Stanevs Emilijans

Janvāra ligzda

EMILIJANS STANEVS

JANVĀRA LIGZDA

VECTEVS MIRJU

Kad man bija apritējuši divpadsmit gadi, saņēmu no vecākā brāļa dāvanu — mazu Floberta sistēmas šautenlti.

Ar šo ieroci varēja nolaist no kājas vārnu mazāk nekā sešpadsmit soļu atstatumā vai nošaut sīku putniņu. Es tēmēju uz daudz ko ēkās un dārzā, uzglūnēju strazdu bariem, kas tupēja ķirškoku zaros, jauniem kovārnēniem, zeltainām vālodzēm un smagnējiem, drūmiem kraukļiem vai šāvu mērķī. Drīz vien biezie šķūņa dēļi bija kā nosēti šāvienu skrambām un bedrītēm.

Sapņoju par īstām medībām un gudroju, kā piepildīt savu sapni. Man nebija un nevarēja būt mednieku biedrības biedra kartes, jo biju vēl par mazu, baidījos ar floberteni doties ārpus mājām, neuzdrīkstējos iet uz mežu, domādams, ka tur mani saņems ciet kā malumednieku. Pievērsu uzmanību vecam vīram, kuru mēs, bērni, cienījām, un liku uz viņu visas cerības, viņš dzīvoja mūsu ieliņas galā netālu no gravas. So vīru sauca par vectēvu Mirju. Viņš bija liela auguma, ar pašķidru bārdu, ērgļa skatienu un platu degunu. Kad viņš smaidīja, ap acīm trīsuļoja neskaitāmas krunciņas.

Vectēvs Mirju diezgan vientuļi dzīvoja divatā ar savu večiņu — neliela auguma sievieti, kas laidusi pasaulē un izaudzinājusi trīs meitas un divus dēlus; tie bija izprecējušies uz Trāķiju un atstājuši mūsu pilsētu. Vecais pirmām kārtām bija mednieks, zvejnieks un putnu ķērājs, tad — cūku kāvējs, liepu lūku un ārstniecības augu vācējs. Reizē ar dažādiem amatiem nelikumīgi, slepus piekopa vēl veterinārmedicīnu — rāmīja sivēnus, dakterēja zirgus un tā tālāk. Ziemu viņš valkāja milzīgus zābakus, kas bija klāti ielāpu ielāpiem, bet vienmēr pamatīgi ieziesti ar nez kādu apavu smēru, vasaru staigāja rupjos, platos ādas kājavos — īstās klabatās, virs kurām vīdēja resnās potītes. Galvā ar sirmiem, cirtainiem matiem bija pār acīm uzmaukta dzeltenzaļa mednieka cepure ar prāvu nozīmīti uz lentes. So cepuri vectēvs Mirju nēsāja kopš laika gala, un tā vēl nebija noplīsusi. Viņš ar to dzirdināja suņus, ja tas bija nepieciešams svelmainās vasaras dienās, sita sirseņus, uzpūta uguni un tajā lika nomedītos putnus. Tā noderēja par aizbāzni, ko viņš pēkšņi iesprūdīja vāveres vai seska alā, ja nekā citādi nevarēja izlīdzēties. Kas lai zina, kā viņš bija iegādājies šo cepuri. Vectēvs Mirju atšķīrās no citiem pilsētniekiem ne vien ar cepuri, bet arī tādējādi, ka nekad netika uzvilcis plikādas kažoku. Visaukstākajās dienās valkāja rupjas vadmalas praķi uz bieza, pelēka kamzoļa, ko bija noadījusi večiņa ar kalsnajām rokām. Pa ielu visi steidzas, trīcēdami aiz aukstuma, kas kož kaulā, vienīgi vectēvs Mirju ar milzīgiem zābakiem kājās mierīgi iet viegliem soļiem — bārda un ūsas apsarmojušas, no lielā deguna veļas dvašas un tabakas dūmu mutulīši .. .

Viņš šķitās ļoti iznesīgs, kad gāja medībās. Plecā uzmesta gara divstobrene ar atliektiem stobriem un lieliem gaiļiem, līkiem kā kazas ragi. Dodamies medībās, vecais atkarībā no laika un sezonas ņēma līdzi vai nu visā pilsētā izdaudzināto kuci Zamku — pointera un setera krustojumu, vai divus dzinējsuņus — Muratu un Volgu.

Murats bija liels, alkans kā pūķis (reiz bija izvilcis maizes klaipu no krāsns), Volga — skaista, melna kuce ar rūsganiem lāsumiem virs mīlīgām, smaidošām acīm, kas uzreiz kļuva nopietnas un pat ļaunas, tiklīdz saimnieks to veda medībās.

Vecais gāja augšup pa gravu, uzkāpa gausiem, platiem soļiem pa stāvo nogāzi uzkalnā, un viņa garais, taisnais augums iezīmējās pret debesīm kā milzis. Nākdams mājās, viņš izskatījās vēl varenāks, it īpaši, kad nesa uz spīdīgās, apdilušās ādas somas uzmestu ugunssarkanu lapsādu, kuras aste kuļājās vien . . .

Uz viņu liku visas cerības un kādā vasaras dienā, nevarēdams novaldīties, nolēmu apmeklēt vectēvu Mirju mājās, parādīt viņam floberteni un palūgt, lai viņš mani paņem sev līdzi medībās.

Atgrūdu vaļā zemos vārtiņus un iegāju plašā pagalmā, apaugušā ar zaļu zālīti, ko bija izbradājis ēzelis un vietvietām aizēnoja skrajas, pārlieku vecas ābeles un bumbieres. Vectēvs Mirju sēdēja pie zemei pieplakušās mājeles un lāpīja nastu seglus. Turēdams rokās līku īlenu un resnu adatu, viņš grasījās uzšūt segliem safjāna ielāpu. Večiņa izkāra žāvēšanai divas mitras, pašaustas sedziņas.

Vecajam blakus gulēja Zamka, izstiepusies visā garumā. Tā paslēja galvu, lēca man klāt un sāka riet.

—  Mierā, Zamka!— vectēvs Mirju apsauca kuci, un tā padevīgi atgriezās pie saimnieka.

Tikko viņš ieraudzīja bisīti manā rokā, acīs pavīdēja ziņkāre, taču, nenovērsdams skatienu no ieroča, viņš nelika malā adatu un turpināja darbu.

—  Nāc vien, nāc!— večuks laipni aicināja un piebilda:—Vai tu tur paukšķini pa mūsu nostūri? Ta nu gan šaudi! Augu dienu — paukš, paukš. Ko ta galini ar šito biseli?

—  Visu,— es lepni sacīju.

—  Ak tā? Cik vilku līdz šim esi nobliezis?

—  Trīs kraukļus esmu nošāvis,— mulsi atbildēju un sāku slavēt floberteni.

Vectēvs Mirju paņēma to, atbalstīja laidi pret plato plecu, piemiedza aci un tēmēja kādā mērķī. Zamka sasmailēja ausis un cieši blenza uz to pusi, uz kuru bija pavērsts stobrs. Vectēva lielajās plaukstās mana flober- tene izskatījās kā klūdziņa.

—  Vai tev ir patroniņas?— viņš iejautājās.

Izņēmu no kabatas mazas patroniņas ar zilu kartona čaulu uz platas vara pamatnītes un padevu. Tās nozuda viņa resnajos pirkstos.

— Ar tām var nokniebt mazus putniņus, tikai ne kraukli,— vectēvs Mirju teica.

Aiz kauna tumši pietvīku. Patiešām, lai cik biju šāvis uz kraukļiem, līdz šim netiku nogalinājis nevienu, bet savā mednieka iztēlē biju iedomājies un mānījies, ka esmu nošāvis jau trīs.

—  Vai tev nav patroniņu ar lodītēm? Šādām bisītēm der arī lodes,— viņš sacīja, neņemdams pie sirds to, ka mānos.

—  Ir gan,— es atteicu un pasniedzu viņam īsu vara čaulīti, kuras virsgalā bija redzama puse lielas, melnas skrots.

—  Tagad ej un iezīmē punktu uz vistu kūts, ta nu redzēsim, vai tava paukšķene šauj taisni,— vectēvs Mirju sacīja, ar roku novēzdams uz tukšās vistu kūts pusi. Tās pažobelē, kur bija ēna, gulēja abi dzinējsuņi.

Ar ogli iezīmēju melnu punktu uz kūts durvīm. Vecais vīrs ātri notēmēja un nobliukšķināja. Skrots iesitās durvīs centimetru virs mērķa. Murats un Volga sāka nikni riet, Zamka metās pie kūts un ņēmās ošņāt sienmalē.

— Iedod vēl vienu patroniņu,— viņš sacīja, vērīgi raudzīdamies mērķī.

Arī otrreiz netrāpīja melnajā punktā. Šoreiz skrots ietriecās pa kreisi no tā.

— Nešauj taisni,— vectēvs Mirju secināja. Viņš atvēra aizslēgu, pagrieza ieroci pret sevi un ieskatījās stobrā.

— Nav vītņu. Tāpēc skrotē slīd sāņus. Bet putniņus nokniebt var tīri labi,— viņš piemetināja.

Pēc šāda sprieduma flobertene uzreiz zemu kritās manās acīs. Izrādījās — tā nav derīga, lai es veiktu lielus medību varoņdarbus.

— Vai tiešām ar to nevar nokniebt zaķi?— pavaicāju.

— Var gan. Arī vilku nokniebtu. Are, paveries, kā izsita cauri durvju vērtnei, tikai nešauj taisni. Tur tā nelaime.

Rībienu saērcinātie dzinējsuņi aizvien vēl rēja un smilkstēja. Zamka bez mitas vēcināja astes strumpuli un satraukti vēroja, ko mēs darām.

Vecais atkal satvēra bisi, notēmēja un nospieda mēlīti. Belzenis noblīkšķēja.

— Labi pieguļ,— viņš teica un sāka mani mācīt, kā pareizi jātur bise un jāmērķē.

— Turi šitā kreiso roku. Un ilgi netēmē. Tiklīdz esi paņēmis uz grauda — grauj vaļā!— viņš deva man padomu.

Nekas tik ātri un brīvi neiedraudzējas kā sirmgalvji ar bērniem, it īpaši, ja abām pusēm ir vienādas intereses. Pēc pusstundas mēs atradām kopīgu valodu par visu, tikai par floberteni ne. Vecais apsolīja mani aizvest medībās, ļaut nest viņa tarbu un vadāt saitē suņus. Par floberteni viņš sacīja, ka es varot to paņemt līdzi pa retai reizei, kad, viņaprāt, tas būšot izdevīgi.

— Sezona vēl nav atklāta,— vectēvs Mir ju teica.— Vēl gribot negribot jāgaida vesels mēnesis, bet es tevi aizvedīšu uz zveju. Makšķerēsim melnās barbes, un parādīšu tev, kur visvairāk nolaižas dūjas un lauku baloži. Kazi, ar savu paukšķeni varēsi nokniebt kādu, ja tas nosēdīsies patuvāk,— viņš pavēstīja un atsāka lāpīt nastu seglus ēzelim, kas plūca zālīti pagalma lejasgalā.

Večiņa atnesa man pilnu šķīvi ķiršu. Nostājies pie istabas lodziņa, pa mazajām rūtīm aizrautīgi raudzījos pie sienas pakārtajā garajā divstobrenē. Tā slējās ieslīpi pie izbalsinātās sienas. Uz naglas bija uzkabināta arī apdilusi patronsoma ar daudzkrāsainām patronām — za-ļām, sarkanām un dzeltenām — un misiņa taure, apaļa kā kliņģeris, spīdīga patumšajā istabiņā. Es kāroju ieiet iekšā, pieskarties īstajam, slavas apmirdzētajam medību ierocim, aplikt sev smago patronsomu un papūst tauri.

Tieši man virs galvas, kur sliecās platā nospāre, skaņi iepulpinājās paipala, un es satrūkos. Mazais, pelēkais putniņš atradās režģainā būrītī, ko nebiju ievērojis.

Ilgu laiku lūkojos te istabiņā, te paipalā, kas bija uzmodusies būrītī, un pūlējos veco noskaņot, lai viņš izstāsta kādu mednieku piedzīvojumu. Aizņemts ar ēzeļa segliem, viņš izvairīgi atbildēja uz maniem āķīgajiem jautājumiem, smīnēdams baltajā bārdā.

— Ej un atdzen ēzeli, tas ielīdīs kaimiņu dārzā un nošķibīs ķirbjus,— viņš teica, sapratis, ka tik viegli vis netiks vaļā no manas ziņkāres.

Vakarā pārnācu mājās pacilāts, ar lielām cerībām. Nakti gandrīz negulēju. Iztēlojos, ka esmu īsts mednieks, un sapņoju, ka nomedīšu jebkuru dzīvnieku, protams, iedams kopā ar vectēvu Mirju, kam jau biju uzticīgs ar sirdi un dvēseli.

ŪDRI UN ŪPIS

Ne reizi vien stiepu uz savas trauslās muguras smagas, tarbā iestūķētas nelielas tinas vai saudzīgi nesu augstu paceltu makšķeres kātu un bridu pa mūsu dzidrās kalnu upītes sēkļiem, kur siltā straume tīkami kņudināja basās kājas.

Kamēr vecais vīrs ielaida tinas, es ķēru sienāžus ēsmai, raku tārpus, peldējos vai rotaļājos ar Zamku, kas vienmēr ļekatoja mums līdzi. Mēs abi ar Zamku uzglūnējām zivju dzenītim. Tas lidoja pār straumi zaļš un spulgs, notupās pašā krastmalā un pacietīgi gaidīja, kad pamanīs nepiesardzīgu zivtiņu, lai strauji ienirtu ūdenī un to aprītu. Skrējām pakaļ zivju dzenītim, lai atkal un atkal redzētu, kā tas izpletis spārnus, zili zaļus kā smaragds, ar tiem nožilbinās un laidīsies zemu gar pašu ūdens virsu, zaigodams kā dārgakmens. Vai arī uzglūnējām ūdensstrazdiem, baltkrūšiem, kā tos dēvēja vecais. Tie pēkšņi nozuda ūdenī kā slīkoņi, mierīgi tipšināja pa smilšaino gultni, meklēdami barību, bet mēs ar Zamku vērojām šo putnu kustības un brīnījāmies, kā tie var izturēt tik ilgu laiku dzelmē bez gaisa. Ūdenslīdēji ar baltajām krūtiņām droši

jutās tiklab dzelmē, kā gaisā. Kāds ūdensstrazds uztupstas uz mazītiņa, mitra akmens, gar kuru straume ver baltu putu krelles, lūr, lūr un — hop!— ielec atvarā. Gaidu trīs četras minūtes, gaidu vēl ilgāk, kad mazais slīkonis iznirs, bet — paskat tik — tas izpeld tālu no vietas, kurā redzēju to nogrimstam. Uzspurdz, it kā nekas nebūtu noticis, un ceļo tālāk pa gaisu vai zem ūdens lejup pa silto, tīkami šalcošo upi, kas vijas starp plašām, zilganām, jūlija saulē sakaitušām ārēm. Abos krastos koki met ēnas, aiz tiem zaļo kukurūza, līksmi smaida saulespuķes, pavīd miežu rugaines, dzeltenas kā milzu salmenes un asas kā susekļi. Svelmē izbalojušas, ozolu birzis izskatās pelēkas. Tur dūdo meža baloži, turp es un Zamka brīžiem pavēršam acis. Straume plūdina gaisā dūņu smaržu un valgumu. Lielas, zaļganas vardes zeltainām acīm klusēdamas pabāž galvu virs ūdens un, lieglaimes pārņemtas pēcpusdienas saules karstajos staros, vieglītēm iekvarkstas tīksmē. Tālu uz dienvidiem zilst Balkāni, ietinušies dūmakā, tādā kā mirāžā . . .

Vectēvs Mirju bija iemanījies savdabīgi ar tinām ķert zivis. Viņš vispirms zivis «iebaroja», tas ir, iepriekšējā vakarā iebēra rupjus kviešu putraimus vai lopbarības raušus izraudzītās vietās, nākamajā dienā tur aiznesa tīklu. Sais vietās parasti atradās zemūdens akmeņi, ap kuriem vecais aplika tinas. Tad viņš pateica, lai paņemu klūgu un bakstu zem akmeņiem. Izbaidītās zivis atstāja savas slēpnes un ieķērās tīkla acīs. Tā bez pārāk nogurdinošiem metieniem drīz vien piepildījām tarbu.

Cik tīkami ir skatīties, kā tīklu izvelk krastā, kā starp sanesām un žagariņiem lēkā nozvejotās zivis, dzirkstīdamas kā sudrabs, bet simtreiz tīkamāk ir makšķerēt! Tu viegliņām izmet āķi, uz kura uzsprausts tārps, un vērīgi lūkojies pludiņā. Gaidi, kad tas sāks raustīties un grimt, skaties, aizmirsis visu pasauli, ne par ko citu nedomādams. Tur, netālu no krasta, barbīte peld, dibenā meklē barību, kustina ūsiņas, lēnām loka slaido vidukli un vēcina asti. Un, āre, pamana tārpu uz āķa. Tārps guļ dibenā, mazlietiņ vāļādamies. Barbīte ir alkatīga, tomēr uzmanās, nopēta ēsmu, šaubās . . . Bet otra ierauga tārpu un šaujas zibenīgi kā bulta, lai apsteigtu pirmo. Tad arī pirmā drāžas pie ēsmas un, plati atpletusi muti, to sakampj. Pludiņš sāk grimt, kaut kas ducina pa kātu kā telegrāfs. Tu parauj makšķeri un uzreiz jūti auklas galā smagumu, no ūdens izvilktā zivtiņa iemirdzas un lido pie tevis. Tās spuras trīs kā lielas bites spārni. Ieliec barbi groziņā un klausies, kā tā čīkst. . . Un tad atkal. . .

Baltais sapals ir pavisam kas cits. Tas ķer mazas zivtiņas, ķer sienāžus, ķer dēles. Un no traniem neatsakās. Tas ir plēsoņa, nevis peld dibenā kā barbe, bet meklē medījumu atvara augšpusē un mīl dzelmājus. Tiklīdz tu iemet plēsoņam skaistu sienāzi ķieģeļsarkanicm spārniem, sapals kā suns uzklūp un iekožas tajā, bet, sajutis āķa asmeni, uzreiz spļauj ārā ēsmu un bēg prom. Tāpēc vajag ātri piecirst, proti, ātri paraut makšķeri augšup, un tā sapals atslīd, izvalbījis zeltaini mirdzošās acis, sastindzis kā ierindā karavīrs. Ieliec sapalu groziņā, un tas tur, nātrēs, iepīkstas: pīk, pīk, pīk!

Vecais mani iemācīja, kā jāizmet makšķere un kurp jāskatās, izsakoties viņa vārdiem, «pa dzelmeni», tas ir, pieradināja aptvert, kas ir dzelmenis un kur peld barbe, kur šaudās baltais sapals. Tik stipri aizrāvos ar makšķerēšanu, ka neko citu vairs neredzēju kā vienīgi pludiņu un upi . . .

Kādudien, kārtodams tinas un vilkdams ārā tajās iestrēgušos žagarus un straumes sanesas, vectēvs Mirju paraudzījās uz upes dzirnavezeru un teica:

— Vai gribi zināt, kā gārnis ķer zivis? Pavei, ekur tas stāv kā miets. Aizlavies tur, aiz tiem vītoliem, tikai lēnītēm. Tā, lai redzu, vai tev laimēsies to novērot. Tas, sasodītais, dikti acīgs.

Dzirnavezera krasti bija apauguši ar skrajiem vītoliem un sarkanajiem kārkliem, tā lejasgalā bija nolaidusies liela, pelēka dzēse.

Zamkas pavadībā — suns acumirklī attapa, kāds uzdevums tam uzticēts,— es ar tādu zēna cītību žagos pa krastu, ka mani būtu apskaudusi jebkura lapsa. Izrādījās — protu līst apbrīnojami veikli. Divatā ar Zamku piemānījāmies dzēsei metru desmit atstatumā.

Iebridis sēklī, gārnis stāvēja taisni uz garajām kājām. Tas bija izslējis savu čūskas galvu ar garo un aso knābi. Putns nedrusciņ nekustējās, it kā būtu izkalts no pelēka marmora. Šķita, tas ne par ko neliekas zinis un neko neredz. Bet pēkšņi knābis zibenīgi iešāvās ūdenī un rāvienā pacēlās gaisā, zivtiņa pazibēja un nozuda rīklē. Tas viss notika tik strauji, ka mēs ar Zamku tik tikko manījām šo izdarību. Dzēse stāvēja atkal tikpat stingi kā agrāķ.

Vērojām dzēsi veselu stundu. Pa šo laiku tā paguva aprīt vismaz kādu desmitu zivtiņu. Tās guza izriezās, sasmaga. Dzēse izkāpa krastā, palēcās, sāka vicināt platos spārnus un pacēlās pār dzirnavezeru, vilkdama nopakaļ garās kājas. Tā nolaidās uz sausa ozola zara un paslēpās.

—  Ja būtu atnesis bisi, gārni noguldītu uz vietas,— vectēvs teica, kad biju dedzīgi izstāstījis, kā putns ķer zivis.— Tas iznīcina daudz zivju, tāpēc ir kaitīgs. It īpaši ja upē ūdens krietni apsīkst. Tad visas zivis sapeld atvaros un varam tās ķert ar rokām. Gārnis knābā un knābā — gluži kā klesē zivju zupu . . .

Viņš paskatījās uz koku, kurā brīžiem pavīdēja dzēse, un turpināja:

—  Tur nu gārnis tupēs, kamēr šim sagremosies barība. Būtu es paķēris līdzi tavu bisīti, mēs varētu šo kaut vai pabaidīt. Tu dikti labi izsekoji, vareni!

Uzslava mani iepriecināja, taču ne jau pa īstam. Ja vectēvs būtu atļāvis man paņemt floberteni, es tagad lepotos, ka esmu nošāvis dzēsi!

—  Nākamreiz paņemsim bisi. Es pats to nesīšu,— vecais sacīja, manīdams, cik sadrūmis esmu.

Viņš stāstīja par dažādu zvēriņu un putnu dzīvi. Klausīdamies nostāstos, aiz sajūsmas nezināju, kur dēties. Apbēru viņu ar jautājumiem un spilgti iztēlojos līdz šim nepazītos dzīvnieku dzīvesveidus un ainas.

—  Dabā katrai sīkai radībai ir savs raksturs un savs gājums. Tu varēsi viegli noķert tieši to, kuras dzīvi būsi iepazinis. Ļaudis stāsta, ka zaķis esot dumjš, lapsa — viltīga. Netici šādām pasakām. Visi dzīvnieki ir gan dumji, gan viltīgi. Daba tiem devusi tik daudz sajēgas, cik vajadzīgs. . .

Reiz, kad zvejojām zivis dzirnavezerā, vectēvs Mirju vērīgi ielūkojās krastmalas smiltīs. Pameta tīklu, notupas un ar lielu interesi pētīja kādas pēdas. Tās bija līdzīgas kaķa pēdām, tikai lielākas, platākas, ar skaidri saskatāmiem nagu nospiedumiem, kurus bija atstājis dzīvnieks, iedams pa smilšaino strēli gar dzirnavezeru.

—  Tavu brīnumu!— vecais iesaucās un priekā paberzēja zodu.

—  Kas ir?— es jautāju.

—  Ūdrs, manu puisēn, ūdrs. Un, kā redzams, lieliņš. Tavs vectēvs Mirju iesitis vismaz divas vēršmēles.— Par vēršmēli viņš dēvēja tūkstoš Ievu naudaszīmi.

Viņš lika man sēdēt pie tikla un nekur neiet, kamēr pats apstaigās smilšaino zemesragu.

—  Šovakar būs jāmēģina to nomedīt. Tagad ir gaiša mēnesnīca. Paslēpsimies, rekur, aiz tiem vītoliem, kreisajā krastā, kur nekritīs mūsu ēna,— viņš teica, atgriezies no apgaitas domīgs un satraukts.

Mēs tūlīt pārtraucām zveju un atgriezāmies pilsētā, lai sarīkotos nakts medībām. Ūdri ir kaitīgi dzīvnieki, un likums atļauj tos šaut jebkurā gadalaikā.

Vakarā, piemānījis savējos, ka iešu pie vectēva Mirju mieloties ar zivju zupu, un paņēmis lielu maizes riku un brinzas gabalu, nevienam nemanot, izgāju no mājām un teciņus aizskrēju līdz zemajiem vārtiņiem.

Vecais iznāca, uzmanīdamies, lai suņi neredzētu viņu aizejam: ja ieraudzīs saimnieku ar bisi plecā, tie sāks nikni kaukt un riet. Viņš nesa tarbu, dažas patronas un īsu praķi, ko izgudrēm bija paņēmis, vēlēdamies mani pasargāt no nakts dzestruma. Palūdzu, lai vectēvs dod man bisi, bet viņš nebija ar mieru.

—  Tu vēl esi par mazu, lai to nestu. Pakritīsi — bise atsitīsies pret kādu akmeni un salūzis,— Mirju sacīja un man plecā uzkāra tarbu un praķi.

Kad pilsēta palika aiz muguras, jau metās tumšs. Dažos pagalmos caur platzarainiem augļu kokiem spīdēja iedegtās spuldzes. Uz lauka melnoja kukurūza, blāvi dzeltenas vīdēja rugaines. Šoseja, uz kuras neviena nemanīja, bal- snīdama aizlīkumoja tālumā.

—  Iegaumē labi pamatīgi, ko teikšu, lai neizdari ko nelāgu,— vecais piekodināja, mudinādams mani pasteigties un pats ar garajām kājām likdams platus soļus, radis iet pa visādiem ceļiem.— Nerunā, ciet klusu. Lai arī ieraudzīsi ūdru, nedrīksti iesaukties: «Rekur tas ir!»— bet viegliņām piebikstīsi man ar roku. Pieraugi, lai es nedzirdētu tavu balsi, citādi tevi nekur vairs nevedīšu un mēs saiesim ragos.

—  Klusēšu kā mēms,— pazemīgi apsolīju un gandrīz vai skrēju pa glūdaino ceļu, kas aizvijās līdz upei.

—  Sim, ūdram, ir dikti smalka dzirde, kaut gan ausis mazītiņas. Un šis redz kā runcis tumsā. Sajutīs, ka tu tur,— uz karstām pēdām ienirs ūdenī un vairs nerādīsies tai vietā.

Viņš deva man dažādus padomus, kas beidzās ar to, lai nekustos, lai nešņaukājos, lai nerunāju.

Šķērsojuši šoseju, kāpām pa šauru taciņu lejup uz dzirnavezeru un pēc brītiņa nonācām tur, kur vecais bija nolēmis uzglūnēt zvēram.

Pirmoreiz piedalījos īstās, nopietnās medībās un vēl tādās, kurās, pēc vectēva Mirju domām, vajag būt ļoti piesardzīgam un modram. Sirds strauji pukstēja, kad apsēdos uz siltās zemes viņam blakus un atbalstīju muguru pret vītola stumbru.

Vectēvs Mirju darīja to pašu. Apsēdies kā turks, viņš nolika bisi uz ceļiem un, laizdams acis pār vizmainajiem ūdeņiem, kur arvien vēl melnoja izplūdušas kārklu ēnas, man klusiņām čukstēja:

— Uzvelc praķi jau tagadīt, jo vēlāk metīsies auksti, bet nebūs brīv kustēties.

Uzrāvu mugurā biezo praķi, kas man bija par garu. Tas apņēma ceļgalus un mani sasildīja.

Dzirnavezera viņā malā pār mirdzošo ūdens spoguli drūmi slējās dzirnavu siluets. Tur upe guldzēja, plūzdama pa pārrauto dambi, un tālāk uz leju meta līkumu. Aiz tā tumšoja zedeņu žogi, kas iejoza zemnieku dārzus. Iepretim uz ciema ceļa tīkami un melodiski trinkšķēja mandolīna un smalka, dzidra balstiņa skandināja kādu dziesmu. Varžu kori pārmāca cikāžu dzidoņu. Suns pazibēja pie vītoliem un nozuda krastmalā. Izbaidītās vardes pēkšņi apklusa, tad, it kā uzsākdamas niknu strīdu, iekurkstējās vēl skaļāk.

Pievērsos dzirnavezeram, saspringti lūkojos, līdz iztēlē ko tik tur nesaskatīju — dīvainu un noslēpumainu. Iedomājos, kā ūdrs izlīdīs uz smilšainā zemesraga, un pūlējos uzminēt, no kurienes tas ieradīsies. Ūdra ala bija dziļi izrakta pretējā krasta vītolu sakņājā. Dzīvnieks tagad mitinās savā pazemes mājoklī un klausās. No ārienes ik skaņa plūst pa ūdeni, bet tas sniedzas līdz pašai alas mutei. Ūdrs gaida, kad pienāks jūlija klusā nakts. Varbūt dzird mandolīnu trinkšķam un cilvēku dziedam aizvien tālāk un tālāk uz ciema pusi. Tas ūdru nepārsteidz. Vadīdams vientuļas, tumšas dienas pazemē, zvērs dzirdējis daudz ko — dzirdējis mūsu balsis, kad dienā zvejojām, dzirdējis plīkšķinām lietu, pēc kura līmenis pacēlās, piepildīdams viņa mājokli ar netīru ūdeni, sanesām un dūņām. Tikai pēc skaņām viņš var nemaldīgi noteikt, vai ir rīts vai vakars, diena vai nakts . . . Patlaban ūdrs klausās, kā plakšķina baltais sapals un peld vardes, un gaida pienā- ķam stundu, kad varēs iziet no alas . . .

Es biju redzējis ūdru vienīgi attēlā, kas atradās pie lielas, skolas gaitenī pakārtas tāfeles, un tagad degu ziņkārē un nepacietībā ieraudzīt to dzīvu.

Varēja manīt, ka drīz pakāpsies mēness, austrumi liesmoja baisā sārtā, virs apvāršņa parādījās lielas, sarkanas acs maliņa, un uzreiz viss šķietami sarosījās. Atspulgi plaiksnījās dzirnavezerā — ūdens vizuļoja zeltaini sarkans. Apkārtnes pārveidības tā samulsināja vardes, ka tās vairs neskaldīja gaisu ar spalgajiem kvarkstieniem. Mēness pacēlās, it kā ripoja pa robaino apvāršņa malu un kā vēlīns, ilgi gaidīts viesis ar muļķīgā smaidā starojošu seju lūkojās uz zemi. Pēc minūtēm desmit kļuva tik gaišs, ka saredzēju skudru rāpojam pāri praķim.

Pa ezera virsu ņirbēja melni punkti. Tās bija vardes. Arvien vēl ar saspringtu uzmanību vēroju melnos punktus, kuru vidū drīz uzradās kaut kas lielāks. Tas peldēja pret straumi, šķeldams ūdeni un aiz sevis atstādams divas vērpetes. Virzījās šurp, tomēr bija vēl tālu, lai es varētu saskatīt, kas tas ir. Tad negaidot nogriezās uz krastu un nozuda sarkano kārklu ēnā. Gabaliņu uz augšu, kur burzguļoja straujtece, atskanēja plunkšķis. Tur paslīdēja vēl divas ēnas un arī tikpat ātri izgaisa. Pagāja dažas spriegas minūtes, garas kā stundas. Ūpis arvien biežāk ievaidējās ciema nomalē, apkārtne slīga arvien dziļākā klusumā, un cikādes arvien neatlaidīgāk vīlēja nesaskanīgā taktī.

Pēkšņi pār smilšu strēli lieliem kaķa lēcieniem pārskrēja kāds dzīvnieks. Tas metās peldēt uz straujteci. Bija skaidri redzams, ka tā plakanā galva šķeļ gludo ūdens virsu.

Ar elkoni piebikstīju vectēvam Mirju. Viņš man atbildēja ar tādu pašu pieskārienu, kas nozīmēja: «Sēdi mierīgi, redzu visu.»

Dzīvnieks aizpeldēja uz straujteci. Tur notika kaut kas manam prātam neaptverams. Plīkšķēja šļakatas, pa akmeņiem virs ūdens iznira un tūlīt noslēpās melni kupri, sēklī cita citai paka] dzinās dīvainas ēnas. Visu laiku gaidīju, kad vectēvs pacels bisi un norībinās, gaidās sirds sita kā veserītis un elpa aizrāvās. Bet viņš stingi sēdēja, turēdams rokas uz klēpī ieliktās bises. Vītola ēnā, kur bijām iekārtojušies, viņa seja izskatījās nepazīstama un noslēpumaina.

Zemu pār straujteci lidoja liels putns. Liegi un klusi traukdamies, tas pacēlās gaisā, apmeta nelielu līkumu un laidās šurp. Pret debesīm skaidri iezīmējās platie, lielie spārni un ieapaļais, īsais ķermenis. Nopliukšķēja šāviens. Pulvera sarkanā liesma noplaiksnīja kā gara mēle, skaļi nostenēja tērauda stobrs. Putns sagrīļojās un iekrita ūdenī dažus soļus no mums.

—  Edz, kā!— vectēvs Mirju jautri teica, nolaizdams kūpošo bisi un izņemdams izšauto čaulīti.

Sāku skriet, lai satvertu putnu. Straume to nesa uz dzirnavezera vidu. Ieraudzīdams divas oranždzeltenas acis, neviļus kāpos atpakaļ. Putns bija dzīvs. Tas vērās manī, un drūmajās acīs gailēja draudīgas, sirdi nomācošas dzirkstis.

—  Liecies mierā. Straume šo aizraus tik un tā,— vectēvs Mirju sacīja.

—   Kas tas ir, kas tas ir?—vaicāju, juzdams, ka bailēs šermuļi skrien pār muguru.

—  Ūpis.

—  Ko tad ļaunu tas darīja, kādēļ . . . Vai ūpis gribēja mums uzbrukt?— es apjucis prašņāju, ziņkāri vēlēdamies izprast kluso drāmu, kas bija norisinājusies tik negaidīti un ātri.

—  Tas uzbruka ūdriem — laupītājs gatavais. Ūdrene mācīja savus mazuļus ķert zivis, bet ūpis tīkoja kādu no tiem nogrābt.

Sašautais putns peldēja lejup pa straumi. Upe vilka to uz pretējo krastu.

—  Ja ūpis izkulsies, rīt žagatas to dabūs pie malas,— vectēvs Mirju teica.— Domāju, ka tas nobeigsies, vienīgi tad ne, ja ievainots spārnā. Lai tur kā, bet žagatas to nogalēs. Nakti ūpis tās ķer, un žagatas to ienīst. Visi putni to ienīst. Pagūli, nomierinies,— viņš sacīja, tīdams smēķi un ik pēc mirkļa pamezdams acis uz ūpi.

—  Nu un ūdri? Kāpēc tos nešāvi?

—  Tie, kazi, vairs nerādīsies. Bet ej nu sazini. Var atkal izpeldēt — tikai otrajos vai trešajos gaiļos. Mazā gaismiņā,— viņš teica un, attapis, ka nav atbildējis uz manu jautājumu, piemetināja:— Ūdrus tik un tā dabūsim rokā. Tur trīs mazulīši — lai nu paaugas. . . Gulsties šite, nosnaudies! Drīz kritīs rasa.

Ievīstījos praķī, zem tā pievilkdams cieši klāt ceļgalos saliektās kājas, bet miega nebija ne acī. Visu laiku tā vien gribējās palūkoties ezerā, pavērot, vai tur atkal kāds ūdrs peldēdams neizbāzīs galvu un kāda ēna neuzmetīsies uz akmeņiem straujtecē. Upis joprojām skatījās manī asins- sarkanām, zvērīgi zibošām acīm kā vājprātīgais. Atcerējies šīs acis, nodrebēju un, raudamies čokurā zem biezā praķa, laidos snaudā.

Upe šalca, viļņiem šļakstot vienmuļi, aijājoši. Laiks apsviedās dzestrs. Rasa krita. Mēness slīdēja uz rietumiem, un vardes kurkstēja gari stieptās, sērīgās balsīs.

Iekāms aizmigu, man šķita, ka viss piepeši ir noklusis, noslēpies un pamiris, gaidot kaut ko, un tieši šobrīd zeme nogājusi savu nakts ceļu līdz pusei.

MEDĪBĀS

Visu jūliju mēs abi gājām divreiz nedēļā pie upes. Uzzināju vēl daudz ko par zivīm un dažiem putniem, kas sastopami upmalās. Reiz atklāju veselu bišķērāju apmetni stāvā, glūdainā krastā, kas bija kā nosēts dziļām bedrēm. Tajās atradās bišķērāju ligzdas.

No krasta vēdīja netīkama smarža, apkārt lidinājās mazi, viegli, apbrīnojami krāsaini putniņi. Tie uzspurdza gaisā gaužām izveicīgi — kā bezdelīgas — un riņķoja, dzirkstīdami saulstaros, tad zibenīgi kā bultas šāvās uz krastu un nozuda bedrēs. Bišķērāji ar zaļganziliem spārniem, debeszilām padusēm un vēderiņu, sauldzeltenu muguru un mazām, vērīgām acīm izskatījās pēc tropu putniem. Tie te lidoja zemu, te pacēlās augstu, strauji traukdamies zilajās debesīs, un ar neapbruņotu aci tik tikko varējām saredzēt tos siltajā, saules pielijušajā gaisā. Putni planēja kā vanagi un nepārtraukti klaigāja: «Kve-kve, vir-vir!»

Lai kā pūlējos tikt pie bišķērāju ligzdām, tomēr tas neizdevās. Stāvajā kraujā nekādi nespēju noturēties kājās un gandrīz vai kritu upē.

—  Liecies mierā,— vecais ieteica.— Ligzdas ir dziļas, vienalga neaizsniegsi. Kālabadiņ tev tās vajadzīgas? Vai ta nejūti, kā smird?

Pie mums pienāca kalsns, liela auguma vīrs ar bisi plecā.

—  Sie putni noēda manas bites,— viņš sacīja.— Nezinu, ko lai daru. Esmu sadomājis parakties zem krasta, lai šos iznīdētu. Citādi bitēm nav glābiņa.

Tas bija dravnieks. Viņa drava bija redzama netālu no šejienes, ieslēpusies biezā plūmju dārzā. Viņš stāstīja, ka putni iznīcinājuši ļoti daudz bišu.

—  Sie tvarsta bites, kad tās laižas ganībās vai atpakaļ uz dravu, visvisādi. Tāpat kā bezdelīgas tvarsta mušas. Grūž mani postā — nolādētie putni!

Dravnieks izšāva uz bišķērāju,' kurš lidoja pār galvu. Netrāpīja un nolamājās.

—  Lai ko daru, šie ne aci nepamirkšķina,— viņš izmisīgi secināja.— Aizvakar nošāvu kādu desmitu. Tos pakāru plūmēs, lai pārējie baidītos, bet nekā nelīdzēja. Nekas nelīdz, vai, vai, vai, īsteni riebekļi!— Viņš skaļi zākājās, pagriezās un ar roku pamāja sievai, kas tuvojās, nesdama cērti plecā. Dravnieks uzrotīja bikšu staras. Grasījās atrakt pakrasti, radīt nogruvumu un izpostīt bišķērāju ligzdas. Ticēja, ka tā aizdzīs prom šos putnus uz laiku laikiem.

Mēs atstājām viņu un devāmies lejup gar upi. Vēl ilgi dzirdējām nopakaļ skanam: «Kve-kve, vir-vir!» Uztraukušies par ligzdām, bišķērāji baru bariem lidinājās gaisā virs dravnieka galvas.

Mēneša nogalē vectēvs Mirju nomedīja veco ūdru. Toreiz nebiju aizgājis viņam līdzi, bet vecais izstāstīja, kā to nošāvis uz smilšainā zemesraga. Un atnesis tarbā nedzīvu. Ūdrs, milzīga kaķa lielumā ar biezu, gaišbrūnu apmatojumu, garu asti un ūsām, nez kādēļ man atgādināja mūsu kaimiņu Guņu Temnarski, kuram piederēja pārtikas preču bodīte, tumša un gara kā ala. Arī viņam, tāpat kā ūdram, bija nedaudz izvelbtas kaķa acis, pavisam mazītiņas ausis un biezas ūsas . . .

Mēnesis gāja uz beigām. Līdz medību sezonas atklāšanai atlika vēl trīs dienas. Mēs vairs nezvejojām un gatavojāmies pirmajām medībām. Vectēvs Mirju rūpīgi iztīrīja divstobreni: ieeļļoja, salāgoja atsperes un dzelkšņus, nospodrināja laidi spīdīgu ar linsēklu eļļu un ķērās pie patronu lādēšanas. Šo darbu viņš darīja ar lielu mīlestību, taču lēnām, uzmanīgi, kā razdams tajā baudu un vēlēdamies, lai tas turpinātos iespējami ilgāk. Es viņam palīdzēju — bēru skrotis. Viņš iepildīja pulveri un patronas galu aizvalcēja ar īpašu aizgriezēju.

Laiks pieturējās skaidrs un rāms, mēs to visu darījām uz galda pagalmā. Pielādējām kādu simtu patronu paipalu medībām.

Zamka it kā noprata, kam tik cītīgi gatavojamies. Tā kļuva nemierīga un nervoza. Ne mirkli nejaudāja tupēt uz vietas. Te pieskrēja mums klāt un iebāza purnu vectēvam klēpī, te bezmērķīgi ļekatoja pa sētsvidu un smilkstēja.

Beidzot pienāca ilgi gaidītā diena. Nakti gandrīz negulēju, grasījos izmanīties no mājām vēl tumsā. Ar mokām sagaidīju rītsvīdu. Tuvodamies vectēva Mirju mājai, ieraudzīju tās mazajā lodziņā spīdam gaismu. No pagalma atskanēja drausmīgi kvankšķi. Rēja visi trīs suņi. Murata zemā, skaļā balss izklausījās dziļa un nepacietīga, turklāt šis žēlabaini svelpa caur nāsīm, Volga tīri vai kauca un draudēja, Zamka, kā jau putnusuns, izmantoja tiesības būt brīvai no ķēdes — skraidelēja pa sētsvidu, vārtījās uz muguras un manāmi draiskojās pagalmā. Arī vectēvs Mirju likās satraukts. Suņi viņu kaitināja un reizē uzmundrināja kā taures skaņas kaujas zirgu. Mirju veicīgi lika šo to tarbā, gremžas uz labsirdīgo večiņu, kas viņam rādīja gaismu ar lampu, uzsauca suņiem «cst» un tos rāja. Tikko iegāju pagalmā, uzreiz Zamka ar priekšķe- pām ieklupa man krūtīs, viens un divi nolaizīja seju, nogāza gar zemi un sāka riņķot ap mani. Volga un Murats iegaudojās un rēja vēl niknāk.

— Paņem bisi un Zamku un ej, es palikšu uz brītiņu, lai apvaldītu šitos sātanus,— vectēvs Mirju sacīja, ieroci ar siksnu uzkārdams man plecā.

Viņš piesēja Zamku pavadā, tās galu padeva man un piekodināja, lai pagaidu viņu gabaliņu tālāk, kur beidzas ieliņa. Vecais bija domājis dzinējsuņus nomierināt un piemānīt, ka nevis viņš, bet es dodos medībās. Taču tie atskārta viltu, un mums nopakaļ skanēja vēl skaļākas rejas un kaucieni.

Ar vienu roku saspiedu tievo bises kakliņu, kā apburts aiz lepnuma un laimes, ka beidzot nesu plecā lielisko divstobreni. Ar otru turēju saitē Zamku, kas rāva mani uz priekšu, šņāca un elsuļoja, tiekdamās iespējami ātrāk nokjūt uz lauka. Par laimi, tas ilga īsu brīdi. Vectēvs Mirju pienāca klāt, paņēma bisi un palaida vaļā Zamku.

Uzkāpām paugurā un devāmies tālāk pa rugaini. Pār zemi spīdēja tāls mēness diļģis. Austrumu pusē caur spalvu mākonīšiem lēnām spraucās rītausma. Tur debess pamale tvīka tumšā un drūmā purpurkvēlē. Garens mākonis izskatījās kā jatagāns" karstās ēzes oglēs. Cikādes vēl arvien dziazināja — nedroši, gurdi, kā lūgdamās,

1 Turku ierocis (tulk. piez.).

lai nakts neiet prom. Nez no kurienes uzplūda blīvs, silts gaisa vilnis, iešalcās kukurūzas lapas un sejai uzdvesa versme. Rēna nokrēsla klājās pār Balkānu muguru, un sniegota virsotne pamazām iznira kā balts, izplūdis lā- sums. Pēc brītiņa austrumu pusē gaisma uzausa līksma un dzidra, pludoja sārtām straumēm, tad kalni nozilnīja, slējās skaisti un neaizsniedzami un it kā iedegās, spalvu mākonīši šķita kā saplosītas zelta bruņas. Mēness karājās virs mums vēl spožāks nekā pirmīt, taču jau nevarīgs un tāls.

Nonācām pie kāda augļu dārza, kura malā auga daži valriekstkoki.

—  Nu, te pasēdēsim,— vectēvs Mirju pavēlēja.— No šejienes uzsāksim medības, tiklīdz taps vēl gaišāks.— Un viņš ar roku parādīja uz plašu plakankalni, kas pavērās skatienam. Plakankalni klāja rugāji, nenopļautas auzas un kukurūzas platības.

—  Site paipalas visvairāk perē, salaidušās no visas apkaimes. Vai dzirdi, kā tēviņi pulpina? Tie dzied no rīta un vakarā,— viņš piebilda un sāka tīt smēķi. Kā jau vairums trūcīgo tajos laikos, vectēvs Mirju kūpināja tabaku, ko pašiem audzēt nebija atļauts, un tina to zīdpapīrā vai avīzē.

Paipalas tiešām ņēmās pulpināt. Sen biju iepazinis šo putnu dziesmiņu, bet nekad netiku dzirdējis tās sākumu. Iekāms paipala skaņi pulpina, tā vervelē, izgrūž tādu kā «put-paliet, put-paliet», kas zināmā mērā atgādina ņaudie- nus. Patlaban «put-paliet» atplūda no daudzām vietām, skanēdams tā, ka likās — paipalas ir pavisam tuvu. Ūbo- jot ūbelēm, svilpojot vālodzēm un vīterojot sīkajiem putniem, kas jau bija pamodušies, paipalu balsis šķita neparasti spalgas un smieklīgas. Zamka sasmailētām ausīm ieklausījās un paraudzījās saimniekā, kā jautādama ar acīm: «Vai dzirdi? Nu, kādēļ vēl kavējamies?»

Pēkšņi mums aiz muguras valriekstkokos atskanēja skaļi, netīkami smiekli. Kāds nekaunīgi smējās. Zamka pagrieza galvu un cieši vērās uz to pusi. Es apmulsis nodrebēju. Tikai vectēvs Mirju palika mierīgs, it kā nebūtu dzirdējis. Atkal kāds nosmējās — vēl ilgstošāk, kā cilvēks, kuru kutina.

—  Vectēv Mirju, kas tas ir? Vai tur kāds cilvēks?— es vaicāju.

Viņš pasmaidīja un aplaida mēli pār papīru, līmēdams smēķi.

—  Paga, gan jau sapratīsi,— viņš sacīja.

Valriekstkokos no jauna kāds nosmējās. Vienu reizi,

otru-—un negaidot smiekli beidzās ar strauju «ku-kū! ku-kū! ku-kū! ku-kū!».

Tā bija dzeguze. Jau pamodusies. Droši vien pārlaidusi nakti kuplajos valriekstkoka zaros un tagad smējās kā burve, nosapņojusi kaut ko jautru.

—  Tā laikam zilējusi kafijas biezumos,— vectēvs Mirju teica.— Sitā klaidone dzīvo bez bēdu. Nerūpējas par saviem bērniem. Tos citi putni izbaro. Dzeguze izdēj olu, saņem knābī un ieliek kāda sīka putniņa ligzdā. Ja, teiksim, zilastītes izaudzinājušas dzeguzi, tā dēj tādas olas, kādas ir zilastītēm, un liek šo putnu ligzdās. Ja mušķērāji izaudzinājuši — tā nes olas uz mušķērāju ligzdām. Katrai dzeguzei, tā sacīt, ir savi audzinātāji un palīgi,— vecais nobeidza.

Pēc mirkļa no valriekstkokiem izspurdza pelēks putns, uz mata kā vanadziņš, un laidās pār augļu dārzu, nozuzdams ābeļu un plūmju vidū. Dārzā kaut kas izbijies sāka čirpstēt.

—  Tur čirpst zīlītes,— vecais teica.— Zīlītes dikti neieredz dzeguzi, kas tām sagādā daudz bēdu. Ejam, nu jau gluži gaišs,— viņš moži piebilda un lādēja bisi.

Mēs devāmies pie auzām. Zamka priecīgi drāzās mums pa priekšu lieliem lokiem, uzmanīgi turēdama purnu izslietu it kā bailēs, ka to nesadursta prāvie rugāji. Tā nokāra galvu, sagrīļojās kā apskurbusi un atkal skrēja, ka šķita — četras kājas un rumpis kalpo tieši tam, lai nestu izslieto purnu ar lielo, sarkanbrūno degunu.

—  Nāc maķenīt iepakaļ pa kreisi no manis,— vectēvs Mirju sacīja. — Zamka, nesteidzies!— viņš tai uzsauca.

Tuvojāmies kukurūzas laukam. Asie, mirdzošie rugāji klusi krikstēja zem mūsu kājām. Pirmie saulstari dzirķ- stīja pār mitro, rasoto līdzenumu, kur vietām rīta agrumā kūpēja garaiņi.

Vectēvs abās rokās turēja bisi ar uzvilktiem gaiļiem, un uz stobriem plaiksnījās austras atspulgi. Zamka ostīja rugājus.

Pēkšņi tā palēnināja soļus, spēcīgi savicināja īsiņo asti, sāka aši, aizrautīgi riņķot pa rugaini un negaidot sastinga kā pamirusi. Pasliecās uz priekšu. It kā vairs neelpoja. Izstiepa kaklu līmeniski vienā augstumā ar skaustu un pievilka priekškāju pie vēdera. Turēja to, kā baiļodamās nolaist uz zemes.

—  Suns apstājās, ieraudzījis medījumu,— vecais teica un devās pie Zamkas, kas sastingusi cieši lūkojās savā priekšā.

Viņš tai tuvojās draudīgi platiem, nepacietīgiem soļiem. Es izbijos. Mati sacēlās stāvus, elpa aizrāvās. Līdz šim neizjusta uzbudinājuma pārņemts, skatījos te uz suni, te uz veco vīru. Re nu, viņš jau nonāca Zamkai blakus, bet šī vēl arvien kā apmāta stingi vērās rugājos, vectēvs Mirju pagājās tālāk, turēdams garo, spīdošo bisi, un viņa seja pastiepās. Viņš sakumpa gaidās. Tad Zamka, kā nezināma spēka rauta, strauji pacirtās sāņus, un tai pašā purna galā ar maigu, skanīgu švīkoņu uzspurdza liela paipala. Atri, drebelīgi vicinādama īsos spārnus, tā lidoja pār rugaini uz kukurūzu. Šāviens norībēja skaudri un bargi. Paipala apmeta kūleni gaisā, nokārās ar galvu uz leju un, kā virpuļa satverta un aizpūsta, nokrita dzeltenajos rugājos.

—  Dod šu', Zamka!— vectēvs Mirju uzsauca.

Suns skrēja, sakampa putnu zobos un atnesa saimniekam, smaidīdams ar acīm un priecīgi kulstīdams asti.

—  Uzkacini to vērtenē,— vectēvs man teica.

Tikpat satraukts, cik sajūsmināts, paņēmu silto, mīksto, pūkaino putnu. Tas gulēja uz manas delnas, nokāris mazo vistas galviņu. Apbrīnoju iepelēki rūsganbrūnās muguras spalvas, dzeltenīgās svītras, netveramās nokrāsu pārejas, kurās jautās kaut kas pasaulīgs, noslēpumains un uzbudinošs. Beidzot nenovaldījos un pazagšus no vectēva paostīju nedzīvo paipalu, kā dara Zamka, vēlēdamās izdibināt, kas īsti atrodas tuvumā . . .

Pēc pusstundas nošautās paipalas smagi vilka lejup vērtenes. Tās biju piesējis pie savas jostas, tāpēc jutu, ka putnu kājiņas skrāpē kailo ceļgalu. Neatrāvu acis no Zamkas. Lai gan labi pazinu plakankalni, tomēr šķita, ka esmu nokļuvis citā apvidū. Te bija daudz paipalu, it īpaši nenopļautajās auzās. Zamka sadzina medījumam pēdas prasmīgi. Tā gāja gar druvu un pavērsa pret to degunu, kā uztverdama nejaušamu gaisa strāvu. Dažkārt iebāza galvu labības stiebru biežņā, vērīgi sasukstija visas smaržas, kādas plūsmoja druvā, un, ja tur slēpās paipala, iespraucās iekšā. Maigās auzu skaras, rūsganas kā meitenes mati, sāka līgoties un žūžot. Zem tām suns mina taciņu, un negaidot iestājās klusums. Neviena skariņa vairs nešūpojās.

—  Hop, Zamka! Dod šu'!—vectēvs Mirju iesaucās, piespiezdams laidi pie pleca.

Lai nebradātu auzas, viņš lika Zamkai pacelt paipalu, kaut gan, viņaprāt, tas varēja sagandēt putnu sunim iedresētās iemaņas.

Sviedri man lija aumaļām, bet es nejutu ne karstumu, ne smago tarbu uz muguras. Rugāji badīja basās kājas, kazenes saskrāpēja potītes, bet par to man nebija ne silts, ne auksts. Vai degu vēlmē redzēt, kā paipala tup Zamkai deguna priekšā, kāpēc vilcinās un neaizlido, kamēr suns nekustas. Ikreiz, kad, pamanījusi medījumu, Zamka apstājās, man prātā ienāca doma palūgt, lai vectēvs atļauj apskatīt paipalu. Bet, tā kā viņam bija jāšauj, nolēmu to izdarīt vēlāk.

Ap desmitiem rasa bija nožuvusi, divas vērtenes — pilnas, Zamka, mēli izkārusi, nogurumā sēkāja. Laiks kļuva svelmains. Vectēvs Mirju nolēma aiziet pie upes. Tur suns atvēsināšoties, salakšoties ūdeni, cik tīk, un atpūtīšoties. Tad mēs atkal iešot un pārmeklēšot atlikušo plakankalnes nostūri.

Devāmies pārtiešām pa rugaini un kartupeļu lauku. Piepeši Zamka apstājās pakailā vietā netālu no lieliem dadžiem. Droši vien neviļus uzodusi paipalu, tā sastinga, pat nepagūdama ieraut mutē mēli, kas tā arī palika izkārta. Pelēka muša pasteidzās pielipt pie mēles, bet Zamka to nejuta.

Palūdzu, lai vectēvs atļauj man aplūkot dzīvu paipalu.

— Ja gribi, paejies tālāk. Bet nu uzmanies, ka tā neuzspurdz gaisā. Skaties, kur suns raugās starp stiebriem . . .

Pagājos lēnītēm, tramīgi. Drudžaini ar acīm iztaustīju katru zemes cinguli un ik pēc mirkļa pievērsos Zamkai, mēģinādams uzminēt, kurp tā raugās. Sunim priekšā nekā nebija. Paspēru vēl soli, palūkojos ciešāk un uzreiz ievēroju paipalu guļam. Tā atradās pusmetru no Zamkas purngala. Bija ieslēpusies starp rugājiem, kas saplūda ar putna spalvu gaišdzeltenajām svītrām, acis mānīdami, ka tur ir vienīgi zeme. Un kā paipala izturējās! It nemaz netrīcēja smiltīm pieplakušais, uz priekšu pastieptais putna augums, it kā tas būtu nevis dzīvs radījums, bet kaut kas elpot rimis, sastindzis un izdzisis. Mazā galviņa ar ačelēm, melnām kā podziņas, bija noliekta pie zemes. Paipala vērās Zamkas purnā, kas bija pārkāries pār to, un suns blenza putnā. Tā abi mēmi, cieši skatījās viens otrā: Zamka — sastingusi neziņā, ko lai iesāk, kā apburta pārsteigumā, paipala — vai pamirusi suņa klātienē, pūlē- dāmās uztvert mirkli, kad tas bruks virsū, un laikus uzspurgt gaisā. Pamazām sāku atšķirt paipalas atsevišķās spalvu nokrāsas un tumšpelēko, gandrīz melno kaklarotu. Man kļuva žēl putniņa, kas bija paslēpies kā pelēns, bet, no otras puses, sirdi pārņēma traka vēlme to notvert.

—  Nu, vai redzēji?—vectēvs Mirju vaicāja.

—  Jā, jā,— čukstēju izbrīnījies, aizvien vēl gatavs apšaubīt, ka tā ir dzīva būtne.

—  Tagad paraujies malā,— viņš sacīja.

Paipala pacēlās gaisā, mirkli lidoja zemu un notupās, dažus metrus no mums. Zamka metās pie tās. Paipala negaidīja, kad suns pieskries, uzspurdza, atkal nolidoja metrus desmit un atkal nolaidās.

—  Tā ir cāļu māte,— vectēvs Mirju paskaidroja. — Zamka, atpakaļ!

Dadžu krūmā slēpās septiņi paipalēni. Aizļekatojusi tur, Zamka it kā pie zemes pieauga. Putnēni muka kur kurais, žēli čiepstēdami. Piesējām Zamku saitē un devāmies tālāk.

—  Paipala gribēja piemānīt suni. Sī tak ir māte, uzupurējās, lai glābtu cālēnus,— vecais stāstīja.— Irbes izliekas par ievainotām un klibām. Kā aizšautas krīt pretim sunim, nolaistus spārnus švīkstina gar zemi un pavedinoši čiriko tik ilgi, līdz aizvilina to tālāk no saviem mazuļiem. Tad irbes pēkšņi aizlido un muļķa sunim atliek vienīgi ķerstīt mušas . . .

Zamka iebrida upē un apgūlās straumē, skatīdamās uz mums jautra un apmierināta. Tā pārstāja elst, dažas reizes palaka ūdeni, vēlāk izkāpa krastā slapja un ērmīga un noskurinājās, uzslacinādama mums sīkas ūdens lāsītes . . .

VILTNIEKS

Vectēvs Mirju pārdeva nošautās paipalas pilsētas kazino restorānam vai bagātajam zobārstam. Tie bija vienīgie viņa medījumu pircēji. Bieži gadījās, ka ne kalsnais, kā diegs tievais zobārsts, ne resnais kazino nomātājs nepirka tās vai nu tāpēc, ka mednieks allaž pieprasīja vienu un to pašu maksu, vai arī aiz citiem iemesliem. Tad vectēvs Mirju paaicināja kaimiņu Jonko, tikpat nabadzīgu kā viņš, sakūra pagalmā uguni un cepa putnus uz iesma.

Sāda mielasta laikā vectēvam atraisījās valoda. Viņš raiti un saistoši stāstīja, kā paipalas aizlidojot uz dienvidiem. Jaunības gados viņš klejojis ar nelielu burukuģi gar mūsu jūrmalu, aizbraucis arī uz Slriju un tā daudz ko iepazinis. Klausīdamies viņa nostāstos, iztēlē nonācu tumšās oktobra naktīs pie jūras, redzēju saltus, tumšzilus viļņus ar baltām putu krēpēm, milzīgu bangainu stihiju un tumsā mirgojošu bāku. Neticami biezs un liels paipalu bars — kā kilometru garš mākonis švīkstēdams traucas virs pašām viļņu korēm. Tas izskatās kā ēna pār liegi vizošo ūdeni. Saklausu tūkstošiem spārnu maigi sanošās vēdas. Cits citam blakus laižas mazie putniņi brāzmaini vējainā nakti — katrs tik nevarīgs pats par sevi, bet tik varens kopīgā trauksmainā lidojumā. Ceļo no Krimas, no Padomju Savienības krastiem, no Besarābijas, no Ukrainas labības laukiem. Viņi pulcējušies nelielos baros, cits pie cita, sasaukdamies, laidelēdamies pa novāktajiem tīrumiem, zālājiem, kukurūzas laukiem, dārziem un biešu platībām un vadādami līdzi jauno paaudzi. Te vienā ņēmienā nolidojuši lielu attālumu gaisā, te tipšinājuši pa zemi, kamēr kaut kur pie Krimas vai citur saplūduši milzīgajā mākonī. Un tagad tie lido uz dienvidiem, drīzumā gaidāmā sala un bada dzīti. Nekāda stihija un nekāds spēks nejaudā tos aizturēt šeit vēl ilgāk. Viņi redz dzelteno bākas aci, no tās plūstošās gaismas straumes jūrā un traucas pretim tām. Cer tur atrast siltumu, patvērumu un mieru. Šaudamies kā bultas, daudzi, spožās gaismas apžilbināti, atsitas pret biezajām, ar stieplēm restotajām bākas rūtīm, ietriecas sienās vai jumtā un krīt beigti — zemi gar bāku klāj nedzīvi putni. Pārējie lido tālāk, nokļūst virs pilsētas un nolaižas tās nomalēs. Tur izklīst uz visām pusēm, ielien druvās un dārzos, steidzas saēsties un atpūsties. Uzaust rīts, jūra norimusi mirguļo rītsaules staros kā milzu vairogs. Silta spīd oktobra saule. Tad no pilsētas iziet mednieki un malu malās grand šāvieni. Augu dienu tie nerimstas, pievakarē mednieki svinīgi nāk mājup pa ielām, nesdami smagas paipalu nastas. No neskaitāmo putnu bara palikuši tikai daži simti, kas klaiņo kur kurais pa lauku. Nakti viņi salasās, paceļas gaisā un turpina bīstamo ceļu. Siltajos jūras dienvidu krastos viņus gaida izlikti tikli, citi mednieki un cita nāve. Arī tur cilvēkiem kārojas maigās paipalu gaļas . . .

— Visvairāk tās izgalē ar tīkliem,— vectēvs Mirju stāstīja.— Jafā viesnīcās un pat krogos cauru rudeni atrodas būri ar dzīvām paipalām. Ja tur kāds iegriežas, viņam izņem no būra paipalu, nocērt šai galvu un viņa acu priekšā šo noplūc un cep. Tur tiku redzējis, kā tās ķer tūkstošiem . . .

Noklausījies šādus stāstus, es vairs tik stipri nevēlējos iet paipalu medībās. Sis putns likās liels varonis, kam traģisks liktenis. Vecais bieži devās medībās, lai iesistu pāris Ievu, jo tais gados vēl bija pamatīgs bezdarbs.

—  Nu, vai nav laiks griezt ilksis uz otru pusi?— vectēvs Mirju vaicāja, kad vērtenes bija pilnas.— Būs jau gabalu divdesmit, pietiek. Medības nav tālabadiņ, lai pelnītu uztura tiesu, bet ko lai dara . . . Paklau, vairāk vēro dabu, mācies šaut, staigā, lai tu norūdītos un augtu vesels,— viņš ieteica.

Un tiešām, klejodams pa apkārtni, kļuvu veikls, izturīgs un stiprs. Atri pieņēmos spēkā, iemanījos šaut ar floberteni. Nedz mirkšķināju, nedz piemiedzu acis, kad parāvu mēlīti, ar vēsu prātu ātri tēmēju, labā acs pārtapa par «komandējošo», tas ir, ilgi vingrinādamies, pieradu ar to fiksēt mērķi. Tovasar uzzināju daudz ko gan par medījumiem, gan par cilvēkiem. Dažkārt Zamka izbaidīja irbju baru, kas uzspurdza gaisā, vai, apstājusies pretim ezim, rēja niknumā, ka nevar tam pieskarties, un beigu beigās, sabadījusi purnu uz eža adatām, likās mierā. Citreiz zaķis izlēca Zamkai deguna galā un šāvās kā bulta uz kukurūzu, Zamka drāza tam pakaļ, pārsteigta, ka saimnieks par to neliekas zinis.

Reiz Zamka apstājās, ieraudzījusi medījumu uz ežas. Vērīgāk ieskatījušies, pamanījām zālē ierāvušos zaķēnu, tik mazu kā dūrainis. Piesējām suni un ar lielām pūlēm noķērām garausaino knauķi. Vectēvs Mirju lika man apzīmogot zaķa ausi ar spiedpogu un palaist vaļā dzīvnieku.

—  Mēģināsim pasekot, kurš būs tas mednieks, kas to nošaus,— vecais teica.

Aiznesu zaķēnu mājās un iestiprināju tā ausī spiedpogu. Tad palaidu vaļā netālu no pilsētas.

Pienāca rudens. Pasākām iet zaķu un lapsu medībās, ņemdami līdzi Volgu un Muratu. Ikreiz, sagatavojis skolas uzdevumus, vaļas brīdī skrēju pie vectēva Mirju, cerēdams, ka viņš pošas uz medībām. Vedu saitēs abus suņus, kas mani rāva uz priekšu un smagi elsa nepacietībā drīzāk tikt mežā. Tur tie nemierīgi ošņājās pa taciņām un spraucās biezokņos. Pieturējās lieliskas dienas — kā radītas medībām. Debesis — glāsainas, zilas kā bērna acis — it kā vēroja nogurušo zemi. Pirmo salnu skartie meži dzeltēja, upē un strautos, kur ūdens bija kļuvis dzidrs un līmenis noplacis, spīdēja salti, zaļgani atvari. Dzeloņainajās vilkābelēs brieda augļi un baru bariem salidoja putniņi. No rītiem mirgoja pērļaina, auksta rasa, ap pusdienlaiku svilināja oktobra saule un oda pēc kritušām lapām. Dižskābaržu mežos plūsmoja skurbinoša smarža, kas stipri kņudināja degunu, un krūtis elpoja kāri un dziļi.

Palaidām suņus rudens liesmās degošajā cirsmā, gājām pa taciņām un baudījām meža klusumu un mieru. Laiku pa laikam kāda lapa norāvās no zara, virpuļoja citrondzeltena kā saules zvigulis un šalkodama lēnām nolaidās zemē. Sīlis ieķērcās, melnais meža strazds bikli pavīteroja un — atkal stings, mēms klusums. Tieši tagad iegrimu domās, tieši tagad vēroju, cik strauji lidinās taurenis pavisam netālu, nemaz nezinādams, ka šīs ir viņa pēdējās dienas. Pēkšņi Volga iesmilkstējās, kā sitienu saņēmusi. Murats arī ievaukšķējās, tad abu suņu balsis aizgūtnēm melodiski skanēja viena caur otru. Smalkais, gaudulīgais Volgas alts guva virsroku pār dzinējsuņa basu. Līksmi, satraucoši plūda šī mežonīgā un aizrautīgā dziesma, atbalsodamās gravās, un te apklusa, te atsākās no jauna. Pa zemo, biezo mežu, kur nobirušās lapas nodeva ik soli, joņoja sarkanā lapsa, mānīdama suņus, lai tie nesaostu tās mazo, melno ķepu smārdu. Tā izlocījās kā čūska gar miklu, nemanāmu stidziņu un lēca no akmens uz akmeni pa zilganu krauju . . .

Vectēvs turēja bisi šaušanas gatavībā un grozīja acis uz visām pusēm; parāvies aiz viņa muguras, es, sirdij pamirstot, klausījos, kā suņi vajā lapsu. Skriedami uz mūsu pusi, tie rēja arvien tuvāk un tuvāk, arvien skaļāk un skaidrāk. Bija dzirdams, kā Volga šņākuļo, nikni un kaismīgi ķiukst. Lejā zem mums pa zemo kalnu priežu nogāzi, kas bija kā nosēta akmeņiem, kaut kas sāka čabēt, kādas kājiņas lika sīkus soļus, un vectēvs Mirju pacēla bisi. Norībēja skaļš bliukšķis, piepildīdams mežu dārdiem. Tos uztvēra atbalss, it kā savāca kopā un vēla tālu, tālu, skaldīdama klusumu un rāmās dienas mieru . . .

Nāvīgi ievainotā lapsa ripoja kā bumba pa akmeņiem un pēdējiem spēkiem pūlējās nostāties uz kājām. Nogranda otrs šāviens, kā steigdamies panākt iepriekšējo, iekāms atskalas nebūs apklusušas; izbijušies no grāviena, divi lauku baloži nožvīkstināja spārniem; Volga uzvaroši un kaisli iekaucās, pamanījusi krūmos mirstošo lapsu . .

—  Ej un paņem lapsu, ašāk paņem, lai suņi to nesa- gandē,— vectēvs Mirju man nepacietīgi uzsauca, un es skrēju, nelikdamies zinis par kalnu priežu līkajiem, ķerī- gajiem zariem, kas mani pluinīja no visām pusēm un aizšķērsoja ceļu acu priekšā.

Pārsteigts apstājos uz mirkli, baidījos paņemt beigto zvēriņu. Tas bija izstiepies visā garumā ar galvu uz leju stāvajā nogāzē. Vai tik lapsa neizliekas par mirušu, kā stāstīts pasakās? Vai pēkšņi man neiekodīs, kad to satveršu? Uz greznā kažoka, kas spīdēja kā varš, bija redzamas asinis. Mēle iekosta zobos, lai it kā ne iepīkstētos, ne lūgtos. Acis bija dzīvas — dzintardzeltenas, gaišas un viltīgas. Tās dzīvos vēl dažas stundas, kamēr zīlītes sarauksies, izskatīsies kā želatīna tēnes — trulas un neizteiksmīgas. . . Ar kādu naidu Volga uzbruka lapsai, it kā tā būtu niknākais ienaidnieks! Viņa to žņaudza un plosīja. Tagad biju pārliecināts, ka lapsa nav dzīva, un paņēmu to aiz kājas. Zvēriņa aste, kupla kā kodaļa, atmetās uz muguras. Lapsa bija smaga. Ar mokām aizstiepu to augšā uz taciņas, kur vectēvs Mirju tai nodīrāja krāšņo ādu. .

Dažkārt tādu pašu galu dabūja zilganpelēks zaķis ar mīkstu, maigu vilnu, virs kuras slējās garas, vizmainas, apbrīnojami spodras spalviņas. Vēders — balts un pūkains. Ūsās ieriesusies rubīnsarkana asinslāse. Acis lielas, dzeltenas, netīkami izvelbtas un drūmas. . .

Kad pievakarē devāmies atceļā uz pilsētu, gandrīz ikreiz suņi iztramdīja kādu dzīvnieku nekam nederīgā, kazu apskrubinātā krūmājā. Lejāk stiepās grava. Vajātais medījums muka uz gravu, un suņi uzreiz pazaudēja tā pēdas. Tie skraidelēja šurpu turpu, meklēdami pēdas un niknumā velti vankšķēdami.

—   Droši vien tā būs kāda viltīga lapsa,— vecais noteica.

Mēs pasaucām suņus un devāmies mājup, nolēmuši

vēlāk sadzīt rokā nezināmo dzīvnieku. Kādudien vectēvs Mirju nosprieda, ka pienācis laiks atklāt noslēpumu.

—  Ej gravā un palaid vaļā suņus,— viņš sacīja, kad bijām nonākuši netālu no birzs.— Ja tur ir lapsa, tā, matidama, ka esi lejā, metīsies augšup pa nogāzi,— un viņš steidzās uzkāpt pauguriņā, kur aizlocījās meža ceļš.

Iegājis gravā, atraisīju Volgu un Muratu un pavadas aptinu sev ap vidukli. Suņi saprata, kas jādara, un tūlīt ierikšoja krūmājā.

Man iešāvās prātā doma, ka jāpaslēpjas. Pārlēcu pār tērcīti gravā un notupos aiz dzeloņainās vilkābeles, kam pretim bija neliels atvars ar milzu akmeni vidū. Uz tā lietavu dienās straume savilka dūņas un sanesas. Tagad akmens līdz pusei izslējās virs ūdens, kas plūda tam apkārt, un šķita kā maziņa sala. Sanesas un dūņas bija sažuvušas.

Suņi attālinājās kalnup pa mežu. Vecais tiem klusītēm uzsvilpa. Viņš jau bija paguvis uzkāpt pauguriņā. Aizritēja kāds brīdis. Volga un Murats meklēja neatlaidīgi. Pēkšņi kuce nedroši ieķiukstējās. Tad iestājās klusums, kurā bija dzirdams, kā straume irdz ap akmeni un abi suņi līkumo pa skrajo krūmāju.

Kaut kas iedipējās neskanīgi un mīksti. Paslējies paraudzījos caur dzeloņainajiem vilkābeles zariem, aiz kuriem biju aizslēpies.

Pa stāvo paugura nogāzi lejup cilpoja zaķis. Tas joņoja tieši man pretim, likās — tur veļas rūsganpelēks kamols. Sasniedzis gravas malu, zaķis apstājās un ieklausījās. Tā garās ausis kustējās, kā vārstās šķēres. Garausis pacēlās divkājās — lokans un mīlīgs — un palūkojās uz paugura virsotni, kur suņi trokšņaini skraidelēja. Volga atkal ierējās. Zaķis nolaida priekškājas uz zemes, uzmeta kūkumu, pāris lieliem stiepieniem pašāvās gar tērci un sastinga . . . Tas nebija tālāk par desmit soļiem no manis. Redzēju katru zaķa spalviņu un aizrautīgi vēroju, ko garausis dara. Tas bija sīks un jauns. Kažoks pakaklē rūsgans, uz muguras — gaiši ruds. Zaķis mirkli stāvēja sakumpis, kā šaubīdamies, vai jozt augšup pa gravu vai palikt tepat. Pēkšņi tas metās augšup, jocīgi pacirtās uz to pusi, no kurienes bija atskrējis, un, sasprindzinājis spēkus, zibenīgi uzlēca uz akmens. Cieši piespiedās tam, iekļaudamies nelielā iedobē dūņu un sanesu vidū, saplūda ar tiem un izskatījās kā mazītiņš izcilnis. Vēroju, kā garausis pamazām izzūd manu acu priekšā. Kas viņu bija iemācījis tik prasmīgi slēpties? Vai viņš ievēroja krāsas, atšķīra to netveramos notoņus? Vai kažoks un ķermeņa veidols, kāds radās guļus stāvoklī, bija pielāgoti acu apmāņai? Nevarēju vien nobrīnīties, cik labi zaķis bija iekārtojies: pakaļgalu, kas bija pelēkāks nekā pārējais kažoks, piespiedis kailam akmenim, nevis dūņām, kur tas būtu skaidri manāms. Tātad zaķis prata izraudzīt sev vietu. Vienīgi pēc acs varēju apjaust, kur atrodas galva, bet, ja neredzējis zaķi noslēpjamies, es neparko nebūtu ticējis, ka iedzeltenais aplītis ir acs.

Suņi saošņāja pēdas un vaukšķēdami lekatoja šurp. Zaķis gulēja, iespiedies dobulī, it kā nemaz neelpoja. Man skatiens aizmiglojās, vērojot, kā garauša kažoks laistās tikko manāmos pelēkbrūnos notoņos,— tā apveids izgaisa. Palūkojies sāņus un tad atkal uz akmeni, redzēju dzīvnieku gluži skaidri. Pievērsu uzmanību zaķa ausīm. Piekļautas mugurai, tās viegli iezīmējās kā divas tumšas strēlītes. Vienu strēlīti pārdalīja gaišs lāsumiņš. Tā bija alumīnija spiedpoga, ar kuru vasarā apzīmogoju zaķīti, mazu kā dūrainītis . . .

Sis atklājums mani satrauca. Izrādījās — te ir tas pats knauķis, ko kādreiz apmīļodams pārnesu mājās un nākamajā dienā palaidu kukurūzas laukā. Redzams, tur tas mitinājies līdz kukurūzas novākšanai. Vēlāk pārvietojies uz birzi.

Suņi pieskrēja pie gravas malas. Tie dzina pēdas jau pāris soļu no akmens un, neganti vaukšķēdami, meklēja, kur tās pēkšņi pazudušas. Skraidelēja te augšup, te lejup pa gravu. Volga pārlēca pār tērci, ieraudzīja mani aiz vilkābeles un izbrīnā lūkojās, kā jautādama, vai neesmu manījis, kurp aizlaidies zaķis. Tad atkal ostīja zemi.

Zaķis ciešāk savilkās kamolā. Likās — viņš ar mokām valdās, lai nešautos prom no akmens. Tiklīdz dzinēji skrēja atpakaļ, viņš nomierinājās.

Vectēvs Mirju lādējās augšā uz ceļa. Piepeši iesaucās: — Aidā!— un noprasīja:

—  Vai redzēji, kas tas tāds bija?

Atstājis vilkābeli, devos lejup pa gravu.

—  Aidā!— vectēvs vēlreiz pakliedza.

—  Nekā neredzēju,— es attraucu.

—  Njā, cik dīvaini! Nez vai tas nebūs bijis kaķis? Tā vien skaties, ka tik nav uzrāpies kādā kokā,— viņš noteica.

Izgājuši catir birzi, turpinājām medības citā nostūrī.

Vakarā atceļā uz pilsētu, negribēdams mocīties sirdsapziņas pārmetumos, izstāstīju večukam notikumu ar zaķi un palūdzu, lai viņš nedusmojas.

Pacietīgi noklausījies, viņš jautri pasmējās un sacīja:

—  Kā tu vari iedomāties, ka pavērsīšu bisi pret šito zaķēnu? Tas ir mūsu zaķēns. Tā sacīt, izgājis caur mūsu rokām, un nedrīkstam šim darīt pāri. Zini, cilvēks ne vien nogalina, bet arī aizsargā medību dzīvniekus. Ja reiz viņš ir parūpējies par kādu, sirds vairs neļauj pacelt roku pret to . . . Lai dzivo, lai staigā. Ir gan īsts viltnieks!— viņš jūsmīgi teica un, iedams mājup, pastāstīja, ka viendien redzējis: glābdamies no suņiem, zaķis ielēcis kazu ap- skrimstā vilkābelē un tupējis tik ilgi, kamēr vajātāji aizlaidušies prom.

—  Tātad zaķis saprot, ka pēdas viņu nodod, un cenšas tās slēpt?— es vaicāju.

—  Kā nu ne! Kad uzkritīs sniegs, es tev parādīšu, kādus stiķus un niķus šis taisa, cik meistarīgi visu samudžina un noslēpj.

VIESIS

Patālu no pilsētas, lejā pie upes, kur aizsākās lielie meži, atradās vecas dzirnavas. Melderis tēvocis Petko, ko dēvēja par Kaupeni, pirms dažiem gadiem, kā ļaudis mēļoja, bijis cilvēks, kam deviņi amati. Pilsētā viņš strādājis te par namdari — labojis durvis, žogus, cūkkūtis—, te par melnstrādnieku, ziemu pat zāģējis malku un šķūrējis sniegu. Tagad bija salīdzis par melderi šajās dzirnavās, kas piederēja iebraucamās vietas saimniekam — resnvēderim un badakāsim.

Mums gadījās iet garām dzirnavām, un Kaupenis ņēmās lūgties, lai Mirju nošaujot vienu lapsu. Viņaprāt, šī lapsa iķ nakti nočiepjot vistu.

—  Kā lai to nošauju? Vai ta es zinu, kura tā ir? Lapsu daudz. Nakti pa nokalni no meža piezogas ne viena vien,— večuks iebilda.

—  Paliec šite lidz vakaram, uzglūni un noknieb,— melderis neatlaidās.

—  Salabo pamatīgi putnu kūti. Tev tak uz to ir nags,— vectēvs Mirju ieteica.

—  Putnu kūts ir laba, bet šitā riebekle nogrābj tik meistarīgi. Nevaru ieaudzēt ne cāļus, ne vistas,— melderis sūrojās.

Vecais neuzņēmās to izdarīt, un Kaupenis sadusmojās.

Mēs joprojām gājām medībās uz dzirnavu apvidu, paņēmuši līdzi vai nu dzinējsuņus, vai tikai Zamku, lai tā tramdītu akmeņrubeņus un mērkaziņas. Akmeņrubeņi mita netālu no upes kailā klintājā. No rīta, jau pirms saullēkta, tie sasaucās pa augstajiem kaļķakmeņu blāķiem: «Ki-ki-kik! Ki-ki-kik!»—un, saklausot dobjo rubināšanu,

Zamka sasmailēja ausis. Mērkaziņas meklējām ozolāju izcirtumos, kur bija veci, satrunējuši celmi.

Reiz mūs pārsteidza gāzenis, un mēs iegriezāmies dzirnavās, lai patvertos no lietus un apžāvētu drēbes. Kaupenis mūs uzņēma vēsi.

—  Kas noticis ar lapsu? Vai vēl ielavās?— vectēvs Mirju apjautājās.

—  Kas noticis . . . Pirms divām nedēļām sanesu vistas mājā, bet vecenei tas nebija pa prātam. Pagalmiņš esot par mazu, vistas knābājot puķes. Aizvakar aizvācu tās, un vakarnakt gailis pagalam. Pie tam vistas atradās vel- tuvē,— tēvocis Petko nīgri un izmisīgi atbildēja.

—  Kā ta lapsa varēja tur ielīst?— vectēvs brīnījās.

Melderis paraustīja plecus.

—  Vai tiešām nesaproti, ka nez kāds pošķis mani putina laukā? Kaut jel es zinātu, kas tas ir!

—  Tas, kazi, būs sesks.

—  Nav vis sesks. Zini, sesks galvu nokož, rumpuci ierok. Nav vis sesks.

—   Vai spalvas paliek?— vectēvs Mirju vaicāja.

—  Paliek, bet maķenītiņ. Un tur, kur šis vilcis tā, ka sliede redzama,— kaut kas traks! Vistas sāk kladzināt, un, cikām izeju, jau kāda aizstiepta. Sazin jupis, kurp aizstiepta.

Vectēvs Mirju iegrima domās.

—  Tev tak ir suns. Vai ta nerej?—viņš prašņāja.

—  Suns pavaukš, pavaukš, bet ko tas līdz? Kas zina, varbūtās rej pavisam ko citu. Liekas — retumis ievauk- šas,— tēvocis Petko teica.

Lietus gāza strāvām. No platās nospāres strūkloja ūdens un pilēja garenas lāses. Lietum plīkšķinot, bija dzirdams, kā klab divi dzirnakmeņi, trīcinādami veco ēku. Oda pēc sasilušiem kviešiem un dūmiem — malēju istabiņā pavardā kurējās uguns. Pār mežiem lāņoja migla.

—  Tu saki — no veltuves nocēla gaili. Nu ta parādi, kur nakti tup vistas,— vectēvs Mirju teica.

Tēvocis Petko veda mūs uz veltuvi. Tajā iegājām pa lielu spraugu sienā, kas šķīra drēgno telpu no dzirnavām. Tagad veltuve vairs nedarbojās un divi ruļļi, kas bija izgatavoti no resniem baļķiem, stāvēja draudīgi pacelti, kā gaidīdami, kad ūdens tos sāks griezt. Miklās sienas izskatījās baismīgas, tādas kā viduslaiku moku kambarim. Dažas resnas, miltiem noputējušas spāres, ap kurām zirnekļi bija saauduši timekļus, balstīja appelējušo dakstiņu jumtu.

Melderis parādīja, kur nakti tup vistas. Vectēvs Mirju pārlaida pelēkās acis sienām un pavērsa uz sijām. Viņš paprasīja trepes, pieslēja tās pie sijas, pakāpās un ilgi kaut ko pētīja.

—  Vai tev kaķis ir?— viņš negaidot iejautājās.

Tēvocis Petko pakasīja pakausi.

—  Bija viens, bet neturējās ilgi mājās. Aizšmauca uz pilsētu. Man padomā šais dienās paņemt kaķēnu. Kādēļ tu to vaicā?

Vectēvs Mirju aizvien vēl aplūkoja sijas. Viņa skatiens slīdēja pār biezo miltputekļu kārtu, kas klāja tās. Pēkšņi viņš cieši paraudzījās dzirnavu bēniņu otrā galā, un izbrīnā viņam pār lūpām izrāvās sauciens. Viņš ātri pakāpās lejup — it kā steidzās paslēpties no kāda — un klusiņām man čukstēja:

—  Bisi. . . atnes bisi!

Aizskrēju uz kambarīti un trīcošām rokām paķēru pie sienas pieslieto divstobreni.

—  Nāc man līdzi, redzēsi, kas apēda tēvoča Petko vistas,— viņš teica, sniegdams man roku, lai es tiktu pa trepēm augšā.

Uz sijām bija skaidri manāmas daudzas apaļas pēdas. Tās veda uz to galu, kur zem jumta atradās malēju kambara augša. Tur māliem izkleķētajos bēniņos kāds dzīvnieks bija apgūlies ar muguru pret mums un izskatījās kā pelēks kamols. Tas gulēja pie paša dūmeņa un acīmredzot nenoskārta, ka mēs to vērojam.

Vectēvs Mirju pacēla bisi un notēmēja. Šāviens pārmāca uz mirkli dzirnavu dunoņu. Bēniņos kaut kas iešņācās un nodipināja, tad lejā pie kambarīša durvīm dobji un smagi novēlās milzīgs mežakaķis ar kuplu, melnraibu asti . . . Varbūt tas bija ieklīdis no apkārtējiem vēriem, kur mežakaķi reizumis gadījās, lai arī reti. Tieksme uz laiskumu un ērtībām, kas pirms tūkstošiem gadu likusi tā senčiem uzmeklēt cilvēku mājokli, tagad to bija atvedusi uz vecajām dzirnavām. Tas bija pieradis pie ļaudīm. Bēniņos atradās īsts vistu spalvu pēlis, kur nelūgtais viesis bija ierīkojis sev brīnišķu dūnu guļasvietu . . .

—  Vai redzi, no kā aizmuka tavs runcis?— vectēvs Mirju teica, satverdams mežakaķi aiz pakaļkājām un ar acīm meklēdams naglu, lai uz tās pakarinātu medījumu un nodīrātu ādu.

Kaupenis brīnīdamies mīņājās.

—  Paskat tikai, kāds pošķis gulējis man virs galvas!— viņš iesaucās.— Kā tas mani nesaplosīja, kā nenožmiedza kādu nakti! Ai, Mirju, ai, cilvēk mīļais, izglābi gan mani no nāves, saki — ar ko lai tevi uzcienāju, kā lai atlīdzinu?

—  Liecies mierā,— vecais smējās.— Vai ta mazumu esi barojis un sildījis mežakaķi! Are, tavas vistas ēdot, cik spīdīgs šim tapis kažoks. Tas nu būs mans atalgojums.

LAPSA AR ZVĀRGULĪTI

Vectēvs Mirju mežā izlika slazdus. Viņam mājās bija vairāki — gan lielāki, gan mazāki. Lielākie domāti lapsām, mazākie — meža caunām, akmeņcaunām un seskiem.

Rudeni, kad zvēru kažoki bija kļuvuši labu labie, devāmies medībās, paņēmuši līdzi dzinējsuņus un tarbu, kurā katrreiz slējās kāds slazda tureklis. Vecais izlika slazdu iepriekš izraudzītā vietā — vai nu uz šauriņas, tikko manāmas zvēru iemītas stidziņas, pa kuru nestaigāja ne cilvēki, ne lopi, vai ežmalā netālu no meža. Viņš ar dunci izdoba bedrīti, kur ievietot slazdu, un pieteica, lai es rūpīgi sagrābju izraktās smiltis un aizmetu tālu prom no šejienes. Tad viņš slazdu ielāgoja bedrītē un, sakārtojis lokus, apklāja ar sausām lapām un sīkiem žagariņiem tā, ka pat ķrietni ievingrināta acs nevarēja pamanīt tur neko neparastu. Par ēsmu lika beigtu vistu vai sīku putneli. Kad viss bija nodarīts, vectēvs Mirju izņēma no tarbas pudeli, pilnu ar stipri smirdīgu šķidrumu, un aprasināja visriņķī zemi, lai izdzēstu mūsu pēdu smaku un pievilktu zvēriņa uzmanību vietai, kur paslēpts slazds. Pudelē bija iebāztas zivju galvas vai ielieta dažādu zāļu sula.

—  Lapsai dikti kārojas zivju,— viņš pamācoši skaidroja.— Zināms, tā nevar zvejot kā ūdrs. Pamielojas ar tām vienīgi tad, kad upe stipri pārplūst un saduļķojas. Straume rauj sev līdzi lielus akmeņus, kas samulsina zivis, un tas gribot negribot bēg krastmalās. Kad upes līmenis noplok, sasistās, apdullušās zivis paliek zālē un dūņās, un nu lapsa kūmiņš ar baudu sukā šīs kā gavēnī aizliegtu mielastu. Caunai un tās ciltsmāsai akmeņcaunai jādod tikai putniņi vai olas . . .

Pirms uzsākām medības, vecais devās pārbaudīt slazdus. Es stāvēju pa gabaliņu, turēdams saitē suņus, kurus nelaidām vaļā, lai tie neviļus neiežautos slazdā.

Kādā novembra rītā vectēvs Mirju izvilka no slazda mazu, melnu lapsiņu. Vēl dzīvu. Abi slazda loki to bija satvēruši aiz kakla, bet nebija nožņauguši. Vecais iebāza tai zobos pamatīgu sprūdzeni, ko piesēja ar aukliņu pie garā purniņa, un nu zvēriņš nevarēja iekost. Sai gadalaikā jaunās kuplastes jau ir izaugušas gandrīz tik lielas kā vecās, bet šī lapsa bija sīciņa, mīlīga un jocīga. Tā ar dzintardzeltganām acīm raudzījās uz mums sērīgi un, lai gan piekļāva pie muguras melnās, samtainās ausis, tomēr nedz pīkstēja, nedz grasījās pretoties. Slazdā bija pārmocījusies.

Man tās sametās žēl. Vectēvs Mirju to turēja aiz kājām kā jēru.

—  Are, cik maziņa iekritusi,— viņš sacīja.— Tās kažociņš vēl plāns, nemaksā ne piecdesmit Ievu.

—  Ko mēs iesāksim ar lapsiņu?— pavaicāju.

—   Domāju — nesīsim mājās, piesiesim ķēdē un barinā- sim līdz ziemai, kamēr šī paaugsies un kažoks taps biezāks un glaunāks. Bet nu būs krietni jāēdina . . .

—  Ai, vectēv Mirju, laidīsim viņu vaļā. Redzi, cik viņa maza un kādām acīm skatās uz mums,— es teicu.

—  Nē, dēls, kā ta brīv lapsu laist vaļā? Tas ir kaitīgs radījums. Gan cilvēkiem sariebj, gan dzīvniekiem dara ļaunu.

—  Tā taču maza, nekam nederīga. Neko citu nespēj noķert kā vardes vai pelēnu. Laidīsim gan vaļā tāpat kā pagājušo vasaru zaķēnu,— uzstājīgi lūdzos, līdzjūtīgi raudzīdamies zvēriņā, kas ar resno sprūdzeni zobos izskatījās kā īsts moceklis.

—  Lai notiek, palaidīsim,— vectēvs beidzot piekrita. — Palaidīsim, bet vismaz pieliksim tai kādu zīmi.

Es dažas dienas kabatā biju nēsājis mazu misiņa zvārgulīti, kādu mēdz piekarināt zirga sakām. Biju to atradis uz šosejas. Zvārgulītis brīžiem iešķindējās kabatā, un medībās turēju to saujā, lai neskan. Atcerējies šo zvaniņu, ieteicu piekārt to lapsiņai.

Vectēvs Mirju pasmējies uzreiz bija ar mieru, salūkoja stieplīti (kabatās viņš vienmēr glabāja auklas un stieples, kas bija nepieciešamas slazdu izlikšanai), iztaisīja no tās kaklasiksnu un, ievēris tajā zvārgulīti, aplika lapsiņai. Atraisījuši sprūdzeni, atbrīvojām dzīvnieku.

Man likās, ka, pasaudzēdami zvēriņu, esam izdarījuši kaut ko labu un iepriecinošu, bet vectēvs Mirju pateica dažus vārdus, kurus dzirdot atjēdzu, ka esam pārāk nežēligi pajokojušies.

—  Kopš šā brīža un uz laiku laikiem lapsēns būs kā mūks lapsu vidū,— viņš sacīja, aizvien vēl smaidīdams.

—  Kāpēc?

—  Sis tak ar zvārgulīti pie kakla neko nevarēs nomedīt. Ne peli, ne zaķēnu, ne putneli. Sim nu būs jāgavē visu mūžu.

Tad es skaidri izpratu mūsu ļauno joku un ilgi, ilgi domāju par lapsiņas likteni. Iztēlojos, kā viņa pūlas uzglūnēt pelei. Velkas kā kaķis, gaida, kad zālē parādīsies pelēns. Tieši tobrīd, kad lapsiņa brūk tam virsū, zvanulis iešķindas — dzin-dzin!— un pelēns noslēpjas. Pēc tam viņa uzglūn putnam vai zaķītim, bet nekad neko nespēj noķert. Nodevīgais zvārgulītis iztālēm brīdina upuri, un visi bēg, izdzirduši šķindoņu, jo šīs skaņas nāk no cilvēku pasaules. Lapsa sāk iztikt ar augļiem: ēd vilkābolus, mežābeļu skābos augļus, kukaiņus,— vienīgā gaļa, ko var iegūt, ir vardes. Viņa tvarsta vardes nakti pie upes, kad tās izlec krastā. Taču tas nav vēl pats ļaunākais. Pats ļaunākais ir gluži kas cits — lapsiņa nekad, nekad nevarēs saieties ne ar vienu un viņai nemūžam nebūs ne drauga, ne draudzenes! Visi no viņas bēg kā no mēra, visvairāk — ciltsbrāļi un ciltsmāsas. Tikai vilki nebaidās — gluži otrādi, notur to par mežā noklīdušu kazlēnu. Cik daudzreiz tie paslēpušies uzglūn lapsiņai, kā joņo turp, kur skan zvārgulītis. Lapsai traki jāuzmanās, lai netiktu vilku ķetnās, jo pelēči neatteiksies ari no tās izkāmējušajām miesām. Un kas notiks ar nelaimīgo zvēriņu ziemā, kad nebūs ne augļu, ne kukaiņu, bet vardes, ierakušās dūņās, gulēs garo ziemas miegu? Tad vienīgā barība būs celma satrupējusī koksne vai salā nobeigusies zīlīte. Pienāks spalgās janvāra naktis. Pār baltajiem mežiem vienaldzīgi spīdēs blāva mēnesnīca. Ledū kaltā upe vairs nešalks — nekur ne skaņas, tikai sērsna mirdzinās dzirkstis un zempūtis brāzmos pa apsnigušo zemi. Un, klau, baltajā klusumā iezvanīsies nepielūdzamā zvārguļa mēlīte: dzin-dzin! dzin-dzin! Tā it kā izsmies izsalkušo lapsiņu, it kā ļauni priecāsies par tās nelaimi, nejēdzīgi, nekaunīgi šķindēdama pie kakla, un nekas nespēs to iežēlināt.. .

Vakarā, iekāms iemigu, iztēlojos daudzas šādas nabaga zvēriņa dzīves ainas. Cerēju, ka varbūt pārtrūks stieple, to saēdis rūsa un zvārgulītis nokritis lapsiņai no kakla. Cerēju — ieraudzīsim lapsiņu, kad suņi dzīs viņas pēdas tai pašā mežā, kurā viņu bijām notvēruši. Bet no zvēriņa vairs nebija ne vēsts. Vectēvs Mirju nekā neuzzināja par to — ne no medniekiem, ne no kazu ganiem. Neviens netika dzirdējis zvārguli skanam. Varbūt lapsa bija atstājusi šo apvidu vai ari vilki to saplosījuši.

Pagāja rudens, jau ritēja tā pēdējās dienas. Nobirušās, lietū un biežajās miglās samirkušās lapas saplaka un izskatījās kā kārtainais pīrāgs. Sur tur mežā aizvien vēl zaros veselām buķetēm vizmoja lapas — tumšsarkanas, it kā uzsūkušas sevī rudens dzestrās rītausmas, dzeltenas, pat maigi zaļas, kuras nepadevās vējiem. Ozola lapas atgādināja nosūbējušu zeltu. Apkārtne bija mikla, nekur nemanīja zirnekļu tīmekļus, kas agrāk ciematā kņudināja gājējiem degunu un vaigus. Mežs bija kluss un rimts. Dūmaka laiski ietina paugurus, noslēpdama to virsotnes. Sevī ierāvusies, zeme klusā un rāmā priekā gaidīja ziemas miegu. Kaut kur ieķērcās sīlis, bet tik drūmi, tik negribīgi, kā pats apjauzdams, ka brēc nelaikā.

Reiz tādā dienā devāmies medībās. Murats un Volga ilgi šaudījās pa mitrajām cirsmām, ilgi švipšķināja astes, bāza purnus krūmos, bet nekur neizskrēja zaķis. Pēkšņi suņi pavisam nozuda. Mēs svilpojām, savilkuši lūpas urskulī, un saucām, es divreiz pataurēju ar mednieka taurīti. No suņiem nebija ne vēsts. Atbalsojās tikai mūsu saucieni.

Tuvojās pusdienlaiks. Lejāk zem mums kaut kas iečabējās, žēli iesmilkstējās, un Murats iznira noplukšķējis, notašķījies, saskrāpētām ausīm. Pamanījis mūs, suns sāka kvankstēt vēl skaļāk, kā pārmezdams kaut ko. Un veda mūs sev līdzi.

Izrādījās, ka lejā zem cirsmas atrodas sarkanīga nogruve, bet nogruvē — sena, pamesta āpša ala. Volgas balss atplūda no pazemes. Tur tā cīnījās ar kādu dzīvnieku — viens otru žmiedza nost. Murats ierāva asti un ielīda alā. Pēc mirkļa zem mūsu kājām spalgi ieskanējās Murata rešņās rejas.

Vectēvs Mirju atstāja mani un devās uz tuvējo ceļu apgaitnieka būdu pēc cērtes. Taču nemaz nevajadzēja rakt. Tikko viņš bija aizgājis, suņi apklusa. Murats izrāpās, noskurinājās un notupās pie alas, neatraudams

acis no izejas. Viņš gaidīja kaut ko. Pēc tam izejā parādījās Volgas pakaļa. Kuce spraucās ārā, vilkdama kādu zvēru. Dzirdēju ne vien to, kā elš Volga un ņerkst vilktais dzīvnieks, bet ari. . . nu, jūs jau atjaušat, ko .. . Cik izgindusi un neglīta bija nabadzīte! Pat spalva bija plāna, saņurkusi, uz muguras zalūksnēja, nevis rūsgana, kāda mēdz būt katrai lapsai. Zvārgulītis droši vien bija izdzinis no alas tās brango saimnieku. Āpsis bija nobijies un sameklējis sev citu mājokli. Tikai šai vienīgā ceļā lapsiņa bija atradusi palīdzību — guvusi mieru pazemē, siltajā alā, kas oda pēc smiltīm un valguma, nogruves dzīlē, kur Volga un Murats tās ciešanām darīja galu . . .

SNIEGS

Uznāca pirmais sniegs. Pievakarē no zemu peldošiem, zilganpelēkiem mākoņiem atrāvās pirmās pārsliņas. Sākumā retas, nedrošas, nevarīgas, tās kusa, pieskārušās zemei. It kā nevēlēdamās krist, pārslas ilgi griezās gaisā un pat izskatījās nevis baltas, bet pelēkas kā mākoņi, no kuriem tās bira. Tās pamazām savērpās baru baros, un drīz vien veseli spieti virpuļoja trakā dejā. Daba steidzās apslēpt dubļiem un trūdiem izmāžoto zemi, ietērpt to jaunā un tīrā rotā.

Satumsa nakts, visa apkārtne vērtās pelēka, it kā neredzams milzis ar varenu roku tai būtu uzkaisījis sāli,— sniegs vēl nebija apklājis rudens izērmoto zemes vaigu, bet, gaismai austot, putenis mitējās, un šoreiz rītu jundīja vispirms sniegs, tad debesis. Likās — noticis brīnums: cilvēki rītausmu sagaida labsirdīgāki, ziemas spodrības uzmundrināti. Viņu sejas izskatījās gaišas un līksmas, it kā ikvienam sirdī būtu uzplaukusi cerība uz kaut ko brīnum labu. Laukā bija dzirdami pieaugušo vīru smiekli, klinkstēja nēši, kaimiņu pagalmā mauroja govs, un tas viss skanēja neparasti moži baltajā, liegajā klusumā.

Koki ir izgreznoti sniega pītēm. Apburti baltajā greznībā, tie nemaz nelīgojas bailēs, ka tikai pītes neizirst. Saule pakāpjas pie apvāršņa smaidoša, kā priecādamās par zemi un iztālēm pētīdama, kur mest pirmos starus, kur vispirms nosārtināt sniegu. Tad plukšķi, jau vakarvakarā salidojuši pagalmos un piepilsētas dārzos, uzreiz sāk skaļi vlterot un lēkalēt gar mūra sētām vai zedeņu žogiem — tur vēl arvien manāmas melnas zemes strēmeles; žubīte pasteidzas notupties visaugstākajā ābeles zariņā. Pavērsusies tieši pret saullēktu, tā brīžiem savicina spārnus sniega atstarotās gaismas plūdos. Žubītes sarkanīgās krūtis spilgti sārtojas — liekas, tas nav putns, bet ābols, palicis vēl no vasaras . . . Gaismas vizuļi mirgo pa sniegu. Apkārtējie pauguri laistās sarkanu, zilu un violetu krāsu notoņos, beidzot saule spīd pār visu zemi un sniegs dzirkst kā cukurs . . .

Vectēvs Mirju milzu zābakiem kājās, dzeltenīgo cepuri galvā un pelēko kamzoli mugurā soļo gar mūsu mājām. Pieklauvē pie loga un uzsmaida man caur rūti.

—  Kas tagad notiek mežā?— es jautāju.

—  Daudzas būšanas,— viņš atbild.

—  Kādas tad? Nu pastāsti!

Viņš ienāk istabā un sāk klāstīt.

Lūk, ko vectēvs Mirju pastāstīja: nakti mežā izcēlusies liela panika. Visi jaunie zaķi, kuri nekad nebija redzējuši sniegu, izbijušies, kad zeme vērtusies balta. Kāds zaķēns, kas pavadījis dienu pie dzeloņplūmes, vairs neuzdrīkstējies iznākt klajos tīrumos un meklēt barību. Kā gan zaķēns varētu cilpot turp, ja tīrumi kļuvuši balti,— no visām pusēm šo būtu pamanījuši un vajājuši! Tas prātīgi mitinājies pie dzeloņplūmes, kur dirnot ari patlaban, sarāvies, piekļāvies pie zemes. Cits, tā vecāks ciltsbrālis, jau vakar sapratis, kas notiks, un ieracies nogruvē zem bārdainas saknes. Tur esot sausa un droša pajumte, jo zem atkaras netiekot iekšā sniegs. Taču arī šis atzinis labāk badoties nekā klaiņot pa mežu, kamēr snieg.

Irbju bars salaidies gravā — biezo vīnogulāju un dze- loņplūmju pavēnī. Vecais irbju tēviņš augu nakti snaikstī- jis kaklu un klausījies, vai tik nezogas klāt lapsa. Bet jaunā lapsa izlīdusi no alas un izbijusies, ieraudzīdama sniegu. Tā neizpratnē blenzusi uz balto villaini, kas klāj zemi, un beidzot iespērusi kājiņu sniegā. Ķepiņa sajutusi saltumu un atrāvusies kā dzelta. Galu galā lapsa nolēmusi doties medībās, jo bijusi gaužām izsalkusi. Sākusi iet, bet aiz viņas vijusies bezgalīga kreļļu virtene. Lapsa šausminājusies. Nekad viņa vēl nebija redzējusi savu pēdu nospiedumus zemē tik spilgtus. Tas viņai nepaticis . . .

Vāverēm klājies vēl ļaunāk. Ja kāda no tām uzrāpusies pa biezo ozola mizu līdz dobumam — savam mājoklim, tad pēdas sniegā iezīmējušās tik skaidri, ka meža cauna iztālēm tās pamanījusi, un pēc tam, nabaga kuplastīt, taisies tik uz miršanu! Tur, koka pasaknē, vāverei ierīkota barības noliktava. Ja viņa aizgājusi uz noliktavu, pēdas skaidri un gaiši likušas saprast: «Te ir paslēpti valrieksti, lazdu rieksti un dižskābaržu rieksti. Lūdzu, pamielojieties!»

Cauna, redzēdama sniegu, savukārt pati sev teikusi: «Bet ja nu tas nolādētais ūpis ieraudzīs mani baltajā mežā? Nē, labāk ciest badu. Nebūs nekādas iešanas. Gulēšu.» Viņa saritinājusies kamolā koka dobumā, nelikdamās zinis par nodevīgo sniegu, un iegrimusi dziļā miegā. Bet mežā visur — pie siltajām zemes krūtīm, nogruvēs un dzeloņplūmju audzēs — bads uzsācis savu darbu.

Tas zaķēnam devis padomu: «Ej vien, ej, sātīgi ieturies. Cik sulīga zāle tagad ir tīrumā, cik gards kāpostgalvas kacens lejā — nokoptajā sakņu dārzā! Un ja nu dabūsi vēl burkānu! . . .»—«Tiesa,» tas caunai teicis, «ūpis var tevi ieraudzīt, bet arī tu tagad redzēsi zaros snaudošos putnus.» Irbēm pačukstējis: «Dodieties uz mazo ciemu. Tur gar zedeņu žogiem arvien vēl atradīsies kāda ēdmaņa. Celieties augšā, lidojiet!»

Nākamajā dienā bads jau pārliecinājis visus dzīvniekus, sastāstījis tiem tādas lietiņas un tā sarāvis tukšos vēderus, ka pievakarē irbes vairs neesot nocietušās. Aizlaidušās uz ciemu. Pēc tam zaķēns pabāzis galvu no dzeloņplūmju saaudzēs, ieklausījies un uzlēcis uz sniega segas. Sniegs klusītēm iegurkstējies, bet zaķa smalkajai dzirdei tas licies skaļš blīkšķis. Zaķēns izbīlī ar vienu lēcienu aizšā- vies trīs metrus tālu un, piekļaudams ausis pie muguras, drāzies uz mežu. Aizcilpojis uz tīrumiem, no tiem *- uz dārzu, kas pletās gar šoseju. Tur pakārpījis sniegu un atradis kāpostu kacenus. Bads pierimis un zaķēna iekšās vairs nelicis sevi manīt. Tad bailes ierunājušās: «Lapsa kūmiņš metīsies pa tavām pēdām un tevi sakamps. Arī suņi dzīsies tev pakaļ. Noslēp pēdas, pagudro, kā šos piemānīt!» Un garausis sācis blēdīties. Pa trim reizēm atgriezies uz vienu un to pašu vietu. Izskrējis uz šosejas un jozis pa grambām, kur pēdas nebijušas redzamas, no šosejas linkājis uz uzbērumu un — hop-hop-hop!— tālāk pa gravu. «Skrien lieliem lēcieniem šurpu turpu, pacēr- ties sāņus, jauc pēdas! Jau aust gaisma,» bailes ieteikušas. Beigu beigās garausis ieraudzījis mežmalā lietus gāzeņa izgrauztu iegrobi. Tajā bijušas dažas dzeloņplūmes un sausa, vēl neaizputināta zemes strēlīte. Zaķis sasprindzinājis spēkus, uzlēcis uz sausās zemes un tur nozudis. Kāpdama arvien augstāk, saule spīdējusi iegrobītē. Ap pusdienu mežā no kokiem sākušas krist sniega pītes, un, to dzirdot, zaķēns vairākkārt satrūcies.

Cauna izgudrēm nerāpusies no koka, kura dobumā mājojusi, bet pārlēkusi uz blakus koku un lavījusies pa zaru zariem, lai neatstātu pēdas zemē un nomedītu kādu snaudošu putneli. Vāvere rīkojusies tāpat. Vienīgi lapsa kūmiņš neko neuzsācis, lai slēptu pēdas. Gaismai austot, ielīdis savā alā paklintē — un cauri! Kurš gribot, lai dzenoties pakaļ . . . Un vēl daudz kas risinājies šonakt mežā. Ja es gribot to zināt, lai iesmērējot zābakus ar apavu ziežu tā, ka tie nelaiž cauri izkusušā sniega ūdeni, un rīt ejot ar viņu kopā medībās.

Šādas meža pasakas izstāstījis, vectēvs Mirju devās prom.

JANVĀRA LIGZDA

Visskaistākais ir jauktu koku mežs. Rudenī, kad dižskābardis, apse, bērzs un liepa sāk vērsties citrondzelteni, ugunssarkani un apelsīnoranži, kad starp krāsainajām lapām, kas laistās dažnedažādos notoņos, rēgojas melni, kaili zari un šai lapmežā arvien vēl zaļo tumšas priedes un dūmzilas egles, tad cilvēks nespēj atraut acis no krāšņās ainavas. Un, ja nedaudz uzsnidzis, skuju koki izskatās vēl sulīgāki, košzaļi kā vadmala, ar ko pārklāts sudrabains galds. Sniedziņš visapkārt nosedzis zemi, visapkārt samitrinājis mežu, vienīgi zem priedēm, kur valda pustumsa, smilts ir sausa, biezā kārtā nokaisīta ar sīkstām, pelēkdzeltenīgām skujām, it kā tur būtu nomests ciets, grubuļains gultasmaiss. Vēja nav, un mežs liekas sastindzis, ne lapiņa nešūpojas. Daži sīļi lido šurpu turpu un kaut ko tenko. Meža ceļš iestiepjas skābaržu pudurī un nozūd starp priedēm.

Uz šādu jauktu mežu, kas atradās patālu no pilsētas, rudenī mēs pāris reižu bijām gājuši medībās. Tur bija savairojušās ģemzes, ziemu uzklīda arī izsalkuši vilki. Bet mēs nenošāvām ne ģemzi, ne vilku. Tikai lapsa atstāja savu kažoku mūsu rokās un dažas mērkaziņas iekārās vērtenē. Cik daudz putnu te bija oktobrī! Ne viena vien dzeņu saime klaudzināja pa koku kā īsti namdari. To vidū bija mazie dzeņi — kaļknābji, bija arī kāds liels, ar sarkanu galvas virsu, melns kā ogle, kurš griezīgi klidzināja. Kad tas atbalstīja asti uz satrunējuša skābarža stumbra un sāka cirst ar spēcīgo knābi, koksnes drumstalas lēca uz visām pusēm. Pamanījis treknu, baltu kāpuru, šis drošsirdis ar sarkano cepuri uzreiz visiem meža iemītniekiem svinīgi, uzvaroši pavēstīja par savu atradumu. Lielais dzenis iebāza garo mēli izkaltajā dobulī, uzdūra uz tās kāpuru un norija. Tad, tikpat griezīgi klidzinādams, lidoja pie cita koka. Tam nopakaļ laidās kādas divdesmit zīlītes, kaļknābis un daži zeltgalvīši. Kaļknābis atgādināja raibu seģeni, kurai maliņas šūdinātas melniem un baltiem dzīpariem. Sis putns kāpelēja tik augstu pa kokiem, ka nevarēju viņu novērot, tikai dzirdēju, kā viņš bungo ar mazo knābi un lodā pa zariem. Zīlītes bija tik dažādas izskatā un tik viegli saredzamas, ka pētīju tās stundām ilgi. Vienas bija zilganas, maigas kā pūciņas, ar mazu cekuliņu uz galvas, citas garām astēm, tādām kā lielas notis. Tie bija visnemierīgākie un straujākie putniņi — pēkšņi reizē atlidoja septiņi astoņi, izklīda krūmos un noliektām galvām tekalēja pa zariem. Likās — tas ir liels ģimenes artelis. Par zeltgalvīšiem jāsaka, tie gluži vienkārši nebija manāmi — tik sīciņi, ka ar mokām kādu sazīmēju starp zaļajām priežu skujām vai zilganajiem egļu zariem. Vienīgi, dzirdot tā dziesmiņu, var atklāt zeltgalvīti. «Ci-ci-ci, ci-ci, silssilssils,» skandina pundurītis, paceplīša dziedātājbrālis. Viss šis putnu bataljons traucās pakaļ melnajam dzenim, pārlidoja no koka uz koku, no zara uz zaru, un tam sekoja riekstrozis, kas ķērca un nepārtraukti ķildojās.

Dažkārt vanags uzbruka putniņiem. Tie nobijušies iečiepstējās, aši izklīda kur kurais un slapstījās, bet laupītājs, ierāvies kāda koka zarotnē, lūrēja ar baisajām, dzeltenajām acīm. Tad palūdzu, lai vectēvs Mirju nošauj vanagu, ar trīcošu roku rādīju, kur šis ieslēpies, un vai pamiru, kad vecais vīrs pacēla šauteni. Gandrīz katrreiz vanags nokrita ievainots, apvēlās augšpēdu, blenza uz mums niknumā gailējošām acīm un iecirta nagus vectēva Mirju zābakā, un mednieks darīja galu tā razbainieciska- jai dzīvei.

Rudenī te gājām mērkaziņu medībās. Mēs kopā ar Zamku meklējām šos putnus priežu silmalā. Tie bija atlidojuši no tālajiem Padomju Savienības ziemeļiem, no Zviedrijas un Somijas, kur lielākoties aug skujkoku meži. Šejienes mūžam zaļās silavas vilināt vilināja mērkaziņas, tām atgādinādamas tālumā pamesto dzimto pusi. Zamka trukšināja pa mežu, sastinga pie kāda krūma, saspringumā trīcēdama kā stīga, un mērkaziņa uzspurdza, liegi švīkstinādama platos, samtainos, tumšbrūnos spārnus. Spalgi nogranda šāviens, putns krita ar galvu lejup, bet gaisā plivinājās dažas skrotiņu izrautās spalvas. Steidzos izņemt mērkaziņu Zamkai no zobiem, patīksmināties par apspalvojuma netveramajiem, rūsganbrūnajiem punktiem, svēdriņām un lāsumiem, kas brīnišķi vizmoja, pāriedami cits citā, un noglāstīt mīksto «plīšu» uz muguras. Cik liela, melna acs ir mērkaziņai nevis galvas sānu vidū, bet augstāk! Cik maigi un tīksmi spulgo redzoklis, cik garš, mazliet notraipīts knābis pieaudzis prāvajai galvai! Mērkaziņa ar garo knābi atradusi tārpiņus, to iecirtuši irdenajā augsnē un izurķējusi trauslas saknītes. Raiba, kā jau naktsputns, tā ož pēc ozola prauliem . . .

— Mērkaziņai nav guzas,— vectēvs stāstīja.— Tās vietā ir paplašināta zarna, tāda kā kulīte, un — tas arī ir viss! Toties zarniņas savijušās kā gara un tieva aukliņa. Mērkaziņai nav guzas, baložiem un ģemzēm — žults!

Tā nu gadījās, ka janvārī, pašā spelgonī, atkal devāmies medībās uz šo mežu.

Diena bija skaidra, ļoti auksta. Biezas sniega pītes tā lieca kokus, ka likās — mežs paklanījies ziemai. Mēs iegājām sniega tuneļos, kas stiepās zem zaru velvēm, pielijuši ar liegu, sirdi iepriecinošu gaismu. Visur bija no pagājušajiem gadsimtiem iznākuši slaveni, dižmanīgi jātnieki, večiņas, milži izplestām rokām — tos Salatētis uzbūris no pūkainā sniega, jo nakti viņam laikam bijis gaužām garlaicīgi. Rīta saules mirdzumā sniega pītes dzirkstīt dzirkstīja, klusums likās tik dziļš, tik liegs, ka es drebēju, dzirdēdams sniegu gurdzam zem mūsu soļiem. Kā zilganas mežģīnes bija redzamas zaķu pēdas. Lapsas bija izrotājušas mežnoriņas ar savām bezgalīgajām kreļļu virtenēm. Ledus ziediņiem izmargotie krūmi izskatījās trausli, kā izkalti no pārāk smalka, balta marmora.

Un tad mēmajā klusumā saklausīju mazliet satrauktas, bet jautras skaņas: «Gip-gip-gip! Kai-kokk!» Savādi putniņi lidoja pār manu galvu. Nonācis nelielā norā, redzēju brīnum skaistu ainu. Man pretim egles zaros, kas piesma- guši lieliem čiekuriem, tupēja kāds desmits košsarkanu putniņu. Tie bija visdīvainākajās pozās izvietojušies pa tievajām atzalām, un šķita — te slienas milzīga, sārtiem āboliem izgreznota Jaungada egle. Vieni putniņi bija noliekušies stāvus ar galvu uz leju, citi ar vienu kāju šķērsām pieķērušies vienam zariņam, ar otru—otram, daži tā karājās, it kā būtu piekabināti aiz knābja. Saltajā gaisā no kokiem bira sniegs, likās — tur dzirksti mazi ūdenskritumi. Egles zaros putni tā lupināja čiekurus, ka tie krita zemē.

Kādam putniņam apnika knābāt egles čiekurus. Tas pārlidoja uz blakus koku, uztupās galotnē, saulē mirdzinā- dams sarkanās krūtis, un no turienes kā graudiņi pabira līksmas, ne visai melodiskas, bet neparasti straujas un možas skaņas. Turklāt putniņš izpleta spārnus un bieži vilnīja īsiņo, ļoti spēcīgo asti, tāpat kā dara pavasarī strazdi svilpodami. . .

Neviens putns nedziedāja janvārī, bet šis dziedāja. Droši vien priecājās par apputināto mežu, par salu, par janvāra dienu, it kā redzēdams nevis sniegu un sarmu, bet aprīļa dienā sazaļojušu mežu.

Izbrīnā piegāju pie egles un tuvumā pētīju nepazīstamos putnus. Tie nebaidījās no manis. Bija līdzīgi papagai- līšiem, knābji sagriezti kā zobārsta knaibles. Dažiem krūtis bija apelsīnoranžas, citiem — košsarkanas. Čiekurs nokrita pie manām kājām. Es to paņēmu. Tā lielās, izturīgās zvīņas bija sapluinītas un atliektas, bet sēkliņas — izvilktas. Ar tām putni acīmredzot barojās.

—  Tu esi redzējis egļu krustknābjus,— vectēvs Mirju teica, kad biju atgriezies pie viņa un izstāstījis par savu atklājumu.— Arī es dzirdēju, ka dzied. Dzied, jo tagad tiem ir cālīši.

—  Kā tā — cālīši? Tik aukstā laikā?

—  Jā, krustknābji audzina mazuļus. Mātīte perē, tēviņš dzied, tāpat kā šopavasar darīs citi putni.— Un viņš pastāstīja, ka krustknābji atlidojuši uz mežu, kur šogad bagāta egļu sēklu raža, viņi perējot dažādos mēnešos atkarībā no tā, kad esot visvairāk barības, lai audzinātu mazuļus.

—  Kā gan tos izperēs? Vai tad olas nesasals?— jautāju, droši ticēdams, ka vecais joko.

—  Nu, iesim un pameklēsim kādu ligzdu,— viņš sacīja.

Tuvojāmies krustknābim, kurš iedziedājās pavisam

netālu. Ilgi, pētoši skatījāmies eglēs — vectēvs pirmais ievēroja palielu maisiņu, kas bija stingri piestiprināts pie koka pašā galotnē, pār kuru mirdzēja saule. Tas bija savīts no sūnām un nez kādām šķiesniņām.

—  Sinī maisiņā patlaban mātīte perē,— vecais teica. — Tā neparko nelidos ārā. Tēviņš tai pienes barību. Viņš ēdina mātīti kopš tās dienas, kad tā nodēja pirmo olu, un ēdinās tik ilgi, kamēr būs izšķīlušies cālīši .. . Krustknābji dzīvo kā klejotāji čigāni. Te šogad ir, nākamgad nebūs. Atkarībā no tā, vai te vai citur netrūks ēdmaņas. Nu, redzi, ko nozīmē uzturs! Grūtības nekādus likumus neatzīst. Daži cilvēki domā, ka vajadzīgs tikai pavasaris, jo tad laiks ir silts, bet iznāk, ka krustknābjiem par maz ar siltumu vien, nepieciešams arī uzturs. Tie paši sev sagādā siltumu — ar spēcīgo knābi. Āre, cik izturīgu un lielu ligzdu savijuši tāpēc, ka ar knābi var saplucināt mizu smalkās šķiesniņās. Vai zini, kas vēl raksturīgs šitiem putniem,— to gaļa nebojājas. Kad biju jaunāks, reiz gadījās nošaut krustknābi — nu, tāpat vien, lai labāk nopētītu. Pārnesu mājās un noliku zavoliņā — stāv dienām ilgi, bet nesmako. Ieminējos par to skolotam vīram, un viņš paskaidroja: «Nebojājas gan, jo krustknābis barojas ar sēklām, kurās ir sveķi.» Sādā vīzē tas iebalza- mējas jau dzīvs . . .

Vectēvs Mirju iesmējās, un no apsarmojušo uzacu apakšas jauneklīgi staroja pelēkās acis.

«Gip-gip-gip! Kai-kokk!» krustknābis dziedāja kokā, pie kura stāvējām, saulē mirdzināja sarkanās krūtiņas un ik pēc brīža pavēcināja spārniņus, kā gribēdams ātrāk mūs pārliecināt, ka tam ir tikpat labi tagad kā jebkuram putnam pavasarī. Saule vāri sasildīja gaisu. Atmiekšķētais sniegs bira no Jaungada egles zariem. Nokratījuši smagufnū, zari pasitās augšup, un gaisā milzums pārsliņu spīgoja kā sīksīkas stikla drumslas. Volga un Murats iztramdīja zaķi un dzinās tam pakaļ pa gravu, kur aizvien vēl klājās salta, mēļa ēna .. ,

MEŽA ZOSIS

Līdzko uznāca ziemas sals, pār pilsētu lidoja pirmie meža zosu bari. Sarindojušās vai nu kāšos, vai ari milzīgos lokos, zosis laidās uz kalna pusi un nozuda dūmakainās, zemu noslīgušās debesīs, slīdēdamas tāltālu kā smalks; melns pavediens. Taču nebija pagājusi ne pusstunda, kad pie apvāršņa tās atkal lūdzoši gāgināja,— vesela verdze kļuva redzama arvien skaidrāk un skaidrāk, un nu varēja atšķirt pašus putnus. Izstiepuši uz priekšu garos kaklus, vienā ritmā vēzēdami spārnus un it kā cits citam žēlabaini gauzdamies, tie lidoja pār piesnigušajām pilsētas ielām.

Cik tīkama un saviļņojoša mednieka ausij šķiet skanīgā un maigā gāgināšana! Izej laukā un skaties, kā zosu bars lidinās šurpu turpu, tiekdamies tikt pāri baisajam, dūmakā tītajam kalnam, un tev liekas — tagad nu saprotams, cik nepielūdzama ir ziema, kas izdzinusi uz dienvidiem un valdonīgi trenkā, kur tīk, tūkstošiem dzīvu būtņu. Vienīgi šie putni ievieš rosmi un dzīvību drūmajās, pelēkajās debesīs un sērīgās balsīs vislabāk pauž, cik barga ir ziema. Tie ir kā bāreņi, palikuši bez pajumtes, kā bērni, ko tramda nežēlīgs izrīkotājs. Augu nakti zosis klēgāja pār pilsētu, piepildīdamas ar skanīgām klaigām salto, tumšo decembra debesjumu,— šķita, ka pa to slīd kamanu pajūgi ar sudraba zvārgulīšiem. No pagalmiem mājas zosis sūtīja savām ciltsmāsām draudzīgas sveikas. Tikai mazā gaismiņā vairs nebija dzirdamas šīs klaigas. Meža zosis bija kaut kur nolaidušās, lai atpūstos.

Nemana rītu, ja nemana lēktu. Austrumu pamalē aiz biezā, miglainā debess aizkara uz īsu brīdi atspīd mazs, blāvi sarkans plankums, kas ātri izplēn un izgaist. Bet līdz ar to gaisma sāk plūsmot, it kā to izstarotu sniegs, nelielais klajums nu rāda savas baltās, tīrās krūtis, pār kurām plūst tumša upes straume. Ledus apņēmis atvarus, plānā plēksnītē savilcies krastmalās visgarām straujtecei, tālāk uz naktī uzsalušā ledus uzgleznojusies smalka mozaīka. Upes ūdeņi izskatās melni baltajā ielejā. Un, rau, tur, kur krasts nav aizsalis un plaši pārplūdis, satupušās meža zosis.

Dažas no tām vēl snauž, pabāzušas - galvu zem spārna; citas uz oļu kopām, visaugstākajos izciļņos, stāv izstieptiem kakliem. Palikušas nomodā, sargā.

Medniekam nemaz nav tik viegli piezagties zosīm. Tās nelaiž viņu ne simt metru tuvumā. Tieši tādēļ es un vectēvs Mirju nolemjam tās piemānīt. Mēs izšķiramies: es eju pie zosīm, vectēvs Mirju paslēpjas aiz vītoliem, kuru tievie, nokarenie zari baltajos tērpos nolīkuši līdz zemei. Viņš nozūd aiz kokiem, es soļoju tālāk pie putnu bara un, kā vecais piekodinājis, svilpoju ar lūpām kā aitugans. Attālums starp mani un zosīm arvien vairāk samazinās. Skaidri redzu rūsganbrūnās svēdras putniem uz krūtīm un stingro sargu profilus. Piepeši atskan skaudri, brīdinoši gādzieni un visas zosis paslien galvu — uz sniega it kā izaug mazs mežs. Svilpodams eju un eju pa balto ieleju.

Beidzot zosis izpleš spārnus, paceļas gaisā un tuvu cita citai garā verdzē ātri traucas uz vītolu pusi. Cik līgani un strauji tās lido! Tik sparīgi vēzē spārnus, ka ledaini dzestrais gaiss sanēt san . . . Tad no vītoliem uzzib īsa, sarkana liesmiņa un nogrand blīkšķis, atkal uzzib liesmiņa un atkal nogrand blīkšķis. Viena zoss sagrīļojas un kā samudžināts kamols nokrīt sniegā, otra laižas lejup. Uzvaras sajūsmā skrienu pie vītoliem, bet otrā, kas nav vēl nogāzusies zemē, atgūstas un tieši virs vītolu galotnēm žēli iebrēcas. Divas zosis atstāj baru, pielido ievainotajai klāt no abām pusēm, paņem to un, aizgūtnēm uzmundrinoši gārdzinādamas, aizved arvien tālāk un tālāk . . .

Vectēvs Mirju satver nošauto zosi aiz kakla, padod man, lai aplūkoju, un mazliet mulsi saka:

—  Vai redzi, cik cieša draudzība ir zosīm? Kā tās palīdzēja ievainotajai! Ha, nocēla to man paša deguna galā! Bet es, dumiķis, biju domājis, ka šī jau tikpat kā tarbā, un nepasteidzos no jauna pielādēt bisi. . .

Un atkal te uz ziemeļiem, te uz dienvidiem lido izbiedētais putnu bars. Kā parasts, sarindojušās kāsī, zosis paceļas augstu un pūlas tikt pāri kalnam. Un atkal debesīs it kā slīd kamanu pajūgi ar zvārgulīšiem . . .

Reiz, meklēdami meža pīles rāvokšņainā klajumā, kas pletās gar upi, pamanījām iepretim tālumā divus pelēkus lāsumus. Diena bija saulaina. Vietām sniegs bija nokusis, tomēr pelēkzaļajā, sala apsvilinātajā laukumā joprojām vēl turējās lieli, balti plankumi. Lāmiņas mirdzēja kā spoguļi, tajos atspīdēja saulstari — žilbinoši spoži.

—  Tās, kazi, būs zosis,— vecais vīrs teica. Viņš pielika roku virs acīm un cieši lūkojās abos lāsumos.— Nu, paveries, tev jaunākas acis. Ve-ve, vai ta nekūņojas!

Sasprindzinājis redzi, saskatīju tikai to pašu, ko bija ievērojis vectēvs Mirju.

Devāmies tālāk, nogājām metrus simt un skaidri sazīmējām divu zosu siluetus. Abas stāvēja kā sastingušas un sekoja, kurp mēs ejam.

Mums nebija nekādas iespējas tām uzglūnēt. Klajums pletās kails un plašs. Tas rietumu pusē piekļāvās tīrumiem, tālāk uz dienvidiem gar upi stiepās līdzens kā paplāte, pilns pelcītēm. Netālu no zosīm ganījās aitu bars. Atbalstījies uz garas nūjas ar āķi galā, aplicis ap pleciem apmetni, gans pa gabalu izskatījās kā maza čigānu telts. Vectēvs Mirju devās pie viņa.

Izrādījās, ka gans ir viņa paziņa. Kad viņi bija patērzējuši par aitām un šo to, vectēvs Mirju palūdza, lai paziņa piedzen ganāmpulku tuvāk zosīm.

— Kaut tik aitas nesamērcētu kājas! Edz, kādas tur pančkas,— gans teica un, pagājies uz priekšu, dzina ganāmpulku. Mēs soļojām tam līdzās, it nemaz neslapstīdamies.

Abas zosis stāvēja un raudzījās, kā tām tuvojamies. Abas bija iesāņus pavērsušās pret mums: viena — priekšā, otra — drusciņ tālāk aiz tās. Otrā likās mazāka un mierīgāka, laikam bija ļāvusi biedrenei izlemt, vai uzspurgt gaisā vai ne.

Aitas gandrīz skrēja, gans uztraucās un arī paātrināja soli. Dzīvo, garvilnaino kustoņu ielenkti un it kā rautin rauti, nonācām soļu četrdesmit atstatumā no zosīm. Tā, kura stāvēja mazlietiņ tuvāk, satrūkās. Tai pašā mirklī vectēvs Mirju pacēla bisi un norībināja, bet netrāpīja. Zoss uzlidoja gaisā, otrā tūlīt izpleta spārnus un laidās tai pakaļ. Vectēvs Mirju norībināja vēlreiz, un otrā zoss, žēli un griezīgi iebrēkdamās, nokrita — skrotis to bija notriekušas. Tā bija nāvīgi ievainota, tomēr paguva pasliet galvu un atkal raidīt draugam izmisīgu saucienu, kā lūgdamās, lai draugs to neatstāj. Tas atbildēja ar tādu pašu sirdi plosošu brēcienu un atgriezās. Putns vēcināja platos spārnus pār mums. No augšas vērās savā draudzenē, kas gulēja zemē, atmetusi galvu uz muguras, un aicināja viņu lidot līdzi. Vecais pamanījās no jauna pielādēt bisi, izšāva, bet netrāpīja. Nobijies no skrošu spindzoņas, putns pacēlās augstāk un traucās uz kalnu, kura sniegotās virsotnes rietošās saules mirdzumā tvīka brīnumainas, rubīnsarkanas. Taču pēc minūtēm desmit zoss atlaidās, apmeta plašu loku pār klajumu un notupās metrus simt mums aiz muguras.

Bijām nošāvuši mātīti. Zostēviņš negribēja šķirties no šīs vietas, un mēs atkal mēģinājām tam uzglūnēt, ņemdami palīgā aitas.

Šoreiz viltība nelīdzēja. Mēs bijām krietnā gabalā, kad putns uzspurdza gaisā, un dzidrajās, zilajās, vēl aizvien ziemīgajās debesīs slīdēja tā izstieptais kakls un balti svēdrotie spārni pelēkzilganām apakšām. Slīpo saulstaru gaismā viņš zibināja balto asti un tālumā izskatījās tļk skaists un nesasniedzams! Pār vizmainajām lāmām un valgo zemi slīdēja zostēviņa ēna. Viņš joprojām sauca draudzeni, un, jo tālāk lidoja, jo sērīgākas izklausījās šis klaigas. Beigu beigās tas nosēdās kaut kur līdzenumā.

Devāmies uz labu laimi meklēt zostēviņu. Ilgi aplūkojām kalna aizēnotās slīkšņas, ilgi bridām pa dubļaino zemi. Noguruši un zaudējuši visas cerības, gājām uz pilsētu. Negaidot mums pretim uzspurdza meža zoss. Tā aizlidoja tālāk par šāviena atstatumu, un večuks pat nenoņēma bisi no pleca.

Zoss traucās uz tīrumiem.

— Are, kur šitas putns slēpies,— vectēvs Mirju teica, izbrīnā ar acīm sekodams tā lidojumam.— Kad ta šeitan uzradies? Sis tak mitinājies tur, aiz tiem vītoliem. Cik dīvaini!

Mēs bijām pārliecināti, ka redzam to pašu zostēviņu. Bet pēkšņi mums aiz muguras uzvaroši iegāginājās un pār klajumu šāvās cita zoss. Lidoja, cik vien spēka, uz tirumu pusi. Tas bija mūsu meklētais zostēviņš. Viņš, nabags, bija iedomājies, ka zoss, kura turp laižas, ir zudusi draudzene. Cik priecīgi tas gāgināja, un kāda sajūsma jautās skanīgajās klaigās! Panācis nepazīstamo, zostēviņš sāka lidot tai blakus un uzreiz apklusa, sapratis, ka ir vilies. Abi putni izšķīrās un nolaidās tālu viens no otra. Varbūt abi bija zostēviņi — atraitņi. Tagad tie — sveši viens otram, noskumuši — pavadīs nakti tīrumos un visu laiku cerīgi, cieši vēros tumšo līdzenumu, gaidīdami, kad tur draudzenes iesauksies pazīstamā balsī. . .

Saule noslēpās, un kalna sniegotās virsotnes vizēja arvien zilākas un zilākas. Uz tām sen bija izplēnējušas pēdējās siltās, sarkanās nokrāsas. Vienīgi visaugstākā galotne aizvien vēl palika gaiša un, spīdēdama kā milzīgs apledojis kuģis, gleznoja kupenas vakara debesīs . . .

SKAISTULE MEŽONE

Pēc dažiem gadiem kaismīgi aizrāvos ar purva putnu medībām. Lai gan man vēl nebija medību biedrības biedra kartes, nevienu svētdienu nepalaidu garām, neaiz- gājis uz klajumu, kur divatā ar vectēvu Mirju bijām ierīkojuši primitīvu slēpni, lai uzglūnētu pīlēm un zosīm. Sis slēpnis patiesībā bija liela ozolkoka muca ar stiprām stīpām, ko bijām ierakuši dziļi zemē pie pamatīgas lāmas. Mucu bijām noseguši ar dēļiem un skārdu un virsū vēl sakrāvuši turpat sagrieztas velēnas.

Sākumā mums nebija kliedzējpīļu un mēs izmantojām parastās — mājās turētās. Taču otrā gadā pazīstams mednieks mums atveda no Trāķijas četras apbrīnojamas kliedzējpīles. Divus tēviņus piesējām lāmā netālu no slēpņa vienā rindā, tiem pretim novietojām mātītes, iekāpām mucā, kurā pastāvīgi sūcās kūstošā sniega ūdens, kas oda pēc trūdiem, un gaidījām, kad atlaidīsies meža pīles.

Apkārt klajums plešas vienmuļš un tukšs. Tajā tikai lāmas spīd un vējš ņirbina ūdeni. Pelēkajās februāra debesīs šur tur peld sniega mākoņi. Austrumu pamale zeltojas, bet saulstari vēl nesasniedz zemi. Plānajā ledus garoziņā, kas apņēmusi lāmas malas, atzaigo austra, tāla, apslēpusies aiz mākoņiem. Vējš pūš arvien stiprāks, un piepeši sāk birt smalks sniedziņš, kas pārtop putenī. Vēlāk tas mitējas, vējš pierimst, un viegli nobaltotais klajums ieslīgst brīnišķā klusumā un mierā. Mākoņu spraugās pavīd saule, apaļa kā globuss, ieslīdējusi tur pēc nakts. Apkaime pielīst ar maigu gaismu, un mums uznāk vēlēšanās pastaigāties pa rimto, bezgala glāsaino zemi, kur viss ir tik mierīgs un tik skaists.

Mūsu kliedzējpīles peldas lāmā vai modri tup uz četriem spilveniem un, parkšķēdamas kaut ko savā pīļu valodā, ik pēc brīža palūkojas debesīs. Pēkšņi sāk skaļi kvakstēt.

Pār klajumu laižas četras meža pīles: viena zaļgalve ved līdzi trīs pēkšķes, kas izskatās kā tās bērni. Līganā verdzē sarindojušies, šie putni aizlido uz dienvidu pusi, apmet līkumu un nosēžas kaut kur lāmās tālu no mūsu slēpņa. Vilinātājas apklust. Mēs abi apmaināmies domām, kas nu būs, un spriežam, vai varam cerēt uz veiksmīgām medībām vai ne.

Nav vēl aizritējušas ne piecas minūtes, kad kliedzējpīles atkal sāk skaļi kvakšķināt. Pa apaļajām lūkām, pa kurām parasti izbāžam bisu stobrus un skatāmies laukā, skaidri redzams liels meža pīļu bars. Augstu lidodamas, tās pārlaižas pār mūsu galvām trauksmaini un strauji. Baltās spārnu apakšas spulgo, it kā būtu izkaltas no platīna. Bars gandrīz nozūd, nelikdamies zinis par vilinātājām, kas sauc to, bet tad apmet līkumu un traucas šurp, rau, jau lido zemu garām melni kailai vītolu rindai, te izstiepdamās verdzē, te saspiezdamās kamolā, un nogriežas uz mūsu lāmu. Pīles svērteniski nolaistiem spārniem pārlido pār slēpni, ka nožvīkst vien, un cita pēc citas nolaižas lāmā. Ūdens sāk it kā vārīties. Abi mūsu pīļtēviņi,

uztraukušies, ka no meža ieradušies sāncenši, naski vilnī īsās astes. To draudzenes priecīgi sveic savas meža māsas. «Pēk, pēk, pēk!» tēviņi dusmīgi klaigā. «Kvaak, kvaak, kvaak,» mātītes kvakšķina. Tikai viesi klusē. Satupušies tieši cits pie cita, tie stāv paceltām galvām, kā nojauzdami kaut ko ļaunu. Un visi ir tik spodri, ka spīdēt spīd. Pa tēviņu tumšzaļajām galvām rīta gaismā mirguļo gaiš- brūni atspulgi. Šie putni baltiem gredzeniem ap kaklu, mēļiem sānu spoguļiem, pelēkvioletām krūtīm, tumšām, samtainām astēm ar platu, baltu apmali izskatās pēc kāziniekiem, pēc līgavaiņiem, kuri atnākuši uz dzīrēm. Viņu draudzenes neuzkrītoši zeltainos, pelēkbrūnos tērpos šķiet mīlīgas, daudz mierīgākas, zinādamas, ka pielūdzēji ir nomodā par tām. Un šis spožo kāzinieku pūlis, šis milzums meža putnu, kas viegli līgojas lāmā, ir tik tuvu, ka ar neapbruņotu aci varam atšķirt katru spalvas krāsu, katru notoni un katru atspulgu ūdenī. . .

Tad medību kaisle iesveļ īstu neprātu mūsu sirdīs. Acīs deg baisas uguntiņas, rokas dreb. Klusiņām pabāžam bisu stobrus pa šaurajām, apaļajām lūkām. Vaigus piekļaujam laidēm, pirkstus — mēlītēm un paši sev pavēlam: viens . . . v divi . . . trīs! Četri šāvieni nogrand cits caur citu. Atkal mutuļo lāma, atkal spārnus kuļ putni, atkal skaļi parkšķina kliedzējpīles, kā nodevīgi, uzvaroši līksmodamas, redzot ievainotās vai beigtās meža māsas. No tām vienas, apvēlušās uz muguras, tirina kājiņas, raidīdamas pēdējās sveikas biedrenēm, kas palikušas dzīvas. Citas, ievainotas, mēģina nirt, meklēdamas glābiņu ūdenī. Dažas steidzas nokļūt krastā un tur, gāzelēdamās uz īsajām, koraļļsārtajām kājām, sāk bēgt. Izkāpuši laukā, mēs brienam pa lāmu, vākdami nedzīvās un ķerdami ievainotās . . .

Reiz no ievainotajām pīlēm izraudzīju kādu pāri. Tām bija sašauti spārni. Brūces'nelikās bīstamas, tomēr putni nespēja lidot.

Tos pārnesu mājās, paņēmu šķēres un — drošs paliek drošs — apcirpu lidspalvas. Tad iesprostoju pīles lielā būrī, iebēru viņām kukurūzu un ielēju ūdeni. Tā gūsteknes pavadīja dažas dienas būrī, vēlāk, kad tās bija cik necik pieradušas un nevairījās no manis, izlaidu pīles brīvībā, lai kopā ar vistām pekā pagalmā, ko no visām pusēm ieskāva augsta mūra sēta.

Līdzko pēkšķes tika pagalmā, izcēlās neparasta rosība vistu saimē. Sākumā abas meža pīles slēpās žogmales zālē

un turējās nomaļus no mājputniem. Tēviņš pat neuzdrīkstējās ne iepēkstēties. Tas neatlaidīgi sekoja pa pēdām savai biklajai, pelēkai draudzenītei, ik pēc mirkļa pavērsa acis uz debesīm un vienmēr bija modrs. Abi slēpās nezālēs no kurienes izlīda pievakarē, lai paknābātu nīkulīgo lucernu pagalma lejasgalā. Lai būtu, kur pīlēm papeldēt izraku nelielu bedri un piepildīju ar ūdeni. Sai lāmā tās pavadīja dienas lielāko daļu. Likās — nav ko domāt, ka meža pīles saiesies ar mājputniem. Taču tā tas bija tikai pirmajās divās dienās. Trešajā notika kaut kas neaptverams: sarkanais gailis ņēmās pielabināties pīļu mātītei. Tēviņu sagrāba sašutums un greizsirdība. Starp abiem sāncenšiem aizsākās cīņa, kurā iejaucās otrs gailis arī tas nepalika vienaldzīgs pret pelēko mežonīti. No rīta līdz vakaram visi trīs sāncenši plūcās, ka spalvas vien putēja Pagalmā te pīļtēviņš dusmīgi pēkstēja, te gaiļi nikni kukarekoja, te vistas kladzināja un spalvas lidoja uz visām pusēm. Sacīkstes netika pārtrauktas ne uz brīdi. Vistas juta, ka aizgādņi ir galīgi tās noniecinājuši, bet pelēkā mežone, gazelēdamās uz kleinajām kājām, lepni staigāja šurpu turpu un nelikās zinis par triju pielūdzēju cīņu un pārdzīvojumiem. Viņa it kā ar prātu apjēdza savu valdzinošo skaistumu un tīšām lika to manīt, spītēdama dumjajām vistām. Nākamajā dienā sarkanais gailis gandrīz pārcirta otram galvu. Abiem no sekstēm tecēja asinis ritēdamas lejup pa kakla spalvām, tomēr cīņa nelieliem starpmetiem turpinājās no rīta līdz pusdienlaikam, kad abi pretinieki bija pārmocījušies. Par pīļtēviņu jāsaka, tas izrādījās visizturīgākais. Cīnījās, kā pats prazdams, un[ gailī iekampies, nelaida vaļā tik ilgi, kamēr knābī palika spalvas. Viņš dažkārt kāvās reizē pret abiem gaiļiem dažkārt — kopa ar vienu pret otru. Tikai naktī, kad vistas un gaiļi bija salēkuši liela zīdkoka zaros, pīļtēviņš nomierinājās un, vairs neviena netraucēts, ļāvās savām jūtām pret pelēko mežoni. Bet arī tad gaiļi, zīdkokā dzirdēdami, cik maigi parkšķina pagalmā pīļtēviņš, atkal un atkal viņu stingri brīdināja.

Kas lai zina, ar ko šī cīņa būtu beigusies, ja neiejauku- sies mana mate. Viņai jau bija apnikusi līdz kaklam nebeidzamā pekšķēšana un kladzināšana, kautiņi un plūkšanās, kur spalvas vien lidoja.

Kādu rītu, kad es biju aizgājis uz skolu, māte ienāca dārzā, brītiņu pacikstējusies ar pīļtēviņu, noķēra nemiera cēlāju skaistuli, aiznesa un atdeva kādai ciema sievai, pretī saņemdama jaunu vistiņu.

Pagalmā valdīja miers. Gaiļi norimās. Viņu neuzticīgās sirdis no jauna tiecās pēc padevīgajām draudzenēm. Viss iegāja vecajās sliedēs. Vienīgi pīļtēviņš nekur nevarēja rast mieru. Tas nemaz vairs neēda. Trīs dienas un trīs naktis bez mitas meklēja savu skaistuli mežoni sētā pa malu malām, lāgiem aprauti, sāpīgi iebrēkdamies. Ceturtajā dienā tas izdzisa netālu no lāmas. Atradu to guļam uz muguras tā, kā nobeidzas sašautās pīles . . .

PAVASARA ŪDEŅI

Marta nogalē saule pakāpjas augstu, diena kļūst tikpat gara kā nakts un dumbrainajā klajumā visnotaļ sāk augt jauna, dzeltenzaļa, krāšņa zāle. Purvos un lāmās jau redzamas smailas niedru lapas, jaunas, vēl sīkas ūdens lilijas un resni, maigi meldri. Savvaļas neļķes un visvisādi purva augi ātri spraucas laukā no valgās, trūdiem bagātās zemes. Klajums sāk līksmi zaļot, tajā visur blēj aitu bari, kuros jaunpiedzimušie jēri lēkā ap mātēm. Sur tur ganās zirgi, ziemu pavadījuši staļļos, tagad kļuvuši slābani zaļo ganību skurbumā.

Rīti vēl auksti, bet bezvēja dienās ap pusdienlaiku saule sāk svelmēt. Viegli izgarojumi aizmiglo klajumu. Kalns ar sniegotajām virsotnēm ietinas siltā, valgā bulā, liekas — tas izkūst. Ūdeņi mirdz maigā, svina zilā notonī, un tajos viscaur atviz pavasara saule. Gaiss pastāvīgi piesātināts ar trūdu un mikluma dvaku, tomēr jūtams, cik tīkami smaržo jaunais zelmenis, kas atēnojas dumbrājos un lāmās.

Šādās pusdienas stundās vardes pēkšņi it kā pēc signāla uzsāk apdullinoši skanīgus, triumfējošus koncertus. Spalgā kvarkstoņa bez mitas graiza gaisu, no mūsu slēpņa rāpo ārā visvisādi kukaiņi un zirnekļi, ziemu pavadījuši uz mucas sakrautajās velēnās. Tie ložņā arī pa mūsu virsdrēbēm, kuras karstumā esam nometuši, pa bisēm un patronsomām, pa sejām, kad, palikuši vienos kreklos, pavēršam atsegtās krūtis pretim siltajiem saulstariem. Vajag tikai pievērt acis, un tā vien šķiet, ka uzreiz jaušams, cik stipri apkārtnes gaisā pieplūduši saules 'enerģija. Sirdi skurbina jaunā, trauksmainā dzīve, ausīs žvinkst, klausoties, kā balsu balsīs kurkst vardes un tālumā blēj aitas, acis dzer un nevar atdzerties zaļumu, un visu laiku gribas raudzīties glāsainajos ūdeņos, pa kuriem brien saule. Pat pinkainie zirgi jūt šo stundu dzīvinošo spēku, un, re, kāds, priecīgi zviegdams, auļo pa lāmām, ka plunkšķ vien, un ar pakaviem šķiež dzirkstošas šļakatas, it ka tur birtu sudraba naudas gabali . . .

Dažnedažādi purva putni lido pār līdzenumu. Pīļu bars spīdina baltos vēderiņus un aizrautīgā, draudzīgā rotaļā pieskandina ar parkšķiem trīsuļojošo gaisu. Sur tur mērkaziņa uzspurdz, spalgi iečērkstas, nolido dažus līčlo- čus, šaujas kā lode pār dumbriem un nokrīt kā akmens zālē. Pa klajām upes piekrastes pļavām ātri, cienīgi liek soļus bālpelēki vistas lieluma putni gariem, uz leju noliektiem knābjiem. Tie ir sarindojušies kā vesela brigāde, kas strādā kādu lauku darbu. Laiku pa laikam uzlido gaisā, riņķo te pār vienu, te pār otru krastu, un tad sāk skanīgi svilpot tīkamā balsī, šķiet — tur kāds mēģina spēlēt flautu. Tās ir kuitalas, kronšnepes, stepes putni, kas iegriezušies mūspusē, lai saēstos, iekams dosies tālāk uz Besarābijas un Ukrainas stepēm. Bet pār visu klajumu laidelējas citi putni platiem, kā sērās tērptiem spārniem. Siltās pavasara dienas apburti, tie gaisā kūleņo kā akrobāti, mirdzina baltās spārnu apakšas, šaujas te uz vienu, te uz otru pusi, kā tīksminādamies paši par savu prasmīgo, valdzinošo lidojumu. Viņi skaļi, neatlaidīgi brēc, kā jautādami krievu valodā: «Cji vi? Cji vi?»—«Kas jūs esat? Kas jūs esat?» Dažkārt sāk ņaudēt kā kaķis, nočivuļo tieši virs cilvēka galvas un iztālēm brīdina visus purva putnus par viņa klātesmi. Te tie ir kā sargi, labprātīgi uzņēmušies šo amatu, un nepatīk medniekiem. Bet cik viņi skaisti! Uz galvas četras tumšzaļas spalvas veido cekuliņu, kas izskatās kā loks. Lielās, melnās acis, ko rotā balta «prievīte», ir neparasti redzīgas, apaļas un spulgas. Gan uz muguras, gan pakaklē metāliski spīd melnzaļas spalvas. Sos putnus sauc par ķīvītēm. Ja kāds sadomā tuvoties ķīvītēm, tās uzgriež viņam muguru, paceļ un vēdekļaini izpleš baltās astes un it kā klanās ar pakaļi- ņām … Tā ir zīme, ar kādu tēviņi brīdina savas draudzenes, lai sargās. Un tiešām viss bars aizlido.

Tā aizrit pusdienas stundas. Saule sāk slīdēt aiz kalna, kura milzīgā ēna lēnām stiepjas pār ieleju. No zilajām virsotnēm laižas dzestrs vakars. Vardes apklust, ganāmpulki tiek dzīti uz ciemu, un tad nez no ķurienes atlido kāds desmits zivju gārņu. Tie atgriežas no dienvidiem un sēcoši gragina, kā sveikdami pazīstamās vietas. Purva putni tagad, neviena netraucēti, nodosies savām pavasara rūpēm: pīlmātītes meklēs, kur varētu savīt ligzdu, tumsai metoties, sapulcēsies niedrājā un uzsāks jautras rotaļas, ķīvītes paliks, lai pārlaistu nakti tīrumos, bet mēs, iekāpuši slēpnī, lūrēsim pa šaurajām lūkām.

Reiz šādā marta naktī, kad, stāvēdami mucā, vērīgi ieklausījāmies visās skaņās, kas atlidoja no ārienes, kliedzēj pīles sāka satraukti pēkšķēt.

Valdīja tumsa, klajums melnoja, apkārtnē nekas cits nebija manāms kā vienīgi mūsu lāmas tumšais spogulis, kurā tik tikko varējām saskatīt vilinātāju siluetus.

— Kazi, meža pīles nolaidušās netālu zālē,— vectēvs Mirju teica.— Tur brīsniņu pastāvēs un atlidos uz lāmu, tad gan šaušu,— viņš piebilda.

Brīnīdamies, ka vilinātājas nemierīgi raustās un netup uz spilveniem, aizvien vēl lūkojos laukā. Pēkšņi kāda ēna strauji slīdēja pie tām. Ūdens nošļakstēja vien, pīles izmisīgi pēkšķēja. Mēs satvērām bises, bet pa to mirkli, kamēr sapratām, kas uzbrucis vilinātājām, ēna nozuda. Arī vienas pīļmātītes vairs nebija.

Mums viss kļuva skaidrs. Nolēmām nenovērsties no lūkām un palikt sardzē līdz rītam.

Gaismai austot, mūsu pīles atkal ņēmās skaļi pēkšķēt. Viņpus lāmas zālē pavīdēja lapsas galva.

Ūzmanīdarnās, lai nenolēkšķētos un nečabinātu, pieplak- dama tuvāk zemei, lapsa zagās pie kliedzējpīlēm, kas neganti kūla spārnus ūdenī. Mēs izšāvām zalvi. Lapsa iemurkšķējās, palēcās un nokrita beigta.

Tā bija mātīte. Droši vien viņai bija mazuļi, kuru dēļ lapsa nolēmusi rīkoties tik pārdroši. Kas lai zina, kur atradās ala — varbūt tieši kalna pakājē, bet lapsa bija paguvusi aiznest uz to pīli un atgriezties pēc otras. . .

VILCĒNI UN KUCĒNI

Martā vilku bari izklīst un vecās vilcenes nododas savām mātes rūpēm. Tās meklē midzeņiem vietu nomaļos, biezos mežos, kur retumis kāju sper cilvēks un negānās lopi. Vilcene izrauga vai nu iedobi klintīs, vai nelielu alu, vai arī necaurejamu saaudzni, izklāj midzeni ar sūnām, sausām lapām un žagariņiem, un tur tai atskrien vilcēni — trīs vai seši, vairumā tēviņi.

Sai laikā viņa neko ļaunu nedara tuvīnā apkaimē, lai arī tur ganās tūkstošiem aitu, un pūlas kaut ko nomedīt tālu no midzeņa, nevēlēdamās nodot, kur tas atrodas. Bieži jo bieži kāds vilks nāk tai palīgā medīt.

Sāds vilku pāris uzklīda tai pašā mežā, kurā pirmoreiz biju ieraudzījis egļu krustknābjus. Kazu gans Tančo devās lejā uz pilsētu, lai tās pārvaldē palūgtu bisi, ar ko sargāt lopus. Divi vilki bija uzbrukuši kazām. Pārvaldē atteicās dot viņam ieroci, un kādu rītu Tančo pieklauvēja pie vectēva Mirju durvīm. Gans bija liela auguma, kalsns, ar pastulbu seju un zilām, asarojošām, naivi mirdzošām ačelēm. Viņš stāstīja par vilkiem tik skaļā balsī, ka bija dzirdams visā mūsu ielā, katra vārda galā nolamājās un piesita garo, āķaino nūju pie zemes.

—  Iedod bisi — tad gan pelēči man velnu redzēs. Iedošu tev kazlēnu. Tie saplosīja četras kaziņas un nokoda Karamanu. To ievilināja rozā un nomušīja,— Tančo runāja, ik pēc brīža šļurkstinādams siekalas caur lielajiem zobiem un spļaudams it kā tieši uz vilkiem.

Vecais paskaidroja, ka vilkiem esot mazuļi un ka labāk vajadzētu dabūt rokā vilcēnus nekā šai laikā nošaut vecos zvērus, bet nedz iedeva viņam savu divstobreni, nedz apsolīja pagādāt citu bisi.

—  Rīt aizkāpšu pie tevis. Pats noņemšos ar šito būšanu,— viņš sacīja, pavadīdams ganu līdz mazajiem ielas vārtiņiem.

Un viņš tiešām sāka cītīgi meklēt vilku midzeni.

Dažas dienas Mirju staigāja pa stidziņām un vērīgi aplūkoja zvēru pēdu nospiedumus valgajā zemē. Sur tur pamanījis pa kādai vilka pēdai un papūlējies izsekot un aptvert, no kurienes nāk abi pelēči, viņš viendien paņēma mani sev līdzi. Tas notika marta nogalē. Mežā dzeltēja krokusu un čemeriņu ziedi, melnēja izcirstie, sniega nospodrinātie ceļi, priežu sils izskatījās iepelēks, strazdi jau vīteroja. Mēs nesām nevis bises, bet pamatīgu dunci un katrs vēl pa lielai nūjai.

—  Vilki ir dikti gudri. Līdzko ievēro, ka midzeņa apkārtnē kāds staigā ar bisi plecā, uzreiz noprot, kas par nelaimi, un tā vien skaties — pārnes mazuļus uz citurieni,— vectēvs Mirju apgalvoja.

Netālu no priežu sila ieraudzījām dažas vilku pēdas, kuras viņš lika man vērīgi apskatīt,— vecais pamācīja, kā tās var atšķirt no suņu ieminumiem. Vilkiem bija garenākas un lielākas pēdas nekā aitu suņiem un nagu nospiedumi skaidri redzami.

— Vilks iemin pēdas vienā rindā, suns — divās,— viņš teica.— Nu, ejam pa tām, kazi, tiksim skaidrībā, pa kuru stidziņu pelēči nāk šurpu.

Staigājām pa visu pretējo pauguru, ko klāja tumšbrūnas ozolu cirsmas, drīz pazaudējām pēdas un dienvidū noguruši devāmies lejup pie upes, lai atvilktu elpu un ieturētos.

Iekārtojušies uz nocirsta vītola, izņēmām no tarbas maizi un brinzu un sākām pusdienot, stingri raudzīdamies dzidrajā upes straujtecē, kas skalojās gar krastiem un burzguļoja pa zemūdens klintīm. Aiz upes pacēlās paugurs. Pa to bija skaidri manāmas taciņas un ceļi, kas aizlocījās caur pazemiem krūmājiem, bet mums aiz muguras palika mežs, kurā Tančo ganīja kazas.

Ēzdami drusciņ sagaldušo maizi un cieto, sāļo brinzu, izdzirdējām, kā mežā kliedz gans un vaukš viņa kuce Ruža — patlaban vienīgā ganāmpulka sargātāja. Ruža bija gaidībās, ar lielu vēderu, bet Tančo to vadāja līdzi, jo pēc tam, kad vilki bija nokoduši vislabāko sargu Kara- manu, cita suņa vairs nebija. Kazu gans bļāva nelabā balsī, Ruža satraukti un nikni rēja, un šai tracī skaņi šķindēja kazām pie kakla piekārtie zvārguļi. Mēs pietrūkā- mies kājās un, pavērsuši acis uz mežu, biezu kā sukas zari, pūlējāmies saskatīt, kas tur notiek.

Aizritēja minūtes piecas, Ruža mitējās riet, kazu bars velšus vēlās lejup uz gravu, Tančo lādējās tikko dzirdami. Mēs abi joprojām stāvējām klusēdami, arvien vēl cerēdami ieraudzīt vilkus.

Pēkšņi tālāk — uz upes augšgalu, kur šaura, gara pļava šķīra pazemo mežu no straumes, krastmalā iznira dzīvnieks, pelēks, ļoti līdzīgs sunim. Tas apstājās un dīvaini pietupās, garā aste nokārās starp pakaļkājām. Sasmailētās, jutīgās ausis vērīgi uztvēra katru skaņu. Pazinām mātīti pēc izdēdējušām krūtīm ar noplukušo spalvu. Tā turēja galvu augstu paceltu, it kā nepacietīgi gaidīja kādu iznākam no meža. Pēc brītiņa no saaudznes izspraucās viņas draugs. Pelēcis vilka pusdzīvu, asinīm noplūdušu kazu.

Es grasījos iekliegties, bet vectēvs Mirju satvēra mani aiz piedurknes un bargām acīm pamirkšķināja, lai klusēju.

Pārliecinājušies, ka neviens tiem neseko, pelēči aizvilka kazu pa šauro pļavu tālāk un saplosīja. Paslēpušies aiz vītoliem, vērojām, cik drausmīgi ātri un kāri plēsoņi izšķērž kazu. Vilcene atņirdza zobus pret draugu, tas atlieca ausis un atkāpās . . .

Vectēvs klusiņām iesvilpās. Abi pelēči palēcās un negribīgi atgāja nost no laupījuma. Vilcene pārbrida pār straumi, vairākkārt apstādamās, un nesteidzīgi devās pa stidziņu pretējā virzienā. Tās draugs nozuda, ļekatodams augšup gar upi.

Mēs neizlaidām no acīm vilcēni. Sākumā tā gāja lēnām, kā negribēdama attālināties no asiņainā mielasta, bet, tikusi līdz nogāzes vidum, skrēja rikšiem, it kā piepeši būtu atcerējusies ko gaužām svarīgu. Mums vairs nebija šaubu, ka midzenis atrodas kaut kur aiz paugura un vilcene pa šīm stidziņām nāk medībās.

Vecais nolēma jau šovakar ierīkot slēpni saplosītās kazas tuvumā. Pārnācām pilsētā, lai paņemtu bises un sapostos atceļam. Mežā Mirju iekāpa vītolā un nokrēslā pamanījās nošaut vilku, kurš nebija nocieties un atgriezies pie kazas. Gans Tančo jūsmoja par uzvaru. Viņš ar nūju sita nedzīvo, pagalmā uz zemes izstiepušos vilku un, uzrīdīdams tam Volgu un Muratu, priecājās kā bērns.

Aizritēja divas dienas, un atkal lūkojām atrast vilcēnus. Tančo kucei bija atskrējuši mazuļi, un, iedami garām viņa lopu laidaram, mēs redzējām tur kaktā guļam Ružu, kurai pie krūtīm ķepurojās pieci pelēki, vēl akli kucēni. Kazu gans dusmojās, ka Ruža nevarēs klaiņot kopā ar ganāmpulku.

Pārmeklējām miklo, ēnaino ierozu aiz paugura, klīņā- jām šurpu turpu pa mežu, kur auga lieli koki, un beigu beigās nolēmām aiziet aiz nākamā paugura. Tur slējās klintis. Vectēvs Mirju ticēja, ka šais klintīs atradīsim vilku midzeni. Un tiešām tā arī notika . . .

Ap pusdienu, jau galīgi izmisuši un noguruši, nonācām pie nelielas alas ar apaļu, drūmu, tumšu muti, pa kuru plūda ārā pretīga zvēru smaka. Sī ala bija gandrīz klinšu vidū, tur, kur stiepās grāvim līdzīga iežmauga. Vieta bija grūti pieejama un mežonīga. Paklintē meža biežņā mel- noja žagaru kaudzes, uz akmeņiem auga lekna sūna.

Piesardzīgi tuvojāmies alai, turēdami bises šaušanas gatavina un gaidīdami, kad iznāks vilcene. Bet tās nebija iekšā. Zvērs ar smalko dzirdi sen bija uztvēris mūsu soļus krapstam. Aizbēdzis kaut kur netālu, tas droši vien klausījās, kas notiek pie midzeņa.

Kad bijām pārliecinājušies, ka midzeni nav mātes, vectēvs Mirju iespraucās alā un izvilka piecus vilcēnus. Tie izskatījās kā plušķaini aitu suņuki un ne ar ko neatšķīrās no pieciem Ružas kucēniem, kurus šorīt bijām redzējuši, tikai likās drusciņ lielāki un ar tumšāku spalvu.

Ja būtu aiznesuši tos uz pilsētu, vilcēnu māte atstātu alu uz visiem laikiem un mēs nekādā ziņā nevarētu cerēt, ka viņu nošausim. Ja atstājuši mazuļus, vilcene tos būtu pārnesusi citur un mums vajadzētu meklēt viņas jauno pajumti. Vilkumāte būtu vēl vairāk uzmanījusies, tā nu diez vai mums izdotos atkal atrast midzeni. Bet Mirju gribēja, lūst vai plīst, nošaut veco. Tolaik maksāja ļoti maz par beigtiem vilkiem, taču večuks dzīvoja trūcīgi un nevēlējās aizlaist garām ari šo nieka naudu. Apsvērdams, kā rīkoties, un raudzīdamies vilcēnos, kas nevarīgi rāpoja mums pie kājām, viņš pakasīja pakausi.

— Vai zini, ko darīsim? Paņemsim no Ružas trīs kucēnus un ieliksim alā, bet Ružai atdosim vilcēnus. Ta nu redzēsim, kas tur sanāks,— viņš sacīja, neizpauzdams līdz galam savu nodomu.

Tā arī izdarījām. Ruža sākumā sacēla spalvu, negribēja pieņemt vilcēnus, taču pēc brīža, kad tie bija iejukuši kucēnu bariņā, apgūlās pie svešajiem mazuļiem. Trīs kucēnus aiznesām uz alu.

Pagāja piecas sešas dienas. Ruža neievēroja atšķirību starp trim vilcēniem un saviem kucēniem. Tos visus vienlīdz cītīgi laizīja un par visiem vienādi rūpējās. Pa to laiku vilcēni paaugās, tiem no acīm lobījās nost plēnes. Tām cauri raudzījās nespodras, zilganas ačeles. Vilcēni bija spēcīgāki nekā kucēni un viegli atstūma īstos Ružas bērnus no pupiem.

Kādu svētdienu es un vectēvs Mirju devāmies palūkoties, kas noticis ar trim kucēniem alā. Gandrīz necerējām tos atrast. Samanījusi, ka midzenis atklāts, vilcene nekādā ziņā nebūs atstājusi viņus, protams, ja atzinusi par saviem bērniem. Ala tiešām bija tukša. Nezinājām, kāds liktenis piemeklējis kucēnus, un baiļojāmies, ka vilkumāte varbūt tos aprijusi.

Aizritēja vesels mēnesis. Vilcene vairs nerādījās šai nostūrī, bet vecais neatlaidīgi meklēja jauno midzeni. Un kādā jaukā aprīļa pēcpusdienā, bezmērķīgi klaiņodams ļoti tālu no klintīm, viņš uzgājis vilku ģimenes jauno pajumti nomaļā, ar bieziem lazdu krūmiem un kiziliem apaugušā gravā. Tas noticis gluži necerot. Viņš izdzirdējis, ka trīs kucēni ķiukstēdami spēkojas cits ar citu un jautri, bezrūpīgi rotaļājas …

Iedams pret vēju un turēdams divstobreni gatavībā, vecais zadzies tiem klāt, paslēpies gravā, kur vijusies tikko manāma vilcenes iemītā stidziņa. Aizrāvušies ar rotaļu, suņuki pieskrējuši pie vecā, izbrīnā cieši pavēru- šies viņā un sākuši kvankstēt. Tad viņš satvēris vienu. Suņuks sācis smilkstēt un kaukt izmisīgi. Mirju tīšuprāt to cieši sakampis aiz skausta un pacēlis gaisā — te nokāris ar galvu lejup, te rāvis aiz astes. Pēkšņi uz stidziņas iznirusi vilcene. Tā steigusies uz midzeni, uztraukdamās par saviem «bērniem». Droši vien domājusi, ka viņiem uzbrukusi lapsa vai mežakaķis. Šāviens māti nogalinājis uz vietas . . .

Tai pašā vakarā vectēvs Mirju atnesa Ružas kucēnus. Lai arī mazi, tie izturējās kā mežonīgi, nikni zvērēni, rūca un ņirdza zobus pret mums. Ruža nepieņēma šos suņukus, kaut gan visādi pūlējāmies viņus apmainīt pret vilcēniem. Tā ņurdēja, bija ar mieru nožmiegt zvērēnus, samulsusi, ka no tiem vēdī vilku smaka.

Kazu gans Tančo gudroja, ko lai iesāk ar atnestajiem suņukiem. No vienas puses, viņš ļoti gribēja atstāt tos par ganāmpulka sargiem, no otras, baidījās, ka tie kādu dienu sadraudzēsies ar vilkiem. Tančo tik cieši bija ieņēmis galvā šīs domas, ka nekas nespēja viņu no tām novērst. Viņš suņukus izdāļāja ciema ļaudīm. Vectēvs Mirju paņēma trīs vilcēnus un nošauto māti un aiznesa uz pilsētu, lai iegūtu atalgojumu, kas viņam pienācās. . .

Tā trīs kucēni, kurus vilcene bija pieņēmusi par audžubērniem, palīdzēja vectēvam Mirju atklāt midzeni un vilcēni nošaut. Vēl līdz šim nevaru aptvert, kas būtu noticis ar kucēniem, ja mēs tos atstājuši vilku vidū. Varbūt beigu beigās vilki būtu viņus saplosījuši? Tik grūti ticēt, ka kucēni būtu izauguši par meža zvēriem. . .

PETKO

Cik brīnišķas ir aprīļa dienas un naktis mūsu Stara Planinas ziemeļu piekājē, krāšņajās ieplakās un no vējiem aizsargātajās ielejās. Tad zied dzeloņainās vilkābeles un vējš iztālēm uzvēdī to skurbīgo, tīkamo smaržu, zied plūmes, ķirši un meža bumbieres, zaļo druvas, ko ieskauj jaunie, dzeltenzaļie meži, kur dzeguzes kūko no rīta līdz vakaram. Pienāk burvīgie vakari, kad blēj aitu bari, šķind zvārguļi un dzied putni. Kalni pamazām zilnē tumšāki un tumšāki, tikai sniegotās virsotnes zaigo gaišas, mūžameži iesnaužas, baisās gravas un biezokņi, kuros kādreiz slēpās haiduki, ietinas zilganā dūmakā. Mēness atspīd kā perlamutra poga, un arī vakarzvaigzne drīz iemirgosies, ietrīsēsies kā fosfora lāse skaidrajās debesīs — tajās atstaro zemes zaļums. Viss dzīvais it kā steidzas apliecināt savu prieku dienas pēdējās stundās. Melnie meža strazdi svilpo virtuozi, bārstīdami tik dzilgus un skaļus treļļus, ka tos apskauž pat lakstīgalas; dzeguze neatlaidīgi kūko, paipalas, tikko atlidojušas no dienvidiem, pulpina, ūbeles miermīlīgi un rāmi ūbina. Žubītes, plukšķi, mazās zilastītes, zīlītes un visi šo putnu dziedātāj- brāļi, dažnedažādi vīterodami, pauž savu prieku un cerības. Un pār zemi skan balsu balsis, stabulē aitu gans atceļā uz mazo ciemu, kur mājas balsnī kā šampinjoni vai slīgst augļu dārzos un vecos ozolos. Vīdamas ērmīgas ligzdas, arī žagatas izjūt vajadzību izžadzināt, cik apmierinātas ar to, ka dzīvo. Tās čarkst un laidelējas šurpu turpu, dzeņi kaļ sausajos zaros tik spēcīgi, ka viss koks trīc un tā dobums neskanīgi dun. Pļavās sāk ziedēt skarainās, sarkanās auzenes, balto lieli margrietiņu čemuri, zilgmo veronikas, dzintaraini spīd dievkrēsliņi, pierietuši ar biezu, baltu pienu. Mežmalas krūmājos smaržo vijolītes.

Sen viss dzīvais modies jaunai dzīvei. Kurmis tāpat pamodies, Ežulītis — Tekulītis atstājis savu migu ozola pasaknē, kur izgulējis ziemas miegu, un tagad ik nakti klaiņo gar tērci, tvarstīdams vardes un pastaigādamies kopā ar adataino draudzeni — tādu pašu īskāji kā viņš. Pamodies arī āpsis. Kā tas noticis? Kā šis dzīvnieks sapratis, ka pienācis pavasaris?

Āpsis devās pie miera decembra vidū, kad brangais ķermenis bija izjutis valdonīgo prasību pēc miega. Neatvairāmā miegainība to padarīja dullu, tūļīgās kustības — vēl gausākas un lempīgākas. Līdz ar to āpsis kļuva galīgi drūms, galīgi vienaldzīgs pret ēdamo un naksnīgajām pastaigām, vienaldzīgs pat pret pašu dzīvi. Ne jau tādēļ, ka laiks bija auksts. Nobarojies neparasti tukls, viņš nejuta aukstumu, taču netikās atstāt mājīgo un silto alu. Pati zeme ar savu siltumu it kā ieaijāja āpsi un valdzināja vairāk nekā ārējā pasaule. Pēdējo reizi izgājis paklimst

pa mežu, tas atgriezās ar skrandu zobos. Tā bija novalkāta pusmēteļa piedurkne, ko aizsviedis prom malkcirtis vai aitu gans. Ar mazo, melno degunu ilgu laiku ostījis piedurkni un pārliecinājies, ka tā dvako vienīgi pēc zemes un trūdošām lapām, āpsis to paņēma, ievilka alā un nolika uz sausajām lapām un smalkās, mīkstās smilts, ar ko bija izklāta guļvieta.

Nometis skrandu, tas brīdi patupēja uz pakaļkājām un vairākkārt nožāvājās. Beidzot miegs tik stipri uzmācās, ka resnulis apgūlās. Tomēr acumirklī vēl neiemiga. Izskatījās nemierīgs. Atkal uztrausās kājās un sāka rakties arvien dziļāk un dziļāk sausajās smiltīs un lapās, kamēr viss tajās iegrima, bet piedurkne palika viņam apakšā. Tad, dziļi nopūzdamies, āpsis iesnaudās kā apskurbis,- noliecis svītraino galvu uz viduča mīkstās vilnas. Laukā sniga sīkas pārslas, un mežā koki čīkstēja, locīdamies ziemeļa brāzmās.

Atkarībā no tā, vai laiks pieturējās auksts vai silts, āpsis te gulēja cietā miegā, te pamodās un ilgi mirkšķināja acis. Divreiz ziemā, kad siltais vējš nomēza sniegu, tas nolēma izlīst laukā. Paklaiņāja pa pakalni dienvidu pusē un ar lielajiem, melnajiem nagiem kārpīja čagano, valgo zemi, meklēdams saknes. Kad ziema atkal valdīja, sniegs vāliem krita un uznāca bargs spelgonis, āpsis cieši iegrima īstā letarģijā un nogulēja līdz pirmajām siltajām marta dienām. Pa to laiku liela lapsa ik dienas mita pāris soļu no āpša un, nicīgi raudzīdamās uz gulošo, nelikās zinis par tā klātbūtni, it kā tas nebūtu īstais alas saimnieks. Āpsis aizvadīja veselu mēnesi šādā miegā. Novājēja tik stipri, ka kļuva nespēcīgs un visi tauki izzuda. Pamodies viņš uzreiz sajuta no zemes nākam aukstumu. Siltums, kas ziemu plūda lejup, tagad strāvoja uz augsnes virspusi. No turienes atlidoja klusi, tikko dzirdami trokšņi. Pēc visa tā āpsis saprata, ka pienācis pavasaris. To lika manīt arī pazemes ūdeņu šalkas, mājokļa drēgnums, no āra plūstošais siltums, zirnekli, kas jau rāpoja, un visas virszemes skaņas.

Āpsim vispirms bija jāiztīra ala. Dažas izejas bija aizgruvušas, šur tur iesūcies izkusušā sniega ūdens, ziemas vēji piedzinuši alas mutes ar lapām un sausiem žagariem. Āpsis bija liels tīrmanis un necieta nekārtību. Pamanījis lapsas savilkto putnu spalvas un kaulus, tas saskaitās un sirdīgi ierekšķējās. Lai izraustu drazas, sāka atmuguriski rāpot, kašādams ar kājām, un, kad ejā

parādījās zvēra pelēkā pakaļa, tai pa priekšu vēlās īsts lapu, smilšu un žagaru vāls. Visas drazas āpsis izšķūrēja aiz valnīša, ko kādreiz izveidojusi pretim ieejai izgrūstā zeme.

Maigajā pavasara gaisā āpsim it kā apreiba galva. Tas apgūlās, lai pasildītos pusdienas saulē. No sarkanīgajām, mālainajām nogruvēm kūpēja garaiņi, debesis zilgmoja, mežā vietvietām balsnīja lieli sniega lāsumi, kas vēl nebija izkusuši. Apša cietā, asā vilna sāka noiet, it īpaši uz vēdera. Sauļodamies un juzdams siltumu plūstam pa muguru, dzīvnieks ņēmās ieskaties.

Tā pavadījis pēcpusdienu, tas devās meklēt barību, tiklīdz bija satumsis vakars un atspīdējis mēness. Bet tolaik barība bija pavisam trūcīga un āpsis mežmalā rakāja zemi daudzās vietās, kamēr izurķēja dažas savvaļas ķiploku galviņas. Tagad viņš izjuta neparastu ēstgribu un atzina, ka labāk mieloties ar augiem nekā ar gaļu. Turklāt noķert peles bija ļoti grūti, vardes vēl gulēja, beigtus dzīvniekus nekur nevarēja atrast. Āpsis neuzdrīkstējās aiziet pārāk tālu no alas un, gaismai austot, pasteidzās tajā atgriezties.

Ar katru dienu āpša dzīve ritēja aizvien ritmiskāka un mierīgāka. Ieradumi, kas miega laikā it kā tika aizmirsti, drīz atjaunojās. Āpsis ikreiz devās medībās vienā un tai pašā stundā, allaž pārradās mazā gaismiņā, pēcpusdienā izrāpoja pasildīties saulē un klaiņāja pa vienām un tām pašām taciņām . . .

Aprīlī, kad man neparko netikās tupēt mājās, uzgāju dažas āpšu alas kādā gravā netālu no vītolu skupsnas. Sai skupsnā caurām dienām dūdoja baloži. Meža dzidrā tērce klusi vēla savu seklo straumīti pa kritušām, trūdošām lapām klāto gravas valku, kam abās pusēs slējās zemi, bet biezi krūmi. Saulrietā ierados gravā, paslēpos nogāzē iepretim āpšu alai un gaidīju iznākam kādu tās iemītnieku. Tie bija trīs. Viens — sīks, pavisam jauns, divi — vecie.

Novakara stundās netālu pogoja lakstīgala, gaisu piesta- roja rietošā saule, apkārtnē miermīlīgi laidelējās kukaiņi, kas, zibsnīdami ar spīdīgajiem spārniem, pašāvās te uz vienu, te uz otru pusi. Neatraudams acis no tumšajām alas mutēm, pūlējos izskaitīt un iegaumēt sarežģītos lakstīgalas locījumus vai klausījos baložu dūdošanā.

Beigu beigās saules ripa piekļāvās apvārsnim un tās stari slīdēja pa koku galotnēm. Pāri gravai klājās ēna, putni sacentās dziedāšanā. Apša svītrainā galva pēkšņi pavīdēja kādā alas izejā un nozuda, it kā dzīvnieks būtu mani ievērojis. Pazinu muļķīgo zvēra viltību un pacietīgi gaidīju. Pēc minūtēm piecām āpsis gluži mierīgi iznāca uz mazā valnīša pie alas, notupās uz pakaļkājām un sāka rūpīgi ieskāt vēderu. Tā pavērsies pret mani, viņš izskatījās kā liela, pinkaina bumba. Tam bya tādas kustības kā lācim. Jocīgas un uzjautrinošas. Āpsis iebāza purnu kažokā uz viduča, lempīgi kasījās ar kāju un tik komiski pacēla svītraino galvu, raudzīdamies, vai tuvumā nedraud briesmas, ka ar pūlēm novaldījos neiespurcies. Ticis galā ar tualeti, tas nozuda, iedams augšup pa gravu. Tāpat atstāja alu arī pārējie.

Varēju nošaut šos dzīvniekus pavisam viegli, bet tie likās tik patīkami, ka arvien atliku to uz rudeni, kad āpšu kažoki kļūs smalkāki.

Pa to laiku mūsu pilsētā iebrauca neparasts vīrs. Viņš bija paņēmis līdzi ne vien mantas, bet arī divus maišeļus ar čūskām un vadāja trīs mēnešus vecu vilcēnu, kas mežonīgi raustījās ķēdē. Dabūjis dzīvokli kādā mājā pie upes, svešais devās ķert čūskas un meža dzīvniekus. Acīmredzot bija atsūtīts uz šejieni no zooloģiskā dārza.

Viņš apbrīnojami viegli notvēra tiklab indīgās čūskas, kā citas. Taisnību sakot, gāja turp, kur, domājams, mitinājās rāpuļi, sāka ar lūpām dīvaini svilpot, un čūska izlīda no midzeņa. Tad viņš ar roku sakampa rāpuli, izrāva indes zobus, ja tā bija odze vai akmeņodze, un rāmā gaitā ielika to azotē vai ļāva tai ierāpot piedurknē. Viņš bija maza auguma, apsviedīgs, vērīgām, pelēkām acīm, vienmēr smaidošs un mundrs.

Viendien izstāstīju viņam par saviem paziņām — āpšiem. Svešais vēlējās, lai aizvedu viņu uz gravu; iedams turp, viņš paņēma līdzi slazdu, ko prasmīgi izlika uz taciņas, un nākamajā dienā notvēra jauno āpsi. Vīrs to iebāza maišelī, pārnesa dzīvoklī un izlaida istabā saimniecei par lielām šausmām — viņa lādēja gan īrnieku, gan viņa čūskas. Pēc divām nedēļām čūsku ķērājs ielūdza mani ciemos, lai apskatu āpsi.

Kad iegāju mazajā, tīri izslaucītajā pagalmiņā, viņš mani jau gaidīja, apsēdies uz ķeblīša lievenī.

— Mans Petko patlaban guļ,— viņš pavēstīja, aicinādams mani nākt istabā.

Nodomāju, ka šis vīrietis dēlu sauc par «savu Petko», un ieteicu uzgaidīt, kamēr dēls uzcelsies.

—  Neuztraucies,— viņš sacīja, atvērdams nekrāsotās priežu dēļu durvis, kas veda uz istabu.

Gultā neviena nemanīja.

—  Petko!— čūsku ķērājs iesaucās.

No pagultes izlīda āpsis. Priecīgi ierūkdamies, tas metās pie mums, izslējās divkājās un apskāva sava saimnieka kāju tik ātri, sirsnīgi un līksmi, ka jutos bezgala pārsteigts.

—  Tas man pieķēries kā suns. Domāju — iemācīšu āpsi taisīt dažādus trikus un pārdošu kādam cirkam,— zvēru mednieks teica.

Nespēju ticēt, ka āpsis pieradināms tik viegli. Varbūt šis cilvēks zināja, kā var iekarot neuzticīgo un noslēpumaino zvēriņa sirdi. Pēc tam ievēroju, ka viņš bieži iet uz pilsētu un pērk dažādus saldumus, ar kuriem atalgo gan Petko, gan vilcēnu Ahmedu, ko vadā sev līdzi pa ielām. Vēlāk, izlasījis par dižā padomju zinātnieka Pavlova eksperimentiem un mācību par ta saucamajiem nosacījuma refleksiem, sapratu, kam īsti bija noderējuši visi pirktie saldumi un kā zvērķērājs ar pacietību un neatlaidību bija panācis, ka āpsis ieguva jaunas iemaņas un pievārēja mūžsenās bailes no cilvēka.

Petko pieķeršanās saimniekam tomēr likās pārāk dīvaina. Izrādījās, ka āpsis ir ļoti jūtelīgs. Ja kādu dienu neredzēja saimnieku, tas iegrima melanholi jā un skumjās. Bet, izdzirdējis viņa soļus krapstam pa kāpnēm, uzreiz nevaldāmi izpauda savu prieku.

Tā pagāja mēnesis, un Petko reizē ar savu valdnieku, Ahmedu un čūskām, kuras ne acu galā neieredzēja, aizceļoja uz galvaspilsētu. Man nekas vairs nav zināms par Petko, jo kopš tās dienas nekad neesmu saticis viņa saimnieku.

DIENVIDUS STUNDAS

Aprīlī no Āfrikas pie mums atlaižas dzeltens putniņš, kas nav lielāks par melno meža strazdu. Tas lido paaugstu agrīnajos, rasainajos rītos un kā zelta gabals iekrīt akācijas vai zīdkoka zarotnē. No tās pēc brīža atskan svilpieni, it kā tur flautists spēlētu skaistu, muzikālu melodiju. Ja mākat svilpot tāpat kā šis putns, varat to paaicināt, un viņš atlaidīsies. Tad risināsit diezgan ilgu nesaprotamu sarunu.

«Fiut — fiut?» jūs svilpojat.

«Foiti — fiā?» putns jautā.

«Fiufiā!» atbildat, un nu saruna aizsākas par nezin ko. Tā turpinās tik ilgi, līdz zeltainais putns atjēdz, ka ir vīlies, vai, draudzības jūtu un ziņkāres pārņemts, grib redzēt nepazīstamo draugu. Tad, strauji tirinādams spārnus, tas uztupstas koka zarā, kurš ir tieši virs jūsu galvas.

No apakšas lūkojaties putna zeltainajā vēderiņā un melnajos iemauktos un nevarat nejūsmot par tā eksotisko skaistumu. Galva ir paliela un mazliet iegarena, knābis — spēcīgs un smails, skatiens — spridzīgs un satraukts. Putns skatās apkārt izbrīnā, ka nekur nemana nepazīstamo draugu, un, ieraudzījis jūs stāvam pie koka, uzreiz savicina spārnus un aizspurdz. . .

Tas ir vālodzes tēviņš — bez viņa svilpošanas maija rīti zaudētu savu apburošo spirgtumu. Sis putns ir atlidojis no Dienvidāfrikas, kur saulē un svelmē, palmās un banānkokos pavadījis rudeni un ziemu. Pašā pavasara plaukumā ierazdamās mūsu dzimtenes mežos, vālodze it kā ievieš maija dienās kaut ko zeltainu, kaut ko tādu, kas nekad neaizmirstas.

Pa to laiku mātīte vij brīnišķīgu ligzdu. To darina no plānām bērza tāsīm, zālītēm un žagariņiem un iekarina līmeniska vīksnas zara žāklitē tuvu galotnei. Nav brīnums, ka ligzdas iekšpusē ir ieklātas dažas pagalmā par baltu velti paņemtas lupatiņas. Vējā līgojas šis groziņš, nokarājies lejup, tāds kā šūpulītis, kurā mātīte tup uz baltām olām, bet tās draugs turpat biezo lapu zaļajā atgaismā dzied no agra rīta līdz vēlam vakaram. Mātīte nedzied, tikai ķērc spiedzīgi kā vista, kurai plūc spalvas. Tā ir nevis koši zeltaina un mir dzoša, bet zaļgandzeltena.

Sos putniņus iepazinu agrā zēnībā, kad ar floberteni rokā klaiņoju pa augļu dārziem un zīdkoku birzīm. Es biju tik labi apguvis nesaprotamo vālodžu valodu, ka itin viegli viņas pievilināju. Ķērcu labāk kā mātītes un atdarināju to satraucošos brēcienus, svilpoju kā tēviņi un mānīju jaunos, vēl nepieredzējušos dziedātājus, kuru dziesmiņās jautās bērnišķīga vaļsirdība un neprasme savā valodā pa īstam, precīzi izlocīt melodiju visā nianšu bagātībā. Vālodzēni man atgādināja bērnus, kas nevar izrunāt «r», pirmklasniekus, kuri ar grūtībām izsaka garus, nepazīstamus vārdus un vienmēr izlaiž kādu zilbi. Tos pievilināju visvieglāk . . .

Tolaik varēju svilpot un ķērkt kā vālodzes, tagad vairs neprotu to darīt. Mazpamazām arvien labāk iepazinu šos putnus un arvien dziļāk pārliecinājos, ka tie ir ķildīgi, diez ko neuzticas cilvēkiem. Bet cik drosmīgi!

Kādā maija dienā, pusdienlaikā, es un tēvocis Mirju stāvējām tumšā ēnā pie upes, kur auga dižskābaržu birzs ar bagātīgu pamežu. Netālu no mums ērkšķainu krūmu lapās bija paslēpta zilastīšu ligzda. Mātīte atradās mazajā ligzdā, tēviņš dziedāja, notupies blakus koka galotnē: vit — viit — viit! Kaut kur mežā kūkoja dzeguze; atsizdamies pret krastiem, šļakstēja upes viļņi; koka zarā virs mums karājās kurvīši, pilni ar barbēm. Tobrīd mēs nemakšķerējām, jo dienvidus stundās zivis vairs nekodās, un, ierāvušies tīķamā, atvēsinošā dižskābaržu ēnā, tērzējām par šo un to.

Pēkšņi pār mūsu galvām zibenīgi pārlidoja pelēks putns, tik liels kā balodis. Tas metās ligzdas virzienā un pāršāvās tai pāri. Domājām, ka tas ir vanags. Atskanēja baiļpilni čiepsti. Zilastītes tēviņš aizspurdza no zara, mātīte palika ligzdā. Redzams, viņa dēja olu un nevarēja aizlidot, lai ligzdu neatklātu.

Nepazīstamais putns tomēr griezās atpakaļ un, palaizdams draudīgi šņācošus, skaļus smieklus, strauji, nikni uzbruka zilastītei. Tā sāka ātri, ātri čivināt: tek, tek, tek, vit, vit!— taču neizturēja un aizmuka. Izrādījās, ka viņai uzbrukusi mūsu labā paziņa — dzeguze. Aizdzinusi zilas- titi, dzeguze nozuda mežā uz īsu mirkli un atkal atlaidās. Atplestajā knābī tā ļoti saudzīgi turēja mazītiņu oliņu, ko tūlīt ielika ligzdā citām blakus.

Iekārtojusi savu olu līdzās svešām, dzeguze notupās zarā netālu no ligzdas, kā gribēdama pārliecināties, vai zilastītes to nemetīs laukā.

Pa to laiku abi putniņi bija sacēluši lielu trauksmi. Dzirdot, ka tie izbijušies čirpst nelabā balsī, pats pirmais atsaucās melnais meža strazds, tad ieķērcās sīlis, beidzot uz dižskābaržiem atlidoja vālodze. Tā pievērsa vēl divu vālodžu uzmanību, un drīz vien birzs trīcēja no putnu brēcieniem.

Dzeguze paslēpās koka zaros, kur nebija tik viegli pamanāma. Tomēr zilastītes ievēroja pelēko putnu un vālodzes tam uzbruka.

Dzeguze pūlējās uzbrucējus aizbaidīt tāpat kā pirmīt zilastītes: nikni šņākdama, te nolaida savus vanaga spārnus un pavēra plato, dzelteno knābi, te izpleta garo, pelēkiem vanaga plankumiņiem izraibināto asti kā vēdekli. Bet vālodzes nenobijās. Metās tai virsū tik enerģiski un drosmīgi, ka dzeguze gribot negribot bēga niknu klaigu pavadījumā.

Aiztrenkušas to uz vēri aiz upes, vālodzes cita pēc citas atgriezās. Apkārtne atkal ieslīga dienvidus klusumā. Tikai kukaiņi dīkdami mērija laiskās, jaukās stundas. Zilastītes nomierinājās. Mātīte pasteidzās nosēsties ligzdā, neievērodama svešo olu, kuru no šā brīža perēs kā savējo. Tēviņš atkal ieņēma vietu koka galotnē.

—  Dzeguze panāca savu,— vectēvs Mirju teica.— Zilastītes neprot skaitīt kā mēs, cilvēki. Un, ja arī prastu, tik un tā nepazītu, kura ir sveša ola un kura — savējā. Viena izskatās tāda pati kā otra.

—   No kurienes dzeguze to atnesa?— ievaicājos.

—  No lapām . . . Nodēja tepatās, kaut kur netālu uz zemes. Taču iepriekš bija nolūkojusi zilastīšu ligzdu. Pēc divām nedēļām atkaliņ atnāksim uz šitejieni paskatīties dzeguzēnu.

Bieži abi gājām uz šo nostūri. Zivis meklēja, kur nārstot, un mūsu kalnu upe šai gadalaikā solīja lielisku lomu. Līdz pusdienai groziņi gandrīz vienmēr bija pilni ar zivīm, tā nu atlika daudz vaļas, lai nodotos kam citam, teiksim, lasītu sēnes vai vērotu, kas notiek mežā. Ne reizi vien redzēju, kā vālodzes vajā vanagu. Salaidušās piecas sešas bariņā, tās dzinās pakaļ plēsonim, drosmīgi uzbruka, pašāvās zem spārniem, knāba un tik prasmīgi aizsargājās, ka vanags, glābdamies no drošsirdīgajiem putniņiem, pasteidzās aizlidot pēc iespējas tālāk.

Gandrīz biju aizmirsis dzeguzes olu, bet vecais to atsauca atmiņā, un trešajā nedēļā devāmies aplūkot ligzdu. Putnēni jau bija izšķīlušies. Blakus trim kailiem, vēl akliem zilastīšu mazuļiem, kas izsalkumā nevarīgi plātīja dzeltenās rīklītes, mazajā ligzdā knosījās dzeguzēns — divreiz lielāks par neīstajiem brāļukiem. Tas bez mitas čivināja: kvik-kvik-kvik!— un, aizņemdams pusi ligzdas, nežēlīgi maidzīja un žņaudza nost kailos zilastīšu bērniņus. Lejā zem krūma skudras bija sarāpojušas uz ceturtā, jau nedzīvā mazulīša, ko dzeguzēns bija izmetis no ligzdas.

—  Pēc nedēļas dzeguzēns paliks viens pats ligzdā,— vectēvs Mirju sacīja.— Vai redzi, kā tas ceļas kājās. Kā uzvels uz muguras kailo pumpullti, tā tūdaļ pasliesies vēl augstāk un nogrūdīs to lejā. Turklāt zilastītes diezin vai spētu izbarot visus. Dzeguzēns ēd par pieciem. Nāc, paslēpsimies, un tu papēti, kā tas nesātis izdarās,— viņš piebilda.

Es gribēju iet un izņemt dzeguzēnu no ligzdas, lai glābtu maziņās zilastītes. Bet večuks neļāva.

—  Dzeguze ir daudz derīgāka nekā zilastīte. Ēd spalvainos kāpurus, kas gluži kā sērga noposta mežu melnu. Tos ēd tikai dzeguze un vālodze, citi putni ne. Vālodze tomēr nelabprāt ēd, jo guzas iekšpusē no tiem metas jēlumi. Toties dzeguze galvenokārt barojas ar spalvainajiem kāpuriem,— viņš pamācoši stāstīja, atbīdīdams mani tālāk no ligzdas.

Paslēpušies krūmos, vērojām, kā abas zilastītes viena pēc otras atlido, turēdamas knābī kāpurus. Tos samanījis, dzeguzēns tik kāri vārstīja plato, neglīto muti un tik uzstājīgi čiepstēja, ka zilastītes nespēja aptvert, kam lai dod atnesto gardumu, un visbiežāk to ielika audžubērna mutē.

—  Kad paaugsies un apspalvosies, šis negausīgais sātans taps akurāt piecreiz lielāks par saviem «vecākiem». Ta nu redzēsi, cik jocīgas ir zilastītes. Tās arvien vēl baros dzeguzēnu, arvien vēl bāzīs šim kāpurus mutē, bet tas skurinās spārnus un blenzīs apkārt. Izaudzis dzeguzēns sāks laidelēties, tomēr no liekēža dzīves neatteiksies. Līdz pēdīgajai iespējai izmantos dumjās zilastītes. Tās baros savu bērnu — milzi, kamēr šis kādudien iekūkosies un nozudīs mežā,— vecais klāstīja, ar aso nazi drāzdams spalvu, no kuras gribēja izgatavot makšķerei jaunu pludiņu.

Likās — tā ir drausmīga netaisnība, par ko stāsta vectēvs Mirju un ko redzu pats savām acīm. Man bija žēl uzticīgo, mīļo zilastīšu un viņu īsto mazuļu, kurus droši vien pazudinās šis uzmāktenis. Bet vēlāk, redzēdams, ka mežs kāpuru uzbrukumā vīst un šur tur vēršas melns, sapratu, ko vērti ir zilastīšu upuri. Kļuva skaidrs, kālab mazie putniņi trakās dusmās dzen prom dzeguzi. Tie laikam zināja, kādas bēdas un raizes šī sagādā, bet zilastītēm vecāku instinkts bija stiprāks par visu . . .

STACIJAS PRIEKŠNIEKS

Stacija atradās trīs kilometrus no mūsu pilsētas. Tolaik, kad būvēja dzelzceļa līniju, pilsētas valde nolēma, ka vilcieni traucēs cilvēkiem miegu, ja stacija būs pašā

nomalē, un pieprasīja, lai to celtu attālāk. Bagāto kungu stingro prasību atbalstīja važoņi un nesēji, kuru intereses šai ziņā pilnigi atbilda viņu šķiras ienaidnieku interesēm. Un tā staciju uzcēla ārpus pilsētas, no kurienes uz to veda dubļaina, no abām pusēm nīkulīgām akācijām aizēnota šoseja.

Aiz stacijas pletās dumbrains līdzenums ar pļavām un vidū nelielu purvu, kur mēs ar vectēvu Mirju gājām meža pīļu medībās. Pa pļavām bradāja daudz stārķu, kas ar neizskatīgajām ligzdām ērmoja pilsētas namu jumtus un dūmeņus.

Kādu rudeni, augusta beigās, kad stārķi lidoja prom, viens no tiem palika pļavās. Sis draugs pasāka klaiņot ap staciju. Tas bija vecs, neglīts, ar nodzeltējušām spalvām, nolēkšķētu asti un lielu, noplukušu, dzeltensarkanu knābi. Droši vien neglītenis nejaudāja laisties līdzi biedriem un nejauši paglābās no stingrās skates, kādu sarīko stārķi pirms došanās tālajā ceļā uz Āfriku.

Pārmijnieks tēvocis Mihals pamanījās to noķert. Viņš ieslēdza stārķi šķūnītī, kurā glabājās vecs sūknis, un rūpējās, lai putns vienmēr būtu paēdis. Viņš bieži gāja uz pilsētu tādēļ vien, lai no miesniekiem izlūgtos lopu plaušas. Tās stārķim ļoti garšoja.

Kad stārķis bija nodzīvojis nedēļu gūstā, pārmijnieks to izlaida brīvībā, bet putns vairs nešķīrās no stacijas un vēl jo mazāk — no sava labdara. Izrādījās — tas ir pieradis pie cilvēkiem, lielāko mūža daļu vadīdams uz māju jumtiem.

Tikko tēvocis Mihals bija izlaidis putnu, tas sāka pastaigāties pa peronu, pēc dažām stundām devās uz pļavām un pievakarē pats atgriezās šķūnītī, lai pārlaistu nakti siltumā. Tā stārķis pierada arī pie vilcieniem, no kuru dārdoņas agrāk baidījās. Pasažieri meta tam baranku un vegu gabaliņus, maizi un visādus kārumus. Sādi cienasti vedināja to nepacietīgi gaidīt katru pasažiervil- cienu. Stārķis vairs negāja uz pļavām, kur tagad nelēkāja tik daudz sienāžu. Gaužām apmierināts ar putnu, tēvocis Mihals, jokupēteris, viendien nokrāsoja tam galvu sarkanu.

— Sitas godātais ir mūsu bračiņš, vārdu sakot, kā savējais strādā uz dzelzceļa. Vismaz paaugstināsim viņu par stacijas priekšnieku. Tas jau tā sagaida un pavada vilcienus,— pārmijnieks teica, ar diezgan biezu eļļas krāsu notriepis putnam galvu.

Tā Klabis, kā stārķi dēvēja līdz šim, ieguva jaunu iesauku. Tas ar sarkano galvu cienīgi staigāja pa peronu, vēl cienīgāk stāvēja uz vienas kājas, un, to redzot, dzelzceļnieki nevarēja jautri nepajokoties par putnu.

—  Dančo, Priekšnieks tev atņems maizes kumosu,— vecs preču vilcienu sakabinātājs teica stacijas dežurantam, jaunam vīrietim, kurš, piekļāvis zizli pie sāniem, gāja sagaidīt vilcienu.

—  Tas ir mans palīgs,— Dančo smējās.— Tam trūkst tikai zižļa.

—  Kālab tam vajadzīgs zizlis? Tam,taču ir sarkana cepure un sarkans knābis!

Priekšnieks patiešām sāka saprast, ko nozīmē skaņu signāli un kad pienāk vilcieni. Lidzko saklausīja, līdzko sajuta sliežu dunoņu, putns tūlit kļuva možāks un ieņēma savu vietu uz perona. Tas stacijas darbiniekus tā pārsteidza, ka viņi ik dienas piedēvēja stārķim arvien jaunas un neparastas īpašības. Arī lokomotīvju vadītāji un kurinātāji jau labi pazina to un izdaudzināja tuvās un tālās stacijās. Vienīgi stacijas priekšnieks neveltīja uzmanību šiem jokiem, kuri pārlieku aizskāra viņa kalpotāja cieņu, bet, tā kā nebija muļķis un sīkumains, viņš izlikās, ka neņem tos vērā.

Tā stārķis pavadīja augu rudeni un ziemu vecajam sūknim atvēlētajā telpā un gods godam sapratās ar tēvoci Mihalu, kas to baroja. Kad pienāca laiks saņemt ēdamo, Priekšnieks, ieslēgts šķūnītī aiz aukstuma vai dziļā sniega, sāka klabināt ar knābi kā klabeklis, un pārmijnieks aizgāja un aiznesa tam kādu gardumu.

Pavasaris jau bija durvju priekšā. Šogad tas sākās gaužām agri. Martā ielejā visnotaļ sniegs bija nokusis. Siltā saule dzirkstīja pār tīrumiem, kur no zemes spraucās asni, purvs laistījās kailo, pelēkzaļo pļavu vidū. Plašās āres vilināts un atmiņu uzjundīts, stārķis viendien aizlidoja uz pļavām. Tur tas pastaigājās, dažviet paknābāja kaut ko, pasildījās saulē un pievakarē atkal pārradās stacijā. Nākamajā dienā pastaigājās ilgāk pļavās, it kā tās būtu arvien vairāk iepatikušās, lai gan tur neatrada gandrīz neko ēdamu. Taču vienlaikus Priekšnieks, cik varēja nomanīt, pārvērtās — šķita nobažījies. Tam droši vien saplaka dūša, savu rūpju bija līdz kaķlam un apnika tik cītīgi pildīt vilcienu sagaidītāja pienākumu. Stārķis nemaz nekāroja ēdamo, likās — viņam jau apriebušies braucēju nomestie maizes un veģu gabaliņi. Tas labāk stāvēja vienaldzīgi pie stacijas — galva nolaista, lielais knābis karājas kā ordenis pie krūtīm.

—  Mūsu Priekšnieks nejūtas vesels. Galva sāp no pavasara saules,— darbinieki jokojās.

—  Zināt, puiši, tas sačākstējis aiz vecuma. Nu jau mērglis, tur tā nelaime. Ja būtu jauns, tagad stāvētu Ēģiptē uz kāda minareta,— tēvocis Mihals sacīja.

—  Nabaga svētelis skumst pēc kaut kā. Ari tam ir sirds,— vecais sakabinātājs pārliecinoši secināja, piemiegdams acis saulē.

Stārķis pievēra te vienu, te otru aci un ik pēc mirkļa palūkojās siltajās, zilajās debesīs, kā gaidīdams kādu atlaižamies.

Nākamajās dienās Priekšnieks dažas pēcpusdienas pavadīja uz stacijas jumta. Iekārtojies augšā uz paša dūmeņa, pagriezies pret dienvidiem, tas dirnēja pazemīgs, dziļu raižu mākts.

Dzelzceļnieki atskārta, ka Priekšnieks gaida biedrus no dienvidiem. Viņi sprieda par stārķa izturēšanos un, izteikdami galīgi pretrunīgas domas, mēģināja izskaidrot, kādēļ tas tik bēdīgs. Tēvocis Mihals atkal un atkal apgalvoja: stārķis nobažījies tādēļ, ka šogad palikšot bez draudzenes,— un to izskaidroja šādi:

—  Priekšnieka vecene droši vien izrādījusies žiperī- gāka un aizlidojusi uz siltajām zemēm. Tur šī būs samīlējusies citā stārķī, un mūsējais nu paliks bešā. Tāpēc tas nu mokās.

—  Nē, ne jau tāpēc,— iebilda sakabinātājs, kas mīļu- prāt stāstīja visdīvainākos atgadījumus ar stārķiem, piedēvēdams tiem augstus tikumus.— Galvenais, ka Priekšnieks nav aizlidojis. Tādēļ jūtas vainīgs caur un cauri. Stārķi neparko nepiedos to un nositīs veco. Tie, tāpat kā savā laikā spartieši, atzīst vienīgi veselo. Veselā miesā vesels gars,— viņš strikti noteica un tūlīt, vēlēdamies parādīt, ka visi iebildumi, viņaprāt, nav ne plika graša vērti, nospļāvās un pasteidzās izbeigt jebkādu strīdu.

Kādā jaukā, skaidrā rītā, kad kalns, aiz kura kāpa saule, bija ietinies mēļā dūmakā, Priekšnieks kļuva pārāk nemierīgs. Tas ļoti agri ieņēma savu vietu uz jumta un šoreiz kaklu turēja izstieptu augšup. Ap pusdienlaiku liels meža zosu bars, piešalkdams uz īsu brīdi apkārtni ar skanīgām klaigām, laidās pār pļavām un notupās tīrumos. Pēc tam no dienvidiem atlidoja pirmie stārķu bari. Tie spīdēja balti un spodri zilajās pavasara debesīs un, skaisti planēdami ar platajiem spārniem, nosēdās pļavās.

Tos ievērojis, Priekšnieks sāka nemierīgi staigāt pa jumtu, lāgu lāgiem grūtsirdīgi parkšķinādams, kā runādams pats ar sevi. Acīmredzot tas gribēja aizlidot pie stārķiem, bet neuzdrīkstējās. Vairākkārt grasījās savici- nāt spārnus, taču pēdējā mirklī sāka šaubīties un joprojām mīņājās uz paša divstāvu ēkas čukura.

Pēcpusdienā ap trijiem pār dzelzceļa sliedēm un peronu pārslīdēja kāda viesa krusteniska ēna. Viesis pamanīja Priekšnieku, apmeta līkumu virs stacijas un notupās uz dūmeņa. Abi stārķi sāka klidzināt. Tie klidzināja minūtes desmit: viesis — braši un sparīgi, Priekšnieks — aizvien vēl grūtsirdīgi un paretam. Tad viesis aizlaidās uz pļavām un atgriezās, vezdams līdzi kādu desmitu stārķu. Visi ņēmās riņķot pār stacijas ēku, uz kuras jumta Priekšnieks stāvēja kā sastindzis, noliecis sarkano galvu, galīgi samierinādamies ar neizbēgamo, kā notiesātais, gaidīdams bargu spriedumu.

— Nu gan tagad vecajam sados,— sakabinātājs sacīja. — Tur notiek tiesa!

Uz perona un stacijas sētas pusē bija sapulcējušies gandrīz visi kalpotāji, daži nesēji un ar pusdienas vilcienu atbraukušie pasažieri. Tēvocis Mihals, uztraucies par sakabinātāja vārdiem, bet vēl droši nezinādams, vai tie ir patiesi, palūkojās uz jumtu un lasīja akmentiņus, lai aiztrenktu stārķus, kuri lidinājās pār ēku.

Pēkšņi viens no tiem nolaidās zemāk un ieknāba Priekšniekam. Pārmijnieks atvēzējās un drāza ar akmeni stārķiem, kas nelikās zinis par viņa pūliņiem. Otrs ieknāba vecajam tik spēcīgi, ka cietušais saļima un izpleta spārnus. Tad, riskēdams pāršķelt kādu dakstiņu, tēvocis Mihals svieda palielu kārniņa gabalu. Tas trāpīja viņa draugam. Dabūjis triecienu, Priekšnieks palēcās, metās lejup pa jumtu, bet, pamanījis priekšā bezdibeni, izpleta samelnē- jušos spārnus un sāka vicināt. Stārķi uzreiz dzinās tam pakaļ un uzbruka no visām pusēm.

Aiz dzelzceļa uzbēruma Priekšnieks negaidot nokrita kā sašauts.

Turp aizgājuši, tēvocis Mihals un daži skatītāji atrada Priekšnieku nomušītu. Tā pakausi bija ar asu un smagu knābi pārcirtis kāds soda izpildītājs.

Pārmijnieks dusmodamies lamāja stārķus. Visi nevarēja vien nobrīnīties, tikai vecais sakabinātājs jutās apmierināts, ka bija uzminējis, kas notiks.

—  Vai ta neteicu, ka to nositīs,— viņš sacīja skaļi, lai visi dzirdētu.— Stārķi negrib vecos, negrib vārgulīgos un slimos. Kas lai zina, kā šitas draugs rudenī bija glābis savu ādu, bet tagad vairs netika sveikā cauri. Sitie putni ir spartiski!

—  Rauj viņus nelabais!— tēvocis Mihals grīni teica. — Ja jau tik bargi likumi, tad tie man bijuši nebijuši. Kopš šā brīža un uz laiku laikiem visam, kas man bijis ar stārķiem, krusts pāri. Agrāk tos cienīju, tagad — ienīstu,— viņš pavēstīja, nomezdams nedzīvo Priekšnieku un dodamies uz mežu.

Mēs, skolēni, paņēmām beigto stārķi un aiznesām mūsu zooloģijas skolotājam, kas to preparēja. Vēl līdz šim gaitenī Priekšnieks pieklājīgi stāv dzeltenā skapī. Iedams tam garām, vienmēr atceros neparasto gadījumu, un vienmēr sirds iesmeldzās par veco stārķi, kurš negribēja pakļauties savas cilts bargajiem likumiem.

GUDŽUKS

Katru gadu Volgai piedzima pieci seši mazuļi, tos vectēvs Mirju pārdeva. Pilsētas un apkārtējo ciemu mednieki paši gribēja iegādāties Volgas kucēnus, jo māte bija lieliska dzinēja. Tā vecais iesita krietnu naudu un cītīgi rūpējās, lai Volga laistu pasaulē tīrasiņu pēcnācējus.

Kādu gadu tai atskrēja septiņi mazuļi. Tas notika decembri, tieši tad, kad sals sāka pieņemties, un vectēvs Mirju ievietoja Volgu stallī, kur mitinājās ēzelis.

Visi kucēni bija samtaini melni, spīdīgām mugurām, virs acīm gaiši rūsganiem lāsumiem un tumšbrūniem purniem un krūtīm. Dažiem bija baltas ķepas un uz pieres baltas, šauras svēdras. Tikai viens, vismazākais, kas bija atskrējis pēdējais, neizskatījās tieši tāds kā šīs sugas dzinējsuņi. Tas bija īsām kājām, pelēkmelnu, mazāk gludu spalvu un pa pusei baltu galvu. Kad kucēniem bija apritējis mēnesis un tie sāka kopīgi rotaļāties, ēzelis uzmina pastarītim uz astes. No samītās vietas uz leju tā izdēdēja, un vectēvs Mirju to nogrieza ar šķērēm. Tā suņuks palika ar īsu, neizskatīgu asti un vecais nokrustīja pastarīti par Gudžuku, kas turku valodā nozīmē bez astes.

Ja tie būtu bijuši Zamkas mazuļi, tas ir, putnu suņi, īsajai astei nebūtu nozīmes, gluži otrādi, to atzītu par labu īpašību,— daudzi mednieki jau tā amputē jauniņiem putnu suņiem asti. Bet Gudžuks bija dzinējsuns, un neviens mednieks nebūtu bijis ar mieru vadāt līdzi bezastaini. Arī pa pusei baltā galva, kas izķēmoja kucēnu, cilvēkiem nepatika, un, kad vectēvs Mirju izpārdeva Volgas mazuļus, Gudžuks palika — neviens negribēja to pirkt.

Kā jau pašu maziņāko un kuslāko, to niecināja gan ciltsbrāļi, gan saimnieks. Gudžuks izauga tramīgs, vienmēr bija gatavs bēgt, vienmēr jutās bēdīgs un vainīgs par kaut ko. Melnās, mazliet izvelbtās acis raudzījās skumji, bet gudri. Neviens nebija lutinājis šo sunīti, un, kad pasāku izturēties pret Gudžuku ļoti draudzīgi, to ēdinot ar dažādiem no mājas atnestiem kārumiem un apmīļot, tas labpatikā smilkstēja, valstījās uz muguras un aiz prieka nolaida ūdeni. Man klātesot, Gudžuks atļāvās rīkoties droši, piemēram, riet kaķi, kas sildījās uz sliekšņa, vai ķaukstēt ēzelim tieši purslās. Pastāvīgi nodarbojās — vazāja pa sētsvidu kādu lupatu vai saplēstu rotaļlietu. Gudžuka māte par viņu vairs nerūpējās. Volga rūca, kad sunītis mēģināja parotaļāties ar viņu, tēvs — Murats — acīm redzami nicināja Gudžuku.

—  Kā gan šis kucei atskrējis ar tādu galvu — kā nobalsi- nātu,— vectēvs Mirju dusmojās.— Ņemšu un uzdāvināšu kādam šito plušķi, lai no tā tiktu vaļā. Citādi šis liekas tāds prātīgs.

Viņš centās ātrāk atbrīvoties no Gudžuka, jo nevarēja barot lieku muti. Jau tā bija jābaro veselas trīs.

Kādu dienu kazu gans Tančo atnāca pie vectēva Mirju, ieraudzīja Gudžuku un palūdza, lai to atdod viņam. Tančo bija nodomājis kļūt par mednieku.

—  Ņem vien, ņem no visas sirds. Vadā suņuku sev līdzi ganos, tas iepratīsies viens dzenāt kazas.

Pagāja pavasaris. Mēs aizmirsām Gudžuku. Tančo retumis ieradās pilsētā un ne uz brītiņu neiegriezās vectēva Mirju mājās. Arī večuks šai gadalaikā nestāvēja dikā — vāca ārstniecības augus. Reiz, atgriezies no meža, viņš man pastāstīja, ka esot sastapis Gudžuku. Tas dzinis zaķi un dzinis varen neatlaidīgi.

Pēc nedēļas suņa saimnieks Tančo atnāca, lai ar to palielītos.

—  Tu saki — Gudžuks? Kāds turks man piedāvāja par to divas kazas, bet nedz ņēmu tās, nedz devu suni. Tas cauru dienu dzen zaķiem pēdas mežā. Skriedams tiem pakaļ, rej tā, ka balss skan kā zvaniņš. Šogad izņemšu atļauju medit, bisi jau esmu iegādājies,— kazu gans dižojās.

Aizritēja ari vasara. Pienāca rudens, sākās ģemžu medibas, un brālis, daudz vecāks par mani, pagājušo gadu beidzis mežkopības fakultāti, atbrauca mūs apciemot. Viņš bija paņēmis līdzi jaunu, galvaspilsētā pirktu div- stobreni. Brālis bija kaismīgi aizrāvies ar medībām Rodo- pos, kur strādāja par mežzini. Uzzinājis, ka paziņu un draugu pulciņš dosies uz Balkāniem ģemžu medībās, viņš gribēja piedalīties tajās, bet nebija suņa. Man iešāvās prātā Gudžuks, un es palūdzu kazu ganam, lai iedod to manam brālim. Nākamajā dienā Tančo atveda virvltē piesieto suni uz mūsmājām.

Gudžukam jau bija vienpadsmitais mēnesis, bet tas joprojām bija sīks un drausmīgi izkāmējis. Tančo to baroja tikai ar kukurūzas biezputru, bet suns caurām dienām vajāja kādu dzīvnieku un zaudēja daudz spēka. Ieraudzījis to, brālis iesmējās:

— Sādu suni nevaru vest sev līdzi. Vai tad neredzi, ka tam ir tikai kauli un āda. Labāk atdod to atpakaļ kazu ganam,— viņš sacīja.

Es tomēr uzstāju, lai ņemam Gudžuku, un apsolīju, ka pats rūpēšos par suni un vadāšu to saitē.

Devu tam labāko ēdamo, kādu vien atradu mājās. Tas locīja iekšā tik kāri, ka pēc tam vēders piepūties nolūka kā maišelis un pats, saritinājies kamolā, iemiga.

Nākamajā dienā devāmies uz Balkāniem.

Ģemžu medības bija īsti svētki mūsu pilsētas medniekiem. Cilvēku desmit — lielākoties amatnieki un ierēdņi — kājām devās uz Balkāniem, vezdami pāris ēzeļu, kas bija apkrauti ar ēdamo un apkarināti ar lielām pīteņpude- lēm. Zobodamies un labu vēlēdami, cilvēki pavadīja medniekus, viss pulks sāka iet pa balto šoseju — ēzeļi, kam bieži piebikstīja pie ciskām, trukšināja pirmie, naski klaukstinādami pakaviem un saceldami garās ausis. Tiem nopakaļ soļoja vīri vecās, driskainās biksēs un svārkos skarbalainām malām, galvā vienam bija žokejnīca, citam — platmale, dažam — kažokcepure. Uzmetuši plecā bisi, pie platajām jostām piekarinājuši patronsomas, taures, somas vai tarbas, viņi, kopēja pārdzīvojuma satraukti, visu ceļu bez mitas skaļi tērzēja, zobodamies un smiedamies pilnā kaklā.

Mednieki nemanot citu pēc cita mēro kilometrus, pilsēta paliek tālu aiz muguras un vairs nav redzama. Šoseja vijas gar nomaļiem ciematiņiem ar spodri nobalsinātām mājām, gar ozolu birzīm, kur bērni gana vēršus un sīļi ķērc, vai gar vientuļu krodziņu, pie tā stāv pajūgs ar smalku, nule sacirstu žagaru vezumu. Zirgi nokārtām galvām snauž, gaida, kad saimnieks iznāks no krodziņa, bet viņš, turēdams rokās pātagu un tikko no Trāķijas atvestu pudeli vīna, duļķainu kā vīnogu susla, šķetina bezgala garu sarunu ar veco krodzinieku baltām ūsām un pelēkām acīm, spīdīgām kā runcim. Abpus šosejai slienas liels un skaists mežs, stāvajās gravu nogāzēs aizvien svaigākas izskatās pļaviņas, aizvien varenāka liekas apkārtnes ainava. Balkāni vēl nav manāmi tikai to zilganā kore iezīmējas pret maigajām oktobra debesīm, tomēr jūtama šo kalnu dvesma, un mēs dziļi, ar pilnu krūti elpojam spirgto gaisu. Rudens sausumam nav varas pār kalniem. Rau, tur, kur pa gravu plūst dzidra tērce, vēl aug košzaļa zāle, mežs joprojām ir tikpat zaļš kā vasarā. Tajā klaudz kalnieša cirvītis. Viņš apšķibī ozolus un steidzas sasiet zaru slotiņas, ar ko ziemu barot lopus. Noriņā stāv rati, tiem blakus ganās divi nelieli izjūgti vērši, kulcinādami astes. Kur vien tu pamet acis, pa labi vai pa kreisi, nevari un nevari noraudzīties uz plašo panorāmu, ko veido meži un gravas, pauguri un piekalnes, augstienes un savādas virsotnes, kas atgādina no senseniem laikiem palikušus cietokšņus. Turklāt silda slīpie saulstari, krīt ēnas, valda dzestrums un miers. Šoseja uzvijas augstā plakankalnē, no kuras uzreiz kļūst redzami Balkāni — ēnaini, kā iejozti zilganā gaismogā. Tiem varenās krūtis kroko pasakainas iegores, šķeļ gravas, izaug pacēlumi, kas šķiet gluži kā milzu kāpuri! Sajūsmā tā vien gribas noņemt cepuri un sviest gaisā. Kura bulgāra acīs Balkāni nav dzīva radība?

Biju pavisam aizmirsis Gudžuku, kas, ierāvis asti, tecēja man pa pēdām, bailīgi glūņādams uz citiem suņiem. Tas vēl nebija kopā ar biedriem dzinis medījumu, izturējās nedroši, tramīgi, kā saprazdams, ka ir tik nomērējies un neglīts. Daži mednieki smējās, ka vedu šādu gaudeni, un, lepni lūkodamies uz saviem lielajiem dzinējsuņiem, pareģoja, ka Gudžuks neatraušoties no manas tarbas.

— Vislabāk būs, ja to piesiesim manam Morim pie astes, lai šis velk Gudžuku,— teica asprātis ar garām, gaišbrū- nām ūsām un meitenīgi sārtu seju.— Tavs Gudžuks tik svētulīgi gavējis, ka pat vilki negrib to notiesāt.

—  Gatavais slotaskāts!— cits piebalsoja.— Tomēr šis neder par slotaskātu. Aste pārāk īsa — kā lai to piesien!

Es klusējot sarku un vērtējoši skatījos, cik jocīgi Gudžuks ar palīkajām, īsajām kājām liek soļus, un, jo ilgāk klausījos vīru zobgalībās, jo tas kļuva sirdij mīļāks.

Vakarā nonācām kalna piekājē un apmetāmies pie varena ozola, kura platā zarotne bija izpletusies kā milzu lietussargs. Tur tecēja brīnišķīgs strauts, apkārt mežā bija liku likām sausu kriteņu. Sakūrām ugunskurus — katrā būtu varējis izcepties vērsis —, pavakariņojām un likāmies gulēt uz saviem ar papardēm piebāztajiem maisiem. Pār kalnu skanēja guldzošas viļņu čalas un rāma vēja šalkas, mums virs galvas caur koku galotnēm mirgoja sīkas zvaigznes. Mitrās, ēnainās ieplakās pūces drūmi ūvināja kā aitu gani. Kalnos, kā vienmēr oktobrī, laiks pieturējās silts, un ugunskuru liesmas līpēja, apgaismodamas veco dižskābaržu baltos stumbrus.

Ap pusnakti mēness pakāpās virs kalnu virknes. Šķita, ka Balkāni uzelpo, un mežs šalca stiprāk. Kalni ietērpās dzeltenzaļganā plīvurā.

Gulēju uz sava maisa, nespēdams iemigt. Iztēlē ataino- jās te kāds āzis, kas klimst vientuļš melnajā, baisajā meža ēnā, te briežu bars, kurš ganās kaut kur pie kalnu grēdas. Jutos pārsteigts, ka Balkāni ir tik plaši un vareni. Simtgadīgo dižskābaržu vidū cilvēks izskatījās pavisam mazs un necils un mūsu suņi atgādināja kukaiņus. Ausīs aizvien vēl džinkstēja mednieku balsu atskalas un rezonanse.

Gudžuks bija nogūlies man blakus. Lāgu lāgiem, sajuzdams, ka to glāstu ar roku, suns kulstīja asti pa lapām.

Neatceros, vai biju cieši iemidzis vai iegrimis pussnaudā. Mani uzmodināja mednieki, kas uzcēlušies gāja uz strautu noskalot seju. Ugunskuros uz iesmiem cepās gaļa, no somām tika vilkti ārā rauši un dažādi uzkožamie. Līdz rītausmai bija vēl tālu, pār kalnu joprojām vēlās viļņu čalas, likās — pats laiks kā straume plūst mums garām. Suņi, ceptās gaļas smaržas uzbudināti, vaukšķēja, un tiem acis alkani zibēja liesmu atsarkumā. Pār mani slīdēja cilvēku ēnas.

—  Celies augšā!— brālis man teica.— Vajag pamatīgi ieturēties, ej nu sazini — kad ■ ēdīsim pusdienas. Pēc pusstundas dosimies tālāk, un, kurp tev rādis, tur laidīsi vaļā divus suņus.

Mūsu nometne drīz kļuva tukša. No apdzēstajiem ugunskuriem kūpēja garaiņi. Rindā cits pēc cita mednieki soļoja pa meža ceļu, gar kuru putoja un mirguļoja upīte. Viņi gāja pa baisām, apburtām vietām — pavisam citā pasaulē. Sur tur izspraucās mēness stari, apgaismodami kādu milzīgu, kazenājiem apvijušos kriteni, tur ceļš meta līkumu un mums šķita, ka nu esam nonākuši pie pasakainas mājas, kurā visi guļ miegā, un redzams — dīvains koks ir izpletis lokanos zarus kā mezglainas rokas, it kā būtu nevis koks, bet meža burvis. Pa to laiku sāka svīst gaisma, debesis noslīga zemāk, vērtās dzidras un zilas, zvaigznes margoja un iedegās spožākas, iekāms nodzisa.

— Sai gravā palaidīsi Gudžuku un šito suni,— kāds teica, iegrūzdams man rokās saltu ķēdi, kurā bija piesieta melna, garskaustaina kuce.— Tikko dzirdēsi tauri, tūlīt abus laidīsi vaļā. Agrāk gan nekādā ziņā. Un paliksi tepatās tik ilgi, kamēr pienākšu un tevi paņemšu sev līdzi. Tev tak nebūs bail!— mednieks čukstus piebilda.

Mednieku verdze nozuda, paliku viens pats. Klausīdamies, kā viņu soļi skrapst aizvien tālāk un tālāk, apsēdos uz rasā valga celma. Gaisma lēnām iespraucās tumšajā mežā. Jau balsnīja dižskābaržu stumbri un zari, saviju- šies cits caur citu, vīdēja biezais nobirušo lapu paklājs. Te aizsākās milzu grava, tās viena nogāze pacēlās stāva kā siena. Nogāzē auga taisni, lieli koki, zaļoja kazenāji, zvilnēja veci, satrupējuši kriteņi. Dzilnītis uzmodināts tik strauji, satraukti trillināja un svilpoja, ka skanēt skanēja aizas. Kāds mākonītis uzpeldēja augstu debesjumā.

Kuce rāvās uz priekšu un smilkstēja, Gudžuks tupēja uz pakaļkājām. Baiļojos, ka tas izbīsies no lielajiem mežiem un nešķirsies no manis, kā to bija apgalvojis zobgalis mednieks, bet Gudžuks izskatījās mierīgs. Es viņu maigi glāstīju un iedrosmināju — gribēju, lai šis suns būtu pārāks par citiem. Uzausa gaisma, kaut kur augstu kāds aprauti ietaurējās. Atraisīju suņus, tie drāzās uz gravu, un pēc mirkļa apkārtnē iestājās spriegs klusums. Vienīgi dzilnītis tā čiepstēja, ka šķita — kāds staigā pa mežu, ar kājām brikšķinādams sausos zarus.

Klausījos, cik strauji pukst sirds, un gaidīju, kad pirmais suņa rējiens pāršķels rīta klusumu. Man aiz muguras kāds it kā ar veseri iezvēla pa skanīgu laktu pašās kalna dzīlēs un dimdoša atbalss vēlās pār gravām. Zvaņa izrisa atsevišķos uzvarošos un svelošās sāpēs raudulīgos spiedzienos un pamazām pārtapa rešņās rejās. Likās — aizas reizi pēc reizes noelšas. Tobrīd gravas stāvajā nogāzē briesmīgi iesmilkstējās Gudžuks. Garskaustainā kuce tūlīt piebalsoja. Tās spalgie, raupie rējieni uzreiz pārmāca Gudžuka balsi.

Raudama līdzi veselu lapu bangu un kā peldēdama tajā, liela, sarkanīga gemze velšus metās lejā pa krauju, ka brīkšķēja vien, zibenīgi joņoja pār gravu un apstājās man pretim soļu desmit atstatumā. Tai sāni cilājās, ausis tramīgi grozījās uz visām pusēm, pār muguru skrēja drebuļi. Ģemze ieklausījās un ar milzīgu lēcienu nozuda mežā. Medījumam pakaļ kā bulta šāvās Gudžuks, kam pa pēdām joza otrs suns. Vaukšķi džinkstēja man ausīs. Mežonīgās, nervus bendējošās mūzikas satraukts, sāku skraidīt šurpu turpu un ar mokām valdījos, lai nekliegtu pilnā kaklā . . .

Tas viss notika tik ātri, ka nespēju ne atjēgties. Suņi aizdrāzās kā viesulis, rēja tālu viņpus gravas. Man sajūsmā aizrāvās elpa, skaitīju mirkļus un klausījos, kā suņi kvankšķ arvien tālāk un tālāk. Beigu beigās uz kalnu grēdas nogranda divi šāvieni, pēc tam — vēl divi, un līdz ar dārdiem, kas atbalsojās visās iegrobēs, Gudžuka balss apklusa kā dziļa nopūta.

Atkal iestājās klusums, un atkal dzilnītis satraukti trillināja. Saule dzirkstīja pār mežu, pacēlās augstu un sāka svelmēt. Noguru gaidīdams, zaudēju pacietību, tomēr neuzdrīkstējos aiziet no gravas, lai neapmaldītos. Tā aizritēja pāris stundu, tad no augšas atlidoja taures skaņas. Starp kokiem iznira tas pats mednieks, kurš šorīt man bija atstājis savu suni. Viņš nāca šurp, līdz ceļiem brizdams pa lapām.

—  Mazais šunelis atdzina tavam brālim ģemzi,— viņš pavēstīja.

—  Vai viņš to noknieba?

—  Nē, tā izspruka: viņš šāva, bet netrāpīja,— mednieks teica, apsēzdamies un norausdams sviedrus no sejas.

—  Kurš vēl šāva?

—  Nezinu. Kāds norībināja divas reizes un nogalināja ģemzi, jo suņi apklusa.

Augšā uz grēdas mednieki sasaucās, atstādami slēpņus. Mēs devāmies turp, kur vajadzēja visiem sapulcēties pusdienās, un apstādamies bieži atskatījāmies. Starp stumbriem kļuva redzami divi vīri. Viņi nesa maikstē pakārtu beigto ģemzi. Lokanā, nule nocirstā un plecos uzliktā maikste liecās, pie tās piesietā ģemze līgojās. Tā bija mātīte ar sudrabpelēku kaklu un brīnišķu, zemu atmestu galvu.

Atnāca arī mans brālis — īgns un drūms.

—  Gudžuks atdzina ģemzi, bet izrādījās, ka man te iet greizi,— viņš teica satriekts.— Pasauc Gudžuku, lai varam to aizvest mājās. Gandrīz visi suņi jau atskrējuši Pasauc — tas pazīst tavu balsi.

Ilgu laiku saucu, bet Gudžuks nepārradās. Kamēr pusdienojām, atkal un atkal gan saucu, gan taurēju Mednieku bars uzcēla ģemzi ēzeļa mugurā un devās uz pilsētu. Gāju pats pēdējais, saukdams Gudžuku un nespēju atvairīt ļaunu nojautu, ka nekad vairs to neredzēšu. Vēlu vakarā pārnācām pilsētā.

—  Neuztraucies, gan jau atskries tavs plušķis. Pazudušais grasis atradīsies,— mednieki mani parupji mierināja.— Nevienam nav vajadzīgs kazgana suns. Tas saoš- ņās mūsu pēdas un vai nu atļepatos uz laidaru vai ari tuvākajā naktī skrāpēsies pie jūsu durvīm

Nākamo svētdienu mūsmājās ieradās neliela auguma kalnietis pelēkanās drēbēs, ar kājautiem, plecā uz kūjas uzmaukta kazvilnas tarbiņa ar maizi. Nostājies pie mana brāļa, viņš jautri teica ķērkstošā balsī

—  Nu, atnācu pastāstīt, kas noticis ar to sunīti Zināt iedami pēc malkas, aizvakar atradām viņu, to sunīti Ripuļnorā pie tekas. Bija dzinies paka] gemzītei, panācis un palicis šo sargāt. Acīmredzot ģemzīte bija ievainota Tur nu viņš sargāja, bet jūs neatnācāt pievākt medījumu Nakti vilki, draņķi tādi, uzklīda un saplosīja ģemzi arī tās sargu nokoda. Notiesāja gemzīti līdz pēdējam kauliņam, bet no sunīša apēduši tikai aknas Laikam vienīgi tās vilkiem gājušas pie sirds

Tā dabūja galu maziņais, nesmukais, pēc izskata gaudenais, bet gudrais un mīlīgais Gudžuks Kā daudziem vienkāršiem, neglītiem, pēc izskata neciliem cilvēkiem, kurus ļoti bieži nespējam novērtēt no pirmā acu uzmetiena, Gudžukam krūtīs pukstēja drosmīga un uzticama sirds.

BRIEDIS AR PERLAMUTRA RAGIEM

Septembra nogalē kalnos iestājās klusas, siltas, savdabīga nemiera pilnas naktis. Sādā laikā aizbraucu uz Balkāniem pie brāļa, kas pastāvīgi dzīvoja rajona mežniecībā

Man nenāca miegs, lai gan dienā krietnu ceļu biju nostaigājis, uzglūnēdams ģemzēm, un vakarā pārradies būdā, izsalcis un drausmīgi noguris. Izbalsinātajā istabā pa diviem spraišlotiem logiem ar dubultrāmjiem un mazītiņām rūtīm spīdēja lieli mēnesstaru kūļi, raibinā- dami dižskābarža dēļu grīdu un sienu virs gultas ar pagalmā augošā koka trīsuļojošu, tīklainu ēnu un bārstīdami dzeltenīgus zviguļus un lāsumus. Rūtis vizmoja zilganzaļas, un pa tām ielūkojās mēness.

Sutoņas nomākts, apģērbos un izgāju laukā.

Mēnessgaisma lija pār mežiem, tos ietīdama sērīgā, caurspīdīgā plīvurā. Šur tur balsnija simtgadīgu skābaržu stumbri, dažuviet liegi laistījās šo koku galotnes, citur gaisma iespraucās dziļi mežā, apmirdzēdama kādu laucīti Šķita, ka pūš silts vējš — sausenis no Āfrikas tuksnešiem, taču laiks bija gluži rāms. Sutoņa pieturējās stinga Skaļi un bieži ūvināja meža pūces, uz būdas jumta griezīgi iebrēcās mājas apogs, neparasti spoži margoja zvaigznes un staroja debesjums tieši virs manis.

Zirgs ar paceltu galvu stāvēja pagalmā — negānījās, arī it kā sajuta kaut ko uztraucošu, suns ik pēc mirkļa knaisījās un žvadzināja ķēdi. Sī nakts bija tik nospiedoša, ka likās — kaut kur Balkānos liesmo ugunsgrēks.

Pēkšņi no pretējās ar biezu mežu apaugušās augstienes atlidoja piesmakuši brēcieni.

«Bē-bēē! Bē-bē-bēē!» tur it kā mēmais gribēja izpaust savas svelošās mokas. Skaņas rāvās no krūtīm, kā pirmoreiz mēģinot kādam runāt. Tajās jautās kaut kas primitīvs un mežonīgs, kā nācis no tāliem pagājušiem gadsimtiem Tur auroja briežu tēviņš, palicis bez mātītēm.

Paņēmu nūju, ar kuru rokā biju klaiņojis dienā, un iegāju mežā. Soļoju klusi, uzmanīdamies, lai neuzmītu satrunējušam zaram un ar kājām neraustu lapas. Raudzīdamies apkārt, ielavījos laucītē netālu no mežainās augstienes piekalnes Augstienes nokājē koku ēnas klājās kā smagas, melnas mežģīnes, augstāk mēness apgaismoja lielu zāli Dažas sēnes baltoja, joņaini izaugušas, piekļāvu- šās cita pie citas. Laucītē šķērsām bija nokritis zars, pa to trizuļoja zirnekļa tīmekļi.

Paslēpies koku ēnā un uzbīdījis cepuri pār acīm tā, lai mēness nespīd sejā, klausījos brieža auros un pat dzirdēju, ka tas kārpa zemi Tam atsaucās cits — pavisam netālu no manis Pēc mirkļa laucītes lejasgalā atskanēja skaļi brīkšķi un krakšķi

Pretējā pusē kāds auroja arvien tuvāk un tuvāk. Ragainis no lejas atbildēja varenā un rešņā balsī. Mežmalā pazibēja dažas ēnas. Saskatīju briežumātes gariem zirga purniem, kuras vadīja ragainis, iedams nopakaļ. Viss bars apstājās un izstiepa kaklus, ziņkāri raudzīdamies uz laucites augšgalu — no tā patlaban plūda nikni gārdžieni.

Tur pēkšņi iznira briedis spīdošiem ragiem. Mēness apmirdzēts. Kalsens, stalts, ar mazu, lepni paceltu galvu. Šņāca caur nāsīm, acis zibsnīt zibsnīja asinssarkanas. Garie ragi, smaili kā iesmi, bija it kā darināti no perlamutra.

Briedis lika soļus dižens un brašs, nošņācās, un tūlīt no meža iznāca tā sāncensis, daudz lielāks, ar biezām krēpēm noaugušu kaklu un īsiem, resniem ragiem.

Pūces sāka klaigāt skaļāk, briežumātes saspiedās bariņā un gaidīja, kas notiks, kāda lapa iešalcās un nokrita netālu no manis.

Briedis ar perlamutra ragiem neatvairāmi saistīja manu uzmanību. Tas šķita neparasti skaists, stalts, kā izliets no tumšas bronzas. Otrs ar īsajiem, smagajiem ragiem, kas izskatījās kā rēpuļaini zari, bija neveiklāks, lai arī stiprāks un drosmīgāks. Pavilkuši priekškājas zem sevis un noliekuši galvas, pretinieki reizē bruka viens otram virsū. To ragi sadūrās, ka nokrakšķēja vien, un uz mirkli sapinās. Skaistulis briedis izturēja lielākā sāncenša grūdienu. It kā grasījās notupties ceļos un, mēģinādams iecirst pretiniekam sānos, strauji pasvieda pakaļu. Sparīgi pagriezdams kaklu, otrs atvairīja sitienu. Abu ragi atkal savijās, perlamutra zobeni iespraucās lielākā brieža šaujamlūkās. Lielākais aizsargājās, tomēr zobeni tam ievainoja kaklu, jo pa to plūda tumša asiņu šalts un cietušais divas reizes nostenējās sāpēs. Cīkstoņi arvien smagāk elsuļoja, pār lūpām šķīda putas, bija dzirdams, ka knakšķ dzīvnieku spēcīgās locītavas un, elpai aizraujoties, tie smok izkārtām mēlēm.

Atcerējos meža sargu nostāstus par briedi — slepkavu, ko viņi meklē, lai nošautu. Sis ragainis ar saviem asajiem zobeniem bija nodūris divus briežus, kurus pirms trim dienām viņi uzgājuši nedzīvus mežā. Un uzreiz sapratu, ka tieši skaistulis ar perlamutra ragiem ir slepkava.

Atvēzēju nūju un no visa spēka iezvēlu pa tuvīno koku. Briežumātes metās bēgt, tēviņi turpināja cīņu. Iekliedzos nelabā balsī un, vicinādams nūju, devos pie briežiem. Tie izšķīrās, lielākais pavērās apkārt un, neredzēdams savu baru, laidās tam pa pēdām, otrs — slepkava — izstiepa kāju uz priekšu un nolieca galvu gatavībā cīnīties ar mani.

Šausmās man tirpuļi gāja pār muguru. Slepkava manī lūkojās ar sasarkušām, asins dzīsliņu pietīklotām acīm un gaidīja divu metru atstatumā. Mirdzošie ragi bija pavērsti tieši pret manu seju. Turēju nūju, bet neuzdrīkstējos kustēties, jo kaut kas brīdināja: ragainis gaida, kad mazlietiņ pakustēšos, lai uzbruktu. Tā mēs raudzījāmies viens otrā varbūt veselu minūti. Piepeši skaistulis nicīgi nosprauslojās, uzgrieza man muguru un aizgāja pa briežu bara pēdām. Laucē neviena vairs nemanīja, it kā nekas nebūtu noticis. Tikai valgā, ar nagiem izkārpītā zeme spīdēja kā notaukota . . .

Bailīgi skatīdamies apkārt un gandrīz skriešus skriedams, pārrados būdā, uzmodināju brāli un izstāstīju, ko esmu pārdzīvojis.

— Nu gan viegli tiki cauri,— viņš teica dusmīgs par manu nakts pastaigu.— Brieži kļūst drosmīgi kā zvēri, kad auro. Bet šis ir ļaunāks par citiem. Nekad nav vadījis baru, jo briežumātes bēg no viņa. Tas ir slepkava un nolemts pastāvīgai vientulībai. Tā padarījusi briedi par zvēru, brīnums, ka šis nav tevi nobadījis. Liecies gultā, guli un vairs neuzdrīksties bez manas atļaujas staigāt pa mežu!

Nākamajā dienā meža sargi nošāva slepkavu netālu no šosejas, kur šis bija uzbrucis kādam ragainim. Aizgāju to apskatīt. Dienas gaismā beigtais briedis izskatījās pavisam citāds. Mugura nobrāzta, kakls stiegrains, noaudzis ar sarkanīgi brūnām krēpēm. Izrādījās — ragi, kas nakti likās tik skaisti, ir noberzti, izbalojuši, gaužām neglīti, tievi un kaili — tiem nebija sānu žuburu. Briedī viedās kaut kas netikls un cietsirdīgs. Bet mēnesnīcas nakts šo ērmu bija vērtusi neparasti skaistu un spožu.

Kopš tā laika bieži ienāca prātā paruna: «Diena smejas par to, ko dara nakts,»— un nekad vairs necerēju, ka nakti redzētais tāds pats būs arī dienā.

LAKSTĪGALA RŪPNĪCĀ

Es mācījos ģimnāzijā, kad vectēvs Mirju galīgi novecoja, sakumpa un vairs negāja medībās. Zamka, Volga un Murats sen bija aprakti gravas malā, arī viņa večiņa šķīrusies no dzīves. Vectēva mājās bija iekārtojies un atvedis savu ģimeni visjaunākais dēls — atslēdznieks.

Tā kā Mirju nespēja iet medībās, viņš taisīja putnu būrīšus un turēja dažas žubītes, melno meža strazdu un piecas sešas tumšās tilbltes. Visi šie putni bija lieliski dziedātāji, un es apbrīnoju vectēva prasmi likt tiem viterot. Ej nu sazini, kā viņš panāca, ka putni ilgi dziedāja nabadzīgajā mājelē, ielīksmodami viņa sirdi.

—  Man tak savi noslēpumi,— vectēvs Mirju smējās, kad lūdzu, lai viņš atklāj mīklaino māku.— Tie zināmi tikai manam dēlam — Milušam. Es pateiktu gan, bet kam tev tie vajadzīgi? Tu izskolosies, un šitās zinības tev nederēs.

Viņš nomira, kad nebiju pilsētā, un noslēpums palika man neatklāts.

Daudz ūdeņu aiztecēja kopš tā laika, un nu pirms diviem gadiem apmeklēju rūpnīcu mūsu pilsētā. Tuvojās Pirmais Maijs. Ērtajā, gaišajā un spodrajā telpā, kurā gaisma plūda pa stikla jumtu, bija piestiprinātas dīvainas brezenta kapucītes, ko nevarēju nepamanīt, un izbrīnā domāju, kālab tās piekarinātas. Kapucītes nebija nekāda rota, gluži otrādi, izķēmoja telpu. Grasījos pavaicāt, kam tās domātas, bet pēkšņi mani pārsteidza kaut kas neaptverams. Vienmuļi dūcot divās rindās uzstādītām mašīnām, smejoties un runājot strādniekiem, kas steidzās pabeigt darbu, lai gatavotos svētkiem, starp dzelzsbetona rūpnīcas sienām pilnā kaklā iedziedājās lakstīgala un žubīte. Trallināja tik skaļi, tik aizrautīgi, kā pūlēdamās viena otru pārspēt.

Nospriedu, ka strādnieki sameistarojuši kādas ierīces un ielikuši brezenta kapucītēs. Un cik veiksmīgi, cik prasmīgi nostrādājuši—šie izgudrojumi dziedāja tikpat kā dzīvi! Ir gan velna pulveris, kas tos izgatavojis, klusībā teicu pats sev un, runādams ar partijas sekretāru par šo un to, neuzdrošinājos pajautāt, kas tas ir, taču, jo vērīgāk ieklausījos, jo vairāk brīnījos — ne lakstīgalas, ne žubītes dziesma neskanēja vienveidīgi. Ja tās būtu ierīces, nekādā ziņā nevarētu trallināt dažnedažādi un nekad nebūtu dzirdami notoņi un nianses, kādas raksturīgas vienīgi dzīvu meža aktieru balsīm.

—  Cik brīnišķu mūziku esat sameistarojuši,— teicu partijas sekretāram, vairs nespēdams apvaldīt ziņkāri. — Vareni gan. Dzied kā dzīvi.

Partijas sekretārs, slaids un tumsnējs, mani ironiski pavērās ar ogļmelnām acīm.

—  Vai jūs domājat, ka nav dzīvi?

—  Protams. Jāatzīstas — esmu pārsteigts, ka tie ir pati pilnība.

—  Ieklausieties vērīgāk! Kā gan mehānismi tik skaisti dziedās! Tie ir dzīvi putniņi.

—  Labi, lai nu tā būtu, piekrītu, ka, teiksim, te neskan mežā ierakstītas gramofona plates. Bet paskaidrojiet, kā tad dzīvi putni var trallināt šeit, mašīnu dunoņā, rūpnīcā,— es nerimos.

—  Tur jau tā lieta, ka trallina. Kā redzat, arī putni mījuprāt dzied par revolūciju un sociālismu. Dzied, pildot mūsu uzdevumu, rīt taču Pirmais Maijs,— partijas sekretārs nosmējās.

—  Ak tad dzied gan.

—  Jūs tomēr neticat, ka tie ir dzīvi putni. Ei, Janko, pasauc tēvoci Milušu,— viņš skaļi teica strādniekam, kurš steidzās garām.

No blakus ceha iznāca pusmūža strādnieks iesirmiem matiem. Viņš likās man pazīstams, bet nespēju atcerēties, kur šo vīru esmu redzējis.

—  Biedrs netic, ka rūpnīcā dzīvo putni,— partijas sekretārs sacīja.— Vai tu nevarētu pierādīt, ka viņš maldās. Kaut tik putni neuztrauktos un neapklustu.

—  Varu. Gan jau tie neuztrauksies,— strādnieks atbildēja, cieši manī lūkodamies.— Es laikam jūs pazīstu. Vai neesat no pilsētas T . . .? Mans tēvs bija tas pats večuks, ar kuru kopā klaiņojāt zēna gados. Kā redzat, atceros jūs,— viņš teica, sniegdams man roku. Mēs sirsnīgi sasveicinājāmies kā veci paziņas, un viņš mani veda uz kaktu. Atvēris vienu pēc otras divas kapucītes, viņš parādīja divus putniņus.

Brezents bija samitrināts. Cauri tam spraucās uz mata tik rēna gaisma, kāda svīst rīta agrumā. Kapucītē putniņš neredzēja neko, bet juta silto valgmi, jo ceha karstumā kapucīte sasila. Tā putniņam radās ilūzija, ka aust rīts, un tas bez mitas dziedāja, gaidīdams saullēktu. Kā zināms, putni dzied visaizrautīgāk agrajās rīta stundās.

Tikai tagad man atklājās vectēva Mirju «noslēpumi». Tieši te viņa dēls tos bija licis lietā. Putnu dziesma rūpnīcā saderējās ar brīvību, darbu un jaunām, gaišām cerībām uz nākotni.

STĀSTS PAR KADU MEŽU

1

No Sālsavotiem, ko kalnieši dēvē par Avotaini, līdz Platupei Stara Planinu klāj mūžameži. Tās piekalnēs aug vareni ozoli, tiem pa mizu ik pavasari plūst biezi, skābeni sveķi — iemīļotā vāveru barība. Sajās vietās redzami gan lazdāji un liepas platām lapām, gan savvaļas ķirši, kuru rūgtās ogas labprāt ēd meža baloži. Augstāk kalnos slienas dižskābarži resniem stumbriem, kas, izraibināti melniem ķērpjiem un sūnām, izskatās kā marmora kolonnas. Dižskābardis salapo visvēlāk, gandrīz ap Jura dienu, bet katru rudeni lapas kā liesmas kvēl pēc pirmajām salnām, kas sidrabo kalnus. Sur tur starp šiem mūžīgajiem vientuļiem manāmas dižegles — taisnas kā šautras un smuidras. Ziemu visnotaļ baltajā, ar sniegu piedzītajā mežā dižegles zaļo, izstiepušas stumbrus taisnus kā stīgas, uz kurām spēlē visi ziemeļu un dienvidu vēji.

No senseniem laikiem šie pirmmeži bija pilni medību dzīvnieku. Lepni briežu tēviņi un tramīgas mātes ar garām ausīm, tādām kā tupeles, un platām acīm klaiņoja pa vēriem: vasaru — augsto kalnu ganīklās, ziemu — Klusajā ielejā, kur ziemeļvēji nevarēja iespraukties. Ģemzes turējās baros, meža cūkas, kāras uz dižskābaržu riekstiem, rakņāja miklo meža zemi. Lieli, tumšbrūni lāči vēla akmeņus tērcēs, meklēdami vēžus, un līda ar visu biezo kažoku aukstajā Platupes straumē, lai noķertu foreli.

Neviens nerūpējās par šīm bagātībām un nesargāja tās; malumednieki, kas dzīvoja apkārtējos ciemos un nomaļos ciematiņos, jebkurā gadalaikā šāva dzīvniekus un zvejoja foreles visvisādi — gan likumīgi, gan nelikumīgi. Ļoti bieži zvejnieki un mednieki draudzīgā barā ieradās no raktuvēm un iznīcināja foreles ar spridzekļiem vai sarīkoja ģemžu un briežu medības ar dzinējiem un pielavoties. Kalni stenēja no sprādzieniem, dārdi atkal un atkal atbalsojās, kā nolādēdami tos, kuri pagalam neapdomīgi nīdēja meža iemītniekus un spriganās foreles.

Tā nu veco mežzini, kas mīļuprāt iedzēra un nelikās zinis ne par dzīvniekiem, ne par zivīm, atbrīvoja no darba un viņa vietā iecēla citu — jaunu vīrieti. Viņš dažās dienās apbraukāja savu rajonu, apstaigāja vērus, rāja laiskos meža sargus miliča formā, drausmīgi dusmojās uz abu akmeņogļu šahtu ogļračiem, draudēja medniekiem un sastādīja daudzus aktus par malumedībām. Viņš bija liela auguma, vīrišķīgu seju, iespaidīgu pieri un baisi nokarenām uzacīm, un mežsargi uzreiz saprata, ka nebūs joks ar šo vīru.

Atgriezies no apgaitas, mežzinis uzrakstīja dažas vēstules, un kādu dienu viņa darbistabā ienāca garš, platple- cains, gadu četrdesmit vecs vīrs, ģērbies pa pusei zemnieku, pa pusei pilsētnieku drēbēs. Nepazīstamais bija ļoti līdzīgs mežzinim. Arī viņš bija melnīgsnējs un vīrišķīgs, bet mazām, gaišām acīm un tik braši un spēcīgi sarokojās ar viņu, ka abi tumši pietvīka.

Kad viņi, saviļņoti par tikšanos, bija sirsnīgi aprunājušies, mežzinis pasauca sekretāru un lika uzrakstīt pavēli, ka tikko atbraukušais mežniecībā iecelts par vecāko medību pārlūku.

—  Apmeties Meža mājā un iekārtojies tikpat kā savējā,— mežzinis teica.— Likums tev dod tiesības uzart savām vajadzībām desmit dekarus' zemes. Ņem un uzar klajumu pie mājas, iestādi kartupeļus, turi cūku un, ja patīk, arī kazu, ieaudzē vistas, trušus — visu, ko vien gribi, tikai ieved kārtību mežos. Tev katrā ziņā jāsaprot, ka tautas vara, kurai ir stingra roka, sargā dabas bagātības ļoti cītīgi un strikti. Visi mežsargi būs pakļauti tavai uzraudzībai. Pieņemsi palīgu pēc savas izvēles.

—  Klausos, biedri mežzini,— jaunieceltais pārlūks sacīja, izriezdams varenās krūtis. Viņa ķērkstošā balss, spēcīga un skaudra, ar trīcošu, spalgu pieskaņu pāršalca darbistabu tā, ka logu rūtis ietrinkšķējās.— Jums nebūs jākaunas manis dēļ. Bet palīgu lūdzu jau tagad, tas ir, gribu sacīt, ka viņš man būs nepieciešams. Tagad ir oktobris, piecpadsmitais datums, un, ja viss labi veiksies, šinīs dienās vajadzēs pārcelties uz apgaitu. Tāpēc palīgs uzreiz jāpieņem. Tā jā,— viņš noteica, raudzīdamies priekšniekam tieši acīs.

1 Mēra vienība Bulgārijā—1000 mJ (tulk. piez.).

Mežzinis sakrustoja rokas uz muguras un iegrima domās.

—   Kur lai rauju palīgu?— viņš prātoja balsī.— Mežsargi aizņemti. Pirmkārt, viņiem darba liku likām. Otrkārt, mana priekšteča laikā vairums viņu palaidušies slinkumā, izlutuši.

Medību pārlūks pasmīkņāja, un viņa lāča seja atmaiga labsirdīgā un bērnišķīgi šķelmīgā smaidā.

—  Biedri mežzini, dodiet kaut jel kuru. Pie manis nebūs nekādas lutināšanas.

Viltīgi uzlūkojis viņu, priekšnieks padomāja. Tad sacīja izklaidīgi:

—  Ir kāds jauns meža sargs. Esmu zaudējis visas cerības, kādas biju licis uz viņu. Grasījos atlaist viņu no darba, bet vēlāk iežēlojos un atstāju te par izsūtāmo. Varu tūlīt dot šo puisi, šā tā iztikšu bez izsūtāmā, bet brīdinu, ka viņš ir slinks, velkas kā gliemezis. Uz viņu diez ko nepaļaujies.

—  Vai es varētu viņu redzēt?— medību pārlūks jautāja.

Priekšnieks nospieda zvana podziņu, un darbistabā

ienāca jaunietis ar rūpīgi augšup sasukātiem matiem un zilām, meitenīgām acīm, ģērbies miliča formā. Viņš bija gludi noskuvies, seja — glīta un labi kopta. Puisis sacirta spīdīgo zābaku papēžus un izstiepās taisns kā stiga mežziņa priekšā.

—  Ko pavēlēsiet?

Mežzinis pagriezās pret logu, lai apslēptu smaidu.

—  Zini, kas ir, Janko,— viņš lēnām iesāka.— Nolēmu sūtīt tevi uz Meža māju un — uz laiku laikiem. Tur dzīvosi pastāvīgi. Nu, ko teiksi?

Jaunietis acumirklī sadrūva. Zilajās acīs atplaiksnījās bailes. Meža māja bija iedvesusi šausmas visiem mežniecības darbiniekiem. Tajā neviens negribēja apmesties.

—  Kādēļ, biedri priekšniek, kādēļ gribat katrā ziņā mani sūtīt?— Janko satriekts vaicāja.— Neesmu precējies, kas man tur mazgās veļu un gatavos ēdienu? Tur tomēr bīstami — vai tad var dzīvot viens?

—  Nebūsi vis viens,— mežzinis atbildēja un ar galvu pameta uz svešo.— Dzīvosi kopā ar šo biedru. Paskat, kas tas par vīru, kaut viņš tev patiktu!

Janko paraudzījās ienācējā un, sastapis viņa vērīgo skatienu, novērsa acis.

—  Kopā ar viņu,— mežzinis piemetināja.— No šīs dienas viņš ir tavs kolēģis, vecākais medību pārlūks. Tu būsi viņa palīgs. Viņš ir precējies, atvedīs savu veču, kas jums abiem gatavos ēdienu. Un tik skaisti uzkops māju, ka vairs negribēsi nākt lejā uz pilsētu.

Janko saguma, zemu noliekdams galvu uz krūtīm.

—  Biedri mežzini, vai nebūtu labāk, ja tur ietu nevis es, bet Atanass?—viņš lūdzoši ieminējās.— Atanass ir daudz stiprāks nekā es. Varbūt pats izteiks vēlēšanos tur strādāt. Viņš gan kaut ko sajēdz no malumedībām, gan zina pēc atmiņas medību likumus. Beidzis kursus, bet man tas viss ir svešs.

Mežzinis zaudēja pacietību.

—  Sūtu tevi, nevis Atanasu!— viņš stingri noteica.— Ejiet laukā un aprunājieties. Pāris dienu negribu jūs te redzēt. Aiziešu uz Meža māju un paskatīšos, kā esat iekārtojušies. Un jau iepriekš vēlu jums labu veiksmi! Nu, laimīgu ce]u!— Viņš sniedza roku vispirms jaunajam medību pārlūkam, tad Janko.

Puisis satriekts to saņēma un tik tikko paspieda un, bailīgi uzmezdams acis nākamā priekšnieka platajai mugurai, atstāja darbistabu kā cilvēks, kam nolasīts nāves spriedums.

2

Nebija viegli sagādāt visu un bargajai kalnu ziemai sagatavot nolaisto māju, kas bija uzbūvēta pašā grēdā liela klajuma malā. Tā bija vienstāva mūra ēka, izturīga, uzcelta tā, lai nesabruktu dziļajos sniegos un spēcīgajās vēju brāzmās. Māja bija gandrīz vēl jauna, tikai logu rūtīm trūka stiklu un istabām — krāšņu. Iekšā bija pilns sažuvušu paparžu, dažas gultas ar nolietotiem atsperu matračiem un daudzās vietās izdegusi grīda, pagraba durvīs rēgojās caurumi.

Likās neiespējami tik īsā laikā nodrošināt uztura krājumus ziemai un savest kārtībā māju. Bet Valko — tā sauca medību pārlūku — nepazina šķēršļus. Viņš sameklēja naglas un darbarīkus, salaboja pagraba durvis, nopirka stiklu un ķiti, iestikloja logus, atstiepa no ogļraču ciemata krāsniņas un sakrāva pagrabā uzturu: veselu maisu pupu, mucu kāpostu, kartupeļus, lielu kannu kausētu cūku tauku un vēl ko citu. To visu viņš atveda no pilsētas vai atnesa no ciemata, kurp gāja pāris reižu dienā, neņemdams vērā garo ceļa gabalu pāri stāvām nogāzēm. Kad viss nepieciešamais bija sagādāts, Valko palīgam teica:

—  Atstāšu tevi uz pāris dienām vienu. Došos pēc savas vecenes. Bet nu, manu zēn, parūpējies pats par sevi — aizej šur tur un atnes, kas vajadzīgs: gultas veļu, ēdamo, šo un to. Tā jā, atnes, ko vien vari. Papūlies sacirst malku līdz manai pārbraukšanai, mums taču būs daudz jāstrādā. Jāsagatavo kubikmetrus trīsdesmit malkas. Salasi sēnes — receklenes. Tieši tagad tās aug, ir jaunas, nepalaid garām izdevību salasīt. Tā jā, kamēr nav pārbriedušas.

Janko piekrītoši pamāja ar galvu un klusībā nodomāja: «Ak tu bende gatavais, pazūdi ātrāk, lai varu atpūsties!» Valko it kā uzminēja viņa domas un turpināja:

—  Man nepatīk, ja cilvēks velk ko garumā. Tu, draugs, neesi slikts puisis, tāds slaists, kā man stāstīja. Taču tu esi viltīgs, vienādiņ mēģini izlaipoties. Tā jā, esi radis izlaipoties. Bet es esmu prasīgs, un man nav pa prātam šādas būšanas. Laižu darbā visus līdzekļus. Vispirms novērtēju cilvēku, tad — ar labu, vēlāk izskaidroju, lai viņš saprastu. Un, redzēdams, ka šādā vīzē nekas netiek līdzēts, pievelku stingri grožus. Tā jā, nedusmojies.

Pēc īsās runas pārlūks devās prom un Janko palika viens. Viņš augu dienu vaļojās pie krāsns un vēroja, kā migla lāņo pār sarkanīgi nodzeltējušo mežu. Jutās pārguris darbā. Vecākais nebija devis viņam mieru. Valko trīs reizes bija sūtījis viņu uz pilsētu un ik dienas apgaitā pa mežu, licis skaldīt malku, lasīt medību likumus, labot sagāzušos pagalma žogu, vara spaiņos nest ūdeni no tuvējā krāna ar akmens pamatni. Janko, pieradis cauru dienu mežniecības gaiteni sēdēt ērtajā krēsliņā un tīksmināties par saviem spīdīgajiem zābakiem, tagad, sirdij smeldzot, atcerējās pagājušās jaukās, dīkās dienas, kad varēja celt degunu gaisā un staigāt pa vlnūžiem.

«Iesniegšu atlūgumu,» viņš sev teica. «Nav glābiņa no tā lāča. Viņu nevar nedz piemānīt, nedz iebaidīt. Skatās, ik uz soļa patur mani acīs, izdari šito, izdari to — vazā mani aiz deguna. Kāda dzīve te gaidāma ziemā? Ak kungs, labāk likties un nomirt! Kādēļ gan esmu atsūtīts uz šiem čūkšņiem? Sargāt? Muļķības! Tūkstoš gadu neviens nav sargājis ne zivis, ne medību dzīvniekus, tomēr nekad to nav trūcis. Nē, labāk iesniegšu atlūgumu. Bet no kā iztikšu?»

Janko bija bārenis, uzaudzis pie radiem un varēja paļauties vienīgi pats uz sevi. Tāpēc krita izmisumā, smagi nopūtās un pašūpoja galvu.

«Varbūt Valko drusciņ atmaigs pēc dienas, divām . . . Mežā un kalnos dzīvodams, piemiegs aci.»

Nākamās dienas priekšpusdienā gulšņādams un neko nedarīdams, Janko tomēr nolēma aiziet apgaitā. Salasīja sēnes, kas lērumiem auga uz vecu dižskābaržu sapraulēju- šiem stumbriem, un savēra aukliņās, lai žūst. Paskaldija malku, lai priekšnieks neteiktu, ka viņš sēdējis, rokas klēpī salicis. Vakarā agri likās gultā, apmierināts, ka Valko nav mājās, taču maizes krājumi bija izsīkuši un otrā rītā vajadzēja iet uz ogļraču ciematu to nopirkt, ja negribēja badoties.

Aizritēja vēl diena, un Valko atbrauca ratos, kuros bija iejūgts neliels sarķitis — Alčo. Ratos bija sakrauts daudz mantu: paklāji, zemi zemnieku krēsliņi, trauki un mašas, bet sēdeklī līgojās viņa sieva Gjurga, uzsējusi galvā šalli un uzvilkusi visus savus brunčus. Viņa pieturēja divus dēlēnus ar gludi apcirptiem matiem, piecus sešus gadus vecus, puikas platām acīm tramīgi vēroja kluso mežu, kam nebija ne gala, ne malas. Ratos ierukstējās sivēns un sāka ātri, ātri gāgināt trīs baltas zosis, liels, pie vezuma piesiets suns, rūsgans kā lapsa, vārdā Kveldis, skrēja nopakaļ.

Tagad Meža mājā valdīja rosība, tā bija spodra un rūpīgi uzkopta, it kā būtu pavisam cita ēka. Pēc nedēļas tajā bija labu labā plīts, krēsli, prāvs, smagnējs ēdamgalds, virtuves piederumi, pat kaķis un barometrs, ko Valko piekāra pie liela, uz dienvidiem vērsta loga. Nule saskaldītās šķilas, kas bija sarindotas kā karavīru rota, nožogoja pagalmu, rādīdamas baltās, vēl neapskapstēju- šās serdes. Viss bija sagādāts un iekārtots. Un tad sākās nebeidzamas apgaitas pa mežu. Katru dienu saskaņā ar precīzi izstrādātu plānu abi vīri pabrokastojuši paņēma īsstobru bises un, saulei lecot, devās kalnos.

— Es taču esmu mednieks,— viendien Valko teica palīgam.— Sešus gadus esmu medījis pa šiem kalniem, tā sacīt, pazīstu katru skābardi. Tā nu nebrīnies, ka te vadāju tevi kā pa savām mājām.

Valko izstāstīja tādus paša pieredzētus mednieku dzīves notikumus, ka puisī pamodās dziļa cieņa pret viņu. Pētīgi raudzīdamies uz viņa spēcīgo augumu un biezajām, melnajām ūsām, Janko domāja: «Tu gan pamatīgi izrīko mani, nevienu dienu vairs nebūs mierīgas dzīves!»—bet sirdī nez kādē] iesvēlās mīlestība uz Valko. Un, laizdams acis pār mežu, kas lāsmoja ugunssarkanīgos notoņos, puisis jutās stiprs un lepns, viņu pārņēma ļoti patīkama noskaņa. Cik brīnišķīgs cilvēks bija priekšnieks! Viņš dalījas ar Janko maizes kumosā, deva padomus, pūlējās uzvest viņu uz īstā ceļa un visādi palīdzēja. Janko nekad vēl nebija bijis šāda biedra — tikpat kā tēvs. «Bet kam viņš tik nepielūdzams un stingrs darbā!» palīgs prātoja un pēkšņi attapa, ka aplam spriež.

Viņi izstaigāja visu Sālsavotu apvidu un ierīkoja dzīvniekiem pirmos barības galdus — redeles. Tajās ieliks un atstās barību bargajās ziemas dienās. Tur Valko ar lietpratīgu galdnieku palīdzību uzcēla nojumi, bet piecdesmit soļus no tās — mazu koka mājiņu, lai būtu kur dažkārt apmesties,— tā noderēja arī par noliktavu. No Sālsavotiem aizsākās Klusā ieleja — dziļa, līdzena ieplaka, kurā dzīvnieki pavadīja ziemu. Te abi vīri iedzina zemē daudzus mietus ar iešķeltu augšgalu un spraugās iebāza gabalu sāls, ko laizīt gemzēm un briežiem. Četras dienas gājuši apgaitā uz ziemeļiem un uz dienvidiem no kalnu grēdas, viņi pārradās mājās — siltajā, tīkamajā mītnē. Pa to laiku bija notvēruši pirmo malumednieku un atņēmuši viņam ieroci, tad nokāpuši lejā, ciematā, kur Valko noturēja sapulci. Viņš īsi un kodolīgi runāja ar ogļračiem, skaidrodams, cik milzīga nozīme ir mežiem un medību dzīvniekiem, un lūdza, lai no šīs dienas turpmāk ogļrači būtu viņa palīgi.

— Kādu dienu, kas nav vairs tālu,— Valko sacīja,— šie meži, kuros slēpjas nedzirdētas bagātības, ne vien dos malku apkurei un būvkokus celtniecībai, bet arī kalpos mūsu nākamajai industrijai. Šodienas zinātne no dižskābarža koksnes var iegūt daudz ko vērtīgu — sākot ar papīru un beidzot ar daždažādām ķimikālijām. Meži un zvēri pieder tautai. Tātad mūsu pienākums ir nevis iznīcināt, bet sargāt mežus un vairot to apslēptās bagātības. Zinu, ka mani saprotat. Un, lūk, ko jums galu galā teikšu. Ja manus vārdus ņemsiet vērā, dzīvosim draudzīgi, ja kādi biezgalvji domā turpināt pa vecam, viņiem būs darīšana ar mani. Tā jā,— viņš nobeidza un pasmaidīja, drusciņ apmulsis. Bet ogļrači, kuri bija redzējuši vai dzirdējuši, kā Valko cīnījies partizānos šai novadā, nemaz nesmaidīja, jo pazina viņa raksturu. Un svinīgi apsolīja viņam palīdzēt.

Pāris dienu atpūties un salabojis latiņu žogu, kas ieskāva pagalmu, Janko iejūdza zirgu rateļos un brauca uz mežniecību, lai paņemtu drēbes un karavīra lādīti ar dažām mantām — savu vienīgo bagātibu pasaulē.

Viņš ar smagu un nemierīgu sirdi sasniedza pilsētu. No vienas puses, Janko ilgojās pēc sava bijušā izsūtāmā amata un sev teica, ka labāku par to vairs neatradīšot, no otras — viņam neizgāja no prāta kalni un it kā sāka iepatikties tagadējā dzīve. Skubinādams zirgu, viņš prātoja:

«Re nu, mums ir rati. Iejūdz zirdziņu un laid kā muižnieks uz ogļraču ciematu pēc kaut kā vai lejup uz pilsētu. Uzturs ir labs, esmu nodrošināts ar to, gaiss — veselīgs. Paskat vien, jūtos stiprs kā lācis, kaut gan no sasodītajām apgaitām kauli sāp un vakaros iekritu gultā kā pupu kūlis. Tēvocis Valko tomēr nav slikts. Tikai visu patur acīs un allaž uzmana, kurp eju un ko daru. It nekādi nav iespējams viņu piemānīt, bet, taisnību sakot, sirdsapziņa vairs neļauj mānīt. Un, lai arī Valko mani iekaustīs, kad būšu ko nogrēkojies, nedusmošos uz viņu. Nepavisam viņu neienīstu. Nu, kādēļ tur dzīve man patīk?»

Viņš uzmeta acis zābakiem. Tie nespīdēja kā senāk, pat bija jau nobružātiem stulmiem, apķepuši dubļiem. Arī skuteņa asmens bija nodilis. Janko divas dienas netika skuvies. Izņēma spogulīti un nopētīja sevi. Āda bija kļuvusi raupja, taču seja izskatījās rāma un tvirta. Janko vēl ilgi vērās spogulī un pats nesaprata, vai jūtas apmierināts vai sarūgtināts.

—  Es gan tevi atradināšu no meāa sarga niķiem,— viendien Valko sacīja, pārsteidzis viņu aplūkojam degunu spogulī.— Ko tu raugies spogulī kā sievišķis un klīrējies kā kavalērists!

Piebraucis pie mežniecības, Janko paskubināja zirgu, lai rikšo ātrāk, un rati ierībēja pagalmā. Tur bija vecais meža sargs Petko Celms, kas sāka viņu vilkt uz zoba:

—  Ei, Janko, mīkstpēdiņ, kā tu vēl turies tais čūkšņos? Vai neesi savilcis siksnu ciešāk?

Puisis ar acīm iedzēlās Celmā un klusējot noņēma zirgam iemauktus.

—  Nu, runā tak!— vecais teica un vērīgi raudzījās uz atbraucēju, izbrīnījies par viņa zilo acu stingro skatienu.

Janko aizvien vēl nebilda ne varda, un Celms piemetināja:

—  Vai ta aiz bada nav vairs spēcina patērzēt?

—  Paklau, Celm,— jaunietis sacīja, uzmezdams iemauktus uz pleca.— Ja kādudien atnāksi pavērties, cik labi esam iekārtojušies un kāda mums tagad māja, un ko ēdam, tev siekalas tecēs kā zīdainim.

—  Ak tā? Debess augstā! Bet, kamēr pats savām acīm nebūšu redzējis, neparko neticēšu. Ko ta nu esat tur izdarījuši? Rāceņus iesējuši, vai?— Celms mēļoja, bet sejā iezagās mulsums. Viņš bija pārsteigts, ka Janko izskatās gluži citāds un runā tādā noskaņā. Jauniņais Valko palīgs izturējās ļoti pašapzinīgi un likās vīrišķīgs.

Janko paņēma lādīti un ielika ratos, uzkāra zirgam krietnu ķeseli auzu un devās uz mežziņa darbistabu. No tās iznācis, staroja lepnumā. Mežzinis bija iedevis viņam jaunu karablni un veselu maišeli patronu. To visu Janko sakrāva ratos, virsū uzmeta zirgsegu un cienīgi aizgāja uz tuvējo krogu ieturēties un nopirkt mēriņu rakijas, ko aizvest Valķo. Dodamies mājup, viņš teica vecajam meža sargam, kas tagad mežniecībā vadāja, ko kur vajadzēja.

—  Celm, drīz ierodies mūsu apgaitā, un tad atkal parunāsim. Redzēsim, vai tik tu man neskaudīsi.

—  Dzīdamies pēc rieciena, pazaudēji klaipu. Lai nu kam, bet man nestāsti niekus. Divdesmit gadus esmu klaiņojis pa tiem mežiem un zinu, kāda tur dzīve. Iekšas noslīdēja no staigāšanas.

Janko lepni klusēja, strauji iesēdās ratos un brauca prom, pātagodams zirdziņa muguru. Pajūgs dārdināja pa garo ielu, viņš joprojām domāja, kur ir labāka dzīve — pilsētā vai kalnos. Pilsēta šķita labi pazīstama un it kā apnikusi, tās ļaudis — dumji un garlaicīgi, turpretī kalni un jaunās mājas viņu vilktin vilka.

Diena bija dzestra, apmākusies. Augstu peldēdamas, tūces ar pelēkiem autiem pārklāja defcesis, zem tām slējās meži, sarkanīgi, stingi, kā izsenis apzeltīti, šur tur izraibināti zaļiem dižegļu plaiskumiem un citrondzeltenām liepu galotnēm. Janko ļāva zirdziņam palēnām klidzināt pa slīpumu kalnup, kur melnēja raktuves. Cik ogļraču darbs bija smags! Un cik maz viņiem agrāk maksāja raktuvju īpašnieki! Salīdzinājumā ar viņu dzīvi Janko par savējo bija nebeidzami jāpriecājas. Viņš varēja cik necik atlicināt no algas un iekrāt naudu. Uzturs — tas bija Valko nopelns!— gan izmaksāja lēti, gan bija sātīgs, un Gjurga rūpējās par viņu kā par brāli. Dzīvē viņam netrūka arī izpriecu. Katru pavasari kalnos klejoja tūristi, un kas lai zina, vai tagad labi iekārtotā un tīkamā Meža māja nepievilks vairāk tūristu nekā tālā, nolaistā bāze, kurā viņi retumis iegriezās.

Nogrimis dziļās pārdomās, Janko nemanot sasniedza lielo līkumu kalnu grēdas nokājē. Šosejas malā iedipējās soļi. Alčo nosprauslojās, apstājās un palika kā piekalts.

Uz gaišās šosejas iznāca trīs pelēkbrūni dzīvnieki. Viens bija varen liels. Uz lepni paceltās galvas slējās milzīgi, žuburaini ragi kā vainags. Pārējiem diviem, kas soļoja pa priekšu, bija iegarenas galvas garām ausīm un valgām, melnām acīm. Dzīvnieki apstājās uz mirkli, pavērās pajūgā un vienā lēcienā šķērsoja šoseju. Tie drāzās augšup pa mežaino nogāzi, ka rūsganās pakaļas lēkāja vien, no žiglo kāju apakšas gruva sīki akmeņi un smiltis. Pa priekšu skrēja divi mazākie, tiem pa pēdām — lielākais, atmetis ragus uz muguras.

Janko sajūsmā iegavilējās. Viņš nekad vēl nebija redzējis briežus, un skaistie dzīvnieki viņu satrauca. Cik gleznas acis bija briežumātēm, cik lepni skatījās tēviņš! Un kādiem lēcieniem viņi skrēja — viegliem, ašiem, kā viesuļa rauti! Redz, ko viņš kopā ar Valko sargās un aprūpēs! Sos briežus . . . šos skaistos dzīvniekus . . .

Puisis arvien vēl raudzījās uz mežu, kur bija nozuduši brieži. Sirds bija gandarījuma un prieka pārpilna, likās — viņš atgriežas mājās, noskatījies lielisku teātra izrādi. Brieži vēl stāvēja viņam acu priekšā, un Janko juta, ka mīļuprāt paliks tagadējā amatā. Alčo sprausloja un nesteidzās tālāk. Janko uzšāva tam ar pātagu. Zirdziņš, izstiepdams kaklu, rāvās uz priekšu.

Tuvodamies mājām, puisis iztālēm iegavilējās. Durvīs, nostājās abi Valko dēlēni, Kveldis viņu jautri rēja. Rati tīkami bruzdēja pa mīksto ceļu, pieskandinādami mežu ar jauku čīkstoņu. Janko stāstīja savam priekšniekam par briežiem. Viņa zilās acis dzirkstīja un balsī jautās sajūsma.

Vecais viņu uzlūkoja izbrīnā, nosmīnēja bārdā un teica:

— Brieži tev iepatikās, tātad, kā es skatos, tu tos sargāsi. Vareni. No tevis iznāks medību pārlūks. Bet es biju domājis, ka mūžīgi ilgosies pēc spīdīgajiem zābakiem. Tā jā-

Klusajā ielejā, kas piekļāvās kalna ziemeļu pakājei, pārlaida ziemu brieži un ģemzes. Dzīvnieku bari kāpa uz to, tiklīdz laiks bija apsviedies auksts un ziemeļvēji sākuši vilkt no līdzenuma. Tad pa pretējo augstieni, kas nosliecās līdz Klusajai ielejai, bija redzamas briežumāšu iegarenās pēdas un tēviņu ieapaļās, ka biezs. Sīs pēdas sniegā veidoja īstas takas.

Tās veda uz Sālsavotiem, kur dzīvnieki bija nomīdījuši zemi, tā izskatījās kā krumuļains dubļu skrīnis pie ciema krāna. Lieli dižskābarži slēpa ieplaku. Kazenes un zāle bija bagātīgi sazēluši gar pašām straumēm, vietvietām zemi klāja zeltainzaļas sūnas. Pa sūnu samtu ik vakaru klusi lika soļus tramīgās briežumātes, kudlainic teļi un milzīgie tēvaiņi.

Te ieradās arī vecais briedis, kas vasaru pavadīja kalnu ganīklās, kuras pletās līdz virsotnēm. Sniegā dziļi iemītās ragaiņa pēdas, milzīgas kā vērsim, bija manāmas šai apvidū cauru ziemu. Vienmērīgas un rāmas tās virknējās te uz Sālsavotiem, te gar lielo, mūžīgi zaļo kazeņu saaudzēm tērču krastmalās. Vasaru briedis tika redzēts pie šosejas kalna korē. Ne reizi vien dzīvnieks izgāja pretim kravas mašīnām, kuras vadāja gulšņus un balstus, un dižojās to starmešu gaismā — varens, stalts, ar smaragdzaļi spulgām acīm un smagiem, deviņžuburainiem ragiem. Tas bradāja gar lielum lieliem kriteņiem un sašķeltiem kokiem, kur zaļoja avenes, vecos stumbrus klāja gara, lekna sūna un dzeltenas sēnes.

Staltradzim bija apritējis astoņpadsmit gadu — briežiem tas jau ir sirms vecums. Tam bija izdzisusi kvēle, kas lika dažkārt ar kāju kārpīt zemi un dobjā balsī aurot siltajās septembra naktīs, kad pār kalniem vāzās zvaigznēm piesmagušas debesis un virsotnes peldējās zilgmājā, sulīgi zilā kā tinte.

Kādreiz tas bija vislielākais ragainis šajos mežos un neviens visā apvidū nevarēja ar to mēroties spēkiem. Tagad briedis bija galīgi vecs, aptucis. Klimta vientuļš un dzīvoja gudri, izraudzīdams visērtākās, ar barību bagātākās vietas. Rītos un vakaros labprāt apmeklēja Sālsavotus. Tur bija lieliska lāma, kurā tas peldējās un kuras apkaimē visiem tievajiem, taisnajiem skābardīšiem mizu nobrāza ar ragiem.

No agra pavasara līdz rudenim vecais ragainis dzīvoja mierīgi, izvairīdamies no jebkādiem kautiņiem ar jaunajiem. Bet, kad pienāca oktobris un sākās ģemžu medības, briedis daudz ko izcieta — to bieži vajāja mednieku suņi. Sī vajāšana dzīvnieku nogurdināja. Tam no purna šķīda baltas putas, un, kad vecais apstājās, lai ieklausītos, bija dzirdams, ka viņš piekusis elsā un siekalaino putu burbuļi sprāgst pušu. Ragainis bēga iespējami tālāk pa vistaisnāko ceļu, līdz nolādētie suņi pazaudēja tā pēdas kādā straumē. Tad briedis nomierinājies apgūlās pakalna galā un ilgu laiku atpūtās vai aizgāja pie lāmas un smagi ielēca ūdenī, lai atvēsinātu pārāk tvīkstošās miesas. Tam sāni kūpēja, ap pēdām duļķojās ūdens.

Tajās dienās ragainis vairs nebija tik pašpaļāvīgs un turējās tālāk no šosejas.

Beigu beigās pienāca pirmās ziemas dienas. Sniegs klāja kalna muguru, un vecais ragainis laidās arvien zemāk un zemāk uz Kluso ieleju. Ģemžu un briežu bari tāpat klīda uz turieni. Taču, kad sāka pūst siltie dienvidvēji, dzīvnieki pārgāja dienvidu pakājē, kur vēji ātri kausēja sniegu un uz atkailinātās zemes kļuva redzamas zaļas kazenes un sūnas. Atkarībā no laika apstākļiem un vēju virziena dzīvnieki devās te uz ziemeļiem, te uz dienvidiem, vairīdamies no sala un vētras brāzmām. Vecais briedis nokāpa līdz pašām akmeņogļu raktuvēm. Tur bija silts un pletās bagātīgas ganības.

Meži drīz sāka šņākt. Vecie stumbri gaudulīgi čīkstēja dienu un nakti. Sniegs vāliem krita, savērpās dziļas kupenas. Uz šosejas satiksme pamira. Nakti kalns nozuda tumsā un dūmakā, koki plaisādami krakstēja spelgonī, tērces tikko dzirdami gulgoja zem ledus, un naktī raktuvju sirēnas apdullinoši skanēja kā bifeļu brēcieni.

Sniegputeņu dienās vecais briedis neatstāja Kluso ieleju. Bet tad debesjumā izklīda smagie mākoņi. Sniega vētras norima. Kalns iznira no miglāja kā milzīgs apledojis kuģis, un mežā sniega pītes uz koku zariem izskatījās kā brīnum lielas mežģīnes. Tās saulstaros mirdzēja visdažādākās nokrāsās — maigi violetas, bāli dzeltenas, purpursārtas. Dienā pītes sāka kust un krist zemē. Sur tur zaros kā dzirkstoši dimanti zaigoja spožas lāses, nokrēslā meži vērtās gaisīgi, stindzinoši auksti un zilgani. Debesīs, kas it kā kūpēja, atspīdēja retas, apbrīnojami lielas zvaigznes, un vakarpusē rieta sarkanīgās liesmas plēnēja zilajā ziemas saltumā.

Klusā ieleja kļuva mikla, drēgna un ēnaina. Saule gandrīz nemaz tur nespīdēja, un vecais briedis, sajutis pirmās dienvideņa vēsmas, devās uz saulainajām nogāzēm. Tā nepārtrauktos klejojumos tam pagāja ziema, un nu pienāca marta nogale, kad sniegs atkāpās arvien augstāk un augstāk kalnos. Veco nomāca slikta oma un nemiers. Piereskauls kniesa. Briedis snaikstīja ragus uz visām pusēm un cirta pret zariem, kamēr viens no tiem nokrita. Pēc dažām dienām nokrita arī otrs. Tad dzīvnieks jutās kā slims. Zaudējusi milzīgos ragus, kailā galva nebija smaga, taču līdz ar neparasto vieglumu briedi pārņēma grūtsirdība. Tas izraudzīja kādu notuļu stūrīti un tur pavadīja veselas dienas, paslēpies no visas pasaules, kā saprazdams, ka tagad vairs nav vienīgā ieroča un dižuma.

Jaunajiem ragiem augot, briedi mocīja pastāvīga kņu- doņa un sāpes, ko sagādāja asins pieplūdums gar pieres- kaulu. Augšana noritēja tik strauji, ka ar katru dienu jaunie ragi iezīmējās spilgtāk un spilgtāk. Mīksti, apņemti ar spalvainu ādiņu, tie stiepās visu pavasari līdz vasaras vidum, kad cirmeņi sāka kribināt ādu. Briedis aizvien biežāk peldējās un nošķiedās ar dubļiem, pēc tam, berzēdamies gar koku, kasīja gan augumu, gan ragus, no kuriem nobrāztās ādiņas karājās kā sapinušies iemaukti. Ziemas vilna pluka, to nomainīja jauna, sarkanīga. Dzīvnieks izskatījās izkāmējis un pinkains, it kā būtu slims. Ragi pamazām sacietēja un kņudoņa izzuda. Lai atbrīvotos no netīkamajām ādiņām, briedis izvēlējās taisnu, tievu skābardi, piespieda ragus pie stumbra un berzēja. Koks elastīgi noliecās un atcēlās, ādiņu lēveri bira zemē. Iztālēm varēja dzirdēt, ka bružājas un lokās skābardis, kurš vēlāk nokalta.

Jūnijā briedis atguva spēkus un atkal sāka staigāt ar lepni paceltu galvu. Pārvietojās uz plašajām mežnorām, kas pletās augstu kalnā, apaugušas ar sulīgu, jaunu zāli, kurā ziedēja gundegas, liesmoja dzeltenie krokusi un liegi smaržoja vijolītes. Sai gadalaikā blakus briežumātēm jau bija redzami tramīgie telēni ar rūsganiem raibumiņiem un lāsumiem, jocīgām, plušķainām galviņām. Telēni ar tuklajām kājiņām spriņģoja vien un valgām acīm muļķīgi raudzījās.

Tad pienāca augusts, tumšās, siltās naktis — klusas, zvaigžņotas, dziļas, piesātinātas ar meža zemeņu un ģerāniju smaržu. Tērpušies zaļumā, meži šalca, un ik pievakari rieta saule meta tajos īsas, ugunīgas šautras, kas lēnām dzisa uz milzīgajiem, melnajiem kriteņiem. Briedis devās ganībās — vientuļš, dižens un laisks.

Septembri, kad jaunie ragaiņi ņēmās baurot un cīnīties, vecais vientulis palika mierīgs un izbrīnā klausījās, kā pār kalnu skanēt skan auri, brīkšķi un soļu dimdoņa.

Tāds bija brieža mūža noriets. Bet dzīvnieks joprojām likās skaists un pievilcīgs. Vecums tā lepno stāju papildināja ar rimtu dižumu. Redzot briedi ejam rāmā gaitā pa mežu, neviens nevarēja nejūsmot. Tas taisnām kājām lika soļus stingri un veikli, platžuburainie ragi greznoja sirmo galvu. Un no katras kustības izstaroja spēks un drosme kā tolaik, kad tas bija vēl jauns.

5

Pirmais sniegs uzkrita pārāk agri. Kādu vakaru kalnu aizplīvuroja sniega pārslas, sīkas kā mušiņas. Tās virpuļodamas sanēja gaisā tik tikko dzirdami. Šķita, ka no debesīm laižas bezgalīgi, ēteriski viegli aizkari. Netālu no mājas milzīgie skābarži, kuru zari piesniga ar sniega pītēm, izskatījās kā briesmoņi. No rīta Janko pamodies ieraudzīja pa logu krāšņu, baltu mežu, gaisīgu kā pasakā.

Viņš apģērbās un iekūra krāsni. Sausā malka līksmi sprēgāja, uz grīdas trīsuļoja neliels, spilgts atsarkums. Rēnā gaisma, pludodama no sniega, ielija jaunieša sirdī. Izgājis laukā, viņš jutās pārsteigts, cik klusi bija meži. Sis klusums likās tik blīvs un dziļš, ka viņam uznāca vēlēšanās iekliegties, lai pamostos miegā iegrimušais kalns. Irdenais sniegs gurdzēja zem zābakiem, kas iemina pirmās pēdas pagalmā, un lipa pie papēžiem — tie samilza neparasti augsti un apgrūtināja iešanu.

—  E-he-e-e-ei!— Janko iesaucās un palūkojās uz suņa būdu. Kveldis tur gulēja, saritinājies kamolā.— Celies augšā, Kveldi, izvārties pa jauko sniegu, lai iznīdētu blusas savā kažokā,— viņš sacīja.

Nomazgājies, sasārtis, vēl ncnoslaucījies, Janko ar atpogātu kreklu strauji izelpoja, patlksminājās par vareno dvašas vērpeti un iegāja istabā, klaudzinādams ar zābakiem un atstādams uz grīdas dzeltenīgu sniegu.

—  Labrīt, manu zēn!— no virtuves atskanēja dārdoša Valko balss.— Nāc ātrāk, paēdīsim brokastis — jāiet darbā.

Abi Valko puisēni stāvēja priekšnamā un raudzījās pa logu laukā, pie rūts tā piekļāvuši degunteļus, ka tie saplakuši vai plīsa. Sejas pauda bezgala izbrīnu un mulsumu.

—  Šodien izdarīsim krietnu apgaitu,— Valko teica, apsēdies pie galda brokastot.— Parādīšu tev zvēru pēdas, lai tu prastu tās atšķirt, un tad vēl apstaigāsim Sālsavotu nostūri, redzēsim, kādi medību dzīvnieki tur uzturas. Sniegā lasāms kā grāmatā.

Kad viņi, uzmetuši plecā bises, atstāja māju, vecais zirgs spēcīgi nosprauslojās, suns izlīda no būdas un nožāvājās.

Klajums atgādināja izbalinātu audeklu, un taciņa, kas veda uz krānu, bija pazudusi zem sniega. Abi iegāja baltajā mežā. Mazs putniņš — dzilnītis ar zilganu muguru un dzeltenām krūtīm — jautri iečivinājās un noskurināja spārnus. Stingajā gaisā ik skaņa izklausījās neparasti skaidra un dzidra, likās, pats gaiss skan zem balto tuneļu velves—sniega noliektajiem zariem. Rītausmā austrumu pamale vieglītēm sārtojās, it kā tur pelēkajos mākoņos būtu ieplūdušas netīras asinis.

—  Saule izsprauksies, un laiks uzlabosies,— Valko ieminējās.

Pēkšņi viņš apstājās un ar karabīnes stobru parādīja uz svaigām dzīvnieka pēdām sniegā.

—  Vai pazīsti šīs pēdas?

Palīgs pieliecās, atbalstīdamies ar plaukstām uz ceļgaliem. Bija skaidri manāmi nelielu nagu nospiedumi. Tur bija gājusi ģemze.

—  Domāju — tās ir ģemzes pēdas,— viņš atbildēja nedroši.

—  Vai redzi, ka naga puses iemītas atstatu viena no otras? Ģemzes tēviņam tās sakļautas kopā un nagu gali ir smaili, nevis strupi kā šais pēdās. Tātad te pirms stundas klīdusi mātīte,— Valko teica. Viņš ar pirkstu uzzīmēja sniegā tēviņa pēdas un uzskatāmi izskaidroja atšķirību.

Abi devās tālāk pa svaigajām pēdām. Mizložņa bez mitas čiepstēja, un čiepsti izklausījās kā brikšķi un krikšķi, it kā medību dzīvnieks skrietu pa mežu.

Ģemze bija raususi sniegu no apputinātajām kazenēm. No kupenām izkārpītie zaļie zari ar apkrimstām galotnītēm vīdēja iztālēm. Gar tiem puslokos iezīmējās pēdu raksti. Meklēdams barību, dzīvnieks nebija mīņājies uz vietas. Tas bija ganījies mazajā cirsmā, kur nenobirušās

lapas sārtojās virs sniega kā driskaini tērpi. Pa slīpumu no lejas nākdama, lapsa melno ķepiņu nospiedumus bija savirknējusi kā krelles. Netālu cilpojis zaķis, atstādams kruzuļainas pēdu mežģīnes. Citur vāvere ar pagarajām, lāpstiņām līdzīgajām kājām atlēkājusi un turpinājusi ceļu pa kokiem.

Valko izskaidroja palīgam visu par katru pēdu, ievadīdams viņu meža dzīvnieku noslēpumu pasaulē, un Janko vērīgi klausījās, pārsteigts par priekšnieka un biedra plašajām zināšanām.

Mežs kļuva aizvien gaišāks, un aizvien tumšākas zil- gmoja viņu soļu ieartās vagas sniegā. Viegla, dzeltgana dūmaka te sabiezēja, te izklīda kā dūmi, un no tās koki iznira kā rēgi.

—  Pirmais sniegs satrauc visus dzīvniekus,— Valko sacīja.— Un galīgi samulsina jaunos. Tie dodas meklēt citus midzeņus un maina vietu, kurā līdz šim mitinājušies. Tā jā, viena suga pārvācas uz citiem mājokļiem. Un, spriežot pēc tās, var uzzināt, kas risinās mežā. Are, vai redzi, kā lapsa pieplakusi zemei un uzglūnējusi zaķim? Tupēdams uz pakaļkājām, tas sadzirdēja aizdomīgu čaboņu un saausījās. Un še tev — izbijās un laimīgi aizmuka, bet lapsa kūmiņš veltīgi bija līdis uz vēdera tik ilgu laiku. Paskat, kā šis ar asti noslaucījis sniegu.

Viņi soļoja tālāk pa ģemzes pēdām, kas veda pāri kāda paugura uzkuprim, un pēkšņi trāpīja uz daudzām šādām pēdām. Te bija skrējis vesels bars dzīvnieku. Ģemzes bija traukušās milzīgiem lēcieniem.

Ieraudzījis pēdas, Valko apstājās un slidināja skatienu pār pauguru. Vērdamies uz visām pusēm, viņš kāpa lejup. Negaidot viņš pieliecās, un Janko pamanīja lielas suņa pēdas. Tās stiepās līdztekus ģemžu iemītajām.

—  Ai, ai, ai,— Valko noņurdēja un sakoda zobus. — Mans vecais draugs, pelēkais kalnietis.

—  Kas tas tāds ir?— jaunietis vaicāja.

Valko neatbildēja. Noņēma no galvas naģeni un ar roku pārbrauca pār plato pieri. Ar skatienu nemierīgi taustīja pauguru.

—  Tā nu mēs atkal satiekamies,— viņš murmināja zemā balsī.— Bet šoreiz tavai dzīvei pienāks gals! Kaut tu būtu viens, kaut tu nebūtu sapulcējis bandu!

Janko pieliecies aplūkoja pēdu. Tā bija līdzīga suņa pēdai, tikai garenāka un krietni lielāka. Papēdis dziļi iespiedies mīkstajā sniegā, un nagu atveidi pavisam skaidri redzami. Izsliedamies taisni, viņš pamanīja, ka priekšnieks brien apkārt pa sniegu. Piepeši Valko nomurmināja kaut ko un atkal noņēma naģeni no galvas — tā bija droša zīme, ka viņš noskaities.

—  Nāc šurp,— viņš uzsauca, pamādams jaunietim ar galvu,— rekur šie gājuši. Skaidrs, sapulcējis gan. Un kā lai nesapulcē! Agri, ļoti agri savācis laupītāju baru.

Zemāk pa nokalni bija skrējuši vēl trīs vilki. Stāvēdams pie to pēdām, Valko ar kabatlakatu slaucīja seju.

—  Paskaties šeit,— viņš rādīja uz zvēru ieminumiem.

—   Redzi, cik lieliem lēcieniem drāzuši. Dzinuši ģemzes pa labi, lai tik viņas apmaldītos un gribot negribot atgrieztos.

Neļaudams jaunietim pietiekami ilgi nopētīt vilku pēdas, Valko devās pa tām. Janko viņam sekoja. Abi šķērsoja gravu un uzkāpa pretējā uzkalnā. Vairākkārt vilku un ģemžu pēdas krustojās, līdz gan vienas, gan otras nozuda tērcē aiz uzkalna. Tērce plūda uz raktuvju pusi. Turp bija aizbēguši vajātie dzīvnieki, lai rastu glābiņu no plēsoņiem. Gabaliņu pabriduši pa ūdeni, abi vīri atkal ieraudzīja vilku pēdas. Tās virknējās uz biezu cirsmu, liecinādami, ka zvēri nav dzinušies tālāk pēc laupījuma.

Lai atvilktu elpu, Valko un viņa palīgs apsēdās uz skābarža, kas bija izgāzies aiz vecuma. Medību pārlūks klusējot smēķēja, uzlicis roku uz karabīnes laides. Negaidot viņš ierunājās domīgi, kā teikdams pats sev:

—  Nedrīkstam tos tā atstāt. Mums vajag sadzīt rokā zvērus, uzzināt, pa kādām vietām tie klaiņo, kuras ir viņu tekas. Zvēri nodarīs lielu ļaunumu, ja laikus nedabūsim tos pie malas. It īpaši pelēko . . .

—  Kas tas pelēkais tāds ir?— Janko bikli jautāja.

—  Pats viltīgākais vilks,— Valko drūmi atbildēja.

—  Iepazinos ar to pirms trim gadiem.

Viņi gāja kalnup pa vilku pēdām, stigdami sniegā un lāgiem klupdami, kājai aizķeroties aiz kāda apputināta krituša zara. Tā abi atkal nokļuva kalna korē un kāpa lejup pa ziemeļu nogāzēm. Vilku pēdas līkumoja gar Kluso ieleju un izgaisa uz šosejas gabaliņu lejāk no ceļu apgaitnieka mājas.

Uz šosejas Valko apstājās, apsvēra kaut ko un veda palīgu atpakaļ uz ieleju. Te viņi uzgāja vecā brieža vienmērīgās pēdas un vēl daudzas citas, ko bija ieminušas briedaļas, jaunie brieži un ģemzes. Dzīvnieki bija atklīduši uz nojumi, kur barības galdos tika sakrauti vīķi un siens.

—  Mums jādodas mājup,;— Valko pavēstīja, vērodams debesis. Pelēki gubu mākoņi zemu gūlās pār virsotnēm. Diena tapa arvien drūmāka. No rīta saules vairs nebija ne vēsts. Tumša dūmaka tina virsotnes, un meži sāka šņākt. Laiku pa laikam pārspurdza zīlīte un varēja dzirdēt, ka dzenis kaļ satrunējušā kokā.

—  Rīt aizkāpsi uz ciematiņiem un nopirksi saklipušu aitu,— Valko sacīja.— Būs jāaiziet tā paagrāk. Bet tagad — aidā uz mājām.

Viņi šķērsoja Brieža teku un iztramdīja divas ģemzes, kas stiepieniem metās uz ieleju.

Janko nebija pusdienojis un jutās tik noguris, ka zuda spēki. Viņš gāja klupdams un bieži pakrita. Taču jaunietis bija nolēmis negausties un padevīgi turējās līdzi nepielūdzamajam priekšniekam. Valko soļoja viegli un droši, kā iedams augšup pa kāpnēm. Viņam neslīdēja kājas, un palīgs brīnījās, ķa Valko elpo mierīgi un ritmiski.

Pēc minūtēm divdesmit viņi nokļuva pašā kalnu grēdā. Te bija biezāka sniega kārta. Valko apsēdās uz izgāzta skābarža.

—  Pasēdēsim brītiņu, lai atvilktu elpu. Varbūt kāds dzīvnieks ies garām . . .

Maz trūka, un Janko būtu iešņukstējies priekā. Viņš smagi noslīga uz koka stumbra un uzreiz juta, ka viss augums tīkami atpūšas. Viņam šķita, ka nespēs piecelties.

Abi klusēja. Janko domāja par savu silto vietiņu — izsūtāmā amatu. Cik jauki būtu tagad mežniecības gaitenī sēdēt krēsliņā un mierīgi runāt ar veco Celmu vai mūžīgi ērcīgo Grigoru, kam piemetusies kuņģa čūla! Kāds nelabais viņu dzina uz šiem piesnigušajiem mežiem, šajās kupenās un tukšumā! Kājas bija kā noņemtas, viņš tās pat nejuta, aiz apkakles aizslīdējušais sniegs mitrināja miesu. Sirds vēl aizvien strauji pukstēja, un pleci smagi guma.

Pēkšņi Valko pacēla galvu. Sedlienes pretējā pusē atskanēja brakšķi. Piesnigušajā pamežā pazibēja kaut kas pelēks. Janko saskatīja iegarenu briežumātes galvu. Aiz tās pavīdēja otras mugura. Pašā sedlienē iznāca briedis īsiem, resniem ragiem. Abas mātītes soļoja tam pa priekšu. Dzīvnieki gāja ziemeļu virzienā — uz Kluso ieleju.

Kad brakšķi apklusa un mežā ieslēpās trīs silueti, Valko sacīja:

—  Kamēr krēslos, te garām ies vēl citi. Laiks pasliktinās. Sāksies barga ziema.— Un, tā kā Janko nesapratnē palūkojās uz viņu, Valko piemetināja:— Dzīvnieki te iet pāri kalna mugurai. Sl sedliene ir viszemākā. Gribi pareģot pēc dzīvnieku pēdām — atnāc uz šejieni. Ja tie aizgājuši uz dienvidiem, pūtīs dienvidenis un laiks bus siltāks. Ja — uz ziemeļiem, laiks pasliktinās. Jāgatavo platās slēpes.

Valko piecēlās un skatījās uz ziemeļiem. No tās puses lēnām vēlās bieza, tumša migla. Zemu peldoši sniega mākoņi aizsedza debesis. Pašās virsotnēs meži vairs nešņāca. Vietvietām, kur sniegs no koku zariem bija nokritis, meži melnēja plankumaini un pār tiem lodāja miglas lāņi.

Pievakarē viņi abi pārnāca mājās. Kveldis riedams skrēja pretim, Gjurga nostājās uz sliekšņa. Krāsnī līksmi svirkstēja uguns. Gjurga ienesa lielu kastroli sēņu zupas, no kuras kūpēja smaržīgi garaiņi.

—  Esat izsalkuši kā vilki,— viņa pasmējās, redzēdama, cik kāri abi iemet aci kastrolī. Pēc brītiņa, ugunij sprēgājot krāsni un modinātājam tinkšķot, viri skaļi strēba.

—  Barometrs vēl aizvien rāda nejauku laiku,— Janko ierunājās, pārvarēdams lielo nogurumu, no pikantās sēņu zupas sasārtusī seja atmaiga lieglaimē. Viņš pavērsa acis uz logā iekarināto barometru.

—  Kur stāv rādītājs?— Valko pavaicāja.

—  Vidū. Šorīt bija pa labi.

—  Cik dīvaini!— Valko paraudzījās barometrā, sēdēdams pie galda.— Sitā ierīcīte vienadiņ rāda mainīgu laiku. Tā jā. Atmetīsies aukstāks. To jau lika manīt briedis.— Viņš pagriezās pret sievu:—Sais dienās mums būs jāpārlaiž naktis būdā pie nojumes. Ielaid Kveldi priekšnamā, lai sargā. Un pieskati zirgu.

Gjurga pārsteigta palūkojās viņā. Viņš piebilda:

—  Uzklīduši vilki.

Kad viņi bija paēduši, Janko aizgāja skaldit malku un vēlāk ar mokām aizvilkās lidz savai gultai.

Nakti sākās sniega vētra. Meži bez mitas dobji, dunoši šalca. Ap visiem četriem mājas pakšķiem vējš gaudoja kā suns. Lāgiem varēja dzirdēt tādu troksni, it kā pagalmā kāds ripinātu tukšas mucas. Viss nozuda sniegpārslu spietu virpuļos.

Janko gulēja siltajā istabā un, vērodams, kā atsarkums no krāsns kurtuves plaiksnās vienīgā loga rūtīs, pūlējās saskatīt, kas notiek laukā. Aiz loga pacēlās sniega un miglas blāvā siena. Viņš dzirdēja, ka Valko iziet ārā un no jauna atgriežas blakus istabā, kur gulēja pats, viņa sieva un bērni. Vēlāk vējš ar blīkšķi aizcirta slēģa vērtni un istaba kļuva šķietami siltāka un tumšāka. Pa dienu noguris apgaitā, Janko iemiga.

Kad viņš pamodās, jau bija gaišs. Laukā vēl sniga. Stieplē piesiets un iekārts starp ārējo un iekšējo logu, barometrs ligojās.

Stāvēdams pie loga, Valko skuvās; krāsns, ko viņš bija iekūris, jau izstaroja siltumu.

—  Nu, vai izgulējies?— viņš jautāja, un Janko nodrebēja, dzirdot, cik tēvišķīgi maigā noskaņā priekšnieks izrunā šos vārdus . . . Viņam kļuva neērti un kauns, ka nebija laikus uzcēlies.

Puisis uztrūkās augšā un sāka ģērbties.

Aiz loga, kas atradās dienvidpusē, bija sasnigusi liela kupena. Uz jumta — otra, noliekusies kā velve.

—  Aizmirsi, ka tev jāiet uz ciematiņiem pēc aitas,— Valko teica, lai gan, dzīdams bārdu, nevarēja lāgā runāt.— Es tevi pavadīšu kādu gabalu un palikšu pie barotavas. Vilki tur nevilcinoties uzradīsies. Nevar zināt, cik ilgi pieturēsies šāds laiks.

Janko klusēdams apģērbās un posās ceļā. Valko paņēma ēdamo divām dienām, atkabināja no sienas plato slēpju pāri, aplūkoja to siksnas un iebāza mugursomā. Tad iegāja savā istabā, atslēdza skapīti un izvilka melnu pudelīti strihnīna.

Sieva ienesa brokastis — speķi un tēju, un rīta maltītē Valko sacīja:

—- Šovakar nepārnākšu mājās. Tu, Gjurga, paliksi viena. Kā jau vakarvakarā teicu, ielaid Kveldi priekšnamā. Suns tevi sargās labāk nekā mēs abi.

—  Vai tiešām tu domā, ka es baidos?— sieva pasmīkņāja.

Viņa ņēmās palīdzēt berniem nomazgaties un viņus paēdināt. Janko vēroja Gjurgu. Cik mierīga un droša izskatījās šī pāragri novecējusī sieviete.

—  Saģērbies krietni un iesmērē pamatīgi zābakus ar lāča taukiem,— Valko piekodināja, sniegdams palīgam kādu pudeli

Viņš vēl apsēja šalliti ap ausīm, uzvilka cimdus un, noņēmis karabīni no vadža aizdurvē, devās ceļā. Janko — viņam līdzi. Tikko viņi izgājuši aizvēra durvis, uzbrāzās sniegavētra. Vīri kāpa lejup pārtiešām pa stāvu nokalni, kas nosliecās uz rietumiem no Klusās ielejas. Pārslas vēl sniga — sīkas kā putekļi. Vējš grieza tās uz visām pusēm un notrauca baltās pītes no zariem. Dažkārt vīri lidz viduklim iestiga kupenā. Bet sniegs bija irdens, viegli izbrienams. Viņi soļoja pa slipumu, kur nebija ceļa, jeb, kā Valko mēdza teikt, «velšus vēlās».

Pēc minūtēm desmit abi iznāca uz apsniguša meža ceļa. Te viņi izšķīrās. Valko devās uz Kluso ieleju, Janko brida tālāk pa nokalni uz ciematiņiem.

— Apskati bisi un vienmēr turi šaušanas gatavībā. Var gadīties, ka uzdursies vilku baram,— Valko ieteica palīgam pirms šķiršanās.— Pieraugi, lūst vai plīst, dabū aitu. Ja neatradīsi saklipušu, dabū veselu. Tā jā! Bez tās nekādā ziņā nenāc atpakaļ. Un kalniešiem apvaicājies, vai nav redzējuši vilkus.

Janko nozuda pārslu ņirbā. Valko dzirdēja sniegu gurdzam zem jaunekļa zābakiem, tad vis^s skaņas izdzisa baltajā klusumā. Valko devās tālāk pa ceļu. Sniegs sniedzās līdz gurniem. Ceļš šķērsoja dažas kaupres, nolaidās ierozās un vijās līdztekus kalna korei. Te vējš nepūta, pārslas bira rāmi un vienmuļi — kā caur sietu. Starp kokiem, kuriem piesnigušie zari liecās zemu kā sēru vītoliem, vīdēja tērces. Maigajā baltumā uz stumbriem spilgti iezīmējās ķērpji un sniegpārsliņām nobārstītas dzeltenas piepes. Viņam soļojot, sniegs gurkstēja un atbalsojās gravās.

Valko tuvojās nojumei no kādas gravas viņa gala. No šīs puses nekad nenāca medību dzīvnieki.

Ceļā viņš nemanīja nevienas pēdas. Lielie pelēkie zaķi gulēja un aiz ieraduma neuzdrīkstējās pamest savus slēpņus, līdz mitēsies snigt. Lapsas snauda alās, ģemzes un brieži retumis klīda pa ceļu.

Pārgājis uz otru gravu un nokļuvis Klusajā ielejā, Valko piepeši ieraudzīja briežu bara pēdas. Tās bija vēl svaigas un veda uz nojumi.

Tas, ka tuvumā ir medibu dzīvnieki, viņu satrauca. Valko pagrozīja plecus, iekārtodams karabīni ērtāk, lai tā nežvadz, atsizdamās pret mugursomas slēdžiem, un zaglīgiem soļiem devās uz priekšu. Seja kļuva nopietna un saspringa, acis iedzirkslījās priekā un medību kaislē. Viņā pamodās bijušais mednieks. Valko nonāca būdas aizmugurē un pameta acis gar stūri.

Cauri krītošo sniegpārslu plīvuram nojumē bija redzams liels, tumšs lāsums. Valko parāvās atpakaļ, atpogāja kažoku un izņēma no azotes tālskati, kas bija pakārts kaklā. Apmierināti, viltīgi smaidīdams, viņš pielika tālskati pie acīm un ielūkojās nojumē.

Tur gulēja divas tumšbrūnas briedaļas un teļš. Tas bija nolicis galvu mātei uz muguras. Visi trīs dzīvnieki raudzījās uz būdu — droši vien bija sajutuši cilvēka klātesmi. Tālskatī bija skaidri redzamas lielās, satraukumā starojošās briežu acis.

Ja Valko būtu gājis būdā, dzīvnieki būtu pamanījuši viņu un aizbēguši. Tas būtu noticis kā likts. Bet viņš gribēja pavērot briežus un papriecāties par tiem.

Tikko Valko iznāca gar stūri, visi trīs dzīvnieki uztrūkās kājās un žigliem, vingriem lēcieniem muka prom. Viņš izlikās, ka nepievērš tiem uzmanību, un iegāja būdā. Iekūra mazo dzelzs krāsniņu, izslaucīja gridu un saklāja gultas naktij.

— Viss jāsakārto, lai Janko atnācis redz, ka istaba uzkopta, un lai pats pierod pie kārtības,— medību pārlūks domāja balsī.

Arvien vēl sniga. Valko izmantoja laiku līdz pusdienai, nojumē bērdams auzas silēs un kraudams vīķus barības galdos. Sniegs aizputinās viņa pēdas, un dzīvnieki ar mierīgāku prātu nāks šurp. Tad mednieks paēda pusdienas un, tā kā būdas siltums vedināja atlaisties, brīdi nosnauda.

Kad Valko pamodās, laukā vairs nesniga. Pulkstenis bija četri. Migla biezēja, un laiks it kā metās siltāks. Taču tas bijušo mednieku nevarēja pievilt. Viņš zināja — temperatūras paaugstināšanās šādā laikā nozīmē, ka atkal snigs vālu vāliem. Un tiešām no jauna sāka snigt. īsā decembra diena ritēja uz beigām.

Viņš atcerējās palīgu. Puisis droši vien aizkavēsies, kamēr dabūs aitu.

Valko neuzdrīkstējās iet apgaitā pa apkaimi, lai gan stipri uztraucās, ka mežā klejo vilku bars. Viņš iedams atstātu svaigas pēdas sniegā un izbiedētu medību dzīvniekus, kuri nāktu uz nojumi. Tā kā tuvojās stunda, kad te ieradās brieži un ģemzes, viņš gatavojās tos novērot. Sis prieks attaisnoja darbā pie ēkas ieguldītās pūles. Valko priecājās, ka dzīvnieki tik ātri bija pieraduši pie nojumes un nāca uz barotavu. Bijušajam medniekam palika satraukuma brīži, kad šurpu zagās ģemze vai briedis. Medījuma izskats vien viņu dziļi saviļņoja — sirds iepukstējās straujāk. Taču viņa mednieka kaisle tagad bija atkāpusies, dodama vietu gandarījumam, kādu izjūt virsmežsargs, jūsmodams par dzīvnieku skaistumu un lielo skaitu. Šoziem Valko te bija pirmo reizi un, degdams ziņkārē, vēlējās redzēt, kādi medību dzīvnieki atklīdis pie barības galdiem. Vai tik neatvilksies sirgoņa vai kroplis? Viņš cieši raudzījās laukā pa mazo būdas lodziņu, lai nekas no dzīvnieku ierašanās nepaslīdētu garām nemanīts, un tā nu vērīgās acis sazīmēja lielo, veco briedi, kas nāca pirmais.

Briedis soļoja lēni, bet tramīgi. Nokļuvis klajumiņā pie nojumes, tas apstājās un krietnu brīdi palika uz vietas kā sastindzis. Tad paostīja sniegu. Tur bija gājušas briedaļas un teļš. Vecais dzīvnieks ošņāja aizputinātās pēdas. Pēc tam devās uz nojumi. Valko redzēja briedi raujam vīķus no galda un dzirdēja sausās lopbarības čaboņu. Ik kumšķi vilkdams, vecais ragainis saausījās. Pēkšņi satrūkās un pavērās atpakaļ. Smagie ragi sašūpojās, bet tūdaļ briedis nomierinājās. Ieradās divas ģemzes. Tās izskatījās neparasti mazas pretstatā vientulim un gandrīz nebija manāmas ziemas vakara nokrēslā. Neuzticīgi palūkojušās uz būdu, uz kuru arī briedis ik pēc mirkļa pameta acis, ģemzes pienāca pie barības galdiem un sāka ēst.

Negaidot ragainis no jauna paslēja galvu. Ģemzes aizmuka. Bet nebija aizritējusi ne minūte, kad Valko atkal redzēja tās pie barības galdiem. Tagad līdzās ģem- zēm bija vesels bars briedaļu. Valko netika ievērojis, no kurienes tās uzradās. Laikam iezagās gar ēkas mugurpusi. Medību pārlūks kā apburts nespēja atraut acis no šīs ainas un pūlējās saskaitīt, cik ir dzīvnieku. Saskaitīja astoņus, īsti nezinādams, vai nav kļūdījies. Rēgojās tikai briedaļu silueti, kas saplūda tumšā lāsumā. Viņam nogura acis, cieši raugoties,— arvien vairāk satumsa, un vienīgi baltā sniega atgaisma ļāva saredzēt dzīvniekus.

«Nepieciešamas vēl trīs šādas nojumes,» Valko nosprieda un domāja, kur varētu tās uzcelt. «Paskat tik, šie grūstās pie siles. Skaidrs, atraduši auzas.»

Dzīvnieki metās prom, nozuzdami kā ēnas, kuras izkliedē gaisma. Tas notika tik pēkšņi un tik strauji, ka Valko piemiedza acis un saspringti lūkojās tumsā. Viņš skaidri redzēja tukšo nojumi. Izbrīnā joprojām vērīgi skatījās pa lodziņu. No tās puses, kur bēga dzīvnieki, atlidoja brakšķi un soļu dipoņa.

«Janko nāk,» viņam iešāvās prātā doma. Viņš atdarīja durvis un izgāja laukā. Arvien vēl bija dzirdama dipoņa ielejas pretējā malā. No kraujas nogruvis akmens nopliuk- šķēja tuvīnā tērcē.

Valko saniknojies cieši raudzījās un klausījās. Gaidīja, kad ieskrapstēsies palīga soļi, taču izdzirdēja nevis tos, bet bailēs šaušalīgu brieža brēcienu. Nē, puisis nevarēja radīt tik lielu paniku barā!

Ļaunas nojausmas pārņemts, Valko pagājās dažus soļus tālāk no durvīm, un tai pašā mirklī viņam šķita, ka gara ēna slīd starp kokiem.

— Vilki!—viņš skaļi sacīja, iedrāzās būdā un satvēra pielādēto karabīni. Bet uzreiz nolēma nešaut. Dzirdot šāvienus, vilki tik un tā neliktu mierā laupījumu. Vajātie brieži izbītos vēl vairāk un bēgtu kalnup, kur sniegs sakritis dziļāks.

Valko jutās nevarīgs. Nezināja, ko lai dara. Nopūtās reizi, otru un sāka neganti lamāties. Ja tas būtu atgadījies dienā, viņš skrietu pa ieleju — dzītos pakaļ vilku baram, lai arī tur būtu simtiem zvēru.

Viņa lamas noslāpa melnajā ziemas naktī, pat neatbalso- jās. Viņš iededza vējlukturi un pakāra nospārē, kur arī pats stāvēja, lai paklausītos, kas notiks. Vairs nebija dzirdama ne skaņa. Tumsa ietina milzīgo kalnu. Tikai straume plūda, klusi murdēdama.

Nevarībā un dusmās Valko lādēja vilkus un sevi, ka rudenī nebija pievērsis lielāku uzmanību šādām briesmām. Purpinādams un smagi pūzdams, viņš satraukti staigāja līdz pusnaktij. Zināmā mērā viņu mierināja tas, ka sniegs ir irdens un brieži un ģemzes pa to var skriet tikpat ātri kā vilki.

Valko apgūlās, kad viņa lielais pulkstenis ar arābu cipariem rādīja pusdivi pēc pusnakts.

«Laime, ka sniegs nav sasalis,» viņš nodomāja pirms iemigšanas.

7

Pelēkais vilks, kas siroja pa kalnu, bija nācis pasaulē pirms sešiem gadiem tālu no šīm vietām miklā alā, virs kuras auga meža ģerānijas un papardes. Vecais lāču mednieks vectēvs Jako bija nogalinājis tā māti, kad pelēkais un viņa brāļuki bija mēnesi veci. No pieciem mazuļiem tikai šis palika dzivs — vienigais, kas bija iemanījies dabūt sev barību. Pārējos nobeidza bads vai saplosīja lapsas, kas, zināms, ienīst vilkus — tāpat kā tie lapsas.

Vilcēns pierada meklēt ēdamo un lieliski medīja peles un sīkos grauzējus. Paaudzies iepratās uzglūnēt zaķiem, vēlāk — gemzēm, gaidīdams tās pievakarē pie avota vai meža taciņas. Atšķirībā no ciltsbrāļiem pelēkais nekad negāja uz lauka un neuzbruka ganāmpulkiem, jo vienmēr varēja noķert kādu dzīvnieku. Ziemu, kad biezā sniega kārta nosērsnoja un briežiem tajā stiga kājas, vilks tos viegli panāca.

Rudeni pelēkais nolūkoja sev vilcēni, kas klaiņāja kopā ar paaugušiem mazuļiem pa šo apvidu. Tad sāka vadīt vilku baru un kļuva par biedu visiem medību dzīvniekiem. Tagad tas vadīja sešus vilkus, kuru vidū bija viena veca vilcene un viena jauna. Bars bija atklīdis no dienvidrietumiem un jau paguvis saplosīt dažas ģemzes kalna ziemeļu pakājē.

Plēsoņi vēl nebija nonākuši Klusajā ielejā, kad uzdūrās briežu baram. Vilki sāka dzīties tam pakaļ, bet brieži joņoja daudz ātrāk nekā vajātāji, un pelēkais pirmais vairs nemina tiem uz papēžiem. Sapratis, ka šis bars bēg viegliem, ašiem auļiem, barvedis apstājās, tālāk neskrēja ari tā biedri. Vilki griezās atpakaļ. Sarindojušies cits aiz cita, gāja, vilkdami astes pa sniegu. Devās pa nolaidena paugura muguru tieši uz Kluso ieleju, atstādami sniegā dziļu vagu. Apputējuši ar baltajām pārslām, tie izskatījās kā septiņas pelēkas ēnas. '

Piepeši barvedis apstājās. It kā pēc signāla apstājās arī citi. No paugura augstā uzkupra plēsoņi ievēroja nojumi. Tā pārsteidza vilkus un sagrāva tiem cerību atrast barību. Un tad zvēri ieraudzīja veco briedi un saklausīja sauso vīķu skaudro krikstoņu. Tie pieplaka sniegam kā putnu suņi, kuri atklājuši irbju baru. Vēlāk, kā pakļaudamies nedzirdamai pavēlei, vilki sadalījās divās grupās — četri klusi devās lejup pa pauguru un paslēpās tērces stāvajā krastā tieši pretim nojumei, pārējie ar pelēko priekšgalā, virzīdamies pret vēju, apgāja ap Kluso ieleju un lēnām tuvojās ēkai. Tā šie sasniedza klajumu un tur pamanīja ēnas — divas briežumātes un tēviņš nāca pie barības galdiem. Vilki izklīda, izveidodami ķēdi ap nojumi, kas bija pavērsta pret tērci, pie kuras gaidīja biedri. Rāpās lēnām, it kā ar pūlēm vilkdami kājas. Virs biezās sniega kārtas bija redzamas vienīgi to galvas. Acis, spīdīgas kā fosfors, skaidri saskatīja tumšās, dzīvās miesas — plašajā nojumē saradušies, brieži snaikstīja ragus un briedaļas grozīja garās ausis. Vēl soļu divdesmit atlika līdz bagātīgajam laupījumam.

Vilki jau divas dienas nebija gandrīz neko ēduši, tomēr izsalkumā nezaudēja pacietību. Jo tuvāk mērķim līda, jo lēnāk rāpoja. Tā tie sasniedza mežmalu, no kuras līdz nojumei bija vismazākais attālums. Tagad līdz briežiem atlicis metru desmit.

Piepeši vecā briežu māte tramīgi paslēja galvu un spēcīgi nosprauslojās caur nāsīm. Tā bija saodusi vilku smaku.

Dzīvnieki metās bēgt. Tai pašā mirklī pelēkais tiem bruka virsū, arī citi vilki likās pakaļ.

Divi plēsoņi izklaidus iedrāzās briežu bara vidū, trešais vajāja ģemzes. Bet neviens nespēja notvert kādu dzīvnieku. Izbailēs brieži šāvās tik lieliem lēcieniem, ka vajātāji drīz atpalika. Tie skrēja, pūlēdamies ietrenkt briežu baru gravā. Valko bija redzējis atpalikušo vilku.

Brieži izklīda, iekāms sasniedza tērci. Divas mātītes joza virzienā pret straumi, pārējās un tēviņš negaidot cirtās augšā pa stāvo nogāzi un aši nozuda aiz uzkalna. Tikai vecais briedis uzgrūdās vilkiem, kas bija paslēpušies krastā. Sastapies ar plēsoņiem, ragainis bija spiests griezties atpakaļ. Bet te to lenca vēl trīs vilki. Vecais dzīvnieks apjuka. Smagi ielēca tērcē un, šķiezdams ūdens šļakatas un dubļus, apdullinoši plakšķinādams, bēga pa straumi.

Nevarēdami to noķert, vilki sāka skriet laupījumam no abām pusēm — pa krastiem.

Vecais ragainis smagiem lēkšiem traucās pa nelīdzeno tērces gultni. Lāgiem, kājai paslīdot, paklupa, ar nagiem apveldams akmeņus. Briedis vairākkārt mēģināja izkļūt no dziļās aizas, bet plēsoņi neļāva tam izsprukt. Tas tomēr centās apsteigt vajātājus. Tur, kur gultne bija platāka un līdzenāka, ragainis ar milzīgu lēcienu izšāvās krastā. Pelēkais vilks tam iekoda, un briedis krišus iekrita atkal straumē. Vecais dzīvnieks bēga vēl arvien tikpat ātri. Ieleju pieskandināja soļu dimdoņa, bl āzmaina kā virpulis. Plēsoņi greizsirdīgi modri uzmanīja, lai upuris neizrautos no tērces. Veikli un attapīgi, tie aptvēra, kā kurš līkums žiglāk pārvarams, un saīsināja attālumu starp sevi un upuri.

Tā neprātīgā skrējienā tie mēroja ieleju visā garumā un sasniedza Platupi, kuras akmeņainais ievalks bija piesnidzis un aizsalis. Pēc dažām pazīmēm varēja manīt ka briedis nogurst. Tas smagi elsa, un, dzirdot sēcienus vilkiem no jauna radās spēki Tomēr ragainis paguva atrauties no vajātājiem. Tie pamazām atpalika

Sojus simt uz leju upe meta krasu līkumu starp augstām klintīm. Briedis tam tuvojās, pelēkais vilks atšķīrās no pārējiem un, šķērsodams līkumu pa visīsāko ceļu, apsteidza briedi tieši tobrīd, kad tas bēga pa ledu Līdz šim vecais dzīvnieks bija skrējis pa ūdeni, taču nokļuvis uz cieta ledus, nogāzās uz pakaļas, nagiem paslīdot un kājām plati izplešoties. Sai mirklī vilks ieklupa tam mugurā.

Mokpilns rēciens izskanēja ziemas naktī Kā atbildot tam, tuvīnā ciematiņā ierējās suns. Briedis uztrūkās un straujā, tālā lēcienā nokratīja zvēru no skausta Tobrīd pārējie — seši vilki — panāca laupījumu un ielenca Vicinādams ragus, briedis drosmīgi lūkoja atvairīt uzbrukumu. Kādu jaunu vilku notrieca gar zemi uz ledus Barvedis atkal ieklupa vecajam dzīvniekam mugurā, un atkal apkārtni pāršalca brieža rēciens Ledus piepeši ielūza, un ragainis iegrima lidz krūtīm saltajā dzelmē Vilki atkāpās un satupās uz lielā lāsmeņa malām. Tagad upuris neķur nevarēja izsprukt. Uz mirkli iestājās klusums, kurā bija dzirdama brieža smagā elpa un straumes klusā čaloņa. Suņa rejas norima tuvīnā ciematiņā, vairs nesniga, un apkaime šķita it kā gaišāka. Briedis stingi stāvēja, noliecis milzīgos ragus pār tumšo, ņirbošo ūdeni Pēc brītiņa saltā dzelme paralizēs nogurušo dzīvnieku Zinādami to, plēsoņi pacietīgi gaidīja. Tie sarosījās un sāka staigāt ap savu upuri. Briedis pacēla galvu un gatavībā atsist uzbrukumu slaistīja ragus uz visām pusēm Klabinādami zobus, divi vilki tuvojās tam no priekšpuses Tas pavērsa ragus pret zvēriem. Sai mirklī pelēkais milzīgā lēcienā šāvās pār lāsmeni un uzmetās vecajam uz muguras. Briedis apcirtās un, ar visu skaustā iekrampējušos vilku dragādams ledu, pūlējās izkulties krastā Vilki to vien gaidīja. Tikko briedis bija ticis ārā no ūdens • plēsoņi visi kopā atkal tam uzbruka. Vilcene ar zobiem iecirlās ragainī, un tas izslējās pakaļkājās Vajātāji rūk dami iekārās brieža kaklā kā smaga nasta, un ragainis sa]ima Vēl dažas reizes apkārtni pāršalca vecā dzīvnieka rēciens pirms nāves Tad iestājās klusums, kurā bija dzirdams, ka upuris agonijā krāc

Vilki ēda līdz rītausmai, vazādami lielus gaļas gabalus pa upes krastu Kad ziemas rīts lēnām ausa pār kalnu, tie devās prom, kļuvuši smagnēji asiņainajās dzīrēs. Vēderi noļuka uzpūsti, jo pelēči bija aprijuši milzumu gaļas. Viss bars gāja arvien dziļāk piesnigušajā mežā, aizvilkās līdz augstām, drūmām klintīm un apgūlās starp tām.

8

Tikai vecā Ogliniece redzēja brieža nāvi. Tā dzīvoja savā miklajā alā netālu no kokzāģētavas neliela izcirtuma piemalē, kur pavērās skats uz Platupes krastiem.

Krēslai metoties, lapsa devās pēc laupījuma. Tā kā kokzāģētavā neviena vairs nebija, viņa gāja turp, lai pamestajā ēkā uzglūnētu pelēm.

Ogliniece ietrausās aizputinātā notekā un tur noķēra lielu, brangu gulētājpeli. Tad ilgi urkņājās zem smalku žagaru kaudzes, no kurienes izvilka pelēnu.

Krietni ieturējusies, lapsa aplaizījās un nokāpa gravā. Sī grava lieti derēja — pa to vecā ceļoja uz mazajiem ciematiņiem Ogliniece gāja pa tās ievalku, atstādama vienmērīgu pēdu virteni gar ūdeni. Kādā vietā apstājās, lai atkārpītu caurumu, no kurienes sita pretim sīva žurku smaka. Taču izrādījās, ka caurums ir ļoti dziļš, un vecā atmeta savu nodomu.

Lapsa vēl nebija nonākusi pie upes, kad no augšas atskanēja skaļš troksnis. Kuplaste nogūlās sniegā. Kaut kas liels traucās tai pretim. Ogliniece diedza atpakaļ un iespraucās krūmos, kas, noliekušies zem sniega smaguma, izskatījās kā kupenas Netālu briedis skrēja garām, un lapsa dzirdēja, cik smagi tas elš. Ragainim pakaļ dzinās vilki Lapsai uz muguras spalva sabozās, un tā drāzās uz lielu ozolu mežu. Te brieža rēciens atlidoja kā aprauta taures skaņa. Uz to atsaukdamies, ierējās suns. Vēlāk Ogliniece saklausīja vēl divus rēcienus.

Tā devās pa augsto, mežaino upes krastu un piezagās pie paša līkuma. Tur bija skaidri redzams, kā vilki alkatīgi plosa brieža miesas.

Parāpusies tālāk, lapsa redzēja zvērus nelielā aizā klinšu pakājē. Daži drūzmējās ap uzšķērsto dzīvnieka vēdera dobumu.

Pamanījusi bagātīgo mielastu, lapsa aplaizījās vien. Uzbudinājumā pakulstīja garo, kuplo asti un nolēma gaidīt tik ilgi, līdz vilki nozudīs un šī varēs notiesāt brieža atliekas.

Tur Ogliniece slēpās līdz rītsvīdai. Ar mokām valdījās, lai neierietos aiz skaudības un izsalkuma. Kad septiņi vilki uzpūstiem vēderiem un asiņu nošķiestiem purniem aizgāja prom, lapsa nokāpa lejā un kāri skrubināja no kauliem palikušo gaļu. Ļaudamās šai baudai, tā aizmirsa jebkuru piesardzību un pieēdās līdz kaklam, kamēr uzausa gaisma. Tad nez no kurienes atlidoja divi kraukļi, kas uzsāka ar to ķīviņu.

Lapsa tomēr vēl uzkoda brieža izkārto mēli un tad, sagrābusi zpbos tā kāju, devās atceļā uz savu mājokli. •

Uz ledus mētājās vecā dzīvnieka ādas lēveri, daži lieli apgrauzti kauli un galva. Tā ar milzīgajiem, asinīm noplūdušajiem ragiem rēgojās malā. Uz tās bija notupies krauklis.

Valko gulēja slikti un pamodās mazā gaismiņā. Būda bija atvēsusi. Pa logu spraucās blāva, krēslaina rītausma. Pie rūtīm bija pieķepis naktī krītošais sniegs.

Medību pārlūks uzcēlās možs un pārcilāja atmiņā vakarvakarā notikušo. Viņš uztraucās, šaubīdamies, vai Janko atnāks šodien. Noberza seju ar sniegu un iekūra krāsniņu. Valko jau naktī bija izdomājis, kā cīnīsies pret vilkiem, un stājās pie darba, tiklīdz kļuva pavisam gaišs. Viņš izņēma no mugursomas liellopu tauku piku un pasildīja uz krāsniņas. Uzklājis avīzi uz grīdas, ar kabatas nazi izgreba mazu koka karotīti. Sadabūja pudelīti indes, apskatīja, vai rokās nav pušumiņu, un atkal ķērās pie taukiem. No tiem nogrieza kriksīti, tik lielu kā ozolzīle, un saviļāja bumbiņu. Tajā iespieda karotītes augšgalu, izveidodams tādu kā uzpirksteni. Viņš iztaisīja daudzus uzpirkstenīšus, sarindoja uz avīzes un katrā iepildīja mazdrusciņ indes.

Kad tas bija izdarīts, Valko pasildīja atlikušos taukus un aizlipināja uzpirkstenīšu galus. Tā viņš pagatavoja daudzas šādas tauku bumbiņas, tad sadedzināja avīzi un karotīti krāsnī, bet bumbiņas salika tām īpaši izstrādātā cūkas pūslī.

Viņš bija radis runāt ar sevi un balsī izteikt domas — šo paradumu iemantojis, ilgus gadus vientuļi dzīvodams mežos.

«Vai tik ko neesmu aizmirsis? Dunci? Tas ir šite.» Viņš pagramstījās mugurpusē gar jostu, lai pārliecinātos, ka duncis piekārts. «Bet Janko? Kad pārnāks šis puisis9 Kavējas, nolādētais. Vārnas skaita pa ciematiņiem. Nu gan viņam sadošu. Tā jā. Bet ja nu viņš atnāks, kad manis te nebūs? Atstāšu zīmīti.»

Viņš izplēsa no piezīmju grāmatiņas lapu un uzrakstīja. «Gaidi mani, ap pusdienu būšu atpakaļ.»

Atstājis zīmīti uz gultas, Valko devās prom.

Sniegs bija mitējies. Koku zari smagi noliekušies. Rēna migla klāja virsotnes un lāņoja lejup, tuvīnās nogāzes slīga pienbaltā gaisotnē.

Valko piegāja pie nojumes un pētīja vakarvakarā iemītās pēdas. Nakti sniegs tās bija aizputinājis, tomēr varēja sazīmēt briežu dziļos ieminumus. Viņš devās lejup uz klajumu un ieraudzīja platās vagas, ko vilki bija atstājuši sniegā, rāpdamies pēc laupījuma.

Uzreiz visa aina viņam kļuva skaidra. Satraukumā Valko noņēma naģeni un ar roku pārvilka pār pieri.

Aiz nojumes vilku pēdas sajaucās ar briežu pēdām. Valko nonāca pie tērces, izbrīnā uzmeta skatienu krastam un pamanīja citus ieminumus. Tie virknējās mazliet ieslīpi uz krasta pretējās puses.

«Vai tu redzējies,» viņš nodomāja un vērīgi aplūkoja krauju. Tur ievēroja dziļas pēdas un lapas, ko briedis ar nagiem bija izspēris šur tur sniega virsū. Vecais dzīvnieks bija skrējis augšā pa krauju, bet, citu vilku vajāts, šāvies atpakaļ Kādu brīdi Valko domāja, tad pagriezās un soļoja straumes virzienā. Ne jau viss bija skaidrs, taču viņš zināja: ja vilki noķēruši briedi, tad tas būs noticis gravā pie upes. Ragainis katrā ziņā būs bēdzis pa ūdeni, lai slēptu pēdas.

Nogājis metru divdesmit pa krastu, Valko saprata vilku taktiku.

— Iedzina briedi tērcē, lai tas apdauzītu kājas,— viņš nomurmināja, izmisīgi pašūpodams galvu.

Pēkšņi viņš pamanīja asinis. Tās izskatījās kā bāldzelteni traipi, bet Valko parakņāja sniegu, un tur bija redzamas košsarkanas lāses. Bez šaubām, briedis tika sakosts.

— Nu ir beigts,— Valko īgni noteica.

Pēc pusstundas viņš sasniedza upi ar akmeņaino gultni. Vairs nesekodams pēdām, devās pa stāvo krastu un nokļuva uz klintīm pie likuma. -No turienes ieraudzīja asiņaino, sabradāto sniegu un brieža atliekas. Pie tām nikni ķildojās vesels bars žagatu un kraukļu. Daudz nedomādams, Valko satvēra karabīni, notēmēja uz kraukli un nospieda mēlīti.

Šāviens nogranda pār ieleju, atbalsodamies kalnu aizās. Lodes saplosīts, melnais putns izplestiem spārniem palika uz ledus. Pārējie aizlidoja, bailēs ķērkdami. Valko nokāpa lejā un paņēma brieža galvu. Piesējis to pie mugursomas un iemetis kraukli ūdenī, viņš iesita sev pa pieri un drausmīgi izlamājās. Tikai tagad bija attapis, ka rīkojies gluži aplam, atstādams pēdas pie brieža atliekām. Dusmīgs un sadrūmis, viņš trāpīja uz vilku bara pēdām un pa tām soļoja tālāk.

10

Vilki bija gājuši gar pamesto kokogļu noliktavu blakus gravā. Tad devušies augšā pa nolaidenu pakalnu, pār kura muguru stiepās šaura taka, ko bija ieminuši ogļrači, iedami uz raktuvēm un nākdami mājās. Sī taciņa vijās pār kalnu grēdu un aizlocījās uz tās viņu pusi. Zvēru bars bija ļekatojis pa to līdz pakalna vidum, kur beidzās biezs smalksnis. Tālāk pēdas veda pa aizputinātu meža ceļu.

Sekodams pēdām, medību pārlūķs brida pa lielu ozolu mežu. Tur bija sasnidzis dziļš sniegs, un tajā ik uz soļa stiga kājas. Sniegs skaļi gurkstēja, un nebija jēgas dzīt zvēriem pēdas. Pat tad, ja, nonācis vilku tuvumā, Valko nebūtu tos redzējis biezajā mežā, kur zarus lieca baltās pītes. Šķērsodams kādu gravu, viņš atklāja citas svaigas pēdas. Sākumā domāja, ka brieži klīduši pa gravu, bet, vērīgāk aplūkojis pēdas, saprata, ka tās ieminušas meža cūkas. Pirms stundas te bija klumzājis meža kuilis, vezdams sev līdzi deviņas mātītes. Cūkas bija urkņājušās pie ūdens un turpinājušas ceļu virzienā uz Kluso ieleju.

«Tās gan saplēsīsies ar vilkiem,» Valko nodomāja un pavērās pulksteni. Bija deviņi. Nospriedis, ka neatliks laika īstenot savu ieceri, viņš atgriezās uz taciņas un pārlaida acis nogāzēm, pētīdams, kurp aizgājuši vilki.

Augstu pār jaunmežu cauri piesnigušajiem zariem un miglu rēgojās augstas, drūmas klintis. Kaut kas viņu uzvedināja uz domām, ka tur ir vilku bars.

Viņš devās tālāk. Brieža ragi bija smagi, bieži aizķērās aiz bises siksnas. Kājas slīdēja, viņš lēnām kāpa lejup, noraizējies, ka nav palīga, un noskaities pats uz sevi, ka paņēmis līdzi brieža galvu.

Valko pamanīja gar Platupi cilvēka pēdas, pazina Janko zābaku nospiedumus un nepacietīgi, ātri soļoja, lai uzzinātu, vai palīgs ir atnesis aitu.

11

Puisis viņu gaidīja būdā. Janko nākdams bija sasārtis, kurināja dzelzs krāsniņu un žāvēja mitros kā'javus.

Ieraudzījis sadrūvušo, bargo Valko seju, viņš mulsi pasmaidīja.

Medību pārlūks noņēma no pleciem mugursomu un nometa zemē. Brieža ragi noblaukšķēja uz kailās dēļu grīdas. Ievērodams aitu pustumšajā būdas kaktā, Valko atviegloti uzelpoja, tomēr uzacis palika tikpat draudīgi nokārušās.

—  Kāpēc aizkavējies?— Valko vaicāja dobjā balsī.

Puisis vēl vairāk samulsa.

—       Nevarēju atrast. . . vakar. Nebija. Tikai šodien dabūju, rau, šito,— viņš atbildēja, pamezdams ar roku uz aitu.

Paņēmis slotu, Valko sāka raust nost pie zābakiem pielipušo sniegu. Palīgs skatījās uz apgrauzto dzīvnieka galvu, bet neuzdrīkstējās pajautāt par to. Viņš pazina priekšnieka smago raksturu. Kad bija dusmīgs, vecais klusēja.

^Vēlāk, līdzko dusmas pārgāja, pats izstāstīja, kas noticis.

Abi sēdēja pie krāsniņas. Malka sprēgāja, taču bija dzirdams, kā Valko elš un pūš. Pažāvējis zābakus, viņš sirdīgi sacīja:

—   Uzmanies, liksim indi.

Janko piecēlās.

—  Vai esi ēdis?

—  Agri no rīta ēdu ciematiņā.

—       Nu tad iekodīsim. Ej nu sazini, vai būs laiks ieturēt pusdienas.

Viņi apsēdās un sāka ēst.

—       Nopirku drusciņ rakijas,— palīgs piedāvāja, rādīdams blašķi.

—  Vēlāk,— priekšnieks teica un izvilka no pagultes cūkas pūsli ar tauku pikulīšiem. Pameta acis uz Janko, ielika pūsli mugursomā un piegāja pie aitas.

Dzīvnieks bija slims un izdēdējis. Noliecis galvu, stāvēja kaktā. Lāgu lāgiem klepoja, grīļodamies uz tievajām kājām.

—  Aiznesīsim aitu jau tagad. Paņem līdzi tikai bisi un blašķi. Paņem arī manu mugursomu!— Valko pavēlēja.

Viņš uzmeta aitu plecos un devās prom.

Visu ceļu abi klusēja. Pēc stundas nokļuva uz klints, no kurienes Janko ieraudzīja brieža atliekas un saprata, kas noticis.

—  Te nokausim aitu un aizsviedīsim lejā,— Valko pavēstīja.— Ja būtu zirgs, būtu labāk . . . Kaut laimētos šos piemānīt arī tā.

Viņi nokāva ēsmai atvēlēto nabaga mājlopu. Kad āda bija atdīrāta, Valko izņēma cūkas pūsli, atvēra to un sāka likt tauku bumbiņas aitā. Uzšķērda vēderu un tur iebāza kādus desmit saindētos pikulīšus, jo zināja, ka plēsoņi vispirms klups uz iekšām. Tad viņš ar dunci iešķēla dziļus, īsus pušumus visā dzīvnieka ķermeni un katrā iespieda pa bumbiņai. Ticis galā ar šo darbu, Valko aplika ādu ap rumpi. Viņi pagaidīja, līdz aita sastinga salā, sagrāba to aiz kājām un aizlingoja uz ledus.

—  Šovakar vilki katrā ziņā atnāks,— Valko murmināja. — Par to esmu droši pārliecināts. Bet diezin vai tie ēdis?

—  Kāpēc neēdīs?— jaunietis vaicāja.

—  Tāpēc, ka sātīgi paēduši.— Viņš dusmīgi nospļāvās un piebilda:—Un arī tāpēc, ka apkārt ir daudz cilvēka pēdu.

Abi devās prom nerunīgi, noraizējušies.

Krēsloja. Migla biezēja. Cauri tai vīdēja kādas kaupres, virsotnes vai sedlienes novidus. Sniega noliektie koki atgādināja krokotu, drausmīgi lielu, baltu apģērbu, kurā tērpies kalns. Pamazām sniegs kļuva nespodri sidrabains un no visām pusēm dvesa smags, salts un baiss klusums.

12

Kunka, viengadīga meža cauna, šodien gulēja Klusajā ielejā netālu no nojumes aiz vecuma nokaltuša koka dobumā. Koks bija palicis bez zariem, apaudzis pelēkzilga- niem ķērpjiem un lielām, dzeltenīgām sēnēm, cietām kā akmens.

Saritinājusies kamolā, cauna gulēja uz mīkstās, satrunējušās koksnes dobumā, kur bija gan sauss, gan silts. Tā bija iežmiegusi savu plakano kaķes galvu vēderiņa pūkainajā, gaišbrūnajā akotā un pie paša purniņa atmetusi garo asti, kas apsedza un sildīja kā spilvens. Ja kāds būtu iemetis acis vecā koka caurumā, ievērotu vienīgi tumšu, spalvainu kamolu bez jebkādām dzīvības zīmēm.

Kunka gulēja kā nosista. Dienu, ja bija paēdusi, iegrima saldā miegā. Garais, vijīgais augums atslāba, tik- smi un laiski notrīsēdams. Tad cauna nelikās zinis ne par ko un pasaule tai šķita viens vienīgs laiskums un labpatika. Kunka pauda jauko noskaņojumu kā kaķe — ņur- rāja.

Kopš tās dienas, kad mate viņu bija padzinuši no dzimtā meža, Kunka nodevās ceļojumiem. Vispirms aizceļoja uz lauku, no kurienes atgriezās izsalkusi un pārbijusies. Tas notika rudenī. Tā atkal nokļuva vecajā, pazīstamajā mežā un tur medīja baložus, kas nakšņoja dobumos. Bet baloži drīz aizlidoja uz dienvidiem, un Kunka no jauna sāka klejot. Šoreiz kāpa uz ziemeļu pusi, kur kalns nebija stāvs un mūžsenie meži kā bezgalīga jūra pletās pāri pauguriem un kauprēm. Te cauna atrada bagātīgu barību. Sākumā tā apmierinājās ar savvaļas bumbieriem, vilkābo- liem, skābajiem mežāboliem un pat mežrozīšu augļiem, bet, jo labāk iemanījās medīt grauzējus un sīkos putnus, jo retāk ēda augu barību. Iemācījās prasmīgi pārmeklēt koku dobumus un žākles, kur nakšņoja žubītes, dzeņi, mizložņas un zīles. Cauna ar veiklajām, asiem nagiem apveltītajām ķepiņām saķēra putniņus, kamēr tie gulēja. Baiļu pilns čiepstiens, dažas spalvas pie koka uz zemes — un zīlītes vai mizložņas vairs nebija. Kutiku neiežēlināja ne izmisīgie čirpstieni, ne šaušalīgā spārnu vicināšana. Tā notiesāja medījumu kāri, bet lēnām — kā kaķe, aiz baudas sēkdama un šmakstinādama.

Rudenī susuri apvēlās brangāki un cauna cītīgi aizrāvās ar to grūtajām medībām. Nebija viegli notvert viltīgo zvēriņu, kam ir ļoti smalka dzirde. Bet Kunka iemācījās atklāt tos kādā pacerē vai dobumā, kur bija sakrāta barība ziemai. Noķērusi brangu snauduli, tā pieēdās līdz kaklam un augu dienu ņurrāja.

Vēlāk, kad debesjumā pakāpās oktobra mēness, mežos skanēja smelgie un sērīgie pūču vaidi. Kunka ienīda pūces.

Nežēlīgais dzīvnieks ar visu sirdi izjuta svelošu naidu pret naktsputniem. Ieraudzījusi apoga dzeltenās acis~~vai ūpja oranžās, cauna šņāca kā čūska. Viņa visbiežāk nomušīja pūces rītausmā, kad tās atgriezās savos dobumos. Tur ielīdusi, cauna īsā cīņā pievārēja upuri.

Kunka klejoja cauru rudeni. Lēkdama no koka uz koku, no zara uz zaru, mēroja milzīgus attālumus. Apceļoja visu kalnu — no šosejas līdz senajam romiešu tillam, kas atradas rietumos no Klusās ielejas. Kunka gāja gar ciematiņiem, kurp to vilināja gaiļi, dziedādami «kikerigī», un šajos klejojumos iepazina zvērus un putnus. Bija pavadījusi dienas daudzos dobumos un divreiz nokāpusi lejā uz lauka. Reiz gulēja siena kaudzē. Ap pusdienu rati apstājās pie kaudzes un dakšas ietriecās sienā. Kunka šāvās kā bulta uz tuvāko birztalu. Citreiz dienu pavadīja zem šosejas tiltiņa. Pa to visu laiku soļoja cilvēki, brauca vieglās mašīnas un kravveži, bet Kunkai par to nebija ne silts, ne auksts. Pievakarē tā atgriezās kalnos.

Kad sāka snigt, cauna divas dienas neizgāja no alas. Vispār putenī tā nelabprāt lida ārā un ļāvās saldam miegam.

Šogad ziema pārsteidza Kunku milzīgā ieplakā, ko ieskāva augsti uzkalni, kuros auga dižegles. Sajās vietās cauna aizkavējās, jo sastapa mežirbes. Paguva saplosīt lielu daļu no jaunajām, taču, līdzko augstākos pacēlumos ziema kļuva daudz bargāka, mežirbes aizlaidās uz ielejām, uz cirsmām. Tām nopakaļ devās arī mežakaķis, ko cauna neieredzēja vairāk par visu pasaulē. Kunka baidījās no niknā, pelēkā zvēra, kura acis ne reizi vien bija redzējusi zaļgani starojam kāda koka zarotnē.

Ta kā rits pārsteidza caunu pie nojumes, šī pagāja zem tās cerībā atrast ko ēdamu un vēlāk ielīda vecā koka dobumā. Nakti bija notiesājusi vienīgi nosalušu zīlīti un tagad jutās izsalkusi un nemierīga.

Varēja dzirdēt, ka laukā knikst kailie zari, gaudulīgi čīkst kāds koks un, dobji švīkstēdams, no zariem krīt sniegs. Vējš klusiņām svelpa koka galotnē, un dobums dunēja.

Pēkšņi Kunka pamodās. Kaut kas nodipināja un cirta pa stumbru, dobums dimdēja no spēcīgajiem sitieniem. Uz stumbra bija uztupies liels, melns dzenis. Caunai nepatika, ka to traucē, taču tā bija pieradusi pie dzeņiem.

Paslēja galvu, apaļīgās, izvelbtās acis dzirkstīja. Tā zināja, ka nevarēs noķert dzeni, tomēr sacēla spalvas.

Dzenis aizspurdza, kā parasts, griezīgi klidzinādams. Cauna nomierinājās un iemiga.

Pievakarē tā pamodās. Mežu bija ietinusi migla. Spokaini pelēkajā gaisotnē valdīja smags nāves klusums. Kunka izlīda no dobuma. Devās pa zemi, tad pa kokiem. Zvēriņš bija apveltīts ar nemaldīgu nojautu, pēc kuras zināja, vai stumbrs vesels vai dobumains. Varbūt no pieredzes to prata, varbūt pa gabalu saoda trūdu dvaku.

Cauna izveicīgi kā vāvere lēca no zara uz zaru. Tā vijīgi izspraucās pa visiem caurumiem, kuros varēja iebāzt galvu. īsās kājas bija apbrīnojami veiklas un neticami stipras.

Tā nu Kunka nokļuva līdz gravai, pa kuru plūda tērce. Tur vēl arvien bija manāmas brieža un vilku pēdas, bet Kunka nepievērsa tām ne mazāko uzmanību. Baidījās tikai no mežakaķa, no pārējiem zvēriem ne, jo viegli varēja ierāpties katrā kokā. Vēlāk tā nokāpa lejā pie tukšajām ūdensdzirnavām un devās tālāk uz ozolu mežu. No turienes bija redzams, ka uz pretējā paugura ciematiņa logos spīd uguntiņas. Ozolājā Kunka saklausīja klusi skrapstam soļus, uzšāvās kokā un paslēpās zaros.

Lejā, upes krastā, slīdēja Oglinieces ēna. Lapsa gāja pa ledu. Netālu no tās gulēja kāds tumšs dzīvnieks.

Kunka ienīda lapsas. Tās bija caunas sāncenses peļu medībās un ļoti bieži atņēma viņai laupījumu. Kunka pieplaka kokam un no augšas vēroja, ko dara Ogliniece.

Lapsa tuvojās tumšajam dzīvniekam, sāka iet tam apkārt, kā baiļodamās, ka tas uztrūksies kājās un bruks virsū. Apmetuši dažus līkumus, notupās, saslēja ausis un pēkšņi drāzās prom pa upi.

Ziņkāres dzīta, cauna grasījās nokāpt no koka, bet lejā pavīdēja lieli vilku silueti. Zvēri iegāja paklintē, kur vairs nebija redzami, tad parādījās pie gulošā dzīvnieka. Kāds vilks atšķīrās no bara, paošņāja lapsas pēdas un atsprāga nost. Pelēči satupās kā suņi. Pēc brītiņa cits vilks piesardzīgi ar zobiem sakampa beigto kustoni, pavilka un tūdaļ palaida vaļā.

Ciematiņā iedziedājās gaiļi. Suņi ierējās un sāka gaudot. Vilki joprojām stāvēja krastā, blenzdami pretim gulošajā dzīvniekā. Tad pagriezās un devās uz kalnu.

Kunka nogaidīja, kamēr tie nozuda mežā. Norāpās no ozola un metās pie tumšā kustoņa. Tuvodamās tam, saoda aitas smaku, paluncināja asti kā suns, pašņukāja maitu, pabāza purnu tai zem vēdera, atrada kailo, sasalušo gaļu un kāri iecirta mīkstumā asos zobus. Ēda, līdz sajuta sīvu rūgtumu mutē un slāpes. Piegāja pie lasmeņa un ar mazo kaķes mēlīti ātri laka auksto ūdeni. Salakusies uzreiz sajuta stipras sāpes vēderā. Saltums izlija pa visām miesām. Kunka pavērās apkārt, un viņu pārņēma nāves bailes. Cauna neapzināti sāka skriet uz ozolāju. Sāpes vēderā pieņēmās arvien skaudrākas, pakaļkājas kļuva stīvas. Pēdējiem spēkiem cauna trausās pirmajā kokā, kurā bija dobums.

Ielīdusi dobumā, Kunka sastinga. Iekšas vai plīsa pušu sāpēs, garais ķermenis raustījās krampjos. Muskuļi trīcēja, it kā elektriskā strāva plūstu pa tiem. Kaut kas neatvairāmi iespraucās katrā miesas šūnā, stindzinādams caunu. Tā nodrebēja, pakulināja asti un nobeidzās.

13

Valko teica palīgam taisnību, ka vilku bars ieradīšoties pie saindētās aitas, bet varbūt to neēdīšot. Viņš bija aplam rīkojies, paņemdams brieža galvu. Pirmkārt, Valko dusmās nebija attapis, ka nedrīkst atstāt tur pēdas, otrkārt, bija baidījies, ka daži kalnieši varētu uziet ragus un pievākt. Valko no pieredzes zināja — vilki, it īpaši paēduši, nemaz tik viegli neiedrošināsies nobaudīt saindēto dzīvnieku, un, tā kā pelēkais ir neparasti piesardzīgs, viņiem abiem gandrīz nav uz ko cerēt.

Patiešām, pelēkais vilks ievēroja cilvēka kāju ieminumus upes krastā. Zvēru bars devās pie brieža paliekām, kur to vilināja atmiņas par vakarvakara mielastu. Vilki nebija pārāk izsalkuši un gāja piesardzīgi. Pamanījuši aitu, tie apstājās. Neviens neskrēja pie tās. Pelēķais paošņāja Oglinieces svaigās pēdas un uzreiz saprata, ka lapsa, arī šaubu mākta, līkumojusi ap aitu. Un ķļuva vēl aizdomīgāks.

Lāgu lāgiem atskatīdamies uz ēsmu, vilki atgriezās kalnā. Barvedis veda tos uz nojumi. Taču tagad tur nebija neviena dzīvnieka. Aukstajā gaisā vēdija dūmu dvaka. Vilki redzēja tumšo būdu, kurā gulēja abi vīri. Bars laidās uz cirsmām. Tās pletās pa nogāzēm kā melni, pinkaini, pieputināti paklāji.

Migla izklīda. Augstu debesis vējš trenkāja biezus mākoņus, un cauri tiem bridi pa brīdim izspraucās bāla mēnessgaisma. Laiks metās siltāks, sniegs gurdzēja zem plēsoņu soļiem.

Vilki šķērsoja ar sniegu piedzīto šoseju pie ceļu apgait- nieka mājas, kur iedziedājās gailis. Tie apstājās un ilgu laiku skatījās uz mūra ēku, pie tās durvīm bija pieslieta lāpsta. Apmetuši līkumu ap dzeloņstieplēm iežogoto dārzu, plēsoņi tika uz taciņas, pa kuru apgaitnieks vectēvs Vasils gāja uz tuvīno gravu pēc ūdens, un nonāca cirsmā. Tur tie tūlīt trāpīja uz svaigām briežu bara pēdām. To smārds plūsmoja stiprs, nagu nospiedumi bija skaidri redzami mikstajā sniegā.

Plēsoņi it kā sastinga. Akmens veldamies dobji nodārdi- nāja, gaisa strāva uzdvesa briežu sīvo smārdu. Vilku bars izklīda. Daži izvērsās ķēdē ap lielmežu, pārējie nogūlās ceļmalā.

Mēness negaidot izspraucās starp peldošajiem mākoņiem un, saraustīdams to pelēko plīvuru, lēja pār kalnu blāvu gaismu. Kļuva gaišs kā dienā. Tad mēnesi aizsedza iezils padebesis, kura tumšajā vālā tas ieslīdēja un izdzisa.

No izcirtuma atplūda skaļa dipoņa un brakšķi. Divu vilku vajāti, brieži bēga uz ceļa pusi. Biezā atauga neļāva tiem skriet ātri. Brieži joza atpakaļ uz lielmežu. Tie bija trijatā: jauns, divgadīgs tēviņš ar taisniem ragiem skrēja aiz mātes, kuru Valko dēvēja par Dunku, un trīsgadīga briedaļa turējās blakus tēviņam, ka gribēdama, lai tas viņu aizsargā.

Tikko brieži izskrēja uz ceļa, acumirkli tiem metās virsū vilki, kas bija tur paslēpušies. Nezaudēdama laiku, Dunka saliecās kūkumā, izdarīja milzīgu lēcienu un aizdrāza kalnup pa skrajo mežu. Ragainis aizkavējās. Nevis sekoja mātei, bet atgriezās izcirtumā. Jaunā briedaļa joņoja tam nopakaļ. Briesmīgi pārbijušies, abi dzīvnieki cirtās uz gravu, kur atradās apgaitnieka māja. Saceldami lielu troksni, tie milzīgiem lēcieniem šķērsoja izcirtumu un ieskrēja mazā, piesnigušā norā. Tur puslokā stāvēja kādas desmit meža cūkas, noliekušas garos snuķus. To vidū bija divas ģemzes. Brieži iebēga puslokā tieši tobrid, kad vilki iebruka norā

Valko gulēja caurā miegā. Dažas reizes pamodās atvēsu- šajā būdā, ielika malku krāsniņā un izgāja laukā. Kalns slīga klusumā, mākoņu plaisās spīdēja mēness. Kalna korē, kur sniegs bija nokritis no kokiem, mežs melnēja un šalca, ritmiski gulgodams, it kā tur murdētu pārplūdušas upes viļņi.

Brītiņu paklausījies, bijušais mednieks atkal apgūlās cietajā gultā un domāja par vilkiem. Arvien vēl dusmojās pats uz sevi, ka bija nošāvis greizi. Vai nebūtu bijis labāk nolikt ēsmu citur? Teiksim, pie pašas nojumes? Vai tad vilku bars nebūtu gājis tai garām? Vajadzēja dabūt zirgu, piesiet aitu virvē, aizvilkt pa sniegu līdz tai vietai un atstāt vai nomest citur — uz plēsoņu takas. Senāk šai apvidū vilki klīda gar nomaļiem ciematiņiem — pa citiem ceļiem. Valko bija pārliecināts, ka beigto aitu atradīs neskartu, un nolēma pārlikt ēsmu, kad būs uzaususi gaisma. Iztēlojās visas stigas, ceļus un lauces, pa kurām vilki varētu klīst, taču galīgi vēl neizvēlējās drošu vietu.

Rītausmā viņš uzcēlās un pamodināja palīgu.

Kalnos vējš bija pierimis. Laiks pamazām uzlabojās. Cik varēja nojaust, ap pusdienu spīdēs saule.

Abi paēda brokastis un devās prom. Pie nojumes Valko dusmīgi iekliedzās. Bija pamanījis svaigas vilku pēdas.

—  Tie arī mūs gribējuši saplosīt! Bet mēs guļam!— viņš teica, iebelzdams ar bises laidi pa sniegu.

Valko sagrāba niknums. Viņš apjuka un jutās satriekts. Kļuva skaidrs, ka cīņa ar vilku baru būs smaga un bīstama. Mirkli Valko šaubījās, vai tā beigsies veiksmīgi, šķita, ka viņš ir drausmīgi nevarīgs baltajos, stindzinoši klusajos mežos. Taču Valko sasparojās un uzreiz atguva gribasspēku cīnīties un ticību, ka tiks galā ar zvēriem.

Pārliecināts, ka vilki nav ēduši saindēto aitu, Valko tomēr nolēma palūkoties, kas tur noticis, un ēsmu pievākt.

Noguris vēl no vakarvakara, Janko gāja nelabprāt. Palīga sirdī pamazām rūga dusmas uz vilkiem. Tie bija sagādājuši visas šīs mocības. Ja zvēri nebūtu uzklīduši, viņi tagad sēdētu skaistajā, labi iekārtotajā mājā, mielotos ar siltu ēdienu un kājas nebūtu mitras, pastāvīgi brienot pa sniegu.

—  Kaut tie stāvus zemē iegrimtu!— puisis murmināja, mīdams pēdu pēdā aiz Valko.— Kaut būtu sarijušies indi!

Vēlēdamies gūt lielāku drosmi un stiprāku ticību, Janko izņēma blašķi no mugursomas un, priekšniekam nemanot, iedams ierāva malku rakijas.

«Vismaz būs siltāk,» viņš nodomāja un gribēja piedāvāt ari Valko. Bet Valko bija dusmīgs, un šis piedāvājums viņu tikai vēl vairāk nokaitinātu.

Medību pārlūks soļoja noliektu galvu, un no visa viņa auguma staroja spars un gribasspēks. Patlaban runāt ar viņu nebija jēgas, likās pat bīstami. Janko noslēpa blašķi un padevīgi viņam sekoja.

Pēc pusstundas viņi nokļuva uz klints. Aita nebija skarta. Vienīgi kraukļi un žagatas ap to tipšināja.

Abi viri sarūgtināti pavērās sasalušajā, nedzīvajā mājlopā un klusējot nokāpa lejā uz ledus. .

Valko ņēmās apskatīt pēdas ap aitu. Vispirms noteica, kādi dzīvnieki klimtuši apkārt. Lapsas pēdas liecināja, ka Ogliniece pirmā pielavījusies un pirmā sapratusi, cik lielas briesmas draud. Taču aita bija gabaliņu parauta pa sniegu — to varēja redzēt tikpat skaidri kā zvēru ķepu ieminumus. Bijušais mednieks uzreiz atskārta, kas noticis nakti. Viņš jutās pārsteigts, pamanījis caunas pēdas. Aplūkodams aitu, redzēja, ka tās ciska ir ēsta.

Pateicis, lai Janko paliek uz vietas, Valko devās pa caunas pēdām. Kunka bija skrējusi rikslšiem. Brīžiem vilkusi pakaļkājas pa sniegu — droša zīme, ka nobeigusies netālu. Valko sasniedza birztalu, un Janko ievēroja, ka viņš, apstājies pie zemzaraina, apšņāpāta ozola, māj ar roku.

—  Paraugies dobumā!— vecais pavēlēja, kad palīgs bija pienācis.

—  Nekas nav redzams,— parāpies kokā un pieliecies pie paša stumbra, puisis sacīja, cieši skatīdamies melnajā tukšumā.

—  Iebāz roku, nebaidies!

Janko novilka mēteli, nometa arī jaku, atrotīja piedurkni un iebāza roku dobumā. Tur sataustīja kaut ko mīkstu un saltu. Izrāva roku ārā.

—  Gan jau neiekodīs, tā nav vairs dzīva,— stāvēdams lejā, Valko viņu iedrosmināja.

Puisis izvilka no dobuma sastingušo, beigto zvēriņu. Nosviedis to sniegā, pats nolēca zemē.

—  Re nu, kas iznāk, kad cilvēks kļūdās!— Valko noburkšķēja.— Noindējām caunu. Mērķējām zīlei, trāpījām pīlei. Tā jā!

Viņš pakasīja galvvidu. Meža caunas un viņu māsas akmeņcaunas tika aizsargātas visā valstī.

Janko apģērbās un klusēdams apskatīja zvēriņa pelēk- brūno akotu, īsās kājas, nesamērīgi garo ķermeni, strupo purnu ar pēdējās konvulsijās atņirgtiem zobiem.

—  Tagad jāraksta protokols un jāsniedz paskaidrojums,— Valko vēl pukojās.— Tāda nu ir inde — abpus- griezīgs zobens. Tā jā. Neko darīt, nodīrāsim caunu: ja tā ilgāk pastāvēs, inde sabojās ādu.

Viņš izņēma īsu mednieka nazi un sāka zvēriņam vilkt nost dārgo kažoku.

— Tagad cauna jāaprok,— Valko teica, ticis galā ar ādu. Zvēriņš bija saindēts un tikpat bīstams kā beigtā aita.

Abi atgriezās uz ledus, un tur vecais palīgam stāstīja, ko izlasījis sniegā. Jaunietis izbrīnā klakšķināja ar mēli.

—  Saki — ko tagad darīsim? Vilki neēdīs!— viņš iesaucās.

—  Viss a.tkarīgs no tā, cik izsalkuši būs. Ja arī pagājušo nakti tie noķēruši kādu briedi, nepieskarsies ēsmai veselu nedēju. Tie var dienām ilgi badoties.

Valko iesmējās. Bija skaidrs, ka viņš pats nezina, ko lai iesāk.

Puisis, viņu vērodams, gaidīja.

—  Ej un nocērt maiksti,— Valko sacīja.

Viņš izvilka no kabatas auklu, paņēma bojā gājušo caunu un, piesējis pie tās akmeni, iemeta atvarā. Tad abi piesēja aitu pie maikstes un stiepa augšup gar upi.

—  Kur mēs ejam?— palīgs nenocietās nepajautājis.

—   Uz ceļu apgaitnieka māju,— Valko atbildēja.

15

Ceļu apgaitnieks vectēvs Vasils, kam patika lasīt Bībeli, torīt pamodās mazā gaismiņā. Viņš bija gulējis diezgan nemierīgi neuzkoptā, dūmos nokvēpušā istabā un redzējis murgainus sapņus, kurus nekādi nevarēja atsaukt atmiņā. Tas viņu satrieca.

«Ne jau katram lemts atcerēties, kas teikts sapnī,» vecais domāja, urkņādams karstās, ar biezu pelnu kārtu klātās ogles krāsniņā un ar delnu berzēdams iekaisušās acis. «Are, šonakt kāds man parādīja nākamo pasaules karti un sacīja: «Skaties, Vasil, un iegaumē.» Bet es tak neatceros. Tātad tas man nav lemts.»

Vecais jutās sarūgtināts un aizskarts, ka viņam laupītas spējas atcerēties pravietiskus sapņus, tomēr nezaudēja cerību kādu dienu tās cik necik atgūt.

Izrušinādams no pelniem rubīnsarkanas ogles un mezdams skaidiņas kurtuvē, vectēvs Vasils gaidīja, kad uzmodīsies mazdēls Koļo, kas bija ieradies viesos no ciema. Zēns gulēja koka gultā, ievīstījies pašaustās vilnas segās tā, ka tikai smailais deguntelis bija redzams. Koļo klusi elpoja un acīmredzot tik drīz nevarēja uzmosties, bet vecajam gaužām gribējās sarūgtinājumā viņam izkratīt sirdi. Vectēvs brītiņu nogaidīja, vēlēdamies, kaut puisēns atvērtu mazās, melnās ačeles, tad uzlika brilles, uzģērba kaftānam līdzīgu, baltiem diegiem salāpītu pārpraķi, uzlika galvā tāda paša auduma vecu, saplīsušu naģeni un izgāja laukā šķūrēt sniegu.

Aizputinātā šoseja līkumā saplūda ar meža baltumu un nebija manāma. Kaut kur mājas pievārtē ķērca sīlis. Pagalms bija izraibināts ar kruzuļainām zaķu pēdām, austrumu pamalē aiz kalna iekvēlojās sarkanīga austra, izstarodama pelēkajos mākoņos.

Vectēvs Vasils ar lielu, no tieviem zariem sasietu slotu noslaucīja kāptuvītes, pabaroja kūti ieslēgtās vistas un gaili, paņēma lāpstu un aiz ieraduma šķūrēja sniegu no takas, kas veda uz gravu, bet pēkšņi ieraudzīja vilku pēdas un pieliecies tās nopētīja.

—  Ā, pavei, mums bijuši ciemiņi,— viņš murmināja, lēnām izrunādams vārdus, un devās atpakaļ, lai ienestu malku un palūkotos, vai Koļo nav uzcēlies. Viņš tīšuprāt nosvieda pagales uz grīdas, lai uzmodinātu mazdēlu.

Zēns sakustējās un paslējās jestrs virs pašaustās vilnas segas.

—  Diezgan gulēts, Koļo,— vectēvs Vasils sacīja.— Celies un paveries, kādi ciemiņi naktī mums bijuši. Gājuši pa taku. Izlasījuši uzrakstu, ka ceļš slēgts, bet par to nelikušies zinis.

—  Vectēv, kādi ciemiņi?—zēns satrūkās, un melnās ačeles iedzirkstījās ziņkārē.

—  Tie, kuri naktī iet savās darīšanās. Vai ta nevari noģist? Nu, vilki!

Koļo atmeta segu un nolēca uz grīdas.

—  Kur tie ir, vectēv, kur gājuši?—viņš ātri noprasīja un grasījās basām kājām skriet laukā.

—  Ē, kur ir? Nākuši un aizgājuši. Paga, kur skriesi?— vecais uztraucās.— Pirmāk saģērbies, tad iesim, un parādīšu. Paņemsim līdzi krūku, atnesīsim ūdeni.

Koļo sāka ģērbties. Uzvilka kājās vadmalas bikses un nepacietībā pat neaizpogāja visas pogas, uzmeta plecos biezu vilnas vesti un uzāva carvules[1].

—  Ek, vectēv,— viņš satraukti teica,— cik reižu tev esmu lūdzis — atnes bisi no ciema. Re nu, mēs nošautu kādu vilku.

—  Vai tik viegli var nošaut! Un kamdēļ jāšauj zvēri? Arī zvērus dievs radījis dzīvošanai. Izmet no galvas, Koļo, savu nodomu iet par mednieku. Sis amats nav patīkams, labāk būt par inženieri. Cītīgi mācies un ta nu būsi.

—  Atnes bisi, bet es būšu tas, par ko iesaki mācīties. Tikai atnes. Lūdzu, lūdzu, vectēv, paņem bisi no ciema. Pasaki, lai māte man to iedod,— Koļo karsti lūdzās.

—  Nevar,— vectēvs Vasils strikti iebilda.— Tu vēl esi mazs, tev neizsniegs atļauju šaut.

—  Tev izsniegs, bet es tik skrotēšu. Bijusi vakar man bise, es būtu nošāvis zaķi. Nakti būtu stāvējis pagalmā un, kad šis atcilpojis,— bliukš!

—  Kaut tu zinātu, Koļo, cik brīnišķīgus sapņus redzēju pagājušnakt,— vecais sapņaini teica, avīzē tīdams kazas- kāju.

—  Tev tikai sapņi vien prātā,— zēns nepacietīgi sacīja.— Iesim skatīties vilkus.

—  Sapņi rāda, kas notiks,— vecais apgalvoja, ar siekalām lipinādams milzīgo smēķi.

—  Kur nu rāda! Cik reižu esmu sapņojis, ka eju medībās, bet redzi — līdz šim vēl neesmu gājis. Ek, ja tētis pārbraucis dzīvs no Ungārijas, viņš gan atnestu bisi,— zēns smagi nopūtās.

—  Tāds bija viņa liktenis.— Vectēvs Vasils pašūpoja galvu, un apsārtušajās acīs sakāpa valgums. Viņš aizkūpināja smēķi, paņēma lielo māla krūku un devās laukā. Vēlme izstāstīt redzētos sapņus bija zudusi. Vasila dēls, Koļo tēvs, bija kritis karā pret vāciešiem, un neviens nezināja, kur līdzenajā ungāru zemē dus viņa kauli. Koļo bija kļuvis bārenis divpadsmit gadu vecumā. Zēns labi mācījās skolā, kā izteicās vecais, «skolotāji viņu par daudz slavēja». Taču Koļo kvēli mīlēja meža dzīvniekus un vai katru brīvdienu skrēja uz ceļu apgaitnieka māju pie vectēva. Klaiņodams pa kalnu, viņš uzglūnēja medību dzīvniekiem, izlika sprostus un ķēra meža baložus ozolu puduros. Vectēvs Vasils stāstīja par dažādiem notikumiem no mednieku dzīves, un zēns atplestu muti klausījās.

Abi lēnām soļoja pa taciņu. Pa priekšu iedams, Koļo pieliecies lūkojās, vai tik teju, teju neieraudzīs vilku pēdas sniegā.

Ziemeļrietumu vējš, augstu brāzmodams, sāka trenkāt slāņu mākoņus. Tajos šur tur radās plaisas. Varēja manīt, ka kuru katru mirkli atspīdēs saule, pār kalnu jau staroja zeltains mirdzums. Austrā vectēva Vasila acenes vizuļoja un sasārtusī, ar sirmu, sen neskūtu bārdu klātā seja izskatījās violeta.

—  Rau, šite!— Koļo iesaucās un zemu noliecās pār taciņu.— Site ir lielas vilku pēdas!

—  Vai tu vari pateikt, cik vilku gājis?— vecais jautāja, taisni stāvēdams blakus mazdēlam.

—  Viens,— Koļo nedomādams atbildēja.

—  Ak tā, viens. Nevis viens, bet vismaz pieci seši. Redzi nu — vēl nesajēdz.

—  Kā tu sajēdz, ka pieci seši?

—  Vilki — tie iet rindā cits aiz cita,— apgaitnieks pamācoši teica.— Un katrs liek soļus iepriekšējā pēdās, lai cilvēks nezinātu, cik to bijis. Tomēr, vērīgāk aplūkojot nospiedumus, var saprast, ka gājis nevis vieits, bet vairāki.

—  Pēc kā var pazīt, cik- gājis?— Koļo vaicāja, arvien vēl noliecies pār pēdām.

Vectēvs Vasils nolika krūku sniegā.

—  Nu, skaties,— viņš sacīja, pasliekdamies uz priekšu un uzbīdīdams acenes.— Vai redzi, cik liela šitā pēda. Tajā iemīta cita, mazāka. Arī nagi nav vieni un tie paši. Pavei, vēl kāds tāpat spēris kāju šinī dobulī. . . Kā jau teicu, pieci seši gājuši pa taciņu,— vecais pagriezās un paņēma krūku.

—  Iesim, Koļo, kazi, manīsim kādu zaķi,— viņš sacīja.

Zēns atlieca muguru taisni un, neatraudams acis no

vilku pēdām, devās tālāk.

Abi sasniedza gravu.

—  Tie nogriezušies no gravas,— vectēvs ierunājās, ar skatienu sekodams vilku bara pēdām. Pēkšņi viņš satvēra mazdēlu aiz pleca un piekļāva sev klāt. Viņa sejā jautās briesmīgas bailes. Krūka izkrita no rokas.

•— Muksim prom, Koļo,— Vasils pačukstēja un ar roku parādīja uz pretējo mežnoru.

Tur bija satupušies vilki, kuru ielenkumā tāpat tupēja kāds desmits pelēkbrūnu dzīvnieku gariem snuķiem. Tie bija pavērsuši galvas pret vilkiem. Divi mazi dzīvnieki un vēl divi lielāki stāvēja aplenkto lokā un bažīgi raudzījās uz Vasilu un zēnu.

—  Vectēv,— Koļo iesaucās,— kas tas ir?

—  Muksim prom, muksim!— vecais apgaitnieks čukstus sacīja, vilkdams mazdēlu sev līdzi.

Zēns nepavisam nedomāja bēgt. Viņš kā apburts lūkojās uz neparasto ainu un izrāvās no vectēva rokām.

—  Kas tas ir?— Koļo atkal vaicāja.— Kas tie par dzīvniekiem? Vai vilki? Un tie, kuri tup vidū? Ai, vectēv saki — kāpēc tu mani rauj prom?

—  Vilki, dēls, nolādētie . . . Mums uzbruks!

—  U-hū-ū!— zēns iekliedzās un pavicināja roku, draudēdams zvēriem.

Daži pelēči pagrieza galvu un pablenza cilvēkos. Tomēr neviens nekustējās ne no vietas.

Vectēvs Vasils sakampa mazdēlu aiz rokas un vilka mājup. Zēns mēģināja izrauties, bet vecais viņu nelaida vaļā.

—  Kolīt, iesim mājās, tur tev pastāstīšu. . . Site ir bīstami, dēls, bīstami. Tie mums uzbruks, nolādētie,— apgaitnieks vēlreiz teica, salicis, ar pūlēm stīvēdams prom zēnu.

Koļo atsvabinājās no viņa rokas un joza uz gravu. Galīgi pārbijies, Vasils metās viņam pakaļ. Mazdēls pieskrēja pie gravas malas un tur vicināja rokas pret noru, kliegdams pilnā balsi. Vai nu pārsteigti par neparasto trauksmi, vai varbūt tāpēc, ka tuvojās vecais, vilki brītiņu šaubījās un izbeidza aplenkumu. Bailīgākie atkāpās uz mežu. Koļo vēl kliedza, un viņa dzidrā balstiņa atbalsojās baltajos mežos.

—  Ai, kaut man būtu bise!— smagi pūzdams, zēns uzbudinājumā skaļi runaja.— Es gan tos nošautu, visus kā vienu nošautu!

Vecais nomierinājās. Redzēdams vilkus atkāpjamies, viņš savukārt kliedza, izrāva no sniega tievu, nocirstu zaru un kratīja gaisā, biedēdams zvērus.

—  Kādi zvēri tur stāv!— zēns nevis jautāja, bet jau pavēloši iesaucās.

—  Meža cūkas,— vecais sacīja.— To vidū ir divas ģemzes un divi brieži.

Viņš ar trīcošu roku pārkrustījās.

—  Neredzējis pats savām acīm, es neparko neticētu .. Ka meža radības tā palīdz cita citai.

Tiklīdz vilki bija attālinājušies, cūkas verdzē devās pa gravas ievalku uz mežu. Abas ģemzes un abi brieži turējās tām līdzi. Pa priekšu gāja vājākās un mazākās cūkas, pats pēdējais, skaļi rukšķēdams, smagiem soļiem klumzāja milzīgs kuilis.

Kad dzīvnieki bija nozuduši baltajā mežā, vectēvs Vasils nokāpa lejā pie neliela krāna ar akmens pamatni, lai ielietu ūdeni krūkā. Zēns palika nogāzē uz takas, aizvien vēl satraukumā klaigādams un rādams vectēvu, ka viņš negrib atnest uz apgaitu vismaz seno kramenīcu.

Apgaitnieka mājās Koļo apklusa un dziļi noskuma. Vectēvs velti pūlējās viņu iepriecināt. Mazais drūmi klusēja un, pavērsies pret logu, visu laiku cieši raudzījās uz kalnu.

Laukā uzlēca saule un līksmi dzirkstīja sniegs — iego- rēs žilbinoši balts un zilgans. Kalns vizuļoja un izskatījās kā varens, sidrabains milzenis. Žubīte notupās uz palodzes, pielieca skaisto galviņu un, pamanījusi zēnu, izbijusies aizspurdza. Pa logu varēja redzēt tālīnos ciematiņus, kas bija apsniguši un it kā uzcelti no cukura.

Kāds dauzīja sniegu no kājām un noklepojās ārā pie durvīm.

Vecais gatavoja maizes zupu brokastīm. Viņš pacēla galvu un izbrīnā palūkojās uz durvju pusi. Kas šeit varēja nākt tādā laikā?

Durvis atvērās, un pār slieksni pārkāpa Valko un Janko.

Vectēvs Vasils pasmaidīja, uzbīdīja acenes augstāk un skaļi aicināja:

—  Nāciet vien, mednieki, nāciet, vai zināt — vilki mūs bezmaz apēda!

Koļo ziņkāri palūkojās uz abiem ar sniegpārslām noputinātajiem vīriem. Viņi noņēma bises no pleciem un pieslēja aizdurvē. Zēna sejai pārskrēja trīsas, tā sāka starot.

—  Tēvoc Valko,— mazais ierunājās,— esiet sveicināts!— Un priecīgs skrēja sarokoties ar viesi.

—  A, Kolītis,— medību pārlūks iesmējās un ar stiprajām rokām pacēla zēnu gaisā.— Ko tu te dari? Redzi, cik liels izaudzis. Ir gan īsts brašulis.

Zēns sāka stāstīt par vilkiem, un pārlūks uzreiz kļuva nopietns. Viņš nolaida Koļo uz grīdas un vērīgi klausījās viņa nesakarīgajā stāstījumā. Koļo mirdzošām acīm un saspringtu seju tēloja šorīt redzēto ainu. Vectēvs šo to papildināja un lāgu lāgiem piekrītoši māja ar galvu.

Valko uzmeta mirkli palīgam, kas sildījās pie krāsniņas, uzvilka pirkstaiņus un paņēma īso karabīni. Abi mednieki grasījās iet prom.

—  Vilki atgriezīsies. Tie tik viegli vis nepametīs šādu laupījumu,— Valko pavēstīja, satverdams durvju vērekli. Koļo ieķērās viņam mētelī.

—  Kurp tu, rakari!—vectēvs uztrūcies sagrāba mazdēlu. Taču grūti bija atraut zēnu no Valko.

—  Vectēv, palaid mani!— Koļo čīkstēja.— Iešu tēvocim Valko līdzi, palaid mani! Nu, palaid!

Valko mēģināja viņu nomierināt, bet Koļo negribēja ne klausīties un sāka gauži raudāt. Visi centās zēnu pierunāt, lai viņš paliek. Beigu beigās Valko bija ar mieru ņemt viņu līdzi. Vectēvs mazdēlam uzlika savu kapuci, pamatīgi sasēja carvuļu saites, aptina ap kaklu šalli un viņu pavadīja ar bažām sirdī. Koļo gāja nopakaļ medniekiem, seja atplauka gaišāka, aukstumā sasārtusi, vēl ar divām mirdzošām, lielām laimes asarām.

16

Pirmoreiz mūžā Koļo piedalījās, tā sacīt, īstās medībās. Viņš nebaidījās no zvēriem, kaut gan viņam nebija nekāda ieroča. Vajadzēja tikai Valko būt klāt, un Koļo jutās mierīgs un drošs. Zēnam par viņu bija stāstījis tēvs. Valko viņu sajūsmināja ar savu mednieka slavu. Un tagad mazais pēdu pēdā mina aiz viņa, pūlēdamies neatpalikt un nemaisīties pa kājām Janko, kas gāja pēdējais. Tā visi trijatā šķērsoja gravu un kāpa uz noru, kurā šodien no rīta bija tupējušas meža cūkas un vilki.

Mazliet nolaideno noru klāja zilgans sniegs un ieskāva zems mežs, kur koku zarus lieca baltās pītes. Varēja gluži skaidri redzēt tiklab pa nokalni skrejošo briežu, kā vilku un meža cūku pēdas. Cūku bars bija nācis no gravas, un Valko bez pūlēm saskatīja pēdas, ko bija ieminušas abas ģemzes, tecēdamas tam līdzi. Aplenkums bija sācies pusnaktī un turpinājies līdz rītam. Kuilis un tā biedri bija lieliski aizstāvējušies, jo sniegā nemanīja neviena asins traipa. Pašu Valko pārsteidza meža cūku taktika, par ko viņš bija dzirdējis stāstām vecos medniekus. Kad vilki uzbruka, bara dzīvnieki sastājās riņķī, pavērsdami snuķus pret plēsoņiem un atstādami loka vidū jaunās cūkas. Baidīdamies no kuiļu ilkņiem, vilki turējās pieklājīgā attālumā. Ģemzes neapzināti nojauta, ka dzīvo kustoņu cietoksnis ir vienīgā drošā vieta, un satuvinājās ar cūkām, lai izglābtos no nāves.

Valko devās tālāk pa meža cūku pēdām, aiz viņa soļoja Koļo un palīgs. Viņi trijatā gāja klusēdami, iemīdāmi dziļu, zilganu stigu. Diena bija klusa, palsenais sniegs kairstēja zem kājām, pītes bira no kokiem pār mugurām tik spožas kā ūdenskrituma dimanti, un, nokratījuši smagumu, zari spēji atliecās.

Valko bija piekodinājis saglabāt kapa klusumu, un Koļo visiem spēķiem pūlējās vieglītēm spert soļus. Skatīdamies apkārt, Janko turēja karabīni šaušanas gatavībā. Viņa acīs viedās ziņkāre un nelielas bailes.

Viņi izgāja cauri zemajam mežam un, sekodami cūku pēdām, drīz nokļuva gravā. Noliekto zaru burvīgajā klusumā tikko dzirdami burbuļoja tērce. Pēdas izgaisa ūdenī.

—  Tās tīšuprāt gājušas pa gravu,— Valko čukstus teica.— Uzmanieties, ka tikai nav griezušās atpakaļ.

Viņš cieši ielūkojās dubļainajā, ar satrūdējušām lapām piebirušajā tērces ievalkā.

Soļodami gar straumi, viņi nonāca iegorē, kurai abās malās pacēlās nolaideni pauguri. No šejienes aizsākās liels mūžamežs. Sīs plašās, ēnainās, klusumā ieslīgušās rozas tālumā nozuda tumšā straumes lente. Acīmredzot no turienes iztecēja strauts. Milzīgo dižskābaržu augstie stumbri mēmi slējās kā sena tempļa kolonnas, un viņi visi trīs ievēroja pašā iegorē, divsimt trīssimt metru uz augšu, mazus, melnus dzīvniekus. Tie šķita kā kucēni, kuri ar zobiem plēš laupījumu.

—  Rekur tie!— Koļo iesaucās.

Valko pamāja, lai viņš klusē, un zēns ierāvās aiz viņa muguras. Noslēpušies aiz resnajiem stumbriem, viņi trijatā vēroja ainu. Valko lūkojās ar tālskati.

Vilki plosīja nomedītu briežumāti. Netālu bija redzamas meža cūku pēdas. Nebija šaubu, ka no mežnoras aiztramdītais plēsoņu bars te bija paslēpies un uzbrucis atpalikušajai briežumātei pēc tam, kad cūkas bija aizgājušas no šejienes. Ar acīm sameklējis pelēko vilku, Valko ieraudzīja, ka tas tup, pārliecies pār laupījumu. Sim vilkam atšķirībā no viņa biedriem bija pelēkbrūns akots un liela galva ar augstu pieri.

—  Šausim,— Janko čukstus sacīja, jau paguvis notēmēt uz kādu vilku.

—  Nolaid bisi!— Valko pavēlēja.

—  Kādēļ? Ko mēs darīsim?— Palīga acis zibēja vien. Vaigs bija piekļauts bises laidei. Piespiedies pie viņa, Koļo ar aizturētu elpu gaidīja šāvienu.

—  Nesteidzies . . . gan jau redzēsim,— Valko negribīgi novilka. Viņš noņēma tālskati no acīm un mirkli stāvēja domīgs, nenovērsdams skatienu no zvēriem rozā. Tad teica:—Sauj augstāk, nevis tieši uz vilkiem. Notēmē tā, lai lode trāpītu kādā koka stumbrā virs zvēriem. Nu, uguni!

Rībiens pāršalca rozu un atsitās kalna dzīlēs. Lode nosvelpa un, visiem dzirdot, bliukšķēdama ietriecās skābardī, no kura zariem nokrita nedaudz sniega. Nebija vēl atplūdusi atbalss, kad nogranda otrs — šāviens ar Valko karabīni. Un atkal bija dzirdams, ka, dobji bliukšķēdama, lode trāpa stumbrā. Vilki negribot pameta mielastu un, bieži atskatīdamies, gausi aizrikšoja augšup pa rozu. Janko vēl trīs reizes norībināja.

—  Kāpēc mēs nešāvām uz vilkiem?— viņš jautāja. — Vismaz vienu būtu nolaiduši no kājas.

Valko neatbildēja, raudzīdamies turp, kur gulēja saplosītā briežumāte.

—  Domāju, ka tā esam rīkojušies vispareizāk,— viņš beidzot teica noraizējies. Un piemetināja:—Raidi vēl vienu lodi uz paugura virsgalu iespējami augstāk.— Janko izšāva, dārdiens atkal vēlās pār rozu. Un atbalsojās.

—  Tagad iesim uz ceļu apgaitnieka maju,— Valko sacīja. Koļo viņā palūkojās izbrīnījies un vīlies. Ievērojis zēna skatienu, Valko maigi noglāstīja viņam vaigu.— Tu, Kolīt, droši vien biji cerējis, ka šausim vilkus?—viņš teica.— No tik liela attāluma ir grūti trāpīt mērķī. Un, ja būtu trāpījuši, mēs nogalinātu labi ja vienu. Pārējie būtu aizbēguši. Tā jā. Bet tagad, ja nemaldos, tiksim galā ar visiem.

—  Kā?— zēns vaicāja. '

—  Nekas tik labi nepalīdz tikt galā ar vilkiem kā inde,— Valko atbildēja.

Kad viņi atgriezās ceļu apgaitā, jau bija pusdiena. Saule mirdzēja pār cirsmām, izkliedējusi miglu lejā, līdzenumā, kur dūmoja ciemu skursteņi. Sniegs krita no zariem, bārstīdamies kā sudraba skaidiņas, un no vectēva Vasila mājas jumta lāgu lāgiem nopilēja liela, spulga lāse.

Uz šosejas iznira pirmie ceļavīri — ogļrači. Viņi izskatījās melni kā ogles, kuras raka, zem acīm tumši loki, rokās smagi tīkliņi un nūjas. Viņi bija ieraudzījuši vilku pēdas un izbailēs runāja par plēsoņu baru. Valko ceļavīriem apjautājās, vai nav noticis kas jauns, un viņus nomierināja.

17

Mazi aitas gaļas kriksīši, kuros atradās pa liellopu tauku pikucītim ar strihnīnu, mētājās ap asiņainajām briežumātes paliekām, ko vilki vēl nebija notiesājuši. Valko kopā ar zēnu, kas ne par kādiem labumiem negribēja šķirties no drauga, bija aizgājis un iztālēm nosviedis gaļas kriksīšus, neatstādams pie tiem pēdas. Dažus novietojis cirsmā gar ceļmalu. Ar garu maiksti, kuras galā bija dakša, nolicis ēsmu tālu no savām pēdām, bet saindētās gaļas gabaliņus aizlidinājis pie saplosītās briežumātes trīsdesmit četrdesmit soļus no rozas malas.

Viss tika izdarīts klusi, jo Valko domāja, ka vilku bars slēpjas kaut kur netālu. Koļo pārāk nogura, un, zēnam pašam par lielu kaunu, medību pārlūks viņu gribot negribot nesa.

—  Tu esi vēl mazs,— zēnu mierināja draugs.— Nekautrējies. Tā jā, kādēļ lai tagad tevi nepanesu? Kad izaugsi liels, es būšu vecs, un tad tu palīdzēsi man iet medībās.

Viņi pārradās ceļu apgaitnieka mājās, kad saule laidās uz vakara pusi.

Janko spodrināja bisi, vectēvs Vasils gatavoja vakariņas. Valko uzreiz ņēmās žāvēt savus slapjos zābakus. Pa dienu darbā viņš bija pārguris un satraukts. Cerēja, ka tuvākajā nakti vilku bars atgriezīsies rozā, lai noēstu briedaļu pavisam.

—  Ja mēs būtu ievainojuši vai nogalinājuši kādu vilku,— viņš sacīja,— pārējie uzmanītos vēl vairāk un, tā kā sniegs sāks salt, katru nakti noķertu ģemzi vai briedi. Bet, tikuši pie svaigas barības, tie atstātu lapsām pa pusei notiesāto briedaļu.

—  Mēs taču varējām nošaut pelēko,— Janko iebilda. — Turklāt kā tu vari būt drošs, ka vilki tur noteikti atnāks? Bet ja nu neatnāks?

—  Papūlēšos tos ielūgt uz mielastu,— Valko iesmējās.

—  Kā tu ielūgsi?— Koļo vaicāja, stāvēdams pie krāsniņas, ievīstījies vectēva melnajā pārpraķī.

—  Gan jau redzēsiet,— bijušais mednieks noslēpumaini atbildēja.

Krēslai metoties, viņš paņēma petrolejas lampas cilindru un ienira mežā, atstādams visus trīs brīnāmies pustumšajā istabā.

—  Ja gribi rādīt šiem gaismu, ņem arī lampu,— vectēvs Vasils pajokojās, viņam promejot, bet Valko nosmējās un neteica ne vārda.

Viņš atrada ar sniegu piedzītu taciņu, kas veda uz cirsmām, un devās pa to. Taciņa aizlocījās uz lielmeža malu netālu no rozas. Tur slējās daži bērzi, kurus bija pasaudzējis laika zobs un malcinieka cirvis. Valko nostājās pie tiem un gaidīja.

Kalns ietērpās saltā zilgumā. Caur piesnigušajiem mežiem varēja redzēt, ka rietumu pamalē deg gaiši violets riets. Tā dziestošajā atsarkumā vizmoja virsotnes, bet lejāk pa liekņām savilkās miglas vāli. Bālais mēness vaigs ātri zeltojās. Retas zvaigznes iemirgojās dziļajās, pelēkzil- ganajās debesīs. Dienas gaisma saplūda ar mēnessgaismu, un sniegs pamazām sāka dzeltganot un dzirkstīt. Pavisam citādi izskatījās pauguri, virsotnes un viss kalns. Tumsa savērpās rozās, un baltais, milzīgais kalns likās vēl varenāks un stindzinoši saltāks.

Valko izņēma no mēteļa kabatas cilindru, pielika pie lūpām, zemu nolieca galvu un reizi pa reizei baigi iegaudojās kā vilks, pēc tam skaļi, žēlabaini sauca baru. Viņš cēla galvu aizvien augstāk, un aizvien smalkākas izklausījās šīs mežonīgās skaņas — tāpat darīja arī paši plēsoņi, kad gaudoja. Plānais cilindrs pastiprināja balss vibrāciju, un tā trīsuļoja ar draudīgu, dobji ķērkstošu pieskaņu.

Viņš iegaudojās vēlreiz un apklusa, klausīdamies, kā atbalss skan un noslāpst baltajās kalna iegrobēs. Kad pēdējā atskala bija izplēnējusi, Valko atkal iegaudojās — šoreiz smalkākā un garāk stieptā balsī. Raudulīgi spiedzīgais kauciens uzvirmoja pār biezajiem mežiem, pāršķeldams nakts stindzinošo klusumu. Baltie meži it kā nodrebēja no šīs balss, arī vecajam medniekam trīsas pārskrēja pār kauliem — tik šaušalīgi tā izskanēja.

Brītiņu pār kalnu valdīja miers un klusums. Un tad viņpus šosejas kāds viņam atsaucās tikpat aicinošā, bet vēl dobjākā un gaudenākā balsī. Pēc tam iegaudojās cits — spiedzīgi un ļauni, vēlāk — trešais, ceturtais. . . Pār kalnu vēlās draudīgās balsis, un līdzi tām koncertēja tālīno ciematiņu suņi, riedami visi kā viens.

Valko apklusa un drīz pārradās Vasila apgaitā.

Viņš sastapa visus trīs pagalmā pie mājas durvīm. Janko turēja karabīni rokās, cieši raudzīdamies baltajā naktī. Koļo ačeles spridzēja, uzacis bija sarauktas kopā virs mazā, smailā degunteļa. Pa dienu noguris, zēns izskatījās nedrošs un lēnīgs. Valko lika viņam iet istabā.

—  Šonakt mēs būsim jūsu viesi,— viņš teica ceļu apgait- niekam.— Pagaidām atstāsim vilkus mierā. Vai sapratāt, kā tos pievilināju pie nāves zālēm? Vai dzirdējāt cilindra skaņas?

—  Mēs domājām, ka vilks gaudo,— vectēvs Vasils teica, vinā vērdamies ar sajūsmu.— Ne velti esi nokrustīts par Valko'.

—  Zvēri domās, ka uzklīdis cits bars, un, zināms, drīzāk atgriezīsies pie briedaļas paliekām. Kaut tie neatskārstu, ka ir pievilti . . .

—  Varam ierīkot slēpni,— Janko ieminējās.— Šonakt tie droši vien malstīsies gar šoseju.

—  Šonakt malstīsies ap indi,— Valko nosmējās. Viņš acīmredzot bija ļoti apmierināts un ticēja, ka tagad vilki noindēsies, tāpēc bija jautrs un valodīgs.

Koļo nevarēja rimties istabā un bieži jo bieži izskrēja mazajā lievenī. Laukā spīdēja mēness, apkārtne bija klusa un gaiša kā dienā. Sniegs vizuļoja, un tālu vīdēja taciņa, uz kuras nemanīja dzīva? dvēseles. Māja meta četrstūrainu ēnu. Iekšā plaiksnījās krāsniņas uguns atspulgi.

Iededzis lampu, vectēvs Vasils uzklāja zemu, apaļu galdu, un visi apsēdās pie tā vakariņot.

—  Ek, kaut tagad varētu paskatīties, kā vilki rij gaļu,— Janko sapņaini ierunājās.— Kā es viņus ienīstu — šos zvērus! Viņu dēļ trīs dienas esam saluši. Tikai šodien esmu apsildījies un drēbes izžāvējis.

—   Kas zina, vai rij,— Valko šaubījās.

1 No bulgāru vārda bi>jik — vilks (tulk. piez.).

—  Siem nometām tik lielisku gaļu, ka to pat cilvēks nobaudītu.

—  Bijusi brieža gaļa, sekmes būtu nodrošinātas. Bet tie ir aitas gabali. Tā jā. Es paļaujos uz mazajiem kriksīšiem. Kad tos griezu no aitas, ņēmu ar koka dakšu . . . Tomēr kāds vilks padosies kārdinājumam. Kurš aprīs ēsmu, tas būs pagalam.

Viņš noteica domīgi, kā runādams pats ar sevi, un pavilka kājas zem ķeblīša. Janko un Kojo izgāja paklausīties, kas dzirdams laukā, un atnāca vīlušies, ka neviens vilks negaudo. Kalns klusēja, zaigodams mēness staros. Smalki izgarojumi aizplīvuroja debesis. «Vai tagad kas notiek tumšajā, baigajā rozā? Vai vilku bars turp aizļeka- tojis?» Koļo klusībā prātoja. Valko gribēja piemānīt plēsoņus un padarīt greizsirdīgus barības dēļ. Bet, ja zvēri atjautīs viltu, tie attālināsies, nepieskārušies nāves zālēm.

Janko ar drēbēm mugurā un zābakiem kājās atlaidās koka gultā un iesnaudās. Vectēvs Vasils stāstīja medibu pārlūkam savus pravietiskos sapņus. Valko viņā klausījās smīkņādams. Zēnam uzmācās miegs. Viņš apgūlās blakus Janko, pārvilka segu pār pleciem un, cīnīdamies ar miegu, ausījās, vai tik nekauc vilki.

Tuvojās pusnakts, bet Valko un vectēvs Vasils arvien vēl tērzēja. Pēkšņi medību pārlūks piecēlās, paņēma bisi un izgāja laukā aiz mājas. Tās ēnā ieslēpies, viņš gaidīja.

Pēc brītiņa pa balto pagalmu trīsuļodama slīdēja zaķa ēna. Tad cilpoja otrs, nozuzdams iegrobē uz šosejas pusi. Kaut kur klusiņām iepīkstējās pele. Kalnā it kā no cukura savirpuļotās kupenas mirdzināja dzirkstis. Debesjumā augstu peldēja jauns mēness ar spožu gaismogu. Ne skaņa nepārtrauca salto, mēmo klusumu.

Valko gribot negribot atgriezās istabā. Visi jau gulēja miegā. Zemāk iegrieztā lampas dakts bija nokvēpinājusi cilindru. Viņš nodzēsa tās liesmiņu un likās gultā, daļēji izģērbies. Apsedzās ar kažoku un iesnaudās.

18

Ne jau visas lapsas medī zaķus un putnus. Gadās jaunas, medībās nepieredzējušas — tām katrā ziņā jāiztiek ar veģetāru, īstas kuplastes necienīgu barību un visvairāk ar pelēm. Tās ir parastā kuplastu barība, bet, ja pārtiek vienīgi no mazajiem grauzējiem un savvaļas bumbieriem, lapsa nevar cerēt uz pilnu vēderu ik dienu.

Sāda lapsa dzīvoja arī pie ceļu apgaitnieka mājas. Vectēvs Vasils to ļoti bieži redzēja no rītiem, iedams pēc ūdens. Tā bija jauna, ar mazu pieredzi. Lapsai nupat bija apritējuši deviņi mēneši un tikai seši, kopš māte — vecā Ogliniece — viņu bija padzinuši.

Tas bija mīlīgs un dzīvs zvēriņš ar skaistām, dzirkstošām, perlamutra dzeltenām acīm, trīsstūrainām, melnām ausim un ne visai glītu tumšpelēkzaļganu kažoku, jo bija jauktenis: māte — Ogliniece un tēvs — sarkanā lapsa.

Jaunā kuplaste devās medībās uz cirsmām pie ceļu apgaitas, pa kurām māte kādreiz to bija vadājusi, vai nokāpa lejā tvarstīt peles ciematiņu tīrumos. Tā vēl nebija nokodusi zaķi un, piedzīvojusi daudz neveiksmju un vilšanos mēģinājumos noķert kādu garausi, vairs nevēlējās vajāt šos dzīvniekus. Pāris reižu bija pūlējusies nolaupīt ceļu apgaitniekam vistu, bet mājputni mitinājās kūtī, kur nevarēja iekļūt.

Beigu beigās lapsa pierada ēst peles, susurus un puvu- šus, skābus mežābolus. Dzīve ritēja nabaga un miermīlīga. Ik vakaru kuplaste atstāja miklo alu un devās klaiņot pa sen pazīstamām taciņām un laucītēm. No rītiem pārradās alā ļoti vēlu, jo neviens to netraucēja.

Ziemu tā izkāmēja un izskatījās bēdīga un nožēlojama. Grūti bija atrast ēdamo. Dažas naktis lapsa atgriezās ar tukšu vēderu un, ja neuzgājusi briedaļas atliekas, būtu vēl vairāk novājējusi. Tā atrada saplosīto dzīvnieku dienā, pirms Valko un Koļo izmētāja saindēto gaļu. Sākumā vilku smaka biedēja lapsu, bet, vērdamās apkārt un rozā nemanīdama neviena vilka, tā pieēdās līdz kaklam. Tad aizvilkās gulēt izgāzta koka dobumā, kas noderēja par mājokli. Ielīda iekšā un nogrima laimīgā miegā. Mijkrēsli atcerējās šīsdienas cienastu un devās atpakaļ uz rozu.

Lapsa gāja pa ceļu, kas stiepās gar lielmežu, bet nebija vēl sasniegusi rozu, kad no lejas atplūda vilka gaudas.

Vilks nemitējās gaudot, un drīz tam atsaucās cits.

Lapsa izbijusies aizmirsa briežumātes paliekas un bēga, cik jaudas, cauri cirsmai uz ceļu apgaitu. Tad šķērsoja šoseju un iegāja ozolu jaunaudzē. Vilku gaudoņa vairs nebija dzirdama, un kuplaste nomierinājās.

Augu nakti tā klejoja gar ciematiņiem, ķerdama peles pie zedeņu žogiem, kas meta ēnu sniegā; klusajā, rimtajā mēness nakti tērces klājās ar ledu un krūmos pie zariem lipa maigie sarmas dimantiņi.

Gaismai austot, lapsa ceļoja uz savu midzeni — šoreiz apmierināta un sātīgi paēdusi, jo nakti bija viegli ķērušās izsalkušās peles, dažas dienas neizlidušas no alām sniegputeņa dēļ. Kuplastes kažokā šur tur karājās ledtekas, smailais purniņš bija apsarmojis.

Lapsa gāja atkal gar ceļu apgaitnieka māju pa taciņu uz gravu un nokļuva pie šosejas. Tā saoda vieglu vilka smaku. Apstājās un notupās. Brītiņu nogaidījusi, sāka ošņāt vilka pēdas. Tās nelikās svaigas — smaka tik tikko bija jaušama.

Pie kāda krūma sniegā vīdēja maza bedrīte. Lapsa iebāza smailo purnu bedrītē un izvilka sasalušas gaļas krikslti. To piesardzīgi apostīja, sakoda zobos un uzreiz izmeta ārā. Mutē palika tīkama garša. Lapsa aplaizījās un norija kriksīti nesakošļātu. Tas bija rieksta lielumā. Gaļa iegaršojās, un lapsa aizmirsa bailes. Vietvietām šņukā- dama sniegu, lai tik atrastu vēl kādu kriksīti, tā nonāca lielmežā. Pēc laiciņa pēkšņi iesitās degunā vilka smaka. Kuplaste sacēla spalvu un tūlit ieraudzīja sabozušos pelēku vilka kažoku uz sniega soļu desmit atstatumā. Nobijās un metās uz gravu. Svaidīdama garo asti, diedza lieliem stiepieniem, atskatījās un atkal drāza lejup. Tā nu šī pieskrēja pie avota, no kura vectēvs Vasils parasti smēla ūdeni. Te gravas nogāzes sliecās lēzenākas un mežs atkāpās. Iebēgusi klajā vietā, lapsa no jauna saoda stipru vilka smaku. Cits pelēcis gulēja pašā avota krastā, iebāzis purnu sniegā. Pakaļkājas bija ielaistas ūdenī, krūteža piekļauta krantij.

Lapsa gribēja cirsties atpakaļ, taču kājas kļuva slābanas un neklausīgas. Skaudra sāpe grieza iekšas kā ar nazi Uzmetusi kūkumu, lapsa izbrīnā apstājās un it kā pūlējās izvemt asu, māgā iestrēgušu priekšmetu. Tad, galīgi saliekusies, noļukušu pakaļu, īsiem palēcieniem skrēja uz gravas lejgalu. Netālu no avota zaudēja spēkus un nogāzās sniegā. Pakaļkājas ietrīcējās, mežs un debesis saplūda baltā gaisotnē, nabaga dzīvnieks šausmīgās sāpēs iecirta mēli zobos, nodrebēja un nobeidzās ar sniegā iespiestu galvu.

Vienīgi pelēkais nebija ēdis saindēto gaļu. Medību pārlūka gaudoņas satraukts, noticēja, ka uzklīdis cits vilku bars, un, to meklēdams, līkumoja pa mežu, kamēr biedri steidzās noēst briežumātes atliekas.

Viltīgais zvērs drīz atklāja cilvēka pēdas un, dziļas neuzticības pārņemts, atgriezās "pie bara. Biedri, jau aprijuši aitas gaļu, gremza lielos briežumātes kaulus.

Barvedis atņēma lielam, jaunam vilkam briedaļas gūžas kaulu, ko, iežmiedzis ķepās, sāka grauzt. Kauls bija ciets, un pelēkais nemaz tik drīz netika ar to galā. Kad plēsonis izslējās kājās, tur vairs nebija neviena vilka.

Tas ar smalko dzirdi saklausīja, ka vilki skrien arvien tālāk un tālāk.

Pelēkais devās pa biedru pēdām. Daži jau bija aizbēguši. Viņš panāca vilcēni pašā šosejas malā. Tur tā gulēja, izstiepusies visā garumā. Vilcene raustījās, acis stingi blenza tālē. Barvedis nolaizīja tai purnu. Tā nošņirksti- nāja zobus, izpleta kājas un pēkšņi sastinga. Pelēkais uzlēca uz ceļa, tad atkal ierikšoja lielmežā un sastapa kādu jaunu vilku, kurš pēdējiem spēkiem klunkurēja pie ūdens. Pelēkais sakampa to aiz kakla, kā gribēdams uzmundrināt, bet slimais biedrs palika vienaldzīgs. Tas ar lielām mokām vēl pūlējās vilkties tālāk, kāri laizīdams sniegu un klabinādams jaunos zobus.

Beidzot pelēkais it kā atjauta, kas noticis. Spalva uz muguras sacēlās stāvus, un, īsti nezinādams, no kā baidās, tas aizbēga uz kalna kori . .

No rīta Valko, viņa palīgs un Koļo atrada skrajā mežā piecus noindētos vilkus. Sesto vectēvs Vasils uzgāja pie šosejas netālu no mājas. Tas bija liels un kalsns. Uz lāpstiņas tam bija redzama rēta. Pārējie bija brangi, smagi, ar lielisku kažoku. Sajūsmināts, jautrs, Valko stiepa tos aiz kājām uz gravu, lai nodīrātu. Koļo gavilēja. Viņš lepojās — bija piedalījies zvēru noindēšanā. Janko dziedāja aiz prieka, ka ne vien vilki nogalināti, bet arī varēs pārrasties šodien Meža mājā un atpūsties siltajā istabā.

Valko ieraudzīja pelēkā pēdas un gāja pa tām līdz pašai grēdai cerībā atrast zvēru nedzīvu. Pārliecinājies, ka vilks ir gluži vesels, viņš sliktā omā atgriezās pie ceļu apgaitnieka. Visbīstamākais vilks atkal bija ticis cauri sveikā. Tagad pelēko nevarēs iekārdināt ne ar kādu maitu. Varbūt laimēsies to tikai nošaut ar bisi.

Janko un Koļo bailīgi skatījās zvēros — stingajos rumpjos, kas pēdējos krampjos noraustījušies un nobeigušies, resnajos kaklos un purnos atieztiem zobiem. Sprāgoņos viedās plēsoņa skarbā pasaule, kas iedvesa šausmas un skumjas. Stāvēdami pie sastingušo zvēru kaudzes, abi juta, ka šermuļi iet pār muguru. Pat vecais gaitnieks, šai novadā nodzīvojis ilgus gadus un ne reizi vien redzējis gan dzīvus, gan nogalinātus vilkus, turējās nomaļus. Tikai Valko neko tādu neizjūta. Viņš ar zvēru mednieka prasmi un nervozu uzbudinājumu tvēra vilkus aiz kājām, kāra āķī, kurš bija iztaisīts no tikko zāģēta zara, un- veikli dīrāja ādas. Koļo un Janko viņam palīdzēja.

Vilkus dīrāja veselas trīs stundas. Pa to laiku vectēvs Vasils atrada pie avota lapsu, kas arī bija noindēta. Tās ādu Valko uzdāvināja zēnam.

Viņi maitas aizmeta un apraka gravā. Pēcpusdienā Valko un Janko devās mājup, apkrāvušies ar zvērādām. Zēnam pienāca smags brīdis. Viņš negribēja šķirties no drauga un teica, ka noteikti iešot kopā ar Valko uz Meža māju. Bet medību pārlūks nepiepildīja viņa vēlmi.

— Paklau, Kolīt,— Valko promiedams sacīja,— tu esi skolnieks, un tev cītīgi jāgatavo stundas. Kad beigsies mācību gads, paņemšu tevi savās mājās — tu mums palīdzēsi. Darba būs liku likām. Vedīšu tevi uz mežu — redzēsi, kā brieži nošķiežas dubļiem, dzirdēsi, kā ģemzes rej. Varbūt noķersim mazu ģemzēnu. Tagad paliec pie vectēva. Tā jā. Viņš taču ir viens. Pavasarī atkal atnāksi, es tevi atsaukšu. Tad būvēsim ceļus.. Un mums klāsies dikti jautri. Tā jā. Nu, uz redzēšanos!

Koļo palika uz šosejas un ilgi raudzījās, kā vīri aiziet tālāk un tālāk, līdz nozūd līkumā zem milzīgiem, piesnigušiem skābaržiem. Atgriezies istabā drūms un neapmierināts, viņš atcerējās lapsādu, ko ņēmās stiept uz divzaru koka. Pēc tam pakāra to pie sienas un tīksminādamies ilgu laiku glaudīja.

20

Nogalinājuši vilku baru, Valko un viņa palīgs divas dienas atpūtās, priecādamies par mājas ērtībām. Debesis noskaidrojās, laiks pieturējās auksts, bet saulains. Meži nopurināja baltās pītes un atkal bija redzami visā savā melnajā kailumā. No rīta saule tik tikko izspraucās caur miglu. Janko brīnījās, ka lejā, zemienēs, miestiņu ļaudis sūrojas par aukstumu. Pa šoseju pārbrauca sniega tīrītājs, ko vilka daži vēršu pāri, un ceļš atkal bija pavērts lielajiem, smagi piekrautajiem kravvežiem, kas pārvadāja ogles, baļķus un malku. Kādu dienu Meža mājā gluži negaidot ieradās mežzinis kopā ar mežsargu Vasilu. Apskatīdams izturīgo, rosmes pilno ēku un iekārtu, mežzinis pārsteigumā nogrozīja galvu.

—  Tēvoc Valko,—1 viņš teica, uzlūkodams medību pār- lūku ar priekā starojošu seju,— nebiju domājis, ka te redzēšu šādu kārtību. Kur tu ņēmi naglas un krāsniņu? Cits tavā vietā būtu sūdzējies, rakstījis iesniegumus, pieprasījis. Bet tu — pats!

Janko jutās lepns, kad mežzinis un Vasils ienāca viņa guļamistabā. Viņa darbabiedra acīs iezagās skaudība. Janko nenovaldījās nepateicis:

—  Es gribētu, lai tēvocis Petko te atnāk un pats savām acīm paskatās, ja netic.

—  Labi gan esat iekārtojušies,— Vasils sacīja. Viņš bija liela auguma, glīts, ar sārtu seju un melniem, sprogainiem matiem, kas spraucās ārā no sānis pasistās naģenes apakšas.

Visi kopā pusdienoja pie lielā, smagnējā galda. Lāgu lāgiem mežzinis smīnoši paraudzījās uz Janko un ar roķu piebikstīja Valko.

—  Kas to būtu domājis, ka puisis tā pārvērtīsies, liekas — tas nav vairs mūsu Janko,— viņš čukstēja pārlū- kam pie auss.

—  Darbs dara darītāju,— Valko gudri atbildēja.

Pirms devās prom, mežzinis teica:

—  Jāievelk jums telefons. Sais dienās atsūtīšu sakaru dienesta tehniķi, lai savieno Meža māju ar raktuvēm. Tā jums būs pastāvīgi sakari. Ja ko ievajadzēsies, varēsiet man piezvanīt un nekautrēdamies pieprasīt. Jūs pelnāt vislielāko palīdzību. Jaunajā mežsaimniecības plānā paredzēts izveidot, pāris kokzāģētavu. Meža māja kļūs par tādu kā galveno bāzi. Bet tu, Janko, ko teiksi: vai gribi, lai ņemu tevi sev līdzi — strādāt atkal par izsūtāmo? Rau, Vasils ar mieru palikt tavā vietā.

—  Vai tik jūs nejokojat, mežziņa kungs,— puisis iesmējās.— Nešķiršos no tēvoča Valko, nē, ja gribat, kaut vai atlaidiet mani. Bet, kur būs Valko, tur — arī es.

Mežzinis draudzīgi uzsita viņam uz pleca, atsveicinājās no abiem un devās prom. Viņam nopakaļ soļoja lielais, staltais mežsargs.

Pēc pāris dienām sakaru dienesta tehniķis ieradās no pilsētas un priekšnamā uzstādīja tālruņa aparātu, kas trauksmaini trinkšķēja jebkurā dienas vai nakts laikā.

Janko un Valko no jauna ierakas darbā līdz ausīm. Atkal piepildīja nojumē barības galdus ar vīķiem un uzsāka ikdienas apgaitas. Vajadzēja sadzīt rokā iztramdītos, izklīdušos medību dzīvniekus un gainīt uz bar ota vu. Viņi aizgāja aiz kalna muguras un izsekoja katra brieža pēdas, meklēdami dzīvnieku barus. Tos saulainās dienas bija aizvilinājušas uz dienvidu nogāzēm. Tur sniegs ātrāk kusa, saulgozi zaļoja kazenes un koki nokratīja no zariem baltās pītes. Bija decembra nogale, Valko zināja, ka tagad, kad ziema griezīsies uz pavasara pusi, vējputeņi nekavējoties uzbrāzmos un sals pieņemsies pilnā sparā. Dzīvnieki pārradīsies Klusajā ielejā, un tiem jānodrošina miers un barība.

Jo drošāk bija ticams, ka pelēkais vilks vēl siros pa šo apvidu, jo vairāk bija nepieciešams ik dienas iet apgaitā. Valko bija pārliecināts, ka plēsonis uzklīdīs, tiklīdz laiks apmāksies un sniegs atkal aizputinās kalnu. Apgaitā viņš ievēroja, ka pēdas ieminusi jauna, trīsgadīga lācene, ko Valko dēvēja par Vitu. Siltā laika vedināta, Vita bija nākusi zemu pa nokalni. Viņi pamanīja to uz meža ceļa. Lācene uzradās pēkšņi, metru divdesmit no viņiem. Atņirdza zobus, nomurmulēja kaut ko savā lāču valodā un aizlēkšoja lejup pa mežu, smagi cilādama pinkaino pakaļu. Noraudzidamies Vitā, Valko pasmējās un pat nenoņēma karabīni no pleca.

Šoreiz sniegs uznāca reizē ar lielām vētrām, vējputenī kalns nebija redzams un savērpās milzīgas kupenas. Šoseja galīgi nozuda zem sniega. Pie mājas varenie dižskābarži, veselu gadsimtu turējušies pretim spēcīgajām brāzmām, slējās kā balti milži, izpletuši nosalušās zaru rokas. Locīdamies vētrā, tie čīkstēja un purināja sniegu nost no zariem.

Abiem vīriem nācās vēl smagāk strādāt. Kārtējā apgaitā bija jāiet drausmīgi nejaukās ziemas dienās, kad viņi līdz jostai grima sniegā. Vēlāk tas sasala. Tad viņi varēja laisties ar platajām slēpēm pa sērsnu.

Dziļās kupenas kalna korē neļāva ģemzēm tikt Klusajā ielejā. Izsalkušie dzīvnieki brida gar tērcēm un strautiņiem. Valko piesēja vīķus pie koku stumbriem un tā izglāba daudzas ģemzes no bada nāves. Viņu māca aizvien lielākas raizes. Katru dienu gadījās kaut kas nepatīkams. Tālrunis bieži trinkšķēja. Ogļrači, mednieki, miliči, meža sargi zvanīja un ziņoja, ka ģemzes pieklīdušas pie pašiem ciematiem, vai apgalvoja, ka redzējuši vilku. Uz cietās sērsnas iezīmējās vienīgi nagaiņu nospiedumi; lai kā meklēja, Valko un Janko ne reizi netrāpīja uz vilka pēdām. Divas dienas pēc tam, kad bija noindēts bars, pelēkais nokoda ģemzi, kuras paliekas viņi atrada vēlāk. Abi velti ierīkoja slēpņus. Viltīgais zvērs sargājās kā rūdīts laupītājs.

Varēja manīt, ka Janko ir pārguris. Smagajā darbā viņš kļuva īgns un nomākts. Ik dienas viņam bija jābrien pa apledojušajiem mežiem, kas mēmi slējās sabozušies, un jātur acis vaļā, vakaros jāskalda malka, jānes ūdens no krāna, jātīra mitrā bise un jāžāvē zābaki. Dažkārt viņš iekrita gultā un aizmiga, neizģērbies, nepaēdis vakariņas. Valko grozīja galvu, domādams: «Kad pienāks pavasaris, puisis atspirgs. Janko nav pieradis pie šādas dzīves, jādod viņam neliels atvaļinājums. Viņš ir vēl jauns, gan jau pieradīs, bet neatpūties neizturēs.»

Pirms Jaungada Valko palaida viņu atvaļinājumā un pavadīja ceļā uz pilsētu. Taču pēc divām dienām jaunietis atgriezās jautrs un možs, šo to nopircis svētkiem.— Ko lai tur daru?— viņš sacīja, tikko ienācis.— Garlaikojos un visu laiku domāju par šejieni. Diezgan esmu atpūties, diezgan.

Nākamajā dienā, kad viņi abi pārnāca no apgaitas, māja bija pilna viesu. Bija ieradies mežzinis, viņa sieva, raktuvju inženieris, divi mednieki, vectēvs Vasils, Koļo un daži tūristi, kas gribēja te sagaidīt Jaungadu. Mājā skanēja klaigas un soļu dima, un Kveldis nikni rēja nepazīstamos. Visas krāsnis bija iekurtas, priekšnamā plūda ceptas cūkgaļas tīkamā smarža.

Lai kā saimniekam nebija pa prātam trokšņainā sabiedrība, kas traucēja mieru un neļāva strādāt, tomēr viņš nopriecājās. Galu galā derēja patērzēt ar cilvēkiem, uzzināt, kas jauns pilsētā, iedzert un iekost. Varēja taču drusciņ atkāpties no ierastās kārtības. Gjurga uzreiz atplauka, bet pēc viesu aizbraukšanas ilgu laiku staigāja noskumusi.

Jau rudenī Valko bija atradis lapmežā nomestus ģemžu buku un briežu ragus. Ar tiem viņš bija izrotājis istabu sienas, un tagad radās izdevība viesiem parādīt šos greznumus un izstāstīt par dažiem interesantiem medību dzīvnieku ieradumiem. Viņš acīmredzot ļoti lepojās ar savām trofejām un cerēja iekārtot īstu medniecības muzeju.

Vecgada vakarā gandrīz neviens negulēja. Izprieca turpinājās līdz gaismiņai. Tikai vectēvs Vasils un Koļo aizgāja ap pusnakti — Janko viņus pavadīja līdz rimtajai ceļu apgaitai. Nakts bija tumša un miglaina, bet rīts uzausa kluss un skaidrs. Viesi devās prom ap pusdienu, klusos mežus pieskandinādami līksmām klaigām un dziesmām.

Meža māja atkal ieslīga parastajā klusumā.

21

Piecus sešus kilometrus uz austrumiem no šosejas kalna kore aprāvās kā ar cirvi nocirsts mugurkauls un lejā tieši pie nogrobas pletās milzīga ar efejām, skābaržiem un zemām kalnu priedēm apaugusi ieplaka, kā nosēta asām smailēm un kaļķakmeņu klintīm. Brieži un ģemzes nemēdza uzturēties šai mežonīgajā vietā, jo te nebija barības. Meža cūkas retumis gāja uz ieplaku, un vienīgi spēcīgās vētrās tur ieklīda kāds kuilis vai briedis, meklēdams aizvēju aiz kādas klints. Mežakaķi, lapsas un akmeņ- caunas mitinājās klinšainajos rifos — tur bija daudzas iedobes un alas, kurās tās slēpās un audzināja savus mazuļus.

Uz šo ieplaku bija aizbēdzis pelēkais vilks pēc ļaunās, tā biedriem liktenīgās nakts. Tagad turp devās lācene Vita, lai sameklētu midzeni un izgulētu ziemas miegu.

Kad laiks pasliktinājās, Vita atcerējās jauku un siltu alu ieplakā. Viņa kāpa uz raktuvju ieleju, pa ceļam parakņādama apsnigušos skudru pūžņus, tad nogriezās uz austrumiem, izsalkusi un dusmīga, smagnējiem locekļiem un klibu pakaļkāju. Tajā bija iedūries dzelonis.

Vita mēģināja to izvilkt. Laizīja ķepu, pūlējās ar zobiem satvert aso, cieto skabargu, bet tā bija iedzinusies starp pirkstiem. Lācene ar zobiem nevarēja saņemt tik delikātu sīkumu, mēle, raupja kā suka, tikai kustināja dzeloni, un tas vēl stiprāk badīja.

Ja sniegs bija mīksts, Vita nejuta tik skaudrus dūrienus, bet patlaban tā gāja pa uzsalušu ledainu garozu, kurā tomēr stiga kājas un dzelonis atspiedās pret sniegu, jo smagā pakaļkājas ķepa, tāpat kā cilvēka pēda, grima dziļi. Vita klusiņām rūca, šūpodama lielo, pelēkbrūno galvu kā svārstu. Palikās kājas kā airi cilājās virs sērsnas, sniegs no zariem bija uzbiris tai uz muguras, un biezais kažoks izskatījās kā nokaisīts sudraba skaidiņām.

Lācene nebija pārāk liela, kā jau vēl jauna, taču vairāk nekā simt kilogramus smaga, jo rudenī bija apvēlusies branga, ēdot bagātīgo barību. Savvaļas bumbieri, kizila ogas, zīles un rieksti, kas Vitai garšoja tikpat labi kā vāverēm, šogad bija raženi padevušies, un lācene caurām dienām mierīgi klaiņoja pa mežu, murkšķēdama labpatikā. Mazās ačeles līksmi iezibējās, kad Vitai laimējās atrast vāveres uztura noliktavu. Viņa to atvēra, ar vienu ķepas cirtienu nosita mazo grauzēju un notiesāja riekstus vai zīles kopā ar beigto saimnieku. Nakti ar baudu vēžoja vai pūlējās nozvejot kādu foreli dziļajos atvaros. Atēdu- sies augļus, saknes un vēžus, mielojās ar skudrām. Uzvandīja lielu pūzni, iebāza tur ķepu un, kad prāvās, sarkanīgās skudras bija sarāpojušas uz ķepas, Vita aplaizīja to, norīdama kukaiņus.

Tā bija īsta klaidone. Pavasarī un vasarā aizgāja uz tīrumiem kalna pakājē un pastrādāja neģēlības sējumos. Briesmīgi nobradāja un vienā naktī noganīja auzu druvu. Rudenī Vitu iekārdināja kazenes un avenes, gliemeži un sēnes. Tā zināja visas vietas, kurās netrūka šo kārumu. Lācene apmetās pie varen kupliem, tumši zaļiem kazenājiem un, notupusies uz pakaļkājām, pacietīgi lasīja zilganās ogas. Ar melno, plato degunu uzošņāja gliemežus. Vita palika vienaldzīga pret briežiem un ģemzēm. Nepiederēja pie maitu ēdājām, jo vēl nebija noķērusi nevienu citu lielāku dzīvnieku kā vienīgi vāveri vai susuri, arī tos— ļoti reti. Tikai reizi atrada mednieku ievainotu, jau nedzīvu ģemzi. Pārliekusies pār maitu, Vita ilgi to ostīja un ņurdēja, līdz nolēma plosīt. Nolocīja abas ciskas, pārējo aizvilka un apraka zem krituša skābarža, lai būtu ko ēst vēlāk. Taču nākamajā dienā, kad lācene atcerējās ģemzi un aizgāja turp, no tās pāri bija palikusi vienīgi āda. Tās apkārtnē vēdīja vilka smaka. Vita saniknojās, uzslējās stāvus pakaļkājās un briesmīgi ierūcās. Kopš tā laika ienīda vilkus, un ikreiz, kad patrāpījās tikt uz " pelēkā pēdām, tai spalva sabozās un no rīkles izrāvās dusmīgs rēciens.

Pēc sastapšanās ar Valko lācene vēl klaiņoja dažas dienas, kamēr laiks sametās gaužām slikts un nojauta tai lika manīt, ka situsi stunda meklēt midzeni. Vita vienā laidā ceļoja uz plašo ieplaku, arvien stiprāk un stiprāk juzdama, ka viss ķermenis sasmagst tīkamā gurdumā. Asinsbalss nekur citur to vairs nesauca, un, ja dzelonis nedurstījis, lācene būtu bijusi gluži miermīlīga.

Apstājusies virsotnes nokalnē uz neliela pacēluma, no kura bija pārredzama milzīgā ieplaka, ko izkrokoja klinšaini rifi un dziļas aizas, Vita ar acīm meklēja vietu, kur atradās ala, un tūlīt kāpa lejup, ieardama sniegā dziļu, līkumainu vagu.

Sniegs vēl krita — biezs un graudains. Lācene stiga tajā līdz pleciem, pārslas lipa pie kažoka, kas izskatījās arvien sirmāks. Kad tā iekūlās dižegļu mežā, ziemas diena beidzās. Tumsa klājās pār apkārtni, un kalns sāka gaist sniegpārslu spietos un dūmakā.

Vita sasniedza klintis, kurās atradās ala. Te viņa tika uz kādām aizputinātām pēdām. Piebāza degunu pie tām, mēģinādama saost no rīta gājušā dzīvnieka smārdu, un devās uz alu. Nonākusi pie tumšās ieejas, pa kuru varēja brīvi ielīst alā, Vita juta, ka no tās plūst siltums un reizē vilka sīvā smaka. Lācenei uz muguras vilna sacēlās stāvus, viņa ierēcās un iegāja alā. Mazās acis tūlīt sastapās ar vilka dzeltenajām, fosforspīdīgajām. Zvērs stāvēja tieši pretim — ausis noļukušas, garā galva noliekta. Tas bija lielais, pelēkais vilks.

Vita aizvien vēl rēca un kratīja galvu — zīme, ka neganti sadusmojusies. Vilks nošņirkstināja zobus un atšiepa augšlūpu. Ja lācene būtu atgājusi nost no ieejas, vilks uzreiz atstātu alu un atteiktos no savām tiesībām uz to. Bet Vita nedomāja atkāpties. Atmiņā miglaini atausa noēstā ģemze, un līdz ar to naids pret vilku auga. Pakaļējā ķepa sāpēja, uzkurinādama vēl lielāku niknumu.

Pelēkais atkāpās dziļāk alā un mēģināja pievilināt lāceni tuvāk sienai, lai varētu izsprukt laukā Bet Vita gāja tālāk tam tieši pretim. Un tā rūca, ka skanēja visa ala. Tad vilks pierāvās pie pašas sienas, kur rēgojās plata plaisa. Pārlēca pār to un stāvēja uz laukumiņa lācenei deguna galā. Vita atzina, ka pelēkais to izaicina un negrib pamest alu. Valdonīgā gulētdziņa Vitu galīgi nomāca un arvien stiprāk satracināja. Tā pārmetās pār plaisu un izslējās pakaļkājās. Tieši tobrīd vilks lēca augšup un pāršāvās pār pašu lācenes galvu. Vita pagriezusies redzēja, ka tas ļekato ārā. Pelēkais to bija izāzējis.

Lācene murmulēdama devās atpakaļ un apstājās, kur ala bija līdzena, ar lielisku velvi. Noskatījusi ērtu iedobi, Vita tajā griezās uz riņķi un mīņājās, kamēr apgūlās, dziļi nopūzdamās. Miegs spēcīgi pārņēma lāceni savā varā, un viss brangais augums atslāba gurdumā. Vita iemiga, iespiedusi galvu starp priekškājām . . .

Laukā plosījās sniegavētras. Tās aizputināja alas muti, savērpdamas pie tās kupenu. Iekšā kļuva aizvien tumšāks un no lācenes elpas aizvien siltāks, velve nosarmoja. Kalns apklusa. Ziemas baltā vara sniedzās pāri grēdām, kauprēm un uzkalniem. Nakti koki knikšķēja spelgonī, upes un tērces tikko dzirdami irdza zem ledus. Zaķi gulēja kupenu aizvējā, lapsas, akmeņcaunas un mežakaķi dienām ilgi nelīda ārā no saviem mitekļiem. Pat milzīgais ūpis dažas dienas pavadīja koka dobumā, mirkšķinādams ugunssarkanās acis un pūlēdamies sasildīties.

22

Pavasaris nāca lēnām. Pagāja februāris, uz beigām ritēja marts, bet meži vēl snauda. Piebriedušie pumpuri tos vērta sarkanbrūnus. Pievakarē saule lēja pār mežiem saltu, purpursārtu gaismu. Sniegs balsnīja virsotnēs un stāvajās ziemeļu nogāzēs, kur ziema vēl valdīja. Dažkārt uzbrāzās sniegavētra un lāņoja bieza, auksta migla. Tad Janko šķita, ka ziemai nebūs gala. Viņš ilgu pilnām acīm skatījās uz jauno zelmeni lejā, līdzenumā, kur mirdzēja pavasara siltā saule, un vēlējās tur pabūt. Puisis ar prieku nokāpa kalna piekājē, lai izbaudītu siltos saules glāstus. Un atgriezies jutās tā, it kā būtu paņēmis līdzi pavasara vēsmu un nemieru.

Pat medību dzīvnieki vairījās no augstienēm, kur kupenas nebija izkusušas. Brieži un ģemzes klaiņāja pa saulgožiem. Tur krokusi un divlapu zilsniedzītes spraucās no zemes reizē ar jauno, sulīgo zāli. Grūsnās briežumātes nošķīrās no bariem, ģemzes turējās savmaļus.

Vētras pamazām mitējās — aprīļa sākumā rāmi vējputeņi uznāca kā sniega virpuļi un pēc dažām stundām norima, nobārstījuši zemi lielām pārslām. Kalna pakājē uzdīga pirmā zāle. Uz to raugoties caur kailajiem koku zariem, likās — tur izpleties bālganzaļš plīvurs, ko vējš sapluinījis un samurdzījis. Ar katru dienu zāle auga lielāka, lēnām ietīdama piekalnes.

Aprija nogalē zaļumi iesniedzās augstāk kalnos. Mežno- rās bija redzamas sulīgi zaļas kazenes un savvaļas ķiploku taisnās, platās lapas; sedlienes bija dzeltenas no gaiļbiksītēm; krokusi noziedēja, tos nomainīja ciltsbrāļi — zilie krokusi. No agra rīta līdz vēlam vakaram jaunmežos balsu balsīs dziedāja baloži, plukšķi un žubītes. Arvien biežāk varēja manīt ģemžu izguļas gandrīz pie pašas Meža mājas, un abi Valko dēlēni skaļi kliedza, ieraudzījuši kādu dzīvnieku.

Valko un viņa palīgam apgaitas tapa mierīgas un patīkamas, kā īstas pastaigas. Dažkārt viņi paslēpās pie Sālsavotiem un vēroja kādu milzīgu briedi. Te dzīvnieki ieradās pievakarē, dzēra ūdeni, peldējās dūņās vai laizīja zemi. Ģemzes buks ar pavasarī ataugušiem ragiem, no kuriem vēl karājās ādas pluskas, nāca pie avota — stalts un brašs. Tam pa pēdām tecēja draudzene, ģemze, ko Valko bija nosaucis par Drūmaļu. Nāca arī milzīgais meža kuilis Vasjo — melnbrūns, nolēkšķējies, ar dzeltūksnē- jiem ilkņiem un mazām, ļaunām acīm. Brieži rāvās prom no Vasjo, it kā tiem dergtos kuiļa rupjība. Vasjo pagalam nekrietni vārtījās dūņās un tik stipri kasījās ap kādu koku, ka stumbrs locīt locījās.

Kalns kļuva arvien siltāks un burvīgāks. Pār zeltainza- ļajiem mežiem lidinājās klijas. Dienvidū ģemzes gulēja zilsniedzītēs. Foreles šaudījās strautu dzidrajos atvaros, ērgļi augstu riņķoja pelēkajās debesīs. Vakaros saule dzisa aiz bezgalīgajām augstienem, kamēr zemāk pakalni zilnīja, saplūda cits ar citu violetu, zilu un olīvzaļu notoņu gammā un izzuda, ietīdamies tumšajā nakts plīvurā. Tad pa grēdu koki slējās kā milži, kas neno- ņēmušies raugās skaidrajā debess spogulī, kur margo zvaigznes.

Kādu rītu klajums pie mājas bija puišu un meiteņu pilns. Pirmā brigāde bija ieradusies cirst meža ceļus. Koki spīdēja lielu ugunskuru atsarkumā. Sapulcējušies pie ugunskuriem, brigādes jaunieši līksmi trieca un dziedāja. Meža māja kļuva tikpat kā nometne. No rīta līdz vakaram apkārtnē klaudzēja cirvji un cērtes. Vecie koki nocirsti gāzās, pērkonīgi dārdēdami. Raktuvju ielejā ātri uzcēla dažas kokzāģētavas. Elektriskie motori grieza nežēlīgos zāģus, kas sazāģēja gareniski baltos dižskābaržu stumbeņus, kuri atgādināja milzīgas zivis. Smagi piekrautie kravveži rūca pa šoseju, ko meži aizslēpa skatienam. Mežsargi šaudījās pa kalnu, ar veseriem iezīmēdami bojāejai lemtos kokus. Zaļajos dziļokšņos skanēja cilvēku balsis līdz ar putnu dziesmām un dzeguzes zvaniem.

Valko sieva augu dienu saimniekoja pa māju un kopā ar dažām meitenēm gatavoja brigādei ēdienu. Laiks bija jauks, un skaidrās debess dzidrajās dzīlēs atzalgojās jaunie zaļumi. Nakti gravās vaidēja meža pūces, dimēja garām ejošās briežumātes vai tēviņa soļi, netālu ķauk- stēja ģemze, vanags izbaidīja vistas tā, ka gailis satraukti kārca.

Bieži ieradās viesi, mēneša vidū atnāca arī Koļo, lai kalnos pavadītu pavasara brīvlaiku. Valko vadāja viņu sev līdzi. Abi dzina ģemzēm pēdas vai aizgāja pie Sālsavotiem skatīties briežus.

Kādu vakaru Valko teica:

—  Ģemzēm drīz*atnāks jēriņi. Vajadzētu noķert kādu gemzēnu. Nebūtu slikti, ja šāds pajumtnieks greznotu mājas.

Reiz Valko divatā ar Koļo atklāja, kur ganās Drūmaļa. Tā ik vakaru pirms saulrieta ieklīda mazā ieplakā aiz mājas.

Ģemze atnāca paganīties, un viņi abi to vēroja ar tālskati. Skaistais dzīvnieks bikli spēra kājas, kā ieklausīdamies uz katra soļa, un mudīgi plūca zaļās kazeņu lapas. Ģemzes baltais spogulis izpletās un sarāvās kā vēdeklis, tā, atšiepdama augšlūpu, pacēla melno purniņu, lai nokostu galotnīti, bet pašai pār muguru skrēja trīsas.

—  Drīz Drūmajai būs jēriņi,— vecais mednieks čukstus sacīja zēnam.— Un mēs paņemsim ģemzēnu, kaut tikai atskrietu divi.

Kojo neatrāva acis no ģemzes, kamēr dzīvnieks nozuda starp taisnajiem, baltajiem skābaržu stumbriem. No rīta zēns palīdzēja Gjurgai stādīt dēstus piemājas dārziņā, Valko un Janko uzara daļu klajuma. Brigādes jaunieši kvēli iemīlēja Koļo. Zēns nepacietīgi gaidīja vasaru, kad atnāks te kā īsts brigādes dalībnieks. Pēc nedēļas viņam bija jādodas uz ciemu, jo pavasara brīvlaiks beidzās. Valko viņu pavadīja līdz ceļu apgaitnieka mājām, no kurienes vectēvs Vasils ar ratiem aizvedīs mazdēlu uz ciemu.

Iedams uz Sālsavotiem apgaitā, Janko atklāja noslēpumu, ko neuzdrīkstējās izpaust Valko. Sis noslēpums skāra lielo kalnieti — vilku.

Viendien, klīņādams gar avotiem, viņš pamanīja melnajā, dūņainajā zemē iemītas zvēra pēdas. Mēģināja tās izsekot, bet izrādījās, ka to izdarīt ir ļoti grūti: Janko nekad netika izsekojis pēdas pa kailu zemi, un viņam šai ziņā nebija ne mazākās pieredzes. Tomēr viņš izstaigāja visu Sālsavotu nostūri un atrada saplosītu ģemžu atliekas. Pelēkais vilks bija atstājis no saviem upuriem vienīgi vilnainās ādas. Atklājums tik stipri satrauca Janko, ka, pārradies mājās, viņš izskatījās nomākts un drūms. Ne reizi vien Valko viņam bija apjautājies par pelēko un vienmēr ieteicis rūpīgāk apstaigāt šīs vietas un cieši vērot, vai zvērs nav atkal uzklīdis. Janko bija raudzījies uz to bezbēdīgi — neticēja, ka vilks atgriezīsies tur, kur bija zaudējis biedrus. Un viņš bija pavirši veicis apgaitas, priecājies par krokusiem un divlapu zilsniedzītēm, snaudis piesaulē un bieži izstiepies visā augumā pie putojoša strauta, lai paklausītos jautrajās viļņu čalās, kamēr vilks mierīgā garā plosīja savus upurus.

Baidīdamies no Valko dusmām un pārmetumiem, jaunietis nolēma rīkoties patstāvīgi. Viņš sāka biežāk iet apgaitā uz Sālsavotu apkaimi. Turp devās ļoti agri no rīta, devās pievakarē, kad likās — pelēkais kalnietis lavīsies pie avotiem. Viņa galvenais uzdevums bija atrast vilka midzeni. Tagad Janko ar sirdi un dvēseli pūlējās izsekot zvēra pēdas. Soļoja pa nospiedumiem, kamēr varēja tos sazīmēt, un izmisīgi nokāra galvu, kad tie izzuda valgajās lapās. Nebija stidziņas, pa kuru Janko nebūtu gājis, un, jo rūpīgāk pārmeklēja apkārtni, jo vairāk atklāja slepenu, nepazīstamu stūrīšu — katrs no tiem modināja cerību sastapt pelēko zvēru. Taču viņš neko citu nemanīja kā tikai pēdas, kas šur tur izgaisa, un ne reizi neredzēja plēsoni.

Vakaros viņam tā vien gribējās aizsākt valodu par vilkiem un priekšnieku iztaujāt, kā tie dzīvo. Tad viņš būtu varējis uzzināt kaut ko tādu, kas palīdzētu rīkoties pareizāk. Bet vecais pārlūks parasti maz runāja.

—  Tu izskaties sašļucis. Kas tevi nomāc?— reiz Valko jautāja palīgam.

—  Esmu drusciņ apaukstējies,— Janko mānījās.

— Iedzer aspirīnu. Aptieciņā ir tūbiņa.

Puisis paņēma tableti, kaut gan nebija jālieto aspirīns, un, vēlēdamies, lai viņa māņiem ticētu, tīšuprāt agrāk devās pie miera.

Valko palika blakusistabā, tērzēdams ar dažiem brigādes dalībniekiem, jauniem puišiem, kuriem patika klausīties mednieku stāstus, un Janko dzirdēja pārlūku klāstām, kā viņš ar slazdu noķēris vilku. Janko saausljās un neko nepalaida gar ausim. Kā gan viņam nebija ienācis prātā notvert pelēko tāpat—ar slazdu! Sl doma šķita tik lieliska, ka viņš tūlīt sāka apsvērt, kur izliks slazdu. Taču uzreiz attapa, ka viņa rīcībā nav nekāda slazda, un tā Janko sadūrās ar jaunām grūtībām. Kur lai dabū vilku spostu, un, ja ari dabūs, kā lai to atnes uz mājām, priekšniekam nepaskaidrojot, kam tas nepieciešams? Bet visu pavēstīt Valko bija jau par vēlu. Ja reiz Janko viņu bija mānījis, ka pie Sālsavotiem neesot bijis ne ēnas no vilka, vajadzēja viltu uzturēt spēkā tik ilgi, kamēr viens tiks galā ar pelēko.

«Vai tiešām esmu tāds nekrietnelis?» Janko sev jautāja. «Par ko tad man maksā? Par to, lai turu acis vaļā, sargāju medību dzīvniekus. Palūk, brigādes jaunieši nesaņem ne Ievu, taču strādā, it kā pūlētos nevis valsts, bet savā labā. Vajag sasparoties un pašam tikt galā ar zvēru! Citādi kļūšu ļaudīm par apsmieklu.»

Janko sāka saprast, ka viņā iesīkstējušies daudzi agrākie sliktie paradumi. Augu nakti viņš domāja te par savu raksturu, te par vilku un gultā nemierīgi grozījās no vieniem sāniem uz otriem. Kādu rītu puisis uzcēlās ļoti agri, gandrīz pēc pusnakts, un, nekā neteicis Valko, aizgāja uz pilsētu. Ap pusdienu viņš pārradās, nesdams pār plecu smagu, garā, resnā ķēdē piesietu slazdu. To bija atradis mežniecībā, kur tas bija uzmests bēniņos un visu aizmirsts.

Janko negāja mājup, lai gan bija izsalcis, un, uzmanīdamies, lai viņu neievēro neviens brigādes jaunietis, devās pārtiešām pa mežu un noslēpa slazdu gravā, kas stiepās Meža mājas pievārtē.

Nākamajā dienā viņš to izlika netālu no Sālsavotiem uz stidziņas, kur bija manāmas vilka pēdas.

Janko vispār bija jautrs un runīgs. Ar zirdziņu brauca uz pilsētu, vakaros pie ugunskura dziedāja kopā ar jauniešiem, no rītiem gāja apgaitā. Viņam un Valko bija kopīgs uzdevums — noķert ģemzēnu, iekāms mazulim nav apritējušas piecas sešas dienas un tas vēl nespēj skriet. Viņi pārmeklēja jaunaudžu slepenākos stūrīšus, uzmanīja grūsnās ģemzes un atgriezās būdā līksmi un izsalkuši. Medību dzīvnieki bija sākuši pamest dienvidu nogāzes un pārvietoties uz ziemeļu pusi, kur gaiss bija dzestrāks un valdīja miers.

24

Februāra nogalē Ogliniece kļuva nemierīga. Vakaros rēja bez jebkāda iemesla un bezmērķīgi klaiņoja pa lielajām cirsmām aiz šosejas.

Uz viņas ķērkstošajiem kvekšķieniem un brēcieniem atsaucās rūsgans lapsa tēviņš, kas dzīvoja pārupes klintīs. Tas bija skaists zvēriņš ar dzeltensarkanu kažoku un platu, baltu drīksnu pakaklē. Aste bija kupla kā kodaļa. Tās gals — balts, un, kad zvēriņš stiepieniem dzinās pakaļ pelei, aste plandījās gaisā kā karogs. Lapsa tēviņš — pieredzējis grauzēju un putnu mednieks — gandrīz katru nakti noķēra zaķi, akmeņrubeni vai mežirbi. Tā kā ēda labi, tas bija liels un spēcīgs. Izdzirdējis Oglinieces brēcienus, pameta visu un devās to meklēt.

Tie satikās siltā februāra naktī, kad nule sakritušais sniegs gurkstēja zem soļiem, bet pār kalnu vējoja siltais dienvideņa vilnis. Tonakt arī mežakaķi meklēja cits citu, ņaudēdami pa klintīm, ūpis, uztupies vecā kokā, skaļā, dobjā balsī sauca savu draudzeni.

Lapsa tēviņš devās līdzi Ogliniecei, kas izlikās, ka nepievērš tam uzmanību, un bieži atņirdza zobus pret to. Trīs četras dienas skaistais zvēriņš sekoja mātītei pa pēdām. Abi kopīgi medīja peles un klaiņoja pa kalnu dienu un nakti, it īpaši vējputenī. Tēviņš veltīja lapsai lielu uzmanību — ļāva izņemt tam no zobiem laupījumu un, kamēr viņa ēda, pats stāvēja maliņā, raudzīdamies šķelmīgām, dzintardzeltenām acīm un brīdi pa brīdim pavilnīdams asti. Pēc dažām dienām Ogliniece aizveda draugu uz gravu pie veca, vēja izgāzta dižskābarža, un tur sarkanais zvēriņš sāka rakt alu, kurā Ogliniecei atskries lapsēni. Tas ar priekškājām apbrīnojami cītīgi rauša zemi daudzas dienas, kamēr ierīkoja mājokli. Kad ala bija gatava, lapsa iegāja iekšā un atteicās iet laukā. Tēviņš sāka nest tai ēdamo. Tā tas turpinājās līdz marta beigām — tad miklajā alā Ogliniecei atnāca pieci akli, gandrīz kaili lapsēni — tādi kā pelēni smailiem purniņiem, un mātei tos vajadzēja sildīt ar savu augumu dienu un nakti.

Tēva rūpes divkāršojās. Dažkārt tas atnesa zaķi, irbi vai mājputnu un pazemīgi nolika Ogliniecei priekšā. Taču māte tam neatlīdzināja ar laipnību. Gluži otrādi, turēja tēvu tālāk no lapsēniem un bieži ieskrāpēja tam purnā, baiļodamās, ka zvēriņš var apēst bērnus, kamēr tie ir vēl akli. Tiklīdz mazuļi sāka redzēt, māte pārnesa tos uz kritušā koka dobumu, un tad tēvs drīkstēja brīvi rotaļāties ar bērniem.

Te, nolejā, pavasaris jau bija pienācis, aprīļa saule spīdēja silta, koku pumpuri ātri raisījās vaļā un savvaļas ķiploki zaļoja valgajās mežnorās. Lapsēni izlīda no dobuma, lai parotaļātos pie milzīgā kriteņa. Tie bija brīnum jauki radījumi smailiem, nesamērīgi gariem purniņiem, lielām, melnām ausīm un melnām kājiņām. Acis, kas vēl nebija ieguvušas noteiktu krāsu, izskatījās zilas kā pērlītes. Izstiepusies uz zemes, māte brīžam pakulstīja noplukušo asti. Mazuļi spēlējās ar māti, lēkalēdami tai virsū. Lapsēni ātri auga, vilna ar katru dienu kļuva arvien sarkanīgāka. Pievakarē Ogliniece mācīja tiem ķert kukaiņus, uzglūnēt slokām, kas šai gadalaikā iegriezās kalnos pa ceļam uz tālajiem ziemeļiem, vai izurķēt peles no alām.

Tēvs joprojām nesa ēdamo, tāpēc apkārt kokam mētājās dažādas spalvas un kauli. Bet, kad mazuļi paaugās, tas apmeklēja ģimeni reti. Atnesa ēdamo tikai pēc veiksmīgām medībām, iepriekš pats krietni ieturējies. Reizēm neatnāca dienām ilgi, un Ogliniecei gribot negribot bija jādodas uz ciematiņiem pēc laupījuma.

Maija nogalē ģemzes sāka atnesties. Rita agrajās stundās mātes atsaucās uz savu mazuļu mējieniem. Ogliniece bija noķērusi kādu no šiem maigajiem, dzeltenīgi punktainajiem un lāsumainajiem radījumiem, kurus mātes slēpa sausajās pērngada lapās. Ģemzes tai uzbruka ar asajiem nagiem, bet lapsa bija viltīga — aizsargājās tā, ka netika ievainota.

Dienu Ogliniece, ko apstāja lapsēni, gulšņāja pie kriteņa un snauduļoja, ieklausīdamās, cik klusi sačukstas meži, kuros kūko dzeguzes un dūdo baloži. Vakarā tā devās medībās, ošņādama ar jauno zaļumu un pļavpuķu smaržām piesātināto gaisu. Jau vairākas dienas lapsa centās izsekot briežumāti Dunku, kas netālu slēpa savu teliņu.

Pēc baisās nakts, kad Dunku vajāja vilki, tā pārgāja uz kalna dienvidu nogāzēm raktuvju ielejas tuvumā. Tur tā pavadīja veselu nedēju, un ogļrači nereti redzēja briežu- māti ganāmies vai kāpelējam pa pretējo nogāzi. Bet, kad sāka pūst aukstie janvāra vēji, Dunka atgriezās Klusajā ielejā pie nojumes.

Tā sastapa briežu baru, ko vadīja desmitgadīgs ragainis, kuru Janko sauca par Dželi. Sis briedis bija kādus divsimt kilogramus smags. Milzīgie ragi slējās kā īsts mežs. Tie bija neparasti resni, kupliem žuburiem un baltiem spīdīgiem galiem.

Dželi vadīja trīs briedaļas, četras jaunas teles un divgadīgu ragaini, kas baidījās no barveža un visu laiku turējās blakus mātei. Līdzko Dunka pievienojās šiem briežiem, Dželi uzticēja tai vadīt baru, jo tā bija veca, ar bagātu pieredzi. Dunka gāja pa priekšu un visus sargāja ar savu brīnum smalko ožu.

Vilki bija iebaidījuši dzīvniekus. Tie tagad gaužām piesardzīgi devās pie barības galdiem, tramīgi lūkodamies apkārt. Bargajā aukstumā, kas iestājās janvāra beigās, uzsala stingra sērsna un ledus pārklāja tērces. Zaļu barību vairs nevarēja atrast. Brieži ēda koku pumpurus, plūca sūnas no stumbriem vai kārpīja zaļumus no kupenām. Sērsna neizturēja dzīvnieku smagumu, ielūza skrap- šķēdama tiem zem kājām, un tie iestiga dziļajā sniegā.

Kad laiks atmetās siltāks un sniegs sāka kust, Dunka aizveda briežu baru uz piekalni dienvidu pusē— plašu un līdzenu, apaugušu ar biezu mežu. No sniega brīvajās laucēs drīz vien uzplauka pirmie krokusi un salapoja kazenes, dzīdamas jaunas atvases. Piekalnē bars uzturējās ilgu laiku, tad pamazām devās aizvien augstāk — turp, no kurienes sniegs bija atkāpies. Pievakarē brieži aizklīda zemākās ganībās un tikai rītausmā devās atpakaļ, lai pavadītu dienu kādas virsotnes pakājē, kur varēja talu redzēt un dzirdēt.

Kalna korē sniegs nokusa, virsotnēs vairs nemirdzēja baltās kupenas, un pelēkzaļās ganības izskatījās kā baložu lāsumi.

Dunka veda ganāmpulku vēl augstāk. Sulīga zāle zēla norās, ko ieskāva vētru izlauzīti, zemaudzīgi meži. Veseli krokusu paklāji zilnīja, biezas melleņu mētras zaļoja starp lielām granītklintīm, mākoņi, balti un driskaini, slīdēja pavisam zemu kā milzīgi, gausi lidojoši putni, mezdami pelēkas ēnas. Te nebija cilvēku un nekas netraucēja briežus. Abpus virsotnes pa nokārēm auga biezi, tumši meži, nosliegdamies dziļajās gravās.

Tā aizritēja aprīlis, un Dunka kļuva nemierīga. Vecā briedaļa un tās draudzenes sāka atšķirties no bara un klaiņot savrup. Dželi bija nometis vienu milzīgo ragu un nupat ticis vaļā no otra. Kādu dienu tas nozuda tumšā, dziļā gravā, kur auga dažas baltegles. Bars izklīda. Dunka atkal klaiņāja pa Kluso ieleju. No pieredzes zināja, ka te ir visdrošākās vietas. Pie Meža mājas atradās sedliene, tās stāvajā pakraujā Dunka izraudzījās nelielu ieplaku, un tumšā, siltā maija naktī, kad pūces skaņi, zobgalīgi klaigāja, tai atskrēja maigs, nevarīgs teliņš. Mazulim bija' pinkaina galviņa un lielas, melnas acis, kas lūkojās bikli un mīlīgi. Māte to sildīja augu dienu, bet mijkrēslī ierausa sausās lapās un aizgāja ganīties.

Dunka bija noliesējusi, ar dziļi iedubušiem sāniem, bažu pilnām acīm un asiņainu bālgandzelteno spoguli. Steigšus paganījās un tūlīt atgriezās pie mazuļa. Tā nodrebēja, dzirdot katru čaboņu, katru balsi, katru satrūdējuša zara brikšķi. Netālu skrapstošie sēņotāju soļi, brigādes jauniešu skaļās sarunas un dziesmas, cirvju klaudzieni un krītošo koku brakšķi — viss šis troksnis aiz Meža mājas lika briedaļai klusiņām atiet no vietas, kurā tā bija paslēpusi briedēnu. Trešajā dienā pēc dzimšanas teliņš varēja nostāties uz tuklajām kājiņām un staigāt, taču māte vēl aizvien to ierausa sausās lapās un neņēma sev līdzi. Divreiz bija trenkusi prom Oglinieci. Lapsu aizdzinusi, Dunka atgriezās pie bērna un to maigi glāstīja ar raupjo mēli. Briedēns līda pie mātes zīst.

Kādā pievakarē, kad slīpie saulstari nosārtināja sed- lieni, briežumāte izgāja paganīties mazā mežnorā netālu no vietas, kurā bija paslēpusi teliņu. Sais siltajās, mierīgajās stundās baloži īpaši skaļi dziedāja — tik aizrautīgi dūdoja, ka mežs trīcēt trīcēja. Plykšķi, melnie strazdi, žubītes pieskandināja ar sulīgi dzidriem treļļiem rimto maija vakaru. Kaut kur tālu mežos, pār kuriem laidās zilgana krēsla, iekūkojās dzeguzes, bet maitu lijas lidinājās dzeltganajās vakara debesīs.

Dunka klusiņām plūca zāli norā. Tā palēnām virzījās gar pašu mežmalu. Laiku pa laikam pacēla galvu un grozīja ausis uz visām pusēm. Valdīja klusums. Mežu galotnes nelocījās, nekāds vējiņš neplivināja lapas. No tuvinās gravas skanēja vienmuļa tērces čaloņa un plūs- moja lakšu un trūdu smārds.

Pēkšņi pa kaupri ieskrapstējās klusi soļi. Briežumāte palika uz vietas kā sastingusi. Kāds nāca tieši pie tās — sausās lapas te iečabējās, te apklusa. Starp koku stumbriem pavīdēja divas carvulēs ieautas kājas, tad pazibēja zaļas bikses un noras viņā malā kļuva redzama Valko naģene. Dunka viņu pazina. Ne reizi vien bija sajutusi medību pārlūka smaržu un nebaidījās no viņa. Klusām pagājās nostāk, ienirdama mežā. Valko dzirdēja tās soļus. Briedaļa apstājās un, pārliecinājusies, ka Valko palicis norā, devās pie sava mazuļa.

— Ak tad šeit tu esi?— Valko teica balsī, kad Dunka bija aizgājusi. Viņš bija.uzsācis apgaitu šajā apvidū, lai saskaitītu briežumātes. Divus gadus pēc kārtas Dunkai atnāca teliņš šai nostūrī. Medību pārlūks bija sameklējis Dunku.

Viņš apsēdās noriņas malā aiz plūškoka kuplajiem zariem, nolika zemē bisi un tā paslēpās, cerēdams, ka briežumāte atgriezīsies. Ilgu laiku nekustīgi sēdēja un klausījās, kā odi, laidelēdamies ap viņu, sīc smalkā, pīkstošā balsī. Putni pamazām norima, ielejas ietinās tumsā, pauguri, kurus aizplīvuroja zilgana dūmaka, saplūda cits ar citu, debesis vizmoja kā zeltains spogulis, un pie apvāršņa rieta košsārtās liesmas plēnēja. Pēc brīža gaisma atkāpsies tumsas priekšā.

Sedlienes piekājē kaut kas nodimēja. Tad liels dzīvnieks šņāca un smagi lēkšoja. Medību pārlūks paņēma bisi rokās. Troksnis skanēja te tuvāk, te tālāk, it kā dzīvnieks šaudītos pa mežu.

Norā bija vēl gaišs. Varēja skaidri redzēt pat noziedējušo zilsniedzīšu kātiņus, satrupējušu celmu, kas melnēja netālu no mazas, slīkšņainas lāmas, ap kuru auga liela, asa zāle.

Krūmi pašķīrās, un Dunka iemetās noriņā. Palēcās un turpat apstājās. Kaut kas apmeta kūleni tai starp kājām un turpat palika. Valko ieraudzīja losainu briedēnu. Tobrīd Dunkai no abām pusēm zagās klāt rūsganais lapsa tēviņš un viņa draudzene—Ogliniece. Tie abi līda uz vēdera. Briežumāte atkāpās noriņas vidū, bažīgi ozmanī- dama bērnu. Mazulis spiedās tai pie kājas. Māte nikni purskāja. Tās lielās acis uztraukumā bija plati ieplestas.

Lapsa tēviņš pievilkās divus metrus no Dunkas un, atņirgdams zobus, piekļāva ausis pie muguras. Briedaļa saslējās pakaļkājās gatavībā tam iecirst ar priekšējiem nagiem. Bet tēviņš veikli atsprāga un vilināja briežumāti tuvāk pie sevis. Ogliniece uzreiz nonāca tai aiz muguras. Un gaidīja, kad tēviņš aizmānīs Dunku tālāk no teliņa, lai lapsa varētu nokost mazuli, kurš nebūs vairs aizsargāts.

Tad piepeši nogranda apdullinošs bliukšķis un pār noriņu uzdzalkstīja sarkana gaisma. Lapsa tēviņš apvēlās uz galvas, ar asti novilkdams plašu loku gaisā. Briežumāte drāzās uz mežu, Ogliniece likās tai pakaļ. Atkal norībēja šāviens. Lapsa iekverkšķējās un nozuda zem nokarenajiem oša zariem. Pie nedzīvā tēviņa palika vienīgi briedēns. Tas drebēja un izmisīgi dīca caur degunu.

Valko iznāca no slēpņa, sakampa briedēnu un dusmīgi papurināja beigto lapsu tēviņu. Tad, spiezdams pie krūtīm maigo teliņu, kas spirinājās ar nespēcīgajām kājiņām, viņš apskatīja vietu, kur bija šāvis uz Oglinieci. Lode bija izrāvusi platu šņīpu miklajā zemē. Tur mētājās pelēku spalvu kumšķis.

Viņš nogrozīja galvu un no jauna iegāja noriņā. Apsēdies uz celma, brītiņu gaidīja. Pēc tam papluinīja mazo briedēnu aiz auss, un tas iepīkstējās kā pelēns. Valko gaidīja, kad Dunka nāks šurp un atsauksies uz bērna pīkstienu. Viņš gaidīja ilgi, brīžiem paraustīdams mazuli aiz auss. Un tad Dunka iebaurojās aprautā, bazūnīgā balsī. Tālu. Viņš atkal papluinīja briedēnu, un tā māte iebaurojās daudz tuvāk. Valko palaida teliņu. Tas jocīgi palēcās un ātri nozuda mežā.

Valko pasmaidījis devās prom, purpinādams savā nodabā un gremzdamies, ka bija paņēmis līdzi smago karabīni, nevis divstobreni.

26

Vāvere Kiki dzīvoja milzīga ozola dobumā netālu no šosejas. Tumšajā koka tukšumā Kiki bija iekārtojusi sev mājokli no sūnām un mīkstajām serdes šķiedrām. Ziemu ozolā atradās vesela zīļu noliktava. Bet, pavasarim nākot, vāvere atstāja dobumu un pārcēlās uz vecu vārnas ligzdu. Tajā pavadīja gada siltos mēnešus. Tā sacīt, ligzda noderēja par vasaras mītni.

Kiki no citām vāverēm atšķīrās ar sarkanīgo akotu, jo bija dzimusi dienvidu nogāzē — saulgozī, pie raktuvju ielejas. Nebija meža dzīvnieka, kurš nepazītu šo vāveri.

Pelēkais zaķis neieredzēja Kiki tāpēc, ka tā mīļuprāt izbiedēja šo tuvredzīgo cilpotāju, spēcīgi nošvipšķinā- dama pūkaino asti tam tieši pār galvu. Brieži un ģemzes bēga, kad vāverei, kas tupēja mežā uz samelnējuša celma, zobi dega pēc ģemzēna raga; sīkie putni bailēs čiepstēja, redzēdami to kā bultu šaujamies uz kāda koka galotni. Kiki ar baudu ēda spārnainu olas, pat neatteicās no kailajiem, nevarīgajiem putnēniem.

Ik rītu vāvere skraidīja gar šoseju un no sava koka vēroja, kas notiek apkārtnē. Ja garām gāja briedis, lapsa vai cits dzīvnieks, Kiki uzreiz to izziņoja, spēcīgi kulinā- dama asti un lēkādama no zara uz zaru. Pa ceļu ripojošo ratu skanīgā dārdoņa un kučiera skaļā dziesma ielīksmi- nāja nemierīgo vāveres sirdi. Kiki savukārt rāva vaļā: sisirsi-si-r-r-r!— un metās ar galvu lejup no kāda augsta zara, izpletuši kuplo asti kā papīra pūķi.

Šovakar Kiki bija atstājusi vārnu ligzdu pavēlu, jo dienu vai, pareizāk, no rīta bija nokāpusi lejā uz ozolaini palaizīt skābenos ozolu sveķus. Sai gadalaikā ozoli izdalīja bagātīgu sulu un pie spēku pārpilnībā ieplaisājušajiem stumbriem lipa dažādi kukaiņi, atrāpojuši nobaudīt skur- binošo nektāru. Sātīgi pieēdusies, vāvere sāka it kā trakot. Joņainiem lēcieniem šāvās no koka uz koku, no zara uz zaru, uzjautrinājās, vilnīja asti, pat ielēca tērces atvarā un izmirka slapja kā pele. Tā bija noskurbusi. Ozolu sveķi reibināja galvu, un neprātīgas vēlmes pārņēma kuplastīti.

Tikai pēcpusdienā tā atgriezās vārnu ligzdā un tūlīt iemiga. Kad Kiki pamodās, saule jau bija norietējusi. Kiki uzlēca uz zara un sāka glaudīt un tīrīt kažoku. Tas šīsdienas peldē bija izmircis un sapinkuļojies, aste likās pavisam nožēlojama. Iztīrījusies un nolaizījusies, vāvere palika uz zara, kā gudrodama, vai atkal doties uz ozolaini vai atlikt to uz rītu. Atmiņas par skābenajiem, uzbudinošajiem sveķiem neizgāja no prāta. Beidzot tā nolēma uzmest acis šosejai un tūlīt pār šāvās uz tuvāko koku. Nenorāpdamās zemē, lēca no koka uz koku līdz šosejai, ieņēma savu iemīļoto vietu un sāka gaidīt. Bet uz šosejas nekā nemanīja. Tā balsnīja vientuļa, un Kiki devās lejup uz ozolaini. Skurbinošie sveķi to atkal vilināja.

Vāvere nokļuva pie sedlienes tieši tobrīd, kad Valko divreiz izšāva ar karabīni. Mežu pieplāja šaušalīga dārdoņa, un Kiki pamira bailēs. Kokā paslēpusies ar galvu uz leju, viņa izskatījās kā sūnu čemurkslis un tā turējās ilgu laiku, mirkšķinādama mazās, melnās ačeles. Dzirdēja, ka briežumāte izbijusies lēkšiem bēg augšup pa nogāzi, Ogliniece kverkšķ un briedēns dīc. Pēc brītiņa no augšas iz nira lapsa. Tā bija ievainota. Vēdera labajā pusē bija redzams asins traips. Ogliniece skrēja lejup pie kriteņa, tur to gaidīja izsalkušie lapsēni. Tā apstājās tieši zem koka, kurā bija paslēpusies Kiki, palūkojās apkārt un ar mēli nolaizīja brūci. Tad, it kā vairs nespēdama turpināt ceļu, nogūlās un sāka elsāt kā noskrējies suns. Viduklis cilājās elpas ritmā, mute bija pavērta un mēle izkārta. Pretējā koka zaros iespurdza putniņš, meklēdams vietu, kur pārnakšņot. Gravā, tupēdama kādā kokā, ievaidējās pūce.

Lapsa piecēlās un nozuda mežā. Kiki ienīda lapsu. L°ti gribējās kokā no augšas to pakaitināt, bet baidījās: ja iešmukstētos, pūce varētu uzbrukt Kiki. Vāvere devās tālāk un sasniedza kriteni. Redzēja pie tā lapsēnus. Tie mēģināja tuvoties mātei, bet Ogliniece gulēja malā, iez- dama zobus pret bērniem. Mazuļi izbrīnā raudzījās uz māti. Ievainotā lapsa neuzdrīkstējās tos laist sev klāt, jo baidījās, ka pašas asins smaka var pamodināt mazuļos vēlēšanos iekost tieši brūcē. Kiki nenovaldjjās, spēcīgi nenošvipšķinājusi asti. Vecā lapsa paskatījās uz koku, mazie lapsēni sāka ošņāt gaisu, paslējuši smailos purniņus. Vāvere norāpās pa zaru un notupās zemē. Sai mirklī kāda ēna nedzirdami slīdēja pār koku galotnēm. Divas ugunīgi spīdošas acis pazibēja tumsā. Kiki piespiedās pie koka stumbra.

Lapsēni izbijušies šņāca. Ogliniece aizsmakusi ierējās, un Kiki redzēja, ka ūpis sagrābj lapsēnu un aiznes.

Baiļu pārņemta, vāvere bēga augšup uz sedlieni. Aizmirsusi ozolu sveķus, steidzās uz vārnu ligzdu. Tikusi klajumā pie Meža mājas, ieraudzīja tur degam ugunskurus, pie kuriem sēdēja un runājās brigādes jaunieši. Arī citreiz tai bija gadījies atnākt uz šejieni un meklēt kādu maizes garoziņu, ko Gjurga izmetusi atkritumu bedrē aiz mājas, bet nekad Kiki nebija te redzējusi tik daudz cilvēku. Tā gribēja bēgt prom, taču apkārtnē plūsmoja tādas ēstgribu kairinošas smaržas, ka Kiki pārvarēja bailes un nokāpa no koka. Iezagās sētā aiz ēkas un tur atrada ceptas gaļas šķēlīti, tad — lielu maizes gabalu un speķa ādiņu. To visu kāri notiesājusi, gāja gar pašu nometni un ielavījās pagaidmītnē. Tajā kāds cilvēks pagriezās, iekliedzās un ar kaut ko svieda vāverei. Tā izskrēja laukā un ātri ierāpās pirmajā kokā, no kura bija pārredzama nometne.

Pelēkais vilks nebija aizmirsis it neko no negadījuma, kas noticis ziemu mežā pie ceļu apgaitas, un katrreiz, kllzdams pa šo nostūri, vairījās tuvoties mūra mājai šosejas malā. Ikviena sasķarsme ar cilvēkiem pelēci vedināja doties tālāk uz austrumiem, uz ieplakas mežonīgajiem čūkšņiem, kur tas bija pavadījis ziemu. Tur zvērs medīja zaķus tikpat labi kā kurts. Ja nevarēja noķert zaķi migā, drāza tam pakaļ kā veikls dzinējsuns, kamēr panāca garausi.

Pirmoreiz mūžā pelēkais nemeklēja vilku baru, pavadījis ziemu gluži vientuļš. Tagad plēsonis bija pašos spēka gados — tam ritēja jau septītais. Tas bija izaudzis tik liels kā mūlis, kakls bija resns kā vērpele, varenās krūtis — platas un muskuļainas, lokanā, gludā mugura — mazliet uzkumpusi. Neviens bars nebūtu uzdrīkstējies pieņemt tik spēcīgu vilku, kas radis dzīvot vientuļi, jo bada dienās tas nešaubīdamies varētu saplosīt un aprīt biedrus. Aitu gani šādus vilkus dēvē par vientuļniekiem. Pelēkais kalnietis bija kļuvis drosmīgs un bīstams vientuļnieks.

Ja būtu bijis parasts lauku vilks, tas droši vien būtu nogājis lejā uz tīrumiem un gaišā dienas laikā uzbrucis gan cilvēkiem, gan lopiem. Bet pelēkais bija dzimis un izaudzis kalnos. Prasme noķert dzīvniekus tam gandrīz vienmēr nodrošināja iztiku.

Līdzko sniegs nokusa, daudz grūtāk bija nomedīt zaķus. Vilks atstāja ieplaku un devās sirot uz Sālsavotiem. Tā kā briežiem un ģemžu bukiem strauji auga ragi un pavasarī ganībās zēla zāle, medību dzīvnieki bieži ieradās šai nostūrī. Vilks nogūlās pie kādas stidziņas un, paslēpies aiz celma vai izgāzta koka, pacietīgi gaidīja savu upuri. Nemaz tik viegli nevarēja notvert briedi, jo pavasarī šie dzīvnieki bija neparasti piesardzīgi, toties ģemzes ķērās veiksmīgāk. Pelēkais uzglūnēja tām no rīta pie avota, kad ģemzes tuvojās ūdenim, un uzbruka visizdevīgākajā brīdī. Ne jau katrreiz laimējās noķert ģemzi, bet vilks nekrita izmisumā. Pārāk izsalcis, aizļekatoja pie Platupes un ēda vardes, maitas vai tvarstīja peles tikpat veikli kā Ogliniece. Reiz sastapa medību suni, kurš nezin kā te bija patrāpījies, un neganti saplosīja dusmu brāzmā. Citreiz uzgrūdās meža cūkai, kas veda sev līdzi piecus mazus, daglus sivēniņus. Bet, izdzirdējis sivēnmāti izmisīgi ruk- šķinām, atsteidzās vecais kuilis Vasjo, un pelēkais vilks, sev par kaunu, gribot negribot bēga no niknā biezādaiņa briesmīgajiem ilkņiem. Tomēr mazuļi stipri iekārdināja plēsoņi, un tas pa gabalu sekoja cūkai, cerēdams, ka tik un tā izdosies nogrābt kādu viņas bērnu. Cūka aizgāja uz raktuvju ieleju, un vilks rukšus lika mierā — izdzirdis brigādes jauniešu balsis un cirvju klaudzienus, tas devās atpakaļ.

Kad Janko pamanīja pelēkā pēdas Sālsavotu apkaimē, vilks bija izraudzījis sev citu midzeni. Tas atradās netālu no Klusās ielejas tais pašās klintīs, kurās kādreiz bija slēpies viss bars. Tur zvērs pavadīja dienu, pievakarē devās pēc laupījuma.

Vilks redzēja Janko, nevis Janko vilku. Daudzas dienas pirms tam, kad puisis ievēroja pelēča pēdas, vilks bija atklājis Janko apgaitas un paguvis viņu pat redzēt. Pēc šīs tikšanās zvērs vēl vairāk uzmanījās. Veselu nedēļu neuzdrošinājās nākt šurp, bet, atkal ieradies, tūdaļ pamanīja uz stigas nemākulīgi izliktu slazdu. Pelēkais notupās malā un saslēja ausis. Dzelzs dvaka jaucās ar Janko smārdu. Vilks dažas reizes ar pakaļkājām paskrāpēja zemi, uzmezdams uz sposta lapas un smiltis, un atgāja nost no bīstamās vietas, nolēmis nekad vairs neiet pa šo stigu. Taču pēc dažām dienām atkal uzdūrās slazdam, kas bija izlikts citur — daudz tālāk no iepriekšējās vietas. Tajā gulēja zaķis, ko bija nogalinājušas spēcīgās atsperes. Vilks iztālēm redzēja garausi, ilgi ošņāja gaisu, tad lēnām sāka tam tuvoties, turēdams lielo galvu noliektu un piesardzīgi likdams soļus pa zemi. Ilgi šaubījies, nogūlās uz vēdera un rāpus vilkās pie beigtā dzīvnieka. Iecirta zobus zaķī un to parāva. Pēkšņi iešķindējās ķēde, ar kuru bija piesiets slazds. Vilks atsprāga kā apsvilināts. Pārliecinājies, ka nekādas briesmas nedraud, tas noēda zaķi.

Kopš tā brīža plēsonis vairs tik stipri nebaidījās no sposta. Tas tika pastāvīgi pārvietots mežā uz stigām. Janko nepadevās. Viņš atrada mežniecības bibliotēkā noputējušu grāmatiņu, kurā bija rakstīts, kā ar slazdiem jāķer putni un dzīvnieki, un to izlasīja ar prātu. Ņemdams vērā grāmatiņā dotos padomus un pamācības, Janko rūpīgāk izlika slazdu zemē izraktā bedrē, apbēra to ar smiltīm un lapām un virsū uzslacija smaržīgu šķidrumu. Bet arī no visa tā nekas nesanāca. Stiprā smarža tālu izplatījās pa mežu, un pelēkais vilks jau pirmajā naktī atklāja slazdu. Apgāja ap to, atkal aiz ieraduma ar

pakaļkājām ieskrambāja divas garas, dziļas šņlpas un aizlaidās. Janko gribot negribot iebāza slazdu kādā koka dobumā. Zeme izžuva, un vilka pēdas vairs nebija manāmas.

28

Jaunpiedzimušo ģemzēnu meklēja veselu nedēļu. Lai kā aizņemts ar vilku, Janko atlicināja laiku un izsekoja dažas ģemžu mātes, kas malās pa biezokņiem, kuros, viņaprāt, tās slēpa mazuļus. Taču tos bija grūti atrast un vēl grūtāk noķert. Reiz viņš pavisam tuvu iztramdīja ģemzēnu, bet tas nozuda — kā zemē iegrima. Puisis veselu stundu meklēja mazuli un, pagalam izmisis, atmeta tam ar roku. Kad viņš nāca mājās, Valko veda kazu, pūlēdamies to iedzīt istabā.

Janko uzreiz saprata, kas noticis, un priecīgs skrēja viņam palīgā. Kopējā istabā gulēja tikko notverts un gultā ielikts ģemzēns. Gjurga un bērni to paijāja, stāvēdami pie gultas.

Mazais, losainais radījums izskatījās mierīgs. Tas skumji raudzījās lielām acīm un, redzams, nebaidījās no cilvēkiem. Kad ienāca kaza, ģemzēns izbijās un gribēja atraisīties no Gjurgas rokām.

Valko satvēra kazu aiz raga, un Janko pielika ģemzēna purniņu tai pie tesmeņa. Sākumā mazulis negribēja zīst, bet pēc pāris mēģinājumiem sajuta piena smaržu un iekodās tesmeni. Kaza sāka raustīties un spārdīties. Valko izslauca kazu, sameklēja pudelīti ar knupi, izmazgāja un ielēja tajā silto pienu. Tad paņēma mazo gūstekni klēpī un iebāza pupiņu tam mutē. Ģemzēns nomierinājies sūca pienu.

—  īsts zīdainis,— Janko ieminējās.

—  Vajag to nokrustīt,— Valko sacīja. Viņš izstāstīja, kā bija noķēris ģemzēnu. Drūmaļai atnākuši dvīnīši. Viņš varējis notvert ari otro mazuli, bet negribējis. Lai tas paliekot vecajai ģemzei par mierinājumu.

Meža mājā nu bija mazi svētki. Valko kaut kur salūkoja pudeli vīna. Abi viri apsēdās, lai iedzertu un izvēlētos ģemzēnam vārdu.

—  Bobi!— Gjurga lika priekšā.

—       Kur nu Bobi! Tādu vārdu var dot nederīgam suņukam, ko sieviete vadā sev līdzi pa pilsētu, nevis ģemzei,— Valko apskaitās. ,

—  Nu, sauksim par Pelēki?

—   Nerunā muļķības.

—  Lai tad ir Krūms!— Janko ieteica.

—   Neder!— Valko skarbi iebilda.

Gudroja vārdu līdz vakaram. Brigādes jaunieši pārnāca no darba un, drūzmēdamies istabā, minēja daždažādus vārdus. Pēc vakariņām tas viss turpinājās. Gūsteknis bija ierāvies zem Janko gultas. Jaunieši bez mitas iemeta acis pagultē, lai apskatītu ģemzēnu.

—       Nokrustīsim to par Naidenčo,— kāda meitene ierosināja.

—       Tik garš vārds nevar būt. Jāizdomā cits, vienzilbīgs, līdzīgs tam, kāds ir gemzēna valodā. Tā jā,— Valko sprieda.

—       Kā tā — ģemzēna valodā?— jaunieši neizpratnē iesaucās.

—       Zināt, kaut ko tādu … kā lai pasaka … kā skaņas, kuras izdod ģemzes. Piemēram, it kā māte to sauktu. Tādu … Tā jā,— Valko paskaidroja.

—       Kāds tas varētu būt?— kasīdams pakausi, Janko izrunāja vienzilbīgus vārdus pavisam bez jēdzieniskas nozīmes.

Brigādes jaunieši dzīvi piedalījās krustībās. Katrs nosauca pāris vārdu, bet medību pārlūks tos noraidīja.

Pēc vakariņām ne Gjurga, ne abi vīri negāja laukā. Vecais zirgs Alčo ilgi stāvēja pie žoga un sprauslodams vai simto reizi saimniekiem atgādināja, ka arī tas sātīgi jāpabaro. Bet viņi joprojām sēdēja pie nenokopta galda.

—       Mēs tak aizmirsām palūkoties, vai tas ir tēviņš vai mātīte,— Valko negaidot attapa.

Palīdis zem gultas, viņš izvilka ģemzēnu. Izrādījās, ka tas ir tēviņš.

—       Rīt mazulim ierīkosim pagaidu aizgaldu kaktā, vēlāk uzcelsim kūtiņu. Kad pieradīs, tas dzīvos pie mums.

—  Protams.

Viņi atkal ņēmās izvēlēties vārdu un ilgi strīdējās pie galda.

Nākamajā rītā Valko paziņoja:

—  Ģemzēna vārds būs Buks!

Janko neatzina to par labu, arī Gjurgai tas nepatika, bet nekā nevarēja darīt, abi viņam piekrita.

Mazais Buks, tikai sešas dienas vecs, kļuva par visu mīluli. Pēc dažām dienām tas uzticīgi laizīja rokas cilvēkiem, līdzko viņi parādīja knupi. Buks pieķērās Gjurgai tik kaismīgi, ka tecēja nopakaļ kā kucēns. Kaza pierada pie ģemzēna un vairs nemēģināja to badit, pat Kveldis pieskatīja rāmo, glīto dzīvnieku. Buks neuzticējās vienīgi abiem Valko puisēniem, jo bērni sakampa to aiz kājas un gāza gar zemi.

Valko ierakstīja jauno ģimenes locekli inventāra grāmatā un no budžeta atvēlēja tam nelielu summu, par ko iegādāt barību ziemai.

Buks auga ātri. Pēc nedēļas bija kā vidēja lieluma kazlēns. Dzeltenīgie lāsumi un raibumiņi pamazām izzuda, mainīdamies pret sarkanīgu akotu — asu un biezu kā suka. Ģemzēns klikstināja pa māju, iepatikdamies visiem brigādes jauniešiem, kas cienāja to ar dažādiem gardumiem. Bet Valko dusmojās, redzēdams, ka viņi dod mīlulim maizi.

—  Sāda barība neder tā iekšām. Buks nav izlutināts ķipariņš. Ja gribi tam izdarīt labu, ej un saplūc kazeņu galotnītes, saulespuķu ziedus vai auzas.

Viņš aizliedza ņemt ģemzēnu klēpī, taču šis aizliegums netika ievērots.

—  Vai Buks kādu dienu neaizbēgs?— Janko dažkārt baiļojās.

—  Ja bēgs — bēgs, bet ne jau tagad,— vecais mednieks atbildēja.— Lai šim aprit divarpus gadi. Tad Buks atradīs kādu skaistu ģemzi un aizies tai līdzi, bet mēs paliksim ar garu degunu. Taču nav brīnums, ka viņš atgriezīsies, atkal padzīvojis viens kā vecpuisis. Vai ne, Buk?

Ģemzēns ar slaidajām, gleznajām kājiņām skraidelēja pa priekšnamu un gāja virtuvē. Vēlāk pierada ganīties mežā pie mājas, no kurienes tecēja atpakaļ kopā ar kazu.

29

Pavasarī iegadījās neliels sausums. Tikai pašās maija beigās uznāca pirmie lieti. Pār mežiem lāņoja migla, lietus piešalkoja kalnu ar klusiem, mierinošiem čukstiem. Slapjie, pielijušie koki bija smagi, no tiem visrāmākajā vēja pūsmā šļirkatām bira lāses uz zemes. Janko tūlīt aizgāja pie Sālsavotiem. Rasā mežs likās smalkāks. Zaļumi skurbinoši smaržoja, iesveldami možumu jaunietim krūtīs. Pa kalna muguru lodāja migla. Savvaļas ķiploki un kuplās kazenes mitrināja Janko zābakus, kājas slīdēja pa izžulgušo zemi. Sur tur bija manāmi gliemeži, kas atstājuši uz lapām un celmiem sidrabainas, slienainas sliedes. Mežs bija neparasti kluss, un lietū sasmagušie koki ar nomazgātajām lapām spilgti zaļoja.

Janko gāja pa meža ceļu, gar to plūda brāzmaina tērce. Sis ceļš, ko cilvēki sen bija aizmirsuši, veda augšup pa gravu, kurā Janko visbiežāk bija redzējis vilka pēdas. Sur' tur auga ģerānijas un papardes, vietām ceļš vijās kails un valgajā, melnajā zemē bija skaidri saskatāmi dažādu rītausmā klīstošo dzīvnieku pēdu nospiedumi. Janko sazīmēja pēdas, kuras bija ieminis vispirms briedis, tad — briežumāte un teļš. Dzīvnieki bija gājuši pāri ceļam, acīmredzot uz Sālsavotiem.

Jaunietis soļoja domīgs, noliecis galvu, plecā uzmetis bisi. Viņš cieši lūkojās melnajā zemē, vai tikai kur neieraudzīs vilka pēdas. Uz ceļa nekā nemanīja līdz pašam līkumam. Pagājis dažus soļus augšup, Janko uzreiz ievēroja vilka pēdas. To nospiedumi bija gluži skaidri — mazliet iegareni, lieli, diezgan atstatu viens no otra. Pelēkais bija skrējis rikšiem, pakaļējās ķepas piešaudams priekšējām.

Janko apstājās un pasita naģeni uz auss. Acis iezibējās, viņš juta, ka sirdi pārņem pazīstamais satraukums. Vienmēr, kad viņš pamanīja svaigas vilka pēdas, sirds sitās un deniņos asinis pulsēja. Krūtīs uzliesmoja mulsa cerība, ka tagad varbūt laimēsies atrast zvēra midzeni. Ar katru dienu pieņēmās viņa naids pret pelēko. Viņš nolēma nesteigties un ļoti rūpīgi izsekot pēdas.

Vilka pēdas bija vērstas pret viņu — tas nozīmēja, ka plēsonis nogriezies no ceļa netālu, citādi ieminumus būtu varējis redzēt lejāk. Palūkojies apkārt, viņš ievēroja mazu stidziņu, pieliecās un ieraudzīja uz tās vilka pēdas. Janko mirkli šaubījās, vai iet pēdu virzienā vai otrādi. Apdomājies nolēma iet pa atpēdām. Svarīgāk bija redzēt, no kurienes vilks nācis, nekā uzzināt, kurp aizgājis. Pa dubļaino ceļu varēja ļoti viegli izsekot ieminumus.

Viņš devās tālāk, uzmanīdamies, lai neizlaistu no acīm pēdas. Taču pēc soļiem divdesmit tās izzuda, kā zemē iekrizdamas. Izgaisa krasi, it kā zvērs būtu uzlidojis uz ceļa, un, lai cik ilgi pētīja apkārtni, Janko nevarēja saprast, no kurienes vilks iznācis. Viņš to mēģināja izskaidrot ar domām, ka pelēkais varbūt skrējis pa ceļmalu, kur auga papardes, vai bridis pa tērci, kas šai vietā plūda gar pašu ceļu. Bet uz tā ari tālāk nemanīja nekādus nospiedumus.

Jaunietis vēl joprojām klīņāja apkārt. Viņš sāka pētīt tērces krastus un, iedams gar straumi, pēkšņi atklāja noslēpumu. Sai vietā viņpus tērces pacēlās neliela klints. Aiz tās vīdēja šaura, krūmos ieslēpusies taciņa, kas stiepās augšup pa stāvu nogāzi. Vilks bija atnācis pa šo taciņu un lēcis no klints, pāršaudamies pār straumi. Tā priekšējo ķepu nospiedumi skaidri iezīmējās krasta smiltīs.

Atklājums iepriecināja Janko. Viņš bija lasījis, ka ikvienam vilkam, tāpat kā ikvienam meža dzīvniekam, ir savi ceļi, pa kuriem tas parasti dodas medībās un pa kuriem atgriežas. Arī pelēkajam bija šādi ceļi. Varbūt apslēptā, meža dzīvnieku iemītā taciņa nodos zvēra midzeni, ja Janko ies pa to.

Pirmā doma bija izsekot atpēdas pa taciņu. Bet, tā kā līdz šim Janko vienmēr bija pārsteidzies, šoreiz viņš apsēdās uz celma, lai apsvērtu visu un tikai tad izlemtu, ko darīt.

«Nedrīkst tā rīkoties kā agrāk,» viņš teica pats sev. «Vajag tikai mazlietiņ nošaut greizi, un viss aizies vējā. Pirmām kārtām vēl neesmu pārliecināts, ka vilks katrreiz ļekato pa šo stigu.»

No pieredzes jaunietis zināja, ka medībās nepacietīga rīcība beidzas ar neveiksmi. Jāuzglūn medījumam tik ilgi, kamēr pienāk brīdis, kurā mednieks var būt pilnīgi drošs, ka to iegūs. Vēl vairāk tas sakāms par viltīgo plēsoni! Vajag vilkam tikai saost cilvēka soļus uz taciņas, un tas nekad vairs pa to neies. Bet, ja zvērs nejauši gājis pa taciņu, kāda jēga izsekot pēdas?

Janko galvā urdījās dažnedažādi minējumi un nodomi — ierīkot slēpni, nomest saindētu gaļu vai izlikt slazdu. Taču viņš nolēma nesteigties, piecēlās un devās atpakaļ pa meža ceļu.

Nākamajā dienā agri no rīta viņš atkal ieradās, lai pārbaudītu, vai vilks gājis naktī pa taciņu. Janko bez pūlēm atšķīra zvēra vecās pēdas no svaigajām. Vilks atkal bija pārlēcis pār tērci tai pašā vietā, kur aizvakarnakt. Acīmredzot taciņa noderēja tam par pastāvīgu ceļu uz Sālsavotiem.

Janko juta, ka satraukumā aizraujas elpa. Te bija visērtāk reiz par visām reizēm tikt galā ar plēsoni. Nakti Janko galvā bija nobriedis nodoms, un tagad viņš redzēja, ka šeit iespējams to veiksmīgi īstenot. Tomēr viņš vērīg aplūkoja pēdas. Gan agrākie, gan svaigie priekšējo kāji nospiedumi bija manāmi vienā un tai pašā vieta krasta smiltīs pie ūdens. Vilks bija lēcis no klints pāri straumei un, bez šaubām, arī rīt vai, pareizāk, šonakt nāks šurp un lēks pār straumi tieši tepat.

«Tagad vai nekad!» Janko nosprieda un devās pēc slazda. Viņš to izvilka no koka dobuma, kur bija noslēpis, un iznāca uz ceļa. Ar lielu mednieka nazi izraka dūņainajā krastā bedri un tajā ielika slazdu. Ar kāju nospieda spēcīgās atsperes un, piepalīdzēdams ar atslēgu, viegli uzvilka uz āķa lielo, sarūsējušo mēli. Abi zobainie dzelzs loki noliecās gandrīz tērcē, bet slazda ķēdi Janko ielaida zem ūdens un tās brīvo galu piesēja pie koka, ko bija atvilkusi straume. Noklājis lamatas ar oļiem, dūņām un smiltīm tā, ka vairs nebija redzamas, viņš atkāpās uz ceļa un aplūkoja krastu. Jutās apmierināts ar savu darbu. Šoreiz slazds bija izlikts ļoti labi: pamatne atradās uz mata tur, kur pirmīt bija manāmi pelēkā priekšējo ķepu nospiedumi, ķēde bija apslēpta ūdenī, un vilks nekādi nebūtu varējis saost dzelzs dvaku. Ja šonakt tas lēks šurpu, katrā ziņā iežausies slazdā.

Piepeši viņam uzmācās šaubas un sirds sažņaudzās. Kas zina, vai arī šoreiz neizrādīsies, ka pelēkais ir viltīgāks par Janko? Jaunietis nevēlējās priecāties pirms laika. Pārnāca mājās un atlikušo dienas cēlienu strādāja kopā ar brigādi, palīdzēdams mežcirtējiem. Vakarā viņš agri devās pie miera, bet, lai cik bija noguris, nespēja iemigt un ilgi grozījās gultā. Ja vilks neiežausies slazdā, viņam nekas cits neatliks kā aicināt palīgā Valko un lūgt piedošanu par nevērību pret priekšnieku. Viņš dažas stundas gulēja miegā, bieži pamozdamies, un gaidīja rītu. Kad istabas izbalsinātās sienas sāka balot, Janko uzcēlās, žigli saģērbās, paņēma karabīni un, ne vārda nebildis Valko, atstāja māju.

Brigādes nometnē jaunieši tikko modās, kad Janko ienira mežā, dodamies uz gravu. Viņš gribēja iet mierīgi, nesteigties, jo īsti nezināja, vai vilks būs nācis pa taciņu rītausmā. Bet kājas pašas nepacietīgi rāvās uz priekšu, un, iekāms debess pamale sārtojās saullēktā, Janķo izgāja uz ceļa.

Lielas rasas lāses dzirkstīja kā pērles uz ceļmallapām un papardēm. No gravas troķšņaini izskrēja ģemze, un tās soļu dipoņa apklusa pretējā nogāzē. Izmircis zaķis cilpoja pretim Janko, notupās uz ceļa un izbijies cirtās atpakaļ. Meža baloži pamodušies dūdoja, un arī dzeguzes no rīta smējās tā, ka skanēja visa ieleja.

Janko ātri snāja pa ceļu. Līdz līkumam atlika metru simt. Uztraukumā pavēris lūpas, viņš tuvojās vietai, kur bija izlicis slazdu, un uzmeta acis krastam. Tur nekā nemanīja. Uz ceļa nebija neviena, gar to pret krastu skalojās mirdzoša straume, kurā spoguļojās rīta debesis. Vilks nebija notverts.

Janko juta, ka saļogās kājas, un gausiem soļiem devās pie slazda. Bet nebija viņš vēl mērojis līkumu, kad sāņus noplaukšķēja kaut kas un iešķindējās metāls. Viņš pagriezies paskatījās viņpus tērces. Straumes izgrauztā krasta atkare liecās kā velve. Tur uz mazas, lazdām apaugušas klints tupēja pelēkais kalnu vilks!

Uzvarošs sauciens izlauzās pār jaunieša lūpām. Viņš strauji noņēma karabīni no pleca un atbīdīja drošinātāju.

Vilks viņā raudzījās dzeltenām, dīvaini dzidrām acīm, kas spīdēja kā perlamutrs. Garās ausis bija piekļautas mugurai, no pavērtās mutes vēlās asiņainas putas. Spostā bija iecirstas abas priekškājas, bet vienu no tām pelēkais bija paguvis izvilkt, lai gan asie loku zobi nobrāza ādu. Izmircis un notašķījies negantajās pūlēs atbrīvoties, zvērs bija sakampis zobos salto dzelzi un uzvilcis uz klints slazdu kopā ar smago koku, pie kura tas bija piesiets.

Janko apsēd-ās pretim vilkam un, nolicis bisi uz ceļiem, ilgi domīgi vērās dzīvniekā, kā vēlēdamies, lai uz laiku laikiem atmiņā paliktu draudīgi, zaļgani degošās zvēra acis, iekāms tās izdzisīs uz laiku laikiem. Kas lai zina, kādēļ šīs acis viņu mulsināja. Tās bija nerimtīga nemiera pilnas, bezgala mežonīgas un nepauda ne lūgumu apžēlot, ne bailes.

Puisis pacēla īso bisi un pavērsa stobru pret zvēra plato pieri. Vilks noklabināja zobus. Janko nospieda mēlīti. Milzīgais zvērs uzslējās pakaļkājās, raudams augšup arī smago slazdu, un nogāzās nedzīvs uz klints . . .

Nodīrājis vilku un paņēmis smago, asiņaino ādu, Janko uzvaras priekā pārnāca mājās un stāstīja priekšniekam visu. Vecais mednieks klusēdams klausījās.

— Zināju, ka pelēkais atgriezīsies,— Valko sacīja, kad palīgs bija izklāstījis notikušo.— Vilks, kurš paradis ķert meža dzīvniekus, nemaz tik viegli neuzdrošināsies kāpt lejā uz lauka. Bet tu man neticēji un tā nu nocinijies — sodīji sevi par nevērību. Taču ar to pierādīji, ka tu daudz ko sajēdz no medībām.— Viņš pasmaidīja, uzsizdams palīgam uz pleca. Tad, saņemdams Janko roku savējās un paspiezdams, jautri piebilda: — Sis vilks man neizgāja no prāta. Ja tas vēl būtu palicis dzīvs, nākamo ziemu mums atkal būtu ko noieties. Pateikšu mežzinim, lai tevi apbalvo. Vareni! Tu — tu jau esi īsts vīrs.

Abi apsēdās pagalmā pie liela, apaļa galda, lai iedzertu rakiju — nosvinētu uzvaru pār vientuļnieku, kamēr tā āda, kas bija izstiepta uz dēļu žoga, karājās acu priekšā.

Kopš šis dienas Janko jutās pašpaļāvīgs un vēl cītīgāk nodevās ikdienas darbam.

30

Dželi nometa milzīgo ragu aprīļa sākumā. Tai pašā dienā, kad nokrita ari otrs, briedis, drūms, grūtsirdīgs, atšķīrās no bara kādas virsotnes piekājē. Tur tas bija izraudzījis nelielu, ar jaunmežu apaugušu pacēlumu. Un grubuļainas klints laukumiņā sildījās saulē.

Briedis bija noliesējis. Sāni izskatījās kudlaini, uz kakla krēpes — šķetras. Katru dienu ziemas spalva izkrita veselām šķipsnām. Turklāt paaugušie ragi briedi neciešami kņudināja. Dželi juta, ka tam ļoti vajadzīga sāls, un ik nakti gāja uz Sālsavotiem. Ēdot jauno zāli, briedis cieta mūžīgu izsalkumu. Ganījās caurām naktīm, bet bija nemierīgs, tramīgs un, dzirdot ik troksni, nodrebēja, pasliedams galvu. Sai laikā tas vairījās tikties ar citiem briežiem un dzīvoja kā vientuļnieks.

Jūnijā jaunie ragi jau bija pamatīgi izauguši. Taču tie bija tikai daļēji attīstījušies, neglīti un resni kā klucīši, kas it kā būtu nosūnojuši, un, dzerdams ūdeni, briedis redzēja, ka ragi un garās ausis atspīd dzelmē. Dželi nomierinājās. Tapa drosmīgāks, atstāja virsotni un devās klaiņot. Līdz jūlijam staigāja vientuļš. Tad sastapa dažas briedaļas, kas vadāja līdzi savus telēnus, sastapa ari Dunku. Un atkal izveidojās bars. Brieži vairs nekāpa lejā uz cirsmām. Barība bija atrodama visur — zaļumi šķita vissvaigākie augstākās vietās, kur bija dzestrs un nelaide- lējās mušas.

Katru dienu svelmainās stundās Dželi devās uz pašu kalnu grēdu peldēties dzidrā lāmā. Smagi ielēca ūdenī, valstījās no vieniem sāniem uz otriem un labpatikā šņākāja. Pēc peldes kasījās, berzēdamies ap kokiem.

Sūnainā ādiņa no ragiem sen bija nolupusi. Tagad tā bija manāma tikai, pie ragu pamatnītēm, bet arī tur drīz nolobīsies.

Agrīnajās rīta stundās lielas rasas lāses mirgoja biezajā, leknajā zālē. Dželi kopā ar baru atgriezās ierastajās vietās, kad saule tikko bija pakāpusies virs apvāršņa. Briedis bija jau apvēlies brangāks. Ziemas vilnu bija nomainījusi jauna — īsāka un sarkanīgāka, kas viļņainiem lāsumiem spīdēja rīta saulstaros. Taču ar zāli briedis neapmierinājās un sāka katru nakti vest baru uz auzām kalna nokājē, kur izdarīja lielas nekrietnības.

Vasaru, garajās pievakares stundās, kad saule meta īsas, ugunīgas šautras mežos, kas auga uz kalna muguras, un liegi zaļganajā lapu gaismā trīsuļoja rieta liesmas, bars gāja nodzerties uz vienu un to pašu vietu — uz tērces atvaru, kur dzidrā, vēsā straume burzguļoja starp zaļi nosūnojušajiem akmeņiem. No turienes brieži vienmēr devās uz ziemeļu nogāzēm, jo tos biedēja cirvju klaudzieni un cilvēku klaigas, kas skanēja kalna otrā pusē.

Tā pagāja jūlijs. Laiks pieturējās saulains un silts. Vētras un lieti, miglas un pērkona dārdi sen bija mitējušies. Dželi pieņēmās resnumā, staigāja lepni paceltu galvu un arvien biežāk dusmojās. Bija kļuvis varen lepns, viegli uzbudināms un aizkaitināms. Dažkārt nezin aiz kādiem apsvērumiem trenkāja telēnu, un tā māte uztraukusies skrēja mazulim pakaļ. Citreiz uzbruka kādam jaunam briedim. Taču kaut kas briesmīgs notika augusta vidū pēcpusdienā, kad briežumātes mierīgi gulēja un tām garām soļoja skaists, stalts astoņgadīgs ragainis, kurš nekad nebija nācis šurp, jo dzīvoja tālu aiz Sālsavotu apvidus. Ieraudzīdams to, Dželi saslējās un sirdīgi nošņāca caur nāsīm. Ragainis savukārt pacēla galvu, un tai pašā mirklī Dželi metās tam virsū. Viņš ar milzīgajiem ragiem tik stipri iecirta atnācējam, ka skaistulis atsprāga krūmos. Viesis nebija paredzējis šādu uzņemšanu, un tam nebija laika atjēgties. Dželi to apbēra ar sitieniem, un ragainis vairākkārt iebaurojās sāpēs. Tad bēga prom, aizvien vēl baurodams, kā draudēdams Dželi.

Pēc šā atgadījuma Dželi neatšķīrās no briežumātēm ne uz mirklīti. Soļoja tām nopakaļ un uzmanīja, lai neviena nenoklīst no bara. Briedis ar katru aizvadīto dienu kļuva varmācīgāks. Tuvojās septembris, kurā parasti sākas briežu cīņas.

31

Vasaras sākumā, līdzko beidzās mācību gads, Koļo ar plecā uzkārtu nelielu pauniņu kādu rītu ieradās no ciema. Viņš bija krietni paaudzies, līksmās ačeles raudzījās droši un modri. Valko viņu uzņēma kā tēvs, iekārtoja savās mājās un iepazīstināja ar jauniešiem. Zēns dega nepacietībā ātrāk ķerties pie darba. Valko viņam stāstīja, cik svarīgi uzbūvēt ceļus mežos, lai aizvāktu prom izgāztos kokus, kuri trūd gluži velti, ierīkotu gaterus un visu mežu padarītu pieejamu. Kaut gan zēnam ļoti patika ņemties ar meža dzīvniekiem, tomēr viņš saprata, ka patlaban brigādes jauniešu darbs ir svarīgāks par visu un, ja mežā būs ceļi un cilvēki, medību dzīvniekus varēs labāk aizsargāt un vieglāk piebarot bargajās ziemas dienās. Apslēptās bagātības tiks izmantotas, un nabadzīgais kalnu apvidus dos visiem darbu un maizi.

Zēns bija pārsteigts un sajūsmināts par Buku. Valko bija izpildījis solijumu. Koļo un Buks kļuva nešķirami draugi. Ģemzēns iemīļoja zēnu un tecēja viņam nopakaļ kā suņuks.

Pērkonīgi dārdēdami, gāzās vecie dižskābarži, lai atbrīvotu vietu, kur vīties ceļam. Cērtes un lāpstas jautri klindzēja, skanēja zēnu un meiteņu smiekli. Sacensība starp atsevišķiem brigādes posmiem ritēja pilnā sparā. Pievakarē jaunieši atgriezās klajumā, kur bija uzceltas teltis. Vakariņoja pie pašu sanaglotajiem galdiem un gaidīja, kad atskanēs taures signāls, lai stātos pārbaudes ierindā. Tad zēni un meitenes uztraucās un nometnē acumirklī izcēlās liela kņada, šķindēja trauki un dimdēja soļi. Katrs posms steidzās uz noteiktu vietu pirmais nostāties ierindā. To vadītāji ziņoja par dienā paveikto darbu, un tika pasniegts karogs posmam, kuram bija Vislabākie sasniegumi. Iedegās liels, no resniem kokiem sakrauts sārts un vēl mazi ugunskuri, un pret debesim šāvās liesmu mēles. Visi kliedza «urā», un kopīgās urravas atbalsojās tālu kalnā. Pēc tam jauniešu vidū izraisījās dedzīgas pārrunas. Liesmas snaikstījās aizvien augstāk un augstāk, sprikstinādamas neskaitāmas dzirkstis, kas lidoja kā jāņtārpiņi un izdzisa tumsa, apgaismotais mežs it kā trīsēja liesmu atsarkumā. Bija pienācis laiks brigādes izpriecai. Sadevušies rokās, jaunieši dejoja ap sārtu, spēlēja harmonikas, un skanēja dūdas.

Kā jau vēl nepilngadīgs, Koļo netika pieņemts brigādē. Viņš jutās noniecināts. Nakti, gulēdams gultā, zēns raudāja dusmās, ka uz viņu raugās kā uz mazu bērnu. Valko vadāja Koļo uz savām mājām, jo zēnam nebija izsniegta gultas veļa un uzturs.

—  Nu, neskumsti,— kādu vakaru medību pārlūks viņam teica.— Gan jau atradīsies arī tev darbs.

—  Kāds?— zēns uztrūkās sēdus gultā.— Vai mani pieņems brigādē?

—  Nē, nepieņems vis, bet es tevi vedīšu sev līdzi. Celsim briežiem jaunas nojumes un taisīsim barības galdus. Turklāt vēl jāsien lapu slotiņas.

Zēna acis iedzirkstījās.

—  Kad to sāksim darīt?— viņš jautāja, kļuvis jautrāks.

—  Sajās dienās,— Valko atbildēja, smīkņādams par mazā drauga mulsumu.

Koļo iegrima domās, un sejā uzreiz jautās pirmītējais sašutums.

—  Redzi, kas ir, Kolīt,— medību pārlūks teica, pielikdams krēslu pie gultas un apsēzdamies uz tā.— Tu, brālīt, netiksi brigādes sastāvā. Tevi tur negrib. Jau cik reižu lūdzu brigadieri, lai tevi pieņem. Taču viņš nav pielaužams. Paliek pie sava. Bet tu rīkojies citādi: ja viņi negrib ierakstīt tevi, ieraksties pats.

—  Kā lai ierakstos pats?— Koļo gandrīz raudāja un savilka nopietnu sejiņu kā pieaugušais.

—  Kā? Nu, tā. Rīt ņem un aizej pie tecilas. Nevienam nekā nejautādams, sāc griezt slīpripu. Palīdzi slīpētājiem. Ja to nevari, ķeries pie žagaru vilkšanas. Tikai krauj žagarus atsevišķā kaudzē, lai būtu redzams, cik daudz esi pastrādājis. Tā jā. ^

—  Bet viņi to nenovērtēs, kā nākas, it neko nenovērtēs,— zēns pikti, izmisīgi iesaucās.

—  Lai nenovērtē. Sākumā nenovērtēs, vēlāk redzēs un atzīs tavas tiesības. ,

Nākamajā dienā Koļo aizgāja agrāk par visiem pie tecilas. Bet slīpētāji viņu padzina. Tad viņš sāka vilkt žagarus, kā Valko bija ieteicis. Un pēc divām dienām brigādes jauniešiem tiešām bija jāatzīst, ka zēns krietni strādā. Viņa sakrautā kaudze nebija mazāka par citām.

Nedēļas beigās zēnu uzslavēja pats nometnes vadītājs. Par spīti tam, viņu tomēr neuzņēma brigādē. Koļo joprojām vilka žagarus, strādādams daudz cītīgāk. Viņa lepnums bija gandarīts. Kad Vasils ieradās apraudzīt mazdēlu, Koļo pasteidzās izgudrēm pateikt, lai večuks ar pārāk garām sarunām neatraujot viņu no darba.

— Nāc vakarā, vectēv,— viņš skaļi sacīja sirmgalvim. — Nāc pārtraukumos. Tagad man nav vaļas, zaudēju punktus!— Un atkal vilka žagarus, iejūdzies darbā kā zirgs.

Savā kokā Kiki pacietīgi gaidīja, kad jaunieši aizmigs. Tā bija iepazinusi visu brigādes kārtību. Vāvere te ieradās, kad taures skaņas vēstīja vakara pārbaudi, un vēroja, kas notiek klajumā. Ar melnajām ačelēm tā modri taustīja pagaidmītnes, it īpaši tās, kurās bija virtuve un glabājās produkti. Zvēriņš vairs nebaidījās no cilvēkiem — nakti, kamēr tie gulēja, dažreiz Kiki skraidīja gar viņu galvām, bet Kveldis to biedēja visvairāk.

Kad nometnes ugunskuri izdzisa un visi strādnieki apgūlās, vāvere norāpās no koka un devās meklēt vakariņu atliekas. Koļo bija ievērojis Kiki, bet nevēlējās to noķert. Kam viņam tā vajadzīga? «Lai staigā šī mazā draiskule. Viņa nenodara lielu postu putniem. Bet cik brīnišķi rotā mežu!» zēns klusībā domāja.

Kiki šķita, ka neviens to nemana, un, tā kā nometnē atrodamā barība bija nesalīdzināmi garšīgāka par lazdu riekstiem un sīvajiem, skābajiem mežāboliem, vāvere vairs negāja lejā uz gravu. Ogliniecei bija sadzijusi brūce, bet lapsēni palikuši tikai divi. Daži bija nobeigušies, citus nolavījis ūpis. Vecā lapsa tagad dzenāja bērnus pa mežu un naktīs lodāja gar nometni. Pie izgāztā koka nekas vairs nebija redzams. Un arī ozolu sveķi sen vairs netecēja. Tagad pat šoseja vāverei likās vienaldzīga. Nometnē bija daudz kas saistošāks. Tikai meža ciršana vāverei nepatika. Gaismai austot, Kiki gāja pie ūdens krāna, un turp vajadzēja kulties pa milzīgām žagaru kaudzēm un malkas grēdām.

Pēc dažām dienām pa jaunajiem ceļiem iedūcās smagās mašīnas, draudīgi gāzelēdamās starp kokiem. Tajās krāva malku, raktuvju balsteņus, dzelzceļa gulšņus un dažādus būvmateriālus no kokzāģētavām. Tūkstošiem kubikmetru kurināmā, kas līdz šim trūdēja kalnos, bija jānogādā pilsētā. Tur tas bija jāsakrauj vagonos un jāizvadā pa visu valsti.

Augusta nogalē Valko pasauca Koļo, pieaicināja vēl divus puišus — namdarus — un Janko un visi kopā aizgāja uz Kluso ieleju. Tur sāka celt jaunas nojumes un taisīt barības galdus medību dzīvniekiem. Viņi strādāja klusi, lai nebaidītu briežus. Kad nojume bija pabeigta, Valko aizveda puišus siet lapu slotiņas, lai briežu bariem būtu ko ēst ziemā.

Koļo strādāja ar sajūsmu un pārtraukumos klausījās, ko stāsta viņa lielais draugs. Zēns sapņoja kļūt par mežkopi, kad būs izaudzis. Meži un dzīvnieki viņu visvairāk aizrāva.

Kādu vakaru pie nelielās nometnes uzklīda Vita. Tā veda sev līdzi divus lācēnus. Janko un Koļo brīnījās, kur tā atradusi lāci, bet Valko paskaidroja, ka šajos kalnos lāči klaiņojot gandrīz visu gadu un liekoties izgulēt ziemas miegu bezmaz janvāri, kad uznākot lieli sniegputeņi un bargs sals.

— Vita pazīst kalnus labāk par mani,— viņš teica.— Tā sev atradusi lāci jau rudenī. Labāk jāsaka, lācis te atnācis un sameklējis Vitu, bet tā visu laiku uzturējusies mūsu mežos. Nākamgad šai pašā laikā lācis atkal ieradīsies.

Mazā brigāde pārnāca mājās. Daudzi ceļi bija izcirsti, un brigādes jaunieši gatavojās doties prom.

32

Laiks vēl pieturējās silts, lai' gan pūta ziemeļrietumu vēji. Meži dzeltēja. Nakti spīdēja pilns, asinssarkans mēness un meža pūces biežāk vaidēja. No rīta uzkrita liela, salta rasa. Septembris ritēja uz beigām.

Brigādes nometne pirms dažām dienām bija nojaukta, un tagad tukšajā klajumā pie Meža mājas bija redzamas vienīgi melnas, apaļas ugunskuru izdegas un telšu mietiņi. Meža māja ieslīga klusumā. Pēc trokšņainās vasaras rimtā apkaime likās neierasta un drūma. Gjurga skuma pēc jauniešiem. Pat Buks izbrīnā raudzījās apkārt klajumā, kur vairs neviena nebija. Patiesībā kalnā vēl bija malkas cirtēji, bet cirvji klaudzēja tālumā. Strādnieki pārlaida naktis raktuvju ciematiņā vai mežā — darba vietā. Tikai vieglo mašīnu švīkoņa un smago malkas kravvežu rūkoņa viesa apkārtnē možumu.

Valko un Janko nepacietīgi gaidīja, kad pirmoreiz iebaurosies kāds briedis. Atlika vēl dažas dienas līdz briežu cīņu sākumam. Un tad kādu nakti Janko izdzirdēja Dželi baurojam. Viņš tūlīt izgāja no savas istabas un uzmodināja Valko.

Pār tumšajiem mežiem karājās mēness sirpis, šaurs kā uzacs. Tā blāvajā gaismā vāri spīdēja milzīgais kalns, kura tumšajās dzīlēs gulgoja straumes. Drūmajā mežu klusumā dzīvnieku auri it kā plūda no zemzemes.

«Mū, mū, mū-ū!» briedis bauroja, un šai brēcienā ieskanējās kaut kas tāls, it kā ierunājās pagājušie gadu simteņi.

Kopš tā laika briežu auri, soļu dimdoņa un ragu skaudrie brakšķi bija dzirdami pie Sālsavotiem un mežno- rās, kur agrāk bari mierīgi ganījās. Nakti gar Meža māju gāja brieži un Kveldis tos rēja. Medību dzīvnieki nepārtraukti klaiņoja.

Valko un viņa palīgs apstaigāja dzīvnieku pulcēšanās vietas un meža liegumus, kuros brieži clnijās. Kādu rītu viņi saklausīja, ka Dželi bauro netālu no mājas. Ragainis brēca vērī aiz klajuma, un, tā kā abi vīri jau grasījās doties apgaitā, viņi satvēra bises un uzmanīdamies ienira mežā.

Ragainis bauroja arvien skaļāk. Viņi nebija vēl nonākuši liegumā, kad cits briedis iebrēcās. Dželi tūdaļ atsaucās. Tas stipri šņāca caur nāsīm, un vīri to skaidri dzirdēja. Briedis atradās netālu.

Iedams pret vēju, Valko veda palīgu aiz liela skābaržu pudura. Viņi divatā sasniedza liegumu tieši tobrīd, kad abi brieži satikās. Dželi briedaļas stāvēja mežmalā un raudzījās atnācējā. Tas bija briedis, kuram kādreiz Dželi bija uzbrucis. Abi pretinieki paceltām galvām un ieplestām, zibošām acīm nostājās viens pret otru. Tie kārpīja zemi ar nagiem, un pār staltajiem augumiem skrēja viegli drebuļi.

Dželi nolieca milzīgos ragus — lielie priekšējie žuburi turējās gandrīz līmeniski. Tas paspēra kāju uz priekšu kā cīkstonis, kurš sveicina pretinieku pirms cīņas. Atnācējs izdarīja to pašu. Dželi apspiestā balsī iebaurojās, un no mutes pašķīda putas. Nepazīstamais atmeta ragus atpakaļ un skaļi iebrēcās. Tad Dželi neprātīgi strauji bruka tam virsū. Jaunais ragainis pielieca galvu, un vecais cirta pret tā ragiem savējos, ka brakšķēja vien. Drausmīgajā triecienā atnācēja ķermenis salīka. Dželi sasprindzināja spēku, lai paceltu to uz ragiem. Jaunais briedis atkāpās, neizturēdams grūdienu Pēkšņi tas veikli pašāvās sāņus un iegāza Dželi pa plecu, kamēr vecais nebija sagatavojies atvairīt uzbrukumu. Plats, asiņains nobrāzums stiepās pār Dželi lāpstiņu. Varenais briedis iestenējās kā cilvēks. Atkal pavērsa ragus un atkal savija tos ar pretinieka žuburiem. Pūlējās pavilkt jauno briedi, kas tagad nevarēja atrauties no viņa. Atspēries ar nagiem valgajā, sakārpītajā zemē, atnācējs notupās uz priekškājām, lai izturētu grūdienu. Dželi šņāca un smagi elsāja, auguma priekšpusi piekļāvis gandrīz pie zemes. Tā pakaļkājas lēnām un neatlaidīgi virzījās uz priekšu.

Jaunais briedis izkāra mēli. Tas bija vājāks un ar mokām turējās. Vēl brītiņš—un Dželi to pacels uz ragiem.

Janko juta, ka Valko viņam piebiksta ar elkoni, bet viņš kā apburts skatījās cīņas ainā, stāvēdams ar izbrīnā ieplestu muti.

—  Ko tu skaiti vārnas?— Valko skaļi teica.— Vai tad neredzi, ka to nogalinās. U-hu-hū!— viņš iekliedzās, atstādams slēpni un skriedams pie ragaiņiem. Briežumātes metās bēgt ar skaļu troksni, brieži palika un vēl cīnījās. Tikai tad, kad Valko pavicināja bisi sešus soļus no dzīvniekiem, tie izšķīrās. Jaunais briedis tūlīt aizlaidās, Dželi izslēja galvu un devās pie Valko. Satrauktais dzīvnieks izskatījās kā pats nelabais. Acis tam bija sarkanas, pieplūdušas asinīm. No purna šķīda putas lielām lēkšķēm.

—  Ak tu sasodītais!— Valko iesaucās.

Sabozies, izaicinošs, briedis sāka kārpīt zemi ar kāju. Janko paķēra nūju un svieda ar to ragainim. Dželi it kā atjēdzās. Bailes no cilvēkiem atkal pārņēma briedi, un tas metās skriet baram pa pēdām.

Valko jautri iesmējās. ' — Redz, kāds sātans, pat nebaidās — muļķis nešķīstais,— viņš teica, arvien vēl noraudzīdamies dzīvniekā, kas bēga prom.

Janko bija nobālējis.

—  Tas panāks otro briedi un nositīs,— viņš ieminējās.

•— Diez vai. Otrais ragainis neuzdrīkstēsies vēlreiz

uzsākt cīņu ar Dželi,— Valko sacīja.— Bet arī Dželi neliksies mierā, kamēr nebūs to izdzinis no šīm vietām.

Kopš tās dienas viņi abi bez mitas apstaigāja liegumus. Vēroja, kas tur notiek, un ne reizi vien bija niknu un asiņainu cīņu liecinieki. Tas viss turpinājās kādu nedēļu. Dzīvnieki pamazām nomierinājās un rāmā garā bariem pulcējās baros iemīļotajās vietās. Tikai tagad varēja noteikt briežu skaitu. Tas bija palielinājies gandrīz divkārt. No visa kalna uz šejieni bija pārvietojušies daudzi nepazīstami bari, kurus atvilinājusi bagātīgā barība un miers, kādu tiem sagādāja Valko un Janko. Medību dzīvnieki bija pieraduši pie barības galdiem, un nākam- ziem Klusajā ielejā sanāks milzums briežu.

—  Nākamgad varēsim atšaut kaut desmit briežus,— viendien Valko ar lepnumu teica.— Būs vismaz tūkstoš pieci simti kilogramu gaļas, un kur vēl vērtīgās ādas. Bet pēc trim četriem gadiem, ja tikpat neatlaidīgi, cītīgi strādāsim, nomedīsim pa piecdesmit briežiem un simt ģemzēm.

Viņš izņēma piezīmju grāmatiņu no kabatas un aprēķināja:

—  Tas viss dos apmēram divdesmit tukstošu kilogramu gaļas.

—  Bet kurus atšausim?— Janko vaicaja.

—  Atšausim tikai vecos un tos, kuriem ragi nebūs izauguši, kā nākas. Kā arī liekos. Pēc plāna.

Viņi apsēdās pie lielā, apaļā galda, kas bija novietots ar latiņu žogu apjoztā pagalmiņā, kur pirmajās salnās apsalu- šie rudens ziedi vāri nolaida vīstošās galviņas. Sai pēcpusdienā gaišzilas debesis vizmoja pār kalnu. Dižsķābaržu meži liesmoja, it kā rudens tos būtu aizdedzinājis. Lapkritis bija pienācis, un visur cilvēks bradāja kaparsarkanas lapas. Diena bija mierīga un klusa. Tīrais gaiss likās neparasti dzidrs un viegli virmoja dienvidus stundās, klajums pie mājas šķita izvērsies plašāks.

—  Būs vēl jauni darbi,— Valko piebilda.— Atkal pienāks ziema, un atkal ar platajām slēpēm dosimies pa sniegu apgaitā.

Janko mulsi pasmīkņāja.

—  Drusciņ baidos no ziemas,— viņš teica.— Baidos, atcerēdamies vien, kādas mocības pārcietām pagājušo gadu.

—  Baidies? No kā? Nu, paskat, vai tad mūsu māja ir tā pati nolaistā ēka, kādu atradām? Vai mums kā trūkst? Cūka rukšķ kūtī un gaida dunci. Pagrabs pilns uztura krājumu ziemai. Jau šajās dienās sacirtīsim malku, cik vien tīk. Arī mēs vairs neesam tādi paši, kādi bijām, it īpaši tu. Ja apsvērsi ar prātu, droši vien pabrīnīsies. Tā jā. Tu esi pieņēmies svarā kilogramus desmit un neesi tas apjukušais izsūtāmais — milicītis spīdīgajos zābakos, kurš nezināja, ko lai iesāk ar dzīvi. Tagad tu esi vīrietis, derīgs cilvēks.

Valko lēnām piecēlās un, uzmetis acis krāšņajam mežam, kas laistījās it kā vienās ugunīs un zeltā, domīgi teica, kā runādams pats ar sevi:

—  Cik daudz vēl darba! Mums krietni jāpastrādā. Vai redzi, kā jaunie ceļi iesniedzas mežā? Pagājušogad to nebija. Arī mēs te nebijām. Māja stāvēja tukša, medību dzīvnieki klīda kur kurais. Nebija cilvēku, nebija darba kalniešiem, kuri dzīvo nomaļajos ciematiņos. Bet tagad līdz vēlam rudenim viņu cirvji klaudz mežā. Taču tas ir tikai sākums. Tā jā. Nedomā, ka cilvēki te neko tālāk vairs nedarīs. Nē, brālīt, kas zina, kādas bagātības slēpjas šais mežos. Redzi nu, mēs pirmie sākām strādāt, tā sacīt, bijām pirmie celmlauži. Esmu lepns, ka pārcēlos uz šejieni, ļoti lepns.

Sēdēdams krēslā, Janko pacēla galvu un cieši pavērās priekšniekā. Četrdesmit gadus vecais vīrs stāvēja stalts. Lepni izslējies, viņš laida pār kalnu savu ērgļa skatienu. Un smaidīja platu, laimīgu smaidu.

—  Cilvēka dzīve ir tik daudz vērta, cik viņa darbs,— Valko teica.— Viņš dara, kas patīk. Kurš nekā nav izdarījis, tas arī pats nav it nekas. To iegaumē!

Janko viņā lūkojās ar sajūsmu. Cik mierīgs un pašpārliecināts bija šis stiprais cilvēks! Un kāda apslēpta mīlestība uz kalnu bija lasāma viņa acīs! Puisis atcerējās ziemas smagās dienas, kad viņi cīnījās ar vilku baru, mājās pavadītās baltās naktis, vakariņas pie kopējā galda sarkanīgi nokaitušās krāsns siltumā, un sirds pielija prieka pārpilna. Patiešām, viņš vairs nebija nožēlojamais meža sargs. Bija īsts vīrietis, mīlēja kalnus un savu darbu vairāk par visu pasaulē.

Pa šoseju aizrībināja automobilis, vēlāk divu kokzāģētavu sirēnas spalgi iekaucās, saukdamas nākamās maiņas strādniekus. Gar māju iedams, ogļraču bars līksmi sveicināja viņus un steidzās uz šahtām, kur raka antracītu — ogles, spīdīgas, melnas kā piķis. Kaut kas nodipēja pagalmā. Janko pieliecās, un rokas saskārās ar valgo Buka purniņu. Ģemzēns nolaizīja viņa plaukstu. Janko paņēma Buku klēpī un sāka glaudīt tā aso, biezo kažoku. Dzīvnieks mierīgi stāvēja, klanīdams galvu un ar raupjo mēli laizīdams savu augšlūpu, kā mēdz darīt kazas, grasīdamās šķaudīt.

Janko papluinīja Buku aiz ausim un pakasīja tam galviņu. Tad neviļus pavērsa skatienu uz tuvīno virsotni. Saules siltie, īsie stari dzirkstīja pār sarkanīgajiem mežiem. Cik daudz reižu viņš bija gājis pa šis virsotnes nokāji. No turienes aukstā laikā klīda briežu bari, dodamies pie barības galdiem Klusajā ielejā. Janko šķita, ka virsotne uz viņu raugās kā dzīva būtne.

Viņš pagriezās un ar acīm meklēja Valko. Bijušais mednieks bija atbalstījis elkoņus uz žoga. Smēķēja cigareti, kas kūpēja rokā. Saules un vēju apsvilinātā seja staroja smaidā. Viņš svilpoja senas tautasdziesmas melodiju. Varēja dzirdēt, ka mājā abi Valko puisēni skaļi klaigā un uz plīts kaut kas vārās, bet laukā pavērās kalna plašā ainava: pacēlums aiz pacēluma, paugurs aiz paugura, virsotne aiz virsotnes — likās, tas ir milzīgs, bezgalīgās ielocēs sakrokots, sarkanbrūns tērps, tā ir īsta noslēpumainu stūrīšu un ēnainu aizu jūra, kas sirdī iesveļ možumu un spēku un tik stipri valdzina, ka uz to nevar noskatīties.

MEŽA PASAKA

Ar retu zāli un puķēm apaugušas mežnoras malā slējās milzīgs dižskābardis. Tā stumbrs kā pelēka marmora kolonna pacēlās augstu pār citiem kokiem un nozuda kuplajā, krāšņajā zarotnē. Varenas saknes kā resni, zemē dziļi iezīdušies zalkši balstīja un baroja šo brīnišķīgo koku — pašu lielāko mežā. No rītiem lecošās saules stari vispirms iedzirkstijās dižskābarža galotnē un tikai tad aizslīdēja lejup.

Koši pelēkbrūnas sēnes un ķērpji klāja ēnaino milzeņa pusi, bālganzaļas sūnas, glāsnas kā ūdensmeitas mati, karājās no apakšējiem zariem, kuru stumbri rēgojās starp lapām rēpuļaini kā senas rētas. Zem vainaga melnēja mazs dobums, un katru pavasari un rudeni virs tā bija redzamas mīkstas, pērļaini pelēkas sēnes, ķekariem saaugušas kā vīnogas, jo kokam kādreiz bija piemetusies slimība.

Jau daudzus gadus pēc kārtas dižskābarža apakšējos zaros ligzdoja žubīšu pāris. Tas nesa no stumbra sažuvušās sūnas, saulē un lietū atlupušās mizas un sausos ķērpjus un vija ligzdiņu, izturīgu, apaļu kā bumba. Savīta uz tieva zara, tā gandrīz nebija manāma sazēlušo sūnu un atzalu aizsegā.

No agra rīta līdz vēlam vakaram tēviņš jūsmīgi, skaņi vlteroja. Viņa dziesmiņa izklausījās kā lakstīgalas treļļi. Milzīgā koka maigi ēnainajā lapotnē kā burvīgā, zeltain- zaļganā zīda telti, pa kuru vizuļoja saules spīguļi un lāses, tēviņš paceltu galvu dziedāja, un tam sārtais kakliņš izriezies trīsēja. Melnās ačeles laimē tīksmi mirk- šķinājās, un cilvēks bez grūtībām varēja redzēt, ka putna dzeltenzaļā astīte dreb sirdspukstu ritmā. Tālu pār mežu skanēja žubītes jautrie vlteri, saplūzdami ar citu putnu dziesmām. Pa to laiku mātīte perēja, no septiņām bāli zilpelēkām oliņām, tik mazām kā savvaļas rieksti, izšķīlās putnēni.

Lāgu lāgiem uz skābardi atlidoja dzenis, kas lodāja pa stumbru, atlidoja vanags vai meža balodis, bet neviens neievēroja žubīšu ligzdu. To pat skudras, rāpodamas pa kuplo zarotni, neatrada, lai ari meklēja un kāroja dzīvus notiesāt kailos, aklos putnēnus, kas gulēja dziļi ierāvušies siltajā, spalvām un sūnām izklātajā ligzdā. Žubītes dzīvoja mierīgi skābarža lapu zaļajā patvertnē.

Kādu nakti, kad sīko zvaigžņu rēnā gaisma no jūnija debesīm lija pār koku galotnēm un mežnorā puķes atvēra ziedu kausiņus, pieplūdinādamas gaisu ar tīkamu smaržu, pa mežu zagās cauna. Klusa kā ēna, izsalkusi, tā lūkoja kaut ko nomedīt. Cauna veikli kāpelēja pa stumbriem un, ar plakano purniņu apošņājusi visu sev apkārt, pārlēca no koka uz koku. Zvēriņa spīdīgais kažoks mazliet atstaroja zvaigžņu gaismu, un asie nadziņi atstāja mizā tikko manāmas skrambas.

Tā nu cauna aizlavījās līdz dižskābardim, paraudzījās augšup un apostīja stumbru. Zvēriņš saoda ne vien puķu un satrunējušo pērngada lapu smaržu, bet arī koka dobuma dvaku. Tas uzlēca uz skābarža stumbra un līda pa to augstāk un augstāk. Dobumā atradās vienīgi iepuvusi koksne un sausas rudens vēju sanestās lapas. Aizrāpusies tam garām, cauna ložņāja pa līmeniskajiem zariem.

Neviena žubīte caunu nepamanīja. Notupies uz zara virs ligzdas, pabāzis galvu zem spārna, tēviņš snauzdams izskatījās kā sūnu kumšķītis; ar krūtīm cieši apsegusi kailos, aklos putnēnus, mātīte izplestiem spārniem sargāja savus mazuļus no nakts valgmes un rasas. Arī viņa snauda, atgāzusi galviņu atpakaļ gaužām neērti — tā spēj izturēt tikai māte.

Cauna citu pēc cita pārmeklēja zarus. No pieredzes zināja, ka putni miļuprāt apmetas zemākajos, kur ir drošāks pavēnis. Turklāt tā bija dzirdējusi tēviņu dziedam. Cauna uzkāpa uz zara, kura otrā galā starp smalkajiem žagariņiem slēpās žubīšu ligzda, un lēnām devās uz priekšu, pūlēdamās likt soļus tik viegli, lai zars nelīgotos. Žubīte pamodās. Aizvien vēl tupēdama tikpat neērti, tā atvēra acis, un tajās uz mirkli atplaiksnī- jās zvaigžņu mirdzums. Zara gals jau liecās lejup. Cauna centās noturēties un sasniegt žagariņus, kur bija savīta ligzda. Žubīte redzēja zvēra acis, kas gailēja zilganzaļas, baisas kā divi bezdibeņi, tomēr joprojām tupēja, sargādama putnēnus, jo mātes mīlestība ir stiprāka par nāvi.

Pēkšņi cauna palēkdamās sagrāba ligzdu ķepās, atrāva no koka un novēlās ar visu medījumu uz resna zara. Tur tā iecirta smailus kā īlens zobus žubītē, kas izmisīgi iepīkstējās. Pēc tam zvērs putniņu un kailos mazuļus notiesāja lēnām, ar baudu, kā mēdz mieloties kaķi . . .

Žubītes draugs pamodās, bet palika uz vietas bezpalīdzīgs, kā akls. Dažas reizes klusi, žēli iečiepstējās un ilgi nespēja nomierināties.

Remdējusi izsalkumu, cauna kļuva laiska un pret visu vienaldzīga. Ielīda skābarža dobumā, pamurināja un iemiga. Skābarža lapas mierinoši čabēja, tāpat kā tālumā šalc strauts. Sīkās zvaigznes vēl arvien lēja rēnu gaismu pār tumšo mežu. Žubīte — tēviņš — atkal pabāza galvu zem spārna un izskatījās kā sūnu kumšķītis.

Rītausmā, kad mežs rotājās zilganajā gaismā, žubīte uzmodusies meklēja ligzdu. Zariņš, pie kura tā bija piestiprināta, karājās sērīgs. Ligzda mētājās pie skābarža saknēm, tālāk aiz tām skrajas zāles stiebros bija aizķērušās pelēkzaļganas spalviņas.

Ilgi, ilgi žubīte žēli čiepstēja un uztraukumā paceltu galviņu klausījās, vai neatskanēs draudzenes balss.

Mežs pamodās bezgala plašs un nepārredzams. Saullēktā debess pamale spilgti liesmoja virs kalna un pirmie stari, kā vienmēr, iedzirkstījās dižskābarža galotnē. Ugunīgi, apelsīndzelteni plaiskumi iezaigojās uz sidrabainās mizas. Milzīgais koks tīksmi gozējās. Tā zīdainās dzīles salīgojās. Kāri uzķerdamas saulstarus, , no augšas līdz apakšai sāka trīsēt un žūžot tūkstošiem zīdaini glāsmainu lapu, likās — skābardis smejas, priekā šalkodams . . .

Vientuļā žubīte nolaidās mežnorā, uzknāba dažas sēkliņas un tārpiņus un atkal iespurdza skābardi. Tur uz zara tā ilgi tupēja domīga un nemierīga, bet, kad visnotaļ mežā skanēt skanēja citu putnu balsis, arī žubīte iedziedājās . .

EMILIJANS STANEVS UN VIŅA DAIĻRADE

Emilijans Stanevs ir dzimis 1907. gada 28. februārī Tarnovā patriotiskā ģimenē. 1922. gadā viņa vecāki pārceļas uz Elenu, kur Emilijans iegūst vidējo izglītību. Trīsdesmito gadu sākumā viņš mācās glezniecību Sofijas Mākslas akadēmijā un studē ekonomiku Brīvajā universitātē. Pēc tam strādā par sīku ierēdni galvaspilsētas padomē. 1945. gadā sāk vadīt Bukovecas medību saimniecību, bet no 1950. līdz 1955. gadam viņa pārziņā jau ir laikraksta «Literaturen front» beletristikas nodaļa. Kopš 1974. gada Emilijans Stanevs ir akadēmiķis. Strauji gūdams spožus panākumus literatūrā, viņš ierindojas izcilu bulgāru rakstnieku vidū un kļūst pazīstams tālu aiz savas zemes robežām.

Jau 1931. gadā presē iespiestie viņa stāsti saista lasītāju un kritiķu uzmanību. Emilijans Stanevs — nesaudzīgs reālists — norauj dažādus maldinošus plīvurus un maskas un reizē uzraksta vispoētiskākās bulgāru prozas lappuses. Pirmais stāstu krājums «Vilinošie vizuļi» tiek izdots 1938. gadā. Un no tā laika līdz 1979. gadam, kad rakstnieks Sofijā aizver acis uz mūžu, gandrīz ik gadus nāk klajā viena vai vairākas viņa grāmatas: stāstu krājumi «Sapņotājs (1939), «Paši» (1940), «Darbdienas un svētdienas» (1945), «Sūrā dzīve» (1948), «Janvāra ligzda» (1953), «Āzis» (1958), garstāsti «Caur ūdeni un mežu» (1943), «Firziķu zaglis» (1948), «Stāsts par kādu mežu» (1948), «Kad sarma krīt» (1950^, «Tarnovas valdniece» (1974), romāni «Ivans Kondarevs» (I — II 1958, III 1964), «Antikrists» (1970) un vēl daudzi citi darbi. Viņš sacerējis arī pasakas bērniem: «Meža brīnumi» (1954), «Mājiņa zem sniega» (1955), «Pavasara pastaiga» (1955) u. c.

Emilijana Staneva varoņu pasaulē galvenā loma ir idejai — mūžības idejai, kas noteic viņu rīcību, uzjundī nemieru un liek nodrebēt. Viss pārējais ir tikai sadzīve, lietas un bioloģiskas norises.

Hronoloģiski izsekojot viņa daiļradei, redzams, cik konsekventi Emilijans Stanevs pilda savu rakstnieka sūtību. Stāstos atainodams gan dabu un dzīvniekus, gan provinces' ļaužu ikdienu, viņš nevis fiksē dažādus novērojumus un notikumus, bet parāda būtiskas mūsdienu dzīves īpatnības. Viņa skatījumā pat dabas miers ir tikai šķietams, ārējs. Aiz tā patiesībā slēpjas kaislības, satraukums un cīņa. Reizēm izdodas izvairīties no briesmām, reizēm vājākais viltībā pārspēj stiprāko un viss beidzas laimīgi. Taču nereti dabā traģēdiju izraisa cilvēka iejaukšanās. Rupji, cietsirdīgi iejaukdamies, cilvēks bieži vien sagrauj skaisto. Bet reizēm gluži vienkārši viss iegrozās tā, ka «varoņi» nonāk neparastās situācijās, kas viņiem laupa mieru un pilnskanīgu dzīvi. Raksturīgs šai ziņā ir alegoriskais stāsts «Ziemā» (1937). Te nevienlīdzīgajā cīņā starp vanagu un irbēm laimes svaru kauss it kā nosveras vājāko pusē. Tomēr daba ir tā radīta, ka stiprākie iznīcina vājākos, kam visiem spēkiem un līdzekļiem jācīnās, lai saglabātu seui. Dabas pasaule, ko Stanevs, kaislīgs mednieks, ir sīki jo sīki iepazinis, viņa darbos paveras tiklab burvīga, kā primitīva un skarba. «Meža pasakā» vienā un tai pašā lappusē, vienās un tais pašās ainās brīnišķīgais un poētiskais sakausējas ar cietsirdīgo un baiso savdabīgā amalgamā.

Emilijans Stanevs ir ievērojamākais bulgāru animālists. To apliecina stāstu krājumi «Vilku naktis» (1943), «Pēc medībām» (1954), «Meža putns» (1946) un citi. Viņa tēlojumā daba ir bezgalīga un pirmatnēja, rakstnieks iedziļinās tās parādību būtībā un atklāj noslēpumus vizuāli emocionālās gleznās. Stanevs ir mākslinieks sen- suālists, viņa estētiskie vispārinājumi nav atrauti no konkrētām situācijām, tēliem un ainām. Viņa varoņi spēj pilnībā saplūst ar dabu, uztvert to tieši tādu, kāda tā ir, skaidri izprast tās nežēlīgos likumus. Un tad nāve liekas pašas dzīves nepieciešamība. Autors nevis apvelta dzīvniekus ar cilvēciskām īpašībām, bet paliek uzticīgs skarbajai īstenībai, kāda valda to pasaulē. Lai gan animālistiskajos stāstos■ ļoti bieži sastopama nāve, tomēr, spriežot pēc viņa darbu objektīvā satura, Emilijans Stanevs ir humānists. Te nāve nav viennozīmīgs jēdziens. Meža zvēru reālo dzīves ainu priekšplānā izvirzītas likumsakarības, kādas pastāv instinktu valstībā un cīņā par dzīvību, un nāve aplūkota kā retrospektīvi noteikts process, kas sākas pagātnē un bezgalīgi ilgst nākotnē. Nāvē viņš saskata priekšnoteikumu mūžībai. Staneva humānisms izpaužas nevis attieksmē pret konkrētu dzīves veidu, bet kā dziļa, cilvēciska ko7icepcija par zināmu procesu.

Četrdesmito gadu otrā pusē Emilijans Stanevs sāk rakstīt plašus beletristikas darbus. Garstāstā «Klusā vakarā» (1948) viņš atbild uz jautājumu: «Kas par cilvēku ir varonis, kurš uz saviem pleciem iznesis visas grūtības cīņā pret fašistiem?» Stanevs atsedz antifašistiskās kustības dalībnieka garīgo pasauli brīžos, kad jāizlemj svarīgs jautājums un par to jāuzņemas atbildība biedru un vēstures priekšā. «Klusā vakarā» jau redzamas rakstnieka stila jaunas mākslinieciskās iezīmes, kas vēl spilgtāk izceļas garstāstā «Firziķu zaglis»— vienā no augstākajiem mūsdienu bulgāru prozas sasniegumiem. Tajā stāstīts par sievieti, kas jūtas vientuļa un sveša tai sabiedriskajā vidē, kurā ir spiesta dzīvot, par viņas ilgām pēc laimes. Elisaveta slepus no sava vīra, pulkveža, satiekas ar serbu — vācu gūstekni un iemīlas viņā. Sī mīlestība kļūst arvien kvēlāka, un viņa arvien vairāk atsalst pret vīru, lai gan joprojām cītīgi rūpējas par viņa veselību. Elisaveta mokās sirdsapziņas pārmetumos, ka kļuvusi neuzticīga vīram, dažkārt pat vēlas, lai viņš nomirtu, un pati šausminās par šo vēlmi. Viņa agrāk pulkvedi brīžiem ienīda, tagad žēlo, ik vakaru gaida viņu pārbraucam no pilsētas un, kopš pasākusi slepus tikties ar gūstekni, gaida vēl nepacietīgāk, lai nomierinātu sirdsapziņu un pārliecinātos, ka viss ir kārtībā, nedraud nekādas briesmas. Ko viņa vēl vairāk var darīt vīra labā? Vai tad viņa nav tam ziedojusi savu mūžu? Beidzot viņa aptver, kas un ko īsti vērts, ir gatava uz visu un neatteiksies no savām tiesībām uz laimi — pēc kara dosies līdzi cilvēkam, kuru mīl. Raugoties viņas sapņainajā, gaišu cerību apgarotajā sejā, pulkvedis saprot, ka Elisaveta domās ir bezgala tālu no viņa, un sāk izsekot sievu. Elisavetas tēlā ir iemiesota mūžīga sievišķība, sensenas alkas pēc mīlestības un savas dzimtas turpinājuma. Vēsturiskās un etniskās robežas tēlojumā ir relatīvas. Emilijans Stanevs cenšas atrisināt mūžīgās problēmas, kas saistītas ar tiesībām uz laimi un brīvību. Viņš izceļ no nebūtības pasauli, pilnu ar tikumisko heroismu, skaistumu un dziļiem dvēseles saviļņojumiem. Un parāda, kā līdz ar varoņu — serba un Elisavetas — nāvi zūd kvēlākās ilgas, cildena uzupurēšanās, cilvēciskus jūtas, poēzija un pati mīlestība.

1950. gadā Stanevs sāk rakstīt plašu romānu «Ivans Kondarevs», pie kura strādā četrpadsmit gadus, izmantodams sabiedriski politiskas un sociāli psiholoģiskas epopejas formu. Pirmajā vietā viņš izvirza vēsturisko notikumu patieso gaitu—1923. gada septembra sacelšanās gatavošanu, uzliesmojumu un nežēlīgo apspiešanu. Autors savu politisko un filozofisko koncepciju izsaka nevis tiešos spriedumos, bet ar tēliem, konfliktu risinājumiem un dziļu psiholoģisku analīzi. Sižetiskā darbība ietverta dažos mēnešos, sākot ar devītā jūnija valsts apvērsumu un beidzot ar Septembra sacelšanās sagrāvi. Politiskās sadursmes organiski izriet gan no sabiedriskajām attiecībām, gan no individuālajiem varoņu likteņiem. Emilijans Stanevs nostājas apspiesto cilvēku pusē un no šā viedokļa izskaidro konfliktus, atsegdams bulgāru raksturus un sadzīvi, tautas vēsturi un likteni divdesmitā gadsimta pirmajos gadu desmitos. Viņš pauž domu, ka īsts vadonis ne vien ir kopā ar tautu vissmagākajos pārbaudījumos, bet arī atstāj novēlējumu — augstu ideālu, kas attaisno sacelšanās upurus un sagrāvi.

Vēl dziļākas individuālo un sabiedrisko vērtību mijat- tiecības atklājas romānos, kuros filozofiskā un ētiskā aspektā aplūkota daudz senāka bulgāru tautas pagātne. Romānā «Teiksma par Preslavas kņazu Sibinu» (1968) stāstīts, kā Bulgārijā norisinās bogomilu kustība pret oficiālo reliģiju — kristietību, kad vairums dižciltīgo aristokrātu apziņā vēl nav pārvarēts pagānisms. Sibins ir meklētājs gars, viņā cīnās kristiānisma uzskati ar bogomilu dogmatiku un godbijību pret pagānu dievu Tangru. Taču viņa traģisms neizriet tik daudz no šīs cīņas kā no bezcerīgās pozīcijas, ko jau iepriekš lemts zaudēt,— viņš noliedz jēgpilno, progresīvo vēstures attīstību. Sibins tiecas apturēt šo attīstību un atgriezties pie vecajiem labajiem tēvu tēvu laikiem. Viņš cīņā krīt, un viņa bojāeja ir likumsakarīgi nosacīta. Vēsture nepiedod tiem, kuri tīko tās ratu pagriezt atpakaļ. Interese par vēsturi un tās likumiem saaužas ar rakstura psiholoģisko atklāsmi arī romānā «Antikrists», kas vēsta par četrpadsmitā gadsimta pēdējo gadu desmitu notikumiem. Galvenais varonis Teofils apraksta savu dzīvi un pārciestās briesmas. Viņš domā racionāli, meklēdams objektīvus kritērijus, lai izdarītu saprātīgus secinājumus, kurus apliecinātu tieši sadzīve, bet nonāk konfliktā ar sabiedrību. Sai romānā atainodams varoņu rīcību traģiskos, liktenīgos brīžos, Emilijans Stanevs izgaismo bulgāru tautas vēsturi caur viņu pārdzīvojumu prizmu. Lai gan darbība risinās ļoti sen, tā laika problēmas joprojām ir aktuālas, sasaucas ar mūsdienu dzīves uzdevumiem. Autors saka: «Mani vienmēr ir vadījusi pārliecība, ka cilvēkā iemājo tāda kā stabilitāte, ka viņš nemaz tik ātri un viegli nemainās līdz ar laiku un gadsimtu straujo ritumu.» No vēstures dzīlēm pasmeltais saturs, izvīdamies cauri stiegrotajam sižeta risinājumam, atklāj arī paša rakstnieka attieksmi pret attēlotajiem notikumiem un personām konkrētā atmosfērā. Tieši ar to saistās Emili- jana Staneva romānu raksturīgā īpatnība — tie lasītāju nešaubīgi pārliecina, ka vēl šodien ir ļoti dziļa jēga sabiedriskās dzīves procesiem, kuri brieduši vēstures dzīlēs, progresīvās attīstības virzošajiem spēkiem, labā un ļaunā dialektikai.

Emilijana Staneva prozā dzīvei ir savi noteikti likumi. Viņa varoņi tiecas pēc harmonijas, taisnības un gaismas. Tas viss nav viegli sasniedzams — varbūt vispār nav sasniedzams, taču liek nemitīgi traukties pretī nākamībai, pretī nezināmajam un vilinošajam. Tā ir mūžības ideja — ideja, kas padara cilvēku garā stipru, dod viņam spēku un ticību nemirstībai.

ELEONORA TJARVE

SATURS

Vectēvs Mirju Ūdri un ūpis Medībās

Viltnieks . .

Viesis . . .

Lapsa ar zvārgulīti

Sniegs . . .

Janvāra ligzda

Meža zosis . .

Skaistule mežone

Pavasara ūdeņi

Vilcēni un kucēni

Petko . . .

Dienvidus stundas

Stacijas priekšnieks

Gudžuks . .

Briedis ar perlamutra ragiem

Lakstīgala rūpnīcā

Stāsts par kādu mežu

Meža pasaka . .

Emilijans Stanevs un viņa daiļrade

ME X? 5804

Emilijans Stanevs JANVĀRA LIGZDA

Redaktore J Roze

Mākslinieciskais redaktors M Adumāns Tehniskā redaktore 1 Soide Korektore Z. Vectirele

Nodota salikšanai 11.10.88. Parakstīta iespiešanai 06. 03. 89. Formāts 84 X 108/32. Avižu papīrs. Žurnālu garnitūra. Augstspiedums. 10, 08 uzsk. iespiedi., 10,39 uzsk. krāsu nov., 11,41 izdevn. 1. Metiens 30 000 eks. Pašūt. Nt 1209-5. Cena 1 rbl. 30 kap. Izdevniecība «Liesma», 226256 Rigā, Padomju bulv 24. Izdevn. Nt 2/33109/J-2936. Iespiesta tipogrāfijā «Ciņa», 226011 Rigā, Blaumaņa ielā 38/40.

Izdevums sagatavots dialoga sistēmā DIS. piedaloties Nozares kolektīvās lietošanas skaitļošanas centram. Programmētāja O Izotova

Stanevs E.

St 108 Janvāra ligzda: Stāsti /No bulgāru vai. tulk. un pēcv sarakst. E. Tjarve.— R.. Liesma, 1900.—189 lpp.—(Stāsti par dabu).

[1] vīzčm līdzīgi ādas apavi, ko valkā zemnieki (tulk. piez.).

Content

Stanevs Emilijans Janvāra ligzda

VECTEVS MIRJU

ŪDRI UN ŪPIS

MEDĪBĀS

VIESIS

LAPSA AR ZVĀRGULĪTI

SNIEGS

JANVĀRA LIGZDA

MEŽA ZOSIS

SKAISTULE MEŽONE

PAVASARA ŪDEŅI

VILCĒNI UN KUCĒNI

PETKO

DIENVIDUS STUNDAS

STACIJAS PRIEKŠNIEKS

BRIEDIS AR PERLAMUTRA RAGIEM

LAKSTĪGALA RŪPNĪCĀ

STĀSTS PAR KADU MEŽU

MEŽA PASAKA

EMILIJANS STANEVS UN VIŅA DAIĻRADE

SATURS