kas tie par jokiem, ja viņš nevar nokļūt līdz apmetnei.

—  Vai zvērs šo samīcījis?

—  Ej, pēcāk izstāstīšu … Liekas, ka viņš pats jau nāk. Nu, protams.

Tiešām, uz taciņas parādījās suns. Pēdējais ceļa gabals uz apmetni pa ciņaino klānu viņam bija ļoti grūts. Ieraudzījis mūs, Zagra nolēma saņemties. Viņš saslēja ausis un gribēja, kā nākas, saritināt uz muguras savu kuplo asti, taču ta nepaklausīja, nokrita un palika karājamies starp kājām, ausis nošļuka. Pienāca drūms, galvu nodūris.

—  Mans nabaga suns! Nu ej, ej, atpūties, drīz atkal sāksim meklēt.

Zagra grozās zem lapegles, izmeklē vietu un apgulstas. Ilgi aplaiza sāpīgi nomītās ķepas. Pēc tam aizmieg trauksmainā miega: acīm redzot, arī sapņos turpina cīnīties ar blandoni.

Esmu bezgala priecīgs, ka esmu aizkūlies līdz apmetnei, priecājos arī par ugunskuru un siltumu. Pāvels jau iekārto uz uguns katlu ar nez kādu brūvējumu un tējkannu.

Kamēr brokastis sasilst, es izstāstu savam biedram par nakts piedzīvojumiem eglājā.

—  Ja man nebūtu līdzi Zagras — nezinu, kā būtu beigusies tikšanās ar lāci. Tad tu būtu mani meklējis līdz pastardienai . . .

—   2ēl, aizlaidi ķepaini! Pie prosas biezputras lāča gaļa tagad taisni noderētu, — Pāvels sacīja, noņemdams no uguns katliņu.

Saule sāka kveldēt. Zem tālas lapegles, vērodams mani, pie ugunskura sēž Iļja. Par ko viņš domā? Kāds plāns briest viņa galvā?. ..

Pāvels čumanā ar siltu ūdeni atšķaidīja vakarējo biezputru, nolika Zagram. Suns atmodās, šķībām acīm, galvu nepacēlis, pašķielēja uz čumanu, taču ēst nesāka.

—  Lido! — priecīgi iekliedzās Pāvels, pacēlis uz augšu galvu un ar plaukstu aizsedzis sauli.

Mākoņu fonā skaidri iezīmējās spārnotā tērauda putna apveids. Es iemetu ugunskurā za|u zaru klēpi, un pāri mežam kā milzīga sēne pacēlās biezs dūmu stabs.

Pāvels pārraida lidmašīnai uzdevumu. Tā rūkdama pārlaidās mums pāri, apmeta līkumu ap Jambuju, lidoja pāri melnajam klajumam. No borta mums aizvien paziņoja:

«Laba redzamība, nekādu cilvēka klātbūtnes pazīmju.»

Lidmašīna gandrīz stundu riņķoja pāri tuksnešainajam klajumam, te pieplakdama staignajai zemienei, te, uzlaizdamās augšup, lidinājās pāri kalniem un aiztraucās atpaka|, neatstādama mums nekādu cerību.

— Iļja! — uzsaucu pavadonim, kas vēl aizvien sēdēja pie sava ugunskura. — Vai tu nezini, kas šeit pie Jambuja cēlis lāču slazdus un cik tur to būtu?

Iļja nenoteikti paraustīja plecus.

—   Tu nezini vai negribi atbildēt?

Iļja, nepaceldams galvu, pašķielēja uz manu pusi, taču muti neatvēra.

—   Viņš taču ņirgājas! — Pāvels iekaisa. Kāpēc klusē?!

—   Netrako, — es viņam klusi sacīju. — Saniknosies, kaut ko izstrādās un aizies, pēc tam ķer nu vēju laukā!

—   Kāpēc tad mums tas jāgaida? Daudz vienkāršāk taču viņu atbruņot.

—   Mums pašreiz svarīgākas darīšanas. Labāk pabrokastosim, saposīsimies un iesim meklēt Jeļižaru. Kavēties nedrīkst.

— Bet ja nu Iļja aizmuks?

—   Ja sagribēs mukt, to viņš izdarīs jebkurā laikā.

—   Jā … — Pāvels piekrīt.

—  Tagad klausies. Rīt atnāks cilvēki. Labi būtu, ja līdz viņu atnākšanai mēs izpētītu kalna virsotni.

—   Bet kā ar rāciju? Ka tai kaut ko neizdara! — Pāvels pamāja ar galvu uz Iļjas pusi.

—   Aizslēdz, un darīts.

—   Bez rācijas mēs šeit pazudīsim.

—   Neņemsim taču to sev līdzi.

Sākām gatavoties, un tad noskaidrojās, ka mums vairs nav raušu. Nācās došanos ceļā atlikt gandrīz uz divām stundām.

Pāvels, uzlocījis piedurknes, ņēmās ar mīklu, bet es nolikos atpūsties. Tūlīt aizmigu, pat nepaspējis izvilkt čiekuru, kas man spieda sānus, palikt roku zem galvas … Sis miegs pēc nervu satricinājuma atdeva man možumu un spēkus.

Ejam gandrīz vai tukšā: divas bises, cirvis, mugursomās kāds pāris raušu, pa gabalam ga|as un pa apmetnim, ja pārsteigtu nakts.

Soļojam pāri klānam. Zagra vēl nav atguvies pēc nakts piedzīvojumiem, bet mēs jau atkal velkam viņu sev līdzi. Taigā ir bezgala daudz smaržu. Suns tajās lieliski orientējas, bet tas ir ļoti svarīgi. Mēs, cilvēki, taču visu uztveram ar redzi, smaržas mums dod tikai miglainu priekšstatu par vietu, pa kuru ejam. Seit cilvēks un suns it kā viens otru papildina: ko vienam acis neredz, to otrajam uztver oža.

Šķērsojam pēdējās, ar melnu, piesmakušu ūdeni applūdušās ciņu rindas. Visur nabadzīga, skopa daba. Pat dāsnais rudens nespēj ieģērbt pieklājīgas drēbēs šo neauglīgo zemes stūri — klānu. Tikai kaut kur tā malās sārtojās zileņu ceri, un tikai uz mūžīgā sasaluma pauguriem ieraudzīsi spilgti sarkano dzērveņu segu vai briestošo brūkleņu ķekarus!

Aiz ciņainā klana sākās zvilnāja biežņa, kas apjož Jambuja pakāji. Kāpjam augšā. Jo augstāk, jo stāvāk. Pa nogāzēm kā pelēki strauti plūst lejup iežu birzumi. Seit pie tiem izlīdušas radzēm pielipušās baltās akrneņlauzītes, Borodina akvilēģijas, kuras cenšas izgreznot pelēko virsmu. Kaut kur mitrajā augsnē vientulīgi rēgojas melngalvainie grīšļi.

Neviena vētra nespēj no šaurajām spraugām izraut šo augu saknes, neviens sals nespēj tās nonāvēt. Daba šeit veic nez kādu jaunradi, iespējams, ka atlasa izturīgākās šķirnes, lai ar tām apzaļumotu drūmos kurumus. Pagaidām šeit trūkst greznības, viss ir nabadzīgs un piedzimst kropls: sīciņas puķes bez smaržām, vārgulīgi koki, pat debesis ir bezkrāsainas. Un tomēr šeit ir tas, kas sajūsmina cilvēku, — tā ir apbrīnojamā augu izturība cīņā par tiesībām eksistēt.

Un, to sapratis, es pa īstam ieraudzīju ziemeļu dabas brīnumus un varenību, iepazinu to. Kopš tā laika vārgie, mūžīgā sasaluma barotie augi — dobumainās lapegles, sīciņie vītoli, kuriem par augsni kalpo iežu birzumi un klintis, gundegas un vijolītes, kuras uzzied sniegā, manī vairs neizsauc līdzjūtību, bet gan sajūsmu.

Mēs lienam, rāpjamies pa stāvā Jambuja klintīm un karnīzēm. Retumis mazliet atpūšamies, un tad skatieni traucas uz plakankalni, kura tagad guļ pie mūsu kāj ām. Mes pirmoreiz to vērojam no augšas. No šejienes tā izliekas vēl.bēdīgāka, blāvāka, it kā ačgārni apgriezta. Bet Jambuja pakājē — dumbrāji, ezeri un ezeriņi, gluži kā asaras izlijusi spoži zaļā sūnu paklājā.

Dažreiz aizkavējamies, stāvam klusēdami. Gaidām, vai līdzenumā neuzvīsies dūmi, vai neatskanēs Jeļizara vaidi? … Nē. Mežs, ezeri, akmeņi klusē.

—   Slepkava melo, ka Jeļizars aizgājis uz Jambuju. Viņš izrēķinājies ar to kaut kur pa ceļam un sūta mūs uz šejieni, lai sajauktu pēdas. Noteikti, tas ir tā! — Pāvels saka.

—  Ja mēs virsotnē neatradīsim Jeļizara pēdas, tad piespiedīsim Iļju kopā ar mums atkārtot savu ceļu uz šejieni.

—   Bet ko tas dos?

—   Nedomāju, ka Iļja ir pieredzējis slepkava. Ja jau viņš izrēķinājies ar puisi pa ceļam uz šejieni, es domāju, mēs to atklāsim. Viņš un Jeļizars, nākdami šurp, šķērsojuši kailus sēkļus, ķērpju pločus, kur pēdas ļoti ilgi saglabājas un mēs viegli noteiksim, līdz kurai vietai ar karavānu gājuši divi cilvēki, līdz kurai Iļja viens pats.

—   Naivi būtu domāt, ka viņš to nezina.

Uzlienam pašā korē. Ceļu uz virsotni šķērso bezgalīgas terases. Iedami neatlaidīgi meklējam zābaku nospiedumus mitrā tundras augsnē, apgrieztu akmeni vai nomītu Sibīrijas sīpola stumbru, kas šeit rudenī tik lielā augstumā vēl ir sastopami. Taču veltīgi; pirms mums šeit neviens nav gājis.

Pāvels iet klumburodams, bieži paklūp. Viņam ir drūms noskaņojums.

—   Pats velns man sajauca prātus! — viņš žēlojās. — Vajadzēja arī izsaukt tieši Jeļizaru, ja ar Iļju ietu kāds cits, nekas nebūtu noticis. Tagad visu mūžu uz mani gulsies šis grēks … Ko es teikšu viņa ģimenei? …

Pretvējš aprauj seju. Zagra iet mierīgi, nekas nesatrauc viņa ziņkāri. Stāvajā ceļā augšup — klinšu drupas. Cik nomācoši, ka šajās Stanovoja senajās drupās un mirušajos kurumos nemana cilvēka pēdu.

Pāvels noņem no pleca ieroci, šauj gaisā. Skaņa aptausta stāvās nogāzes, aizas, blakus grēdas. Atbildes nav — pilnīgs klusums.

—    Ja Jeļizars būtu salauzis kāju un gulētu kaut kur iežu birzumos, viņš atbildētu ar šāvienu. Bez bises puisis nekur negāja, — Pāvels saka, vēlreiz izšaudams.

Tagad viņš iet pa priekšu un ar pirmo soli uzsāk strauju gaitu. Es neatpalieku.

Saule peld pa skrejošo mākoņu dangām. Pa labi — Stano- vojs. Mēs visu laiku to redzam. Loku lokiem ceļas sabozušās atradžu rindas. Aiz tām atveras citas, vēl zilākas grēdas — vecas, neauglīgas, kuras vēl nepazīst cilvēku. Bet kas par plašumu! Kas par brīnumainu skatu — acīm īsti svētki.

Izejam kalna virsotnē. Nometām somas. Zemapziņā nojaušam, ka te pavisam nesen kāds ir bijis. Lūk, arī pierādījumi: saplēsta blanka punkta redukcijas noteikšanai, nodzisis ugunskurs. Visu virsotni sedz lieli akmeņi, tai pilnīgi trūkst augu, un šeit bijušais cilvēks diemžēl nav atstājis nekādas redzamas pēdas.

—  Jā, šeit bijis Jeļizars. Cits taču nevarētu būt, — tāds mans vienīgais secinājums, turpinot pārmeklēt laukumiņu.

—   Bet, lūk, arī izsmēķis … svaigs … Vēl viens!

Pāvels noliecas, paņem tos rokā, pasniedz man.

—   Bet Jeļizars taču nesmēķēja, — viņš nesaprot.

—   Dīvaini, kas tad tos šeit būtu pametis?

Pāvels, pieiedams pie kraujas malas, pēkšņi strauji izslējās. Tagad arī es tur ieraudzīju aizdomīgu padziļinājumu. Tāds iespaids, it kā šeit pie pašas dziļās kraujas malas kāds pavisam nesen ilgi cīnījies. Iežu birzumi sajaukti, akmeņi izmētāti. Paskatāmies lejup. Stāvajā nogāzē rēgojas robainas terases, kuras stiepjas līdz klinšaina cirka pašam dibenam. Nekādu pēdu. Ja arī tās būtu bijušas, tad pēc vakarējās lietus gāzes nav varējušas saglabāties.

—  Paturiet plāksni, — Pāvels palūdza un, nokritis ceļos, pabāza zem tās roku.

Ko viņš tur atrada, es neredzēju, taču viņa seja pēkšņi iemirdzējās.

—   Čaulīte! — viņš svinīgi iesaucās.

Es paņēmu to rokās, sāku apskatīt. Tā bija izšauta vāciešu mauzera patronas čaulīte ar apgrieztu kakliņu, pielāgota ber- dankai.

—   Šādas patronas es redzēju Iļjam — tātad, viņš bijis šeit, — Pāvels pārliecinoši sacīja.

Mēs ilgi stāvējām klusēdami. Mūs pārņēma dažādas — vispretrunīgākās domas. Kas šeit virs bezdibeņa varēja būt noticis? Kāds sakars čaulītei ar šiem izsvaidītiem akmeņiem? Ja Iļja te nogalinājis Jeļizaru, kā viņš varēja mūs sūtīt uz šejieni?

—   Nu tagad lai viņš ir nolādēts, mēs viņu piespiedīsim atrast Jeļizara līķi! Maita tāds! — Pāvels ir sašutis. — Nu gan es viņam tikšu klāt! Viņš man vēl padziedās!…

—   Varbūt tie ir arī viņa izsmēķi? — es skaļi nodomāju.

Mēs atgriezāmies pie betona tornīša, kas atliets zem piramīdas un uz kura ģeodēzisti novietoja savus smagos instrumentus. Uz tornīša gulēja atrastie izsmēķi. Papīrs bija tā kā no avīzes, tā kā no kādas ar latīņu burtiem evenku valodā iespiestas grāmatas.

—   Protams, ka tie ir viņa izsmēķi, — Pāvels saka.

—   Nē, tas vēl nav pierādīts! — es šaubos. — Tāds papīrs varēja būt arī mūsējiem. Izsmēķus mēs, protams, saglabāsim, tie rnums palīdzēs noteikt, kas šeit pavisam nesen ir bijis.

—   Bet es esmu pārliecināts, ka Jeļizars nogalināts, — Pāvels spītīgi un ļauni saka. — Ja Iļja viņu nogalināja šeit virsotnē, tad līķis ir aizas dibenā. Jānokāpj lejā … — Un, nesagaidījis manu piekrišanu, viņš atkal dodas pie kraujas.

Palīdzu viņam nokāpt no pirmās karnīzes, un, ar rokām ķerdamies aiz izciļņiem, viņš nolien zemāk. Kopā ar viņu bezdibenī aizskan krītošo akmeņu duna.

Kamēr Pāvels pēta krauju, es apskatu Jambuja austrumu kori.

Zem kājām vaļējs akmens un māla plankumi. Ieraugu tikai sniega aunu pēdu nospiedumus, tie ir vienīgie šo nabadzīgo kalnu iemītnieki.

Tālāk iet nav jēgas. Apsēžos uz akmens. Pa kreisi var labi redzēt plakankalni, kas gluda kā galds. To var sīki apskatīt. Pa labi senatnes elpas skartais Stanovojs. Vai tiešām Bikovs vai Jevtušenko varēja nokļūt tur, šai sarežģītajā kalnu labirintā? Bet kāpēc?

Virsotnē mani jau gaida Pāvels.

—   Te metrus piecpadsmit zemāk sākas šausmīgs stāvums,— un, paķēris mani aiz rokas, pieved pie kraujas malas. — Vai dzirdat, kā dun?

—   Akmeņu nošļūdenis.

—   Jūs domājat… Iļja to nezināja? — viņš man vaicāja, it kā es viņam iebilstu. — Zināja! Nogalināja Jeļizaru, nolaida pa slīpumu lejup. Aprēķins ļoti vienkāršs: ielejas dibenā viņu paglabās nošļūdenis. Pamēģini atrast!

—   Protams, ja mēs būtu atnākuši pirms lietus — droši vien taviem pieņēmumiem atrastu pierādījumus.

—   Bet čaulīte? — viņš sašutis turpināja. — Izsmēķi?! Vai

tie nav pierādījumi? Bet tas, ka viņš ņirgājas par mums?! Domā, * ka viss kārtībā. Atgriezīsimies, es paņemšu viņu aiz dziesmas, atzīsies kā mīlītis.

—   Ir nu gan tev paņēmieni! Protams, jāpiespiež, lai viņš atzīstas. Taču, lūdzu tevi, netrako.

—   Nu labi, atgriezīsimies — paglaudiet viņam galviņu. — Pāvels aizvainoti aizgriezās.

—   Mierīgi, Pāvel. Man liekas, ka šeit Jambujā daudz kas ir pārāk sarežģīts: evenki visu uzvel ļaunajam garam, Iļja uzvedas dīvaini, piedevām vēl blandonis. Tikai Jeļizars, dzīvs vai miris, to visu varētu atšķetināt.

—  Jūs domājat, ka viņš ir dzīvs? — Pāvels jautājoši skatās man acīs.

—   Nē, nedomāju. Jeļizars ir pieredzējis taidzinieks, būtu licis sevi manīt… Taču kas gan taigā neatgadās!

—   Ko nu darīsim?

—   Turpināsim meklēt. Nokāpsim aizas dibenā, lai pārbaudītu tavus pieņēmumus.

—   Seit mēs nenokāpism. Bīstami. Jāapiet apkārt, taču tam laika par maz.

—  Tev, jādomā, taisnība. Jau vēls. Šodien apskatīsim Jambuja ziemeļu nogāzes, bet rīt izpētīsim aizu. Pašreiz ir pretvējš, un varbūt Zagra kaut ko pamanīs.

Iedams garām tornim, es uz vienas piramīdas pamatnes ieraugu platu iztēsumu, kas ar zīmuli smalki aprakstīts.

—   Tas palicis no celtniekiem, — Pāvels paskaidro.

Es pieeju tuvāk un lasu skaļi:

—   «Pēc malkas jāiet tieši uz ziemeļiem kilometrus divus. Ūdens — Jambuja pakājē, avotā, azimuts apmēram piecpadsmit grādu. Jāiet no punkta pa akmens statņiem, bet zemāk — pa lauzumiem.»

—   Dosimies pa vienu no šiem virzieniem. Labāk gan laikam uz ūdens pusi. Tur arī nodzersimies tēju.

—   Nebūtu slikti iedzert tēju. Bet rausi gan es apēdīšu pa ceļam, esmu jau izsalcis.

Es iebāžu kabatā mutautā rūpīgi satītos izsmēķus un čaulīti. Pēc busoles nosaku virzienu, fiksēju tālos orientierus, un mēs pametam Jambuja virsotni. Zagra iet kopā ar Pāvelu. Visu laiku skrien pa priekšu, kārām acīm vēro, kā tas gremo rausi, kamēr dabū savu tiesu.

13. KATLIŅŠ KOKĀ

Kāpjam lejā pa karnīzēm. Vējš, sals un ūdens ir nodeldējuši klintis, izjaukuši tās un sasmalcinājuši neauglīgos putek|os. Pa nogāzi līdz pašai pakājei plūst bezgalīgie oļu un šķembu strauti, kurus te sauc par kuru- miem. Tie, slīdot lejup, piepilda gravas, spraugas, nogludina terases un pēkšņi pārtrūkst, tiklīdz ar savām platajām mēlēm ir picskārušies miklajiem klāniem kalna pakājē.

Seit nogāzēs neredz dzīvību. Kurumi vēl ir «jauni», nenoturīgi. Tiem nav pat miljons ģeoloģisku gadu. Uz akmeņiem nav redzami pat ķērpji, šie vispieticīgākie augu valsts pārstāvji. Seit vēl aktīvi turpinās kalnu dēdēšanas process.

Mēs pārlienam pāri terasēm, izspraucamies cauri prāvu atlū- zumu spraugām, lecam no akmens uz akmeni. Nokāpuši negaidīti uzduramies taciņai. Tā mums palīdz izkļūt no haotiskajām drupām, un tad beidzot mēs ieraugām akmens statņus, par kuriem celtnieki bija rakstījuši uz piramīdas pamata.

Taciņa skrien šķērsām pāri nogāzei pa briežu ķērpi. Mēs

ar acīm tanī aptaustām katru iespiedumu, katru krūmu, katru samīdītu ķērpi, apskatām akmens statņus. Nē, cilvēks ari šeit, liekas, nav ilgi staigājis.

Zemāk taciņu var redzēt labāk. Gaisā smaržo pēc skujām. Sejā sitas stīgrs, silts vējs. Padevīgie zvilnāji noliecas, pieplok zemei.

Pēc pusstundas nokļūstam skrajā krūmāju audzē. Tālāk krūmi pamazām kļūst biezāki, pazūd laucītes.

Nez no kurienes atskan vientulīgs plēsējputna kliedziens. Mēs apstājamies. Debesis ir tukšas. Vai tiešām kaut kur tuvumā dzīrotu ērgļi? Mani nervi pēdējās dienās, šķiet, ir pārāk satraukti.

Pāvels uztin smēķi. Pie viņa lūpām uzliesmo sarkanā sērkociņu guntiņa, un zilgani dūmi aizsedz seju. Plēsējputna kliedziens vairs neatkārtojās, taču tā izraisītās trauksmainās domas vēl mīt sirdī.

Zvilnāji negribīgi laiž mūs uz priekšu. Smaržīgie zari sitas sejā, stumbri, pieplakuši pie zemes, traucē iet. Toties skuju svai- guma šai biežņā pārpārēm.

—   Mednis, skatieties, mednis! — dzirdu aiz muguras Pāvela čukstus.

Es sen jau biju ievērojis kokā melnu plankumu, taču nevarēju saprast, kas gan tas tāds būtu. Slēpdamies zvilnājā, mēs pielienam tuvāk, abi reizē paskatāmies — un tā arī sastingstam: slaikas lapegles cekula karājās katliņš, ar osu aizķēries pie nolauztās galotnes.

—   Brīnums gan! — Pāvels iekliedzās.

—   Kā šeit varēja rasties katliņš? — es saku. par atradumu būdams tikpat pārsteigts kā mans ceļabiedrs. — Kam un kāpēc ievajadzējās to pakārt galotnē?

Pāvels nesteigdamies izvelk no mugursomas cirvi, saspļauj delnās, pieiet pie lapegles. — Mēs abi esam nekur nederīgi pēddziņi! Katliņu noturējām par medni, — viņš saka un iesit ar cirvi pa stumbru.

No pirmā cirvja sitiena katliņš nodrebēja kopā ar galotni, ieskanējās, it kā atdzīvojās. Taču nenokrita. Vētras nebija varējušas to notriekt, bet tagad — cirvja sitiens! Nācās nocirst lapegli.

Acīm redzot, katliņš ilgi karājies kokā: dzelzs osu saēdusi rūsa, iekšpuse kļuvusi zaļgana. Tomēr tas vēl bija izturīgs.

—  Tas taču ir ekspedīcijas katliņš. Tādus taigā gan nepamet. Citādi nebūs, šeit slēpjas kāda velna būšana.

—  Vai tikai nav pārāk daudz šo velnu, — es Pāvelu pārtraucu. — Vai tikai ļaunais gars tos neizdomā mums abiem par prieku!

—  Viņš, noteikti viņš, cita te nav, kas par mums ņirgātos.

—   Apskaties, vai uz osas nav zīmoga?

Pāvels paņēma no manis katliņu, sadabūja nazi, nokasīja no osas rūsu. Skaidri varēja redzēt divus burtus: «S. P.»

—   Tas ir Sergeja Petrika katliņš. — Pāvels saviebās.

—  Vai tiešām viņš kalnā apmaldījies un gājis bojā.

—   Kur nu te var apmaldīties — viss kā uz delnas. Noticis kaut kas cits.

—  Dīvaini… Kāpēc gan cilvēki pavasarī nepamanīja katliņu? Viņi taču Petriku ilgi meklēja.

—  Visi bija pārliecināti, ka viņš no rīta aizgājis no kalna uz purvu pamedīt, tur arī meklēja, — Pāvels atbildēja. — Bet pēcāk nolēma, ka puisis noslīcis dumbrājā.

—   Kādā veidā viņa katliņš nokļuvis tik augstu lapeglē? Vai šeit kaut kas nav noticis ar Petriku? Kā tu, Pāvel, domā?

—   Varbūt viņš uzdūries blandonim?

—   Pavasarī nav blandoņu … Tā nu gan ir mīkla!

Mēs ilgi likņājām ap nogāzto lapegli, apskatījām katru krūmiņu, katru laucīti, raudzījāmies zem akmeņiem, uzšķērdām aizdomīgus, zaļās. sūnas pauguriņus, taču viss velti. — Vai nu laiks izdzēsis notikumu pēdas, vai arī šeit tādu nemaz nav bijis?

—  Gājuši, Pāvel, pēcāk, kad atradīsim Jeļizaru, atkal šeit atgriezīsimies, — es noteicu, un mēs devāmies uz priekšu.

Kaut kur pa kreisi zvilnāja biežņā atkal iekliedzās plēsīgais putns. Atskanēja strauja spārnu švīkstoņa, taču no zemes neviens nepacēlās.

Mēs soļojām uz skaņas pusi. Sis plēsonīgais kliedziens izraisīja nepatīkamu sajūtu. Pārskrējām ieplaku. Putniem jābūt kaut kur tuvumā. Taču neviena nav. Un kliedzieni arī nav vairs dzirdami. Pārgājām vēl vienu ieplaku. Atgriezāmies atpakaļ. Kas par velna būšanu?! Vai tiešām būtu maldījies un tur nebūtu kliedzis plēsoņa? Bet kas tad? Neba Hargi ņirgātos pār mums?

Garā diena bija sasildījusi biežņas. Sākās rēns vakars. Pāri zemei gūlās snaudulīgs miers. Un vieglie, baltie, izplūdušie mākoņi lidoja pretī tālajam apvārsnim, aizsteigdamies priekšā nogurušajai saulei.

Atcerējos Iļju. Vai tikai viņš nometnē nav ko izstrādājis! Dusmu lēkmē sadedzinās rāciju, teltis, guļammaisus, iznīcinās produktus un aizies. No viņa var visu sagaidit… Un es vairs nespēju atbrīvoties no satraucošām domām.

—  Jau vēls, labāk dosimies uz nometni, — es ieteicos.

—  Jā, iesim. Man astoņpadsmitos saruna ar štābu, — Pāvels labprāt atsaucās.

Nogriezāmies pa kreisi no taciņas uz nogāzi, cauri zvilnājam un gravām kāpām uz Jambuja pakāji. Pamatīgi izbadējušies, nolēmām pie pirmā strautiņa uzkost. Jau biežņas malā priekšā plata, atklāta, ar ķērpi apaugusi ieleja, kurai blakus izaudzis eglajs. Ielejas dibenā, tecēdams uz purvu, sidrabaini laistās strauts.

No uzkalniņa labi redzams līdzenums, ko ezeri izrobojuši kā ar baku rētām un kas apklāts ar za|as taigas skrandām. Pāvels ar katliņu aizgāja uz strautu pēc ūdens, bet es, nosviedis somu, sāku vērot apkārtni. Dienas nogalē — kapa klusums: ne putni dzied, ne kāds cits dzīvs radījums pīkst un piedevām vēl drausmīgi nabadzīga daba.

—   Uzvārīsim tēju vai uzkodīsim un iedzersim aukstu ūdeni.

—   Nebutu slikti iedzert tēju.

—  Ātri sasildīsim, es tūlīt savākšu malku. — Un viņš jau gribēja celties, taču tā arī palika tupus, neatraudams skatienu no kaut kā, ko bija ielejā pamanījis. — Vai redzat? — Pāvels nočukstēja. — Aiz eglāja nogāzē. — Un viņš ar pirkstu parādīja uz pauguru, ko varēja redzēt aiz sānu ielejas apmēram puskilometra no mums. — Skatieties pāri eglāja malai un mazliet augstāk, tur kustas melns punkts.

Es pavērsu uz turieni binokli un gandrīz izbrīnā iesaucos: it kā blakus man zemē bezrūpīgi rakņājās drukns un neveikls lācis, cītīgi ēzdams.

—Tas taču ir vakarējais blandonis, lai velns to rāvis! — es iesaucos.

Es viņu pazīstu. Pazīstu nevis pēc izskata, bet drīzāk ar kaut kādu iekšēju nojautu. Tas bija viņš, kas mani slazdā medīja, un manī kaisa vēlēšanās viņam atriebties. Bet lācis pagriež pret mums purnu, parāda plato, balto krūtežu. Nav šaubu, tas ir blandonis! Lūk, tagad mēs esam aci pret aci … Kurš kuru …

—   Nu jums ir iespēja ar viņu izrēķināties, vieta šeit ērta, pielīst viegli. Iedodiet paskatīties binoklī, — Pāvels palūdza.

—   Sādu iespēju nedrīkst palaist garām, to pēcāk it ne par ko sev nepiedosi.

Pāvels pielika binokli pie acīm.

—  Kažoks nu viņam, sātanam, gan kā bajāram, un pats ari pamatīgs! — viņš sajūsminājās.

Pārbaudu karabīni — vai magazīnas kārba ir pilna ar patronām, bet pats paskatos uz nogāzi, domādams, kā uzmanīgāk pielīst blandonim.

Vējš pūš uz lāča pusi šaurā leņķī, tas ir bīstams vējš, pie tam tas pūš nedroši ar pārtraukumiem, var mainīt virzienu, var uzlaist zvēram smaku.

Varbūt uzkāpt nogāzē un no augšas klupt viņam tieši virsū?

—  Tas ir riskanti, bet mēs kļūdīties nedrīkstam. Lācis ir uzmanīgs un viltīgs zvērs. Tiekoties ar viņu, vienmēr jātur acis pirkstos.

Mēs nogriezāmies uz blakus augstieni. Tagad vējš vilka no sāniem. Mums vairs nedraudēja briesmas, ka zvērs mūs pamanīs.

Pāvelam zem kājām izslīdēja akmens un dārdēdams novēlās lejā. Mēs apstājāmies, un es viņam piedraudēju ar dūri. Blandonis pēkšņi mazliet pagriezās uz mūsu pusi un bridi pastāvēja, gandrīz nekustēdamies, pēc tam ilgi ostīja gaisu. Lāča satraukums izgaisa, un viņš, noliecis galvu, turpināja meklēt ēdamo.

Mūs šķīra apmēram četri simti metru liels attālums un divas ieplakas, kas zemāk izveidoja aizu. Varēja attālumu samazināt vēl par kādiem divi simti metriem, taču vējš ir pārāk nepastāvīgs, jebkuru brīdi var pievilt.

—   Jums jāiet augstāk un pa labi, jāpielien pie tā lielā akmens aiz krūmāja, — Pāvels čukstēja, parādīdams uz klints reliktu. — No turienes līdz lācim metru tā ap pusotra simta — lieliska distance, tad jau var nolikt bez kļūdīšanās. Darbojieties, tumsa vairs nav tālu.

—   Pamēģināšu. Bet tev nāksies ātri šķērsot atradzi, aizkļūt līdz tai tālajai klintij un tur palikt. Mēs no zvēra būsim vienādā attālumā. Ja lācis mani saodīs vai ieraudzīs agrāk, nekā es viņā ielaidīšu lodi, viņš noteikti pārjozīs pāri ieplakai uz atradzi pie tevis. Tu tad pacenties nenopūdelēt, citādi viņš nopietni ar tevi noņemsies. Un, ja jau ar viņu iznāks saķerties, atceries, ka viņš ir kreilis.

Pāvela seja izstiepās.

—   Kā gan tā — kreilis?

—   Nu kreilis — un viss! Kas tur ko nesaprast? Ja gribi, pārbaudi.

— Labāk jau nu ne! Bet, ja jūs ievainosiet zvēru, vai viņš arī metīsies pāri atradzei?

—   Ļoti iespējams. Tā ka tu nesnaud. Viņam arī pēc ievainojuma pietiks nekaunības pakavēties pie tevis.

—   Man nu gan nav vēlēšanās ar viņu ielaisties. Jā, lūk, vēl kas… Katram gadījumam jūs arī izturieties pret viņu uzmanīgāk, nešaujiet no pārāk tuva attāluma, varat izbojāt ādu, — un viņš apmulsis pasmaidīja.

—   Pacentīšos to neaizmirst. Pārbaudi, vai šautene ir kārtībā.

—   Ne spalviņas! — Un Pāvels aizsoļoja pa nogāzi.

Viņa pēdās pie saites negribot aizvilkās Zagra.

Man vajadzēja nogaidīt, kamēr Pāvels parādīsies pie klints. Es apsēdos uz akmens un, turpinādams ēst rausi, binoklī novēroju lāci. Tas tiesām bija prāvs tēviņš, īsts milzis, gandrīz melna krāsā, ar pamatīgu, baltu krūtežu. Turpinādams baroties, viņš slinki staigāja pa nogāzi, grozīdams akmeņus un mielodamies ar visādu sīku barību: skābajām skudrām, kāpuriem, kukaiņiem. Vākdams šo skopo nogāzes dāvanu, viņš visu laiku ostīja gaisu — gaidīja, vai vējš neatnesīs liela medījuma smaržu.

Pēc brītiņa lācis jau ņēmās ap burunduka alu un bija pilnīgi iegrimis darbā. Ar priekšķepu asajiem nagiem viņš grābj zemi, parauš to zem sevis, ar pakaļkājām aizsviež tālu projām. Tā viņš nenoguris var rakties pāris stundas, izturēdamies pret savu darbu ārkārtīgi nopietni, kamēr nokļūst līdz pieliekamajam, kur burunduks glabā savus krājumus. Bet kā jūtas zvēriņš! Nabadziņš, droši vien ielīdis savas paslēptuves vistālakajā kaktā un gaida savu galu.

Lācis pēc ilgas noņemšanās izgāž milzīgu akmeni un pēkšņi nokrīt uz visām četrām ķepām — ķer burunduku. Pēc tam nepieceldamies, atmetis pakaļu, sāk dzīrot, tīksmi notiesādams labas ogas, riekstus, smaržīgas saknītes …

Pie klints relikta parādījās un pazuda Pāvela stāvs. Es jau gribēju pamest savu vietu, bet lācis negaidīti pielēca kājās un sāka ausīties, mazliet sakumpis spēcīgo muguru, it kā gatavodamies lēcienam. Tā viņš nekustēdamies ilgi nostāvēja kā tumšs blāķis paugura nogāzē. Pēc tam lēni pagrieza galvu uz klinti, kur tikko bija parādījies Pāvels.

Vējš, pilnīgi zaudējis virzienu, plosās kā traks, te pūš no labās, te kreisās puses, it kā kaut ko meklētu. Nākas gaidīt. Satraukti skatos sarkanajā saulē. Kaut kur tālu purvos raud ķīvīte. Tuvojas riets.

Bet kas tad tas? Lācis gandrīz ar nemanāmu kustību apgriezās un tā arī sastinga uz vietas. Viņa uzmanību piesaista mazs plocītis, kas atrodas aizas dziļumā metrus divi simti no viņa.

«Vai tiešām Pāvels nolēmis piezagties viņam no lejas?» es ne bez rūgtuma domāju, pavērsdams uz turieni binokli.

Nē, tas nav Pāvels. No eglāja iznāk divi sokžoji — bullis un mātīte. Viņi bija atputušies eglāja ēnā, un tagad pienākusi vakariņu reize. Staipīdamies un pēc kārtas izlocīdami pakaļkājas, viņi apskatījās, pastāvēja un sāka ganīties. Plēsoņa viena acumirklī novēlās ieplakas dibenā un, slēpdamies aiz viļņainā reljefa, sāka ātri tuvoties ziemeļbriežiem. Viņš pieplaka pie zemes, izstiepās visā garumā un nesteigdamies līda uz vēdera, jo baidījās sevi nodot.

Cik viņš pēkšņi bija kļuvis veikls un uzmanīgs!

Viņu 110 medījuma vairs šķīra tikai zemo zvilnāju biežņa. Lācis tuvojas briežiem vēl lēnāk, vēl uzmanīgāk, aptaustīdams vietu, kur likt ķepu, un izlocīdams muguru, lai neaizķertu krūmāja zarus. Taču galvu ar saslietajām ausīm viņš pacēlis augstu. Pēc smakas viņš zina, kāds attālums palicis līdz briežiem, kādā virzienā tie iet un cik to ir.

Biežņas malā lācis pakavējas. Paceļas pakaļkājās, skatās pāri krūmājam. Tieši viņa priekšā egļu jaunaudze, aiz kuras ganās sokžoji. Viņš stāv ilgi kā celms, acīm redzot, pārdomādams, kā būtu izdevīgāk uzbrukt. Pēc tam nolaižas zemē, izsoļo no krūmiem, dodas uz eglāju.

Ķepainim nav aizdomu, ka arī mēs te būtu, viņš nenojēdz, ka šai brīdī viņu medī viņa ienaidnieki, tāpat kā viņš sokžojus. Tā ir divkārša spēle nevis uz dzīvi, bet uz nāvi!

Lācis paslēpjas aiz klints līkuma. Tagad nedrīkst ne brīdi kavēties. Man jānokļūst līdz atradzes malai pirms lācis paspējis uzbrukt ziemeļbriežiem.

Vējš kļūst stiprāks. Cenšos izvairīties no sīkiem, šķobīgiem birzumiem, kā sniega auns lecu no radzes uz radzi, izskrienu cauri sīkam krūmājam. Dažreiz apstājos, lai paskatītos, kas notiek ieplakā.

Tagad gan, liekas, lācim vairs neizdosies izbēgt, un es priecājos par veiksmi.

Apeju akmens kori.-. Aiz tās — slīpums. Mežonīgiem lēcieniem uzveicu pēdējos kāpiena metrus. Zem kājām lejup slīd akmeņi un šķembas. Vēl brīdis, un es esmu kores malā pie kraujas. Nosviežu somu, savaldu stipri pukstošo sirdi. Paslēpies aiz akmeņa, paskatos.

Pie plocīša vēl arvien ganās sokžoji. Dzīvnieki pēc kārtas paceļ ragainās galvas, ieklausās klusumā, osta gaisu. Nekas neliecina par briesmām. Taču no augšas man redzams, ka lācis jau pielīdis pie eglāja, kā viņš pieplok pie zemes, zogas kā āmrija, juzdams drīzu medījumu.

Pie eglāja malas plēsoņa paskatījās, paslēpās aiz celma un turpat apgūlās. Spalva viņa skaustā sabozās. Nodevīgais vējš šalko koku vaiņagos, čabina lapas un bīstamo smaku aiznes briežiem garām.

Sokžoji gluži kā akli tuvojas eglājam.

Viņi jau metrus divdesmit no lāča …

Varētu šaut, bet šai brīdī manī pamostas kaislīgs naturālists. Nepārvarama vēlēšanās redzēt, kā beigsies cīņa, nomāc visas pārējās jūtas, un es kādu brīdi aizmirstu, kas mani šeit atvedis, aizmirstu visu un neatraudamies sekoju lācim. Tikai rokas aizvien vēl žņaudz karabīni.

Attālums starp plēsoņu un briežiem aizvien samazinās.

Mani ārkārtīgi pārsteidz lāča uzvedība, šādos gadījumos blandonis parasti ir nekaunīgāks, turpretī šis ir ļoti uzmanīgs.

Mu|ķie ragaiņi! Apstājieties! Blakus ir briesmas! Nē, nemana. Mātīte ar maziņiem, noplukušiem, baltiem ragiem lēni panāk uz priekšu… Un pēkšņi sokžoji pagriežas atpakaļ. Acumirkli viņi stāv, gluži kā paralizēti, pēc tam abi kopā mežonīgās šausmās jož lejup pa aizu. Mūk, cik vien spēka, skanīgi klaudzinādami nagus pa akmeņiem. No slēpņa, gluži kā atspere, izlec lācis. Viņš kā lauva ar pirmo lēcienu attīsta apbrīnojamu ātrumu un, skrejot īsās distances, pārspēj briežus.

Attālums starp tiem kļūst arvien mazāks. Es notupjos uz ceļa, ar plecu atspiežos pret akmeni, paceļu karabīni. Lāča izkustinātie akmeņi dārdēdami iztraucē klusumu, taču vēl par agru šaut.

Lācis ātri panāk mātīti, kura atpaliek, piekļūst tai no sāniem. Visi jož, gandrīz nemaz neskardami zemi: lūk, viņi skrien tuvāk un tuvāk man klāt. Brieži paniskās bailēs iedrāžas krūmājā, metas sānis. Lācis viņus panāk. Vēl trīs vai pieci metri — un plēsoņa izlocījies ķer ar zobiem laupījumu pie pakakles, ar visām četrām kājām atsperas, un briedis, augstu pasviedis dibenu un gaisā apgriezies, uz muguras nokrīt sūnā. To visu lācis izdarīja tik veikli un ar tik smalku aprēķinu, it ķā viņš visu mūžu būtu trenējies nogāzt medījumu tieši šādā veidā: ātrā skrējienā.

Tumšs blāķis uzveļas upurim. Pretējā atradzē atskan griezīgs šāviens. Tūlīt arī es izšauju no karabīnes. Lācis noveļas no upura birzumos, taču pēc brīža jau pieceļas kājās, varens un bezbailīgs. Viņš groza galvu, gatavs uzbrukt, un pazīstamais, draudošais rūciens satricina visu apkaimi…

Gandrīz vienlaikus nodārdēja vēl divi šāvieni. Zvērs salīgojās; dažus acumirk|us centās noturēt līdzsvaru, taču sāka sēsties uz dibena un viegli, it kā baidīdamies sasisties vai sacelt troksni, nogāzās uz akmeņiem.

Augstu Jambuja kraujās apklusa viņa dobjais pirmsnāves vaids.

Es aiz priekiem skaļi iesvilpos. Un kļuva tik viegli, it kā mēs, nogalinājuši blandoni, būtu paveikuši vissmagāko uzdevumu.

Rieta saule paslēpās aiz blīvas vakara mākoņu velves. Aizu apklāja krēsla. Vējš aprima. Virs atradzes zilajā, mierīgajā gaisā svīres vingrinājās lidošanā, un kaut kur lejā iekliedzās zosis.

Sokžojs pēc laba brīža ar pūlēm pieceļas kājās un, ieraudzījis blakus lāci, grib lēkt, taču paklupis krīt, atkal pieceļas un soļo uz plocīti, aizvien atskatīdamies.

Pāvels parādās atradzes grēdā. Viņš enerģiski vēcina man ar cepuri, iet palēkdamies. Vaļā palaistais Zagra zibenīgā ātrumā nesas pa birzumiem.

Es skatos binoklī. Lācis guļ uz kreisajiem sāniem, ar priekš- ķepu aizsedzis purnu un plati atmetis pakaļkājas.

—   Nu mēs esam satikušies! — es apmierināts nosaku un sāku pa stāvo nogāzi kāpt aizā.

Mani pārņēmusi nez kāda dīvaina sajūta. Parasti mednieka kaislību vētraini izjūtu tik ilgi, kamēr piezogos zvēram, kamēr vajāju to. Tad es kļūstu šīs kaislības vergs, varu simtiem metru līst uz vēdera, kāpt zemē pa bīstamām kraujām, pāriet staignus purvus. Turpretī nogalināts zvērs manī izraisa skumjas. Mednieka kaislība dziest līdz ar šāvienu. Nedzīvais mani vairs neinteresē. Taču šodien es pats sevi nepazīstu: kā puišelis esmu apmierināts ar veiksmi.

Mēs ar Pāvelu satiekamies ieplakas dibenā.

—  Apsveicu tevi ar veiksmi, draudziņ! Nav joks nogalēt blandoni! — Un es sirsnīgi paspiežu viņam roku.

—  Var no tiesas nodomāt, ka es te esmu vienīgais varonis.

—   Kura lode aizturējusi zvēru, tam arī gods, to arī apsveic ar veiksmi, vai saprati?

—   Nesāksim nu rēķināt — ja mana, tad mana, — Pāvels ne jau bez lepnuma noteica un stingriem, noteiktiem soļiem devās pie lāča.

Aiz violetām grēdām dzisa saule. No purviem cēlās viegla migla, skumjā plakankalne tanī viegli zeltījās. Pāri mums riņķoja plēsīgo putnu pāris. Miegainos ezerus iemidzināja grīšļa čalas. Te šeit, te tur atskanēja gājputnu šļaksti un čuksti, viņi nakti gatavojas atstāt ezerus.

Bet Zagra izklaidējas — ar zobiem plosa zvēra skaustu. Acis mežonīgi izspiedušās, pats rūc, nevar savaldīt niknumu. Ar pūlēm atvelku viņu, piesienu zvilnājam. Viņš vēl ilgi nevar nomierināties.

Apskatām savu medījumu. Mūsu priekšā gu| greznā, melnā kažokā ietīts nedzīvs blāķis. Izpletis priekšķepas, fācis savus līkos nagus ieurbis zemē, atvēris rudo rīkli, taču arī tā nav varējis pacelt dibenu lēcienam un sastindzis ar atvērto, rudo muti draudošā pozā. Viņa piktajā purnā nodzisusi pēdējā rieta atblāzma.

Pāvels saimnieciski apskatīja, aptaustīja ādu, apmierināts pasmaidīja:

—   Vai velns, kur lielisks.

—   Ja Svetlana redzētu, kādu zvēru esi nogāzis, tu vēl vairāk celtos viņas acīs. Tagad tādi precinieki apkārt nemētājas — tu esi gan radists, gan lāču mednieks. Un tas vēl nav viss. Seit pie Jambuja vari vēl vairāk izcelties.

—   Pacentīšos.

Abi draudzīgi iesmējāmies. Noskaņojums mums lielisks. Kā nu ne, tik viegli esam izrēķinājušies ar blandoni!

Iekuram uguni un sākam lāci apdarināt. Tas tiešām ir prāvs, gadus astoņus, desmit vecs eksemplārs un, protams, pašā spēku pilnbriedā. Tādam viegli sagāzt slazdu. Viņam viena acs, otra izrauta kopā ar atplēstu ādas gabalu. Brūce vēl nav sadzijusi. Iespējams, ka auru laikā viņš saķēries ar sāncensi un par draudzeni samaksājis aci.

Ieplakās mitra vakara krēsla, un aiz atradzes malas, ar pup- lakšķiem aizaugušā purvā kļūst skaļākas putnu čalas. Tālu tālu krēslā pāri līdzenumam atskan un vairs neapklust gulbju kliedzieni: «Jang … jang … jang …»

Sīs maigās skaņas kļūst aizvien dzirdamākas, aizvien tuvākas un piepilda ar skumjām mūsu sirdis. Un aiz kroplas ataudzēs parādās baltie putni. Tuksnešainā telpā tie liekas milzīgi. Šūpodami spārnus, gulbji peld pa zemo apvārsni, šķērso rieta ugunsgrēku, aizlaižas aiz atradzēm. Līdz ar putniem pamazām apklust, izgaist viņu vakara dziesma.

Lācis par brīnumu izrādījās tauks. Nekādi nevarējām iedomāties, ka blandonis varētu būt tāds. Biezs tauku slānis sedza krustus, muguru, sānus un visas iekšas. Sādi nobarojies, viņš pilnīgi varēja likties ziemas guļā. Kas tad padarījis viņu par

blandoni, kas licis lauzt slazdu, uzbrukt cilvēkam? Vai tiešām zaudētā acs? Varbūt. Brūce taču vēl nav sadzijusi, un tas izjaucis viņa parasto stāvokli. Taču neesmu pārliecināts, ka tas tiešām tā būtu. Un atkal šaubas …

Sadalām liemeni desmit daļās, lai būtu ērtāk vest briežu pajūgā, un apsedzam ar ādu. Iesviežam ugunī mitru kritalu — tā ilgi plēnēs. Es noģērbju kreklu, pakaru to tuvāk gaļai — cilvēku sviedru smaka atbaidīs plēsoņas.

Dodamies uz nometni. Ejam gar ezeriem un purviem, kas sastinguši biezajā nakts zilumā.

14. KUR DZĪROJA PLĒSOŅAS

Pēc stundas, kad krēsla jau bija ietinusi plakankalni, mēs šķērsojām pēdējo klānu pirms Rekandas upes. Nometne vairs nav tālu. Plakankalnes rasainie plašumi naktī šķiet noslēpumu pilni. Pa kreisi drūmi melnēja Jambujs, gluži kā ielodēts zilajās debesīs. Pa labi lejā virs upes klaidoja migla, sajaukdamās ar krāču mirdzumu. Aiz muguras noklusa lidojumā nogurušo zosu kliedzieni. Aiz miklas āres uz aizmigušo kalnu fona parādījās eglājs. Bet kāpēc pāri tam, kā parasti, nevijas ugunskura dūmi? Arī brieži nav redzami, neskan zvaniņu šķindas. Taču dzīvniekus šādās mākoņainās naktīs, kad knišļi bez dūmekļiem kļūst velnišķīgi uzbāzīgi, nedrīkst atstāt vienus, tie izklīdīs taigā, un viņus grūti būs dabūt kopā. Palikt šai tuksnesī bez briežiem mums jau nu pārāk negribējās.

—   Jūs domājat, ka Iļja aizmirsis iekurt dūmekli? — Pāvels vaicāja, plakšķinādamies pa purvu ar nogurušajām kājām.

—   Protams, ne. Sis nelietis ņēmis un aizmucis.

—     Beidzot jūs arī man piekrītat. Esmu pārliecināts un ga

tavs saderēt, ka gan notikums Gunamā, gan Jeļizara pazušana, gan arī tas, ka pašreiz nometnē trūkst dūmekļa, — tie visi ir Iļjas neģēlīgie darbi. Pie tam viņš visu dara ļaunprātīgi un tik bezkaunīgi, it kā cerētu, ka viņu neviens nepieķers. Vajag nekavējoties viņu paplucināt, kā nākas.

Mēs ātri devāmies uz telti.

Apmetnē neparasts klusums. Nav šaubu: Iļja aizbēdzis kopā ar briežiem, ar somām, ar Jeļizara mantām. Taču mūsu saiņi it kā nebūtu aizskarti.

Pie sen nodzisušās uguns, noliecis smago galvu pāri aukstajiem pelniem un mūs neievērodams, stāvēja viens vecs, klibs briedis no Dolbači virtenes.

—   Iļja nebūt nav tāds vientiesis, lai gaidītu sodu, — Pāvels teica, taču pēkšņi ātri aizjoza uz telti, kur stāvēja rācija. Par laimi tā bija neskarta.

Es nometu no pleciem somu un ilgi stāvēju, pārdomādams, kādas briesmas mums rada kajura pazušana. Vai tikai viņš nav gribējis izrēķināties arī ar mums? Kas viņu varētu traucēt naktī atgriezties vienam… Jāatzīstas, līdz pat pēdējam brīdam es neticēju, ka Iļja ir vainīgs Jeļizara nāvē, un pats meklēju attaisnojumu viņa rīcībai. Tāpēc enerģiskāk nerīkojos. Taču vajadzēja viņu vismaz atbruņot.

—  Tātad, maita, pats apķēries, aizgājis, — Pāvels tumsā noteica.

Apmākušās nakts debesis kā zils audekls karājās pāri pamestajai apmetnei. Pār zemi gūlās rudens migla. Koki nolieca galotnes. Man pēkšņi gribējās pamest visas šīs neveiksmes un šaubas, aizmirsties ilgā miegā.

Pēc kāda brīža sāka smidzināt sīks lietutiņš, vienmuļīgi šņākdams eglājā. No tā plūda dzestrs, kodīgs mitrums. Tumsa saduga. Sai pelēkajā nakts miglā nekā nevarēja izšķirt.

Vecais briedis mūs neievēroja, joprojām stāvēja pie izdzisušā ugunskura. Gadi, smagais darbs te pajūgā, te zem saiņa bija izkaltējuši viņa sānus, mugurā noberzuši melnas rētas, padarījuši vienaldzīgu pret apkārtējo pasauli. Apakšlūpa nokārusies, ausis noļukušas, elpa — tik tikko pamanāma. Knišļi, vasarā izēduši viņam nāsis, plakstiņus, kā biezs slānis mudžēja ādas krokās un pa visu vēderu. Taču viņu vairs neuztrauca sāpes un nebiedēja vientulība. Uzticība cilvēkam neatļāva vecajam briedim aiziet no apmetnes, kaut arī cilvēki viņu nebūt nelutināja ar savu maigumu.

Aizkustinātais Pāvels piegāja viņam klāt, mīlīgi noglāstīja muguru un sāka berzēt knišļu izēstās vietas.

Es iededzu ugunskuru, un mēs ar Pāvelu devāmies meklēt briežus. Aiz kalnu milzeņiem mākoņos uzlēca mēness, kļuva mazliet gaišāks, un no tumšajām nakts dzīlēm pacēlās melnās smalces. Mēs ilgi klaiņojām pa staigno līdzenumu, pa ieplakām, ar pūlēm atšķirdami pārejas. Brieži stāvēja pie Rekandas brasla ciešā barā, acīm redzot, nodomājuši pārbrist upi un aiziet no cilvēku pamestās apmetnes, kur deguns rāda.

Taču Iļja visiem kaklā bija pakāris smagas, metru garas vangales — čanhajus, kuri, ātri ejot, dauzīja dzīvniekiem kājas, ķērās krūmājos un aiz ciņiem, visādi traucēdami gaitu. Tieši čanhaji arī viņus bija aizturējuši pie brasla. Iļja to izdarījis, protams, Dolbači dēļ. Viņam Iļja nevarēja sariebt. Arī par to paldies!

Atgriežamies ar briežiem nometnē, uzcienājam tos ar sāli, noņemam čanhajus, un dzīvnieki aiziet tumsā ganīties. Viņiem līdzi aizklibo arī vecais briedis.

Es sēžu pie karstā ugunskura un rakstu dienasgrāmatu. Pāvels gatavo vienkāršas vakariņas. Viņš svētsvinīgi noņemas gar prosas biezputru, buras manu acu priekšā. Ieber katliņā krūzi prosas un aplej ar trim krūzēm ūdens. Atļauj biezputrai vārīties tikai minūtes divas ne vairāk, iemet tanī smalki sagrieztus sīpolus un ķiplokus, noņem no uguns un blīvi ietin vatenī. No augšas apsedz ar apmetni. Pēc minūtēm piecpadsmit biezputra gatava.

—  Izsutusi, mīlulīte! — viņš jūsmo, un mēs sēžamies vakariņot.

Edam klusēdami.

—   Nu, kā? — beidzot pavārs nepacietīgi vaicā.

Es iesmeļu karotē karsto, irdeno biezputru, ko tauki padarījuši viegli valganu.

—   Vai zini, Pāvel, tu esi pārspējis pats sevi.

—   Pie šīs biezputras vajadzētu vārītu briežgaļu, būtu vēl gardāka! — Pāvels sapņaini saka, nolaizīdams no lūpām iedomātos briežu taukus.

—  Prosas biezputra pārāka par visām citām putrām, tā ir laba arī bez gaļas, — es viņu uzslavēju.

—   Tas jau nu protams …

Viņš izkasīja no bļodas putras palidos un, paskatījies zilajos oglēs sabirzušā ugunskura uzliesmojumos, iegrima domas. Pēc tam paraudzījās uz Jambuju un noteica:

—  Tagad jau droši vien nāksies iet uz aizu. Viņš Jeļizaru nogalinājis kalnā, bet paslēpis zem akmens nošļūdeņa, tur arī jāmeklē.

—   Pagaidi, pirms laika neapraudi.

Lietus sāka līt spēcīgāk. Ne mēness, ne plaisu nakts jumtā. Satraukdama miklo klusumu, aiz tāla krituma trokšņoja Re- kanda. Mežs nomelnēja, it kā saplaka. No purviem dvakoja sastāvējies ūdens.

Sliktais laiks sadzina mūs teltī. Ielienu guļammaisā. Labi, ka liktenis mums nav atņēmis šo svētlaimi! Cenšos ātrāk iegrimt citā pasaulē, kur nav dzīves vētru, rupju, mīklu. Taču galva domājot paliek smaga. Nezinu, ar ko mēs varam rēķināties. Mēs, liekas, esam bezspēcīgi tikt ar visu galā. Ja mums būtu līdzi Kararbahs!

Un šodiena mūs atminējumam nav tuvinājusi ne par matu. Bet pierādījumi, kurus savācām, tikai sarežģī mūsu meklējumus. Mūsu dzīvē ielauzies kaut kas pavisam neparasts, nesaprotams, vai tikai mēs veltīgi nešķiežam laiku?

Nezināmās gara dzīlēs rodas satraucošas domas, saprāts rada sašutumu par notikumu neizdibināmību.

Nevaru tikt vaļā no domas, ka jāizprot cilvēku pazušanas noslēpums. Cenšos atrast sakarību starp berdankas čaulīti, Jambuja virsotnē izsvaidītiem akmeņiem, katliņu un aizbēgušo kajuru. Pieņemsim, ka Iļja nogalinājis Jeļizaru, bet kāpēc aizgājuši bojā Petriks, Jevtušenko un divi evenki? Kas tik rūpīgi noslēpis nozieguma pēdas? Un kāpēc visi šie notikumi norisinājušies tieši Jambujā? Vai nejauši? Nē. Ko tas nozīmē?

Droši vien cilvēki gāja bojā viena un tā paša iemesla dēļ, kaut arī dažādos gadalaikos: Petriks — pavasarī, evenki — vasarā, visi pārējie — rudenī. Pieņemsim, ka nāve tos notvērusi dumbrājā. Taču pavasarī un gandrīz līdz vasaras vidum dum- brāji ir aizsaluši. Viņi visi nevarēja nokļūt slazdos — tāds pieņēmums ir neticams. Acīm redzot, jāsāk ar katliņu: kas to uzmetis lapeglē un kāpēc?

Pie manis zem jumta ielien mitrais Zagra. Nekad agrāk viņš tā nav darījis. Pat ziemā bargajā Sibīrijas salā viņš nav meklējis teltī patvērumu. Viņam ir silts kažoks un kā voiloks bieza pavilna. Parasti sliktā laikā viņš ierokas sniegā, savelkas kamolā, degunu un ķepas paslēpj spalvā. Nedzird pat puteņa kaucienus.

—   Kāpēc tu atnāci? — es vaicāju sunim.

Viņš vērīgi skatās manī ar siltu skatienu, tūlīt, tūlīt ierunāsies. Es viņu pievelku sev klāt. Cik dārgs pēc nakts slazdā man šķiet šis pelēkais, mitrais kamols, un arī Zagra, kā redzams, vēl vairāk man pieķēries! Tāpēc viņš arī ienācis teltī. Viņš nopurinājās, apšļakstīja mani ar sīkām ūdens lāsēm un apgūlās blakus.

Biju jau iesnaudies, kad nodrebēja zeme un smaga dunoņa ilgu laiku tricināja aizmigušo līdzenumu.

Likās, it kā bruktu kalni, kristu virsotnes un mēs dzirdētu, kā ar drausmīgu rūkoņu pa kraujām nogāzēm krīt klinšu blāķi, kā bailēs dreb zeme un gaudo aizas, cirki, gaiss!

—   Akmens nošļūdenis aizā! — Pāvels kliedz. — Nu gan Jeļizaru pavisam apbērs!

Acīm redzot, arī Pāvels negulēja, jo viņu mocīja tās pašas dornas; kas mani.

Nošļūdenis aizas dibenā vēl ilgi krakšķēja, un vēl ilgi varēja dzirdēt, kā veļas akmeņi.

Beidzot mēs abi ar Pāvelu iemigām lietus troksnī un krītošo lapu čaboņā …

Klusumā aizvien drošāk un skaļāk atskan čuksti. Cik šī skaņa ir tīra un dzidra! Strazds pasludina rītu, tas pats strazds, kas vakar, pavadīdams dienu, dziedāja rietā.

Uz brīdi mani pārņem nez kāds bērnišķīgs slinkums. Guļu, klausos, kā mostas daba, un liekas, ne reizi vēl tik spēcīgi neesmu jutis tās tuvumu un iespaidu. Daba rada manī dumpīgumu un dziļu mieru. Un cik patīkamas ir putnu balsis, upes čalas un krītošo lapu čaboņa!

Manā pussnaudā ielaužas Pāvela balss:

—   Celties!…

Un tad es ieraugu cauri jumta audeklam, ka aust diena.

Zagra izstiepās, skaļi nožāvājās; arī viņam negribējās atstāt iesildīto vietu.

Debesis skaidras. Neviena mākonīša. Diena, liekas, būs saulaina.

—   Uh, kā piesalst! Sācies īsts rudens, — Pāvels iesaucās, vingrodams pie ugunskura.

Zilajās debess dzīlēs — izplesti spārni, lēni laižas melna klija. «Nav sevišķi priecīga zīme,» es nodomāju.

—   Ar ko šodien sāksim? — Pāvels brokastīs vaicāja.

—   Jāapskata aiza, pie viena arī nošļūdenis.

—   Vai iesim kopā?

—   Iešu viens. Tu paliksi nometnē, uzņem sakarus ar štābu, sapulcini briežus un iededz ugunskuru. Citādi mēs pazaudēsim dzīvniekus. Ko tad Dolbači mums sacīs, un kā mēs izkulsimies no šīs nolādētās vietas. Pēc tam ap vieniem dienā aizej uz Jambuju. Es pacentīšos būt tur.

—   Bet ko tālāk?

—   Tālāk… Apskatīsim vakardienas taku, kur atradām katliņu. Vairāk nekā nepaspēsim padarīt.

—   Neņemiet nekā līdzi, produktus es aiznesīšu.

—   To nu gan ne, atbrīvo no aizbildniecības — pats paņemšu līdzi. Vai zini evenku parunu: gaļa somā nav smagums. Ielej vēl tēju, bet tādu stiprāku, un es posīšos ceļam.

Pa klāniem, kļūdama aizvien plānāka, lien pelēka migla, nogludina plakankalnes viļņaino virsmu un klājas tai pāri, pārkārdamās pāri trokšņainajai Rekandai. Jambuja nogāzes drūmi melnē nule uzlēkušās saules biklajos staros.

Zagram ir lielisks noskaņojums — viņš raujas uz priekšu. Tas uzmundrina arī mani.

Mēs abi šķērsojam sūnu purvu. Tikko pamanāma zvēru taciņa, mezdama līkumu ap slīkšņu, aizved mūs biezoknī un pazūd pie augstas morēnas. Uzkāpjam uz tās. Tālāk dziļš kanjons nogriež Jambuju no dienvidiem. Tam pāri karājas gandrīz pilnīgi stāvas klintis. Soļojam pa kanjona akmeņaino dibenu.

Seit nenokļūst dzīvinošie saules stari. Siltie vēji netiek līdz klintīm, tās neapsvilina arī sniega vētras. Uz stāvajām granīta klintīm un to plaisās guļ mūžīgas ēnas un nekad neizvēdinājies mitrums. Taču mani tas nepārsteidz. Nē! Es redzu syio klinšu ragiem pielipušos zāļu pušķus, plaisās un atlūzušu bluķu starpās sīciņus kārklus, papardes, grīsli; tie visi pauž cīņas un dzīvības uzvaras poēmu.

Aiz otrās morēnas nokļūstam pie milzīga cirka, ko izveidojis ledājs, kas kādreiz bija klājis Stanovoju. Ilgstošo klusumu retumis pārtrauc smalki piesitieni, kad pa sienām veļas lejā sīki akmentiņi, un mūsu parādīšanās izbaidīta kraukļa kliedziens.

Cirka dibenu šķērso strautiņš, kas nule ieraudzījis dienas gaismu. Izskrējis no mūžīgā sniegāja, viņš lēkā pa akmeņiem kā puišelis, kas dzenas pakaļ saviem biedriem. Kraujākās vietās trako, apšļākdams zaļo piekrasti ar baltām putām. Zemāk tanī ieplūst burzgojoši un auksti sānu strauti, kuri rodas klinšu slāņos. Tā sākas visas upes, kuras dzimst kalnos.

Es uzmanīgi apskatu klintis, kuras paceļas no cirka gandrīz līdz pašai Jambuja virsotnei. Ziemas lavīnas un pastāvīgi akmens nošļūdeņi nogludinājušas to kraujās nogāzes. «Ja Iļja nogalinājis Jeļizaru šeit, kalnu virsotnē, un zinājis, ka šeit ir akmens nošļūdenis, lad līķi viņš iesviedis bezdibenī,» es atceros Pāvela vārdus.

Cirka violetā dziļumā ziemeļu klinšu nogāzē krīt pirmais saules stars. No tā pieskāriena nodrebēja uz terasēm guļošā migla. Kļuva gaišāks.

Es pēkšņi gandrīz fiziski sajutu, ka uz mani kāds no mugurpuses raugās. Atskatos — neviena nav. Vai vējš mani būtu izjokojis! Pāreju pāri strautam. Tuvojos klinšu drupām kreisajā pusē, bet pats šad un tad atskatos; man aizvien vēl liekas, ka mani vērīgi pēta.

Soļi, akmeņu klaudzoņa, krūmāja čabēšana — tas viss klusumā neparasti dzied, it kā spēlētu bajāns, un klintis to ilgi jo ilgi atkārto. Rododendronu biežņā atskan cilvēka vaids, pie tam tik skaidri, ka es tūlīt pat iekliedzos:

— Jeļizar! … Jeļizar!…

Tūlīt biežņā pacelsies Bikova stāvs, pasauks mani… Kas par velna būšanu! Vai tas viss man rēgotos? Stāvu, ieklausos — neviena paša! Biežņā — itin nekādu pēdu. Kliedzu, lūdzu atsaukties.

Notveru Zagras rāmo skatienu un pats nomierinos. Protams, mani nervi sāk streikot. Taču, ja manā vietā būtu Kararbahs, kā varētu viņu pārliecināt, ka manās pēdās nenāk ļaunais gars Hargi!

Izejam uz pēdējās morēnas. Cii<ks kā uz delnas. Pie sīciņa, ledāja izrauta ezera balto irbju bars. Mūs ieraudzījušas, viņas sablīvējās kopā, piespiedās ķērpja paklājam.

Pēkšņi Zagra sabozās, pievilka pavadu, taču paskatījās nevis uz irbēm, bet vairāk pa kreisi cirka dziļumos.

Brīzīte mīlīgi pašūpoja padevīgos zvilnāja zarus, aizjoza tālāk, un tūlīt pat aiz ezera nodunēja akmeņi. Mūsu acu priekšā it kā no pazemes izauga sniega aunu bariņš. Irbes pacēlās gaisā, skanīgi sizdamas spārnus un kliegdamas. Un it kā pēc signāla auni visi kopā sāka auļot pa cirka dibenu no akmeņa uz akmeni, tad pa sniegāju un apstājās klints pakājē uz pirmajām terasēm. Tās bija aitas ar jēriem. Es iesvilpos, un šī asā skaņa gluži kā vējš uzsvieda dzīvniekus klintī.

Bezbailīgiem lēcieniem pāri stāvajām sienām viņi, dodamies augšup, veica terasi pēc terases …

Viss cirka dibens kā nobērts ar akmeņiem. Tālāk pa kreisi sākās nobirums. Visur nakts akmens nošļūdeņu pēdas.

Es vēroju Zagras izturēšanos. Ja Jeļizara līķis atrodas šeit, suns to sajutīs pat zem metru biezas šķembu kārtas. Ejam ar suni pa nobirumu uz vienu pusi, pēc tam atpakaļ — nekādu pazīmju! Vai nu Jeļizars aprakts pārāk dziļi, vai arī viņa šeit nav.

Pāreju uz otru cirka pusi, lai izpētītu, pa kurieni jākāpj Jambuja virsotnē. No manis pa labi nepārtrauktas klinšu grēdas, kuras stiepjas līdz virsotnei. Tās ir nepieejamas. Starp tām šauras kaila granīta joslas, pa kurām kā pa muldu tek akmeņu strauti, — vieta, kas galīgi neder, lai pa to tiktu augšup. Vajadzētu atgriezties un uzkāpt kalnā pa mūsu vakarējām pēdām. Taču no šīs domas tūlīt atsakos. Pamēģināšu uzkāpt tieši šeit, varbūt uzveikšu krauju, un varbūt tieši tur starp atlūzeņiem man izdosies atrast nozieguma pēdas.

Vispirms jāuzkāpj augšā. Saprotu: pats velns mani dīda riskēt, pie tam — kā vēl! Sasienu uz krūtīm mugursomas siksnas un lieku karabīni uz muguras. Atlaižu Zagru, kopā grūti nāksies uzkāpt, pie tam jāatbrīvo rokas. Tām darba pietiks.

Iesākumā veicas pavisam labi. Nelielās, biežās terases palīdz soli pa solim rāpties augstāk. Te var atbalstīties ar kājām, te pieķerties ar roku un pārkāpt spraugai pāri. Taču, jo augstāk, jo stāvāk, grūtāk, saspringtāk.

Virs manis mitrās sienas, lejā — bezdibenis. Uzsāku divkauju ar naidīgajām klintīm kraujā. Tās uzmana katru manu soli. Ļodzīgie akmeņi atraujas, tiklīdz tiem pieskaras, lido lejup, likdami dunēt gaisam.

Cirka dibens jau tālu aiz muguras. No mākoņiem izlien saule. Tā mani atrod tai brīdī, kad es četrrāpus lienu pa karnīzi. Karstie stari patīkami silda sviedraino pakausi. Gaisma un ēnas izkropļo grumbas, izmaina atlūžņu un klinšu apveidus, apgrūtina virzīšanos. Ik pēc brīža atpūšos, kamēr acis pierod pie kontrastiem, un lienu tālāk līdz pirmajai korei, kura nolaižas no Jambuja virsotnes.

No kāju apakšas izslīd akmens. Es paspēju ar rokām pieķerties pie karnīzes. Dunoņa noslīd līdz aizas dibenam un tur sašķīst, apklust līdz ar atbalsi. Izstiepjos, atgūstu līdzsvaru, apsēžos uz terases. Nekas labs nav paredzams, taču atkāpties jau par vēlu. No biežajām sniega lavīnām un akmens nošļūdeņiem kore šeit stipri sašķobīta. Nekam nedrīkst pieskarties, viss ir nodevīgi nedrošs. Sēžu kā uz pulvera mucas.

Prātā tikai viens — kaut nenokristu! Nekas tevi nenoturēs šai ārprātīgajā stāvumā. Cenšos neskatīties lejā, draudīgajā dziļumā.

Speru soli — un pēkšņi atlūžņi, uz kuriem biju uzkāpis, sakustas un es, lai noturētos, krītu tiem virsū, ar kājām atrodu atbalsta punktu, ar savu augumu cenšos aizturēt akmeņus. Tiklīdz kaut mazliet sakustēšos, mani aprīs bezdibenis. Guļu pavisam mierīgi. Sāku zaudēt ticību pats sev — nekas ļaunāks vairs nevar būt. Liekas, tūlīt klints sabruks un nebūs vairs ne briesmu, ne kraujuma …

Zem labās kājas atraujas atlūznis, dārdēdams ripo lejup. Es zaudēju atbalstu, mani it kā rauj zemē. Ciešāk piespiežos izcilnim, jūtu, ka nevarēšu noturēties, un kopā ar akmeņiem sāku slīdēt tukšumā. Esmu pie pašas malas.

Un tad nāves briesmu brīdī nez kāds saprātam nepakļauts spēks sviež mani no akmeņiem pa kreisi uz gludo, gandrīz pilnīgi stāvo granīta izcilni. Krītu, lidoju lc^, taču tūlīt pat esmu atkal uz kājām. Man uzdrāžas atlūžņi, velk sev līdzi. Kājas brīnumainā veidā aiznes mani līdz pretējai korītei, tik spēcīgi, gluži kā okeāna banga uzmet mani uz karnīzes: saliektiem pirkstiem pieķeros pie stūraina akmens, karājos.

Sāpīgi sasprindzu muskuļus, pievelkos uz rokām, ar pūlēm iešūpojos un uzsviežu ķermeni uz karnīzes.

Un tikai tad atjēdzos. Ar šausmām skatos lejā, ieklausos dunoņā, ko rada akmeņi, veldamies uz cirka dibenu. Kāpēc vajadzīgs šis nejēdzīgais risksl Cik reižu esmu sev solījies pa nepazīstamām vietām neiet taisni!

Pēc dažām minūtēm atkal rāpjos pa kori. No augšas pie manis nokāpj Zagra. Mēs esam par tikšanos tik priecīgi, it kā sen nebūtu redzējušies.

Tālāk nogāze kļūst lēzenāka, iet ir vieglāk. Es apskatu nobirumus, klinšu kores, terases, ieskatos plaisās — no Jeļizara pēdām ne miņas.

Virsotnē mūs sagaida knišļi. Saule cepina kā vasarā. Stano- vojs snauž pusdienas dūmakā.

Otro reizi izpētu Jambuja virsotni, katru akmeni, katru spraudziņu, apskatu piramīdas pamatni, vai kaut kur nav vēl kāda uzraksta.

Manas profesijas cilvēkiem, kuriem lielāko dzīves daļu nākas pavadīt mežonīgas dabas klēpī un ilgi palikt vienatnē pašiem ar sevi, ir slepens padomnieks. Atgadās tādi brīži, kad es pats sevī sajūtu otrā «es» klātbūtni, kas atrodas mūžīgā pretrunā ar pirmo un ir spējīgs strīdēties, noliegt un apgalvot. Taču otrais «es» ir it kā dubultnieks, nav man pakļaut^. Parādās negaidīti, visbiežāk tad, kad, liekas, lēmums jau atrasts un nav vairs pamata strīdam. Viņš sāk man iedvest jaunas domas, šaubas, pierādīt pretējo. Sie iekšējie spēki lielu grūtību brīžos palīdz atrast pareizu lēmumu, izprast sarežģītas situācijas.

Diemžēl pagaidām šis padomnieks nepiedalās manās pārdomās.

Pēdējā terasē parādās Pāvels. Viņš elš kā lokomotīve. Matu cekuls un seja nosvīduši.

—   Steidzos, tik tikko atkūlos. Ir nu gan stāvums!… Kas aizā? — viņš vaicāja, mazliet atvilcis elpu.

—   Nekādu pēdu… Tas viss mums abiem ir rēgojies.

—   Ak šitā?! — Pāvels tūlīt sašļuka. Vēl viena cerība bija zudusi.

—   Bet kas tev būtji ijauns?

—   Plotkins lūdz .^krišanu atsūtīt mums talkā kareivju izpletņu lēcēju grupu. Ar armijas daļu \yss sarunāts.

Es nopriecājos.

—   Tu būtu Plotkinam ieteicis — negaidīt manu piekrišanu, bet atsūtīt kareivjus. Rīt laiks var mainīties, un mēs palaidīsim garām šādu izdevību.

—   Tiesa, vajadzēja gan! Neiedomājos. — Pāvels vainīgi nolieca galvu. — Vakarā paziņosim.

—   Un tagad klausies: rīt mēs Jambuja ziemeļu nogāzi sadalīsim kvadrātos un, tiklīdz ieradīsies novērotāji, sāksim tos rūpīgi izpētīt. Cilvēku pietiks. Bet šodien mēģināsim atrisināt katliņa noslēpumu.

Mēs pieejam pie piramīdas. Vēlreiz lasām tās takas aprakstu, kas ved uz strautu. Aizkavējamies laukumiņa malā.

Tālu priekšā laižas divi veci klinšu ērgļi. Viņu lidojumā valdnieku miers, spārnu vēzienos — varenība. Abi riņķo pāri austrumu atradzes malai. Kas piesaistījis plēsoņu uzmanību? Varbūt klinšu ērgļi gaida, kad no ezeriem pacelsies ceļotājas zosis, vai novēro, kā cauna apēd ķīvīti? Bet varbūt zem viņiem pie liela laupījuma dzīro vecākie brāļi, četrkājainie plēsoņas, kas necieš viņu klātbūtni, un klinšu ērgļi nogaida, kamēr tiem būs gana, un tad pienāks viņu rinda.

Vai tikai šos klinšu ērgļus es neredzēju aizvakar? Paceļu galvu — kur gan putni?… Debesis ir tīras, tukšas. Bet tikko taču bija! Kur viņi palikuši? Tas nu gan nav piedodami, ka palaidu garām.

Mani satrauc nez kāda priekšnojauta. Nevaru saprast, kas tas varētu būt: brīdinājums par tuvām briesmām, vai arī, tieši otrādi, tā slepeni dod mājienus, ka esam uz pareiza ceļa. Bet laikam gan niķojas nervi: ne jau bieži tiem gadās šāda piepūle.

Pieejam pie krūmāja malas. Taciņā un ķērpī tikai mūsu pēdas.

Balto irbju bariņš paceļas un kliedzot, plaukšķinot spārnus, aizlaižas garām.

Apstājamies pie nogāztās lapegles, kur vakar atradām katliņu. Neko jaunu neatklājam. Vai nu mūsu acis ir notrulinājušās un neko neievēro, vai arī pēdas izdzēsis laiks.

Pa taciņu kāpjam lejā līdz strautam, uz kurieni ģeodēzisti gāja pēc ūdens.

Vakar mēs no šejienes nogriezāmies pa kreisi, kur kliedza klinšu ērgļi. Taciņa turpretī velkas lejup uz upi. Ejam pa to. Biezais zvilnājs nelabprāt laiž mūs uz priekšu.

Parādās sakumpuši, rudi odi ar garām kājām, tie atgādina sīciņus kamieļus. Kaut kur tuvumā ir purvs.

Tālāk taciņa kļūst aizvien grūtāk pamanāma. Un pēkšņi negaidīts pārsteigums… Zābaku nospiedumi ķērpī! Ne pārā'k veci. Taču uzminēt grūti, ķērpī pēdas gadiem neizzūd.

Kam pieder šīs pēdas, Petrikam vai Jevtušenko?

Ar sērkociņu izmēru pēdas garumu — divdesmit deviņi centimetri, tas atbilst četrdesmit trešā vai četrdesmit ceturtā lieluma apavam. Es nezinu, kurš no bojā gājušajiem ir valkājis tik lielus zābakus.

Karstā diena spēcīgi smaržo pēc skuju ekstrakta, pēc sasilušajiem nobirumiem un mitrajām aizām. Mēs dažreiz apstājamies lauces malā, lai apskatītos. Pāvels izpleš rokas, kaut ko klusi čukst. Pēc tam pēkšņi iekliedzas:

—   Jeļiza-a-r!

Atbildes nav.

Sānis klusām, it kā zagšus uz dienvidiem lido putni. Mežu zilgmē izgaist tāles. Visā ainavā skumjas pēc nesenās vasaras, kura nodzīvojusi savu mūžu un tagad aiziet nemīlīgajās miglās, nemājīgajā ziemas salā. >

Taka ved mūs lejup pa kori un kādus divi simti metrus pirms tās malas nogriežas uz rietumiem.

Zagra negaidīti pievilka pavadu, mitrajās nāsīs ievilka gaisu, apstājās. Ausis saslējās stāvus, pagriezās pa labi. Kaut kas suni satraucis.

—   Zvērs ir tuvu! — Pāvels čukstēja.

Zagra joprojām saspringti ostīja gaisu. Vājā vēja elpa aiznesa līdz viņam kādas tikko uztveramas smaržas vai čaboņu zvilnājā. Brīdi mēs stāvējām nekustēdamies, novērodami suni.

Parasti, ja zvērs ir tuvu, Zagra tūlīt to jūt un kļūst neiecietīgs. Taču pašreiz viņš 'kavējās. Nesteigdamies un uzmanīgi kā balerīna paspēra pāris soļu… Aizgāja pa taku, apostīdams celmus, apskatīdams zemē nez kādas mūsu acīm neredzamas pēdas. Apstājās, ieklausījās… Un klusiņām aizsoļoja tālāk, ne reizi nesavilkdams pavadu.

Nogāze kļuva lēzenāka. Klinšu ērgļi nav redzami. Bet velti jau nu viņi šīs dienas neriņķoja virs kores. Es gribēju nogriezties, taču suns iespītējās, aizveda mūs nedaudz pa labi no takas — tagad jau enerģiskāk, sagatavojies mesties uz priekšu. Redzu, ka suns nodreb, sasmailē ausis… Kāds ir tuvu. Suns apstājas. Es neko nedzirdu, tikai paša elpu un pukstošu sirdi. Stāvam sekundi… divas… piecas…

Zagra drāžas uz priekšu, ar milzīgu lēcienu velk mani tālāk. Es norauju no pleca karabīni. Priekšā dzirdu skaļus spārnu pla'kšķienus. Gaisā klusējot paceļas kraukļu bars. Tas ātri pazūd aiz zemā meža galotnēm. Aiz kraukļiem uzlido nekārtīgs bēdu- rožu pulks.

Zagra dedzīgi raujas uz priekšu. Saite sažņaudz kaklu līdz aizsmakumam. Kājas saspringtas lokās, ieķerdamās ar nagiem irdenā augsnē. Es nevaru noturēt suni, skrienu viņam līdzi.

Biezoknis kļūst skrajāks. Parādās platākas lauces. Vēl simts metru, un mēs izskrienam plocī, kuru no visām pusēm ieskauj zems zvilnājs.

Viss, kas plocī audzis: sīki krūmi, zilenes, tumši zaļā sūna, pundurbērzi — viss ir salauzts, izrauts ar saknēm vai samīdīts. Uz izmētātiem akmeņiem asinssarkani saspiesto brūkleņu plankumi. Sajauktajā zemē visur lapsu, caunu, lāču pēdas un uzmanīgo klinšu ērgļu mēsli.

Plocī dzīrojuši plēsoņas un, liekas, ilgi…

—  Nevar būt! Zem kājām melna vateņa skranda, krekla piedurknes paliekas, vara busole — ģeodēzistu pavadone.

Pietiek pavirša skatiena, lai iztēlotos visas plocī notikušās traģēdijas šausmas. Lūk, metāla jostas sprādze ar siksnas paliekām, gaišu matu cirta, ko smaga ķepa ieminusi ķērpī, saplēstu bikšu skrandas, skrošu bises patronas. Un visur apgrauzti kauli…

—   Kurš gan te saplosīts? — Pāvels apmulsis noteica.

—  Petriks tas nevarētu būt, viņam sarkani mati. Tas ir Jev- tušenko.

Mēs sašļukuši stāvam. Nevaru saprast: kas Jevlušenko atvedis šai plocī tik tālu no kalna virsotnes un nometnes, sānis no takas, kas ved uz strautu?

Diena drīz beigsies. Dziļajās Jambuja lejās jau vēdī dzestrums, un purvos atskan Skumjā zosu baru sakliegšanās, viņas gatavojās šonakt pamest dzimteni.

Atejam no ploča metrus divdesmit, jāatrod vieta, pa kuru Jevtušenko šeit ienācis. Es eju pa krūmāju uz labo pusi — Pāvels uz kreiso. Zemāk atradu zābaka paliekas — apgrauztu gumijas pazoli ar kapi un papēdi. Izmēru garumu — divdesmit deviņi centimetri, tāpat kā tām pēdām, kuras ieraudzīju uz takas. Tātad tur gājis Jevtušenko.

Taciņa, pa kuru mēs nokāpām no kalna, ved uz avotu. Acīm redzot, Jevtušenko gāja pēc ūdens un viņam vajadzēja atgriezties kalnā. Kas gan viņu atvedis plocī?

Nekur ķērpī neredzu zābaku pēdas — te Jevtušenko nav gājis. Vai tikai ļaunais gars Hargi viņu nav šeit atnesis? Un es pēkšņi ieraugu sliedi — kādu pa zemi vilkuši uz ploci. Sūna te ir noberzta, kritala izmētāta, zvilnājs noliekts vienā virziena.

Ejam kopā ar Pāvelu pa sliedi. Tās mīkstajā zemē pamanījām iespaidīgas lāča pēdas. Spriežot pēc ķepu nospiedumiem, gājis no ploča it kā pretī sliedei, tāpēc arī mēs pēdām nepievērsām sevišķu vērību.

—   Cepure! — kliedz Pāvels, ar roku rādīdams uz priekšu.

Tā guļ zem siekstas, aizķērusies aiz zara.

Jā, tā ir Jevtušenko cepure ar ādas oderi. Viņš pats to uzšuva no melnas karakulādas.

Netālu mēs atrodam šauteni ar pārrautu siksnu, aļņādas cimdu. Es nejauši ievēroju, ka lācis, likdams kāju uz zemes, spēcīgi iespiedis pakaļējo kāju pēdas. Un tad mums viss tūlīt kļuva skaidrs: lācis atmuguriski vilcis uz ploci nedzīvu cilvēku.

Kur viņš to ņēmis?

Pēc pusotriem simtiem metru izejam uz ģeodēzistu takās. Tur arī viss sajaukts, nomīdīts, samaisīts — cīņas pēdas. Uz lapegles stumbra atrodam sarecējušus asins traipus un gaišu matu cirtu.

—   Jevtušenko nogalinājuši šeit uz takas, — Pāvels sacīja. — Bet kāpēc? Lai atņemtu dokumentus? Aplaupītu? Kādas gan viņam varēja būt vērtības? Un vai tiešām tāpēc puisim vajadzēja atņemt dzīvību? Nelieši!… viņš ir sašutis.

—   Nesteidzies ar secinājumiem. Pagaidām mēs redzam tikai zvēru pēdas. Vai tikai Jevtušenko nav ievainojis lāci? Viņam ir vienstobra bise, ar vienu šāvienu nenogāza, bet pārlādēt nepaspēja, un zvērs viņam uzbrucis, — lūk, tas izklausās ticamāk.

Un es parbaudu bisi. Ta ir pieladeta, taču stobrs ir tīrs, pa to nav šauts.

—   Nē, tas nav lācis! — iebilst mans ce|a biedrs. — Ja tas būtu atgadījies tikai ar Jevtušenko, vēl varētu tā spriest. Citādi nav, šeit dzīvo banda.

—   Tad kāpēc viņi nav paņēmuši bisi?

—   Tā viņiem nav vajadzīga. Viņi baidās, ka cilvēki, kas nokļuvuši šeit pie Jambuja, var viņus atrast un paziņot, kur vajadzīgs, tāpēc arī nogalina lieciniekus. Man šķiet, arī mēs izturamies pārāk bezrūpīgi. Jāuzmanās, citādi arī mēs kļūsim par lāča barību. Vai tikai arī mūs šeit kaut kur neuzmana nodevīgā lode?…

Viņa vārdi mani satrauca ne pa jokam. Man gluži ka migla nokrita no acīm. Tagad katra, pat pavisam klusa skaņa lika ausīties. Krūmāji mums apkārt šķiet aizdomīgi trokšņaini.

Man gribējās paskatīties uz ploci tādām acīm, kurām daudz kas tanī vairs nešķiet noslēpums.

Aizvilcis cilvēka līķi no takas, lācis rīkojies ar to tāpat kā ar jebkuru medījumu, vai tas būtu zaķis, mošus briedis vai platradzis. Viņš noplēsis plocī sūnas, brūklenājus, izrāvis krūmus, savilcis kritalu un ar visu to apsedzis savu upuri. Sis plēsoņa ciena iesmakušu gaļu, tādēļ arī to ieskābē zem meža drazas, kamēr tā «nogatavojas».

Mēs savācām visu, kas palicis pāri no Jevtušenko, salikām kopā un apsēdzām ar zvilnāja zariem.

Atgriežamies uz takas. Jevtušenko bisi atstājām, bet cepuri un cimdus ņēmām sev līdzi. Devāmies uz pakāji.

—  Stāviet! — Pāvels paķer mani aiz rokas. — Vai turpat, kur atradām katliņu, nav gājis bojā arī Petriks?

—   Droši vien. Atgriezīsimies, apskatīsim tuvējos pločus.

Nevaru atbrīvoties no briesmu nojautas. Ne jau tās ir šausmīgas, bet gan to nodevīgais pēkšņums.

Krēsla pavisam sabiezējusi. Virzāmies uz priekšu kā zagļi. Taču saspringums nevar ilgi vilkties. Paiet dažas minūtes, un mēs, it kā pieraduši pie apkārtnes, soļojam mierīgāk.

Zagra iet aiz muguras, taču pēkšņi raujas uz priekšu un sāk nopietni ostīt gaisu. Viņa pūkainā aste, kas ritenī saritināta uz muguras, lēnām izstiepjas. Ko tas nozīmē?

Kaut kur netālu, tur, uz kurieni vērsts suņa purns, atskan aizdomīga zvilnāja čaboņa un akmeņu klaudzoņa, it kā kāds steidzīgi attālinātos.

Nodrebēja Zagras stāvās ausis. Mīņādamies viņš. viegli pievilka pavadu un atkal sastinga ar visu augumu, pavērsies uz apklusušās čaboņas pusi.

Pāvels paķēra mani aiz rokas.

—   Vai dzirdējāt? Goda vārds, tas ir cilvēks! — viņš satraukti nočukstēja, tin es sajutu, ka nepatīkams aukstums lien pāri manai mugurai.

Zagra, nepagriezis purnu, pašķielēja uz mani, gluži it kā saprazdams, kas staigā gar mums.

Protams, tas nav dzīvnieks, tad suns izturētos savādāk.

Pāvels nespēja sevi savaldīt un, lai atslābinātu saspringumu, pacēla bisi un izšāva. Skaņa saviļņoja zvilnāju un, iz- plūzdama pa nogāzi, ilgi satrauca nomaļo ieplaku mieru. Aiz ezeriem apklusa atbalss, bet springums palika gan gaisā, gan krūmos.

Šāviens izkliedēja bailes. Vakarīgajās biežņās atkal klusums. Tuvējā smalcē skaļi strīdējās kraukļi.

—   Kā jūs domājat, aizgājis vai noslēpies? — Pāvels vaicāja, aizvien vēl klausīdamies.

Es nenoteikti paraustīju plecus.

—   Labāk ar veselu ādu atgriezīsimies nometnē. Seit nakti nav ko darīt. Rīt noskaidrosim, — es ieteicos un pagriezos atpakaļ.

Zagra stāv, kaut ko savā prātā apsver un, pievilkdams pavadu, dodas uz priekšu, iedams uz to pusi, kur apklususi aizdomīgā čaboņa. Dažreiz viņš nopietni osta gaisu. Mēs turam bises šaušanas gatavībā un aizvien vērojam zvilnāju. Pat čaboņa zem kājām liek mums satrūkties gluži kā elektriskā strāva.

Suns iedams baksta ar mitro degunu vecās zvēru pēdas, te pēkšņi paceļ purnu un ieklausās. To visu viņš dara vienaldzīgi, it kā joka pēc.

Pēkšņi pazīstamā klinšu ērgļu murmināšana. Lūk, kur tie!

Putni, skanīgi plakšķinādami spārnus, paceļas no zemes un nemanāmi aizlaižas projām. Mēs izejam plocī. Visur redzam to pašu ainu, visur izrēķināšanās pēdas, tikai šeit uz apģērba skrandām, uz kirzas zābaka stulma, uz sajauktās sūnas un salauztā krūmāja guļ vēl ilgāka laika pēdas.

Viss bija skaidrs bez vārdiem — mēs esam atraduši Petrika paliekas.

—  Nelieši, kādus puišus nogalinājuši! — Pāvels nevarēja valdīties.

—   Bet jūs teicāt, lācis!

Es galīgi apmulstu. Nevarēja taču Jevtušenko un Petriks

abi tikai ievainot lāci? Vai tiešām kalnā dzīvo banda? Taču visā nogāzē nav nekādu citu cilvēku pēdu, tikai mūsējās.

—   Nāciet šurp! — Pāvels atbīdīja zvilnāja krūmus.

Es paskatos pāri viņa plecam un apstulbstu: uz akmens gu| cilvēka galvas kauss ar zobiem uz musu pusi, to apspīd spilgta saules gaisma. Tukšajos acu dobumos paslēpušās ēnas. Pierē un galvas kausā redzamas rievas — zobu pēdas. Mazliet tālāk, spraugā zem otra akmens mēs ieraudzījām saplēstu kabatas portfeli. Tanī bija satrunējuši papīri, dažādas monētas un ālantu vizu|i. Un turpat pie celma — rudu matu kušķis.

Es labi pazinu Sergeju Petriku. Mēs abi esam daudz staigājuši pa mūsu ziemeļu tundru, pa taigu. Viņš bija uzticams biedrs grūtos pārgājienos, nelaimē un zobgalis dzīvē. Kas varēja domāt, ka puisis tik muļķīgi beigs savu mūžu.

Mēs galvas kausu ielikām spraugā starp akmeņiem, no at- lūžņiem tam pāri uzcēlām pagaidu pieminekli.

—   Bet ko te darīja klinšu ērgļi? — Pāvels vaicāja. — Seit taču nav nekā ēdama.

—   Jā, tas ir dīvaini.

Nolēmām atrast to pēdas. Es nokāpu līdz ploča malai. Ieraudzīju svaigus vilnas kušķus. Uz akmeņiem gulēja neapēsta sniega jēra paliekas. Klinšu ērgļi bija to atnesuši no kalna un šeit saplosījuši. Ieskatoties es visur ieraudzīju izmētātus vecus zaķu un lapsu kaulus, acīm redzot, šis plocis daudziem plēsoņām kalpojis par dzīru vietu. Taču kāpēc šeit nokļuvušas arī Petrika atliekas?

Mēs pa taciņu kāpjam lejup uz strautu. Aizejam, vēl vairāk norūpējušies par biedru noslēpumaino bojā eju.

Nomāc smagais klusums krūmājā, bet soļi liekas pārāk trokšņaini. Pāvels šad un tad atskatās. Arī man liekas, it kā viens nodevīgi mērķētu man mugurā …

—   Ātrāk izkļūt klānā!

Zemāk par to vietu, kur bija nogalināts Jevtušenko, mēs atradām katliņu. Tas apstiprināja, ka gan Petriks, gan Jevtušenko, kāpdami no kalna, uzdūrušies slēpnim.

Taču, kādā veidā Petrika katliņš nokļuvis lapeglē, tas pagaidām vēl ir noslēpums. Zilganā vakara dūmakā izkusa purvi, un ezeru spoguļgludajam ūdenim uzgūlās tuvojošās nakts blāvā, svina krāsas tumsa.

Vai tiešām Pāvelam taisnība, ka kaut kur šeit dziļajās Jambuja ieplakās kāds slēpjas, rūpīgi likvidēdams savas uzturēšanās pēdas, un ar citu cilvēku dzīvībām pērk sev drošību?! Skaidrs, ka Jeļizars un evenki arī ir nogalināti.

Kā par spīti, ātri kļuva tumšs. Tumsā slīkst dumbrāji, līdzenums. Zvaigznes kļūst zemākas, spožākas, siltākas. Ejam ilgi, ar pūlēm cilādami nogurušās kājas.

Beidzot mēs šķērsojam pēdējo ataugu. Ejam pāri pazīstamajam klānam. Un pēkšņi cauri nakts tumsai viesmīlīgi pazibsnīja uguntiņa — nometnē ir dzīvība.

Atlaižu Zagru. Viņš jož pāri ciņainajam klānam, pazūd skatienam. Sadzirdam nepazīstamu koka klabekli. Mēs tam tuvojamies. Tas šķind pavisam saskanīgi. Jau klāt arī briežu ganāmpulks. Mūs ieraudzījuši, dzīvnieki pārstāj ganīties, sāk ausīties. Tumsā mums lēnām tuvojas cilvēka stāvs. Mēs negaidīti pārsteigumā apstājamies. Stāvs klusām virzās mums virsū. Kaut kas draudošs ir lēnajās kustībās, nelielā sakumpumā, zaglīgajos, klusajos soļos.

Aiz muguras mākoņos ieplaiksnījās zibens. Tā spožajā gaismā es ieraudzīju… Iļju, kas bija sagatavojies izšaut ar berdanku. Es tūlīt atlaidu aizslēga aizsargu un gāju pie viņa. Iestājās tas drausmīgais brīdis, kad cilvēks nevalda pār sevi un mazākais nieks var būt par iemeslu, lai pirksts nospiestu gaili.

—   Nevajag šaut, — Iļja noteica un lēnam nolaida berdanku.

Es atvirzīju sānis karabīnes stobru. Atkal noplaiksnīja zibens, uz brīdi apgaismodams kajura nogurušo seju. Pakaru bisi plecā, un mēs paliekam tumsā stāvam viens pretī otram.

Lielām lāsēm sāka pilēt auksts lietus; un, liekas, no tā vieglāk palika ap sirdi. Pāvels aizsmēķēja, piedāvāja Iļjam papirosu. Viņš nepaņēma, sameklēja azotē pīpi, ielika to mutē, aizdedzināja sērkociņu.

—   Visi ļauži šurp nākuši. — Iļja pamāja uz nometnes pusi, no kurienes atskanēja sveša suņa rejas. — Mans atgriezās ar viņiem kopā, — viņš to noteica kaut kā vienkārši, bez ļaunuma, un dziļi ievilka dūmu.

—   Tu labāk pasaki — kur meklēt Jeļizaru? — es vaicāju.

—   Gāja uz Jambuju, atpakaļ nav! — viņš atbildēja un, mazliet paliecies uz manu pusi, žēlabainā balsī piebilda: — Mans viņam ļauna nedarīja. Nedarīja slikta, saprati! — Un tas bija pateikts tik patiesi, ka nevarēja nenoticēt.

—   Mēs vakar kalnā atradām tavas berdankas čaulīti un svaigus izsmēķus. Kas šais dienās bija virsotnē? — es vaicāju, cik vien varēju laipni.

—   Jeļizars.

—   Bet viņš taču nesmēķēja!

—   Tie ir Jeļizara izsmēķi. Viņš pazaudēja odu tīklu, paņēma no manis mahorku un papīru, lai smēķētu, aizdzītu knišļus ar dūmiem. Arī čaulīti es viņam iedevu, viņš tanī svilpa, pievilināja irbes … Es Jambujā nebiju …

Nometne ļaužu pilna. Pie liela ugunskura mūs sagaidīja skumjās biedru sejas. Iļja jau bija pastāstījis, kas Jambujā noticis ar Jeļizaru. Mēs sasveicināmies, stāvam klusējot, it kā būtu vainīgi.

Ieradusies Georgija Cibina apakšvienība: četri ģeodēzisti un divi kajuri. Pāvels jau drebināja savos apkampienos Rudo Ste- panu — jokdari un ķildnieku, ko mēs visi mīlam.

Bārdainās, vēja appūstās, odu sakostās sejas ugunskura gaismā liekas svešas. Tanīs nogurums, pieradums un vienaldzība. Drēbes noplukušas, novalkātas, izgreznotas ielāpiem. Šos cilvēkus nekas vairs nespēj pārsteigt.

Cibins un es apsēžamies uz baļķa pie ugunskura. Cibins ir vidēja auguma, stalts un taigā norūdījies sportists. Jauno, vēja appūsto seju ietver melna, kupla bārda. Jūtams, ka viņš ir stipras gribas cilvēks.

—   Kā gan jūs esat mēklējuši Jevtušenko? — es viņam vaicāju. — Viņš taču guļ nogalināts gandrīz uz taciņas, kas ved no Jambuja virsotnes uz strautu. Turpat nedaudz augstāk nogalināts arī Petriks.

—  Mēs meklējām viņus dzīvus, nevis mirušus. Neviens toreiz pat neiedomājās viņus meklēt Jambuja nogāzē, it īpaši — nogalinātus. Visi domāja, ka viņi apmaldījušies purvos, — novērotājs atbildēja un pašķielēja uz mani ar melnajām acīm, kurās laistījās ugunskura mirgas atspīdums.

—   Kas tad ir slepkava? — vaicāja Rudais Stepans, dusmīgi iegrūzdams nodeguli ugunskurā.

Iestājās kapa klusums. Visi pagrieza uz mani ar rugājiem apaugušās sejas.

—   Neba savādāk, kāds slēpjas Jambujā, — manā vietā pārliecinoši atbildēja Pāvels un, izrāvis no sārta oglīti, aizdedzināja smēķi. — Bandīti! Viņi necieš cilvēku klātbūtni. Mazliet agrāk nogalinājuši divus evenkus. Gan jau uz šo neliešu sirdsapziņas ir vēl kāds.

—   Arī Jeļizars nogalināts? — Cibins vaicāja drebošā balsī.

—   Droši vien. Mēs neesam atraduši viņa līķi, taču viņš diez vai būs izņēmums.

—  Velna būšana, lai viņi ir nolādēti! — sašuta pavārs Fjodors.

—   Kur atradāt Petrika un Jevtušenko atliekas? — Cibins vaicāja pēc ilgākas pauzes.

—   Kalna ziemeļu nogāzes zvilnājā. Paldies Zagram. Nezinu, kādu apbalvojumu viņam varētu izgādāt.

Visi paskatījās uz suni, kas gulēja netālu no ugunskura. Kāds viņam pameta kūpinātas gaļas gabaliņu.

Pa šīm dienām es biju velnišķi nomocījies. Man pat grūti piecelties, lai aizietu līdz teltij. Ne par ko negribas domāt. Gulēt, gulēt un gulēt!… Tikai aizkļūt līdz guļammaisam!

—   Pāvel, — es pasaucu radistu. — Pasniedz man žurnālu. Neaizmirsti pēc vakariņām pabarot un piesiet Zagru.

Ar pūlēm atceros, kas tieši jāpaziņo ekspedīcijas štābam. Rakstu:

«Plotkinam. Jambuja nogāzē zvilnāja zemākā zonā atrastas Petrika un Jevtušenko atliekas. Iespējams, ka viņi nogalināti uz takas, pa kuru mūsējie gāja no kalna virsotnes pēc ūdens. Ja tas tā, tad slepkava dzīvo Jambuja rajonā. Stāvoklis ļoti sarežģīts. Pasteidzieties atsūtīt kareivjus un kopā ar viņiem pieredzējušu kriminālās izmeklēšanas darbinieku. Bikovs vēl nav atrasts. Atbildiet pulksten septiņos no rīta.»

—   Klausies, Cibin, — es griezos pie novērotāja. — Man liekas, ka mēs izturamies pārāk bezrūpīgi. Naktī jānorīko dežuranti. Lai četri cilvēki pēc kārtas sargā nometni pa divām stundām. Tikai negulēt. Lielu ugunskuru nekurt.

—   Viss tiks izdarīts.

—  Ja kaut kas notiek, tūlīt modiniet mani. Ar ko gan velns nejoko, kamēr sātans guļ! Visādi brīnumi var notikt.

Es atsakos no vakariņām — pat izsalkums atkāpjas noguruma priekšā. Piepūlot gribu, piespiežu sevi piesēsties pie dienasgrāmatas. Bet par ko rakstīt? Šodiena ir bezgala bagāta ar notikumiem. Nevaru izvēlēties pierakstam galveno, esmu aizmirsis, kā veidot frāzes. Rakstu svešā, nesaprotamā rokrakstā, un man liekas, ka zīmulis pats rada domas.

15. PĀRSTEIGUMU NAKTS

Paspēju novilkt zābakus un neizģērbies ieritinos kažokādas maisā. Miegs mani uzveic ātri, pasaulīgās raizes atkāpjas, it kā iegrimst nebūtībā… Tikai ausis paliek dzirdīgas, kaut arī tanīs dzīve atspoguļojas kā tāla atbalss. Lūk, tās uztvērušas kaut ko svarīgu, miegā ielaužas nez kāda trauksme. Nevaru atgūties, atvērt acis, nezinu, kur es atrodos un kas esmu, — noguruša cilvēka miegs taiga ir spēcīgs. Tikai tad, kad ierējās Zagra, es gluži kā no pērkona, tūlīt altnodos.

No mēness gaismā mirdzošās Rekandas tuvojās apkrautu briežu nagu klaboņa.

—   Kas nāk? — tumsā atskan dežuranta Cibina stingrais uzkliedziens.

«Tātad jau pāri pusnaktij,» es apjēdzu.

—   Ko bļausties kā traks, vai neredzi, briedis baidās, — dzirdu un pazīstu Langaraš balsi. — Labāk vāri tēju, ceļš bija garš.

—   Kāda vajadzība nakti pa taigu dzīt briežus? — Cibins brīnās.

—   Vedam priekšniekam sliktu vēsti.

«Kas vēl noticis? Vai tiešām Annuška mirusi?» Un es steidzīgi lienu laukā no guļammaisa. Taču Langara ir ātrāka. Viņa atsviež aizkara malu un nevis nosēžas, bet nokrīt uz paklāja. Viņas sejā gan garā ceļa nogurums, gan satraukums. Gaidot, ka viņas lūpas paudīs kaut ko drausmīgu, aizmirstu pat sasveicināties.

—   Amakans tavus cilvēkus ēdis! — viņa izgrūž vienā paņēmienā un ar savu vērīgo skatienu tver manas acis.

—   Lācis?! Nevar būti

—   Ha! Domā, ka mēs par velti divas dienas mocījām briežus, ātri gājām, tevi panācām?!

—   Paga, paga! Tu, Langara, taču lieliski zini, ka lācis baidās no cilvēkiem un no laba prāta nekad neuzbrūk, varbūt tikai blandonis, bet gan jūsu, gan mūsu cilvēki gāja bojā vasarā, kad blandoņu nav.

—   Tas ir ļauns lācis, nevis blandonis. Dikti slikts zvērs. Viņš pastāvīgi ēd cilvēkus.

—   Cilvēkēdājs? Lācis — cilvēkēdājs?!

—  Jā, jā, cilvēkēdājs!

—   Es nekad neesmu dzirdējis par lāci cilvēkēdāju. Vai tikai jūs ar Kararbahu neesat kļūdījušies.

—   Nē, — viņa stingri nosaka. — Agrāk nebija — tas tiesa, bet tagad ir. Cilvēks nekad visu uzreiz nevar uzzināt. Lūk, paklausies! Mēs trīs dienas atpakaļ satikām Algominas ganus, viņi teica: Jambujā cilvēkēdājs. Kararbahs ari neticēja, pēc tam man sacīja — jāiet ātri, jāpanāk priekšnieks, savādāk arī viņu lācis apēdīs. Tā ari mēs atnācām.

—   Paldies gan tev, gan Kararbaham. Taču tiesa, grūti ticēt, ka visus jūsu un mūsu cilvēkus apēdis lācis. Kāpēc tu domā, ka Algominas gani nevarēja maldīties?

Langaras seja ironiski saviebjas.

—   Ja tev zem kājām krīt ciedras čiekurs, nemīdi to, bet pacel un labi apskaties, vai tas ir tukšs vai ar riekstiem. Kararbahs nedzītu briežus, ja nebūtu pārliecināts, ka cilvēkus apēdis lācis.

—   Bet kā gan Hargi? Tu taču man centies iestāstīt, ka Jambujā dzīvo ļauns gars un ka tas cilvēkiem sūta nelaimi.

—   E! — viņa draud man ar pirkstu, čukst: — Tā nerunā. Mēs vēl nezinām, kur stāv ļaunā gara čuma un kas lācim liek ēst cilvēkus. Pats lācis to darīt neiedomātos. To es tev pareizi saku.

—   Kamēr mēs ar jums, Langara, klaidojām, šeit vēl viens cilvēks pazudis.

—   Nesen?

—   Pirms dažām dienām.

—   Ai-ail — večiņa brīnās. — Bet tu netici, ka cilvēkēdāja mājo ļauns gars. — Un, veikli piecēlusies kājās, viņa ar šo jaunumu steidzas pie Kararbaha.

—   Langara, — kliedzu viņai nopakaļis, — kāpēc tu man neko neteici par Annušku. Vai viņa dzīva?

Večiņa apstājās.

—   Viņai ir labāk. Par to tev Biti'ks atsūtīja bultas lokam.

—   Paldies. — Viņa mani bezgalīgi iepriecināja. — Tu taču sacīji, ka pret šo slimību nav zāļu. Cilvēks, kā redzi, izrādījies spēcīgāks par Hargi.

Langara atsviež no pieres sirmo matu cirtu, palūkojas manī ar svešu, ledainu skatienu un, neteikusi ne vārda, aiziet pie Kararbaha.

Visa nometne kājās. Visus satraukusi evenku atvestā jaunā ziņa. Neviens par tādu gadījumu nebija dzirdējis pat mednieku brīnumstāstos.

Kamēr Kararbahs jūdza ārā briežus, večiņa viņam pastāstīja par Jeļizara bojā eju. Sī ziņa viņu pārsteidza ne mazāk kā mūs vēsts par cilvēkēdāju.

Viņš pasniedz man abas rdkas ar noberztām, dzīslainām, saplaisājušām delnām, saliektiem pirkstiem. Es tās saspiežu, un mēs klusi skatāmies viens otrā. Viņa vecīgajā, vienmēr drūmajā sejā jaudās neveiklība, it kā viņš būtu vainīgs mūsu nelaimē.

Uz ugunskura jau vārās tēja. Nogurušie ciemiņi apsēžas pie uguns. Langara somās sameklē traukus, plāceni, cukuru, vārītu gaļu. Kararbahs zagšus apskata nometni, cilvēkus, teltis, saiņus. Viņa skatiens pie nepazīstamajiem novērotāju rīkiem un instrumentiem pakavējas ilgāk.

Cibins ielej evenkiem krūzēs tēju.

—   Ko skaties, vai esi izsalcis? — pie manis griežas večiņa. Un viņa ar nazi no ribas nogriež biezu gaļas šķēli ar trīs tauku joslām, nokož, bet pārpalikumu pasniedz man. — Sēdies, ēd, sokžoja gaļa dikti laba.

Paldies, negribas, — es viņai atbildu. — Es vakar nogalināju lāci. Iespējams, ka tas bija cilvēkēdājs.

—   Tu nogalināji lāci? — večiņa ir pārsteigtā. — Bet kur ga]a?

—   Palika zvilnaja, bija vels, steidzos … Tas droši vien arī bija cilvēkēdājs.

—   Kāpēc tu tā domā? Varbūt maldies, ir daudz vienādu lāču?

—  Es viņu labi ievēroju. Viņš aizvakar gandrīz mani apēda, paldies Zagram, izglāba.

—  Viņš tevi ķēra? — Večiņa pārstāja ēst, pārsteigta skatās manī.

—   Ķēra, bet nenoķēra.

—   Tu viņu pazini?

—   Protams.

—   Tādu lāci tomēr nevar ar lodi nogalināt. — Langara norija nesakostās gaļas cieto kumosu un, griezdamās pie Karar- baha, kas bija aizņemts ar ēšanu, sāka viņam kaismīgi stāstīt par manu tikšanos ar lāci.

Bet es pēkšņi atcerējos notikumu slazdā, zvēra niknumu, sāku domāt, ka gan Petriku, gan Jevtušenko, gan evenkus, droši vien arī Jeļizaru Bikovu bija noķēris un saplosījis lācis. Tas ir vairāk ticams nekā visi citi mūsu pieņēmumi. Tikai Iļjas izturēšanās pagaidām paliek noslēpums.

Kararbahs uzmanīgi klausās, ko saka Langara. Viņu nav iepriecinājis jaunums un pat nogalinātā lāča treknā gaļa. Viņš nenoteikti paraustīja plecus un neuzticīgi paskatījās manī. Vai gan večuks noticēs, ka var nogalināt lāci, kurā iemiesojies ļaunais gars? '

—   Viņš arī saka, tu kļūdījies. Tādu lāci nogalināt ir tas pats, kas nogalināt Ilargi, bet vai tu gan nezini, ka pat šamaņa lode nekaitē ļaunajam garam. Tu esi nogalējis citu lāci.

—   Nē, nē, tas bija cilvēkēdājs, es viņu pazinu.

—   Visi lāči līdzīgi cits citam, tikai pēc auguma atšķiras.

—   Teicu, cilvēkēdājs ir nogalināts.

—   Pēcāk apskatīsimies.

—   Bet vai tu, Langara, zini, mēs ar Kararbahu taču kādreiz esam tikušies Omahtā. Pavaicā viņam, vai viņš mani neatceras?

—   Tomēr tu esi kļūdījies, večuks sen vairs uz turieni neiet, tas ir bijis kāds cits, — viņa saka, tomēr vaicā Kararbaham.

Viņš paskatās manī ilgu, pētījošu skatienu un noraidoši krata galvu.

—   Nē, viņš tevi nav redzējis, savādāk noteikti atcerētos, — večiņa neapstrīdami paziņo.

—   Vai jums bija meita Uļa?

—   Bija… Viņa nomira ar plaušām. Viņai bija divdesmit gadu, tikai divdesmit… Bet kas tev to sacīja?

—   Tai vakarā, kad Uļa mira, es arī satikos ar Kararbahu. Viņš priekšsēdētājam lūdza gabaliņu raga slimniecei.

Langara satraukti pārtulko večukam manus vārdus. Viņš- apstiprinoši pamāj ar galvu un pēc tam kaut ko paskaidra večiņai.

—   Viņš atceras, toreiz pie priekšsēdētāja sēdējuši divi krievi, — Langara stāsta. — Viens nemaz nav izskatījies pēc tevis, bet otrais bijis ar bārdu, viņam pie jostas karājies liels nazis.

—   Tas biju es.

—   Tu tas biji?!… Kāpēc agrāk neteici?

—   Nevarēju atcerēties.

Biezās Kararbaha uzacis saplūst kopā, seja sadrūmst: acīm redzot, šī saruna viņā atmodinājusi rūgtas atmiņas par vakaru Omahtā. Viņš pieskaras man, uzliek savu raupjo plaukstu uz manas rokas… Liekas, pazinis.

—   Kopš nomira Uļa, Kararbahs nav bijis Omahtā, — Langara stāsta. — Priekšsēdētājs viņu dikti apvainoja, negrib aizmirst. Bet tagad pašas Omahtas nav, tukšs krasts. v

Mēs klusējam. Večuks izvilka pīpi un, savā nodabā domādams, piebāza to ar tabaku, taču neaizsmēķēja, pīpe tā arī palika viņa smagajā rokā.

'—- Toreiz kopā ar večuku bija sprigans skuķis Sakardi. Vai, Langara, nepateiksi, kur viņa tagad?

—   Tu pazīsti Sakardi? Tā ir mūsu Inga. Viņa tagad jau māte.

—   Sakardi — Inga?! — es biju priecīgi pārsteigts. — Zēl, ka mēs viens otru nepazinām.

—   Varbūt vēl tiksieties. Taigā visas takas sanāk kopā, — Langara sacīja un, mazliet atvirzījusies sānis, ar kopā savītām rokām apkampa saliektos ceļgalus, sāka domāt.

Jau pāri pusnaktij. Mēs klusu sēžam pie plēnošā ugunskura. Labi, ka cilvēkēdājs nogalināts, tagad jāsameklē Jeļizara līķis un — ardievu, drūmā plakankalne!

Langara, vairs nedomādama, pakar virs uguns tējkannu, pagriežas pret mani.

—  Tu sacīji, ka Utukā satiki Hutanu ar diviem vienādiem bērniem?

—   Ar dvīņiem.

—   Nu, nu. Viņa gāja uz Algomu, uz apmetni pie mātes, tā taču bija vai ne.

—   Nu, un tad? ,

—   Viņas māti arī lācis apēda tepat pie Jambuja.

—   Cilvēkēdājs? — es brīnījos.

—   Viņš, viņš. Izdzeršu tēju, pēc tam pastāstīšu.

—   Kāpēc tu man to nepateici, kad pirmoreiz tikāmies?

—  Pati nezinu. — Un Langara, atvirzījusies no uguns, noliecās pāri bļodiņai.

Viņa dzēra nesteigdamās, lēnām.

Atmiņas aizved mani tai grūtajā gadā, kad mēs pirmoreiz mēģinājām nokļūt Stanovoja dzīlēs, visnoslēpumainākajā kalna daļā, ko saplosījuši bezdibeņi, vaiņago klintis, kur šļūdoņi izgrauzuši cirkus. Mēs divatā ar Trofimu Koroļovu gājām no Iva'kas pārejas uz rietumiem, uz Utuku. Mums līdzi bija suns Kučums. Tas bija viens no interesantākajiem un grūtākajiem maršrutiem pa mežonīgo un šai apvidū grūti pieejamo Stano- voju. Atmiņa apbrīnojami skaidri ataino manu acu priekšā to drūmo dienu lappuses, kad mēs nespējām uzveikt šķēršļus un mūs izglāba Hutama — Irokanas apmetnes gane.

Trešajā ceļa dienā Trofimam izšķīda zābaki. Atgriezties Iva- kas pārejā jau bija par vēlu, tur neviena vairs nebija. Divas dienas viņš vēl gāja basām kājām. Trofima brūčainās kājas uzpampa, un es biju spiests atstāt viņu vienu nemīlīgajos kalnos, cerēdams atgriezties, tikko sastapšu mūsu ekspedīcijas apakšvienības.

Pēc pieciem kilometriem Kučums, iedams pa priekšu, pēkšņi satraucās un sāka mani vilkt pa kreisi, augšup pa atradzi. Iesākumā es mēģināju protestēt, taču suns bija pārāk neatlaidīgs, un, nokļuvis augšā, es sadzirdēju bērnu raudas. Grūti bija ticēt, ka šeit, neizpētītās zemes nomalē, dzīvotu ļaudis. Nekādas zīmes par to neliecināja.

Mēs ar Kučumu negājām, bet skrējām. Plocī pie nodzisušā ugunskura stāvēja četri brieži, ar kājām atkaudamies no knišļiem. Bet blakus zem vecas lapegles gulēja evenku iedzīve: somas ar produktiem un mantām, saritinātas čumas tāss plāksnes, segli. Mantu kaudzē skanēja neganti bērna brēcieni.

Es metos pie mazuļa, atsviedu brezentu, izvilku bļauri. Taču izrādījās, ka viņi ir divi. Sadabūju arī otro. Simpātiski puišeļi, dvīņi! Abi ar apaļām sejām un šaurām acīm. Aurē, spārdās, cik spēka, bet es nezinu, ko iesākt.

Liekas, nav muļķīgāka stāvokļa par to, kurā es biju nokļu-, vis. Klīstu ar viņiem pa ploci, auklēju, un puišeļi apklust, pat pasmaida. Bet, tiklīdz apstājos, tā mazuļi sāk taurēt vienā balsī.

Beidzot tālā ploča 'kaktā parādījās sieviete jāšus uz učaga ar nastu briedi pavadā.

Hutama, tā sauca šo sievieti, bija gane no kolhoza «Trieciennieks», kura ganāmpulki klaidoja pa Stanovoja dienvidu atra- dzēm. Viņa gribēja nokļūt Algomā cauri grūti pārejamiem kalniem, bez ceļa zīmēm, vadoties tikai no veču stāstiem, lai parādītu mātei savus mazuļus.

Uzzinājusi, ka es esmu atstājis kalnos biedru, Hutama, pa- dzērusies tēju, atdzina briežus, apsegloja tos un, izvaicājusi,, kur es pametis biedru, devās pēc tā.

Karavāna atgriezās tumsā. Hutama atveda Trofimu uz sava učaga.

Naktī viņa uzšuva Trofimam oločus, bet «pavisam» atdeva savas bikses. Un mēs ar viņas mazo karavānu kāpām pa Utukas upi lejup, kur tā saplūst ar Ivaku, un tur satikām savējos.

Par Hutamu mēs vairāk neko nedzirdējām.

To es atcerējos, kamēr Langara dzēra tēju. Pēc tam viņa novāca traukus, aizsmēķēja, pasniedza pīpi Kararbaham un sāka stāstīt. Viņa runāja ilgi, vienmuļi, it kā visā, kas noticis ar Hutamu un viņas māti, nebūtu nekā traģiska.

Tai dienā, kad atvadījāmies no ganiem un devāmies uz Jambuju, viņi satika divus Algominas evenkus, kas cauri kalniem devās pie sava ganāmpulka. Visi pārnakšņoja pie Kararbaha medījuma. Satikt cilvēkus šeit gadās pavisam reti. Un tā jau taigā pieņemts no aizseniem laikiem — satiekoties apmainīties ar jaunumiem. Cik vienmuļa šeit arī būtu dzīve, tanī nav divu līdzīgu dienu. Viesim vai ciemiņam vienmēr atradīsies kāds jaunums. Lūk, kāpēc klejotāji vienmēr priecājās par viesi, it sevišķi, ja tas ir no tālienes.

Pie karstā ugunskura, dzerot tēju, Langara pastāstīja algo- miniešiem par mūsu tikšanos, par divu ekspedīcijas dalībnieku bojā eju pie Jambuja. Tas bija liels, viesu cienīgs jaunums.

Izrādījās, ka Hutama pēc mūsu tikšanās Stanovojā aizkļu- vusi līdz dzimtajam Algomas ciematam, taču māti nav atradusi, viņa bija pārcēlusies uz Jambuju. Uz turieni arī Hatuma devās. Večiņas čuma atradās mazliet zemāk par mūsu tagadējo apmetni strautiņa grīvā, kur tas iztek no tuvākā purva.

Var iedomāties, cik šīs sievietes tiekoties bija priecīgas! Taču prieks izrādījās īss.

Trešās dienas rītā Hutama ar tējkannu nokāpa pie strautiņa pēc ūdens. Dvīņi vēl gulēja čumā. Māte pie ugunskura tīrīja brokastīm zivis. Bija silta rudens diena. Gaisā sanēja odi. Nekas nevēstīja briesmas.

Atgriezdamās no strauta, Hutama ieraudzīja, ka aiz mātes muguras pēkšņi parādās lācis. Viņa nepaspēja iekliegties; zvērs ar vienu ķepas sitienu nogāza večiņu un uzvēlās tai virsū. Hutama aizmetās uz čumu, paķēra berdanku. Taču satraukumā tikai ievainoja zvēru, un tas izgaisa skatienam …

Saklausījis šāvienu, atskrēja puisis, Hutamas radinieks, kas tai laikā mežā pulcināja briežus. Viņi divatā no bluķiem izgatavoja sili, ielika tanī večiņu un neapsegtu uzlika uz augstiem celmiem. Pēc evenku paražām nedrīkst traucēt nelaiķa klusumu un mieru, atgādināt viņam zemes darbus: cirst malku, iekurt ugunskuru, vārīt ēdienu, un Hutama ar puisi nojauca apmetni, aizveda briežus uz ezeru. Tur viņa atrada daudz lāča pēdu. Tad arī Hutamai radās doma — uzcirst lāča slazdu eglāja, to pašu slazdu, kurā es nokļuvu, un atriebties zvēram par mātes nāvi. Kad slazds bija gatavs, atgadījās jauna nelaime — puisis ar cirvi pāršķēla kāju.

Hutama māņticīgi nolēma, ka pie Jambuja ir slikta vieta. Viņa vairs neuzvilka slazdu, savāca briežus un pāri Stanovojam aizgāja uz kalnu dienvidu nogāzēm pie savas ģimenes.

Ceļā radinieks nomira no brūces …

Kaut kur tālu tālu no šejienes aiz nepieejamām kalnu grēdām Zejas augštecē Hutama sameklēja savu ģimeni, un pie dzimtā pavarda beidzot noslēdzās viņas šausmīgo pārdzīvojumu loks, kas ilga vairāk nekā gadu …

Nobeigusi stāstu, Langara turpināja sēdēt, augsti pacēlusi saliektos ceļus, kurus sedza katūna brunči. Viņa vēroja skumjām, vecišķām acīm, kā ugunī izplēnēja lapegles nodeguļi.

Evenku ģinti no aizseniem laikiem daudzina par sieviešu izturību un bezbailību; viņas spēj uzveikt necilvēcīgas grūtības. Bijušie nabadzīgie klejotāji nepazina siltās māju sienas. Viņu rokas nekad nebija uzrakušas zemi, mūžīgi ceļā, meklējot barību, viņi dzīvoja no rokas mutē, pastāvīgi cīnoties ar puteņiem un salu. Viņiem jau asinīs bija verdzības nicinājums, tāpēc nevienam un nekad nav izdevies paverdzināt evenkus. Viņi atzina, ka labāk palikt mežoņiem nomaļā, gandrīz nepieejamā taigā, taču būt brīviem.

Visi izklīda pa teltīm. Milzīgs apaļš mēness nogrima aiz robainā meža apvāršņa, un Jambuja klinšainajā virsotnē nodzisa tā aukstais, fosforiskais spīdums. Purvos gulēja mitra migla. Kararbahs un Langara aizvien vēl dzēra tēju, sēdēdami pie maziņa, dziestoša ugunskura.

Es klusām, lai neatmodinātu Pāvelu, aizlavos uz telti. Taustīdamies atrodu radiogrammu žurnālu, atgriežos pie ugunskura un rakstu:

«Steidzīgi Plotkinam. Atlikt izpletņu lēcēju pārsūtīšanu. Noskaidrojās, ka Jambuja rajonā daudzus gadus trako lācis cilvēkēdājs. Viņš saplosījis musu ģeodēzistus un trīs evenkus. Vakar šo lāci nogalinājām. Sādā veidā novērsti jaužu bojā ejas cēloņi. Šodien Cibins sāks Jambuja punkta novērošanu. Es aizkavēšos, kamēr atradīsim Bikova līķi.»

Ielieku ugunī malkas paliekas. Langara un Kararbahs zem segas mierīgi gu|. Tā guļ cilvēki, kas izpildījuši savu grūto uzdevumu.

Kā gan lai neciena šos abus vecos ganus klejotājus! Kas viņiem lika divas dienas «piepūlēt briežiem kājas» un pašiem mocīties? Šie cilvēki briesmas, kas draud svešiem, uzskata par savējām, un viņi atgriezās pie mums nevis apbalvojuma, bet pienākuma, cilvēcīga pienākuma dēļ. Diemžēl mēs ne vienmēr protam šādu rīcību novērtēt…

Kaut kur bezdibenī aiz krēslainām kalnu grēdām mostas rīts. Vēl dzenis nav sācis klauvēt. Vēl ausma nav atvērusi savus miegainos plakstiņus. Agrīnajā miglā zeme šķiet plakana un nogurusi. Pie dienvidu horizonta nekustīgi guļ blīvi mākoņi. Retumis atskan akmeņu lavīnas dārdoņā. Šī smagnējā skaņa liek sirdij baismi nodrebēt.

Es ielienu teltī, aizdedzinu sveci. Atveru dienasgrāmatu un pārlasu visu, kas tanī vakar ierakstīts, — Langara ir apgāzusi visus mūsu minējumus un pieņēmumus.

Mēs zinām atsevišķus, retus, naturālistu aprakstītus gadījumus, kad prāvi plēsoņas — tīģeri, lauvas, leopardi ēd cilvēkus. Visbiežāk tie ir veci zvēri, kas vairs nespēj noķert žiglo antilopi, kalnu kazu vai arī mēroties spēkiem ar mežakuili. Atgadās, ka šie atzītie prēriju un džungļu valdnieki, ko neviens nevar pārspēt spēkā un drosmē, kļuvuši veci, pārtiek pat no maitas. Bet, ja viņiem izdodas uzbrukt cilvēkam un nogalināt, viņi kļūst par cilvēkēdājiem.

Taču es nebiju dzirdējis, ka arī starp lāčiem būtu cilvēkēdāji.

Melnā dzilna, skali kliegdama, satrauca aizkavējušos ausmu. Viņai atbildēja purva gāga. Kāds putniņš stostīdamies atcerējās aizmirstu motīvu. Un pavārs sāka rībināt traukus, gluži kā modinādams apmetni.

Sadzirdēju viņa sarunu ar Rudo Stepanu, kas bija izlīdis no telts sevis pēc.

—  Vai zini, Stepan, — viņš runā pusčukstus basā, izstiepdams vārdus, — cilvēku tagad mazāk, mūs abus atstās Jambujā raidīt gaismas signālus, citu taču nav.

—   Nu un labi, zibsnīt nav kokus gāzt! Sādā šancītē sirmus matus tik drīz nedabūsi.

—   Neizliecies par muļķi. Varbūt tas, — pavārs veikli no- klakšķināja mēli, — tevi kā riekstu pārkodīs, — un kas tad atcerēsies dieva kalpu Stepanu!

—   Ko mels! Cilvēkēdāju nogalinājuši.

—   Tāds kā joks! Vai tu domā, ka lācis apēdis cilvēkus? Velti viņam uzvel vainu. Lācis ir gjēvulis. Seit varbūt purvos dzīvo nez kādi briesmoņi no grēku plūdu laikiem. Tādā nomalē ne tikai viņiem, bet pat velniem ir kur noslēpties.

—   Nu un tad… Ar mani nav ko sākt, vasaru esmu noskrējies, pie tam smirdu pēc tabakas, neviens zvērs tuvu nepienāks. Bet tevi gan labprāt ņems priekšā, pavārs vienmēr ož pēc taukiem, zvēriem pašā reizē. Pie tam tu; Fedja, aiz rijības esi drukns un nenoteiktas spalvas, pat kraupains skuķis tev aizies pa versti garām. Kur citur deri kā lāču barībai?

—   Padomā tik, rudais skaistulis atradies!

—   Rudie pie meitenēm lielā cieņā. Re, paskaties. — Un viņš ilgi rakņājās somā pie manas telts. — Mājās mani, brāl, Ga- ļina gaida. Paskaties, acis kā oglītes, deguntiņš, mutīte — viss, kā nākas.

—   Tu taču šo ģīmetni nospēri Jeļizaram, ka tu akls paliktu!

—  Ts-s! Ko bļausties! — šņāc. apkaunotais Rudais un pazūd teltī.

Rudais Stepans ekspedīcijā strādā trešo gadu. Atnāca pie mums vārgs, noslēgts, kluss puisis, it kā liktenis viņam būtu pari nodarījis. Biedri nelabprāt viņu ņēma līdzi. Taču, nokļuvis taigā, kalnos, sastapies ar briesmām, iepazinis īstu draudzību, kļuva možāks un līksmāks. Visiem pilnīgi negaidot, viņā atklājās muzikanta talants. Viņš it kā bija dzimis, lai apdziedātu šo skopo un bargo plakankalni. Pārgājiena laikā nodaļa apsēdās atpūsties. Stepans sameklēja mutes ermoņikas, ar mitrajām lūpām pieplaka pie tām, aizmiedza acis un sāka tā spēlēt, ka aizmirsa ceļu, kļūmes, visu uz pasaules. Kad beidza spēlēt — nogurums kā ar roku atņemts!

Viņa repertuārā nav pazīstamu motīvu, viss ir jauns, apbrīnojami vienkāršs un uztverams. Tā ir noskaņu mūzika, mūzika par mežonīgās dabas varenību, kuru redz un sajūt, par putniem, par zvēriem, par cilvēka laimi, un saprotama tā ir šeit, kur dzimusi. Tā dāvina daudz prieka taigas ceļiniekiem, kas nokļuvuši šais mēmajos klaidos. Stepanu visi augstu vērtē, sargā un vārdu «Rudais» izrunā maigi, mīlīgi.

Es izlīdu no telts un tā arī paliku stāvam, ieklausīdamies vēl nenobirušo apses lapu miegainajās čalās un ieskatīdamies tālajā ausmā. Debesis no zemes šķīra neparasti maiga, zilgana gaisma. Kalnu virsotnes pacēlušās no nakts tumsas un it kā sastingušas, pārsteigtas par vareno pasaules mošanās skatu.

Kaut varētu uzzināt, ko diena mums gatavo: atbrīvošanos no smagajām domām vai neatvairāmu trauksmi, apbalvojumu par mokām vai spriedumu? Ap sirdi ir nemierīgi.

Nakts aizsteidzās uz biežņām, krita dziļajos bezdibeņos, padevīgi paslēpās purvos zem miglas. Sīciņā ezerā kā dimanta piliens nodrebēja pēdējā zvaigzne un nodzisa aiz noliektā grīšļa. Ieskanējās zvaniņi — piecēlās brieži. Visi pagriezās pret ausmu, stāvus sagaidīja dzimstošās dienas rītu… Kaut kur blakus mitrā ieplakā žēli kliedza vientuļa kaija, kas bija atpalikusi no sava bara. Uz dienvidiem steidzās sīko meža putnu bari. Viņi lidoja zemu virs taigas smalcēm.

«Diena … diena … diena …» pavēstīja krauklis.

Kararbahs un Langara pie ugunskura jau dzēra tēju.

—   Ko stāvi, nāc tēju dzert, — Langara mani pasauc.

Es nosēžos pie ugunskura. Nometne atmostas, skan ļaužu balsis.

—   Kāda gan vajadzība jūs tik agri piecēlusi, būtu atpūtušies! — es saku večiņai.

—   Vai tēja nav atpūta?… Pie tam dažādas domas lien galvā. Kararbahs vaicā: vai tu labi pārbaudīji, ka esi nogalinājis cilvēkēdāju? Večuks grib iet pats to apskatīties.

—   Nevarēju kļūdīties. Divi lāči vienā vietā nedzīvos. Taču, ja viņš vēlas, es viņu aizvedīšu pie nogalināmā zvēra, lai paskatās.

Večuks apstiprinoši pamāj ar galvu.

—   Paldies tev, Langara, arī tev, Kararbah, ka jums nebija grūti brīdināt mūs par cilvēkēdāju. Nezinu, kā jums atlīdzināt.

Langara pacēla galvu..

—   Tā nerunā. Veltīgi neņem smagumu uz sirds. Vai gan nezini, katram cilvēkam ir jāpalīdz otram.

—   Tu, Langara, pateici labus vārdus:

—   Tas mums asinīs no senčiem.

Jāatrod Jeļizars — tad viss būs paveikts. Domāju, ka tas nebūs grūti. Viņš droši vien arī kaut kur šeit krūmājā, kalna ziemeļu nogāzē. Pēc tam izdarīsim novērojumus Jambuja virsotnē un uz visiem laikiem aiziesim no šī neapdzīvotā novada. Taču kāpēc sirdi urda nemiers? Kāds satraukums manī paslēpies?

—   Kas šodien ieplānots? — vaicā Cibins, pienācis pie manis un vilkdams ārā repi.

—  Jāsāk novērojumi un jāpasteidzas, drīz vien var sākt putināt.

—   Mēs neaizkavēsim. Pabrokastosim — un uz kalnu. — Cibins aizsmēķēja no oglītes, ievilka dūmu un turpināja: — Man novērojumos vajadzīgs tikai viens cilvēks, pārējos izmantojiet, lai meklētu Jeļizaru.

—   Tas ir labi. Seit paliks Pāvels, lai uzturētu sakarus ar štābu, un Langara. Pārējie nāks man līdzi meklēt Bikovu. Nododiet personīgi šauteni un pistoli tiem, kas ies meklēt Jeļizaru. Jums novērošanas punktā tās nav vajadzīgas. Visiem, arī kaju- riem, izsniedziet produktu rezervi divām dienām, sērkociņus … Pēc stundas izejam.

—   Ei, puiši, celties! — Cibins kliedz uz lielās telts pusi.

No turienes atskan miegainas nopūtas.

Kajuriem ir savs ugunskurs zem resnas lapegles. Bez Iļjas un Dolbači tur vēl divi man sveši evenki: viens maziņš, sakumpis večuks ar laipniem vaibstiem vēju aprautā sejā. Otrs ir jaunāks, garš, kalsens un kustīgs, ar garenu seju un nogurušām acīm.

Katram sava tējkanna. Dzer klusām no bļodiņām ar neslēptu baudu.

Es apsēdos uz baļķa blakus večukam.

—   Jums visiem jānā'k mums līdzi meklēt Jeļizaru. Pie briežiem paliks Langara, — es vēršos pie viņiem.

Taču mani vārdi uz viņiem neatstāj nekādu iespaidu.

—  Viņi domā, ka tu neesi nogalinājis lāci, — Dolbači paskaidro.

—   Ja nogalināji, parādi ādu, — večuks piebilst.

—   Kāpēc gan man mānīties, ar tādām lietām nedrīkst jokot.

—   Es neticu. Tādu nevar nogalināt, viņš izlikās, — večuks turpināja, — apmānīja tevi, bet tu gribi apmānīt mūs. Uz kalnu iet nevaru.

—   Kāpēc man mānīties, pakļaut briesmām sevi un jūs? Neviens to nedarīs. Es teicu, ka cilvēkēdājs ir nogalēts: Kamēr Ci- bins novēros, jāatrod Jeļizars, to neizdarījuši, mes nevaram braukt projām.

Kajuri klusām turpina dzert tēju… Es neuzstāju. Notikumi Jambujā padarījuši evenkus vēl māņticīgākus.

Pēc tam ar viņiem runāja Cibins. Vai tikai Iļja viņus šādi nenoskaņo, kāpēc gan viņiem vajadzētu iespītēties?

—   Langara, — es vērsos pie večiņas, — vai kajurs Iļja ir no jūsu apmetnes?

— Jā gan, no Omahtas.

—   Vai tu viņu pazīsti?

—   Mazdrusciņ.

—   Kā tu domā, vai viņš ir slikts cilvēks?

Langara paraustīja plecus.

—   Vai tu smiesies, ja tev sirdī durs ērkšķus?

—   Kas viņu sāpinājis?

—   Priekšnieks… Pirms trim gadiem Omahtā ieradās ekspedīcija. Iļja ar sievu tanī strādāja par kajuriem. Visu vasaru labi strādāja. Pēc tam priekšnieks noņēma viņam sievu. Iļja domāja, viņš pavisam paņēmis, atkāpās, pats palika ar diviem bērneļiem, pat dusmoties nesāka, domāja, ka tā vajag. Tad Iļjam bija laba sirds. Taču priekšnieks piemānīja. Pēc darba aizveda Iļjas sievu tālu uz Učuras grīvu, pats aizgāja pie sava bābieša, bet even- kieti pameta. Stāsta, ka pat naudu nav iedevis atpakaļceļam vai ko produktus nopirkt. Kas par sliktu cilvēku!

—   Bet kur viņa tagad?

—   Sieva neatgriezās apmetnē, varbūt bija kauns, ka noticējusi krievam un pametusi bērnus. Iļja gāja uz Učuras grīvu, vaicāja cilvēkiem, taču neviens nezināja, kur viņa palikusi. Tur viņš visu ziemu staigāja pa taigu, meklēja viņas pēdas, taču neatrada. Viena svešā taigā, bez čumas, bez ēdiena pazuda. Iļja pēcāk atgriezās mežonīgs. Apmetnē nedzīvo. Vai viņš tev kaut ko sariebis? — večiņa negaidīti vaicāja.

—   Nē, Langara, es to tāpat vien pavaicāju.

Tad, re, kas noticis! Vajadzēja kādam nelietim iejaukties šo divu cilvēku dzīvē, kas ir tik naivi uzticīgi un padevīgi, pārvērst labo Iļjas sirdi ļaunā un atriebīgā! Man pēkšņi kļuva kauns par sevi un Pāvelu, par mūsu aizdomīgumu un varbūt par mūsu netaisno izturēšanos pret Iļju. Man gribas tūlīt ar viņu parunāties, paskaidrot evenkam, ka viņš nedrīkst izgāzt dusmas uz cilvēkiem, kas nemaz nav vainīgi viņa nelaimē, ka viņam jāatgriežas apmetnē.

Nezinu, ko teikt Iļjarn, taču parunāt vajag. Viņš sāk ausīties un mazliet atvirzās no manis.

— I|ja! — es apņēmīgi saku. — Mēs ar Pāvelu tiešām iedomājāmies, ka tu esi nogalinājis Jeļizaru, tur vainīga tava uzvedība… Atvaino mūs. Tu negriezies uz otru pusi, bet klausies. Nupat Langara man pastāstīja par tavām bēdām. Bet vai tiešām viena nelieša dēļ var turēt ļaunu prātu uz visiem! Arī evenku vidū droši vien ir slikti cilvēki, vai gan tāpēc arī visi pārējie ir vainīgi? Nevajag uz visiem noskaisties. — Un es draudzīgi uzlieku roku uz viņa pleca. — Tev, Iļja, vajag atgriezties pie bērniem, apprecēties un dzīvot cilvēcīgi.

Kajurs uzmanīgi atbīda manu roku, ilgi sēž domīgs un vienaldzīgs, it kā viņš to jau daudzkārt būtu dzirdējis un mani vārdi to neapmierinātu. Viņš taču neprotestēja, kad viņam aizveda sievu. Tā bija viņas griba. Taču pamest svešā taigā sievieti, kura atrauta no bērniem, no vīra, piemānīt to — tas taču ir tas pats, kas viņu nogalināt un pat vēl sliktāk! Lūk, to viņš nevar piedot un izliekas, ka nedzird mani.

Visiem it kā neveikli manis un Iļjas dēļ.

Zinu, ka vecās brūces viņam tik drīz nesadzīs. Un nav nemaz tik vienkārši aizmirst šādu apvainojumu. Viņam var palīdzēt tikai laiks un labsirdīga, līdzjūtīga cilvēku izturēšanās.

Ātri pabrokastojam — un ceļā. Jau plecos uzsviesta nasta.

Pēdējā brīdī arī kajuri sāk vīkšties. Taču Iļja viņiem nepiebiedrojās. Viņš tā arī palika sēžam pie dziestoša ugunskura, vientulīgs, atsvešinājies, drūmu domu nomākts.

Mēs esam desmit cilvēku.

Es vēroju, kā pošas Kararbahs. Viņš uzmanīgi izšķiroja savai vecajai berdankai piemērotas, paštaisītas patronas, paņēma sev līdzi tikai tās, kuras uzskatīja par drošām, pārbaudīja aiz- slēga drošinātāju, mīļi paskatījās uz bisi. Acīm redzot, tā nekad viņu nebija pievīlusi. Pēc tam večuks uzmeta plecos somu, ar siksnu sasēja tās lences uz krūtīm. Visas viņa kustības bija precīzas un noteiktas. Taču man nez kādēļ likās, ka viņš ir uzbudinājies un aiznes sev līdzi nez kādu satraukumu.

16. RUDAJAM STEPANAM PAVEICIES

Šodien pirmā salna, pirmā sarma uz pinkainajiem ciņiem, pirmais ledutiņš uz strauta akmeņiem. Ūdens šķiet sabiezējis. Vēja nav.

Sastingusi salnas nokostā zāle. Un putni šodien nemodināja rītu.

Ejam zosu gājienā pa kalna stāvās nogāzes kraujo šķautni. Mums līdzi kāpj lapegles. Viņas sadrūmušas pulcējas baros un karājas pāri stāvumam, it kā nedroši aizkavēdamās. Un tikai vientuļas drosminieces pavada mūs augstāk. Pēc tam arī to kļūst aizvien mazāk — atpaliek. Mēs gan tās sastopam arī augstāk, taču tur viņas dzīvo guļus, pieplakušas pie zemes, it kā izlūki, kas zagšus lien pa akmeņaino augsni.

Apkrāvies ļaužu virtenes priekšgalā gāja Kararbahs. Viņu neviens pat nepierunāja būt pirmajam. Acīm redzot, večuks ir par sevi pārliecināts un uzskata par pienākumu uzņemties visus ceļa pārsteigumus.

Viņš ved mūs pa grēdām, kas veido sienas kanjonam, kurš sākas pie Jambuja dienvidu klintīm. Seit mēs esam pirmo reizi.

Mūs sagaida dzestras brāzmas, kuras izsprūk no līkumainajām spraugām. Ceļu aizšķērso haotisks akmens bluķu sablīvējums. Pārlecam un lienam no viena uz otru. Tālāk klinšu drupās gandrīz līdz pašām debesīm paceļas cieto iežu relikti.

Kraujumā, terasēs un šķautnainajās korēs virtene pārtrūka, cilvēki kā skudras lodāja pa nokritušo klinšu atlūžņiem. Brīžiem lejā atskanēja atpalikušo biedru kliedzieni, taču večuks aizvien tāpat nesteigdamies uzveica izcilni pēc izciļņa, aizvien vairāk un vairāk tuvodamies virsotnei. Viņa soļi kļuva acīm redzami īsāki, bet no krūtīm aizvien biežāk izlauzās smaga nopūta.

Nav vairs tie gadi!

Pakāje palikusi talu lejā. Debesis šķiet zemas un vieglas. Jau tuvu kalna lēzenais plakums. Mēs to neredzam, taču tūlīt tas parādīsies. Pie pēdējiem klinšu stabiem atpušamies piecas minūtes. Neviens nerunā. Divdesmit pieci kilogrami uz pieciem — tas nav joks. Rudais Stepans noaun zābakus, pārtin autus. Cibins izvelk repi, uztin kazas kāju. Viņš tin kā parasti, lēnam, ar baudu, un šķiet, ka tieši šai procesā viņš atrod vislielāko apmierinājumu. Dolbači pacienā Kararbahu ar kūpošu pīpi.

Zem mums plešas taiga. Kādas divas rīta stundas tā galīgi uzplaukusi, uzposusies. Saule reto mākoņu spraugās lej dūmakainu gaismu. Ar saviem pieskārieniem tā apdedzinājusi naktī nosalušās lapas, kuras dzeltēja acu priekšā, un taigā liesmoja auksti ugunskuri: aizdegās klāni, purvi, sopkas. Neaptveramās tāles ietērpās purpurā. Visu zemi pārņēma rudens dabas skaistums. Sajā krāsu maiņā, steidzīgā meža novīšanā ir kaut kas neatvairāms.

«Kui-ti… Kui-ti…» Garām kalnam aizlaižas kuitalas. Tām pa pēdām uz dienvidiem aizsteidzas strazdu bars. Tie lido klusām, būdami gatavi briesmu brīdī paslēpties taigā.

Večuks ilgi skatās manī, vispirms parāda uz saviem olo- čiem, pēc tam ar pirkstu baksta zemi un, noraidoši purinādams galvu, nomurmina kaut ko nesaprotamu.

— Viņš stāsta, — Dolbači paskaidro, — ka Jeļizars šeit nav gājis, nav atstājis pēdu.

Atkal zem kājām karnīzes, izciļņi, krauju birzumi. Sasvīdušās siksnas dedzina plecus. Večuks nogurst. Viņš atpogā kažoku, ļauj kalnu vēja alpām glāstīt krūtis, elpo ar atvērtu muti. Vai tikai dzimto kalnu vējiņš, pilns ar sniegaino virsotņu smaržām, neatjauno viņam spēkus?

Beidzot mūsu priekšā ir kalna virsotne, un pāri tam nu jau pavisam zemu — zilās debesis. Vēl mazliet jāpapūlas, pēdējais rāviens — un nodaļa sasniegusi mērķi.

Daži atpūšas, citi priecājas par kalnu panorāmu, kurā daudzās virsotnes pacēlušās uz augšu gluži kā knupīši. Dienas vidū nedrīkst izdarīt novērojumus — lielas horizontālās svārstības neļauj iegūt vajadzīgo precizitāti. Tikai vakarā attēls būs skaidrs. Taču arī līdz vakaram novērotājiem punktā ir daudz darba.

Laika ritms nav pielūdzams — pulkstenis jau vienpadsmit. Pie Cibina paliek Rudais Stepans. Pārējie sadalās trīs grupās. Katra patstāvīgi meklēs Jeļizaru. Pirmo vadīs Dolbači. Sī grupa izpētīs kalna nogāzes joslu apmēram puskilometru pa austrumu laku, uz kuras nogalināti Petriks un Jevtušenko. Otro grupu vadīs vecais kajurs. Tā apskatīs kalna rietumu daļu blakus korei, pa kuru mēs uzkāpām, apmēram trīs simti metru platumā. Mēs ar Kararbahu nokāpsim pa taciņu, pa kuru ģeodēzisti gājuši pēc malkas, un apskatīsim zvilnāju starp pirmo un otro grupu.

Sirds mierīga. Cilvēkēdājs nogalinats, un mes bez briesmām varēsim meklēt. Taču Kararbahs vārdiem un žestiem visus brīdina uzmanīties pie Jeļizara līķa, ja tas tiks atrasts. Tur var satikt citu lāci, uzdurties uz slēpņa.

Katrā grupā ir divas šautenes. Vienojamies: ja kāds atradīs Jeļizara līķi, tas par to paziņos ar diviem šāvieniem, starp kuriem būs neliela pauze, un aizdegs dūmu ugunskuru.

Dolbači un večuks ar saviem ļaudīm jau aiziet. Mēs ar Kararbahu mazliet aizkavējamies.

Vēlreiz, kā vien varēdams — ar žestiem un vārdiem paskaidroju savam ceļa biedram mūsu maršrutu. Viņš piekrītoši pamāj ar galvu un, paskatījies saulē, steidzina mani.

— Amakans, amakans, — viņš nosauca neskaidrā, aizsmakušā balsī, rādīdams ar pirkstu uz leju. Večuks man atgādina, ka šodien jāpaspēj aiziet līdz nogalinātajam lācim.

Es eju aiz Kararbaha. Zagra velkas man lidzi pie saites, visu laiku pētī vēju no lejas, retumis izpūzdams savu miklo degunu. Večuks saspringst līdz ar pirmo soli. Viņa acīm ir možs spīdums, it nekas nepamanīts neaizslīd garām. Gan izkustināts akmens, nomīdīta zāle jeb norausta sūna — viss tiek ievērots. Dažreiz večuks pietupstas, kaut ko pētī.

Aiz kailo birzumu virsotnes sākas atsevišķas klintis, kurām ir visdīvainākās formas. Dažreiz tās paceļas augstu pāri kraujai kā milzīgas senu tempļu drupas vai, laika nežēlīgi saspiestas, guļ blāķiem. Visur sabrukuma pēdas.

Arī šeit mirušo kurumu vidū jaušams rudens. Līdz šim klinšu plaisās, zem akmeņiem, visapslēptākos nogāzes kaktos bija grūti ievērot dzīvos augu dzietus, kas brīnumainā veidā aug bez augsnes, bez valgmes un bez saules, paslēpušies mūžīgā krēslā vai pieķērušies pie grubuļainām plāksnēm. Bet rudeni visi šie grīšļi, papardītes, akmenslauzītes, sīpoli — smaržīgā savvaļas zāle — it kā visi kopā pirmoreiz uzziedējuši savā īsajā mūžā. It kā pār mēmo granītu, pār pelēkajiem birzumiem kāds būtu izšļācis biezu, sarkanu krāsu.

Kararbahs pa priekšu palaiž mani un Zagru. Ar zīmēm liek saprast, ka krūmājā, kuram mēs tuvojamies, suns ir drošāks vadonis.

Pa tikko manāmu taciņu aizeju garām pēdējam klints izcilnim. Zagra negribīgi nāk līdzi, visu laiku pievelk pavadu, atskatās. Mani tas kaitina. Es velku aiz siksnas, ar varu vedu lejā. Taču suns iespītējas. Piedraudu ar pirkstu — viņš pavisam iespītējies, nekustas ne no vietas.

Kaut kur tālu noklaudzēja akmens. Es tam nepiegriezu vērību. Taču Zagru it kā būtu nodrebinājusi elektriskā strāva, atsviedis galvu uz kores pusi, no kurienes nāca skaņa, sāka ausīties. Arī Kararbahs apstājās. Ar plaukstu aizsedzis saules gaismu, viņš skatījās uz to pašu pusi, kur suns.

Zagra negaidīti rāvās uz priekšu, taču saite viņu noturēja. Večuks parādīja uz kalna virsotni; sak, tur notiek kaut kas nelāgs. Tomēr nekas neliecināja, ka viņa satraukums būtu vietā. Gribēju jau atkal kāpt lejā uz Jambuja pakāji, kad virsotnē atskanēja sirdi plosošs cilvēka kliedziens.

Zagra pacēlās pakaļkājās, rāvās no visa spēka. Es atsprādzēju saiti. Ar pirmo lēcienu suns sāka skriet, cik jaudas, joza tieši uz virsotni pa birzumiem. Līdz tai bija vairāk par kilometru, pie tam nācās šķērsot dziļu ieplaku.

Es divreiz izšāvu ar karabīni un visa apkaime salīgojās no šāviena skaņām. Tālu atsaucās atbalss.

Kararbahs neko nevaicā, nosviež somu, kažoku, pielādē ber- danku. Viņa vaigu kauli drudžaini raustās.

Es arī noģērbu vateni, somu un steidzos uz priekšu. Večuks netiek man līdzi, atpaliek. Nevaru saprast, kas virsotnē noticis ar novērotājiem. Kliedzienos, kas tur atskan, ir lūgums pēc palīdzības.

Es neapdomīgi jau tūlīt pirmā kāpumā biju uzņēmis pārāk ātru tempu. Varēju aizskriet tikai līdz lūzuma vietai. Sirds lēkā, plaušām trūkst gaisa, kājas neklausa. Apstājos un ar pūlēm atvelku elpu. Ļaunajā klusumā kliedzieni kļūst aizvien klusāki, aizvien retāki. Tie skubina gluži kā pletne.

Augšā atskan Zagras dusmīgās rejas. Tās ātri attālinās līdz ar akmens dārdoņu. Un Jambuja virsotnē atkal viss apklust.

Kāpju tagad soļiem, tā veicas vieglāk un ātrāk. Zagra skrien kaut kur aiz galvenās kores aizvien tālāk un tālāk. Pēc tam tur atskan lāča rēcieni.

«Vai tiešām es būtu maldījies un nebūtu nogalinājis cilvēkēdāju? … Nē, nevar būt!»

Atpūšos zem kalna cepures un pēc piecām minūtēm esmu jau virsotnē.

Rudais Stepans karājas pie piramīdas, nāves bailēs ar sastingušām rokām aptvēris viziera cilindru. Acis izspiedušās kā vājprātīgam. Pats neparasti garš, it kā izstiepies. Labā kāja bez apava, pēda saplosīta, tornis applūdis asinīm.

Uzrāpjos piramīdā, cenšos viņam palīdzēt nokāpt zemē, taču nevaru atplēst sakniebtos pirkstus. Stepans skatās manī neko neredzošām acīm.

Tad parādās Kararbahs. Ieraudzījis šo ainu, viņš aizmirst nogurumu, steidzas palīgā. Večuks ar pūlēm uzkāpj tornī, pietur Stepanu, un man izdodas viņu atraut no cilindra, nolaist zemē.

—   Kur Cibins? — vaicāju Rudajam.

Viņš truli skatās manī un klusē. Es no visa spēka ar delnu situ viņam pa vaigu, un puisim šoks pāriet.

—   L-lācis! — viņš izgrūž.

—   Kur Cibins?

—  Tur, — puisis ar drebošu galvu parāda uz kraujas pusi. Gribēja vēl ko sacīt, taču sāka stostīties.

Mēs nosēdinām viņu uz akmens, paši jožam uz krauju. Birzumos svaigas milzīgu lēcienu pēdas. Kaut kur tālu lejā pie klintīm, kuras nevar no virsotnes redzēt, birst akmeņi.

—   Uhu — ū! — es kliedzu tukšumā, un atbalss iznēsā stiepto skaņu pa visu aizu.

Pēc brīža it kā no pazemes atskan dobja atbilde.

—   Uhu — ū! …

No pleciem noveļas pudiem smags akmens. Es paskaidroju večukam, ka Cibins ir dzīvs un atrodas lejā. Taču viņš pats to nojauš pēc milzīgiem lēcieniem, kuru pēdas birzumos labi saredzamas un pēc tā, ka Cibinam neviens nav dzinies pakaļ.

Kararbahs ar delnu nervozi noraus no pieres sviedrus un, paskatījies mani, neiecietīgi šūpo galvu, pēc tam rūgti paskaidro, ka veltīgi man noticējis: nevar nogalināt lāci, kurā iemiesojies ļaunais gars. Tagad arī es pats nojēdzu, ka cilvēkēdājs vēl dzīvs. Kāds velns aptumšojis manu prātu. Stāvu pie večuka kā nogrēkojies puišelis.

Kararbahs paņem mani aiz rokas un aizved no kraujas pie Stepana.

Tas nervozi žagojas un kā bailīgs zvērēns skatās sānis. Puisim ir šausmīga brūce — pa visu pēdu.

Atārdu no viņa vateņa saiti ar joda flakonu, aplcju brūci, ap- sienu. Puisis nomierinās.

—   Labi, ka tu nenobaidījies, — mierinādams saku Rudajam.

—   Ja tas būtu lācis kā lācis, nevis kaut kāds briesmonis: purns garš kā krokodilam un ar biezām lūpām. Ka parādījās no klints, kājas sastinga, nevaru paskriet. Vēl neko tādu savā mūžā nebiju redzējis! Metos uz piramīdu, tā pēc velna slīd, tikko paspēju pieķerties pie šķērskoka, bet briesmonis jau klat, ierēcās kā lielgabals, bet es karājos. Bet tas noķēra mani aiz kājas un sāk vilkt lejā. Zābaks ņem un noslīd no kājas. Kamēr zvērs ar to tika galā, neatceros, kā aizkļuvu līdz cilindram … Ja nebūtu Zagras, nelietis, novilktu, noteikti novilktu! …

—   Uzskati, ka tev paveicies! — es saku.

—   Ko nu runāt… Ļauns kā sātans, bet purns — lūk, kāds! — Stepans plati izplēta rokas un, mazliet pagaidījis, skumji sacīja: — Un kads velns mani atdzina uz ekspedīciju …

—   Rudais, tu dzīvs! — priecīgi un tai pašā laikā pārsteigti kliedz Cibins, nule kā parādījies.

Viņš ir bez cepures, viena stara biksēm saplēsta, pats apmulsis, bāls, it kā noasiņojis.

—   Gandrīz apēda, nelabais tāds! — Stepans viņam atbild, pieturēdams ievainoto kāju un viebdamies sāpēs.

—   Bet tu, Rudais, būtu iespļāvis viņam acīs, — Cibins mē- * ģina jokot.

—   Saki paldies, ka aizkavējās pie manis, citādi būtu nogaršojis tevi … Ir nu gan darbiņš, lai viņu velns! …

—   Jūs taču sacījāt, ka cilvēkēdājs nogalināts! — Cibins pārmet tieši man.

—   Nogalināts, bet ne tas. Vajadzēja uztrāpīties citam lācim!

—   Droši vien te viņi visi ir cilvēkēdāji. Medicīnisko apskati taču nav izgājuši… Un labi, ka tā beidzās. Bet varēja… — Cibins apraujas.

—  Tu, liekas, šodien pārspēji pasaules rekordu lēkšanā, ko? — es vaicāju.

—   Nav ko melot, centos cik spēka. Kad mēs ieraudzījām zvēru, es tūlīt apjēdzu, ka tas ir cilvēkēdājs. Jož mums virsū, cik jaudas, un tā ierēcas, ka neatlika laika domāt. Pieskrēju pie nogāzes, bet zvērs pa pēdām, šausmotnīgs. Es tad drāzu un tā drāzu, ka tikai pie klintīm apstājos. Ja man būtu šautene vai pistole — nenobaidītos. Neticiet? . . . Nu, kā gribat.

Kararbahs pagaidīja, kamēr Cibins beidza, viegli iegrūda man sānos un sāka kaismīgi žestikulēt rokām, atkārtodams vienas un tās pašas zīmes. Viņš pārmeta man, ka es pārāk paļāvies uz sevi un pievīlies — nevienu lāci neesmu nogalinājis. Ļaunais gars tā izrīkojies, lai pasmietos par mani. Pēc tam večuks nosēdās tālāk no mums uz plāksnes — acīm redzot, lai apdomātu visu notikušo.

Večuks nervozi groza galvu, piemiedz acis, it kā slēpdamies no nez kādām uzbāzīgām domām. Ka būtu labāk: padevīgi aiziet no šīm vietām, kur valda ļaunais gars, kamēr vēl nav par vēlu, vai palikt pie mums, ja jau reiz pārkāpis senču vēlējumu un atnācis uz šejieni? Bet varbūt domā, ka tagad mūsu darīšanas viņu vēl vairāk skar, ka nedrīkst cilvēkus pamest nelaimē un ka nevienam citam, bet tieši viņam nāksies izlabot manu kļūdu, pat ja tāpēc nāktos cīnīties ar pašu Hargi. Vismaz man noteikti gribējās, lai večuks šais brīžos tā domātu.

Nepieciešams ar viņu parunāt. Taču kā? Langara izskaidrojas ar roku žestiem, lupu kustībām, dažreiz ņemot palīgā visu augumu. Starp viņu un kurlo večuku jau sen nodibinājies kontakts, viņi viens otru viegli saprot. Taču man rodas grūtības. Mēģinu viņu pārliecināt, ka es tiešām esmu nogalinajis lāci un viņa ķermenis guļ zvilnājā pie Jambuja, uz kurieni mums nu jāiet.

Kararbahs cenšas saprast manu žestu jēgu un liek man bezgalīgi atkārtot vienu un to pašu.

Beidzot večuks apstiprinoši pamāj ar galvu, liekas, sapratis. Viņš ir pārsteigts par manu kļūdu. Viņam tikai vienreiz vajadzētu paskatīties uz lāci, un viņš to dzīvu vai mirušu pazītu pat pēc gada.

Tā negaidīti sabruka mūsu plāni. Nāksies atkal visu sākt no gala. Acīm redzot, neba tik vienkārši var tikt galā ar cilvēkēdāju. Viņš ir pārāk bezkaunīgs, līdz šim taču viņam vienmēr lieliski veicies. Pie tam lāča pusē ir lielas priekšrocības: viņš labi pazīst apvidu un var uzbrukt upurim pēkšņi.

Vispirms cietušais jānogādā nometnē un jāapkopj brūce. Ej nu sazini, kādu indi šis plēsoņa nēsā savā ilkņainā rīklē! Un piedevām vēl nelaime: mūsu aptieciņās nav nekā pret asins saindēšanos. Nāksies tūlīt ar rāciju izsaukt ārstu.

Pašreiz Stepana vispārējais stāvoklis it kā nebūtu slikts. Viņš pat mēģina jokot. Uzvelk trešo smēķi.

—   Bet kā tad ar novērojumiem? — Cibins vaicā.

—   Ir nu gan būšana, velns lai parauj! Ka tikai mums nenākas šeit ilgāk palikt, — es rūgti nosaku. — Vairāk neriskēsim. Mēs jau tā pārāk dārgi esam samaksājuši par Jambuju. Atstājiet šeit instrumentus, iekārtu — ar vienu vārdu sakot, visu, kas nepieciešams, un izlemsim, kā nonest no kalna Stepanu.

—   Uz rokām, — viņš atbild.

—  Viegli pateikt — uz rokām, bet pa karnīzēm?!

—  Arī pa karnīzēm nonesīsim. Var pamēģināt. Celies augšā, Stepan! — Un Cibins palīdz viņam uzslieties kājās.

Iet viņš, protams, nevar, kāja uzpampusi un stipri asiņo, Tiklīdz tai pieskaros, viņš jūt asas sāpes.

Mēs nosēdinām slimnieku uz sakrustotām rokām, viņš apķeras mums ap kaklu, un mēs ejam, protams, neērti sāniski, savādāk nevar. Seit pa klintīm un ļodzīgiem birzumiem arī bez nastas tā vien skaties, lai nenokristu vai nenoveltos. Taču citas izejas mums nav.

Es griežos pie Kararbaha, lūdzu viņu pēc iespējas ātrāk nokāpt uz nometni, nodot zīmīti. Tūlīt pat sēžos un rakstu:

«Pāvel, atkal nelaime — kalnā parādījies cilvēkēdājs. Stepans pamatīgi ievainots. Nekavējoties pa jebkuriem kanāliem uzņem sakarus ar štābu, steidzīgi vajadzīga ārsta konsultācija, pajautā, kas jāuzsāk, lai nepieļautu asins saindēšanos un citus sarežģījumus. Mēs ar Cibinu nesam viņu no kalna.»

Cibins iesaiņo instrumentus, sakrauj iekārtu-, apsedz ar brezentu un nostiprina ar akmeņiem.

Mēs sadzirdam akmens dārdoņu. Ar ieročiem rokās metamies uz kalna kumbru.

—   Uhu-hū! … — lejā atskan Dolbači balss.

Pavadonis kopā ar diviem strādniekiem parādās uz pēdējās terases. Viņi steidzas, atskatās. Acīm redzot, mūk no kaut kādām briesmām.

Dolbači iztālis kliedz:

—  Amakans, tur liels amakans! — un parāda uz kalna austrumu pusi.

Viņi visi aizelsušies atskrien pie mums un, ieraudzījuši pie torņa sēžam Stepanu ar apsieto kāju, bez vārdiem saprot, ka virsotnē ciemojies lācis. Viņiem sašļūk jau tā bēdīgais^ garastāvoklis.

Tagad mēs esam seši cilvēki. Pieņemam citu lēmumu. Es un Dolbači, sagaidījuši Zagru, dosimies lejup uz krūmāju pa taciņu, par kuru ģeodēznsti nesa uz kalnu malku un ko vēl neesam apskatījuši. Sī taciņa — visīsākais ceļš, ko varēja izmantot Jeļi- zars, kāpdams lejup pamedīt. Kopā ar suni nebūs baismi arī biežņā satikties ar cilvēkēdāju. Kararbahs dosies, kā bijām paredzējuši, ar vēstuli uz nometni. Pārējie trīs pēc kārtas nesīs ievainoto.

Negaidīti dienvidu aizā atskanēja ilga čīkstoņa, spēcīgi sprādzieni, un ilgi neapklusa krītošo akmeņu rīboņa. Nav sevišķi patīkami atrasties virsotnē, kad zem tevis gāžas klintis un, liekas, tūlīt pat nodrebēs Viss Jambujs un sabrukdams aprīs tevi…

Es pievedu Kararbahu pie kalna rietumu nogāzes malas, parādu uz nometni, kas paslēpusies kaut kur aiz lauzumiem un viegli pagrūžu uz priekšu — sak, ej ātrāk!

Viņš man ar žestiem vaicā, kur es iešu. Es viņam saku, ka divatā ar Dolbači došos uz krūmāju-meklēt Jeļizaru. Viņš kaut ko satraukti un dusmīgi īd. Iet pie Dolbači, atdod viņam zīmīti, ar roku pamāj uz nometnes pusi. Pats apņēmīgi savelk uz krūtīm kažoka siksniņas, liek man saprast, ka nāks līdzi.

Es paskaidroju, kurlam cilvēkam pašreiz ļoti bīstami iet biežņā. Viņš nikni protestē, dusmojas.

Brīnos, uz ko večuks cer. Vai viņš ir aizmirsis, cik medniekam ir svarīga dzirde, kad viņš satiekas ar viltīgu un bezbailīgu lāci, vai uzskata par pazemojumu, ka viņam kurluma dēļ dod vieglāku uzdevumu? Taču ko padarīsi! Es nesāku pierunāt, un tas arī nebūtu iespējams. Viņš nav pieradis, ka citi groza viņa lēmumu.

Dolbači jau tālu lejā dārdina akmeņus.

—   Neaizmirstiet, tiklīdz nokļūstat līdz nometnei, pārsieniet Stepanam brūci un vērojiet temperatūru, — ,es saku Cibinam. — Ja ēterī atsauksies ārsts, pirms mēs atgriežamies, pierakstiet visu, ko viņš iesaka, un precīzi izpildiet.

—   Neuztraucieties, izdarīšu.

Dīvainā procesija lēnām pazūd aiz nogāzes malas. Es stāvu, ieklausos, kā pa tās pēdām dziļumos lien akmeņu dārdoņa.

17. divi pauguriŅi LAUCĒ

Mums jāsagaida Zagra. Nosēdāmies laukumiņa malā. Kararbahs aizsmēķēja. Viņš apbrīnojami taupīgi izbaudīja katru dūmu malku un domīgi ieskatījās plakankalnes miglainajā tālē. Grumbas viņa pierē kustējās, biezas uzacis gūlās virs acu dobumiem, vēstīdamas nemieru. Pīpe bija viņa padomdevēja un draugs, viņš aizvien griezās pie tās dzīves grūtajos mirkļos.

Izsmēķējis pīpi un ielicis to azotē, Kararbahs palika nekustīgi sēžam, dziļi iegrimis domas. Viņš nevar vienaldzīgi paiet garām mūsu nelaimēm — to prasa senču likums, un tai pašā laikā viņš ir māņticīgi pārliecināts, ka cilvēkēdājā iemiesojies Hargi gars un cīnīties ar to nozīmē piesaukt nelaimi.

Diena aizgāja uz rietumiem. Tā mākoņa ēna, kas bija aizsedzis sauli, slīdēja pa kalnu lejup, nokrita līdzenumā un nodzēsa auksto ugunskuru mirdzumu. Ezeri zaudēja dzidrumu. Taču iztalis upes ieplakas dibenā vēl zeltījās rudens migla. Mitrajās ielejas ta tagad ir pastavīgs viesis.

Kararbahs ķer mani aiz rokas, parāda uz austrumu kori. Pa to skrien Zagra.

—   Paldies dievam, dzīvs! — es nopriecājos.

Zagra spēcīgi nokrīt uz akmens bluķa man blakus. No viņa kā no izplūdes caurules laužas ārā karsts gaiss. Es viņam atdodu rauša atliekas, taču suns par ēšanu nedomā. Viņš dreb, cīnīdamies ar skābekļa trūkumu. Bet pats nenovērš no manis savas gudrās acis. Tanīs jaušas uzvaras prieks un uzticība.

—  Mūs abus, Zagra, gaida vēl nopietnāki darbi: kurš kuru — mēs cilvēkēdāju vai cilvēkēdājs mūs, — es viņam saku.

Suns beidz elst, pielien vēl tuvāk, noliek galvu man uz ceļiem… Šis skats aizkustina Kararbahu. Viņš ar savu raupjo delnu noglāsta suni.

Abi ar Kararbahu pa taciņu nokāpjam lejā uz Jambuja pakājes ziemeļu malu. Tur pie krūmāja taciņa sadalās: viena dodas uz strautu, otra uz skraju lapegļu mežu. Pa šo taciņu mēs vēl neesam gājuši.

Vējš no mūsu puses — tas mums labu nenesīs. Ejam, visu laiku atskatīdamies, lai izvairītos no slēpņa. Cik nepiedodami neuzmanīgi mēs izturējāmies iepriekšējās reizēs, kad kāpām pa šo nogāzi! Nebūtu nekāds brīnums, ja mani un Pāvelu lācis toreiz būtu norijis kā ogas. Ulukitkans ļoti pareizi teica: māte dod dzīvību, bet gadi — pieredzi. Tieši pieredzes mums bieži pietrūkst!

Tanī dienā, mums kopā medījot lāci, es izjutu neatvairāmu Kararbaha ietekmi. Cik ātri šis kurlais, nerunīgais večuks mani ir pakļāvis. Viņā jaušas griba, kas nepazīst atkāpšanos, kas ir rūdīta neveiksmēs un neatļauj večukam uzticēt savu dzīvību otram cilvēkam. Viņš it kā līdzinājās mūsu tālajam sencim, kas gāja cīnīties ar alu lāci: cilvēkam, kam dots mednieka talants, kam medības ir dzīves jēga. Un es, uzticējis viņam savu likteni, eju viņa pēdās padevīgi kā bērns.

Saule nežēlodama šķērdē siltumu. Zem viņas karstajiem stariem asiņo ataugas. Klani guļ zeltaina, caurspīdīgā miglā. To viļņainajās malas drūmas, zilas egles. Ūdens ezeros neviļņo, it kā būtu kļuvis smagāks. Pāri mums augstu lidinās vientulīgs klinšu ērglis.

Aizejam līdz tai vietai, kur vakar redzējām zābaka nospiedumus. Vēl simts metru — un taciņa sadalās. Kreisā, pa kuru mums jāiet, pazūd zemā krūmājā. Mēs apstājamies. Seit viss iespējams: negaidīta tikšanās, slēpnis, uzbrukums no muguras. Biežņa — nepiemērota vieta medībām, it sevišķi, ja medī lāci.

Stāvam, it kā neuzdrošinādamies ieiet krūmājā. Un pēkšņi mūsu priekšā sāk līgoties zvilnājs. Vēja naff, un gaiss nekustīgs, bet zvilnājs šūpojas uz priekšu un atpakaļ, it kā aizšķērsodams mums ceļu. Kararbahs sadrūmst — tā nav laba zīme. Man arī nelādzīgi ap sirdi. Jebkurš, kas ilgus gadus pavadījis vientulībā ar dabu, nevilšus sāk ticēt, kaut arī ne vienmēr nopietni, dažādām zīmēm, laimīgām un nelaimīgām dienām, priekšnojautām. Gribi vai negribi — šāda apkārtne tevi it kā tuvina senčiem. Un, kaut arī kāds pats par sevi zobojas, taču klusībā aizvien tic un neskumst, ja pats sevi piemāna.

Kararbahs noplūc sausa ķērpja pušķi, to pamatīgi sasmalcina un pamet putekļus gaisā. Sīciņās ķērpju daļiņas paliek karājamies gaisā kā zilgans mākonītis. Pēcāk sāk noliekties tieši uz ziemeļiem, uz kurieni ved mūsu ceļš.

Visneizdevīgākais gaisa plūsmas virziens.

Večuka sejā es pamanu šaubas. Izstiepis kaklu, viņš paskatījās kaut kur pa kreisi. Nemierīgi vēro sauli, kas jau pie apvāršņa.

— Iesim … — es saku večukam, pamādams ar roku, un pasperu pirmo soli pa taciņu krūmājā.

Viņš ķer mani aiz rokas, sašutis skatās acīs, saviebj lūpas, baksta man pierē un izsmejoši izgrūž nez kādus vārdus. Droši vien saka, ka man pauris skan, ja esmu nolēmis iet briesmās no vēja puses. Pēc tam parāda pa kreisi uz kailu, akmeņainu kori, kas dziļi iegriežas zvilnājā, iesaka doties uz turieni un, nesagaidījis manu piekrišanu, dodas pa priekšu.

Viņš īsiem soļiem iet gar krūmāju, kāpj klusām kā dam-' briedis.

Tikai nokļuvis korē, es sapratu Kararbaha nodomu. Viņš zvilnāja biežņu grib šķērsot apmēram vidū, taisnā leņķī pret gaisa strāvu. Tāda rīcība mūs pasargās no negaidīta uzbrukuma.

Nogājis pa kori kādus pusotra simta metrus, Kararbahs apstājās. No augstās kores varēja labi redzēt kalna lēzeno nogāzi, kuru sedza pāris metru augsts zvilnājs.

Abi brīdi stāvam, tikai tad dodamies biežņas tumšajos kaktos, tās aizdomīgajā klusumā. Lācim krūmājs ir mājas.

Vai mēs pārāk neriskējam, uzdrošinādamies šai vēlajā vakara stundā ieiet biežņā, kur stumbri savijušies kopā, vai mūs tur nepārsteigs cilvēkēdājs? Varbūt labāk atlikt līdz rītam?

Taču, tiklīdz cilvēks padotos šim kārdinājumam, viņu uzveiktu pretīgas bailes un viņš nekad vairs nespētu piespiest sevi doties briesmās.

— Iesim kopk vai atsevišķi? — es ar žestiem vaicāju Karar- baham, kurš jau gatavojās pamest kori.

Večuks lūdz māni dot viņam Zagru. Pēc tam ilgi un ar pūlēm man skaidroja, kā būs jārīkojas. Ja Je|izara līķis vai cilvēkēdājs atradīsies pa labi, no kurienes uz mums plūst gaisa strāva, tad Zagra to noteikti pamanīs un paziņos. Man jāiet piecus solus aiz viņa un jāvēro kreisā puse, kuras smaržas Zagra nesaodīs, tāpēc briesmas var būt tiešākas. Cīņas iznākumu noteiks daudzi apstākļi, kurus paredzēt nav iespējams.

Kararbahs sadabū nazi un līdz pusei pārgriež siksnu pie kakla saites. Ja cilvēkēdājs uzbruks večukam, Zagra ar spēcīgu rāvienu pārraus.siksniņu un novirzīs uz sevi lāča dusmas, bet večuks tikmēr paspēs pacelt berdanku un izšaut. Ierocis viņam jau sagatavots.

Mēs virzāmies uz priekšu, visvisādi mānīdamies, cenšamies būt nepamanāmi, pilnīgi paļaujamies uz Zagras ožu.

Večukam ir īsi un mīksti soļi. Galva kā vēzēklis visu laiku šūpojās te pa labi, te pa kreisi. Retumis Kararbahs mazliet paskatās uz suni, kas iet viņam pa priekšu.

Es eju viņa pēdās un domāju: bisīte tev, draugs, ir nedroša, veca, vēl no pagājušā gadsimta, sastiprināta ar stieplēm un konservu bundžu dzelžiem … Arī patronas ir paštaisītas, neba vienmēr sprāgst… Un es brīnos, ka viņš savai bisei uzticas tāpat kā es savam mauzerim. Večuks tic sev, un šī ticība palīdz ātrāk ieraudzīt medījumu, sprāgt patronai, glābj no daudzām nepatikšanām.

Es neko citu vairs nejūtu kā Kararbahu, biežņu pa kreisi un nevaldāmo sirdi.

Ejam ilgi, tomēr nemaz tik tālu no kores neesam aizgājuši. Laiks nogludina saspringumu. Taču tad tālu pa kreisi iekliedzās bēdurozis. Zagra nodrebēja un sastinga, augsti pacēlis purnu ar izplestām nāsīm. Suņa kuplā aste, kas gulēja uz muguras ritenī, sāka atliekties, izstiepties. Spalva uz kakla sabozās. Kararbahs ar gandrīz nemanāmu rokas kustību man paziņoja — jābūt modriem.

Es paspēru pāris soļu uz priekšu un iegāju ataugā, pa kreisi no večuka. Zagra, lēnām celdams kājas, pavirzījās uz priekšu, skaļi ierija gaisu, vēl un vēl un, atrāvies no saites, kas bija piesieta pie Kararbaha jostas, ar milzīgiem lēcieniem metās zvil- nājā. Pēc tam atskanēja čaboņa, kas ātri attālinājās, un viss apklusa, it kā iegrima bezdibenī.

Večuks, nenolaizdams berdanku, ar galvas mājienu atgādinaja, ka aizmugure jāuzmana. Taču tad ierējās Zagra. Atskanēja spēcīgi spārnu plīkšķieni, un no zvilnājiem pacēlās divi veci baltastaini ērgļi. Tie ātri aizlaidās mums garām.

Kararbahs pavadīja putnus ar aizdomīgu skatienu un pagriezās pret mani. Es viņam paskaidroju, ka Zagra rej. Viņš palaida mani pa priekšu, lika iet uz rējienu pusi.

Zagra rej bezkaislīgi, reti un slinki. Tuvumā lāča noteikti nav.

Suns mūs sagaida šaurā birzumu strēlē un strauji pagriežas atpakaļ. Mēs steidzamies. Zari sitas sejā, rokas nespēj to aizsargāt. Kājas iestrēgst starp guļošajiem stumbriem. Zagra mūs izved nelielas ieplakas malā.

— Ai-ai… —« Kararbaham izlaužas pārsteiguma sauciens.

Ieplakas vidū paceļas iegarens paugurs no meža drazām. Virs tā rēgojas četras lāča ķepas, kuru nomīdītās pēdas uzslietas augšā, nagi sapinušies pirmsnāves mokās. Zemie, biezie polārie bērzi, kuri auguši ieplakā, izrauti ar visām saknēm, zvilnājs salauzīts, akmeņi izsvaidīti, visur spalvu kušķi, asinis un dziļas bedres. Nesen izrakņātajā zemē lāču ķepu nospiedumi: prāvi un mazāki.

Uzmetuši acis, mēs nojaušam, kas šeit bijusi par tikšanos.

Paugurs uzbērts pavisam nesen un sasilis saules staros. Es nosviedu no beigtā dzīvnieka zemi, sūnas, zarus. Te gulēja jauna lācene, ap gadiem trim, ko spēcīgs pretinieks bija drausmīgi sakropļojis. Viņš bija tai pārgrauzis kaklu, pārlauzis mugurkaulu. No muguras noplēsis pamatīgu ādas strēmeli un salauzījis ribas. Acīm redzot, viņš, nobeidzis lāceni, izrēķinājies vēl ilgi pēc tās nāves.

Tādu naidu pret saviem ciltsbrāļiem droši vien izjūt tikai lācis. It īpaši tas parādās pie tēviņiem spēku pilnbriedā. Tad viņi ir nesaudzīgi pret visu dzīvo. Turpretī vecumā, kad viņu ilkņi un nagi ir notrulinājušies, viņi paši kļūst par savu ciltsbrāļu laupījumu.

Ērgļi lācenei jau bija izknābuši acis.

Kāda tēvu zeme plēsoņām te bijusi jādala? Vai tiešām riekstu dēļ? Nevar būt!

Večuks arī norūpējies. Viņš sāk uzmanīgi apskatīt pauguru. Zemu noliecies, iet pa ieplakas malu, meklē pēdas. Es stāvu sardzē.

Zagra, ko vakara siltums bija padarījis slābanu, bezrūpīgi atlaidās uz akmens plāksnes, snauda ar vaļējām acīm. Taču ausis modras.

Garās koku ēnas gulstas uz platajām purvu strēlēm. Biežņā mēdās riekstkoži. Kliedz irbes, saukdamas kopā uz vakariņam savu nemierīgo ģimeni. Plašajā debess jumā laidelējās divi putni.

Kararbahs atgriežas krūmājā, noliecas pie zemes, kaut ko aptausta rokām un klusi pasauc mani. Nepieceldamies norāda uz nelielu lācenes ķepas nospiedumu. Kāpdama uz mīksta briežu ķērpja, viņa tanī iespiedusi alumīnija karoti.

No kurienes te radusies karote? Es to paceļu. Kātā ar punktiem iesisti divi burti: «J. B.». Un, kaut mēs bijām sagatavojušies vfsšausmīgākiem atklājumiem, šis atradums mūs pārsteidza.

Mēs bijām nokļuvuši uz Jeļizara pēdām.

Kararbahs ievelk mani ieplakā, un pēc metriem sešiem mēs sūnās zem zvilnēja ieraugām prāva lača guļas vietu. Večuks ar pirkstu baksta dziļās nagu un lēciena pēdas zemē un ar visu savu augumu attēlo zvēru kautiņu. Viņš paskaidro, ka lācis zem krūma ierīkojis slēpni un no šejienes uzbrucis savam upurim. Taču kāpēc tieši šeit, ieplakā, viņš uzglūnējis lācenei?

Večuks noiet pa ieplaku lejā. Te viņš apstājas, noliecas un ar roku rāda zem kājām. Es pieeju viņam klāt, redzu sliedi un tanī prāvas lāča pēdas, kas ar papēžiem vērstas uz mums. Neapšaubāmi, plēsoņa atmuguriski cauri zvilnējām pa sūnu un akmeņiem vilcis Jeļizaru. Es paceļu no zemes pogu, kas izrauta kopā ar vates kušķi, gribu parādīt Kararbaham, taču viņš jau pa sliedi soļo uz kreiso pusi…

Viņa grumbaina seja pēkšņi izstiepās, rokas ar berdanku noslīga, lūpas kaut ko murmināja.

Apakšējās ieplakas malā aiz vienīgā zvilnēja krūma mēs atradām otru pauguriņu, kas it kā bija apsegts ar vateni. Man likās, ka, mums parādoties, vatenis pacēlās un lēnam nolaidās, it kā pie pēdējā elpas vilciena. Pēcāk es vēl ilgi nevarēju atbrīvoties no šī redzējuma.

Jeļizars gulēja ar seju uz leju, saliekto muguru pacēlis pāri pauguriņam. Ar nagiem no galvas bija noplēsta ada, ta, stiepdamās no pieres, aizsedza brūci pakausī. Lācis puisi bija saķēris un nogalinajis, acīm redzot, 110 muguras un tik pēkšņi, ka tas pat nepaspējis pagriezt seju briesmām pretī.

Abi ar Kararbahu stāvam pie nelaiķa pagalvja, noņēmuši cepures, nomākti. Ar skumjām atceros citus biedrus, kas ari šeit gājuši bojā. Viņi visi bija jauni, vēl tajos gados, kad ceļojuma grūtības likās saldas: viņi sapņoja ieraudzīt uzveiktās kalnu virsotnes, taigu, upes. Taču, ejot uz mērķi, viņiem neizbēgami bija jāsatiekas ar mežonīgo dabu. Tā ir daba, kas, vēlēdamās saglabāt savu pirmatnību un negribēdama ļaut cilvēkiem doties pie tās, sagaida viņus ar drausmīgiem šķēršļiem. Tās rīcībā ir spēks, viltus. Un, uzbrukdami tai, cīnīdamies par neapdzīvoto platību apgūšanu, ģeodēzisti bieži atstāj šādus bezvārda kapus.

Diena beidzas. Zvilnājā apklust kņada.

Kararbahs rāda, ka jāsteidzas.

Naktī lācis noteikti atgriezīsies pie sava laupījuma, lai to pasargātu no citiem plēsoņām. Jādomā, ka viņš šeit ieradīsies, lai uzdzīvotu. Bet tumsā viņam būs daudz priekšrocību.

Kararbahs ķer mani aiz vateņa, velk sev līdzi lejup uz ezeriem. Brīdina, ka tikšanās ar lāci pie viņa medījuma ir pārāk bīstama.

Ko gan lai dara? Vai tiešām pamest biedra līķi zvēriem, lai tie to saplosītu?

Lēmums rodas tūlīt pats no sevis pretēji manai gribai.

Apstādinu večuku, un lēnām pa zilbēm nosaku:

— Es palikšu apsargāt Jeļizaru. — Un ar roku norādu uz zemi un uz pauguriņu.

Večuks mani nesaprot, taču nojēdz, ka esmu izdomājis kaut ko bezprātīgu.

Vēl un vēl apstiprinu savus vārdus, lietodams pēc iespējas pārliecinošākus žestus. Kararbahs rauc pieri, skatiens kļūst stingrs, nepiekāpīgs. Viņš atkal no visa spēka cenšas vilkt sev līdz nesaprātīgo krievu.

Mēģinu Kararbahu pierunāt iet uz apmetni. Taču večuks sēžas zemē, negrib atstāt mani vienu pašu, cenšas pārliecināt, ka nakti palikt ieplakā pat divatā nozīmē nāvi. Viņa neatlaidība ļoti aizkustina. Tomēr es esmu nolēmis neatkāpties no sava lēmuma un negribu domāt par to, kas mani gaida.

Varbūt nakti paveiksies, un es satikšos ar cilvēkēdāju, pacentīšos ar viņu norēķināties.

Gribu piemānīt večuku, aizsūtīt viņu ar zīmīti. Un tad konstatēju, ka esmu Jambujā aizmirsis savu piezīmju grāmatiņu. Uz kā gan rakstīt, ja nav papīra? Citādi večuku neizdosies dabūt projām. Un jāsteidzas, ko var zināt, cilvēkēdājs var mūs negaidīti pārsteigt.

Nejauši paskatījos uz večuka roku. Ar siekalām apslapinu viņa delnu, rakstu ar ķīmisko zīmuli:

«Cibinam. Jeļizara līķis atrasts. Palieku to sargāt. Rīt atna- ciet ar strādniekiem aprakt nelaiķus.»

Saku večukam, ka tas ir ļoti svarīgs ziņojums un ka to vajag pēc iespējas ātrāk nogādāt nometnē.

Kararbahs negribīgi padodas. Atrauju no bikšu stērbeles strēmeli, apsienu aprakstīto delnu, taču tā, lai viņš varētu brīvi lietot ieroci.

Večuks pārlaiž apkārtnei satrauktu skatienu un velk mani pa ieplaku lejup.

— Seit…. šeit, — viņš saka piesēzdamies.

Sak, šeit jāsēžas, un paskaidro, ka naktī gaisa strāva plūdīs no augšas lejup un cilvēkēdājs, atnācis ieplakā, var nenojaust, ka šeit viņu lenc cilvēks. Tas bija ļoti vērtīgs padoms un es, lai nomierinātu večuku, noliku šai vietā vateni.

Man nācās Kararbahu pavadīt līdz taciņai; tā, starp citu, nebija tālu. Večuks aiziet klusiem soļiem, aiznesdams sev līdzi nemieru un sāpes par mani. Bet es skatos viņam nopakaļ, domāju: «Kādas jūtas vada tevi, veco evenk? Kāpēc tu atnāci šeit uz Jambuju, uzņēmies svešu cilvēku bēdas un viņu labā riskē ar dzīvību?»

Jo vairāk es iepazīstu večuku, jo vairāk viņam pieķeros. Ja man būtu iespējams ielīst viņa ādā, iekļūt viņa dzīvē, viņa pasaulē, apgūt viņa pieredzi, redzēt apkārtējo pasauli viņa acīm, kādu bagātību tad es iegūtu!

Pirms ieiešanas biežņā, Kararbahs atskatījās. Es pamāju viņam ar roku. Un pēkšņi man likās, ka no manis aiziet pēdējais cilvēks, ka man vairs nevienu pašu nebūs lemts redzēt. Mani pārņēma drausmīga vientulības sajūta. Laikam gan visprātīgākais būtu panākt večuku un kopā ar viņu iet uz nometni. Taču es nepaspēru ne soli.

Ilgi stāvu un ausos, kamēr večuks, pēc maniem aprēķiniem, jau atrodas atklātajos klanos. Viņa aiziešana it kā pārrāvusi jebkuru saiti ar ārējo pasauli.

No Stanovoja izlīda violets mākonis un draudoši pārkārās pāri Janibujam. Pa labi un kreisi no tā slēgtās rindās cēlās drūmie lietus mākoņi. Tos dzina uz priekšu sausais pērkons. Zemei pieskārās auksts vējiņš.

Cerēdams, ka mākoņi paslīdēs garām un nakts būs zvaigžņota, es nolemju iekārtot slēpni Kararbaha noteiktajā vietā. Noskaņojums man ir možs, pat kareivīgs. Varbūt mēs arī tiksimies. Tad jau būs godīgs cīniņš — kurš kuru!

Salaužu skujas, izklāju ar tām vietu, kur nāksies pavadīt nakti. Es būšu metrus desmit no Jeļizara līķa un apmēram piecdesmit metrus no'lācenes. No aizmugures pret negaidītu uzbrukumu mani aizsargas varens zvilnēja krūms, bet, lai mani nepamanītu no ieplakas puses, iekārtoju mākslīgu aizžogojumu no skuju koku zariem, kas tikai mazliet zemāks par sēdošu cilvēku.

Ne jau pirmoreiz man nākas naktī vienam pašam uzglūnēt zvēram, kad visapkārt noslēpumaini klusē taiga. Esmu iemanījies šaut tumsā uz tikko pamanāmu siluetu. Taču tas viss notika citos apstakļos, kad biju pārliecināts, ka zvērs nekavējoties pazudīs, tiklīdz mani atklās. Turpretī tagad taisni otrādi, viņš pacentīsies uzbrukt. Un cīņas iznākumu iepriekš nekādi nevar paredzēt.

Izmantodams vakara gaismu, iegaumēju, kas atrodas aiz pauguriem pie apvāršņa — to ļoti svarīgi zināt, lai naktī trāpītu zvēram.

Zvilnājā un purvos vēl līgojas rieta rožainā atblāzma un sārtojas biezo mākoņu apakšējās malas. Krūmājā biežņā apklust dienas pēdējās skaņas.

Nosēžos slēpnī. Blakus noguldu Zagru. Pāri mums saslēdzas zvilnēja vaiņagi. Zem to velves mūs grūti pamanīt, taču mēs redzam labi āri, paugurus, biežņas malu.

Viss it kā pārveidojies, pieņēmis dīvainus, nedabiskus apveidus — gan krūmāji, gan šīs zilās, nedziestošās debesis. Nez kāpēc pēkšņi neuztveru sakaru starp sevi un pauguriņiem, un pat mana klātbūtne šeit, kailajā ārē, liekas dīvaina. Labi, ka pasaulē ir odi, tie mani izrāvuši no acumirklīgās aizmirstības.

Lietus aizķēra kalnu tikai ar savu labo spārnu un ātri pārgāja. Mākoņi skrēja garām, gāzdami pār noplukušo līdzenumu ūdens straumes. Vēja šalkas izklausījās tik noslēpumainas kā pūces nakts nopūta; pēc tam tās sastinga.

Nakts būs gara. Jāiekārtojas tā, lai varētu ilgu laiku nosēdēt bez kustēšanās. Lācim taču ir neparasti modras ausis, mazākā čaboņa var mūs nodot. Pielādēju karabīni, vēl četras patronas paliek magazīnas kārbā.

Nakts gulstas uz pleciem, piespiež pie zemes, un es sastingstu, gluži kā izgaistu noslēpumainā zvilnēja biežņa.

Atkal pieceļos, augšā svelpj vējš, izdzenā mākoņus. Tālajā horizontā — dziestošā rieta violetās pēdas. Krūmājs atdzīvojās, il kā tikai tagad nakts iemītnieki, pārliecinājušies, ka lietus nebūs, izlīduši no savām mītnēm. Purvos dzirdami gājputnu strīdi, tie vēl nav sadalījuši dūņainos krastus. Parādās sikspārņi. To ir daudz. Taču viņi ātri izklīst naktī, un tikai daži joprojām klusi laidelējās pāri pauguriem.

Kamēr es redzu ieplaku, biežņas malu, padebešos snaudošo Jambuju, nekas negandē manu garastāvokli. Doma, ka man šeit nebūtu vajadzējis palikt vienam, izgaist tikpat pēkšņi, kā radusies.

Vai daudzi zina, kādas ainas dzimst cilvēka iztēlē, kad viņš paliek viens pats ar mēmo tundru vai nakts viesuli taigā? Pat drosmīgo sirdīs jaušas apjukums un bailes, un nevajag smieties par tiem, kas neiztur šādu pārbaudījumu …

Nē, es nenožēloju, ka esmu palicis viens. Man tikai kritiskā brīdī jāsavalda nervi, jāsaglabā aukstasinība. Es ticu, ka tieši šodien mēs satiksimies ar cilvēkēdāju.

Purvā pēkšņi atskan žēlabains un stiepts nepazīstama putna kliedziens.

Biežņā k|uva vēl klusāk, vēl drūmāk. Drausma tumsa apskāva gan kalnu, gan zvilnāju, gan ieplaku. Taisnību sakot, klusums bija ļoti briesmīgs. Kaut vismaz celtos vējiņš un izjauktu nomācošo nakts mēmumu!

Zagra guļ, galvu pacēlis, nepārtraukti ausās, kā saka evenki, — suņi dzird pat oda nopūtas. Tāpēc Zagram nekad dabā nav klusuma: apkartējā pasaule aizvien pilna čalām un skaņām, taču tikai nedaudzas no tām izraisa viņa ziņkāri.

18. divkauja nakti

Zilgmē izklīda mākoņi. Zvaigznes mazliet apgaismoja apkārtni. Varēja redzēt gan ieplakas, gan spraugas biežņā. Sejā strāvoja svaiga gaisa elpa. Tas ir ļoti labi: vējiņš mūsu smaku aiznes no ieplakas uz kalna pakāji, un lāci varēsim ieraudzīt ātrāk, nekā viņš pamanīs mūs.

Biežņā iepīkstējās neredzams putniņš un apklusa, it kā sastinga. Zagra nekustēdamies paskatījās manī, cenzdamies uzminēt, kā mani iespaidojusi šī pirmā nakts skaņa. Taču pēkšņi suns pagrieza ausis pa kreisi, uz to pašu pusi arī pašķielēja, un nodrebēja apakšlūpas retie sari.

Aizturējis elpu, vēroju to. Kāds blakus uzkāpa uz nokritušas alkšņa lapas, atskanēja tikko jūtami elpas dvesieni. Rokas instinktīvi tver karabīni. Zagra arī tagad nepagriež galvu uz skaņas pusi, tikai acis nekustīgi šķielē nez kādā priekšmetā.

Suņa redzeslokā parādās dzīvs, ruds kamoliņš. Burunduks! Zvēriņš nojauš, ka mēs to esam ievērojuši, un sāk trokšņot. Es piedraudu Zagram ar pirkstu — gulēt! Viņš it kā nomierinās, taču purns joprojām saspringts.

Bet burunduks te mētājas ap mūsu paslēptuvi, te uzrāpjas zvilnājā, te uz celma un ar saviem pīkstieniem pauž nenoliedzamu protestu. Droši vien ieeja viņa alā atrodas zem mums un viņš nespēj tanī nokļūt. Bet nu jau laiks gulēt, dienas viņam rudeņos rūpju pilnas.

Burunduks Zagru kaitina, un labi, ka tas attopas laikā pazust, citādi suns nebūtu vairs klausījis maniem brīdinājumiem.

Parādās dzeltenacainas pūces, pienācis viņu laiks. Tās klusām kā ēnas laidelējas pāri ieplakai, riņķo virs pauguriem, uz īsu brīdi pazūd tumsā. Atdzīvojas uz laiku pieklususī pasaule. Medībās dodas nākts plēsoņas. Tie nedzirdami klaiņo it visur: pa purvu malām, pa smalcēm, ložņā pa krūmiem. Visu nakti nemierīgi guļ arī to upuri. Lai notiek kas notikdams, taču dzīves pulss ne mirkli neapklust ne nakti, ne dienu, starpība tikai tā, ka nakti visas traģēdijas norisinās slepus, pat upuri uzskata, ka labāk mirt klusām, bet dienu tas notiek, visiem redzot.

Tumsā parādās divi jāņtārpiņi. Tie pārslīd ieplakai kā mald- ugunis un nodziest aiz tuvējā paugura. Atkal atskan pīkstieni. Purvā pēkšņi mežonīgi iekliedzas zoss, pirms nāves noplīkšķina spārnus un apklust.

Meža nakts dzīve, purvu, gājputnu un plēsoņu dzīve vienmēr mani aizrāvusi., Aizvien var kaut ko ieraudzīt, uzzināt ko jaunu, taču pašreiz tas viss notiek kaut kur sānis, nenonācis līdz apziņai un neatraujot no saspringtām gaidām.

Nez kāda ēna ātri izšmauca cauri ieplakai, un radusies čaboņa apklusa pie beigtās lācenes. Pēc tam atskanēja ņurdoņa, kaut kas nokrakšķēja un apklusa.

«Sabulis,» man iešāvās prātā.

Zagra satraucās, pielēca kājās un par to dabūja knipi degunā. Taču viņam grūti valdīties, ja vējiņš dzen nāsīs kodīgo sabuļa smaku, kas vienmēr viņu sakaitina līdz trakumam.

Parādījās vēl viena ēna, taču no otras puses, tikpat sakum- pusi un gara. Tā iznira no biezās zvilnāja tumsas, mirkli sastinga kā sīks celms un metās virsū pretiniekam, kas bija paslēpies pie beigtās lācenes. Pīkstieni, kautiņš, tracis satrauca jau iestājušos nakts mieru.

Saķērušos sabuļu kamols, dārdinādams akmeņus, vēlās lejup, aizvien tuvāk mūsu slēpnim. Plēsoņas jau metrus piecus no mums. Niknā kautiņā viņi viens otru plosa, krāc, niknumā aizelšas, un pēkšņi kamols izjūk, apkaunotais zvēriņš laiž vaļā ļekas, meklē glābiņu krūmājā. Sabuļu kautiņš piesaistījis ūpja uzmanību. Viņš riņķo pāri pauguriņiem kā robains siluets. Novaidas, it kā izšāvis ar salūta patronu, un pazūd.

Pāri ieplakai sabiezējusi piesardzīga nakts. Tikai vējiņš pūš sejā dzestrumu, un klusām lido bezveidīgo mākoņu bars.

Uz tuvējā paugura spīdinās jāņtārpiņi, viņi mirdz vienā un tai pašā vielā, kā sveces pie zārka. Pēc tam pēkšņi nodziest.

Bet kas gan tas?!… Pauguriņš sakustas un it kā sabrūk! Mani, šķiet, sadrebina elektriskā strāva, sāk plūst auksti sviedri. Ķeru satraukto Zagru, paspiežu zem sevis. Tumsā pamanu, ka no Jeļizara nolien vatenis. Nelaiķis kaut kādās gaišās drānās paceļas četrrāpus, skatās uz mūsu pusi ar spožām acīm. Man stingst asinis. Bet Jeļizars vēl mazliet paceļas. Šausmās berzēju acis… Nē, tas nav spoks, nav arī halucinācija. Nelaiķis atkal pieplok pauguriņam, un zem viņa skaļi salūst sauss zariņš. Manas rokas it kā pašas no sevis pasviež uz priekšu un augšup karabīnes stobru, un nakts mēmo tumsu saplosa ugunīgs sprādziens.

Zibsnošās gaismas atblāzmā es uz Jeļizara līķa ieraudzīju lūsi, pazinu to pēc gaišā kažoka, pēc strupā dibena un pēc kaķa ļaunā skatiena. Viņš, it kā skaņa būtu to atsviedusi, drāzās uz krūmāju un bez pēdām izgaisa, izkusa melnajā biežņā.

Šāviens izkliedē bailes. Viss paliek, kā bijis, tikai piemānītā sirds vēl drudžaini dauzās. Drausmi, ka nakts tikai sākas. Kas gan ar mani notiks turpmāk.

Vai tiešam esmu aizmirsis savaldīties? Un tad pirmo reizi mani pārņem šaubas. Pietiek tikai tām padoties — un var kļūt par neģēlīgu gļēvuli.

Labi, ka man līdzi ir mans uzticamais četrkājainais draugs! Gribu viņu noķert, pieglaust sev klāt un nelaist vaļā, taču suns negaidīti pielec kājās un, uzmetis kūkumu, sāk ausīties. Pagriezis galvu uz kalna austrumu nogāzi, osta gaisu, ieelpodams to īsiem malkiem, un nervozi mīdās ar priekškājām — droša pazīme, ka zvērs ir tuvu.

Es pieceļos. Tumsa aprijusi ieplaku. Zagras skausts sabozies, asie nagi dziļi ieurbjas zemē un, mazliet atkāpies atpakaļ, viņš jau gatavojas lēcienam.

Es iespēru viņam pa sāniem, taču suns nepiegriež man vērību. Kaut kur kalna nogāzē, no kurienes rāms vējiņš atnes aizdomīgu smaku, staigā zvērs, taču kas gan tas tāds būtu?

Pēkšņi skaidri atskan akmens dunoņa, tur kāds nāk steidzīgiem soļiem.

Akmens klaboņa pārtrūkst pie birzumu apakšējās robežas.

Kļuvis klusu jo klusu. Lācis, liekas, nojautis, ka pie viņa medījuma kāds atrodas, nedzirdami zogas pa biežņas spraugām.

Man sirds sāka strauji lēkāt un dzīslās pulsēja karsta asins strāva.

Atkal nodunēja akmeņi, un nu jau pavisam tuvu.

Zagra vairs neiztur, izlien no slēpņa, velk mani sev līdz.

Tagad mūsu tikšanās ir neizbēgama. Nolādētā tumsa, neko neredzu!

Jau pie pašas biežņas malas nodārdēja lēcienā atsperts akmens, vēl un vēl… Tuvumā nokrakšķēja zariņš… Un atkal viss apklusa. Nē, šai naktī neliekas baisma ne akmens dārdoņa, ne zvēra niknums, ne tumsa, bet tikai klusums, noslēpumainais klusums.

Zvērs nolien ieplakā kopā ar viņa izjaukto birzumu čauk- stieniem.

Ieplakas stūrī, uz kurieni vērsts suņa purns, parādās liels, blāvs plankums. Tas ir viņš! Pielieku pie pleca karabīni un sastingstu — neredzu ne graudu, ne stobru, mūs iekļāvusi tumsa … Taču plankums pēkšņi atdzīvojas, kļūst redzams, it kā aug, virzās mums virsū …

Katrs brīdis ir dārgs. Nolādētie mākoņi, galīgi aizseguši gaismu! Zagra parrauj siksnu, jož uz priekšu. Es gribēju doties viņam līdz un apstājos necaurredzamā tumsā. Klusumu satrauc izmisīgas suņa rejas. Zvērs metas virsū Zagram, taču ir pārāk neveikls, lai to noķertu. Es nešauju — neredzu mērķi. Esmu pārsteigts par savu mieru, šai liktenīgā brīdī it kā sastingstu.

Suns ņemas ārprātīgās dusmās un atkāpdamies ved man virsū zvēru. Viņu jau tumsā var pamanīt kā bezveidīgu blāķi, kas pārliecinoši un ļauni nāk tuvāk un tuvāk! Es cieši piespiežu pie pleca karabīnes laidni. Nolādēts, atkal neredzu graudu! Suņa rejas, zvēra rēcieni, akmeņu dārdoņa saplūst vienā nebeidzamā dunoņā. Redzu, melnais plankums jau pienācis pie pauguriņa, kur paslēpta beigtā lācene, taču pēkšņi strauji metās naksnīgajā biežņā … Lācis nebēga — pazuda bez mazākā troksnīša, izgaisa tumsā, pazuda kā putna spārna vēdas ezera virsmā.

«Aizgāja, sātāns!» es nodomāju, ieklausīdamies pēkšņajā klusumā.

Pēc tam kaut kur aiz gravas atkal ierējās suns, nobrakšķēja zvilnājs, atskanēja smaga šņākoņa. Vajadzētu šķērsot viņu ceļu, šķērsot, bet kur gan var aizskriet, ja neko nevar redzēt!

Austrumos kalnu jau varēja atšķirt no debesīm, un mākonītis virs tā kļuva gaišāks. Kur gan mēness?

Birzumos dārdēja akmeņi, kauca Zagra, un es saklausīju, ka zvērs skrien prom. Taču viņš neaizbēga, nē, sāka mani apiet no aizmugures un paslēpās pavisam netālu no ieplakas.

Ko gan es darīšu, ja cilvēkēdājs man uzbruks? Pat divus soļus uz priekšu nevar redzēt.

Paiet garās gaidu minūtes. Ne lāča, ne Zagras.

Uzlēca mēness. Cik viņš nepiedodami aizkavējies!

No pauguriņa, uz kura stāvu, divi jāņtārpiņi bezrūpīgi aizpeld uz biežņu, un tur izdziest to mirguļojošā, aukstā gaisma. Aizšmauca garām kumpā sabuļa ēna, un plēsoņa nekustīgajā gaisā sastinga. Zemāk ieplakā atskanēja īss, drebošs pūces kliedziens; tā viegli, kā sudrabota strēle laidelējās pāri meža spraugām un pazuda tumsā. Kaut kur satrūkās miegains putns.

Biežņā kads stiepti novaidējās un apklusa. Kas tas varēja būt? Vai tikai nav māns?

Atkal atskanēja garš un stiepts vaids .. Ak dievs, tas taču ir Zagra! Un es nedomādams, aizmirsis par briesmām, metos biežņā.

Skrienu pa tikko samanāmām spraugām … Pārlēcu pāri bedrēm, krūmājam, paklūpu pret ķērpja paslēptajiem akmeņiem.

Aiz viļņainās kores birzumu.iedobumā guļ Zagra un bezpalīdzīgi kūļā gaisā kājas. Ieraudzījis mani, suns ar pūlēm pakustina galvu, cenšas piecelties un aiz sāpēm iekaucas. Keru viņu aiz priekšķepām, izrauju no spraugas. Viņš gaudo, sāpīgi pieglauž kreisos sānus, ķer ar zobiem manu roku, taču nekož. Uz pirkstiem sajūtu lipīgu mitrumu, asinis. Acīm redzot, lācis viņu tvēris tik stipri, ka suns, iztaisījis gaisā salto, ar muguru iesprūdis spraugā starp prāviem akmeņiem un pats nespējis izkļūt ārā. Taču mani pārsteidza tas, ka zvērs nav viņu saplosījis.

Ātrāk atpakaļ! Ātrāk ārā no biežņas, kur viss ir naidīgs, kur nakts tumsā esi bezpalīdzīgs kā akls kucēns!

Zagra noklūp u» visām četrām un tikko tiek man līdzi. Viņam ir nelādzīgs izskats. Labi, ka vēl tik viegli ticis cauri!

Šķērsoju biezo, durstīgo zvilnāju apakšu, vaļējos birzumus. Pēkšņi liekas, ka zvērs dzītos man pakaļ. Strauji pagriežu seju pretī briesmām … Bet apkārt nesatricināms rudens nakts miers un zvilnēji, kurus viegli aizmiglojusi mēness gaisma. Pamanu Zagras mierīgo skatienu. Man kļūst neveikli…

Klāt arī ieplaka. No pauguriņa uz visām pusēm metas mūsu izbaidītās ēnas. Acīm redzot, apkaimes plēsoņas jau zina par lāča medījumu un uz nakts dzīrēm saskrējuši visi, kam patīk uzdzīvot. No biežņas tumšajiem kaktiem mūs vēro sabuli, caunas, atskan dusmīgie sermu)a sprauslieni.

Liels naktsputns zemu aizšmauc pāri ieplakai un, pazuz- dams tumsā, stiepti novelk: «Kuu-i… kuui…»

Stāvu pie Jeļizara līķa. Blakus pie kājām gul Zagra. Viņš apkkisis, pazaudējis jušanas spējas. Smagi elpo un, retumis izstiepdams purnu, bezkaislīgi skatās tukšajās debesīs.

«Vai tiešām Zagra pēc šī notikuma sāks baidīties no lāča?» es rūgti nodomāju.

Apsedzu Je]izara līķi ar vateni, ko lūsis bija aizsviedis. Noguldu Zagru pie pauguriņa. Ak dievs, vēl tikai vienpadsmit, bet es jau skatos uz austrumiem, gaidu ausmu. Cik neciešami lēni velkas laiks!

Mēness jau augstu pāri Jambujam. Gaišā bezdibenī nogrimuši purvainā līdzenuma raksti. Ezeri ieslīguši miglā. Tik tikko manāmais vējiņš šūpo biežņu. Cik burvīga šī mēness nakts, un cik smagas domas par to, ka mums ar Zagru tā pilna briesmu, ka tās mānīgajā mierā mūs uzmana nāve!

Kļuvis daudz aukstāks. Stāvēt aizvien grūtāk. Plakstiņi pielīst kā ar svinu. Miegs ve]as virsū kā nepārvarams smagums. Nezinu, kā ar to cīnīties … Ar vienu rāvienu pārplēšu uz krūtīm kreklu — tā, liekas, vieglāk.

Snauž klintis un klāni. Aiz Jambuja akmens grēdām guļ cilvēki, zvaniņi uz briežu kakliem, upju krāces. Visi gu], un tikai es viens stāvu pie pauguriņa, gluži kā krustā sists.

Un kāds labdaris nemanāmi aizved mani brīnumainā pasaulē, kur nepazīst uztraukumu …

No rokām izkrīt karabīne, sāpīgi sit pa kājām, un es atjēdzos no bīstamās aizmirstības. Nosviežu vateni, saplēsto kreklu. Stāvu puskails ar patronsomu uz vēdera. Rit minūtes. Sals iesūcas ķermenī. Pirksti sastinguši, man vairs neklausa. Es uz tiem pūšu dvašu, kamēr atdzīvojas. Pats nedaudz sasildos.

Un, kā vienmēr grūtajos brīžos, atceros tālo dzimto Kaukāzu ar sirmām, sniegotām virsotnēm, ar sardzes smailēm, ar platānu ēnu, ar ugunskuru zem tām, ar zirgiem, kuri ganījās smaržīgā ārē, un ar bālgano mēnesi, paugurus, kurus varēja redzēt aiz staņicas, noslēpumainās meža biežņas… Sie bērnības sapņi atnākuši man līdzi dzīvē gaiši un neaptraipīti; es glabāju tos, tagad, pēc gadiem, pārbaudīdams: par ko sapņoja mūsains puišelis ciema nomalē, un ko viņš sasniedzis piecdesmit gadu vecumā …

Kā toreiz tas Kaukāza mēness bārstīja solījumus! Tieši viņš atvedis mani šeit Jambujā, licis stāvēt pie Jeļizara līķa, ievilcis bīstamajā divkaujā ar cilvēkēdāju. Un nevilšus nācās domāt: kāpēc gan šai viedajā zemē, kur tik daudz skaistuma, ir arī ļaunums, ienaids un nāve?!

Manas domas pārtrauca spārnu vēdas, tur noteikti nelidoja naktsputns. Viņš pārlidoja ieplaku klusām un steidzīgi, un jau pēc tā varēja uzminēt, ka ir izbaidīts no naktsguļas.

Zagra pacēla purnu. Es uzmanīgi paraudzījos uz biežņas malu, turēdams karabīni kaujas gatavībā.

Kā negudra aizšāvās garām mērkaziņa… Skaidrs, kāds nāk.

Paiet minūte, otrā… Gaidīšana kļūst nepanesama.

Pielec kājās satrauktais Zagra. Un pēkšņi skatiens aizkavējas gaišā strēlē zem tumšā zvilnāja velves, metrus divdesmit no manis. Mēģinu atcerēties, vai tā bija agrāk. Pagriežu skatienu pa kreisi un atkal pievēršu to plankumam. Nē, nebija!

Pielieku laidni pie pleca.

Taču nepaspēju izšaut — plankums pazūd.

Redzu, tanī pašā iebrukuma vietā, tikai mazliet vairāk pa labi, atkal parādās plankums, tikai lielāks un skaidrāks. Liekas, ka tā ir cilvēkēdāja baltā krūteža.

Jūtu, kā manī ieurbjas zvēra acis, un it kā skudru bars skraida pa muguru augšup un lejup… Plankums pieplok, saraujas, zvērs it kā gatavojas lēcienam.

Virzu uz to karabīnes stobru. Tēmēju, atcerēdamies, ka no tā atkarīga dzīviba vai nāve!

Noplaiksnīja spožs šāviens. Es ieraudzīju zvēru. Nākamā mirklī viņš metās uz biežņas malu, nokrita un palika tikko pamanāmā ķērpī kā tumšs cinis.

Ar pūlēm cilādams kājas, nedzirdami piegāju tam klāt. Aizdedzināju sērkociņu … Pie kājām gulēja nošautā āmrija.

Velnišķi nelādzīgi, taču neko darīt, man šodien neveicas.

Līdz ausmai vēl divas stundas — vesela mūžība. Diez vai tik ilgi spēšu palikt nomodā. Visu nakti stāvu kājās it kā par kaut kādiem grēkiem. Un vai šī bezcerīgā gaidīšana man neliks sajukt prātā? Jebšu aiziet no ieplakas, ielīst birzumos, iededzināt ugunskuru?… Bet arī tur pie uguns nebūs glābiņa no cilvēkēdāja. Nevar taču pamest Jeļizara līķi.

Taigā dzīvība un nāve aizvien soļo blakus.

Ko lai iesāku?

Zeme kā magnēts velk pie sevis, tūlīt nokritīšu un nepiecel- šos. Drausmīgi gribas sasildīties un aiziet no visām šīm neveiksmēm. Es vairs nespēju valdīties, aizstāvēt sevi. Vairs neizjūtu pat bailes — kas gan var būt pazemojošāki…

Kājas ļogās, nevar noturēt ķermeņa smagumu. Notupstos zemē, visā ķermenī ielīst patīkams nogurums. Un pēkšņi pussnaudā ielaužas kauciens: «Uju-ju!..

Pielecu kājās.

Tas ir vējš. Drausmi svelpjot, viņš uzbrūk zvilnējām, ložņā pa kalna nogāzēm, aizplūst purvos. Sāk gāzties biezs, lipīgs sniegs. Vai šai naktij kādreiz pienāks beigas? Vai tā arī paliks: tumsa, pauguriņš un gaudojošais zvilnājs?

Kalna pakājē stiepti ierēcas zvērs. Man nez kāpēc liekas, ka rokās nav karabīne, bet nūja. Ar šausmām aptaustu bisi: vai man jau sāk rādīties rēgi?

Rodas jaunas šaubas: bet vai karabīnē ir patronas? Nervozi steigdamies atvelku aizslēgu un, atviegloti nopūzdamies, pārliecinos, ka viss kārtībā.

Vējš uzbrūk vienādām alpām. Ritmiski līgojas sapinkājies zvilnājs, un man liekas, it kā blakus pie pazīstama krasta bangotu jūra. Acu priekšā paceļas melni viļņi, to cekuli sit sejā pelēku, dzēlīgu aukstumu. Es redzu lielu, ūdens apgrauztu akmeni, uz kura mēs jaunībā sauļojāmies, kad ilgi bijām peldējušies jūrā. Viss šeit kopš tiem laikiem palicis nemainīgs: tā pati klints ar aso šķautni, un mūžzaļā buksusu cepure, tie paši apglumējušie atlūžņi tās pakājē, tā pati jūra, te viltīga, te mīlīga, un tā pati mūžīgā oļu čaboņa viļņos.

Akmens liekas vēl karsts, kaut saule sen norietējusi. Kaut kāds pakļāvīgs, mīksts. Es pieploku pie tā, dziļi siltumā iegremdēju sastingušos pirkstus. Kāda svētlaime!…

Atveru acis. Dīvaini. Sēžu pie pauguriņa. Nekādas jūras. Tikai vējā šalc zvilnājs un visapkārt — pekla tumsa. Ar pūlēm pieceļos.

Ilgi nevaru izrauties no burvīgā māna, ko radījis jūras siltums. Stāvu kā uz klints, viens pats visā pasaulē …

Nu! Kas gan tas? Draudīgs lāča rēciens. Pavisam blakus. Pagriežos pret to. Dzirdu tuvus soļus. Redzu lāci. Viņš paveļ zem sevis Zagru, un, celdamies augšup, man iepretī izaug milzenis. Es redzu viņa zaļganās acis, rudos ilkņus, rīkli. Viņš paceļ savu vareno ķepu pāri manai galvai. Es lecu atpakaļ, šauju tiešā tēmējumā …

Zvērs ievaidējās un krizdams apšļāca mani ar lipīgām asinīm …

Tā arī beidzās divkauja.

…Taču kāpēc es gu]u zemē, kāpēc man blakus Zagra un tik pārsteigti raugās manī? Kur gan cilvēkēdājs, es taču redzēju, kā viņš novēlās pie manam kājām. Ari mana seja izrādījās sausa. Pārbaudu karabīni — tanī ir visas patronas. Ilgi berzēju pieri, kamēr atgūstos.

Neatceros, kad apklusa vējš, pacēlās zvilnājs un debesīs sāka parādīties gaišāki plankumh Kļuva klusi klusi… Nekas tā nebaida cilvēku kā klusums: ne sniegputenis, ne sals, ne polārā nakts, ne zemestrīces. Tas ir drausmīgs tāpēc, ka nav zināms, kā ar to cīnīties, kā tam turēties pretī.

Beidzot sadzirdu biklās rīta skaņas. Tās mani atmodina pavisam. Gaiss kļuvis gaišāks, un tanī var pamanīt ieplakas kontūras. Pie savām kājām redzu Jeļizara līķi. Un kā kaut ko ļoti tālu atceros cilvēkēdāju, it kā kopš tā brīža, kad ierados šeit, jau pagājusi mūžība.

Bet nu arī dzenis sāka klaudzināt. Ilgi gaidītā skaņa izklīda pa biežņu, novēlās līdzenumā.

Austrumos apvārsnis atšķīrās no drūmajām nakts debesīm. Ēnas sāka kustēties. Un kaut kā tūlīt, gluži kā pēc signāla, purvos atskanēja putnu čala …

Rīts. Kāda laime! Pat negribas ticēt, ka esmu to sagaidījis, ka atkal ieraudzīšu cilvēkus, sauli, varēšu sasildīties pie ugunskura.

—   Mēs, Zagra, esam dzīvi! — es kliedzu aizsmakušā balsī. Kam gan citam ja ne viņam varu izpaust savas jūtas.

—   Uhu-hū!… — pārspēdama austošā rīta skaņas, no birzumiem atplūst cilvēka balss.

—   Uhu-hū!… — es atbildu un pilnīgi pārliecinos par to, ka esmu dzīvs un ka jau ir rīts.

Aiz Jambuja sākas mitra, apmākusies diena. Tumsai cauri jau izlaužas kraujās klinšu sienas. Līdzenumā var pamanīt ezerus. Gaisma plūst no visuma dzīlēm, apņemdama atdzisušo zemi.

Dzirdu ļaužu balsis. Gribu iet pretī biedriem, taču nevaru izkustēties — kājas šķiet svešas.

Zvilnājā atskan steidzīgi soļi. No biežņas ar berdanku kaujas gatavībā izlien Kararbahs. Es cenšos pasmaidīt. Večuka grumbainajā sejā pazib pārsteigums. Viņš uzsviež bisi plecā un, izstiepis rokas uz priekšu, steidzas pie manis. Ar aprepējušo delnu plaukšķina pa manu plecu un kaut ko murmina savā, man nesaprotamā valodā.

Aiz viņa parādās Cibins, Pāvels, Dolbači. Viņi tūlīt pieiet pie

Je|izara līķa, noņem cepures. Un mēs visi, ilgi klusēdami, stāvam.

Pāvelam aizmiglojās acis, nodrebēja zods un lupas. Viņš no- klupa ceļos.

—   Piedod, Jeļizar, es nedomāju, ka tā sanāks, — viņš nočukstēja, noliekdams galvu uz saplēstā vateņa, kas apsedza līķi.

Pie manis pienāca Cibins.

—   Vai nogalināji cilvēkēdāju? — viņš vaicāja.

—   Seit, acīm redzot, viss sazvērējies pret mums.

Cibins pārsteigts paskatījās manī.

—   Mēs naktī dzirdējām šāvienus, nolēmām, ka ar cilvēkēdāju viss cauri.

—   Vakar arī es biju pārliecināts, bet izrādījās, ka tas nav tik vienkārši.

—   Kas gan noticis? — viņš vaicāja.

—   Kā redzi, nekas sevišķs. Paliku dzīvs, bet varēja būt arī ļaunāk.

—   Vai baismi?

—   Nē, nevis baismi, bet bezjēdzīgi bija šeit pavadīt vienam nakti. Turpretī atstāt arī Kararbahu es neuzdrošinājos. Atzīstos, es nedomāju, ka viss tik labi beigsies. Nolādētais cilvēkēdājs, viņš vēl paņirgāsies par mums!

—   Tātad lācis ir dzīvs? — Cibins noteica pilnīgi bezcerīgi.

Brīdi klusējām.

—   Tagad būtu labi iekurināt ugunskuru un sasildīties, pēc tam visu pastāstīšu.

Kararbahs un Dolbači negaidīja manu stāstu. Viņi vēlējās paši noskaidrot, kas nakti noticis ieplakā. Viņi ilgi staigāja pa krūmāju spraugām, pētīja pēdas. Pēc tam piegāja pie nogalinātās āmrijas, par kaut ko brīnījās.

Zvilnāja malka iedegās ātri. Gujot pie ugunskura, es garšīgi riju karsto, sveķaino, ar dūmiem atšķaidīto gaisu, pievērsdams ugunij gan krūtis, gan muguru. Labi, ka pasaulē ir sals, putenis, ja nebūtu to, cilvēki neuzzinātu uguns jaukumus.

19. ceĻotĀju kaps

Mani atmodina drausmīga skaņa, it kā stepē dunētu trauksmes zvans. Haotiski un it kā no tālienes atpeld šausmīgās nakts epizodes, zvēra rēcieni un lāča ilkņainā rīkle.

Ar bailēm atveru acis. Mūžzaļais zvilnājs ieslēdz mani vientulības lokā. Debesis tukšas, aukstas. Zeme šķiet sveša, tanī nav ne skaņas. Kads ar bisi stāv pie ugunskura. Muguras apveids un ielāpi uz drēbēm šķiet pazīstami.

Kas ir šis cilvēks, un kāpēc dienu deg tik liels ugunskurs?

Cilvēks pienāk man klāt, pasmaida, palīdz piecelties. Ar pūlēm uzslienos, viss ķermenis sāp, kājas neklausa.

—   Vai labi izgulējies? — viņš vaicā, pārlaizdams man vērīgu skatienu.

Es klusēdams pamāju ar galvu.

Seja viņam plakana, it kāar āmuru saplacināta, kaut kur jau esmu to redzējis, tikai nekādi nevaru atcerēties, kur!

—    Mans nesīs ūdeni, vārīsim tēju, pēc tam iesim, bet tu labi

skaties apkārt, — viņš mani brīdina un, paķēris tējkannu, pazūd biežņā.

Zem zvilnāja krūma ieraugu slēpni, un tūlīt visu atminos. Dzidrajā rīta gaisā paceļas pazīstamais Jambujs, gluži kā pielodēts debess zilgmei. Apkāri tā pali vakarējā taiga, kas ieter- pusies rudens purpurā, un kalna pakājē svina pelēko ezeru apveidi. Dzirdu vientulīgas kaijas kliedzienu purvā. Un visi nakts notikumi, pat niecīgākais sīkums, kļuvuši reāli. Atceros arī evenku — tas taču ir Cibina tulks Teška. Viņš ar bisi mani sargājis pie ugunskura.

Ieplaka nav ne beigtās lācenes, ne Jeļizara lika. Kur tie palikuši?

Lejā atskan cirvja klaudzieni. Tur, kalna pakājē, mūsējie kaut ko meistaro.

No zvilnāja krūma manī raugās divas suņa acis. Tanīs sāpes un nogurums. Zagra!

—   Manu nabadziņ! Kā es tev atlīdzināšu par pagājušo nakti?

Sunim ievainoti labie sāni. Lācis iesitis viņam ar ķepu, noplēsis strēmeli ādas. Es pārnesu Zagru uz lauci, sadabūju nazi. Suns neuzticīgi mani vēro, būdams gatavs aizstāvēties. Uzmanīgi paņemu nokareno ādas gabalu un ar vienu vēzienu to atgriežu.

Suns pielec kājās, izraujas un, cik spēka, jož krūmos. No turienes slepus mani vēro.

Savas guļas vietas pagalvī pamanu saini. Attinu to. Brūngana rauša un vārītas, mazliet pēc ķiplokiem smaržojošas briež- gaļas izskats mani galīgi atžilbina. Kāriem pirkstiem atlaužu plāceņa gabalu. Kada svētlaime! Es tiešām esmu dzīvs un neesmu arī jucis!

Zagra no krūmu dziļumiem vērīgi mani pētī. Viņš ir tikpat izsalcis kā es. No nokārušās lūpas zemē tek caurspīdīgas siekalas. Plati atvērtajās acīs jaušas gaidas.

—   Nāc, Zagra, salīgsim mieru, — un es parādu viņam gabalu gaļas.

Izgaisis apvainojums. Suns pieceļas, nopurina pinkaino kažoku, pienāk man klāt, vēro, kā es rausi un gaļu dalu divās līdzīgās daļās. Vienu atdodu viņam. Viņš kā tīģeris metas virsū un tūlit aprij.

—   Esi gan tu, Zagra, muļķis, aprij neizgaršodams!

Zvilnāja atskan čaboņa. Iebāzis kabatā neapēsto gabalu, paķeru karabīni. Zagra pieceļas, skaļi ievelk nāsīs gaisu. Čaboņa tuvojas.

Malējais 'krūms pēkšņi salīgojās, sadalījās, un no biežņas tumšajām dzīlēm, izlīda berdankas stobrs, pēc tam parādījās Iļjas galva.

Viņš pārlaida laucei mierīgu skatienu, mazliet vērīgāk appē- tīja ugunskuru, kur vairs bija tikai ogles un, ieraudzījis man rokās karabīni, skatās, it ka mēs tiktos pirmo reizi. Aiz viņa muguras parādās Kararbaha galva ar nesukātu matu kuli.

Iļja palaiž Kararbahu pa priekšu, naidīgi skatās manī.

—   Kur ļaudis? — es viņam vaicāju.

—   Tur. — Viņš pamāj galvu uz to pusi, kur jau sen skan cirvju klaudzoņa. — Cibins teica, tev drīzi tur jānāk.

Kajura balsī joprojām neslēpts naids. Acīm redzot, šis brīvais un uzticīgais meža iemītnieks nekad neaizmirsīs apvainojumu un nepiedos cilvēku neģēlību.

—   Tūlīt iesim, — un es uzmetu plecos somu, piesienu Zagru pie jostas. Tikai tagad ievēroju, kāds mums abiem nožēlojams izskats.

Kararbahs ar spieķi nogrābsta plēnošās ogles, izvelk ārā lača galvas kausu un kaulus.

—   Kāpēc sadedzinājāt lāci? — vaicāju Iļjam.

—   Večuks sacīja: nevajag amakanam atstāt barību. Kad viņš ir paēdis, tad, tāpat kā cilvēki, daudz guļ, viņu neieraudzīt bet, kad izsalcis, staigā šur un tur, visur atstāj pēdas, viņu ātri var atrast, — Iļja paskaidro. — Kararbahs grib apskatīties, kur lacis nogalināja Jeļizaru.

Parādās Teška. Viņš atnesa tējkannā ūdeni un pilnu turziņu nobriedušu zileņu.

—   Es mazliet iedzeršu tēju, pēc tam iešu uz turieni, — un viņš ar roku parada uz to pusi, no kurienes atskan cirvju klaudzoņa.

—   Labi.

Mēs visi atstājam lauci. Večuks iet pa priekšu. Viņš mūs vada pa sliedi, kur pirms dažām dienām lācis vilcis Jeļizaru. Pavadoņa seja mierīga kā sastindzis bazalts. Viņam rokās ber- danka. Viņš to tur kaujas gatavībā. Tikai tagad es ievēroju, ka večuks un bise ir gluži kā dvīņi, abus laika zobs nav taupījis. Kararbahu nevar iedomāties bez šīs bises. Tā ar viņu ir kā saaugusi, un viņi abi kopā veido vienu dzīvi. Kaut to varētu izlasīt! . . .

Večuks klusām brien pa mīksto ķērpi, kā lūsis pa svaigām medījuma pēdām. Nekas nevar paslēpties viņa skatienam. Pat

šeil krūmāja biežņā, kur visapkārt slēpjas briesmas, viņu nekas negaidīts nevar pārsteigt.

Spriežot pēc Kararbaha izturēšanās, nevar pat iedomāties, ka viņš ir pilnīgi kurls. Es nopietni sāku ticēt, ka viņam attīstījusies kāda mums nezināma maņa, kas atjauj uztvert pasauli labāk, nekā mēs to spējam.

Ejam pa biezu zvilnāju. Debesis nenoskaidrojas, pār plakankalni gulstas pelēki, sapinkājušies mākoņi. Taču rudens krasas kļūst aizvien bagātākas. Šodien tas pavisam citādi un pa jaunam izrotājis zemi, tā bezgalīgi dažādās krāsas kļūst aizvien zeltainākas. Ar cinobru apšļakstījis Jambuja nogāzes, zilumu izlējis ezeros, bet no kalna pakājes līdz pašai līdzenuma malai noklājis biezu, smagu purpuru. Sašuvis to ar smalkiem, zilganiem strautiem. Arī lielu rūpju nomākts cilvēks nevar vienaldzīgi noskatīties šajā dabas nozieda ainavā.

Pat večuks šad un tad apstājas, pārlaiž skatienu plakankalnei: tā kalna pakājē gu] rudens zeltījumā.

Iļja neatpaliek. Nedzirdamiem soļiem viņš piemīda manas pēdas.

Negaidīti Kararbahs noliecas pie zemes, kaut ko paceļ. Ķemmīte! Paejam vēl metrus divdesmit — zābaks, tālāk — otrais. Blakus matu kušķis, ko spēcīga lāča ķepa ieminusi ķērpī, un visur sliedē vateņa paliekas.

Klāt ari tikko manāmā, ģeodēzistu iemītā taka, pa kuru mums ar Kararbahu vakar bija jākāpj lejā. Zemē visapkārt jaušamas cīņas pēdas, sūnas savandītas, birzumi sajaukti, zeme vienās bedrēs, un bāli dzeltenā ķērpī redzami lietus nenomazgāti asins plankumi. Seit ari notikusi Jeļizara liktenīgā tikšanās ar cilvēkēdāju. Acīm redzot, lācim nenācies viegli nogāzt puisi.

Kararbahs man un Iļjam iesaka novērot krūmāju, bet pats, neizlaidis no rokām berdanku, sāk rūpīgi izpētīt apkārtni. Ar saliektiem pirkstiem viņš aptausta katru iespiedumu, rūpīgi apskata zābaku un ķepu pēdas, pamazām iztēlodamies cilvēka un lāča cīņas ainu. Taču arī tagad vēja appūstajā večuka sejā nevar izprast, kas viņu pārsteidzis vai skumdinājis.

Večuks atrod vietu, kur Jeļizars iegājis zvilnāja, un, pēc viņa domām, puisis pa taciņu gājis vienādiem, mierīgiem soļiem, nenojauzdams briesmas. Pa labi no taciņas zem bieza zvilnāja Kararbahs pamanījis lāča guļu. Acīm redzot, zvērs paslēpies gaidījis savu upuri. Mazliet tālāk no krūma palikuši divi dziļi zvēra pakaļējo pēdu nospiedumi, kurus viņš atstājis spēcīga lēciena brīdī, it kā dzīdamies pakaļ upurim.

Kararbahs negaidīti iekliedzās. Es steidzos viņam klāt. Večuks kaut ko man paskaidro, baksta ar pirkstu zvēra pēdās un ir jūtami neapmierināts, ka es nesaprotu.

Pienāk Iļja.

— Skaties, amakanam kreisā pakaļķepa ir greiza, — viņš saka. — Tātad zvērs ir kropls.

Jā, kreisās pakaļķepas nospiedums ir pagriezts uz iekšu un daudz mazāks par labās ķepas pēdu.

Jeļizars it kā ieskriedamies mīkstajā zemē sāniski iespiedis abus papēžus, pusmetru nolīdis un, krizdams uz dibena, nobraucījis sūnas. Kararbahs ar kreiso roku kā zvērs saķer savu pakausi un ar zīmēm paskaidro, ka lācis uzbrucis Jeļizaram no mugurpuses un tik pēkšņi, ka puisis nav paspējis pat pagriezties.

Zemāk mēs ieraudzījām dažas dziļas zābaku pēdas. Tātad Jeļizars nav padevies, pielecis kājās un kādu laiku vēl pretojies stāvus. Taču vai gan viņš spēja turēties pretī zvēra spēkam? Viņu no jauna nogāza, un puisis cīnījās guļus. Kritiena vietā zvilnājs bija visvairāk salauzīts. Tomēr sliede sākās citur.

Kararbaha acis zibsnīdamas klaidoja pa savandīto zemi. Večuks noliecās, kaut ko aptaustīja. Klusējot pamāja ar roku, pasauca inus. Un parādīja uz nazi, ko spēcīgs dūriens bija iegrūdis lapegles stumbrā.

Sis atklājums mūs visvairāk pārsteidza. Turpinādams cīņu ar cilvēkēdāju, Jeļizars paspējis izraut nazi, taču kļūdījies un ietriecis to koka mitrajā stumbrā.

Es ar pūlēm izrāvu nazi. Tā skaisti izliektā vītola rokturī visā garumā bija izdobts ieraksts: «Aļonka». Un varbūt vēl ilgi kaut kur tālu no Jambuja ļaužu drūzmā Aļonka skaitīs dienas, zīlēs, gaidīs mīļoto puisi atgriežamies no viltīgās taigas.

Tā ar Kararbaha palīdzību mēs izlasījām mūsu varonīgā Jeļizara dzīves pēdējo lappusi. Un mani aizvien vairāk pārņem nepārvarama vēlēšanās izrēķināties ar lāci.

Mazliet zemāk gandrīz uz taciņas, mēs atradām katliņu, kas neapšaubāmi piederējis Jeļizaram. Lača uzbrukuma brīdī tās aizsviests taiu uz priekšu.

Vai tas būtu gadījums, ka visiem kritušajiem ģeodēzistiem bija līdzi katliņi? Vai starp tiem un cilvēkēdāja uzbrukumu nav kaut kāds sakars? …

Pēc pusstundas mēs bez piedzīvojumiem aizkļuvām līdz savējiem, kuri bija apmetušies uz kailā zemes raga. Viņi bija nolēmuši tanī iekārtot brāļu kapu kritušajiem biedriem. No zemes raga varēja redzēt visu bargo un stingro Jambuju un Aldana plakankalnes dienvidu malu visā tās skumjajā greznībā.

Sāka smidzināt sīks, auksts lietutiņš, kas ietina zemi it kā dūmakā.

Seklā kapā, kas bija izrakts pie pašas 'klints sienas, apsegts ar vecu brezentu gulēja Jeļizara līķis, mazliet sakumpis, ar atpakaļ atsviestu labo roku, it kā gatavodamies pēdējam sitienam. Viņa galvgali Petrika un Jevtušenko mirstīgās atliekas.

Uzliesmo ugunskurs. Dumi aizplūst pelēkās, mēmās debesīs. Zeme izgaro zaļo skuju un aromātisko rododendronu smaržu. Uz Stanovoja sniegainajām virsotnēm krit debesīs sastingušo mākoņu ēnas. Tās šķiet kā melni sēru karogi, kas noliekti par svaigu kapu. Purvā atskan kaijas kliedziens, tas trīc gaisā kā mātes raudas.

Uz obeliska, kas bija iztēsts no resnas lapegles, izveidoja necilu uzrakstu.

«Seit apglabāti ģeodēzisti S. PETRIKS, S. JEVTUŠENKO, J. BIKOVS, kas atdevuši savas dzīvības, lai izpētītu Dzimtenes āres.»

Pienāca pēdējais atvadu brīdis. No jaunas apsītes zeltainajām lapām uz svaigā kapa kā asaras krīt lietus lāses. Visi, galvas noliekuši, stāvam klusēdami…

Mēs aizgājām no kapa, kad vairs nelija. Aizgājām, juzdami, ka uz visiem laikiem pametam šo klinšaino zemes ragu. Laiks visu nolīdzinās, pazudīs kapu kalniņš, nokritīs obelisks, nokaltis apsīte, un nekas vairs neatgādinās cilvēku traģisko bojā eju. Mūžīga ir tikai dzīvība un nāve. Taču, kamēr cilvēks ir dzīvs, viņš nedrīkst aizmirst šīs taigas biežņā atstātas kapu kopiņas.

Ja kādreiz šeit Jambuja pakājē atnāks cilvēki — tūristi, ģeologi vai nejauši, vajādams zvēru, ieklīdīs mednieks, — lai viņš uzkāpj zemes raga, 110 ezeriem to var labi redzēt, noliek tā virsotnē, kur apglabāti ceļotāji, zaļu zariņu par zīmi, ka mēs, dzīvie, viņus atceramies.

Nokāpjam pie ezera. Vakara krēslā tas izliekas milzīgs, gluži kā saplūdis ar bezgalību. Ezeru no zemes raga atdala šaura, nodzeltējuša grīšļa strēmele. Tā svina pelēkā seja ir ļoti mierīga.

Es nosviežu no pleciem somu, noliecos pie ūdens nomazgāties. Tas ir tik dzidrs, ka, liekas, skatoties tanī, var ieraudzīt nākamību…

Pienāca pārējie un ari sāka mazgāties.

Saule jau pieskārās nokaltušo koku galotnēm un, iegrimdama tanīs, apsvilināja visu līdzenumu līdz pašam apvārsnim, visu Jambuju un skrandaino mākoņu baru, kas nule kā iesnaudies uz Stanovoja krūtīm. Viss pārveidojās, apgaismots ar vēlīna rieta vismaigākajām krāsām.

Atlaidās vējiņš1 nočabināja grīsli, salīgoja gludo ezera līmeni un apklusa. Ūdens malā zibsnīja jāņtārpiņi.

Vēl pusstunda, un zemi apskāva bieza, smaga vakara tumsa. Ejam, grūti nākas ar kājām sataustīt zvēru taciņu. Tā ved mūs cauri krūmāja biežņai, pa sūnu purvu uz tālo uguntiņu.

Eju pēdējais. Zagra tikko velkas manās pēdās, sāpīgi klibodams uz pakaļkājām. Ceļš liekas bezgalīgs un bezcerīgs. Negribas domāt par rītdienu, par cilvēkēdāju, par karstu rausi nometnē pie uguns'kura … Aizmigt, tikai aizmigt!

Un pēkšņi man liekas, ka vientulīgā uguntiņa, kuras siltums laužas cauri nakts tumsai, mirgo pie dzimtā pavarda. Cik labprāt es tūlīt tur ierastos un pie pazīstamā sliekšņa nomestu no pleciem taigas* likstas, mokošās neveiksmju dienas un kilometrus, kas mani šķir no mājām!

Vējš sviež sejā dzestrumu, atdzen mītņu, briežu, apdzisušu dūmekļu smaržu.

Mēs pieliekam soli.

Kararbahs jau sāk šļakstināt kājas pa ūdeni. Priekšā cauri tumsai parādījās pazīstamais purva plašums. No naksnīgā meža skanēja šuneļa rejas. Tumsā varēja pamanīt apmetnes ugunskura apgaismotos telšu apveidus, parādījās satraukti cilvēki. Tie bija mūsu draugi evenki.

—  Ko, vai nogalināji amakanu? — Langara man vaicāja, pieceldamās un atvirzīdamās no ugunskura.

Uguns gaismā izskatījās, ka viņas bezgalīgām grumbām klāto seju nomocījušas gaidas. Viņa cieši skatījās manī, mazliet ironiski smīnēdama.

—   Nē, velti nomocījos visu nakti, — es atbildēju, smagi no- krizdams uz baļķa pie uguns.

Večiņa apsēdās blakus, čukst man ausī:

—   Kararbahs sacīja, ka šai lacī mīt ļaunais gars llargi. Šķiet, ka tā ir taisnība, citādi viņš nevarētu apēst tik daudz cilvēku.

—  Tukšas runas, Langara! Ja šis lācis pagadīsies kādam pa šāvienam, viņu neglābs ari Hargi.

—   Nelielies! Ja trūkst spēka, nelien kauties. Teicu tev, ka vel

nav bijis cilvēka, kas būtu spēcīgāks par garu. Pats redzi, šis

«

amakans nav tads pats ka citi, bet dikti dusmīgs. Tev nav lemts viņu nogalināt!

—   Tu palūdz Kararbahu, lai nāk man talka.

Večiņa pārsteigtā paskatījās manī. Viņa atsvieda no sejas matu šķipsnu, noraidoši pakratīja galvu un aizgāja ugunskura otrā pusē.

Beidzot var atpūsties, atbrīvoties no nemierīgajām rūpēm! Paēst — un gulēt.

Zem lapegles, tālāk no ugunskura uz guļammaisa atpūšas Rudais Stepans, kā noplucis šunelis nenolaiž no manis skumju skatienu.

—   Vai slikti? — es vaicāju.

Stepana apakšējā lūpa pēkšņi nodrebēja kā negaidītas sāpēs, iezibsnijās mi'klās acis.

—   Pāvel! — es kliedzu. — Vai tu runāji ar ārstu?

No telts izlien radista galva.

—   Kad gan varēju? Dolbači atnāca tikai naktī, neviena stacija vairs nestrādāja, bet šodien ir svētdiena. Kaut pieri sienā triec — ēterī neviena nav. No rīta jau mokos…

—   Vai rētu apskatīji? — es viņam pavaicāju.

—   Kā nu. ne, izskaloju ar ziliem graudiņiem, aplēju ar jodu; temperatūra viņam ir normāla.

Rudais klausās mūsu sarunu, guļ ierāvies, it kā viņa te nebūtu. Nenovērš no manis acis, gaida spriedumu. Puisis saprot, ka viņam zogas klāt nelaime, un pieklusis padevīgi guļ.

—   Pacieties, Stepan, no rīta izsauksim ārstu, un viss būs kārtībā, — es cenšos viņu nomierināt.

Atbildes vietā no viņa lūpām izlaužas sāpju vaids. Viņam joki nebija prātā.

No telts iznāk pavārs Fjodors. Viņš izberzē miegainās acis, pārsteigts mūs pēc kārtas apskata, it 'kā neticēdams, ka visi atgriezušies dzīvi.

—   Vai nogalinājāt? — arī viņš vaicā.

—   Nē.

—   Kāpēc?

—   Viņš nevēlējās tikt nogalināts!

—   Re tik! Bet jūs taču varējāt pierunāt!

—   Mēģinājām. Grūti audzināms.

—   Ko.nu, var arī šeit ierasties. — Un viņš, mirkšķinādams acis, paskatījās tumsā.

—   Fjodor, tu, acīm redzot esi paēdis? — Cibins klaigā. — Vai mūs arī pabarosi?

—  Man viss ir gatavs. — Fjodors parāda uz drēbju kaudzi un sāk to attīt.

Valodas apklust. Visi vēro Fjodoru, min, ar ko viņš mūs cienās. Bet viņš norauj brezentu, vateni, flaneļa segu, un mēs redzam katlu, kas līdz malām pilns ar griķu biezputru.

— Atdzisusi, velns tāds, nevarēja apsegt, ka nākas, — kāds strādnieks kurn.

Fjodors nekā neatcērt, liek katlā gabalu sviesta, ielaiž tanī lielu, paštaisītu karoti un sāk maisīt. Biezputra pēkšņi uzpūš pavaram karstu, smaržīgu tvaiku, lēnām sadalās atsevišķos putraimos.

—   Smel nu! — Cibinam trūkst pacietības.

Fjodors pāri plecam paskatījās viņā, nekā neteica. Nesteigdamies atkal apsedza katlu ar flaneļa segu, parausa zem katla tās malas un virsū uzsvieda vateni.

—   Lai viņa, mīlīte, vēl pasūt, kas tad citādi tā par biezputru.

es pat nepamanīju, kā mākoni aizklīda uz apvārsni, plaši atvērdami pāri mums pārgāzto debesu zvaigžņoto zilgmi. It kā negaidīti atklātais, milzīgais visuma plašums likās neaptverams. Nekad zvaigznes nav bijušas tik tālas un tik aukstas kā šai naktī, un sēras nomainīja klusas, skumjas pārdomas par zemes dzīvi.

Šodien ir ko ierakstīt dienasgrāmatā, kamēr vēl nav izgaisuši pārdzīvojumu iespaidi, kamēr vēl atmiņa saglabājusi sīkumus. Tāpēc piezīmēm vienmēr atradīsies gan precīzi vārdi, gan vajadzīgās krāsas, arī notikumu vērtējums būs bezkaislīgāks, lai arī cik rūgta būtu patiesība …

Pavārs sāk šķindināt traukus. Es aizveru burtnīcu, izlienu no telts. Nometnē krēsla. Egļu nodeguļi vāji liesmo, vairāk sprakšķu nekā uguns. Un ko es redzu! Iļja, notupies pie Stepana, atsaitē viņa slimo kāju.

Viņš uzmanīgi noplēš no brūces piekaltušo marli, pats šķobās kā sāpēs. Bet Stepans ciešas, guļ ar aizvērtām acīm, šad un tad nodrebinādamies. Slimā kāja manāmi piepampusi, apzi- lējusi, brūce sākusi pūžņot. Ap to noasiņojuši gaļas gabali. Tos vajadzētu tūlīt pat nogriezt, citādi brūce nesadzīs, taču ka to izdarīt bez ārsta padoma?

Pie Iļjas pienāk Kararbahs, notupstas blakus, arī lietišķi apskata slimo kāju, kaut ko saka. Iļja piekrītoši pamāj ar galvu.

Iešu uz strautu, nomazgašos un noņemšos ar Stepanu. Jāizskalo brūce, citu neko nevaru izdomāt.

Naktī strauji kļuvis aukstāks. Ūdens burzgo pa glumajiem

akmeņiem, aizplūst tumsā. Izģērbjos kails, ielienu strauta vidu. Izmeklēju dziļāku vietu, gribu pacikstēties ar bangām… Taču tad nakts klusumā ielaužas sirdi plosošs kliedziens. Tas atkārtojas vēl un vēl, modina aizmigušo nakti.

Ātri apģērbjos, skrienu uz nometni. Zem lapegles sapulcējušies gandrīz visi nometnes iemītnieki.

—   Ir gan meistars! — Ar vienu rāvienu operēja bez narkozes! — Pāvels mani sagaida.

Iļja abām rokām tur Slepana kāju. Tas mežonīgi lokās, mēģinādams izrauties. Kararbahs noslauka naža asmeni taukainās aļņādas biksēs. Rudais dusmīgi paceļ veselo kāju, kas ieauta karavīra zābakā, grib ietriekt apkalto papēdi Iļjas sejā. Kajurs neatvirzās, nemēģina aizstāvēties, labsirdīgām acīm skatās Ste- panā. Apkārt visi sastinguši gaidās. Stepanam pēkšņi pāriet dusmas, kāja noslīgst uz paklāja. Viņš apklust, nočirkstinājis zobus.

Iļja pievirza sev tuvāk katliņu ar biezu, brūnganu šķidrumu, grib ar to izskalot brūci.

— Kas tas tev tāds par šķīdumu? — es viņam vaicāju.

Aiz muguras dzirdu Langaras balsi:

—   Viņš labi dara. Viņa tēvs mācēja ārstēt visādas slimības. Rīta rasa, apses pumpuri, brūklenājs, papardes, lupstāja, asinszāļu saknes — tās bija viņa zāles. Viņš cilvēkiem darīja daudz laba. Iļju mazliet mācīja. Pašreiz viņš vārīja zāles no maral- saknes un dažādiem augiem, tās palīdzēs Stepanam. Tu tikai nejaucies, — viņa valdonīgi atgrūž mani no slimnieka.

Es uzticējos Iļjam. Tas, kas ilgi dzīvo mežonīgās dabas vidū un zināmā mērā ir atstāts pats savā ziņā, uz šādām lietām skalas vienkāršāk. Man daudzkārt pārgājienos nācās ārstēt brūces tautas līdzekļiem, un es tiem uzticos. Pie tam es saprotu, ka Stepanam nav ļaundabīga procesa, taču kaut kas bija jāiesāk, un varbūt labi, ka mums bija Iļja. Kajurs vēl arvien sēdēja pie slimnieka, rūpīgi skalodams brūci ar novārījumu.

Pēc tam viņš ilgi sautēja ceļmallapas virs kūpošas tējkannas, apzieda tās ar zaļu smēri, kas arī bija izgatavota no nez kādām zālēm, uzlika tas uz brūces. Es palīdzēju viņam pārsiet kāju.

Stcpans sašļucis. Viņš nenovērš skatienu no Iļjas. Viņam, liekas, kauns. Bet Iļja uzliek uz guļammaisa aptīto kāju un, nepaskatījies uz slimnieku, aiziet uz savu telti. Aiziet tāds pats kā agrāk: noslēgts, nesamierināms.

—   Vakariņās! — pavārs kliedz.

Biezputras, protams, nepietika, visi taču pamatīgi izgalēju- šies, pie tam tā tiešām bija garšīga.

Langara izlēja bļodiņās tēju, un pēc pusstundas nometne laidās miegā.

Naktī trīs cilvēki stāvēs sardzē. Pirmais dežurēs Fjodors.

Austrumos no mākoņiem izlauzās milzīgs mēness un sastinga debess velves malā, it kā nepazinis mūžam veco zemi, kas, izkaltusi ilgās, tērpusies klanu un purvu ielāpos. Un tūlīt no tumsas izlīda pinkainas lapegles, zvilnēju kaudzes, parādījās kalnu apveidi. Pa purvaino līdzenumu skraidīja zilas ēnas. Brieži, kas atpūtās pie dziestošiem ugunskuriem, piecēlās un slinki izklīda pa mēnesnīcas pielietajām laucēm.

Pirms ielienu teltī, es pieeju pie Kararbaha, kas dzer tēju, kā vienmēr, viens. Viņa seja sakritusies. Vaigi iegrimuši, platais deguns liekas vēl vairāk pieplacināts. Nav taču joks, tāda slodze septiņdesmit gadu vecumā!

—   Langara, palīdzi man parunāt ar Kararbahu, — es pasaucu večiņu, kas pie uguns izklāja adas naktsguļai.

Viņa pienāca pie mums un, izplētuši platos brunčus, gluži kā perētāja spārnus, līgani nosēdās zemē.

—   Par ko tu ar viņu runāsi? — večiņa sāka ausīties.

—  Es lūdzu viņu dažas dienas paliki pie mums, lai palīdz nogalināt cilvēkēdāju.

Langara paraustīja Kararbahu aiz piedurknes. Viņš pārtrauca dzert, paskatījās ar vienaldzīgu skatienu, un man kļuva večuka žēl. Man nav tiesību ievilināt viņu tik bīstamā pasākumā. Vai tiešām nebūtu pienācis laiks pateikties viņam un Langarai par mums sniegto palīdzību, lai abi atgriežas savā ierastajā klejotāju dzīvē. Viņi jau tā daudz darījuši musu labā, atklādami Jambuja noslēpumu. Taču es noteikti zinu: bez večuka mums ar cilvēkēdāju būs grūti tikt galā.

—   Kararbahs iesaka: kad vēders pilns, galva slikti domā, jāatpūšas. Vakars nezina, kads būs rīts.

—  Labi, liksimies gulēt. Jūs taču neesat nolēmuši rit atgriezties pie ganāmpulka, — es uzmanīgi pavaicāju.

Večiņa pārsteigta paskatījās manī. Viņa ielika nodzisušajā pīpē karstu oglīti, nesteigdamās ievilka dūmu.

—   Bet vai tu aizbrauktu, kad cilvēkam šāda nelaime?

—   Protams, ne! — Es nopriecājos.

Iedams projām no ugunskura, es starp lapegles saknēm ieraudzīju guļam Zagru. Klusām noglāstīju viņa muguru, viņš pat neatvēra acis, tikai notrīcēja.

Guļammaiss pēc pagājušās, pie pauguriņiem pavadītās nakts tagad man likās nebijis greznums.

Lai kā es būtu noguris, lai cik mierīga būtu nakts, es vienmēr atmostos pirms ausmas, kad taigā dzird pirmās rīta skaņas, ari šoreiz es atvēru acis tieši šai agrajā stundā. Debesis peldēja pilns mēness. Degošās sausās malkas siltā smarža sajaucās ar ceptas kūpinātas gaļas aromātu. Pie uguns sakumpusi sēdēja Langara ar šauteni, retumis paceldama galvu un satraukti paskatīdamās apkārt. Viņas sejā plaiksnījās ugunskura sarkanā atblāzma.

Kāpēc viņa dežurē?

Izlienu no telts. Neviena nav, visi guļ.

Aiz ugunskura guļ Fjodors, piespiedies pie lapegles stumbra un galvu bezpalīdzīgi noliecis uz krūtīm. Viņam taču vajadzēja dežurēt vakara pusē! Vai tiešām vēl nav pusnakts? Paskatos debesīs, drīz ausma.

Nedzirdamiem soļiem pieeju pie Langaras. Viņa pārsteigumā nodreb.

—  Vai tev gan nebūtu mahorka? Ar tukšu pīpi nakts dikti gara, — viņa teica.

—   Tā tikai vēl trūka, lai tu, Langara, nakti dežurētu.

—   Es pareizi daru. Sis guļ, viņš ir jauns, viņam miegs ir derīgs, — viņa parāda uz Fjodoru, — bet šie cilvēki vakar dikti izmocījušies, un es nu sēžu. Tikai bez tabakas nakti nenosēdet.

—   Kāpēc tev jāuzņemas šīs rūpes? Būtu gulējusi.

—   Vecam cilvēkam miegs aizlaižas kā bērza lapas rudenī.— Viņa atlauž no kūpinātās gaļas, kas čirkst uz oglēm, smaržojošu gabalu un pasniedz man.

—   Tik agri neesmu ieradis brokstot, — es saku, pasniegdams viņai repi, taču no gaļas neatsakos.

Langara izvilka no azotes paštaisītu pīpi ar garu spirejas kātu, iebāza to repi, iebēra tabaku. Es padevu kvēlojošu oglīti.

Teltī atskanēja Cibina apvaldītā balss:

—   Petja, velns tāds, ko guli?! Bet nu ātrāk dežurēt!

Kāds nožāvājās, sāka ģērbties, nošvīkstināja zābakus.

No smalces aiz klāna, ko apspīdēja mēness gaisma, parādījās ragaini nezvēri — brieži. Dodamies uz nometni, viņi šļakstinājās pa purvu, sajaukdami ūdens sudrabu un iztraucēdami ieilgušo klusum u.

Austrumi atmirdzēja zilganā gaismā.

Es pieeju pie Slepana. Viņš neguļ. Pabālajā sejā jaušas miers.

—   Kā klājas?

—   Nekas, tikai brūce kaist.

—   Kāda temperatūra?

Viņš pielika delnu pie pieres.

—   Četrdesmit divi! — Un iesmējās.

—   Joko — tātad viss beigsies labi.

Aukstums iedzen mani atpakaļ teltī un, laizdamies miegā, es atkal domāju par Langaru un Kararbahu. Ko mēs šeit darītu, ja liktenis mūs nesavestu kopā, ja neatklātu mums šo vienkāršo dabas bērnu labās sirdis!

Rita pusē mani atkal moka bezcerīgums. Man sāk likties, ka mēs lāci neuzveiksim, un šādas domas rada nedrošību.

Nometne jau piecēlusies. Katlos beftiz vārīties brokastis.

—   Re, kur sniegs! — Pāvels parāda uz Stanovoju.

Cauri violetai rīta miglai parādījās apžilbinoši baltas, sniegotas virsotnes. Nule uzlēkušās saules staros tās pie apvāršņa deg kā balti ugunskuri.

—  Sniegs uzsnidzis nelaikā, — es saku, priecādamies par sniegoto kalnu panorāmu.

—  Visam savs laiks… Baidos, ka nespēsim beigt novērojumus, — Cibins noraizējies saka.

—   Nepaspēsiet?… Novērosiet sniegā.

Cibins božas, neveikli mīņājas. Visi dzird mūsu sarunu, gaida.

—  Tad nekavēsimies. Atļaujiet mums, visai apakšvienībai, doties uz kalnu. Mūsu ir daudz, un lācis neuzdrošināsies uzbrukt.

—   Jūs esat pārliecināti?

Viņš klusē.

—   Pietiek jau viena kapu kalna, arī par to vēl nāksies atbildēt…

Pie kajuru ugunskura sēž Langara. Viņai iepretī uz zaraina baļķa gala piemeties Iļja. Pār viņa galvu brāžas gan apvaldīti, gan dusmīgi čuksti. Večiņa runā ilgi, bez pārtraukuma, piedraudot Iļjam ar spieķi. Taču piecēlusies, ķer viņu aiz matiem, atgāž atpakaļ galvu, skatās viņa skumjajās acīs. Un, it kā neko nesasniegusi, pienāk pie manis.

—  Teicu, tu, Iļja, esi muļķis, jāmeklē cits sievišķis, jānāk strādāt ganāmpulkā. Viņš dikti labi zina briedi… Tu arī viņam tā pasaki.

—   Jau teicu, taču viņš mani aplam neklausās.

—  Viens cilvēks pateiks, otrs pateiks, trešais pateiks, tik un tā izdarīs, kā saka.

Es piesežos pie ugunskura blakus Kararbaham. Viņš ēd brokastis, lēnām dzer tēju. Dažreiz pārstāj košļāt un saspringti skatās bļodiņā, it kā cenzdamies uzminēt, ko viņam sola šodiena. Večuks dzīvo savā noslēgtajā pasaulē, kas laikam nevienam pašam nav pieejama, un man bija neērti viņam atgādināt musu darīšanas.

Bet viņš, ieraudzījis mani, noliek tasi, skatās sānis, sauc I.angSru. Viņa nosēžas blakus Kararbaham, aizbīda degošos nodeguļus, lai ugunskura troksnis netraucētu klausīties večuka norādījumus.

Pēc tā, cik pārliecinoši skan Kararbaha balss, es nojaušu, ka vecajam medniekam ir kāds nopietns priekšlikums. Viņš runā ātri, kaismīgi žestikulēdams. Pēcāk večuks ar pirkstu sev priekšā novelk pusloku un piecēlies kaut ko paskaidro, ar pirkstu bakstīdams te vienā, te otrā pusloka daļā, rāda savu kreiso kāju, pagriež pēdu uz iekšu.

Langara uzmanīgi ieklausās viņa balsī, cenzdamās saprast skaņu jēgu, vēro viņa roku kustības. Dažreiz viņa pārtrauc večuku, lūdz kaut ko atkārtot.

—   Tagad tu klausies, labi klausies, Kararbahs pareizi tevi māca, — večiņa piesēžas man tuvāk. — Amakans ir kroplis, viņa viena kāja bojāta. Viņš pastāvīgi dzīvo šeit, Jambujā! Viņā ir Ilargi — ļaunais gars! To nenogalināsi pat no savas stiprās bises, bet tikai sadusmosi, tad cilvēkiem uzbruks jaunas nelaimes. Taču Kararbahs nevar jūs atstāt bez palīdzības, tāds ir taigas likums. Viņš saka, ka labāk iemantot gara dusmas nekā pamest cilvēku nelaimē. Viņš ies tev līdzi, taču tā, lai Ilargi viņu nepazītu. Večuks atradīs tev cilvēkēdāju, varbūt pievedīs tuvu, tomēr nešaus: Hargi labi pazīst viņa berdanku.

—   Pasaki viņam, ka esmu ar mieru.

—   Klausies vēl. Tagad lācis ir izsalcis, dikti sadusmojies, uzbruks tieši cilvēkiem, — un večuks pacēla pret mani abas rokas. — Ja iesi Kararbaham līdzi, to neaizmirsti.

—   Vai mums drīzi jāiet?

—   Mazliet iekod un ej. Kararbahs grib steigties, re, jau uzkritis sniegs, mazliet piesals, amakans aizies no Jambuja dižajā taigā taisīt alu, kalnā vairs neatgriezīsies. Nākamā gadā tavi cilvēki atkal šeit pazudīs.

Es iebakstīju Kararbaham ar elkoni sānos, parādīdams uz sevi un uz Jambuju.

Viņš piekrītoši pamāja ar galvu.

—    Pēcāk atceries, — Langara man saka, — ja Kararbahs tevi pievedīs tuvu ama'kanarn — Zagra būs mans. Tu pats tā sacīji.

—  Jā, jā, es atdošu tev gan Zagru, gan telti, gan guļammaisu, lai tikai viņš rīkotos tā, ka es satiekos ar cilvēkēdāju.

Večiņa apmierināta pieiet pie Zagras, notupstas, mīļi to noglāsta.

Ejam abi ar Cibinu mazgāties strautā, kas tagad izplūdis pa visu plato gultni. Peļķēs pirmā salna atstājusi ledutiņu. Tas čaukstēdams lūst zem kajam, sasprāgst sīkās drumslās. Uz oļiem pērļaini raksti. Bet tur, kur viļņu šļaksti apklāj akmeņus, rēgojās torņi, pilis, sarežģītu celtņu ansambļi.

—   Klausieties, Cibin, vai mēs varam runāt atklāti? — es vaicāju, skaudīgi vērodams viņa varenos plecus un krūtis, kuras iejož stīgrie muskuļi.

—  Jums nav pamata man šādi vaicāt, — viņš atbildēja un paskatījās manī ne jau bez pārsteiguma.

—   Es gribu jūs iesaistīt vienā riskantā pasākumā, taču jūs padomājiet, nesteidzieties atbildēt. Nekāda velna dzīšana nebūs.

—   Vai būs jāiet kopā ar kurlo večuku?

—   Nē, ar viņu iešu es. Bet jūs paņēmsiet vienu pavadoni un iesiet uz klānu pie ezeriem un tur iepretī zemes ragam, kur apglabāti mūsu puiši, ierīkosiet slēpni. No turienes vērosiet Jambuja nogāzi, pa kurieni iešu es un Kararbahs. Paņemiet binokli. Ja ieraudzīsiet lāci — aizdedziniet iepriekš sagatavoto dūmu ugunskuru, ja lāci ieraudzīsiet mūsu tuvumā — divreiz pēc kārtas izšausiet, un mēs zināsim, ka draud briesmas. Taču tas nav svarīgākais. Jūs varat turpat satikties ar lāci. Man nav jums jāpaskaidro, ko tas nozīmē. Vai jūs esat gatavi ar viņu satikties?

—   Nu, un kas tālāk?…

—   Jūs neapvainojieties. Tas neietilpst jūsu pienākumos, ja jūs atklāti atteiksieties — neviens nekad, neuzzinās par mūsu sarunu un jums nekā nepārmetīs.

—  Tas ir mans pienākums, un es iešu. Kuru evenku jūs iesakāt man ņemt līdzi?

—   Parunājiet ar Dolbači, viņš ir uzticams pavadonis, lieliski orientējas taigā. Iegaumējiet, iesim uz divām trim dienām, vairāk mums nebūs laika. Vai nu — vai arī! Vai skaidrs?

Mēs atgriezāmies pie teltīm. Es pasaucu Dolbači. Man nevajadzēja viņu pierunāt.

—    Kā teiksi, tā arī būs, — evenks atbildēja uz manu priekšlikumu, steidzīgi bāzdams mutē prāvu rauša gabalu un tikpat lielu kūpinātās gaļas kamu.

Man pienāk klāt Zagra. Notupstas blakus, atgāž galvu, skatās mani ar skumjām acīm. Viņam nelāgs izskats. Ed slikti un pa visu rītu pirmo reizi piecēlies. Viņam jāatpūšas. Suns it ka saprot manas domas un ar tikko pamanāmu kustību pieskaras manai kājai. Es noglaudu viņa mīksto spalvu. Viņš, acīm redzot, saprot, ka gribu ņemt viņu līdzi, izstaipās, līgodamies kūļā asti, jau gatavs man sekot.

—   Nē, nē, Zagra, tu nenāksi!

Taču viņš zina, ka nav bijis gadījuma, ka mēs bez viņa aizietu no nometnes, — un turpina priecīgi staipīties.

—   Pāvel, — es pasaucu radistu. — Piesien Zagru un nelaid vaļā. Rīt es atnākšu viņam pakaļ". Neaizmirsti šodien pārraidīt uz štābu ziņojumu par vakardienas notikumiem.

Labi, pārraidīšu, — viņš kurnēdams atbild un apmulsis paliek stāvam.

—   Kas tev noticis? Atkal sapnī redzēji Svetlanu? Aizej, iemeties reiziti Rekandā.

—   Mēģināju, "vēl ļaunāk moka. Ja nu paņemtu karabīni un ietu vienatnē pacīkstēties ar lāci?!

—   Pēc mums — tu būsi nākošais. Bet pagaidām tu šeit paliec par vecāko. Naktī izliec posteņus. Lācis var ierasties arī šeit.

—   Pie velna, .apnicis gaidīt un zīlēt! — puisim izmisīgi izlaužas, un viņš pazūd savā teltī.

Man pienāk klāt Langara.

—   Klausies, — viņa gandrīz čukstus saka. — Kararbahu vajag paslēpt no ļaunā gara, apmānīt Hargi, tad viss būs labi.

—   Kādā veidā paslēpt, viņš taču man nāk līdzi?

. — Jāuzģērbj viņam citas drēbes.

Es paņemu večiņu pie rokas, aizvedu pie ugunskura.

—   Langara, tu esi gudra sieviete, pārliecini Kararbahu, ka tāda Hargi nemaz nav, ka veltīgi no tā baidīties.

—   Es neatrodu tādus vārdus, lai viņam to pateiktu. Viņš vecs cilvēks, negrib būt savādāks. Večukam jāiet tev līdzi, un pēc tam visas nelaimes viņam liksies garu sods, taču tik un tā viņš iet. Saproti, viņam ir grūti, bet tu gribi viņu vēl sāpināt.

—   Pasargi dievs, es gribu atvieglot… Garu laiks jau sen pagājis.

—   Viņš drīzāk nomirs neka ticēs, ka nav Hargi.

—   Labi, — es padodos. — Pasaki, kādas drēbes viņam vajag!

—  Vienalga, ko iedosi, ka tikai viņš nebūtu līdzīgs Kararbaham.

Večuks palūdza noskūt viņa šķidro bārdiņu, kas pušķī karājās pie zoda, un saka pārģērbties. Savu nonēsāto kažociņu, a|ņ- adas bikses, untes iebāza somā. Uzvilka kokvilnas uzvalku, ko viņam iedeva puiši, vateni. To visu viņš izdarīja ar viņam piemītošo nopietnību, cenzdamies mūs neievērot. Taču zābaki viņu drausmīgi pārsteidza — kādu smagumu krievi nēsā sev kājās! Tie, protams, bija reižu desmit smagāki par viņa oločiem, un viņš no tiem atteicās. Paņēma vecās Dolbači untes.

Večuks ar mugursomu un berdanku plecos Stepana žokej- cepurē arēji it ne ar ko neatšķīrās no mums, nemaz neizskatījās pēc Kararbaha! Langara apgāja viņam apkārt, paskatījās uz večuku no apakšas, nobīdījS žokejcepuri uz sāniem, pagrozīja viņu te pa labi, te par kreisi un izplūda nevaldāmos smieklos.

—   Viņš ir ļuči, ļuči! — Un bakstīja viņu ar spieķa galu.

20. PĒDAS AIZVED BIEŽŅĀ

Mēs visi ciešā lokā stāvam ap ugunskuru un saspringti klusējam, kā vienmēr, pirms dodamies ce|ā. Sai brīdī pirms grūtā maršruta katrs it kā pārbauda pats sevi un dod zvērestu vienmēr atbalstīt ceļabiedrus, kā to, iespējams, darīja mūsu tālie senči, dodamies uzbrukumā vai bīstamās medībās.

Zagra visu laiku mūs aizdomīgi vēroja un pēkšņi sadumpojās. Ieraudzījis, ka mēs aizejam bez viņa, rāvās uz priekšu, nokrita, tad sāka pie saites riņķot. Es jau biju gatavs atgriezties un atlaist to vaļā, taču saprāts ņēma virsroku.

— Zagra, liecies mierā, rit atnākšu pēc tevisl — es kliedzu, drīzāk mierinādams sevi nekā viņu.

Suns atbildēdams žēli un ilgi iekaucās, taču mēs jau bijām pazuduši smalcē.

Ejam pa tik tikko iemītu zvēru taku pāri klānam, kurā rēgojas nosarmojuši ciņi, gluži kā puķu podi ar novītušām zilgalvītēm. Zem kājām ledutiņš. Gaisā — salnas svaigums. Musku-

ļos tik daudz možuma, ka, liekas, varētu uz pleciem aiznest visu pasauli.

Pa priekšu aizvien soļo Kararbahs, viņa pēdās Cibins ar smagajiem zābakiem sajauc klāna ūdeni. Aiz viņa — Dolbači, negrib saslapināt savus mīkstos oločus, lēkā pa līganajiem ciņiem. Es eju pēdējais un domāju par Zagru. Mums būs grūti bez viņa iztikt. Vai neatgriezties pēc suņa? … Gribu jau uzsaukt Cibinam, lai viņš apstādina Kararbahu, taču kājas pašas nes mani tālāk. Apklust Zagras kaucieni, un es nomierinos.

Aiz klāna Cibinam un Dolbači jāiet pa kreisi, bet mums ar Kararbahu — pa labi.

— Tiklīdz ieraudzīsiet vietu, no kurienes novērosiet, uz minūtēm desmit iekuriniet ugunskuru, lai mēs zinātu, kur jūs atrodaties! — kliedzu Cibinam nopakaļis. — Ja šodien mēs nenogalināsim laci, pārnakšņosim pie jums. Tur purva vidū būs drošāk.

Ejam ar Kararbahu gar smalci. Gaiss neparasti tīrs un dzidrs. Priekša sniegainās Stanovoja virsotnes, kuras jau apmirdz atmodušās saules gaisma, un tumšās aizas, kuru dibenā atpūšas nakts migla. It kā paslēpies nezvērs tā nekustīgi gaida savu stundu. Bet aiz iegruvuma — granīta barjera no klinšu blāķiem, kurus pāršķeļ šauras aizas, kas ļauj skatienam ieklīst pašās grēdas dzīlēs.

Mani kopš bērnības valdzinājuši kalni ar savu dižumu un mūžīgo mieru. Man nekad tie neapnīk, mani nenogurdina to kraujums un nebaida to virsotnes padebešos. Par kalniem var vienmēr priecāties, tāpat kā par jūru.

Kararbahs pēkšņi apstajas, skatās sev zem kājām, sauc mani. Zaļajā sūnā redzams iedobums, smagas ķepas nospiedums. Lācis noteikti gājis uz nometni. Pēda bija viegli apsarmojusi — zvērs bijis šeit pirmsausmas stundā. Un vēl viena pēda dubļos, mēs tūlīt pazīstam kreisās ķepas nospiedumu, kas spēcīgi pagriezts uz iekšpusi.

Večuks ilgi stāvēja ieklausīdamies. Līdz nometnei, kuru aiz purva varēja labi redzēt, nebija vairāk par divi simti metriem. Lācis līdz tai nebija gājis: vai nu nobijies no uguns, vai saodis suņa smaku. Lācis vispār no suņa nebaidās, taču viņš ir mežā pieradis pie pastāvīga klusuma, rejas zvēru satrauc, sanikno, un viņš vai nu bēg no suņa, vai arī sāk ar to cīnīties.

Dzīvnieks droši vien nolēmis pielavīties nometnei no citas puses un gājis gar purvu, taču tas stiepjas tālu. Ūdenī nav līdis. Nogūlies zālē, no kurienes varējis redzēt nometni. Kararbahs

aizdomīgi apskatīja gu|u, lika saprast, ka nomīdītā zāle nav apsarmojusi: acīm redzot, dzīvnieks aizgājis pavisam nesen, varbūt tikai pirms brīža. Pēcāk večuks parādīja uz zāli guļas priekšā, kas noteikti bija apledojusi no lāča elpas: viņš gulējis ar purnu pret apmetni, kaut ko gaidījis.

Mēs atradāmies netālu no nometnes, un es pasaucu Paveļu. Viņš pārbrida purvu, pienāca pie mums.

—   Vai redzi? — es vaicāju, parādīdams uz nomīto zāli. Seit bijis cilvēkēdājs. Es domāju, ka tev nevajag paskaidrot, kāpēc viņš šeit atnācis? Taču viņš var ierasties arī šonakt, tā ka nesnaudiet. Tā tik vēl trūka, lai no teltīm pazustu cilvēki!

Kararbahs, acīm redzot, uzminēja, kāpēc esmu pasaucis 'Pāvelu, saķēra to aiz vateņa, nostādīja sev priekšā un sāka žestikulēt, parādīdams uz Jambuju, pieplakdams zemei, ar visu savu augumu iztēlodams lāci skrienam uz nometni.

—   Tagad, Pāvel, klausies manu pavēli: vienatnē ne soli no nometnes, dežurējiet augu diennakti, sakuriet lielu ugunskuru. Vai saprati?

—  Visu izdarīsim, neesam maziņie, gan jau kaut kā paši sevi nosargāsim.

—   Lūk, šo «kaut kā» lācis arī gaida, lai jūs pārmācītu.

—  Neuztraucieties, uz mūsu rēķina viņš neiedzīvosies, — Pāvels pārliecinoši atbild.

Viņš dodas uz nometni, bet mēs ejam pa lāča pēdām. Dzīvnieks vēl gājis metrus simt gar purvu, atstādams aiz sevis salauzītu ledu un no zileņu mētrām notriektu sarmu. Pēdas ir tik svaigas, ka liekas, zvērs iet kaut kur mums pa priekšu. Kararbahs pielādē berdanku, ar žestiem norāda, lai eju viņam līdzās un, ja nepieciešams, tūlīt šauju, negaidot viņu.

Kuru katru brīdi varam uzdurties zvēram. Seit klānā tūlīt nevar pamanīt noslēpušos lāci, viņa tumši brūnā mugura tā saplūst ar sūnainiem ciņiem, ka labāk nemaz nevar vēlēties.

Lācis nonācis gandrīz pats uz savām pēdām un, atstādams dubļos ķepu nospiedumus, devies gar kalnu. Večuks sāka domāt; uz kurieni iet? Vai pa lāča pēdām vai, kā bijām nolēmuši no rīta, uz kalnu? Viņš parādīja ar roku uz taciņu un sāka pa to šļakstināties ar slapjajām untēm.

Mēs izejam uz savām vakarējām pēdām. Ilgi kāpjam pa Jam- buja nogāzi. Kararbahs iet parastā, rāmā solī. Neatskatās, it kā es nebūtu ar viņu kopā. Viņš ir pieradis pie vientulības, tā viņu nenomāc. Apkārtējā daba viņam liekas kaut kas dzīvs, un viņš, acīm redzot, ar to dalās savās domās. Pastāvīgos klejojumos pa

taigu, viņš nemeklē piedzīvojumus, ne par ko nejūsmo, visu pieņem kā vajadzīgu.

Aiz krūmāja sākās smalki birzumi. Mēs tos pārgājām iešķērsām līdz augstai klintij, kas paceļas pāri kraujai. Apgājām to no labās puses un pa stāvo, atlūžņaino kori uzkāpām augšā. Klinti aug svaigs, pūkains ķērpis, ko nomīdījuši sokžoju nagi, un visur redzami to mēsli.

Vējš iesviež sejā dzestrumu, aizjoņo garām. Večuks apstājas pie pašas klints malas. Aiz tās — bezdibenis un stāva, atluž- ņaina Jambuja nogāze. Kararbaha piemiegtās acis klīda pa klinšaino nogāzi, tālu lejā aptaustīdamas viļņaiņo zvilnāju un ieplakas. Sausās lūpas čukstēja, sakniebās, atkal strauji kustējās. Likās, ka večuks izrunā nez kādus briesmīgus lāstus. Pēc tam viņš cieši paskatījās manī, atviegloti nopūtās un mierīgi apsēdās pašā klints kumbrā. Es iekārtojos blakus.

Diena bija rudenīgi slinka, silta un klusa.

Rudens ietērps, tā spilgtums un krāsu bagātība padara mīlīgāku drūmās plakankalnes peizāžu. Taču cauri šim rudens krāsu lieliskumam katrs nevilšus sajūt dabas lielā lūzuma mēmās pazīmes. Vēl dažas dienas, un bargie puteņi noplēsīs zemei krāsaino rotu, noslīcinās taigu sniega okeānā un paši sastings skopajā dzīves baltumā.

Kararbahs kļuva nemierīgs, kaut kas viņu bija satraucis. Izstiepis dzīslaino kaklu, viņš nolieca galvu, vērīgi raudzījās lejup paklintē.

Zem mums līdz pašiem zvilnājiem — šķautnaina kore, blakus — līkumaina, ar pundurvītoliem aizaugusi grava, bet vēl zemāk — viļņaini, pelēki birzumi.

Ne dzīvas dvēseles.

Un pēkšņi sadzirdu birstošu akmeņu klaudzienus. Tie atskan tai pašā vietā, uz kurieni tik vērīgi raugās večuks. Es pievirzos pie pašas klints malas un, ar rokām turēdamies pie izciļņa, arī skatos uz to pusi. Neviena… Kas gan tā satraucis Kararbahu, ja jau viņš nedzird birstošo akmeņu troksni?

Pēc kāda brīža it kā nomierinājies večuks pārlaida skatienu tālajam līdzenumam. Taču viņš atkal steidzīgi paskatījās pa labi zem klints un tā arī sastinga. Es pāri viņa plecam arī paraudzījos uz turieni. Nekur neviena. Taču nez kāpēc tāda sajūta, it kā apakšā kāds staigātu. Un, to apstiprinot, atkal atskanēja ilgstoša akmeņu švīkstoņa.

Es paķēru karablni, taču večuks pavirzīja stobru sānis un

piedraudēja ar pirkstu — nešaut. Bet pats, nenovērsis skatienu, vēroja kori.

Nesaprotu — kādā veidā kurlais večuks nojauš, ka apakšā kāds staigā? Vai tiešām viņš skaņas uztver citādi nekā mēs?

Atkal lejā nodunēja, bira akmeņi, un vēl nebija apklusis šis troksnis, kad no apakšējās karnīzes izjoza nez kāds pelēks dzīvnieks. Pazīstu sniega auna mātīti — padebešu virsotņu iemītnieci. Viņa nepārtraukti veras atpakaļ. Viņas bailīgajā skatienā, ātros, nedrošos lēcienos jaušāmas bailes.

Abās pusēs mātītei, gluži kā pielipuši, skrien divi jēriņi. Viņi apbrīnojami precīzi atkārto mātes kustības, tāpat lēkā, un visi trīs, lepni izslējuši galvas, groza tās te pa labi, te pa kreisi, it kā visus vadītu viens un tas pats mehānisms.

Redzu, kā mātīte metas sānis, ar diviem lēcieniem uzlec izcilnī un, pagriezusies atpakaļ, sastingst, nez kam piedraudēdama ar savu plato pieri.

Mātīte nav ģērbusies atbilstoši sezonai: viņai ir novalkāts, tomēr galīgi nenoplucis kažoks, bet drīz taču ziema. Viņas satrauktajās kustībās, viņas saspringlībā rūpju pēdas. Mēs viņu vērojam. Kas piesaistījis viņas skatienu tur aiz karnīzes, kur viņa tik vērīgi un trauksmaini raugās?

Mātīte un jēriņi pēkšņi metās augšup pa kori, taču apstājās, vienu mirkli pastāvēja un tikpat steidzīgi atgriezās izcilnī.

Tas izlikās aizdomīgi, un mēs, neatraudami skatienu, turpinājām vērot dzīvniekus. Viņu pēdās parādījās pērnais jērs — tēviņš. Tas redzams pēc radziņiem, tie nevis, kā mātītei, vērsti taisni atpakaļ, bet ir mazliet platāki, un to gali pagriezti uz āru. Viņa izskatā jau jūtams pieaugušā tēviņa  līkradža lepnums. Galvu viņš tur mazliet augstāk par ķermeni. Jērs vēl ir tai vecumā, kad briesmas viņu sevišķi nebaida.

Dzīvnieki, sagājuši barā, draudzīgiem lēcieniem dodas augšup. Cik viegli viņi lēkā pa akmeņiem, pa terasēm, apiet kraujas, joņo pa klintīm, dažreiz uz brīdi pakavēdamies pie aizām. Viņi virzās aizvien tuvāk un tuvāk mums. Novērot dzīvniekus dabā, pie tam vēl tik lieliskus lēcējus kā sniega auni, tā tiešām ir liela bauda!

Auni te pazūd drupās, te parādās izciļņos. Viņi ar savu klātbūtni piešķir skarbajai kalnu peizāžai dziļu jēgu — dzīvība šeit nav iznīcināma. Kurumi, kuri klāj Stanovoju, viņiem parādoties, vairs neliekas stingi. Pat klintis, kuras bezcerīgi nokarājas pāri bezdibeņiem, atdzīvojas, ja uz tām parādās sniega auna siluets.

Gandrīz paslēpies aiz nākamās klints šķautnes, bariņš atkal apstajas. Mazuļi mātes uzraudzībā uzvedas bezrūpīgi. Bet viņa, kaklu izstiepusi, raugās lejup. Viņu kaut kas tur vilina un kaitina, viņa nepārtraukti sper kāju pret akmeni un draudoši purina radziņus.

Pēc tam visi pazuda aiz akmens grēdām, it kā iekrita bezdibenī. Tikai retumis viņu ātrais skrējiens lika kalna virsotnē noklaudzēt akmeņiem.

Kararbahs uzmeta somu plecos, sā'ka kāpt lejā uz kori, uz to pusi, no kurienes bija parādījušies auni. Viņš gandrīz uzskrēja izcilnī, kur mātīte gaidīja savu nepaklausīgo jēru un, uzmanīgi noliecies, sāka skatīties lejā. Neapšaubāmi, kāds bija izbaidījis aunu ģimeni — tik steidzīgi viņi skrēja uz Jambuja virsotni.

Večuks pārlaida ātru skatienu stāvajai kalnu nogāzei, apsēdās uz akmens. Izvilka no azotes pīpi, piebāza ar tabaku, ielika čubuku mutē, atvēra pie jostas piešūto zamša somiņu, izņēma no tās divus krama gabaliņus un piepi. Viņa ārienei ļoti piestāvēja šie vecie uguns iegūšanas rīki. Večuka aprepējušos pirkstos tie likās drošāki nekā sērkociņi. Sērkociņus Kararbahs reti kad izmantoja. Viņš glabāja tos krekla iekšēja kabatā, ietītus tāsī, lai tie nesavilgtu. Ar sērkociņiem viņš iekūra ugunskuru un aizsmēķēja tikai negaisā.

Pielicis piepi pie krama asās šķautnes, večuks ar ierastu rokas kustību uzsita ar otro krama gabalu. Uzvijās sīciņa dūmu strūkliņa. Kararbahs ielika degošo piepi pīpē, piespieda to ar rādītājpirkstu. Taču, nepaspējis ne reizi ievilkt dūmu, viņš izrāva no lūpām pīpi — pusatvērtā mute izdvesa mežonīgu, brīdinošu skaņu, roka rādīja uz leju.

Tālu lejā pie pašas zvilnēja malas rēgojās tumši brūns plankums. Lācis.

Zvērs bija izlīdis no atlūžņiem un stāvēja, gluži kā kaut ko pārdomādams. Viņš neapšaubāmi gāja pa izbaidīto aunu pēdām. Virs lāča dziļajās rudens debesīs laidelējās kliju pāris. Izpletuši spārnus un gandrīz tos nekustinādami, putni riņķoja, paceldamies aizvien augstāk un augstāk, apskatīdami apkārtni. Pat pirmās salnas nespēj tiem pavēlēt pamest plakankalni, tik spēcīgi dzimtās vietas piesaistījušas šos plēsoņas.

Lācis brīdi stāvēja, pēkšņi strauji pagriezās atpakaļ, nodār- dināja birzumus un pazuda zvilnāja biežņā. Viņš dienā, tāpat kā jebkurš plēsoņa, centās izvairīties no klajumiem. Bez vajadzības nepameta biežņu.

Kararbahs iesaka nokāpt krūmājā un pa svaigām pēdām sekot lācim. līs piekritu, bet pats domāju: «Ak, nelietis, kaut tas mus zvilnājā nepiemānītu!»

Līdzenumā starp diviem ezeriem skrajā mežā paceļas dūmu stabiņš. Tur mūsējie paziņo, kur atrodas viņu novērošanas punkts. Kararbahs ilgi skatās uz to pusi, it kā iegaumēdams vietu, ja nāktos savējos meklēt naktī.

Saule jau pārslīdējusi pari zenītam. Atri pagājusi diena. Pusdienas siltums izšļakstījies pa kalnu nogāzēm, saules svelme apdedzinājusi pundurbērziņus, vītoliņus un grīsli mitrajās ieplakās — pēdējo zemes tērpu.

Aiz gravas iet vieglāk. Tur nav drupu, augstu karnīžu un klinšu, kuras noliekušas pāri kraujām. Nokāpjam kailos, ļodzī- gos birzumos. Zemāk tie pārklāti ar samtaini zaļām sūnām. Tajās visur vecas un jaunas zvēru pēdas. Starp tām Kararbahs tūlīt pamanīja lāča kāju platos nospiedumus. Pat sūnās labi redzamas greizās pakaļķepas pēdas.

Pēc metriem piecdesmit sakās biežņa. Večuks, it kā neticēdams acīm, aptaustīja lāča pēdas, aprēķināja plēsoņas mierīgo soļu garumu un, pagriezies pret mani, pamāja ar galvu uz zvilnāja pusi, it kā vaicādams, vai es iešu biežņā vai ne.

Uz to es jau biju sagatavojies. Kararbahs piekrītoši noīdēja. Viņš aizsmēķēja pīpi, sameklēja ādas somiņā, kur glabājās mednieku piederumi, divas patronas, bet somiņu viegli aizsēja ar siksniņu, lai, ja vajadzētu, viena rāvienā varētu to atvērt. Atspiedies uz spieķa, viņš pakšķināja pīpi, domīgi raudzīdamies uz noslēpumaino biežņu, kas pletās mūsu acu priekšā. Viņa seja bija neparasti mierīga.

Sais brīžos nez kāpēc atcerējos mātes vārdus, kurus viņa man sacīja, kad biju vēl pusaudzis. Kopš bērnības mana visnevaldāmākā kaislība bija medības. Visu brīvo laiku es pavadīju mežā vai kalnos, izsekodams irbes, zaķus un pat prāvākus meža zvērus, vai makšķerēju foreles. Un aizvien — tiklīdz kādam upē pazuda pīles, vainu uzvēla man, gāja žēloties mātei, un tas vienmēr beidzās ar pērienu. Visi radinieku mēģinājumi apslāpēt manī aizraušanos ar medībām beidzās neveiksmīgi. Ar laiku es neatvairāmi, kaislīgi iemīlēju dabu, mani pārgājieni kļuva garāki, un jau divpadsmit gadu vecumā es veicu savu pirmo ceļojumu uz Aksautas ledāju.

Reiz mēs ar draugu iedzinām alā ievainotu lapsu. Mums ļoti negribējās šķirties no šāda'medījuma. Ala izrādījās veca, neapdzīvota, un, acīm redzot, to bija izracis par lapsu daudz prāvāks zvērs. Jādomā, ka vilcene. Mēs ar draugu norunājām: alā līdīšu es, bet viņš piesies siksnu pie manām kājām un, tikko es tās raustīšu, izvilks mani ārā. Tik bezprātīgi riskēt varēju tikaf es — pašpārliecināts puišelis.

Ieeja alā bija putekļaina un par šauru pat vājam, trīspadsmit gadus vecam zēnam. Taču vilinājums bija milzīgs. Vienu roku piespiedis sāniem, bet otru izvirzījis uz priekšu, es sāku lēnām līst, pilnīgi aizmirsis, ka ievainots zvērs ir drosmīgs un nežēlīgs.

Alā bija tik tumšs, ka es, ar pūlēm skatīdamies, tomēr nekā neredzēju. Aizturējis elpu, es vilkos tālāk, grūzdamies ar sasietām kājām un kreiso roku, bet labo turēju sev priekšā, gatavodamies ar to noķert lapsu. Nez kāpēc man likās, ka es noteikti noķeršu to aiz astes. Un iedomājos patīkami pārsteigto māti, kā viņa paņems rokās ugunīgi sarkano ādiņu, papurinās viļņaina akotu un noteiks: «Mans maizes devējs!…» Un šais saldajās minūtēs manu labo roku pikti saķēra lapsa. Pēc tam kaut kas truls un ciets sāka plosīt man seju, appūzdams to ar smacīgu svelmi. Es sāku raustīt kājas un, kamēr draugs vilka mani ārā no alas, lapsa nebija atstājusi man sejā nevienu veselu vietu. Labajā rokā bija šausmīgas brūces. Labi, ka tas arī bija viss, bet es taču varēju izlīst bez deguna un bez acīm …

Tā mēs apkaunoti atgriezāmies mājās.

Māte, mani ieraudzījusi, sasita rokas:

— Dievs kungs! Par ko man šāds posts! Cilvēkiem bērni kā bērni, bet te, skaties tik, mednieks radies! … Viņa ieraudājās, un varbūt tāpēc šoreiz iztiku bez kāviena. Šņukstēdama pārliecinoši runāja: — Atceries, dēliņ, aiziesi dzīvē ar bisi, nekļūsi par cilvēku. Medībās labu galu neņemsi. Tu negribi strādāt zemi, kā citi, tevi nelabais dzenā pa mežu. Meklē, ko neesi pazaudējis.

Vai tas uz labu, ka šeit pie biežņas atcerējos šos mātes vārdus? Vai tie mani nebrīdina? Taču mani savā varā jau pārņēmusi vēlēšanās atriebt savus puišus, un, protams, es kļūstu par medību kaisles vergu.

Kararbahs mani brīdina, ka viņš ies pa priekšu, taču jāšauj man.

Un divi neprāši, viens kurls un vecs, otrs jaunāks un mazāk pieredzējis, ieiet biežņā. Pēc pirmā soļa liekas, ka krūmāji ir lamatas. Tumšie kakti, noslēpumainā zvilnāja čaukstoņa, ķērpja kraukšķi zem kājām — viss pēkšņi kļūst naidīgs. Kararbahs iet, gandrīz nepieskardamies zemei, it kā virzītos gar mīnu lauku.

Lācis gājis pa nogāzi, neaiziedams no krūmāja malas un visu laiku turēdamies krūmāja malā pie nelielām, atklātām laucēm.

Viņa pēdas bija dziļi iespiestas pūkainā, maigi dzeltenā ķērpi. Soļi bija vienmērīgi — zvērs gājis mierīgi.

Nu Kararbahs apstājās, pasviedis uz priekšu berdankas stobru. Es lēcu uz spraugas pusi, gatavs sagaidīt briesmas no jebkuras vietas.

Izrādījās, ka šeit lācis vairākkārt lēcis pa kreisi un pazudis. Vai tiešām pamanījis mūs?

Nedzirdami, šad un tad atskatīdamies, eju pa viņa pēdām necaurejamos krūmāja dziļumos. Lācim šeit nav šķēršļu. Viņš var iet taisni. Viņam samērā neliels augums, tāpēc visur izlien. Bet mums, ja nebūtu spraugu, nāktos pārvietoties pa zvilnāju, kura stumbri savijušies kopā, un mēs tūlīt sevi nodotu.

Nepazaudējuši pēdas, apejam biežņu pa līkumainām laucēm. Vējiņš pūš pretī — tas ir labi.

Man par lielu pārsteigumu, mēs izejam ārē, kur es vakar pārdzīvoju drausmo nakti. Nemierīgās Kararbaha acis ārē ievēro svaigas lāča pēdas. Zvērs nācis šurp, acīm redzot, cerēdams ar kaut ko pamieloties. Taču — ak vai! — aizgāja izgālējies atpakaļ uz kalna pakāji.

Rietumos dzisa diena, vakarā kļuva vēsāk.

Paskaidroju Kararbaham, ka bez Zagras vajāt lāci zvilnāja biežņā būtu neprāts, ka labāk pārtraukt medības un atgriezties pie savējiem smalcē pārnakšņot. Večuks uztver manu domu, pie- kiīt, un mēs pirmo reizi mūsu pazīšanās laikā pasmaidām: esam apmierināti, ka viens otru saprotam.

Večuks iziet uz tikko pamanāmas taciņas, kuru vakar ieminuši cilvēki, kas pārnesa Jeļizara līķi no āres uz zemes ragu. Tā ved mūs pa zināmām vietām aizvien zemāk un zemāk, te ieurbdamās biežņā, te to apiedama pa šaurām spraugām vai pļaviņām. Es cenšos iet aiz pavadoņa tādā attālumā, kas man atļautu vienmēr viņu redzēt un tūlīt pat brīdināt par briesmām.

Sākusies vispārējā miera stunda, kad gaisma vēl satrauc plēsoņas un viņi neuzdrošinās uzbrukt, bet viņu upuri ir apņēmušies pretoties. Tikai nenogurdināmie burunduki ložņā pa zvilnāju, visur atskan to pīkstieni.

Nokļūstam melnalkšņu biežņā. Netālu kalna pakāje. Večuks atskatās. Kaut kas viņu satraucis. Taču es esmu akls un kurls — neko neredzu.

Līdzenumā viens pēc otra atskan divi brīdinoši šāvieni. Skaņas aizplūst aiz pauguriem un tur ilgi jauc klusumu purvos.

Signālšāvieni mūs pārsteidz biezā krūmājā. Nevienas sprau- dziņas. Kaut kur blakus cilvēkēdājs. Viņš vai ņu iet pa mūsu pēdām, vai gaida slēpnī.

Līdz zemes ragam, līdz mūsu biedru kapam, ne vairāk kā simts metru.

Tur atskanēja un apklusa akmeņu dunoņa. Tas ir viņš. Krūmājā kļūst šauri. Ar karabīni nevar pagriezties. Ilgs klusums. Kur gan palicis lācis? Aizbēdzis vai nogūlies mūsu ceļa?

Kararbahs neatskatījies pavirzījās uz priekšu, sāka kulties ārā no biežņas.

Šķērsojam pēdējo ieplacinu. Atliek uzveikt šauru, biezi saaugušu alkšņu strēli, un mēs nokļūsim zemes ragā. Vai tiešām cilvēkēdājs mūs vēl nebūtu uzgājis?

Atkal atskan akmens dārdoņa, taču tagad tanī var just smago zvēra elpu. Viņš pavisam tuvu, tepat aiz krūmāja.

Kaut kur sānis iepīkstējās izbaidīts putniņš. Kņada zemes ragā izbeidzās. Iestājās saspringts klusums, it kā visi biežņas iemītnieki vērotu mūsu divkauju.

Mēs ielienam alksnājā, cenšamies nepieskarties zariem un neelpot. Es retumis apstajos, lai atvilktu elpu.

Večuks sper pēdējo soli, izbāž galvu no alksnāja un saspringst kā uzvilkts loks. Jāšauj … Taču bises siksna aizķērušies aiz zara, un viņš nespēj izsviest uz priekšu berdankas stobru. Večuks man kaut ko signalizē, locīdams galvu. Es sev priekša nekā neredzu, izlecu no alksnāja. Nespēju pacelt karabīni, bet aiz šauras krūmāju spraugas pazūd spalvainā lāča mugura.

Kararbahs pieskrien pie bērziņa un, pieķēries tam, skatās pakaļ zvēram. Večuka seja saviebta, uz vaigiem parādījušies plankumi. Viņš pēkšņi skaļi, pilnu krūti ievelk elpu, it kā šai brīdī būtu pietrūcis gaisa, un kaut ko noīd. Pacēlis augsti ber- danku, viņš draudoši pakrata to pakaļ zvēram.

- Kāpēc gan tu nešāvi? — es pavaicāju Kararbaham.

Viņš atraujas no bērziņa, aizvien vēl satraucies pienāk man klāt, skatās manī dzidrām bērna acīm, pēc tam es ar viņu ilgi skaidrojos …

Kararbahs ieraudzīja zvēru pavisam tuvu, tas mūs bija gaidījis un jau gatavojies lēcienam. Pēdējā brīdī večuks nolč'inis uz viņu šaut, taču ļaunais gars Hargi izjaucis, aizķēris berdankas siksnu ar zaru, un labi, ka izticis bez šāviena. Savādāk nelaime būtu klāt…

Atkal saka klaudzināt dzenis un bezrūpīgais vējiņš, sukādams zvilnāja pinkas, pastaigājas pa nogāzi.

Kararbahs izslienas, ar roku parāda uz zemes ragu. Kādas šausmas! Vakar uzbērtā kapa kopiņa tagad pilnīgi sajaukta; akmeņi un zeme izsviesti, stabs ar uzrakstu sašķiebies.

Večuks zemes ragā atrod lāča pēdas. Izsalkušais zvērs atnācis uz šejieni no pretvēja puses. Viņu, acīm redzot, pievilinājusi svaigas zemes un medījuma smaka. Viņš meties virsū kapam un jau pa pusei izvilcis līķi, kad sadzirdējis mūs. Kāpēc gan zvērs nav brucis mums virsū? Pie sava laupījuma lācis taču parasti necieš svešu klātbūtni. Tas mani ārkārtīgi pārsteidza.

Pie apvāršņa sadrūmst mākoņi. Krēslā iegrimst plakankalne, zviļnāji, tāles. Aizgājusi diena atstājusi mums nepabeigtus darbus …

Padziļinam bedri, apkraujam to ar prāviem akmeņiem, lai plēsoņa tos nevarētu viegli aizsviest.

Mums vairs nebija spēka ne tikties, ne pretoties, kad līdzenuma pie mūsu novērotajiem uzliesmoja signālugunskurs.

Saspringtā klusumā ielauzās divi šāvieni — cilvēkēdājs ir tuvu.

Paziņoju Kararbaham signālu. Viņš apstājas, viņam bezpalīdzīgi nolaižas rokas. Taču večuks ātri savaldās, parāda uz mūsu pēdām. Mēs pagriezām viens otram muguru, es skatos uz mūsu pēdām, bet večuks uz priekšu.

Atkal līdzenumā atskan divi šāvieni. Ko varētu nozīmēt šis atkārtotais signāls? … Vai tiešām esam uzdūrušies slēpnim? …

Kā par sodību sāka atri satumst.

Sadzirdu dīvainu skaņu, it kā birzumos kāds būtu nokritis. Paiet viena, trīs, piecas sekundes — iedārdējās akmeņi tuvīnos birzumos… Lūza zariņš. Zaru sprakšķi skan aizvien tuvāk. Zvērs neslēpdamies nāk mums virsū.

Pagriežu Kararbahu ar seju pret briesmām. Jau dzirdama aizsmakusi zvēra elpa. Večuks nostājas cieši man blakus.

Vēl neiespējama saspringuma brīdis, un paveras pēdējais krūms.

—   Zagra! — es iekliedzos iepriecināts un pārsteigts par viņa negaidīto parādīšanos. — Fui, tu velns tads, kā nobaidīji!

Bet pats neticu savām acīm, burzu viņu aiz pinkainajiem vaigiem.

—   Kā tu šeit radies? — es vaicāju.

Viņš sajūsmīgi smilkst, acīs tik daudz prieka, tik daudz uzticības! Pieglaužas man klat, spēcīgi elpo man sejā. Viņam ap kaklu saite, pie kurās kuļājas pārgrauzta siksnā.

Kararbahs arī ir apmierināts, glāsta suni, kaut ko murmina.

Večuks parāda uz tumstošo apvārsni, uz bīstamo biežņu. Mēs pieliekam soli.

Klāt arī pakāje. Tā beidzas aiz kailiem birzumiem, aiz kuriem krēslainā segā redzams aizaugušais līdzenums. Ceļu šķērso strautiņš. Cdens klusām iztek no tumša, nekustīga purva, kas pieaudzis ar puplakšiem. No šīs mūžzaļās ūdens biežņas vēsmo senatne. Kaut kas dzīvs neveikli pieskārās to malai, nošūpoja purva līdzenumu. Mēs ar Kararbahu skatāmies tumši violetā ūdens dzīlēs, kuras satrauc tik tikko pamanāmi apļi. Liekas, tūlīt no ūdens izlīdīs briesmonis, taču mēs nebūtu pārsteigti, tik noslēpumaini ir šie pjurvi ap Jambuju, kurus ieslēdz kroplas, nokaltušas lapegles, tās kā spoki soļo mums blakus.

Šļakstināmies pa staigno, ciņaino klānu. Neviesmīlīgā tumsa atņem pēdējos orientierus. Ejam noguruši, izsalkuši. Un tad vēl mūsu ceļā šie staignie purvi, pilni zābaki ar ledaino ūdeni un skumjas domas par to, ka mūsu gaitai nav gala!

Pēkšņi pazibsnī rūsa, apgaismodama aizmigušo miglu virs mitrā līdzenuma, tālo apvārsni un mūsu ceļu purvā. Mēs sākam iet žirgtāk.

Zagra velkas saitē, viņam nav ērti iet pa šaurām ejām starp ciņiem. Atlaižu viņu, tā arī man vieglāk. Suns izraujas uz priekšu, un, apšļācis mūs ar aukstām strūklām, pazūd tumsā.

Vēl kādu laiku plakšķināmies pa purvu. Un beidzot izkuļa- mies sauszemē. Mūs sagaida bemberainās smalces. Kararbahs ar vienu roku aizsedz seju, otrā paņem spieķi un kā aklais tausta biežņā ceļu. Mani aiz viņa muguras neķer ne zari, ne koki, ne skaudrie krūmāju zari. Pēkšņi no tumsas mums pretī iznirst signāluguns. Večuks apstājās un, gurdi atspiedies uz spieķa, atpūšas, ilgi skatās zibsnījošā guntiņā.

Zagra paziņojis par mūsu ierašanos. Cibins, aizdedzinājis lāpu, rāda ceļu, sauc mūs. Viņš un Dolbači, acīm redzot, deg nepacietībā uzzināt, kā mums veicies.

Vējš līdz ar mākoņiem kustina tumsu. Reizumis viņš nikni uzbrūk smalcei, pinkā kokus un, norausdams zemo bērzu lapas, met tās nakts klēpī.

Kararbahs smagiem soļiem ielien biežņā. Naktī zūd priekšstats par attālumiem. Bet guntiņa te uzliesmo gluži blakus, te pēkšņi kaunīgi pazibsnī, atkāpjas, izgaist, un katrs arvien spēcīgāk sajūt visu sava nogurušā ķermeņa smagumu.

Es apsteidzu večuku. Uguntiņa gluži kā ielodēta, tumsā deg kā vientuļa zvaigzne. Zeme un debesis ir vienādi melnas. Eju, atkaudamies no zariem, un pats domāju: šī taču nav pēdējā taka, nav pēdējais gurdums, un nav vēl zināms, kādu viltīgu pārsteigumu mums gatavo Jambujs.

—   Uhu — hu … — atskan cilvēka balss.

Vēl simts metru, un mēs izejam uz stigas, ko nedaudz apgaismo aiz pagrieziena paslēptā ugunskura atblāzma. Zagra mūs priecīgi sagaida, ved uz apmetni.

Cik brīnišķīga naktsmītne mūs gaida šai sausajā zemes stūrī! Jau izklāti smaržīgie skuju zariņi, sagatavota malkas kaudze. Uz lēnas uguns karājas zila, emaljēta tējkanna. Netālu uz nokaitētām oglēm guļ karsti rauši. Somas, bises pakārtas uz egļu zariem.

—   Paldies dievam, — Cibins no sirds nopriecājas. — Vai jūs zināt, ka cilvēkēdājs jums sekoja no zemes raga un bija jau sagatavojies uzbrukt, kad mēs jums signalizējām. Labi, ka šai brīdī parādījās Zagra.

—   Uz kurieni viņš aizgāja? — es vaicāju, iztaisnodams notirpušos plecus.

—   Pa mūsu pēdām uz Rekandu … Baidos, ka tikai viņš nometnē neizdara kaut kādas neģēlības.

—   Ko jūs, viņi ir brīdināti, pavēlēts visu nakti dežurēt un dedzināt lielu ugunskuru.

—   Nogulēs, velnēni! — Cibins mani pārtrauc. — Es un Dolbači iesim pie viņiem.

—   Nekādā gadījumā! Tumsā esat akli, bet viņš — redzīgs, paši ieskriesit viņam rīklē.

Cibins mazliet noliecas uz manu pusi un čukstus saka:

—   Bet, ja uzbruks aizmigušai nometnei, ko tad izdarīs? Teicu, ka nogulēs! Atļaujiet, divatā nav drausmi.

—   Nesāksim kaulēties. Es zinu: Pāvels nenogulēs.

Kararbahs vērīgi pēta Cibinu, ieskatīdamies viņa sejas izteiksmē, pēc tam lūdz Dolbači viņam paskaidrot, kādu jaunumu Cibins man pastāstījis. Uzzinājis, ka Cibins grib naktī iet uz nometni, večuks bargi paskatījās viņā ar acīm, kuras ugunskura gaismā izskatījās tumši violetas, pakratīja galvu, piedraudēja viņam ar spieķi.

Nometuši smagumu no pleciem, atbrīvojušies no nemierīgajām domām, piesēžamies pie ugunskura. Atpūta tiešām nopelnīta.

21. PAR KO DOMA VECAIS EVENKS?

Siltums palien zem drēbēm, atver ceļu nogurumam, padara nejūtīgas rokas un kājas. Sais svētlaimīgajos miera brīžos ne par ko negribas domāt.» To dēļ varētu vēl un vēl iet pa bemberainām smalcēm, brist pa melno purvu ūdeni.

Cibins ar nazi atver divas gaļas konservu bundžas. Ielej Kararbaham krūzi stipras tējas. Večuks noliek to sev priekšā, izvelk no somas gabalu cukura, taču tēju nedzer. Neatrauda- mies ilgi skatās ugunī, kur plēn zilas ogles un liesma līgojas vējā.

Liekas, ka večuks būtu cilvēks, kas nepazīst ilgu, kuras varētu aizvest iztēles pasaulē, cilvēks, kas skumji iet satraukumu pilno ceļu un nepazīst dzīves jaukumus, nenovērtē to saldumu. Tiešām, nav iespējams ticēt, ka cilvēks, kura dzīvi veido pastāvīgas cīņas, klejojumi, trūkums un elementāras kopdzīves ērtības, varētu būt laimīgs. Taču, ja atņemtu Kararbaham šos meža klejotāja grūtos apstākļus, norobežotu viņu no sniegputeņa ar

akmens sienām, nolaupītu briesmas — tad viņš būtu pavisam nelaimīgs. Manuprāt, cilvēkam nav lielākas laimes par grūtību uzveikšanu — te meklējama dzīves jēga. Nav svarīgi, ka večuks staigā vecā kažokā, guļ uz skuju paklaja, salst, badojas, — tas nav galvenais. Grūtā dzīve padarījusi viņu spēcīgu, — tas ir galvenais, un viņš biežāk nekā mēs ir laimīgs. Viņš šeit ir cilvēks mežonīgās dabas vidū.

Man liekas, ka Kararbahs pēkšņi atjēgsies, ar plaukstu no sastingušās sejas noslaucīs pārdomas un kaisli sāks Dolbači stāstīt par kādu neparastu atgadījumu vai par tikšanos ar nāvi… Nē. Kararbahs klusē. Vecā evenka galvā rosās citas domas.

— Suns slēpj galvu, jūt salu. No sniega neizbēgsim, — Dolbači partrauc klusumu, un, atgāzis galvu, skatās, ka vējā kauc melnās debesis.

Lapegles saknēs, kas aug mazliet tālāk no ugunskura, guļ Zagra, dziļi iebāzis degunu pūkainā astē un apsvilinādams mūs ar diviem dzīviem, zilganiem lukturiem.

Dolbači aiziet pēc ūdens. Es pastāstu Cibinam par neizdevušos tikšanos ar cilvēkēdāju, bet pats nenolaižu skatienu no Kararbaha. Viņa tēja sen jau atdzisusi, viņš aizvien sēž tāpat, saliecies, ar kaulainām rokām ceļgalos apkampis tievās, garās kājas. Reizumis viņa sejā nodreb vaigu kauli, sakniebtās lūpas pastiepjas uz priekšu, nodreb pinkaino, sirmo uzacu kušķi. Bet acis nepārtraukti vēro zilganos ugunskura uzliesmojumus.

Vai viņš atceras pagātni: neseno un tādu, ko sen jau nogludinājis laiks? Varbūt viņa acu priekšā pašreiz kaukdams cēlās sniegputenis, atdzima tikšanās mēmajā klusumā ar zvēra niknumu, piecdesmitgrādu sals pie neiedegta ugunskura, ilgstoša badošanās, lāču nagu plēstās brūces ķermenī, — tas viss ir gadījies večuka dzīvē… Nē, es viņu nenožēloju, es viņu patiesi apskaužu!

Nakts uzpūta miklumu. Pazuda zvaigznes. Pāri apmetnei gūlās mākoņi. Uznāca lietus, nočaukstēja lapās, purvā un pa līdzenumu aizgāja uz ziemeļiem, atstādams aiz sevis mitras biežņas. Vēl ilgi no lapegles krita lāses uz nokaitētām oglēm, uz sēdētāju galvām, pret akmeņiem sašķīzdamas sīciņos pilienos. Sis nabadzīgais zemes stūrītis kļuva arvien neviesmīlīgāks.

Es viegli iegrūžu sānos Kararbaham, kurš sēž man blakus, parādu uz krūzīti — tēja atdzisusi! Viņš atslābina sažņaugtos pirkstus, neskatīdamies, taustoties atrod nomīdīta ķērpī cukura graudiņu, ieliek mutē un sāk dzert. Taču var just, ka aizvien vēl nevar atrauties no domām, kuras atnesis sev līdzi uz šo apmetni.

Negaidīti, it kā viņu būtu uzsviedis sprādziens, večuks pielēca kājās, paķēra berdanku un, pagriezies uz zemes raga pusi, izstiepās visā garumā. Pret tumsu vērstajās acīs zibsnīja niknums.

Piedraudēdams kādam ar bisi, Kararbahs neskaidri iekliedzās.

—   Kam viņš draud? — es vaicāju Dolbači.

—   Es arī slikti saprotu. Tomēr viņš tā sacīja: «Es viņu nogalināšu!»

—   Kādu viņu?

Dolbači pārsteigts paskatījās manī un neatbildēja. Viņš pielēja tējkannu un pakāra to uz uguns.

večuks palika stāvam, atklādams krūtis vējam, ieskatīdamies tālēs.

Es viegliņām paņēmu Kararbahu aiz rokas, nosēdināju pie ugunskura. Cibins nolika viņam priekšā kūpošu konservētās ga- Jas bundžu, plāceņa gabalu, un mēs klusēdami sākām ēst.

No ezera atlaižas brīzīte, zvilnājs nodreb tās pieskārienos. Kaut kur pelēkā tumsā čalodams, strautiņš ve| lietus ūdeni — tā ir noma|o, tālo smalču nakts mūzika.

Kararbahs sāka kaut ko stāstīt Dolbači. Viņš runāja satraukti, pamādams ar galvu te uz manu, te uz Jambuja pusi. Pēc tam večuks paņēma no sarunas biedra pīpi, ievilka vienu dūmu, otru … Dolbači pārsēdās man blakus, sāka tulkot.

—   Viņš teica: kad divi cilvēki iet kopā, lācis no viņiem baidās. Tāpēc viņš šodien jums neuzbruka. Divatā viņu nogalināt neizdosies. Vai saprati? Kararbahs vaicā: vai tu varēsi rīt viens pats iet medīt amakanu.

—   Varēšu! — es nepadomājis atbildēju.

— Noteikti jāiet ar katliņu.

—   Kāpēc?

. — Tāpēc, ka visi jūsu cilvēki, kurus lācis ēdis, bijuši ar katliņiem. Večuks uzskata: kad viņi gājuši pa biežņu, katliņš dauzījies pret zariem, šķindējis, amakans tālu dzirdējis, skrējis uz skaņas pusi. Arī tev tā jāiet.

—   Saki Kararbaham, ka esmu ar mieru.

—   Tad klausies vēl. Večuks saka, ka amakans cilvēkus gūsta no muguras šai vielā, — Dolbači ar roku ķer sev pie pakauša, — un lec no labās puses. Kad iesi pa zvilnāju, to labi iegaumē.

—    Nesaprotu, — es pārtraucu pavadoni. — Pavaicā Karar- baham, kāpēc lācis noteikti uzbruks no muguras un no labās puses.

Dolbači pārtulko večukam manus vārdus. Tas ir pārsteigts, ka es pats to neesmu nojēdzis. Kararbahs ilgi veido frāzes no žestiem un man nesaprotamām skaņām, izgriež kreisās kājas pēdu uz iekšieni, kā lācim.

—   Tu esi gluži kā pūce dienā; acis ir, bet neredzi. Viņš domā, ja lācim kreisā kāja ir šķība, uz iekšu, viņš var lēkt tikai tā, — pavadonis ar abam rokām pamāja no labās puses uz kreiso. — Vai saprati? Tu taču redzēji, Jeļizaru viņš arī ķēris no labās puses un aizmugures. To tu paturi prātā.

—  Vai man jāiet uz Jambuju rīt no rīta? Pavaicā Kararbaham.

Večuks paskatījās tumšās, lietainās debesīs, paraustīja plecus.

—   Pašreiz neviens nepateiks, ko nesīs rīts.

—   Bet ko rīt darīs Kararbahs?

—   Večuks arī grib iet uz kalnu. — Dolbači sacīja.

Cibins sabikstīja uguni, uzsvieda uz oglēm nesadegušās pagales.

Atvirzos no ugunskura, skatos debesīs — no ausmas vēl ne vēsts. Ar drebošu sirdi gaidu rītu.

Debesīs redzami smagu mākoņu apveidi, tos no augšas apspīdēja tālais mēness. Lapas apžulgušas. Vītuma un tuvīnā sala laiks, Gaisā skuju smaržai piejaucās sēņu aromāts — pēdējā rudens smarža.

Aizejam, gulēt zem plati izplestiem vecas egles zariem. Cibins un Dolbači pēc kārtas sargās nakti un ugunskuru. Vislielākās cerības, protams, uz Zagru. Kaut arī viņš gu|, savilcies kamolā, taču ausis ir stāvas, saspringtas.

Apmetne apklust. Sai mitrajā naktī laistās tikai karstie og]u rubīni, un reizumis ievaidas zeme vai zem ūdens nopūšas aizmigusi ūdensroze.

Kararbahs jau iekrācas. Bet es nevaru aizmigt. Vai es pārāk nepaļaujos uz sevi, vai man nenāksies piedzīvot Jambujā bojā gājušo ģeodēzistu likteni?

Guļu ar vaļējām acīm. Dzirdu, kā no skujām uz Cibina brezenta jakas pleciem krīt lietus lāses svina smagumā.

Domas aizved mani zvilnāja biežņā. Skatos uz to kā no augšas, caur pagātnes dūmaku, un paveras cilvēku traģiskās bojā ejas aina. Bezrūpīgi pa tikko manāmu taku kāpj lejā jauns puisis. Uz muguras bise, labā rokā katliņš. Viņš bezrūpīgi ieiet zvilnājā, vēcinādams pa zariem katliņu un dungodams jautru dziesmiņu. Katliņa metāliskā šķinda izplūst pa kalna nogāzēm. To uztver lācis attālā ieplakā. Zvērs, klibodams ar kreiso pakaļkāju, jau jož pa birzumiem, pa zvilnāju, reizumis apstādamies, lai noteiktu, uz kuru pusi attālinās skaņa. Jo tuvāk, jo viņa lēcieni uz- nianigaki. Viņš nokļūst uz cilvēka pēdām, tās kāri aposta, atiet pa labi tik talu, lai nezaudētu pēdu smaku. Klusām panāk upuri. Aizvien tuvāk, aizvien mazāks kļūst attālums starp viņiem. No krūmāja izlaižas mērkaziņa, bailīgi aizplivinās garām cilvēkam, un, lūk, arī bēdurozis satraukti iekliedzas virs galvas … Vajadzētu pagriezties, noraut no pleca bisi, taču nē, puisis nepievērš uzmanību, iet tālāk. Lācis nedzirdami rāpo biežņā pa pēdām, nogaida izdevīgu brīdi … Lēciens, vēl viens, cilvēks nepaspēj apgriezties, un plēsoņas rūsganie ilkņi ieurbjas pakausī. Ar spēcīgu rāvienu puisis pasviež katliņu, un tas paliek karājoties lapegles virsotnē. Es beidzu iztēloties, lai neredzētu izrēķināšanos …

Iztālis atskan šāviens.

—   Mūsējie šauj, — Cibins uztraucās. Viņš atgāja no uguns, ieklausījās, — velti mūs nelaidāt, cilvēkēdājs nometnē izstrādās neģēlības.

Laikam gan Cibinam taisnība. Tāda neveiksme! …

Bieza migla dīvainām pikām nolien no kokiem uz pielūžņoto zemi, karājas pāri purviem. Cik nemīlīga ir zeme, ja to klāj bieza, pelēka migla!

Kararbahs sēž pusizģērbies, apsedzis plecus ar brezenta gabalu. Sev priekšā nolicis veco kažociņu. Skatos tanī— un acīm neticu: kažokam apgrieztas malas — vai tikai večuks nav jucis! Es zinu, cik grūti nākas šķirties no gājienos novalkātā vateņa,' ar ko cilvēks bijis kopā tikai vienu darba sezonu, bet šis kažoks taču Kararbaham atgādina nodzīvotos gadus. Tas ir bijis viņa biedrs vētrās, pie ugunskuriem, lietū, tanī viņš kļuvis vecs. Nesaprotu, kāpēc viņam tieši šodien vajadzēja izrēķināties ar savu veco, lāpīto pavadoni?

Pieeju pie liesmojošā ugunskura. Mani drebina saltā rudens nakts, kurai nav tik drīz gaidāmas beigas, jo neesmu lāgā izgulējies. Paskatos večukā un vēl vairāk brīnos: viņš no nogrieztā gabala šuj untes. Otrā jau gandrīz gatava.

—  Šonakt nometnē trīs reizes šāva, — Dolbači ziņo, — tomēr tur nelaime, tur cilvēkēdājs bijis.

—  Var būt, ka šāvuši uz vilkiem, — es saku.

Pavadonis parausta plecus.

Sasildos pie ugunskura. Migla kā piedzēries viesis līgojas pie apmetnes, un naksnīgais strauts vēl aizvien dzied. Kararbahs vairs nestrādā, pace| galvu. Es ar pirkstu norādu uz kažoku, vaicāju, kāpēc viņam pašreiz mitrā laikā vajadzīgas untes?

Večuks parāda uz savam kājām, uz krūmāju, uz savām ausīm un kaut ko saka. Palīgā nak Dolbači.

—   Viņš šais untēs ies meklēt amakanu.

—   Viņam taču kājās vēl veselas aļņādas untes!

— A|ņādas untes, tapat kā tavi zābaki, taisa dikti lielu troksni, kad iet pa zvilnaju, bet ar šiem, — viņš parāda uz untēm Kararbaha rokās, kas uzšūti ar spalvu uz āru, — var iet nedzirdami, kā lūsis. Lācis nenojautīs, ka vēl kāds cilvēks iet pa zvilnaju, noteikti tev uzbruks.

Kaut kur aiz miglas, aiz kalnu tālēm — rīts. Taču vēl gu| purvi, nakts lietū izmirkušie zvilnēji, zvēri, putni… Sai pirms- ausmas stundā dabas miegs ir īpaši trausls.

Kararbahs iebāž kondensētā piena bundžā žagara gabaliņu, ilgi to sūkā, lieliem malkiem piedzerdams tēju. Acīm redzot, viņa mēle nav saldumiem lutināta, viņš dzer ilgi, kamēr vien gribas.

—   Tātad iesi? — Cibins man vaicā.

Dolbači pace| uz mani skatienu.

—   Protams, iešu! Citādi nesatikšos ar cilvēkēdāju, ja viņš uzbrūk tikai vienam cilvēkam. Sai ziņā Kararbaham jātic.

Cibins nelabvēlīgi pakrata galvu.

—  Velns nav tik briesmīgs, kā viņu mālē, — es saku. — Puiši taču aizgāja bojā, neiedomādamies, ka Jambujā mīt cilvēkēdājs. Viņus pazudinaja bezrūpība. Bet man — daudz vienkāršāk: Kararbahs man izstāstīja šī zvēra ierašas: no kurienes, no kādas puses viņš var uzbrukt. Tātad viņam nebūs viegli mani nejauši noķert.

—   Nu ko tad, ne spalviņas! — Cibins novēl, skaļi sūkdams tēju.

Daudzus gadus klaiņojot pa taigu, man nācies medīt gandrīz visus prāvos zvērus. Un tās nebija medības patikas vai sporta dēļ, bet gan nepieciešamība, pārtikas avots, strādājot tālās, vientulīgās nomalēs.

Esmu izsekojis džeirānus un meža cūkas Kaukāzā, vietās, kur diemžēl jau daudzus gadus nav šo dzīvnieku pēdu, jo meži tur izcirsti. Rudeni un ziemu dzinies pakaļ sokžoju bariem nemīlīgajā Taimiras pussalā. Novērojis sniega aunu dzīvi Stanovoja, Džugdžurā. Medījis malārbriežus, saukdams tos ar tauri. Sim

tiem nakšu esmu pavadījis slēpņos, uzglūnēdams zvēriem. Taču lāča medības ir mana nevaldāmākā kaislība.

Kad medī briedi, kalnu kazu — viss ir ļoti vienkārši. Pavisam kas cits — lācis. Lācis taču ir spēcīgs un nikns zvērs. Kaut arī ir pārliecība, ka viņš no cilvēkiem baidās, taču aizvien žņaudz briesmu sajūta. Lāču medības prasa ne tikai lielu pieredzi, zvēru paražu zināšanu, bet arī lielu pašsavaldīšanos. Esmu nogalinājis krietnu skaitu lāču — varbūt pat esmu uzstādījis mūsdienu rekordu. Cits — vairāk pieredzējis mednieks, nodarbodamies ar lāča medībām, domāju, būtu nogalinājis daudz vairāk. Es taču medīju tikai gaļas dēļ, kad mums tās trūka.

Kāds nesaudzīgi sāka šļakstināties pa purvu, aizgāja, nevienu neizbaidījis, līdz pašai Jambuja pakājei.

Kararbahs satina uzšūtās untes, pārsēja tās ar siksniņu, ielika somā. Turpat iebāza arī brezenta gabalu. Piecēlās, pakāra sagraizīto kažoku egles zarā, aizgāja no uguns. Ilgi skatījās debesīs, kuras ziemeļos bija zvaigžņainas, bet mākoņu dēļ virs Stanovoja grēdas — pelēki melnas.

Migla izklīda, un tikai virs upēm un strautiem gulēja caurspīdīgi zilgana strēle. Uzpeldēja purvu melnums, parādījās platie zvilnāja viļņi. Piecēlās Jambujs, milzīgs, pelēcīgs, aizsegdams puspasauli.

Ejam ar večuku mazgāties.

Mēs apmetām līkumu krūmājiem un pa sīciņiem pundur- bērziem izgājām smalces malā pie līcīša. Neliels ūdens šaurums to savieno ar ezeru. Noliecies pie sastingušā ūdensbaseina spoguļgludās virsmas, gribu iesmelt ūdeni un jūtu, ka uz manas muguras gulstas smagā Kararbaha roka. Večuks šķielē pa kreisi. Paskatos uz turieni — ezerā metrus piecdesmit no mums neliels zosu bariņš. Tās, pamanījušas mūs, bailīgi piespiežas pie pretējā, ēnainā krasta, taču prom nelaižas. Dīvaini, zoss ir uzmanīgs un bikls putns. Kāpēc viņas rīkojas tik neapdomīgi?

Kararbahs pavelk mani aiz vateņa, parāda uz zosīm, pēc tam paceļ seju uz debesīm. Skatos, divi baltastainie ērgļi riņķo padebešu klaidā.

Tad re, kas, — zosis gaisā uzmana nāve. Vai tikai ērgļi tās nepavada jau no tundras, un pa ceļam zosis baro šos divus putnu gaisa ceļa valdniekus? Varbūt tāpēc arī zosis kavējās, viņu aizlidošanas laiks jau beidzies.

Mēs zosīm neko nevaram palīdzēt. Dzīves likumi ir nežēlīgi. Izliekamies, ka neesam zosis pamanījuši.

Ūdens ir auksts, ledains, aprauj seju.

Kalni vairs nespēj aizsegt sauli. Gaiss kļūst siltāks. Pār ūdens virsmu klājas caurspīdīgs svīdums, kas izkūst, krastā, pieskāries cietajam grīslim. Viss laistās rudens rīta tīrajās krāsās.

Pie tālajiem purviem robainās lapegļu virsotnēs salaižas kraukļi. Tie karājas zaros kā smagi, melni ķekari. Sie putni ar saviem nekautrīgajiem kliedzieniem un murmināšanu ir kā nelaimes vēstneši. Varbūt tie jau šodien mūs pavadīs, gluži kā kaprači, paredzēdami laupījumu.

Nejauši pamanu līcīša otrā pusē metrus piecus no mums uz ciņa pelēku kamolīti ar melniem lāsumiem. Manī skatās melnu, maziņu acu pāris. Tā ir pīle. Acīm redzot, nav vietējā, bet no tālienes. Guļ nekustīgi, parāvusi zem sevis pleznas un uzlikusi galvu uz kreisā pleca, kas pavērsts uz mūsu pusi.

Es parādu to Kararbaham. Viņš nebrīnīdamies ilgi skatās uz cini un bezcerīgi atmet ar roku.

Pīle no mums nebaidās. Vai nu ir slima, vai nejauši izrāvu- sies 110 piekūna nagiem un tagad, atpalikusi no sava bara, vientulīgi mirst svešā purvā, pret visu vienaldzīga. Viņas augumiņš trīc, viņa aizvien retāk atver acis, taču vēl cīnās ar nāvi.

Pilnām riekšām šļakstinu uz krūtīm un pleciem dzidro, salto ūdeni. Ai, cik lieliski! Kararbahs ilgi ziepē rokas, seju, skalo muti.

Ūdens šai laikā ir neparasti mīksts un svaigs. Sauszemē viss jau ir noplucis, novītis, bet ezeros vēl spilgti zaļo gruntsaugt, peldošās grīšļa saliņas, krasta puplakši un zied apbrīnojami skaistās, neparastās leģendām apvītās ūdensrozes, baltās lilijas, kā tās mēdz dēvēt.

Agri no rīta ezerā nebija neviena zieda. Taču, tikko saule ieskatījās ezerā, ūdensrozes sāka slepšus izlīst no tumšajām dzīlēm, atvēra savas baltās, vaskotās ziedlapiņas un kļuva labi redzamas uz apaļo, spilgti zaļo zilajā ūdenī peldošo lapu fonjĻ

Ūdensroze dzīvo tikai dienu, bet, kad sak krēslot, zieds rūpīgi satin savas lapas pumpurā un uz visu nakti nogrimst noslēpumainajā zemūdens valstī, atstādams ezerā patīkamu aromātu. Sī nčparastā ūdensrožu dzīve gandrīz visām tautām radījusi brīnumainas leģendas, teiksmas un pasakas par nārām, varoņiem un par cilvēku laimi.

Saule aizvien spēcīgāk sasilda zemi. Virs strautiņa migla izgaist bez. pēdām. Spilgtās gaismas šļakatas izbirst pa visiem smalces kakliem, uzliesmo skujās kā daudzkrāsainas guntiņas. Purva sūnas laistās smaragda lāsēs.

Mēs ar Kararbahu divatā aizejam uz apmetni, kur mūs jau gaida brokastis. ^

Dienas gaismā ugunskuru gandrīz nevar pamanīt: sausā malka deg bez dūmiem, un karstās liesmas ir gandrīz zilganas.

—   Jūs ar Dolbači dodieties uz nometni, — es Cibinam teicu. — Sirds jauš kaut ko nelāgu.

—   Būs jāpasteidzas. Vakar lācim neveicās, dežurēja Lan- gara, bet šodien puiši varēja nogulēt.

—   Dolbači, pavaicā Kararbaham, uz kurieni viņš ies.

Dolbači divreiz atkārto manu jautājumu.

Kararbahs klusē, novērš skatienu no pavadoņa. Ar drebošiem pirkstiem kasa noskūto zodu.

—   Vai tu, Dolbači, nezini, kas noticis Kararbaham, kas viņu moka? Varbūt viņš nožēlo, ka sapinies ar mums? Lai atgriežas pie savējiem, es ļaunā neņemšu.

Arī uz šo jautājumu večuks neatbild. Viņš klusām sāk kravāt somu, iebāž tanī rausi, tējkannu, somiņu, kurā tēja un •cukurs.

—   Kararbahs agrāk tāds nebija, bet kas viņam noticis, pats redzi, ka nesaka … — pavadonis atbild.

Diena jau pieņēmusies pilna spēka. Vēl spēcīgāk kvēlo apsāji, kaist pundurbērzi. Zemi zeltī nokritušās lapas. Birst lapegļu skujas, un mežu zilgums noplūk uz ilgu laiku.

Pēkšņi Zagra pielēca kājas, pagrieza purnu pret Jambuju. No turienes atskanēja balsis.

—   Mūsējie nāk. Nometnē kaut kas noticis, — Cibins pieceldamies satraukti sacīja.

Man pietrūkst pacietības, eju pretī.

No purva izkuļas Pavels. Jau pirmais skatiens ļauj nojaust, ka viņš atnesis nelāgu vēsti.

Aiz viņa parādās Iļja. Abi izskatās noguruši.

—   Vai kādas nepatikšanas?

—   Ļaujiet atvilkt elpu … — Un Pāvels nosviež no pleciem •šauteni. — Nelietis. Visu nakti lenca nometni, tik bezkaunīgs, ka pat no šāvieniem nebaidas, īsts cilvēkēdājs. Būtu nakts bijusi gaišāka, tad es viņam parādītu, — Pāvels saka, aizvien vēl smagi elpodams pēc ātrā gājiena.

—   Vai kādu nogalināja?

—   Cilvēkiem netika klāt. Visu nakti nīkām pie ugunskura, bet briežus gan izdzenāja pa taigu. No rīta divus atradām nogalinātus, bija paslēpis sūnas. Ir nu gan sātans!

Ejam uz nometni.

Iļja sāk Dolbači stāstīt par notikušo. Kararbahs nosēžas viņiem blakus, uzmanīgi vēro stāstītāja lūpu kustības. Liekas,, arī šis jaunums viņu nepārsteidz, it kā tādi piedzīvojumi ne vienreiz vien gadījušies viņa nemīlīgajā mūžā.

Pēcāk večuks sāk kaut ko runāt, griezdamies pēc kārtas te pie I|jas, te pie Dolbači, ar roku parāda uz nometnes pusi. Abi sarunu biedri viņam piekrīt.

—   Kararbahs un tu, — Dolbači parāda uz mani, — iesit uz Jambuju medīt amakanu, bet visiem citiem, — večuks saka, — ātrāk jāiet uz taigu, jāmeklē brieži, kur mēs bez viņiem tiksim? Pēcāk jāsargā nogalinātie brieži: varbūt lācis naks viņus ēst.

—  Viss saprotams, pacentīsimies noorganizēt tikšanos ar goda parādīšanu, — Pāvels moži runā. — Ko lai nosēdina sargāt nogalinātos briežus? Pavaicā Kararbaham, — viņš griežas pie Dolbači.

—  Viņš iesaka, lai Langara tur sēž, — Dolbači saka. — Viņa naktī labi šauj. Visi pārējie lai meklē briežus.

—   Tad dodieties ce]ā.

—  Atļaujiet taču uzsmēķēt! — Pāvels lūdzas, un, sameklējis- repi, kopā ar Iļju iekārtojas pie ugunskura.

—  Un ja, teiksim, es nogalināšu cilvēkēdāju, vai tad āda piederēs man?

—   Ja nepazaudēsi savu! — Cibins piebilst.

—   Kāpēc tev tā vajadzīga? — es vaicāju.

—   Tā sacīt, vajadzīgs stimuls riskam.

—  Nu ko, lai notiek, kas nogalinās, tas dabūs ādu.

—  Tagad man viss skaidrs. Ne vēlāk kā rīt no rīta es ŠO' greizkāji izmaukšu no kažoka.

—   Neaizmirsti, Pavel, paņemt līdz nazi, ar mēli taču neizķidāsi.

—   Smcjieties vien. Rīt paskatīšos jūsu skābajās fizionomijās.

Kararbahs savu sagraizīto kažoku atdod Dolbači, paņem vietā viņējo, apgriež ar spalvu uz aru, uzģērbj, sasien ar siksnu. Vateni1 paslēpj somā.

Apdzēšam uguni. Apejam purvu no kreisās puses. Pa ceļam paskatāmies ezerā. Tanī zosu vairs nav. Vai nu gājputnu instinkts ņēmis virsroku un viņas, nicinādamas briesmas, devušās tālajā ce]ā, vai bailēs no baltastainajiem ērgļiem, ielīdušas krasta biežņā, gaida nakti. Taču debesis ir tukšas.

Ari pīles vairs nav līci uz ciņa, pa ūdens virsmu peld tikai spalvas, tās tagad varbūt tikai vējam vien ir vajadzīgas, lai parotaļātos. Toties cik daudz pusdienās uzziedējis ūdensrožu! Un cik nelāgi tām blakus izskatās — spalvu kušķi — putnu traģēdijas paliekas.

Pārbridām staigno purvu. Izgājām uz mūsu takas. Noāvām kājas, izgriezām un šķīrāmies. Mēs abi ar Kararbahu nolēmām pakavēties kalna pakājē stundas divas trīs, bet Cibins ar pārējiem devās uz nometni.

Atvadoties mēs ilgi viens otram spiedām roku. Varbūt vairs nesatiksimies. Sīs dienas mūs ir pārliecinājušas, ka šeit Jam-bujā it viss var notikt.

22. «ES TEVI NOGALINĀŠU, HARGI!*

Mums vajadzēja pa birzumiem aizkulties līdz krūmāju robežai un no turienes pa jau pazīstamo taku. nokāpt lejup. Kararbahs šoreiz nesāka iet pa biežņu. Viņš labāk par mani zina, cik lācis slēpnī ir bīstams.

Zem kājām zvēru taka, kas iemīta starp sūnainiem sasaluma ciņiem, kas it kā nosēti ar nobriedušām dzērvenēm. Un cik daudz zileņu! Tās izlīdušas birzumos, gulstas gar purva malām. Un tad vēl sēnes ... Te tās, gluži kā sadzirdējušas mūsu soļus, pēkšņi izbirst no biežņas un paveras ārē mūsu skatienam, dižciltīgas ar daudziem pēcnācējiem, te uzmanīgi paskatās tevī nO' sasprēgājušās zemes, te nobārsta taku.

Kuļamies pa šķautnainu akmeņu klajumu. Kalna nogāzi šai; vietā šķērso terases. Mēs kāpjam pa tām kā pa milzīgām, pamestām kāpnēm un pie katra lūzuma aizkavējamies, lai apskatītos. Kararbahs sargā biežņu pa labi, es vēroju krūmāju pa kreisi.

Jo augstāk, jo stāvāk. Večuks smagi elpo saules sasildīto gaisu, kaklā piepamst zilganas dzīslas. Taču gājieniem pieradušās kājas soļo vienmērīgi ka pulksteņa vēzeklis.

Kādā lūzuma vietā viņš pieķeras pie klints malas, pievelkas ar rokām. Pēc tam, aizvēris acis, ar krūtīm pieplok pie akmens greizās malas un ilgi nekustēdamies guļ.

Saule nekveldē — tikai silda zemi. Šodien īpaši jūtams, ka vasara aizgājusi. Visur skumjas un sēras, sausajā, nekustīgajā gaisā lēnām peld zirnekļu tīkli.

Kararbahs pieceļas, atliec nogurušo muguru, smagi nopūšas. Es gribu paņemt viņu somu. Večuks nav ar mieru, atmet ar roku.

Mūsu ceļu pa birzumiem šķērso šaura zvilnāju. josla. Tas ir bīstams zvilnājs. Ja cilvēkēdājs mums seko, tad labāku vietu slēpnim grūti atrast.

Kararbahs pamāj, lai es atpalieku, taču uzmanos. Pats pieiet biežņai tuvāk, paceļ berdankas stobru.

— Bē! … Bē! … — viņš pēkšņi iekliedzas, lieliski atdarina- dams tada briedēna balsi, kas pazaudējis māti, un gaida, ar piemiegtām acīm iztaustīdams krūmāju.

Pēc tam vēl iekliedzas, tagad noklīdušā briedēna balsī jau- šas izmisums un bezcerība. Dažus mirkļus stāvam. Vējš pūš mugura, uzsviezdams zvilnajam cilvēka sviedru smaržu. Briesmas tikt pamanītam ir ļoti iespējamas, taču visapkārt pilnīgs miers.

Večuks uzmanīgi ieiet biežņā, šķērso aizsprostojumu. Es viņam sekoju.

Debesis ir dzidri zilas, tikai apvāršņa ziemeļpusē guļ mākoņi, it kā sajaukušies nekārtīgā juceklī.

Zagra negaidīti aizsteidzas man garām, metas pa kreisi, ar miklo degunu pieplok birzumiem.

Kararbahs sakumpdams zemu noliecas pie suņa, uzmanīgi •apskata daudzkrāsaino ķērpju rakstus, kuri pielipuši akmenim. Ar pirkstu baksta nomīdītā zālītē, kuru es nebiju ievērojis. Parāda uz zemē iespiestu akmentiņu. Kāds šeit uzmanīgi gājis, neatstādams manāmas pēdas.

Pavadonis labo kāju noliek blakus nomītai zālītei, bet kreiso pie akmens, apsver, kādam zvēram ir tāda garuma solis. Nenoteikti paplēš rokas. Viņš, liekas, vēl nav pārliecināts par savu nojautu. Pasper kājas uz priekšu tikpat tālu, kā gājis zvērs, ar pirkstu parāda uz tikko saredzamiem nagu nospiedumiem. Vel pasper soli, vēl un vēl un pēkšņi pieplok birzumiem, ar delnu aptausta gareno pēdu, ko mīkstajā ķērpī var labi saskatīt.

— Amakans! — viņš tikko kustina lupas, rādīdams uz greizās lāča ķepas nospiedumu ķērpī.

Večuks man paskaidro, ka lācis ir kaut kur tuvu šeit zvil- nājā, ka viņš nāk blakus, bet neuzbrūk, jo mēs esam divi, un gaidīs, kamēr mēs izšķirsimies. Un pat tagad Kararbaha sejā nav ne miņas no satraukuma.

Uzkāpjam pēdējā terasē. Tālāk krūmāji kļūst zemāki, skra- jaki, pazūd, neizturējuši kurumu spiedienu. Klāt arī taciņa, pa kuru Petriks un Jevtušenko gājuši pēc ūdens.

Kararbahs uzskata, ka stunda jāpagaida, pēc tam jāiet zvilnājā.

Pat visbīstamākās tikšanās reizēs ar ievainotu lāci, kad viņš mēdz būt daudz niknāks, es biju mierīgāks. Kas mani satrauc? … Vai bailes? Nepaļāvība uz sevi? Nē! Es biju sagatavojies tikties, un mums jātiekas!

Mēs labi redzam Jambuja nogāzi, ko klāj spoži zaļie zvilnāji un sadēdējušie klinšu atlūžņi. Pari tiem un pāri visai zemei — miers un klusums. Un liekas neticami, ka šai absolūtā mierā nobriest divkauja uz dzīvību un nāvi.

Kararbahs izvelk no somas naktī pašūtās untes, uzvelk tās virs oločiem, pārsien ar siksniņām zem ceļiem un potītēm. Izber no ādas somiņas uz akmens visu savu berdankas patronu krājumu. Ar saliektiem pirkstiem rakņājas tanī, pēc nez kādām pazīmēm izvēlas divas patronas, ieliek azotē. Ar siksnu pārsien piedurkņu galus un savelk auklas uz krūtīm.

Pēc tam viņš zemu jo zemu noliecas, kustina rokas, kājas, galvu — nekas nedrīkst traucēt, ja iznāktu griezties uz vienu vai otru pusi vai lēkt. Jau pēc šīs sagatavošanās var nojaust, ka pat viņam, pieredzējušam medniekam, šī tikšanās ir ļoti nopietna.

Kararbahs ir sagatavojies. Viņš stāv, atspiedies uz berdankas laidņa, saspringti skatīdamies biežņā. Viņa seja ir skumjas, grumbas platajā pierē saraukušās. Izvēlēdamies ceļu, viņa sausās, zilganās lupas kaut ko čukst. Uz kurieni viņš ies?

Es dienasgrāmatā ierakstu pēdējo piezīmi.

«Pēc dažām minūtēm mēs ieiesim biežņā, kur slēpjas cilvēkēdājs. Mēs abi skaidri apzināmies briesmas. Mani pārsteidz Kararbahs. Ja es vēl zināmā mērā varu paļauties uz viņu, tad viņam nav uz ko paļauties. Viņš īstā evenku mierā dodas briesmas, un viņu mudina tikai cilvēka sirdsapziņa.

Ja mēs būtu kļūdījušies savos aprēķinos vai pārvērtējuši savus spēkus un šodien neaiziesim līdz Jarnbuju pakājei, tad lai mani draugi neaizmirst evenku gana Kararbaha varonīgo rīcību, kas sevi ziedojis mūsu kopējās lietas labā.»

Bet Kararbahs, savācis mazliet sausas malkas, aizdedzina ugunskuru, izvelk no somas savu dieviņu, kas jau k|uvis melns no iesūcinatiem taukiem, skatās tanī, smagu pārdomu mocīts. Viņš noliek elku uz kažoka stērbeles, raugās viņā ar lūdzošām acīm. Ko šai liktenīgajā stundā večuks lūdz savam dieviņam: veiksmi man vai piedošanu sev? Taču elks liekas nepielūdzams. Kararbahs izvelk no kabatas netīru lāča tauku gabaliņu, sasilda to ugunskurā un iesmērē dieva plakano seju. Elks ir paēdis, taukās lūpas šķobās, vaigi spīd. Kararbahs ir apmierināts, viņš ieliek dieviņu azotē, pieceļas, pārliecināts par panākumiem.

Viņš uz brīdi pavērās saules rietā, sakārtoja uz muguras somu, uzmanīgi paskatījās manī, it kā mēģinādams izpētīt, vai esmu gatavs divkaujai. Pēc tam uzsit man pa plecu, pamāj uz zvilnāju — sak, var iet.

—   Bet pa kādu taku iesi tu? — es vaicāju večukam.

Viņš ar vienu pirkstu parāda uz sevi, ar otru uz mani un savieno šos pirkstus: sak, iesim kopā.

—   Tu taču teici, ka es iešu viens, — es viņam pārvaicāju.

Viņš pamāj ar galvu un paskaidro, ka priekš manis viņš būs

kopā ar mani, bet priekš lāča — viņš nebūs manā tuvumā. Es Kararbahu lāgā nesaprotu, taču saruna prasa pārāk daudz laika, bet tā mums ir pārāk maz, un es vairāk nevaicāju. Jo labāk, ja mēs iesim vienu taku: kopā būsim stiprāki.

Saule gulstas uz tālām kalnu grēdām kā ugunīga bumba. Kararbahs mani steidzina un saka, ka viņš ies pa pēdām soļus desmit no manis, taču tik klusi, ka lācis viņu nepamanīs un pat Hargi nepazīs.

—   Kāpēc tā vajag? — es viņam vaicāju.

Viņš liek saprast: lācis nedrīkst nojēgt, ka mēs esam divi, citādi viņš neuzbruks, bet, ja iztālis arī viņu ieraudzīs, uzskatīs par zvēru un vēl drīzāk man uzbruks.

Tikai tagad, paskatījies uz večuku, es pamanīju, ka viņš šais ādas drēbēs tiešām pats līdzinās lācim, kas pacēlies pakaļkājās.

Večuks paņem no manis Zagru, ar savu raupjo delnu mīlīgi noglāsta tā muguru, piesien pie siksnas.

Līdz biežņai ejam trijatā. Kararbaha seja ir neizdibināma. Tanī neredz satraukumu. Tas ari man liek saņemties.

Bet saule ripo aizvien zemāk un zemāk! Kāda viņai daļa par mūsu darīšanām!

Es eju pa priekšu, kāpju pa tikko pamanamu taciņu biežņā. • Večuks nāk pa pēdām, taču es nedzirdu ne viņa soļus, ne krūmāja čaboņu, pa kuru viņš kuļas uz priekšu. Briežādas spalva slāpē skaņas.

Kuplo zvilnēju zaļais karakuls stiepjas lejā pa Jambuja lēzeno nogāzi. Bikli ieeju šai naidīgajā biežņā.

Neslēpdamies dodos tālāk, it kā staigātu pa drošu taku. Tikai krūmi plēsonīgi glaužas klāt no visām pusēm, un no biežņas raugās draudīga krēsla.

Labajā rokā man karabīne. Kreisajā turu tukšu katliņu un vēcinu to pa krūmājiem. Jutīgajā gaisā pa Jambuju izplūst trīcoša metāliska skaņa, aiztek pa ieplaku un kalna pakāji.

Esmu pārliecināts, ka lācis jau sadzirdējis šo viņam pazīstamo skaņu. Un varbūt viņš pat steidzas man pretī… Ausis kļūst jutīgas kā ievainotam dambriedim. Nervi sāk streikot, un es nevilšus čukstu:

—   Mierīgi… nesteidzies.

Pēkšņi labajā pusē atskan sprādziens un sažņaudz sirdi. Karabīne pielīp plecam.

—   Trr … — uzlaižas irbe.

—   Ak vellata tāda! Ka nobaidīji! — man izlaužas atvieglojuma nopūta.

Putns, plivinādams spārnus, bailīgi metas lejup, atstādams drebošā gaisā dažas spalvas un neizpratni Zagras purnā.

Kararbahs nenāk man klāt, tikai parāda uz sauli. Laika mums tiešām palicis maz. Taciņa mani aizved biežņas dzīlēs. Krūmājs klusē kā apburts. Kaut vismaz vējiņš salīgotu biežņās noslēpušos smago klusumu!

Kaut kur pa labi biežņā noklaudzēja akmens, noklaudzēja un apklusa, atstādams vakara krēslā neskaidru satraukumu.

Pēkšņi es apbrīnojami skaidri nojaušu, ka man mugurā ļauni skatās lācis, un pat fiziski sajūtu rudos ilkņus, kas iekožas pakausī. Tūlīt apgriežos. Katliņš aizlido sānis …

Kapa klusumā sakarsušajai sejai viegli pieskārās vēsums, kāds apmulsumā iepīkstējās.

Mani nepamet sajūta, ka zvērs ir tuvumā. Atmuguriski kāpjos atpakaļ, gaidu uzbrukumu.

Kararbahs, kas mani novēro iztālis un arī satraucas, pirmais atgūstas, pamāj ar roku, ka jāiet tālāk. Es paceļu katliņu, pagriežos. «Bet ko tad, ja cilvēkēdājs izrādīsies viltīgāks par

mums — ierīkos slēpni priekšā vai kreisā pusē?» Es vēl spēcīgāk vēcinu skanīgo katliņu.

Kapju zemāk, eju līganā solī, neslēpdamies. Zem kājām mikls, slidens ķērpis. Kreiso vaigu glāsta silts rietošās saules stars.

Taciņa beidzas plocītī, kur cilvēkēdājs uzbrucis Petrikam. Pasaucu Kararbahu, bet pats nosēžos uz celma. Līdz kalna pakājei noiets jau vairāk par pusi ce]a. Vai tiešām mēs šodien tā ari nesatiksimies ar lāci? Es nezinu, vai spēšu šo gājienu rīt atkārtot.

Pienāk Zagra, noliek galvu uz maniem ceļiem, mierīgi skatās manī — neko negaida.

Ezerā atskan tāls putna kliedziens. Ātri sāk krēslot. Aiz plocīša taciņa, apmetuši likumu nelieliem birzumiem, aizved mani uz platu ieplaku un pazuda kuplā zvilnāja biežņā. Uzmanīgi soļoju pa nomīdīto ķērpi. Katliņš šķind un šķind …

Vai tiešām lācis aizgājis kaut kur tik tālu, ka nedzird aicinājumu? Neatlaidīgi māc rūgtā doma, ka diena beigsies bez rezultātiem, bet rīt varbūt uzkritīs sniegs un …

Taču atkal nākamā ieplakā atskanēja čaboņa. Ar diviem lēcieniem nonāku spraugas malā. Nometu katliņu, pagriežos uz skaņas pusi.

Kararbahs, nez kādā veidā nojautis, arī skatās uz to pusi, no kurienes atskanēja aizdomīgā skaņa. Sāpīgi sažņaudzu rokās karabīni.

Netālu no manis kāds nošūpoja zvilnāja zaru. Mazliet paliecos uz priekšu, ērtāk nolieku kājas. Atkal nodrebēja viens zars, otrs … Un pavisam negaidīti spraugā iespruka izbaidīta vāvere. Ieraudzījusi mani, viņa uz mirkli pacēlās pakaļkājās, un, neievērodama briesmas, aizjoza man garām.

«Un vajadzēja notikt arī kaut kam tādam!» man izlaužas. Atviegloti nopūzdamies, nolaižu karabīni, noliecos pie zemes, gribu pacelt katliņu. Pēkšņi aiz muguras dusmīgas suņa rejas… Šāviens … Zvēra rēciens …

Tūlīt pagriežos. Man brūk virsū melns, pinkains blāķis, izsviedis uz priekšu nagainās ķepas, viņš neatvairāmi veļas man virsū, notriec no kājām, smagi piespiež zemei, aplej ar karstām, lipīgām asinīm. Plaušas piepilda kodīgā lača smaka. Vajadzētu izraut nazi, taču skaudras sāpes neļauj kustēties.

Lācis guļ man virsū. Nespēcīgās dusmās ievainotais zvērs ar priekšķepām grābj sev virsū akmeņus, pirmsnāves agonijā meklē ienaidnieku. Dzirdu tuvojamies Kararbaha soļus, viņa pikto murmināšanu. Ass, dziļš naža dūriens nodrebināja vareno dzīvnieku. Zvērs notrīcēja, viņa ķermenis atslāba, novēlās sānis.

Pie manis stāv Kararbahs. Plati atvērtajās acīs jaušamas šausmas. Viņam nevajadzēja šaut, pievērst sev Hargi dusmas! Taču večuks to aizmirsa brīdī, kad man draudēja briesmas.

Ar pūlēm pieceļos. Sāp viss ķermenis, taču brūču tā ka nebūtu. Pie kājām guļ tumši brūnā lača slābenais ķermenis.

—   Nu mēs ar tevi esam izrēķinājušies, briesmoni!

Kararbahs stāv blakus, strauji elpo, it kā viņam trūktu gaisa.

Viņš netic savām acīm, ka lācis, kura iemiesojies Hargi, ir nogalināts. Gari ir mirstīgi! … Liekas, ka tieši tas viņu visvairāk satraucis.

Večuks uzmanīgi apskata lāci, ar acīm nomēra tā garumu no purna līdz astei, pēc tam noliecas, baksta ar pirkstu kroplajā, greizi saaugušaja ķepā, kurai pielipuši zemes kami. Šaubu vairs nav, tas ir cilvēkēdājs!

Vateņa stērbelē Kararbahs noslauka asiņaino naža asmeni. Un es redzu, ka večuka piere saraucas viļņainās rievās. Viņu pēkšņi pārņēmušas nez kadas domas un šaubas, kas viņu nekad agrāk nebija uztraukušas.

Gari ir mirstīgi!… Agrāk tāda doma ne prātā nenāca.

—   Bet cik lieliski paveicās, velns lai parauj! Ne katram tā izdodas. Apsveicu! … — Un es apkampju večuku, cieši piespiežu viņu pie savas krūts.

Viņš atbrīvojas no maniem apskāvieniem, soli atkāpjas, baksta sev ar pirkstu krūtīs, noraidoši krata galvu, sak, man nevajag pateikties. Večuks skatās apkārt, acīm redzot, meklē Zagru, tikko saprotami nosaka:

—  To … beīīen …

Tas ir, suns laikus atklājis slēpni.

Es viņam paskaidroju, ja viņš īstā brīdī nebūtu izšāvis, suns mani neglābtu.

Tikmēr krūmos iesmilkstējās Zagra. Viņam kaut kas noticis. Es ķeru Kararbahu aiz rokas, steidzos palīgā.

Zagra guļ akmeņos uz labiem sāniem. Sāpes aizmiglojušas acis. Sunim izmežģīta pakaļkāja — acīm redzot, lācis iesitis ar ķepu. Gūžas locītavā kauls izspiedies ka čiekurs. Pat niecīgs pieskāriens kājai rada sunim skaudras sāpes.

Es nekad nebiju kaulus ievilcis. Manas zināšanas šai nozarē ir niecīgas. Visas cerības lieku uz večuku. Viņš notupstas, glāsta apklusušo Zagru, liek sasprēgājušo delnu uz labi pamanāmo uzpampumu. Bet pats mīlīgi runā. Pēc tam lūdz pieturēt Zagru.

Es uzgulstos sunim virsū, piespiežu viņa galvu pie zemes. Suns, raudamies ārā, neganti smilkst. Kararbahs ar labo roku paņem slimo kāju un ar spēcīgu rāvienu ievelk kaula galu bļodiņā. Smilkstēšana aprimst, baltais cekuliņš Zagras astesgalā priecīgi dreb.

Es palaižu suni. Viņš vēl ilgi netic notikušajam brīnumam un ilgi šķielē smaidošajā Kararbahā.

Saulriets tiešām ir lielisks. Sārtojas šķaulnaino kalnu galotnes, to sārtumu izceļ bezdibeņu melnums. Austrumi tinas vakara dūmakā. Taču mēs pašreiz varam nesteigties. Uzšķērdīsim lāci, un tad es no tevis, Jambuj, atvadīšos uz mūžiem…

Adu noteikti atdosim Pāvelam. Jau iedomājos, kā viņš Svetlanai noklās tumši brūno lāča tepiķi, kā meitene priecīgi un pārsteigti iesauksies, un Pāvels, nosēdies viņai blakus uz ādas, ilgi stāstīs par neparastajiem piedzīvojumiem taigā.

Izejam abi no krūmiem, bet lāča nav!… Kas gan tā par velna būšanu! Vai tiešām būtu kļūdījušies, iznākuši nepareizā plocī? Nē, šeit ir mūsu pēdas, nomīdīts ķērpis un asins peļķe. Iz- jožu spraugā un redzu kā biežņā pazūd zvēra tumšais skausts.

— Nolādēts! Patiešām īsts ļaunais gars! Taču pagaidi, gan  jau pienāks tavs gals.

Večuks pārsteigts vēl vairāk nekā es — Hargi viņu apmānījis! Viņam taču nevajadzēja uz to šaut! Kararbahs izdarījis to, ko nav varējuši izdarīt senči un ko viņš pats vēl vakar nebūtu varējis pieļaut. Taču liekas, ka Kararbahs negatavojas lugt žēlastību. Nē! Nemaz nenožēlo. Šķiet, ka līdz ar šo šāvienu večukā kaut kas ir pārtrūcis. Bet varbūt šai brīdī uzpeld šaubas, kas slepus viņu tirdījušas, un iedragā aklo ticību gariem.

Večuka sejā pamazām izgaist acumirklīgais apmulsums. Viņš ar pūlēm man paskaidro, ka lode labi trāpījusi zvēram, taču nazi ļaunais gars novirzījis tukšā vietā un nav ļāvis atkārtot dūrienu, ka lāci vajag panākt, jo ar šādu brūci viņš tālu neaizies. Večukam, liekas, radusies neprātīga vēlēšanās saķerties ar Hargi, uzbrukt viņam ar visu spēku, cīnīties un cīnīties, mest viņam virsū akmeņus, klintis, kalnus …

Kararbahs pielādē berdanku. Viņa seja sadrūmst. Nē, nē, viņš nenožēlo, ka liktenis viņam Jambujā licis saķerties ar ļauno garu! Tagad viņš ir sagatavojies visam, ir gatavs mierīgi uzņemties jebkuru nelaimi, lai pārliecinātos, vai ļaunais gars Hargi ir nemirstīgs un valda pār cilvēkiem.

Bet kas jādara ar Zagru?

Viņš, smagi klibodams ar slimo kāju, iznāk pie mums. Labi, ka viņš pats nāk un viņu nevajadzēs nest, Kararbahs iesaka suni nepiesiet, lai viņš pats velkas mums pakaļ.

Sekodami pēdām, pa ieplaku noejam līdz Jambuja pakājei. Visur dangas, akmens pauguri, cieši savijušies zvilnāji, lācim netrūkst vietu, kur iegulties slēpnī.

Soli pa solim grimstam biežņā, kura noslēpumaini veras pretī.

Zvērs skriedams ar asinīm apšļakstījis bāli dzelteno ķērpi. Var redzēt, ka viņš steidzas kā negudrs, skrien virsū siekstām, krīt, iekuļas necaurejamā krūmājā. Reizumis mēs dzirdam viņa brīdinošo rēcienu.

Redzu melnus asins recekļus. Tālāk asins skrējusi pa zemi kā nepārtraukta, viļņaina strēle.

Kararbahs liek man apstāties. Viņš grib zināt, kur trāpījusi viņa lode un kāpēc nazis nav pieveicis zvēru. Apskata lāča nomīdīto ķērpi, atrod asiņainus triepumus uz zvilnāja zariem lāča takas labajā pusē, ar skatienu nomēro krūmos triepumu augstumu un ar žestiem paskaidro, ka lode trāpījusi nierēs. Večuks mani brīdina, lai skatos uzmanīgi. Lācis tālu neaizies un noteikti kaut kur tepat iekārtos slēpni.

Kūlāmies pa šauriem plocīšiem, uzmanījām tumšās spraugas. Priekšā izcēlās aizdomīga čaboņa. Nodrebēja krūmi, noklaudzēja akmens — zvērs metās lejā.

Klāt jau pakāje. Klusām ejam pa mitro ķērpi kā pa ledu. Uzduramies viņa guļai, kas pielijuši ar asinīm. Šeit droši vien zvērs bija nolēmis mus sagaidīt, taču viņa nodomu kāds izjaucis.

Kararbahs aizvien man atgādina, ka jāuzmanās. Nāves briesmu nojauta ievainoto zvēru padara daudzkārt drošāku.

Pāris sekundes aizkavējos pie' guļas un jau gribu iet tālāk, bet priekša zvilnājos paceļas plalpierainā galva un tūlīt pat pazūd. Nepaspēju izšaut. Kaut kur tālāk nodun birzumi.

Nez no kurienes parādījušies vairāki bēduroži. Pļāpīgie putni sāka bezjēdzīgi gvelzt, domājams, lamāja greizkāji par gļēvulību.

Garās Stanovoja virsotņu ēnas saplūda ar bezdibeņiem. Līdzenums it ka pacēlās augstāk, pavēra savu gludo krūti vakara vēsumam.

Biežņa izbeidzās pie platās klanu joslas. Tālāk dūmakainā autā plešas purvi, kurus šķērso paugurainas, tukšas smalces. Mēs izgājām uz savām rīta pēdām. Labā pusē metrus desmit no mums redzami lāča smago ķepu nospiedumi, viņš bija aiztipinājis uz purviem. Kararbahs pēkšņi ķer mani aiz vateņa muguras, rāda uz nelielu ezeriņu nodzeltējušas zāles vidū.

Lācis!

Paceļu karabīni. Nostādu graudu uz grīšļa malu, aiz kuras metrus divi simti no mums pazib tumši brūnā zvēra mugura. Viņš dzird mūsu soļus savās pēdās, bailīgi noliecas, nedzirdami iet pa purva sēri. Tagad viņš baidās no atklātām vietām, kā sikspārnis no gaismas. Aiziet dumbrajos, stiegņā, kur cilvēks pāri netiek.

Es nešauju, aiz krūmāja nevar redzēt vietu, kur viņam varētu nāvīgi trāpīt, un lacis pazūd aiz biezas smalces.

Mums metas virsu dzeltenie purva odi, kas gandrīz divreiz lielāki par parastajiem. Viņi laižas lēni, uzbrūk baros. To dzeloņi ir indīgi. No kodieniem deg seja. Nevar vairs izturēt. Taču medību kaislē visu to paciešam.

Mums par katru cenu jānoķer lācis, pirms viņš aizkūlies līdz dumbrājiem, citādi viņš patiešam aizmuks!

Tagad mēs vairs neslēpjamies, skaļi šļakstināmies pa ciņaino klanu. Zilajās vakara debesis, izplētis spārnus, virs ievainota lāča klusu riņķo krauklis.

Ar pūlēm uzveicam puplakšu purvu. Skrējām pāri klanam taisni uz jaunaudzi. Ātrāk!… Ātrāk!….

Pie ezera uzduramies zvēru taciņai. Tanī nav lāča pēdu, viņš iet vairāk pa labi, pieturēdamies pie purva malas.

Kararbahs paceļ berdankas stobru, šauj gaisā: varbūt kaut kur plocī paradīsies izbaidītais zvērs.

Pēkšņā skaņa izjauca purva mieru. Izbaidīto putnu bari vakara krēslā sāka veidot sarežģītas virāžas.

Sadzirdam saraustītu zvēra elpu, viņa tuvojošos soļus… Pēc tam viss pēkšņi apklust. Lācis ir paslēpies.

Nokāpjam takas kreisajā pusē, zogamies pa sīciņiem ciņiem, brienam pa ūdeni. Purvs klusē kā nāve …

Aiz smalces, kurā atrodas lācis, klusumu kliedē meža pīļu spārnu plīkšķi un bailīgi kliedzieni. Troksnis pakāpeniski attālinās, apklust. Taču tur, kur tas radies, kāds ilgi un ar pūlēm kuļas no ūdens krastā.

Maita tāds, sajutis! Aiziet pari strautam uz citu pusi!

Izskrienam smalcē. Tālāk atkal klans, ko no vienas vietas ka krāsains tepiķis sedz kupli ķērpji. Miklajās ieplakās kūp viegla, caurspīdīga migla. Priekšā aiz klāna uz paugura parādās milzīgs lāča stāvs. Viņa siluets ir labi redzams balto mākoņu fonā. Mēs sastingstam.

Zvērs, pagriezies pret mums, ilgi skatās vakarīgajā klāna klaidā un, acīiļi redzot, nomierinājies noguļas ar purnu uz mūsu pusi. Taču mums nav laika parbaudīt, kurš pacietīgāks.

Tikko paspērām soli, zvēra jutīgā auss mūs jau pamanīja. Lācis tūlīt uzlēca, vēlreiz paskatījās uz mušu pusi un steidzīgi pazuda aiz paugura.

Krauklis no viņa vairs neatstājās. Ta nekaunīgais kliedziens kā trauksmes zvans vientulīgajā klajuma skan tālu.

Mēs ar Kararbahu jožam pari klanam. Drīz jo dtīz sāksies nakts. Par katru cenu jāpanāk zvērs, citādi mūs pārsteigs tumsa un nekur nevarēsim tikt.

Purvā aizvien vēl vaid šāviena izbaidītais putns.

Debesis, naktij tuvojoties, kļūst ledainas. Dūmakā blāv sastingušie ezeri. Izgaisdams aiz smalces, naktī pazūd zosu kāsis.

Steidzamies, bet vai gan pa ciņiem paskriesi!

Klāt jau paugurs. Tanī dziļi lāča ķepu iespiedumi. Mēs vairs neskrienam, bet uzmanīgi kāpjam augša.

Tas, ko tur ieraudzījām, bija tik pārsteidzošs, ka mēs aizmirsām gan bises, gan visu uz pasaules.

Aiz paugura platā, viscaur ar sūnu aizaugušā dumbrājā kūņojas cilvēkēdājs.

Lācis nojauta un saprata, ka šoreiz neizdosies izbēgt no atmaksas. Nolēma pariet dumbrāju. Aiz tā neizbrienama vecu smalču biežņa, kur droši varētu noslēpties. Aizkūlās līdz vidum un sāka stigt. Tālāk neizbēgama bojā eja, pagriezās atpakaļ. Tiešākas briesmas, tas, ka staignais purvs var viņu dzīvu apglabāt, uzveica bailes no tikšanās ar cilvēku.

Lācis atradās no mums ne tālāk par metriem divdesmit. Ieraudzījis tik tuvu cilvēkus, viņš apmulsa, pacēla purnu, izgrūda ļaunu, biedējošu rēcienu un mežonīgā apņēmībā gribēja lauzties uz mūsu pusi. Sasprindzinādams visus spēkus, viņš izvilka no stiegņas priekšķepas un, mēģinādams rast atbalstu, šļakstījās ar tām pa sajaukto dumbrāju. Veltīgi centās izraut dibenu, kas bija jau iegrimis staignajā mālā. Nelīdzēja pat milzīgais spēks. Un, jo vairāk zvērs ķepurojās, jo dziļāk iegrima atkusušajā sasalumā. Lāča skatiens šaudījās uz visām pusēm. Milzīga rīkle bija plati atvērta. Dzīvnieks aizvien vēl rēca, taču tie vairs nebija draudi, drīzāk gan bezspēcīgs niknums, ka nāve viņu pārsteigusi ātrāk, nekā viņš paspējis ar mums norēķināties.

Mēs stāvējām pilnīgi sastinguši, aizmirsuši par tuvo nakti, par ļauno garu, pat vēlēšanās atriebties atkāpās, skatoties šo šausmīgo ainu. Ta atgādināja kaut ko tālu, pirmatnēju.

Šais brīžos, liekas, pat lācim nebija palicis citu ienaidnieku kā staignā, aukstā žurga un bailes no muļķīgās nāves, kas viņu notvērusi dumbrājā.

Cik valdnieks izskatās nožēlojams! Apakšžoklis nokāries, pavērtajā dubļainajā mutē mētājās garā, nobālusl mēle, un bezpalīdzīgā rēkoņa vairs nevienu nebaida.

Večuks ir pārsteigts. Viņš nesaprot, kāpēc ļaunais gars Hargi neko nedara? Kāpēc neglābj cilvēkēdāju, nenomaldina mūs no pēdām, neuzsūta mums negaisu, nelaimi? Vai nevar, jeb arī viņa patiešām nav? …

Rēkoņa apklusa. Velti lācis mēģina noturēties virspusē. Jau pazudusi mugura. Šķidrais māls sasaistījis arī priekšķepas. Dum- brājs kā žņaudzējs lēnām ierij cilvēkēdāju savā bezdibenigajā klēpī. Virspusē vēl palikusi tikai galva ar atvērtu muti un ar ļaunām acīm, kas joprojām raugās uz mums …

Kararbahs izvelk no azotes aptaukoto dieviņu, sažņaudz to dzīslainajos pirkstos, piesarkst, smagi elpo … Apņēmīgi pieiet pie dumbrāja malas un atvēzējies met dieviņu lācim. Tas pikti to ķer ar rīkli. Atskan sprēgoņa, un paliek pāri tikai skaidas.

Večuks dedzīgi sāka man skaidrot: ja Hargi ir, viņš tūlīt parādīs savu spēku. Un evenks sastinga gaidās. Pēc tam it kā atjēdzās, kaulainā rokā augstu pacēla berdanku. Pakratījis to uz zvēra pusi, viņš dusmīgi iekliedzās:

— Vi vaaji sijiu, Hargi![2]

(es tevi nogalināšu Hargi!)

Un, pielicis bises laidni pie pleca, iešāva lāča galvā. Zvērs pēdējo reizi ierija gaisu; staigno dumbrāju, kas bija aprijis cilvēkēdāju, pārklāja sūna. Tikai plata brūce tanī vēl ilgi atgādināja mežonīgās dabas viltību.

Atlidoja krauklis. Pazaudējis lāci, viņš pēkšņi sāka neganti bļaustīties, uzlidoja virs tukšā dumbrāja un paņēma līdzi savu ļauno «krā-krā» aizmiegošās plakankalnes violetajā krēslā.

Kararbahs aizvien vēl nekādi nevar atgūties. Tik daudz uz- 'traukuma un raižu viņš, liekas, nav pārdzīvojis visā savā garajā mūžā. Vai gan viņš no rīta, izdabādams savam dieviņam, varēja paredzēt, ka vakarā no tā atteiksies?! Noticis drausmīgais, no kā viņš droši vien slepus baidījās. Taču tas viss, protams, nesākās tūlīt pēc mūsu tikšanās, bet prasīja viņam daudzas bezmiega, šaubu, grūtu pārdomu naktis, slepus viņā visu laiku rūga. Un tikai šodien, saticies ar cilvēkēdāju, večuks saprata, ka cilvēks ir spēcīgāks par Hargi. Un viss, ko viņš tik rūpīgi glabaja no seniem laikiem, pēkšņi sabruka.

Večuks strauji pagriezās un neskatīdamies ātri aizgāja atpakaļ uz Jambuju. Gāja vājš, garš un taisns kā sīksta lapegle.

Izbālēja tāles. Tumšajā purvu spogulī nekas vairs neatviz- moja. Plakankalne ietinās dziļā rudens naktī.

Panāku Kararbahu. Abi ar večuku brienam pa ūdeni, kas ir melns kā nakts debesis. Kāda mums tagad daļa par tumsu, par auksto ūdeni zābakos, par vientulīgajiem klajumiem! Mūs pārņēmusi priecīga sajūta, ka mēs beidzot esam brīvi, ka tumsa, klusums un čaboņa mūs vairs nebaida.

Nonākam uz taciņas, kur esam atstājuši savas somas. Ejam pa purvu malu. Naktī ūdens lajos ir tik biezs, tik smags un tik nekustīgs, ka arī zvaigznes, kas tanī atspoguļojas, ir nekustīgas.

Kararbahs iet mierīgā un platā solī, kaut ko murmina zem deguna. Pēkšņi viņš pakāpjas atpakaļ, saķer mani aiz rokas, piespiež sev klāt, ar brīvo roku rāda uz priekšu.

Nesaprotu, kas satraucis večuku. Sašķiebis galvu sānis, viņš saspringti skatās tumsā, noteikti kaut ko gaida. Zagra arī uzvedas dīvaini — saslējis ausis, skaļi osta gaisu. Vienīgi es nekā nesaprotu. Gribu prasīt večukam, kas noticis, taču pats dzirdēju, ka nodunēja birzumi, it kā tajos kāds būtu iesviedis akmeņu kaudzi. Pēc tam šajā troksnī varēja sadzirdēt soļus un tuvojošos brieža nagu klaudzoņu. Kararbahs kā vienmēr nojauta zvēra tuvumu ātrāk, nekā citi varēja sadzirdēt viņa soļus.

Piebikstu večukam, ar rokām izveidoju ragus. Viņš piekrītoši māj. Es norauju no pleca karabīni. Zagra aizjož uz zvēra pusi.

No tumšajiem zvilnājiem izkāpj učags. Tanī — neticu pats savām acīm — sēž Langara.

Apstādinājusi briedi, viņa viegli ar kājām pieskārās zemei un, pienākusi mums tuvāk, paskatījas manī nemierīgi, kā mate uz dēlu.

—   Es domāju, ka tevi noķēris amakans, ka tevi vairs neredzēšu, — viņa atviegloti noteica.

—   Kāpēc tu tā biji nospriedusi?

—   Mēs dzirdējām berdankas šāvienu, nodomājām, kāpēc šauj Kararbahs, nevis tu? Viņš nebija domājis nošaut ļauno garu. Mazliet vēlāk atkal izdzirdējām šāvienu, arī no berdankas. Ko tu sacītu? Nezini?! Mēs nodomājām: droši vien Kararbahs ievainoja laci, pēc tam tas bēga, večuks viņu panāca un nogalināja. Tu nešāvi, ar tevi kaut kas noticis. Vai tad var nosēdēt nometnē, ja visādas domas nāk prātā! Tā es arī steidzos lai uzzinātu — varbūt vajag palīdzēt.

—  Paldies, Langara, tu uzminēji, tieši tā arī notika. Kararbahs nogalināja cilvēkēdāju.

—    Nogalināja? — Viņa nosvieda zemē pavadu, pacēla rokas pret debesīm. — Vai tiešām Kararbahs aizmirsis, ka lācī mīt Jaunais gars? Viņš cilvēkiem neko nepiedod, un tiem, kas viņam pretojas, atnes daudz bedu. — Un viņa pagriezās pret večuku.

—   Kararbahs to visu labi zināja un tomēr nogalināja Hargr. Taču, kā redzi, palika dzīvs! — Es satvēru viņas vājo, auksto roku un runāju, cik iespējami maigi. — Pasaulē, Langara. nav nedz ļauno, nedz labo garu, tos visus cilvēki paši ir izdomājuši. Tu to saproti un tici gariem tikai ieraduma pēc.

Langara sadrūmst, viegli atspiežas uz manu roku, un viņas pirksti kļūst smagi. Viņai mani vārdi nepatīk, un, šķobīdama lūpas, viņa pārliecināti runā:

—   Kāpēc tu atnāci uz mūsu apmetni? … Bez tevis mēs daudzus gadus dzīvojām, kā senči bija vēlējuši, un nedzīvojām slikti, bet viņi zinaja daudz ko lādu, kas citiem apslēpts. Tu teici, ka garu nav, ka mēs esam akli, dzīvojam nepareizi. Bet vai tad nezini, ka cilvēks bez ticības ir tas pats, kas neauglīga sieviete, kura nepazīst mātes priekus? Neesmu redzējis garus, taču zinu, ka viņi ir spēcīgi. Noticēt tev, ļuči, būtu tas pats, kas ņirgāties par savu pagātni, par savu dzīvi. Taču mēs tā nevaram. Lai bērni dzīvo pa jaunam, viņiem nevajag mūsu vecos dievus …

—   Nē! Es gribēju jums palīdzēt, lai jūs nevajadzīgi nebaidītos no Hargi, lai jūs vairāk ticētu paši saviem spēkiem. •

—  Neruna tādus vārdus! — viņa sakaitināta mani pārtrauc. — Labāk paklausi veco Langaru: paņem manu visstiprāko učagu un ātrāk ej projām no šīs vietas! Bet gari lai paliek pie mums.

—   Nē, nepalīks! Un viņu taču nav, un Kararbahs savā azotē vairs nenēsās dieviņu.

Langara ir apjukusi. Iebāž roku večuka azotē, meklē koka elku. Aptausta viņa kabatas, somu un, pagriezusies pret mani, skatās tieši manī kā pārbaudīdama.

«Ko tu večukam esi izdarījis?» vaicā viņas acis.

Asiem, saliektiem pirkstiem viņa ieķeras manā vatenī, ka ar ķetnām, nikni mani krata.

—   Kur viņš licis savu dievu?

—  Aizsviedis.

Langara mežonīgi paskatās manī.

Kararbahs nojauš, par ko mēs runājam, paceļ savu dzīslaino roku ar sažņaugtu kulaku un, pagriezies pret dumbrāju, kliedz kaut ko tādu, ko es nesaprotu.

—  Viņš šāva uz Hargi!… — večiņa saka nogurušā, tikko dzirdamā balsī. — Kas gan ar mums notiks? … Pie zemes! Me-

tieties pie zemes!… Lūdziet Hargi piedošanu! — Un viņa nokrīt, it ka pieplok sūnām, noliec galvu.

Kararbahs nomākts un kluss stāv viņas priekšā.

Es palīdzu viņai piecelties. Viņa ir padevīga, atslabusi, it kā pēkšņi novecojusi.

—   Nav vairāk Hargi … — viņas lūpas čukst tikko dzirdami.

Taču drīz vien mēs atkal ieraugām veco Langaru. Skarba,

nepieejama, pārliecināta par savu taisnību. Viņa paceļ no zemes pavadu, iet ar učagu pa priekšu, ved mus uz nometni.

Aiz muguras mākoņos uzlēca mēness. Tumsa izklīda, aizgāja uz smalcēm, nogūlās purvā. Zem kājām pamanām taku. Večiņa parbrien bedri, apstājas, piedraud man ar dūri.

—   Gari tev atriebsies, to tu uzzināsi agrāk nekā atstāsi Jambuju. Arī Kararbaham vairs nebūs veiksmes.

—  Tu, Langara, kopš bērnības zemojies gariem, izdabā viņiem, pielūdz viņus, kāpēc tad viņi nav tevi izglābuši 110 daudzām nelaimēm, kuras tu esi pārdzīvojusi savā mūžā?

—  Cilvēkam nolemts daudz bēdu un maz prieka, — viņa iebilst.

—   Neba jau garu dēļ!

Večiņa dusmīgi paskatījās manī, parāva aiz pavadas briedi.

Viņa gāja kā apdullusi, nokāpa no iemītās taciņas. Pēc tam uzlēca učagā, aizdzina viņu pa kreisi no takas pāri klānam un pazuda.

Mēs sajūtām silto, dzīvinošo ugunskura elpu agrak nekā ieraudzījām uguni. Un vējiņš atnesa zvēra gaļas aso smaržu. Acīm redzot, kajuri atveduši lāci, ko mēs ar Pāvelu nomedījām.

Visi piecēlās un brīnījās: mums plecos nebija ne ādas, ne gaļas.

—  Aizgājis … — izmisīgi noteica Cibins, izspļaudams pie lūpām pielipušo izsmēķi.

—   Nē, nav aizgājis, noslīcis dumbrājā, — es atbildēju, novilkdams no pleciem siksnas un apsēzdamies pie ugunskura.

Mums veltīja neparastu uzmanību, pat talais, pie evenkiem visgodājamākais ciemiņš mūs varētu apskaust.

Pavārs Fjodors, liekas, bija gatavs izpildīt jebkuru mūsu vēlēšanos: sak, izceptu vērsi, nebūtu žel, nepažēlotu arī metru garu taimiņu, tikai nav ne viena, ne otra.

—   Vai ieliet jums tēju, jeb varbūt iestrēbsiet zirņu zupu? Pašreiz ir izvēle, — viņš saka, iekārtodams karstumā katliņu un tējkannu.

Melnie negaisa mākoņi draudoši līda virsū apmetnei.

No tumsas iznāca Langara. Viņu apgaismoja drebošā ugunskura gaisma. Likās, ka viņa šai stunda būtu kļuvusi vecāka. Izspūrušās sirmo matu pinkas aizsedza seju. Zilganās lupas dusmīgi sakniebtas. Varbūt tikai tagad viņa skaidri saprata, ka ar saviem gariem uz visas zemes paliek viena pati, ka arī viņai vajadzētu no tiem atteikties, bet kā gan ar pagātni, vai nesašķo- bīsies kārtība un pie viena arī viņas vara ģimenē? …

Viņa atsakās no tējas. Nosēžas blakus Kararbaham. Starp viņiem aug negaiss. Viņš neredz Langaru, taču jūt viņas smago skatienu un sakumpst, saplok, pazūd zem kažoka, izturas kā trusītis žņaudzējčūskas priekša. Mazliet pavirzās sānis.

—   Langara, aizsmēķē! — Pāvels mēģina kliedēt saspringumu un, piesēdies tuvāk večiņai, pasniedz viņai repi ar mahorku.

Langara to paņem, truli tur savā priekšā, un viņas sejā pagaist niknums. Viņa iebāž roku azotē, izvelk pīpi, piebāž to ar tabaku, atber šķipsnu kabatā. Piesmēķē no oglītes. Kāri ievelk diimti pēc dūma, tie kož acīs, slāpē tajās niknumu.

Večiņai sagumst vājie pleci. Viņa saļimst un šķiet bezgala vientuļa. Mani pārņem gluži cilvēcīgs žēlums.

Iedzērusi dažus atdzisušās tējas malkus, Langara pievirzās tuvāk pie večuka. Viņa runa čukstus. Kararbahs uzmanīgi vēro viņas lūpu un roku kustības. Večiņas čukstos jaušas bailes no nezināma: kas turpmāk notiks — vai Hargi sadusmosies un uzsūtīs viņiem nelaimi, nomaldinās atpakaļceļā un viņi nekad vairs neredzēs savus bērnus, savu ganāmpulku, Hudorkanas kalnu virsotnes, vai arī pasaulē viss paliks, ka bijis, būs tie paši prieki un bēdas, bus tapat kā tad, kamēr gari vēl bija dzīvi.

Virs apmetnes pārspraga melna debess velve. Zibens pāršķēla mākoņus, iedzēla Jambujā, un neiedomājams spēks briesmīgi nodrebināja kalnu un klintis līdz pašai pakājei. Zeme nodrebēja, jo spērieni sekoja cits citam ilgu laiku. Cik drausmīga mākoņu blīve! Debesīs plosījās stihijas nevaldāmais trakums.

Langara iebiksta Kararbaham sānos, paceļ pret debesīm roku, neprātīgi kliedz uz mani.

—   Tu teici, ka nav Hargi, bet kas gan tas? Tūlīt redzēsi, kā viņš izrēķinās ar nepakļāvīgajiem! — Un viņa bailēs piekļaujas Kararbaham.

Mirkli iestājās baismīgs klusums, briesmīgāks par negaisu. Atskanēja žēlabains putna kliedziens. Tas izdzisa, un klusums likās vēl dziļāks.

Virs mums atkal trako debesis. Mākoņos zibeņi mudž kā čūskas. Spērieni nāk tuvāk, skan biežāk. Brākšķēdama nokrīt zibens

pāršķelta lapegle. Aļēs bezpalīdzīgi stāvam, gaidīdami savu likteni.

Par laimi spērieni aizgāja apmetnei garām. Negaisa mākoņi izgāza savas dusmas uz staigno līdzenumu, ar zibsnošu gaismu apdedzināja smalces un aizslīdēja uz zieme|iem.

Langara vīlusies vēro projām peldošos mākoņus. Varbūt šai brīdī viņa kā vēl nekad lūdza Hargi atgriezties, atbalstīt viņu,, būdama gatava tāpēc izturēt jebkurus pārbaudījumus. Taču ļaunais gars neatgriezās. Vējam paklausīgie mākoņi virzījās uz plakankalnes iekšieni, un no turienes atskanēja klusināta rūkoņa.

Sejā krita sīks, gandrīz nepamanāms lietus. Bet virs Stanovoja jau laistījās zvaigznes, dzīvas, spīdošas lāses. Mēness liegā gaisma aplēja sniegotās virsotnes, ilgi klaidoja pa smalcēm, kamēr atrada mūs. Pēc negaisa mēnesnīcas klusums ir tik patīkams.

Cibins, Pāvels un es ilgi sēžam pie ugunskura. Skaudrs vējš — nopietns brīdinājums, ka sāksies sals. Bet Jambuja rajonā vēl tik daudz darba, kas aizkavējies, jo cilvēki gāja bojā. No rīta novērotāji pēdējo reizi dosies ieņemt kalnu, bet mūsu ceļš vedīs atpakaļ uz rietumiem, uz taigas aerodromu.

Nometne guļ. Es beidzu ierakstus dienasgrāmatā. Kāds aiz muguras klusi zogas man klāt. Soļi apklust tepat blakus. Jādomā, ka Langara. Es neredzu, taču ta ir viņa. Man liekas, es arī tāpēc aizkavējos pie ugunskura, lai ar viņu parunātu. Mūsu saruna taču nav beigusies, bet rīt mūsu ce|i šķirsies uz visiem laikiem.

— Sēdies, Langara, — es saku neatskatīdamies un pavirzos uz bluķa malu.

To nu gan negaidīju! Tas ir Iļja.

Kajurs piesēžas, sameklē repi. uztin smēķi, pasniedz repi man. Es aizsmēķēju. Papīrs plīst, mahorka birst, neesmu ieradis. Es nezinu, kā sākt sarunu. Bet Iļja aizsmēķē pie nodeguļa, nosēžas ērtāk. Elpo skaļi, neritmiski, taču klusē …

Rit minūtes, Iļja nobeidz otro kazas kāju. Smēķē un smēķē … Tātad esam salīguši mieru. Un vai gan vārdi var būt tik pārliecinoši kā šis klusums!…

Iļja nomet izsmēķi zemē, piemīda to un raugās manī labsirdīgām acīm. Pēc tam izvelk no maksts savu šauro, garo, pamatīgi notrīto mednieka nazi, pasniedz to man. Es atdodu viņam savu saliekamo ar rokturi no kazas raga. Tas viss ļoti aizkustina.

Bija jau pāri pusnaktij, kad es aizgāju no ugunskura. Tumsā, zaudējis savus garus, smaida sirmais Jambujs.

Netālu no ugunskura, apsegušies ar ādām, gulēja Kararbahs un Langara, varbūt pirmo mierīgo miegu visā garajā mūžā.

Skopā, purvu izkropļotā zeme elpoja viegli un brīvi ka guļošs bērns. Debesis, no cirka dobuma skatoties, izskatījās pilnīgi caurspīdīgas, izlikās kā dīvains līcis, ko ierobežo melns klinšu vainags. Pa to kā buru kuģis slīdēja mazs mākonītis, ko viegls vējiņš dzenāja pa zilo, mierīgo juru. Viņu pavadīja zvaigžņu bariņš — baltie jāņtārpiņi. Es skatījos šai debesu procesijā, ieklausījos nakts mīlīgās skaņās un domāju par brāļu kapiem, par cilvēkēdāju, par Langaras raizēm — kāpēc cilvēku dzīve ir tik grūta un tik nepielūdzama?!

. . . Mani atmodinaja skumja dziesma. To dziedāja Langara, vākdama pa klāniem briežus.

Pie mana pagalvja gulēja Zagras kaklasaite. Un es atcerējos savu solījumu atdot suni ganiem. Sāpes sažņaudza sirdi: vai tiešām nāksies šķirties no iemīļotā suņa, sāku meklēt iemeslu, lai neatdotu Zagru … Pārliecinu sevi, ka šķirties no suņa, kas tev tik uzticīgs un tik daudz reižu tevi izglābis no nelaimes, ir nodevība. Lai večuki ņem, ko grib, atdošu karabīni, tikai ne suni. Kas ar uzticamu suni gājis pa bīstamu taku, mani sapratīs. Pieņēmis šādu stingru lēmumu, izlienu no telts.

Mans četrkājainais draugs piesiets pie bērza ar svešu, nemiecētu siksniņu — tātad gani to jau uzskata par savu. Nē, nē, neparko neatdošu! Neeju klāt, pat neparaugos uz viņu, kā parasti to rītos daru — trūkst spēka. Bet viņš nenolaiž no manis skatienu, mēģina uzminēt, kas man noticis.

Aiz smalces — mierīga peizāža: klāni, kurus aplenkuši purvi, aiz tiem puskaili apsāji un ar dzērvenēm nosēti sūnu ciņi. Vientulīgs irbes svilpiens meža biežņā ieaužas ganes skumīgajā dziesmā.

Langara iet pa briežu pēdām, kuri aizvien vēl ganās, ieraudzījusi mani, viņa apklust, pieiet pie sakumpušās lapegles.

—   Labrīt, — es viņai kliedzu.

—   Kāpēc nāci šurp, vai nometnē ko darīt nav? — viņa vaicā.

—   Tava dziesma pievilināja. Vai abi ar Kararbahu šodien iesiet uz Hudorkanu?

Jā. Bet tu uz mājām pie sievas, pie bērneļiem? Vai varbūt paliksi? Un Pāvels arī?

—   Kāpēc?

Viņa apklusa. Nodrebēja lūpu kaktiņi.

—   Tu teici, ka mums vajag aiziet ar briežiem no šīm vietām, kur labaka taiga un zeme dāsnāka, bet tie taču ir šie purvi, šis sals un šie akmeņi, kas padara mūs spēcīgākus par vētrām, badu, nelaimēm?! Tu paliec, mazliet paklaido kopa ar mums. Mēs tev parādīsim, cik šai zemē ir daudz labuma! Ej uz austrumiem, ej uz rietumiem, uz kurieni gribi, ej dienu, nedē|u, mēnesi, aizvien taiga, aizvien ķērpis briežiem, visur sabuļu mēsli, taču nav vairs palikušas cilvēku pēdas. Bet agrāk bija ziemas un vasaras apmetnes, mednieku noliktavas. Daudz zvērādu savāca, ai, cik daudz. Evenki nedrīkst aiziet uz citam vietām, kas tad šeit medīs, kops briežus? … Tu klusē… Teicu tev, taiga nedrīkst palikt neapdzīvota, cilvēkiem ta jāapsilda ar savu elpu, tad ta būs vēl dāsnākā.

—   Es, Langara, tevi saprotu. Cilvēkiem šais nomaļajās vietās vienmēr būs grūti, un ļoti labi, ka tu saviem pēcnācējiem nesoli vieglu dzīvi. Arī man nav vienaldzīgs šī novada liktenis, tā novada, kuram esmu atdevis tik daudz gadu.

—  Tad aizved šo sev līdzi… — Večiņu ar drebošu roku paņem šķipsnu zemes ar bālgani zaļu ķērpju pušķi un bāž mana vateņa kabata. — Bet no tevis man ir Zagra. Paldies par viņu. Neskumdini sevi, mēs viņam pāri nedarīsim. Bet, ja mūsu takas kādreiz kaut kur tiksies, atdošu tev suni. Tici. — Un viņa pasniedz man savu vājo roku.

Es stāvu viņas priekšā kā koka dieviņš. Večiņa nenojauš, kādā nolūkā es pie viņas esmu nācis, skatās manī uzticīgām, vienkārša cilvēka acīm. Es neizturu, paņemu viņas roku.

—   Esmu ar mieru, ja satiksimies, tu man atdosi Zagru.

—   Un vēl es gribu kaut ko sacīt: nedomā, ka Langara ir rnuļķe, nesaprot, kas notiek pasaulē. Es skatos uz berniern, uz briežiem, uz kalniem — pavisam citi kļuvuši. Un es pati arī negribu būt tāda kā agrāk. Mana māte nekad nepacēla galvu, es to nekad nenolaižu …

Tāla smalcē atskanēja šāviens. Kāds ierēcās. Nokrita meža zvērs. Brieži pacēla galvu, vairs neplūca ķērpi.

Langara kļuva nemierīga.

—  Tur Kararbahs šāva, — viņa teica, ķerdama mani aiz rokas. — Vai tu nekļūdījies, labi redzēji, ka amakans pazuda dumbrāja? Vai tikai viņš pašreiz nav noķēris Kararbahu?

Un viņa aizjoza uz apmetni.

Kad es tur aizgāju, večiņa jau segloja učagu. Kas varēja viņai dot sešdesmit gadus, skatoties, kā viņa ar šauteni roka ātri uzlēca briedī, dzina to pāri staignajam klanam, nepārtraukti uzmundrinādama ar papēžiem. Likās, ja Langarai pašreiz patrāpītos Hargi, viņa nedomādama iešautu tajā visas piecas šautenes patronas.

Abi ar Dolbači skrējām pa viņas pēdām. Kamēr pārkūlāmies pāri klānam, Langara bija jau tālu aiz smalces.

Aiz nākama purva parādījās eglājs. Tā malā liesmoja ugunskurs, un dūmi vientulīgi urbās rita debess zilgmē.

—   Kararbahs nogalinājis zvēru, — Dolbači sacīja, skriedams lēnāk.

Pieejam pie eglāja. Langara jau sēž pie uguns, ēd svaigas aknas. Sejā vairs nav ne mazāko satraukuma pazīmju.

Zemē guj milzīgs platradzis, ko nogāzusi večuka lode. Milzīgie ragi ir ass platumā. Melnais kažoks ar sirmiem lāsumiem laistīties laistās. Kājās gandrīz baltas zeķes. Zvērs kāzu tērpā ir īsts skaistulis, kaut arī līdz auru laikam vēl trīs nedēļas.

Es ar Dolbači palīdzam Kararbaham apdarināt platradzi, sadalīt liemeni vienādās daļās, lai vieglāk to būtu pārvadāt. Kararbaham rīt daudz gardumu: divi lielu kauli, taukās nieres, aknas. Šodien viņam atļauts ēst, «cik vēders grib».

Langara snauž pie ugunskura, siltums viņu ir atslābinājis. Večuks nosēžas viņai blakus uz zaraina bluķa, izvelk no somas cirvi. Ar pietu dauza kaulus, atdala smadzenes, nokrauj sev blakus kaudzē.

Večiņa atmostas. Skatās manī ar paēduša cilvēka acim.

—   Vai gribi? — viņa ar nazi atgriež šķēli no neapēstās aknas un pasniedz man.

Es ielieku to karstumā.

—   Večukam šodien ir lieliski paveicies, — Langara saka.

—   Bet tu vakar pareģoji, ka viņam vispār vairs nebūs veiksmes.

—   Hargi sevi vēl parādīs. Tu veltīgi saki — nav garu, nav garu … bet kas tad ir?

—   Cilvēks.

—   Cilvēkam no kaut kā ir jabaidās …

—  Ja viņš nepaļaujas uz sevi.

Langara grib iebilst, taču pamana blakus Kararbaham smadzeņu kaudzi, pārtrauc sarunu — bagātīgais ēdiens iedarbojas uz viņu nomierinoši.

Sākās dzīres. Visu ēda jēlu, nesālītu, gluži kā mūsu tālie senči un no treknās barības it kā apreiba. Kararbaham samie- dzās acis, taukainai mutei uznāca slinkums kustēties. Ja butu tēja — dzīrēm nebūtu gala.

Langara ielika nazi makstī, piecēlās. Kararbahs un Dolbači pārstāja košļāt, arī piecēlās.

—   Paņem gaļu, cik vajag ceļam, pārējā lai paliek Cibinam, tā grib Kararbahs, — večiņa teica, griezdamās pie manis.

Pēc stundas nojaucam nometni. Saiņi piestiprināti pie segliem. Langara un Kararbahs ies ar mums kopā līdz pagriezienam uz Rekandu, un mēs atvadīsimies. Pēdējie nometni pametīs Cibins ar saviem ļaudīm. Viņu ceļš ved uz Jambuju.

Pie lapegles — Zagra. Es slēpjos no viņa acīm, man. nelādzīgi ap sirdi. Nezinu, kā šķiršos no suņa … Aiziešu neatvadījies.

Diviem briežiem piestiprinātas nestuves. Tanīs Stepans ceļos uz aerodromu. Puisim ir lielisks noskaņojums. Un kā gan ne, viņu taču vedīs kā ķēniņu!

Visi sapulcējās pie dziestošajiem nodeguļiem. Brīdi klusējām, tad atvadījāmies no novērotājiem. Viņiem pagaidām nav tiesību sapņot par ceļu uz apdzīvotām vietām. Viņiem vēl jātiekas ar sniegputeņiem, ar pikto salu.

Pirmā iet Langara, ved saitē Zagru. Suns nepārtraukti groza galvu, meklē mani, nevar saprast, kāpēc es esmu pret viņu atsalis un kur viņu ved šī vecā sieviete. Suns ķepurojas, atsakās iet, taču Langara velk viņu tālāk.

Klāt arī pagrieziens uz Rekandu. Mums jādodas uz rietumiem, ganiem uz dienvidiem, uz Hudorkanas grēdām. Es apskauju Kararbahu. Viņš ar aprepējušo delnu sit man pa muguru un smaida. Pieeju pie Langaras, viņa uzliek roku man uz pleciem, pieglauž sirmo galvu pie manas krūts.

—  Tava māte ir laimīga. Lai cik tāli tavi ceļi, savu apmetni neesi aizmirsis.

—   Tici, Langara, drīz šeit atnāks zinātkāra jaunatne, viņa jums palīdzēs pārvērst šo skopo, mūžam sasalušo zemi mīkstā zelta novadā, zvēru un putnu valstībā, ko tu tā gribi. Tad taviem pēcnācējiem pasaulē nebūs labākas vietas; un kur tavi mazdēli klaidotu, savu apmetni arī viņi neaizmirsīs. Es gribu, lai jūs nodzīvotu līdz tam laikam.

Langarai acīs saplūst asaras. Es satraucu viņas sāpes, par kurām viņa savas vienmuļās dzīves ikdienišķajās raizēs aizmirsa, bet kuras nekad nebeidzās.

—   Ja tā ir patiesība, — viņa teica, ar plaukstu izberzēdama saraudātās acis, — mēs ar Kararbahu nesteigsimies mirt. Tad es ticēšu, ka cilvēks ir spēcīgāks par Hargi.

Es skatos viņā. Sī skopā zeme zina tik daudz šādu darbarūķu! Viņas dzemdēja bērnus un mācīja tiem gudros senču likumus, ieguva uguni un augu nakti to baroja; apstrādāja adas un apšuva ģimeni; varīja ēdienu un ēda, kas palika pusdienas pāri, gaja gulēt pēdējās un cēlās pirms ausmas. Viņām bija raupjas darba rūķu rokas un laba mātes sirds. Sīs sievietes deva dzīvību un nomira, neatstājušas mums pat savus vārdus. Langara ir pēdējā šai dinastija, kauls no klejotāju kaula.

Zagra skatās man tieši virsū. Viņš, liekas, saprot, ka šķirsimies uz visiem laikiem. Es neizturu, noklupu pie viņa; viņš ar savu aso mēli laiza man seju …

Karavāna sāk kustēties, salīgojas uz takas. Suns iekaucās, rāvās nost un palika karājamies kakla saitē, neizturami iesmilkstējās. Es aizskrēju pie bangojošās Rekandas, krāču rēkoņa apklusināja Zagras gaudoņu.

Aiz upes pirms kāpšanas augšup mēs apstājamies, lai sakārtotu saiņus. Kararbahs un Langara aizvien vēl stāvēja paugurā starp vientuļam, vētru izkropļotām lapeglēm. No viņiem atrāvās melns punkts — Zagra. Večiņas atbrīvots, suns kā bulta drāzās pa mūsu pēdām. Parjoza pāri upei un, neaizkavēdamies pie mums, pazuda biežņā.

Es pagriezos, gribēju pateikties labsirdīgajai večiņai, taču paugurā vairs nebija nedz Kararbaha, nedz Langaras — viņus jau bija aprijusi taigas bemberainā biežņa.

SATURS

1. Atpakaļ uz Jambuju .

2. Bitiks uzaicina sacensties

3. Evenku ilgā milža likums

4. Ganes Langaras.raizes .

5. Pa klejotāju laku

6. Zagra………………………..

7. Lāča gars apmetnē

8. Viņu sauca Kuiki ….

9. Noslēpumainais Jambujs

10.Slazda………………………..

11. Blandonis……………………

12. Lietus nenomazgātās pēdas .

13. Katliņš koka………………..

14.Kur dzīvoja plēsoņas .

15. Pārsteigumu nakts

16. Rudajam Stepanam paveicies

17.Divi pauguriņi laucē .

18. Divkauja naktī .

19.Ceļotāju kaps ….

20. Pēdas aizved biežņa .

21. Par ko domā vecais evenks

22. «Es tevi nogalināšu, Ilargi!» .

Redaktore M. Prledniece. Māksi, redaktors A. Jēgers. Tehn. redaktors A. Mironovs. Korektore I. Gintcre.

Nodota salikšanai 19G7. g. 5. novembrī. Parakstīta iespiešanai 1%8. g. 7. februārī. Tip. pap. Nr. 2, formāts fi0X84'/ic. 20,00 (iz. iespiedi.; 20,00 uzsk. iespiedi.; 19.4."> izdevu. 1. Metiens 30 000 eks. Maksā 82 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 2I512 D-104. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Preses komitejas Poligrāfiskās rūpniecības pārvaldes 2. tipo- grāiija Rīgā, Dzirnavu ielā 57. Pašūt. Nr.

[1] savva]as ziemeļbriedis. (tulk.)

[2] es tevi nogalināšu, Hargi! (Evenk.)

Content

Fedosejevs Grigorijs Jambuja ļaunais gars

1. ATPAKAĻ UZ JAMBUJU

2. BITIKS UZAICINA SACENSTIES

3. EVENKU ILGA MŪŽA LIKUMS

4. GANES LANGARAS RAIZES

5. PA KLEJOTĀJU TAKU

6. ZAGRA

7. LĀČA GARS APMETNĒ

8. VIŅU SAUCA KUIKI

9. NOSLĒPUMAINAIS JAMBUJS

10. SLAZDĀ

11. BLANDONIS

12. LIETUS NENOMAZGĀTĀS PĒDAS

13. KATLIŅŠ KOKĀ

14. KUR DZĪROJA PLĒSOŅAS

15. PĀRSTEIGUMU NAKTS

16. RUDAJAM STEPANAM PAVEICIES

17. divi pauguriŅi LAUCĒ

18. divkauja nakti

19. ceĻotĀju kaps

20. PĒDAS AIZVED BIEŽŅĀ

21. PAR KO DOMA VECAIS EVENKS?

22. «ES TEVI NOGALINĀŠU, HARGI!*

SATURS