Kervuds Džeimss Olivers

Kalnu karalis Kazans

Džeimss Olivers Kervuds

KALNU KARALIS. KAZANS

ievadam

Mana otrā grāmata par dabu, kuru tagad nododu lasītājiem, uzlūkojama par sava veida grēksūdzi ar cerības apliecinājumu — tāda cilvēka grēksūdzi, kurš gadiem ilgi medījis un nogalējis dzīvniekus, iekams atskārtis, ka pirmatnējā daba spēj sniegt kaut ko daudz skaistāku un aizraujošāku par dzīvnieku slepkavošanu; es izsaku cerību, ka tas, ko esmu uzrakstījis, liks arī citiem izjust un saprast — medības īsti interesantas kļūst nevis lād; kāti žvērs tiek nogaisis, bet gail .kad to atstāj dzīvu. Tiesa, milzīgajos, vientulīgajos plašumos cilvēkam ir jānogalina, jo viņam vajadzīga gaļa, lai dzīvotu. Taču nogalēšana ar nolūku iegūt barību — tā nav bauda slepkavot, tā nav tā pati kaislība, kas man allaž atsauc atmiņā kādu dienu Britu Kolumbijas kalnos, kur es vienā pašā nogāzē nepilnās divās stundās nošāvu četrus grizli un tādējādi droši vien iznīcināju simt divdesmit dzīves gadus simt divdesmit minūtēs. Un šis ir tikai viens no daudzajiem piemēriem, kas man tagad liek sevi uzskatīt gandrīz vai par noziedznieku, jo nogalēšana prieka pēc, pašas nogalēšanas pēc, maz atšķiras no slepkavošanas.

Manas grāmatas par dzīvniekiem — kaut mazā mērā — ir atmaksa dabai par nodarītajiem zaudējumiem, kurus tagad visiem spēkiem cenšos vērst par labu; es dedzīgi vēlos, lai tās būtu ne tikai romantiska, saistoša lasāmviela, bet arī sniegtu lasītājam drošu faktu materiālu. Tāpat kā cilvēku dzīvē, arī dabā ir traģēdijas, humors un patoss, atklājas ārkārtīgi interesanti fakti, patiesi notikumi, īsta dzīve, par ko ir vērts rakstīt; te nav nekādas vajadzības kaut ko sadomāt.

Stāstā «Kazans» esmu mēģinājis attēlot tos savas dzīves gadus, kurus tiku pavadījis ziemeļos un tuvāk iepazinis mežonīgos braucamos suņus.

Stāstā «Kalnu karalis», aprakstot savvaļas zvēru dzīvi, esmu stingri turējies pie paša atklātajiem faktiem. Mazais Muskva toreiz bija kopā ar mani Kanādas Klinšu kalnos visu vasaru un rudeni. Pipūneskūss ir apbedīts Fairpenas grēdā, kapa kopiņas galvgalī viņam pielikta plāksnīte — tāpat kā baltajam cilvēkam. Abi grizli lācēni, kurus mēs izrakām no midzeņa pie Atabaskas ,upes, ir miruši. Bet Tors dzīvo vēl šodien, jo viņa valdījumi ietilpst tais apgabalos, kur mednieki neklaiņā; kad mums beidzot radās izdevība viņu nošaut, mēs to neizdarījām.

Šogad (1916. gada jūlijā) es atkal atgriezīšos Toram un Muskvam piederošajās zemēs. Man tā vien liekas, es pazītu Toru, ja viņu vēlreiz sastaptu, — viņš taču bija īsts milzis. Bet Muskva divos gados no mazuļa izveidojies par pieaugušu lāci. Tomēr esmu pārliecināts, ka Muskva mani pazītu. Es loloju cerību, ka viņš nav aizmirsis cukuru un tās daudzās naktis, kad, saritinājies kamolā, gulēja man cieši blakus, un mūsu kopējo ogošanu un sakņu vākšanu, un neīstos kautiņus, ar kādiem mēs tik bieži uzjautrinājāmies nometnē. Bet varbūt lācēns man nav piedevis par pēdējo dienu, kad mēs cietsirdīgi bēgām no viņa projām, atstādami viņu vienu pašu kalnos brīvībā.

Džeimss Olivers Kervuds

Ovoso, Mičigānā 1916. gada 5. maijā

KALNU KARALIS

PIRMĀ NODAĻA

Kluss un nekustīgs kā liels, iesarkans klintsbluķis Tors jau labu laiku stāvēja, raudzīdamies uz saviem īpašumiem. Viņš neredzēja tālu — kā visiem

grjzli, acis viņam bija mazas, tālu viena no otras, redze vāja, Trešdaļjūdzes vai pusjūdzes attālumā viņš vēl spēja atšķirt kalnu kazu vai aitu, bet tālākā pasaule viņam rādījās kā saules pieliets vai naksnīgi tumšs noslēpums, kurā jāvadās galvenokārt pēc skaņām un smakām.

Tā bija ožas sajūta, kas Toram šobrīd lika stāvēt klusi un nekustīgi. No ielejas cēlās augšā dīvains smārds, kādu viņa deguns vēl nekad nebija odis. Smārds bija svešs, šajās vietās neiederīgs, tas viesa Torā savādu nemieru. Veltīgi viņa pagausais zvēra saprāts pūlējās to izskaidrot. Te neoda pēc karibu[1], kurus Tors bieži medīja, tā nebija kaza vai aita, un tā neoda arī treknie, slinkie murkšķi, kas gozējas saulē uz klintīm, — viņš tos bija apēdis simtiem. Dīvainais smārds Toru nesaniknoja un nebiedēja. Viņu mocīja vienīgi ziņkāre, tomēr viņš nekāpa lejā, lai izpētītu. Piesardzība atturēja. Ja arī Tors spētu skaidri redzēt jūdzi vai divas jūdzes tālu, viņš uzzinātu mazāk, nekā vēstīja vējš no ielejas.

Tors stāvēja nelielas kalnu terages malār astotdaļjūdzi zem viņa bija ieleja, astotdaļjūdzi virs viņa — aiza, pa kuru viņš pēcpusdienā bija še nokāpis. Kalnu terase zaļajā nogāzē aizņēma apmēram akru, un tai bija kausa forma. Visapkārt zaļoja bieza, mīksta zāle, ko izraiboja jūnija puķes:- kalnu vijolītes, neaizmirstules, meža astras un hiacintes, bet pašā centrā vīdēja piecdesmit pēdas plata šķidru dubļu bedre, kuru Tors apmeklēja jo bieži, kad akmeņi viņam bija savainojuši kāju pēdas,

Uz austrumiem, rietumiem un ziemeļiem jūnija novakara saulē Tora priekšā pletās brīnišķīgā Kanādas Klinšu kalnu panorāma. No ielejas, no aizām starp virsotnēm, no mazajām šīferī un akmenī izgrauztajām gropēm, no stāvajām klintīm līdz pat sniega līnijai — no visurienes skanēja klusa, vienmuļa burzguļošana. Tā bija tekošā ūdens mūzika. Gaiss allaž ir pilns šīs mūzikas, jo nekad neaprimst upes, to pietekas un sīkie strautiņi, kas šļācas lejā no mūžīgā sniega, — tur, pie pašiem mākoņiem.

Tagad neizprotamā kārtā kaut kas bija pārmainījies; Tora brīnišķīgā diena bija sabojāta. Grizli vēl arvien stāvēja nekustīgi, ošņādams vēju. Notikusī pārmaiņa viņu mulsināja. Tā nespēja viņu satraukt, bet viesa viņā nemieru. Jaunais neparastais smārds gaisā uz viņu iedarbojās tikpat asi kā pirmā degvīna lāse uz bērna mēles. Beidzot no viņa krūtīm kā tāls pērkons izlauzās drūma rūkoņa. Būdams šī novada valdnieks, grizli pamazām apjauta, ka te nedrīkst būt nekādas smakas, ko viņš nepazīst un nespēj izprast.

Tors lēnām cēlās pakaļkājās, līdz viss viņa deviņas pēdas garais augums balstījās uz gurniem; viņš tupēja kā dresēts suns, dubļiem aplipušās, smagās priekšķepas nokāris uz krūtīm. Jau desmit gadus viņš bija nodzīvojis šais kalnos, bet vēl ne reizi nebija odis šo smārdu. Viņš nespēja ar to samierināties. Lācis gaidīja, un dīvainais smārds, arvien pastiprinādamies, nāca tuvāk. Viņš ne« mēģināja slēpties, bet bezbailīgi izslējās, asi iezīmēdamies kalnu fonā.

Tors bija īsts milzis, viņa jaunais jūnija kažoks saulē laistījās zeltaini brūnā mirdzumā. Priekškājas bija gandrīz cilvēka ķermeņa resnumā, trīs paši lielākie no pieciem nažveida nagiem bija piecarpus collas gari; dubļos bija palikuši viņa pēdu nospiedumi, kuru garums sasniedza piecpadsmit collas. Viņš bija masīvs, spīdīgs un varens. Acis Toram nebija lielākas par hikoriju[3] riekstiem, izvietotas astoņas collas viena no otras. Divi augšējie ilkņi, asi kā dunča smailes, bija tik gari kā,pieauguša vīrieša īkšķis; starp lielajiem žokļiem viņš varēja sadragāt karibu kaklu.

Toram vēl nekad nebija nācies sastapties ar cilvēku, un šis lācis nebija ļauns. Kā vairums savu ciltsbrāļu, Tors nekad nenogalēja vienīgi nogalēšanas pēc. No ganāmpulka viņš paņēma tikai vienu karibu un noēda to līdz pēdējai kripatai. Tors bija miermīlīgs karalis. Viņš prasīja ievērot likumu «nerādies manā tuvumā!», un to pauda arī grizli stāja, kad, attupies uz pakaļkājām, viņš ostīja svešādo smārdu.

Spēcīgs un varens, par visiem zvēriem pārāks, lielais lācis bija rada šiem kalniem — tāpat kā tie šķita neaizsniedzami padebešos, Toram nebija sāncenša ielejās. Kopā ar kalniem grizli lāči bija radušies sirmā senatnē. Tors ir šo kalnu daļa. Te bija sākusies viņa cilts, te, starp kalniem, tā arī izbeigsies. Līdz pat šai dienai Tors nevarēja atcerēties, ka jebkāds kaut kad būtu iedomājies apstrīdēt viņa varu un tiesības, izņemot paša ciltsbrāļus. Ar šādiem sāncenšiem viņš daudzkārt tika godīgi cīnījies uz dzīvību un nāvi. Grizli bija gatavs cīnīties atkal, ja vajadzētu aizstāvēt savas valdnieka tiesības uz šiem kalniem un ielejām, kuras viņš uzlūkoja par savējām. Iekams Tors nav sakauts, viņš ir pavēlnieks, likteņa lēmējs, arī despots, ja viņš tā vēlas. Viņš ir šo auglīgo ieleju un zaļo nogāžu karalis, un visai dzīvajai radībai jāpakļaujas viņa gribai. To Tors bija panācis atklātā, godīgā cīņā; viņš valdīja taisnīgi, bez viltus un nodevības. Viņu ienīda, no viņa baidījās, bet pats viņš nepazina ne naida, ne baiļu; viņš bija godīgs. Tāpēc grizli neslēpdamies gaidīja svešo būtni, kas tuvojās no ielejas.

Kamēr Tors tupēja uz pakaļkājām, ar brūno, jutīgo degunu ošņādams gaisu, kāds neskaidrs pavediens viņa ap-, ziņā aizstiepās pagājušajos laikos pie viņa tālajiem senčiem. Vēl nekad grizli nāsis nebija sajutušas šādu smaku, tomēr viņš zināja, ka tā viņam nav gluži sveša. Viņš nezināja, kas tā par smaku. Tā neizraisīja viņā nekādu noteiktu priekšstatu, tomēr viņš skaidri apjēdza, ka tā slēpj sevī draudus.

Minūtes desmit Tors sēdēja kā akmens tēls. Tad vējš mainīja virzienu, nepazīstamais smārds kļuva aizvien vājāks, līdz izzuda pavisam.

Tora plakanās ausis mazliet parāvās uz augšu. Viņš lēnām pagrieza lielo galvu, ietverdams skatienā zaļo nogāzi un mazo terasi. Tagad, kad gaiss bija atkal tīrs un smaržīgs, viņš tūlīt aizmirsa netīkamo smārdu. Grizli nolaidās uz visām četrām un atsāka medīt goferas.

Viņa medību paņēmiens izskatījās diezgan smieklīgs. Tors pats svēra savas tūkstoš mārciņas, bet kalnu gofera ir apmēram sešas collas gara un sver sešas uncēs. Grizli kādu stundu cītīgi raka, līdz beidzot varēja nobaudīt mazo, trekno goferu, ko norija veselu kā zāļu zirnīti; tā viņam bija uzkoda, gardums uz kārā zoba, kuru meklējot pagāja pavasaris un daļa vasaras. Tors uzgāja goferas alu un, ja tās izvietojums viņu apmierināja, ņēmās raust ārā zemes kā liels suns, medījot žurku. Tagad viņš stāvēja nogāzes virsotnē. Pusstundas laikā lācis vēl pāris reižu pacēla galvu, bet svešais smārds, ko tika atnesis vējš, vairs nebija sajūtams.

OTRA NODAĻA

Kādu jūdzi tālāk ielejā Džims Lengdons apturēja zirgu pie dziļas gravas, kur Kanādas egļu un balzama baltegļu mežs bija kļuvis skrajāks; dažus mirkļus jātnieks, elpu aizturējis, lūkojās uz priekšu, tad, skaļi, tīksmīgi nopūzdamies, pārmeta labo kāju pāri segliem tā, ka tā, saliekta celī, ērti balstījās pret seglu loku; viņš gaidīja biedru.

Divi vai trīs simti jardu aiz Lengdona, vēl paslēpts biezā mežā, Oto noņēmās ar stūrgalvīgo nastu nesēju ķēvi Dišpenu.

Lengdons jautri pasmaidīja, izdzirdis Oto bļāvienus, kas draudēja Dišpenai ar visām iespējamām mocībām un sodiem, sākot ar tūlītēju vēdera uzšķēršanu un beidzot ar mazliet žēlsirdīgāku galu —- smagu belzienu ar rungu pa galvu. Lengdons zināja, ka lamu izvirdums, kas allaž gāzās pār labi kopto, pilnīgi vienaldzīgo zirgu galvām, pašam Oto bija patīkama izklaidēšanās. Lengdonam bija skaidrs: tiklīdz Oto piespiedīs plecu pie mantu saiņa, lai Dišpenai palīdzētu, ķēve rautin rausies uz priekšu, un tad lielajam lāga vīram Brūsam Oto neatliks nekas cits kā izkliegt briesmīgos, asinis stindzinošos lāstus pret debesīm.

Cits pēc cita no biezokņa iznāca visi seši nastu zirgi; pats pēdējais jāšus uz ponija parādījās kalnietis. Viņš sēdēja seglos sakņupis, kājas parāvis uz augšu, līdzīgs daļēji atbrīvotai atsperei; šāda poza jātniekam bija izstrādājusies tāpēc, ka ilgus gadus nācies dzīvot kalnos, un arī tāpēc, ka citādi būtu grūti vienmērīgi izvietot visu sešas pēdas un divas collas garo augumu indiāņu ponija mugurā.

Kalnietim parādoties, Lengdons nokāpa no zirga un atkal pavērsa skatienu uz ieleju. Asā, gaišā bārda nespēja noslēpt tumšo iedegumu viņa sejā, ko nedēļām ilgi bija apspīdējusi kalnu saule; viņš atpogāja krekla augšējās pogas, atsegdams saules un vēja nobrūninātu kaklu; acis viņam bija pelēkzilas, asu, vērīgu skatienu, ar mednieka un piedzīvojumu meklētāja aizrautīgo uzmanību tās tagad pētīja apkārtni.

Lengdons bija trīsdesmit piecus gadus vecs. Pusi dzīves viņš bija aizvadījis mežonīgās, neapdzīvotās vietās, pārējā laikā rakstīja par to, kas tur redzēts un piedzīvots.

Oto, viņa biedrs, bija piecus gadus*5 jaunāks, toties augumā pārspēja Lengdonu par sešām collām, protams, ja dažas papildu collas var uzlūkot par kaut kādu priekšrocību. Pats Brūss domāja, ka nevar. «Pie velna, es taču vēl arvien neesmu izaudzis!» viņš nereti šķendējās.

Brūss piejaja pie Lengdona un arī nokāpa no zirga. Lengdons rādīja ar roku uz priekšu.

—   Vai esi redzējis kaut ko vel jaukāku? — viņš vaicāja.

—   Burvīga vietiņa, — Brūss piekrita. — Dikti noderīga nometnei, Džimij. Sais kalnos jābūt karibu, arī lāčiem. Mums nekaitētu svaiga gaļa. Pasniedz man sērkociņu!

Abiem draugiem bija kļuvis par paradumu, ja vien iespējams, iededzināt pīpes ar vienu un to pašu sērkociņu. Tā viņi izrīkojās arī tagad, pētīdami apkārtni. Ievilcis pirmo kuplo dūmu, Lengdons pamāja uz mežu, no kura viņi tikko bija izjājuši,

—   Lieliska vieta mūsu vigvamam, — viņš sacīja. — Sausa malka, tekošs ūdens, arī guļvietām labas balzama baltegles •— tādas visu šo nedēļu nekur netikām manījuši. Zirgus varam sapīt un palaist mazajā pļaviņā, kurai tikko jājām pāri, tas ir kādu ceturtdaļjūdzi no šejienes. Es tur redzēju papilnam bifeļu zāles[4] un savvaļas timotiņu.

Viņš palūkojās pulkstenī.

—   Vēl ir tikai trīs. Mēs varam doties tālāk. Bet varbūt paliksim dienu vai divas tepat un- papētīsim tuvāk šo vietu — kā tev liekas?

—   Es domāju — ir vērts palikt, — Brūss atteica. Viņš apsēdās zemē ar muguru pret klinti un uzlika uz ceļiem garu misiņa tālskati. Tālskatis bija piemiņa no Pilsoņu kara. Lengdons atsprādzēja no segliem binokli, kas bija atvests no Parīzes. Plecu pie pleca viņi sēdēja, atbalstījušies pret klinti, pētīdami viļņotās nogāzes un zaļās piekalnes.

Abi draugi atradās lielo medījamo zvēru valstībā, ko Lengdons nosauca par Nezināmo zemi. Cik viņiem zināms, neviens baltais cilvēks še vēl nebija spēris kāju.

Nezināmo zemi ieslēdza augstu kalnu- grēdas, kas bija ārkārtīgi grūti pārejamas: ar milzīgu piepūli, mirkdami sviedros, divdesmit dienās viņi bija pavirzījušies uz priekšu tikai simt jūdžu. Sajā pēcpusdienā viņi bija šķērsojuši Lielo Ūdensšķirtni, kas it kā sadalīja debesis ziemeļu un dienvidu pusē; tagad viņi ar tālskatiem aplūkoja Fairpenas kalnu pirmās zaļās nogāzes un pasakaini skaistās virsotnes. Ziemeļos — viņi ceļoja uz ziemeļiem — tecēja Skīnas upe; rietumos un dienvidos stiepās Beibainas grēda un neskaitāmi ūdensceļi; austrumos, pāri Lielajai Ūdensšķirtnei, bija Driftvūda un vēl tālāk Ominikas "grēda un Finli upes pietekas. Ceļotāji bija atstājuši apdzīvotās vietas desmitajā maijā, un šodien bija trīsdesmitais jūnijs.

Lūkojoties binoklī, Lengdonain šķita, ka viņu lolotais mērķis beidzot sasniegts. Gandrīz divus mēnešus, pārvarot vislielākās grūtības, viņi bija centušies nokļūt tur, knr cilvēks vēl nav spēris kāju, — un tas viņiem bija izdevies. Mednieku te nebija. Arī zelta meklētāji šurp nenāca. Ieleja, kas pletās ceļotāju priekšā, bija pilna vilinošu solījumu, un, meklēdams tās pirmo noslēpumaino brīnumu, Lengdons izjuta tik lielu prieku un apmierinājumu, kādu pilnībā spēj saprast tikai tādi cilvēki kā viņš pats. Turpretī Brūsam Oto, viņa draugam un biedram, ar kuru kopā Lengdons jau piecas reizes bija devies uz ziemeļiem, visi kalni un visas ielejas likās stipri līdzīgas; Brūss bija dzimis kalnos, visu mūžu tur pavadījis un droši vien starp tiem ari nomirs.

Brūšs piepeši iegrūda Lengdonam dunku sānos.

—  Trīs karibu šķērso nogāzi ap pusotras jūdzes no ielejas uz augšu, galvas vien līgojas, — viņš sacīja, neatraudams acis no tālskata.

—   Bet es redzu kazu ar kazlēnu uz melnā šīfera tur tai pirmajā kalnā pa labi, — atsaucās Lengdons. — Ak tu tētīt, tur jau arī āža lielskungs skatās lejā uz savējiem no tās klints, kādas tūkstoš pēdas virs šīfera. Viņam ir pēdu gara bārda. Nudien, Brūs, laikam būsim iernaldīju- šies paradīzes dārzā.

—  Tā izskatās, — Brūss vienaldzīgi noteica, pievilkdams sev klāt garās kājas, lai ērtāk atbalstītu tālskati. — Ja šī nav kalnu aitu un lāču zeme, esmu gatavs atzīt smagāko kļūdīšanos savā dzīvē.

Minūtes piecas ceļotāji raudzījās uz ieleju, nebilzdami ne vārda. Viņiem aiz muguras zirgi kāri plūca biezo, sulīgo zāli. Ceļotāju ausīs atbalsojās daudzo tekošo ūdeņu murdoņa, visa ieleja šķita aizsnaudusies saules jūrā. Snaudošā — lūk, īstais vārds, kas raksturo šo ieleju, — ta sevī sprieda Lengdons. Patiesi, ieleja atgādināja milzu lielu, omulīgi saritinājušos kaķi, un visas skaņas, ko ceļotāji dzirdēja, sajaukdamās tīkamā dūkoņā, izklausījās kā miegaina murrāšana.

Lengdons iestādīja binok]a asumu, lai tuvāk aplūkotu āzi, kas modri stāvēja uz klints; Oto atkal uzņēma valodu.

—   Es redzu grizli, tik lielu kā māju, — viņš rāmi paziņoja. Brūss reti kad zaudēja ierasto mieru, satraukt viņu spēja vienīgi nastu zirgi. Pārsteidzošu jaunumu, tādu kā šī priecīgā ziņa, viņš pateica tik vienaldzīgi, it kā runa būtu par vijolīšu pušķīti.

Lengdons strauji izslējās.

—   Kur? — viņš jautāja.

Viņš pārliecās Brūsam pār plecu, lai ielūkotos biedra tālskatī, viss viņa augums saspringa.

—   Skaties pāri uz to nogāzi pie otrās kalnu pārejas, tieši virs aizas, — Brūss sacīja, piemiedzis vienu aci, ar otru cieši raudzīdamies tālskatī. — Grizli ir pusceļā uz pāreju, rok ārā goferu.

Lengdons pavērsa binokli uz nogāzi un pēc brīža satraukti noelsās.

—   Nu, redzēji? — Brūss jautāja.

—  Tik skākiri, it kā- zvērs būtu man tepat …degungalā, — Lengdons atteica. — Brūs, tas ir pats lielākais grizli Klinšu kalnos!

—   Ja ne viņš pats, tad viņa dvīņubrālis, — šķelmīgi jokoja Brūss, turklāt kalnieša sejā nemainījās ne vaibsts. — Sis te pārspēj tavu astoņu pēdu grizli par vairāk nekā desmit collām, Džimij! Un.,, ■— Šajā nozīmīgajā brīdī Brūss apklusa, lai izvilktu no kabatas tāfelīti presētas tabakas, un, neatraudams aci no tālskata, nokoda krietnu kumosu. ~ … vējš mums ir labvēlīgs, turklāt lācis pašlaik stipri nodarbināts, — viņš nobeidza.

Oto atliecās un piecēlās, arī Lengdons aši pielēca kājās. Šādos brīžos abi draugi pilnīgi sapratās bez vārdiem. Viņi aizveda visus astoņus zirgus atpakaļ uz mežmalu un piesēja, tad katrs izņēma no ādas pārvalka šauteni, rūpīgi ielika magazīnā sešas patronas. Dažas minūtes viņi pētīja nogāzi un tās pieejas ar neapbruņotu aci.

—  Mums vajadzētu piezagties zvēram klāt pa aizu, — Lengdons ieteica.

Brūss pamāja ar galvu,

—   Es rēķinu — jāšauj no trīssimt jardu attāluma. Tā būs vislabāk. Ja mēs būsim tieši zem viņa, grizli mūs saodīs. Ek, būtu mēs viņu pamanījuši dažas stundas agrāk,»,

—   Tad mēs būtu uzrāpušies tai kalnā un pienākuši pie viņa no augšas, — smiedamies attrauca Lengdons. — Nu, Brūs, ja vajag kāpt kalnos, tad lielāku neprāti par tevi zemes virsū neatrast! Tu būtu gatavs rāpties pāri Har- desti un Džikaja virsotnēm, lai tikai nošautu kazu no augšas pat tad, ja to varētu izdarīt no ielejas bez jebkādām

pūlēm. Labi vien ir, ka tagad nav rīts. Mēs viņam tiksim klāt ari pa aizu.

—  Varbūt, — Brūss noteica, un draugi devās ceļā.

Viņi gāja neslēpdamies pa zaļām, ziedu paklājiem rotātām pļavām. Kamēr medniekus no grizli šķīra vismaz pusjūdze, nebija jābaidās, ka zvērs varētu viņus ieraudzīt. Vējš bija mainījies un pūta gandrīz tieši viņiem sejās. Tālāk viņi gāja teciņus, ātri tuvodamies nogāzei; minūtes piecpadsmit liels paugurs paslēpa grizli no viņu skatieniem. Vēl pēc desmit minūtēm viņi jau atradās pie aizas — šauras, stāvas, akmeņiem piebirušas iedobes, ko gadu simteņos kalna sānos bija izgrauzuši strautu ūdeņi, gāzdamies lejup no sniegotajām virsotnēm. Te mednieki piesardzīgi palūkojās visapkārt.

Milzenis grizli atradās ap sešsimt jardu no viņiem pa nogāzi uz augšu un gandrīz trīssimt jardu no tās vietas, kur aiza pievirzās viņam vistuvāk.

Brūss sāka runāt čukstus.

—   Rāpies augšā un zodzies viņam klāt, Džimij, — viņš sacīja. — Ja tu lācim netrāpīsi vai viņu ievainosi, zvērs izvēlēsies vienu no diviem, varbūt trim glābšanās ceļiem: metīsies tev virsū vai bēgs projām augstāk pāri aizai, vai ari kāps zemē ielejā — lūk, te. Mēs nevaram lācim aizšķērsot ceļu pā ! aizai, bet, ja viņš grasīsies tev uzbrukt, pa galvu pa kaklu meties atpakaļ. Tā tu no viņa aizbēgsi. Visticamāk — ja tu nebūsi trāpījis, zvērs nāks šurp, tāpēc es viņu še gaidīšu. Labu veiksmi, Džimij.

To teicis, Brūss pagāja nostāk un noslēpās aiz kādas • klints, no kurienes grizli bija labi redzams, bet Lengdons sāka lēnām kāpt augšup pa akmeņiem piebārstīto aizu.

TREŠĀ NODAĻA

No daudzajiem dzīvajiem radījumiem šai snaudošajā ielejā Tors bija pats darbīgākais. Šim grizli bija savs raksturs, savi paradumi. Tāpat kā daļa cilvēku, viņš vakaros gāja gulēt ļoti agri; oktobrī viņš sāka kļūt miegains un novembri nolikās ilgā ziemas guļā. Tors gulēja līdz aprīlim un parasti pamodās nedēļu vai desmit dienas vēlāk nekā pārējie lāči. Miegs Toram bija ciets, taču pamodies viņš uzreiz kļuva modrs. Aprīlī un maijā viņš bieži atļāvās pasnauduļot uz saule sasilušajām klintīm, bet no

jūnija sākuma līdz septembra vidum diennaktī divreiz iemiga un nogulēja stundas četras.

Tobrīd, kad Lengdons piesardzīgi kāpa pa aizu augšup, Tors bija ļoti nodarbināts. Viņam bija laimējies noķert goferu — tauku, vecu tēviņu — un norīt veselu kā ogu; maltīti viņš gribēja pabeigt ar kādu baltu, treknu kāpuru un dažām skābām skudrām, ko sagūstīja, ar ķepu ap- vēršot akmeņus.

Meklējot šos gardumus, Tors akmeņu apvelšanai lietoja labo ķepu. Deviņdesmit deviņi no simt lāčiem — droši vien arī simt deviņdesmit deviņi no divi simti — mēdz būt kreiļi; Tors darbojās ar labo ķepu. Tā viņš ieguva lielu priekšrocību kautiņos, zvejojot zivis, izsekojot medījumu, jo grizli labā priekškāja ir garāka par kreiso, turklāt krietni garāka, tā ka, piepeši zaudējis sesto prātu — spēju orientēties, grizli pastāvīgi pārvietotos pa apli.

Tors medīdams virzījās uz aizas pusi. Milzīgā galva bija zemu noliekta. Tuvumā viņš redzēja labi — visu līdz pēdējam sīkumam, kā mikroskopā; ožas nervi viņam bija tik jutīgi, ka viņš aizvērtām acīm spēja noķert lielo sarkano klinšu skudru.

Parasti Tors izraudzījās plakanus akmeņus. Viņa lielā labā priekšķepa ar garajiem nagiem darbojās veikli kā cilvēka roka. Pacēlis akmeni, Tors paošņāja zemi, pāris reižu aplaizīja ar silto, plakano mēli un steidzās pie nākamā.

Šo darbu grizli veica vislielākajā nopietnībā — līdzīgi zilonim, kas meklē siena ķīpā paslēptus zemesriekstus. Viņam tas nelikās smieklīgi. Pati daba tā bija noteikusi, un daba zināja, ko darīja. Laika Toram bija atliku likām, tā ka pa vasaru viņš paguva notiesāt kādu simttūkstoš skābo skudru, saldo kāpuru un dažādu sugu sulīgo kukaiņu, nemaz nerunājot par veseliem lēveņiem goferu un mazo kalnu trusīšu. Šie sīkie radījumi līdzēja grizli uzaudzēt biezo tauku kārtu, kas viņu uzturēja pie dzīvības ilgajā ziemas guļā. Tieši tāpēc daba Tora zaļganbrūnās ačeles bija pielīdzinājusi mikroskopiem: dažas pēdas atstatu tās rādīja nekļūdīgi, bet tūkstoš jardu attālumā bija gandrīz nelietojamas.

Tors gribēja apvērst vēl vienu akmeni, bet piepeši sastinga uz vietas. Veselu minūti viņš nostāvēja nepakustēdamies. Tad grizli galva lēnām liecās lejup, deguns ošņāja zemi. Tors sajuta vāju, ārkārtīgi patīkamu smaku. Tā bija tik tikko jaušama, un grizii baidījās pakustēties, lai smaka neizgaistu. Viņš vēl bridi pagaidīja,-lai būtu drošs, ka nav maldījies, tad strauji pagriezās un nokāpa divus jardus lejāk, visu laiku lēnām grozīdams galvu no labās uz kreiso pusi un cītīgi ošņādams. Smaka kļuva stiprāka. Vēl divi jardi pa nogāzi uz leju — un tur aiz' kāda akmens jau oda ļoti spēcīgi. Tas bija liels akmens un droši vien svēra savas divsimt mārciņas. Tors to pagrūda sānis ar labo priekšķepu, it kā tas nebūtu smagāks par oli. .

Tūlīt atskanēja protestējoša spiegšana — mazītiņš svītrains kalnu trusītis, ļoti līdzīgs burundukam, laida ļekas vaļā, bet pār viņu nogāzās Tora kreisā priekšķepa, un mazulis saņēma tik spēcīgu triecienu, ar kādu var pārlauzt kaklu karibu.

Ne jau pats trusītis tik ļoti vilināja Toru, bet tas jaukais, smaržīgais, ko mazais zvēriņš bija noslēpis zem lielā akmens. Tors laupījumu atrada: ar sūnu izklātā bedrītē bija rūpīgi paslēpta kāda puspinta zemesriekstu. Tie nav īsti rieksti. Sīkie bumbulīši vairāk līdzinās mazītiņiem kartupelīšiem, ne lielākiem par ķiršogām. Bumbulīši satur cieti, ir saldi un barojoši. Toram ārkārtīgi garšoja zemesrieksti: kad viņš ar tiem mielojās, kaut kur dziļi viņa krūtīs bija dzirdama jau pieminētā apmierinātā dārdoņa. Tors turpināja meklējumus.

Grizli nedzirdēja Lengdona tuvošanos, kad mednieks soli pa solim kāpa augšup pa aizu. Zvērs viņu arī nevarēja saost, jo vējš, kā par spīti, pūta pretī cilvēkam. Tors jau bija aizmirsis nejauko cilvēka smārdu, kas pirms stundas bija viņu traucējis un kaitinājis. Patlaban viņš bija apmierināts; šis lācis bija labsirdīgs; viņš bija brangs un spīdīgs. Atri uzbudināms, stūrgalvīgs un nesaticīgs lācis vienmēr ir vājš. īsts mednieks pazīst viņu no pirmā acu uzmetiena. Tāds lācis ir līdzīgs no bara noklīdušam niknam zilonim.

Medīdams Tors virzījās arvien tuvāk aizai. Kad grizli no tās šķīra mazāk par simt piecdesmit jardiem, zvērs piepeši izdzirda kādu troksni un satrūkās.

Lengdons, pūlēdamies uzrāpties augšā gar stāvo aizas sienu, lai dabūtu lāci pa šāvienam, nejauši bija aizķēris kādu akmeni. Rībēdams tas ripoja lejā, iekustinādams citus akmeņus, kas tam ar lielu troksni sekoja.

Sešsimt jardu lejāk, aizas viņā galā, Brūss sevī klusu nolamājās. Viņš redzēja, ka Tors saslējās uz pakaļkājām. No šī attāluma Brūss gatavojās šaut, ja lācis ietu tālāk uz aizu.

Pusminūti Tors tupēja uz pakaļkājām, tad piesardzīgi vieglā, nesteidzīgā gaitā devās uz aizas pusi.

Lengdons aizelsies, klusu lādēdamies par paša sacelto troksni, ar pēdējiem spēkiem pūlējās uzrausties atlikušās desmit pēdas līdz aizas malai. Viņš dzirdēja Brūšu kliedzam, bet nesaprata brīdinājumu. Ar rokām un kājām sirdīgi ķerdamies aiz klintīm un akmeņiem, Lengdons centās pēc iespējas ātrāk pārvarēt pēdējos trīs četrus jardus. Pie aizas malas viņš uz mirkli apstājās un pacēla acis. Sirds aiz bailēm pamira. īsu mirkli viņš nespēja pakustēties. Tieši virs viņa rēgojās neticami liela galva un milzum plati, masīvi pleci. Tors skatījās lejā uz cilvēku ar atplestu rīkli, garie, pirkstiem līdzīgie zobi bija atņirgti, acīs dega zaļgansārta uguns.

Sajā mirklī Tors pirmo reizi ieraudzīja cilvēku. Zvēra lielās plaušas piepildīja cilvēka karstā smaka; piepeši Tors no tās novērsās kā no sērgas.

Šautene vēl atradās pa,daļai zem Lengdona, tā ka mednieks nevarēja izšaut. Ar izmisīgu spēku viņš rāpās augšā atlikušās nedaudzās .pēdas. Šīfera gabali un akmeņi slīdēja un bira zem viņa. Pagāja vēl minūte, iekams viņš uzrāpās kraujā.

Tors pa to laiku jau bija attālinājies savus simt jardus; gāzelēdamies un veldamies kā bumba, iācis steidzās projām. No lejas ar spalgu troksni norībēja Oto šāviens. Lengdons steidzīgi notupās, atbalstījis šauteni uz kreisā ceļgala, viņš sāka šaut no simt piecdesmit jardu attāluma.

Dažreiz gadās, ka viena stunda, pat minūte maina cilvēka likteni; desmit sekundēs, kas aizritēja pēc pirmā šāviena no aizas dibena, pārmainījās Tors. Grizli bija pietiekami saodies cilvēka smārdu. Viņš bija redzējis cilvēku. Tagad viņš sajuta cilvēku. Viens no tiem spožajiem zibe- -ņiem, kādus viņš bieži tika vērojis pāršķeļam tumšās debesis, bija uzkritis viņam virsū un kā sarkani nokarsēts nazis iegriezies miesā; dedzinošajām sāpēm līdzi nāca baisa, nesaprotama rīboņa, atbalsodamas kalnos.

Tors kāpa augšā pa nogāzi, kad viņu trāpīja lode, tā izurbās cauri biezajai ādai un ievainoja plecu, neskarot kaulu. 5ajā brīdī Tors atradās divsimt jardu no aizas, vēl pēc simt jardiem spindzīgā uguns viņu ķēra vēlreiz, šoreiz sānā.

Neviens no abiem trāpījumiem Toram sevišķu ļaunumu nenodarīja, pat divdesmit tādu šāvienu nespētu nogalēt šo kalnu milzi. Bet otrais šāviens viņu apstādināja, un zvērs, mežonīgi rēkdams, pagriezās atpakaļ; šis pērkonīgi dārdošais dusmu izvirdums atgādināja satrakota buļļa baurošanu un bija dzirdams tālu ielejā.

Brūss to izdzirda, no septiņsimt jardu attāluma raidīdams savu sesto bezjēdzīgo šāvienu. Lengdons tobrīd no jauna pielādēja šauteni. īsu brīdi Tors stāvēja neslēpdamies; izaicinoši rēkdams, zvērs sauca cīņā ienaidnieku, kuru vairs nevarēja saredzēt. Lcngdonam izšaujot septīto reizi, iā'dš kā tiflintgs -pātagas sirijens apdedzināja Toram muguru; grizli pārņēma agrāk nepazītas bailes ho šī zibens, ar kuru viņš nespēja cīnīties, un viņš steidzās tālāk. Zvērs dzirdēja vēl vairākus šāvienus, kas izklausījās kā jauna, nepazīstama pērkona grāvieni.

Lodes Toru vairs neaizsniedza. Ciezdams sāpes, viņš kāpa pa nogāzi lejup otrā ielejā. Tors zināja, ka ir ievainots, bet viņš nesaprata šis sāpes. Uz brīdi viņš palika stāvot, zem priekšķepas satecēja asins peļķīte. Izbrīnīts Tors to aizdomīgi apostīja.

Grizli pagriezās austrumu virzienā un pēc neilga laika no jauna saoda cilvēku. Tagad vējš nesa viņam pretī cilvēka smārdu. Grizli vēlējās atgulties, lai aplaizītu brūci, bet piesardzība to liedza, un zvērs steidzās projām vēl ātrākā solī. Tors bija kaut ko ielāgojis, un to viņš nekad neaizmirsīs: cilvēka smakai nāk līdzi sāpes.

Tors nokāpa palejā, nozuda biezā mežā un, izgājis tam cauri, pienāca pie strauta. Neskaitāmas reizes viņš bija gājis augšup un lejup gar šo strautu. Tas bija galvenais ceļš, kas savienoja viņa valdījumus.

Pats to neapzinādamies, Tors vienmēr izmantoja šo ceļu, kad bija ievainots vai slims vai kad bija jādodas uz midzeni ziemas guļā. Tam bija svarīgs iemesls: grizli bija dzimis gandrīz nepieejamā klinšu cietoksnī pie šā strauta iztekas un savu lācēna bērnību pavadījis st^arp tur augošajiem kazenājiem, ziepogu krūmiem, meža jāņogulājiem un koši sarkanajiem milteņu paklājiem. Tur viņš bija mājās. Tur viņš vēlējās būt vienatnē. Tā bija vienīgā vieta viņa valstībā, kur nedrīkstēja iekļūt citi lāči.

Plašākajās, saulainākajās kalnu nogāzēs Tors pacieta citus lāčus melnos un grizli —, ja tie, viņam tuvojoties, manījās projām. Lai jau meklē sev barību, lai paguļas saulainajās iegorēs, bet lai griež ceļu savam valdniekam. Tors nedzina projām citus lāčus no saviem īpašumiem, izņemot gadījumus, kad vajadzēja parādīt, kurš te ir Lielmoguls.

Tas atgadījās laiku pa laikam, un tad iedegās cīņa. Ikreiz pēc cīņas Tors ieradās šajā ielejā un gāja gar strautu uz augšu dziedēt brūces. Šodien viņš soļoja lēnāk nekā parasti. Plecu plosīja mežonīgas sāpes. Lāgiem tās likās neizturamas, kāja saļodzījās, un viņš paklupa. Vairākkārt viņš iebrida atvaros līdz pleciem un ļāva, lai aukstais, tekošais ūdens skalo brūces. Pamazām asiņošana mitējās, bet sāpes kļuva vēl stiprākas.

Šādās reizēs Toram līdzēja mālu vanna. Tas arī bija viens no iemesliem, kāpēc viņš izvēlējās šo ceļu, kad bija slims vai ievainoti. Taka veda uz mālbedri. Māli dziedēja.

Saule jau rietēja, kad Tors beidzot sasniedza mālbedri. Mute grizli bija puspievērta, apakšžoklis nedaudz atkāries. Lielā galva liecās pie zemes, Grizli bija zaudējis daudz asiņu. Viņš jutās piekusis, turklāt plecs sāpēja tik skaudri, ka gribējās ar zobiem izraut no tā postigo, neizprotamo uguni.

Mālbedre varēja būt ap divdesmit trīsdesmit pēdu diametrā, ar nelielu padziļinājumu pašā vidū. Tajā bija mīksti, vēsi, zeltainbrūni māli, un Tors iebrida bedrē līdz padusēm. Pēcāk grizli uzmanīgi apvēlās uz ievainotajiem sāniem. Māli veldzēja brūces kā dziedinošs balzams. Tie aizlipināja ievainojumus, un Tors dziļi, atviegloti nopūtās.

Grizli ilgi nogulēja mīkstajos, vēsajos mālos. Saule norietēja, uznāca tumsa, debess piebira spožām zvaigznēm. Bet Tors vēl arvien gulēja mālbedrē, dziedinādams pirmās cilvēka cirstās brūces.

CETURTA NODAĻA

Lengdons un Oto, ieturējuši vakariņas, sēdēja mežmalā un smēķēja pīpes, viņiem pie kājām gailēja ugunskura ogles. Naktis šajā augstumā kalnos bija kļuvušas vēsas, un Brūss, paliecies uz priekšu, iemeta ugunskurā klēpi sausu egļu zaru. Tad viņš no jauna atlaidās pusguļus, balstīdams galvu un plecus pret koka stumbru; kalnietis atkal smējās,

—  Smejies vien, smejies, kad tevi nelabais! — Lengdons norūca. — Es tev saku — es viņam divreiz trāpīju, Brūs, noteikti divas reizes, bet es atrados briesmīgi neizdevīgā stāvoklī!

—   It īpaši tajā brīdī, kad viņš blenza lejup un ņirdza tev ģīmī, Brūss attrauca; viņam patika pazoboties par drauga neveiksmi. — Zini, Džimij, no tāda attāluma tu būtu varējis viņu nogalēt pat ar akmeni!

—   Mana šautene bija zem manis, —» jau kuro reizi skaidroja Lengdons.

—  Tā nu nav īstā vieta, kur jābūt ierocim, medījot grizli, — Brūss piezīmēja.

—  Aizas siena izrādījās sasodīti stāva, man vajadzēja tajā ieķerties ar kājām un rokām. Daudz netrūka — un es butu laidis darbā arī zobus.

Lengdons izslējās, izkratīja pelnus no pīpes un piepildīja to no jauna ar tabaku.

—   Brūs, tas ir lielākais grizli Klinšu kalnos!

—   No viņa būtu iznācis lielisks paklājs tavā darbistabā, Džimij, ja vien šautene nebijusi zem tevis.

—  Bet es viņu dabūšu, paklājs būs manā darbistabā — lai tur vai kas! — Lengdons paziņoja. — To esmu stingri nolēmis. Mēs te ierīkosim pastāvīgu nometni. So grizli es dabūšu rokā, kaut arī, viņu meklējot, paietu visa vasara. Es viņu nemainītu pat pret desmit citiem Fairpenas kalnu lāčiem. Iedomājies — deviņas pēdas vai pat vēl vairāk! Galva tik liela kā bušeļa grozs, vilna uz pleciem collas četras gara, Es nudien nezinu, vai esmu nelaimīgs, ka viņu nenošāvu. Lācis ir ievainots, turpmāk viņš būs ārkārtīgi piesardzīgs. Medības tagad kļūs daudz interesantākas.

—   Patiešām, — Brūss piekrita, — it sevišķi, ja tev gadīsies viņu sastapt nākamās nedēļas laikā, kamēr ložu brūces vēl nav aizdzijušas. Tad nu gan, Džimij, neglabā šauteni zem sevis!

—   Ko tu teiktu, ja mūsu pastāvīgā nometne atrastos šeit?

—   Neko labāku nevar vēlēties. Papilnam svaigas gaļas, labas ganības, tīrs ūdens.

Pēc brīža Brūss piebilda: — Lācis ir ievainots. Es redzēju, kā viņš, stāvēdams virsotnē, stipri asiņoja.

Ugunskura gaismā Lengdons sāka tīrīt šauteni.

—   Tu domā — viņš var nozust — aiziet no šejienes?

Brūss bija sašutis.

—   Nozust? Aizbēgt? Varbūt viņš tā darītu, ja būtu melnais lācis. Bet viņš ir grizli — kalnu valdnieks. Iespējams, viņš kādu laiku nenāks uz šo ieleju, bet, varu derēt, pavisam viņš neaizies. Jo vairāk tu grizli vajā, jo neatlaidīgāk viņš pats skrien postā, un, ja tu nemitējies viņu vajāt, viņš nemitējas pakjaut sevi briesmām, līdz beidzot nokrīt bez dzīvības. Ja šis lācis tev tik ļoti rūp, mēs viņu noteikti dabūsim.

—   Man viņš jādabū, — Lengdons ar uzsvaru atkārtoja.

—   Sis grizli pārspēj visus zināmos rekordus, vai arī es- nekā nejēdzu no lāčiem. Man viņš 'ir ļoti, ļoti vajadzīgs, Brūs. Tu domā — no rīta mēs varētu tikt viņam uz pēdām?

Brūss papurināja galvu.

—   Te nav runa par tikšanu uz pēdām, bet par medīšanu. Pēc tam kad grizli ir ievainots, viņš visu laiku pārvietojas no vienas vietas uz otru. Šis grizli neaizies no savām zemēm, bet atklātās nogāzēs, tādās kā šī te, nerādīsies. Metūsinam ar suņiem jāierodas pēc trim četrām dienam; kad mums būs visa šī erdelterjeru varza, medības ies vaļā pa īstam.

Vērdamies ugunī caur nospodrināto šautenes stobru, Lengdons skeptiski noteica:

—   Par Metūsinu es sāku šaubīties jau pirms nedēļas. Ceļš līdz šejienei ir pārāk smags un sarežģīts.

—   Vecais indiānis nepazaudētu mūsu pēdas pat tad, ja mēs ietu pa kailu klinti, — Brūss pārliecināti atbHdēja.

—    Viņš būs pie mums trijās dienās, ja vien suņi savas muļķības dēļ pārāk nenoņemsies ar dzeloņcūkām un sevi nesakropļos. Kad viņi atnāks, — Brūss piecēlās un izstaipījās, — tās tik būs medības, kaut ko līdzīgu mēs vēl nebūsim piedzīvojuši! Man tā vien liekas — šais kalnos -ir tik daudz lāču, ka visi mūsu desmit suni nedēļas laikā tiks nogalēti. Gribi, saderēsim!

Lengdons ar klikšķi aizdarīja šauteni.

—  Man vajadzīgs tikai viens lācis, — viņš sacīja, laizdams gar ausīm Brūsa paredzējumu, — un es domāju, rīt mēs viņu dabūsim. Protams, tu par lāčiem zini daudz vairāk nekā es, Brūs, bet, man šķiet, grizli bija pārāk smagi ievainots, lai varētu tālu aiziet.

Guļvietām ceļotāji bija sarūpējuši mīkstus balzama baltegļti zarus; ugunskura tuvumā, sekojot biedra piemēram, Lengdons izklāja segas. Diena bija bijusi grūta, un, nolicies gulēt, pēc piecām minūtēm viņš jau bija aizmidzis.

Lengdons vēl nebija pamodies, kad rītausmā Brūss rausās ārā no segu apakšas. Klusiņām, lai neuzmodinātu biedru, viņš uzāva zābakus un brida kādu ceturtdaļjūdzi pa lielo rasu pēc zirgiem. Viņš atgriezās, vezdams Diš- penu un jājamzirgus. Pa to laiku Lengdons jau bija piecēlies un kūra uguni.

Lengdons bieži atcerējās, ka šādi rīti kalnos bija viņam likuši neticēt ārstiem un atdevuši veselību. Tieši pirms astoņiem gadiem šajā jūnija dienā viņš tika pirmo reizi devies uz ziemeļiem ar šaurām, iekritušām krūtīm un slimu plaušu. «Nu, brauciet vien, jaunais cilvēk, ja jau tik cieši esat izlēmis,» viens no ārstiem bija sacījis, «tikai ziniet — jūs braucat pats uz savām bērēm.» Bet tagad krūškurvis viņam bija par piecām collām platāks un muskuļi cieti un stingri kā dzelzs.

Virs kalnu galotnēm rožaini ieblāzmojās pirmie uzlecošās saules stari, gaisu piepildīja puķu, rasas un lapu smaržas, un Lengdons dziļi ievilka plaušās šo skābekļa lādiņu, bagātinātu ar dziedinošo balzama baltegļu aromātu.

Dzīvodams neskartās dabas vidū, Lengdons pretēji biedram nespēja apvaldīt sajūsmu. Aiz prieka viņam gribējās kliegt, dziedāt, svilpot. Bet šajā rītā viņš savaldījās. Viņu bija pārņēmis gaidāmo medību drudzis.

Kamēr Oto segloja zirgus, Lengdons gādāja par plāceņiem. Viņš bija lieliski iemanījies «mednieka maizes» cepšanā, kā pats to nosauca, un viņa paņēmienam bija divas priekšrocības: tas taupīja gan laiku, gan darbu. Viņš atraisīja vienu no smagajiem brezenta miltu maisiem, ar dūrēm iespieda miltos prāvu dobumu, kurā ielēja puspinti ūdens un pustasi karibu tauku, vēl pievienoja ēdamkaroti cepamā pulvera un šķipsniņu sāls; visu turpat maisā sajauca un samīcīja. Pēc piecām minūtēm pla- cenīši jau bija sarindoti uz lielās skārda pannas, bet pēc pusstundas tie jau bija apcepuši zeltaini brūni. Pa to laiku Lengdons paguva uzcept arī aitas gaļu ar kartupeļiem.

Austrumu pamalē jau bija parādījusies saule; mednieki atstāja nometni. Ieleju viņi šķērsoja jāšus, bet augšup pa nogāzi gāja kājām, vezdami zirgus aiz pavadām.

Nebija grūti uziet Tora pēdas. Tur, kur zvērs bija apstājies un izaicinoši rēcis uz ienaidniekiem, zemē vīdēja liels, sarkans traips, no tā uz virsotni veda asiņaina taciņa. Nokāpjot nakamajā ielejā, viņi uzgāja trīs vietas, kur Tors bija apstājies; zeme tur bija sarkana, piesūkusies asinīm, vai arī asinis bija tecējušas lejup gar klinti.

Mednieki izgāja cauri mežam un pienāca pie strauta, te viņi pārsteigti apstājās: cietajā, melnajā smiltī vīdēja Tora pēdu nospiedumi. Brūss tos pētīja, acis nenolaidis; Lengdons izbrīnā iekliedzās — neteicis ne vārda, viņš izņēma no kabatas mērlentu un notupās līdzās nospiedumiem.

—  Piecpadsmit un viena ceturtdaļa collas! — viņš izdvesa.

—   Izmēri vēl vienu, — Brūss sacīja.

—   Piecpadsmit ar pusi!

Brūss pavērās augšup uz šauru aizu.

—   Pati lielākā pēda, kādu jebkad esmu atradis, bija četrpadsmitarpus collas, — viņš teica, un balsī jautās godbijība. — Šo lāci nošāva pie Atabaskas; līdz šim viņu uzskatīja par lielāko grizli, kāds nošauts Britu Kolumbijā, Džimij, bet šis te viņu pārspēj!

Brūss un Lengdons devās tālāk un vēlreiz izmērīja Tora pēdas pie atvara, kur grizli bija veldzējis brūces. Mērījumi gandrīz sakrita. Pēc tam tikai retumis viņi ieraudzīja asiņu traipus. Pulksten desmitos mednieki sasniedza bedri, kur Tors bija gulējis mālos.

—   Grizli ir smagi cietis, — Brūss klusu noteica. — Te viņš nogulējis gandrīz visu nakti.

Mednieki domīgi raudzījās sev priekšā. Abi kaut ko apsvēra.

Pusjūdzi tālāk kalni saslēdzās arvien ciešāk, līdz beidzot aiza starp tiem vērtās tumša un drūma.

—  Viņš ir smagi cietis, — Brūss atkārtoja, arvien vēl raudzīdamies uz priekšu.

—   Vai zini, būs labāk, ja zirgus tepat piesiesim un tālāk iesim divi vien. Ļoti iespējams — viņš ir tur.

Viņi piesēja zirgus pie jauniem ciedru kociņiem un noņēma Dišpenai no muguras saini.

Turēdami šautenes gatavībā, vērīgi skatīdamies visapkārt un ieklausīdamies, abi mednieki piesardzīgi iegāja aizas drūmajā klusumā.

PIEKTĀ NODAĻA

Rītausmā Tors devās augšup pa šauro aizu. Piecēlies no mālbedres, viņš jutās stīvs, bet dedzinošās sāpes brūcē bija krietni mazinājušās. Tiesa, ievainojums vēl arvien smeldza, bet ne tik skaudri kā iepriekšējā vakarā.

Ne jau tikai sāpes plecā vai kādā citā vietā lika viņam justies tik slikti. Tors bija slims, un, ja viņš būtu cilvēks, tad gulētu tagad gultā ar termometru zem mēles un ārsts viņam skaitītu pulsu. Tors kāpa pa aizu lēni, tikko vilkdams kājas. Šim grizli, kas allaž tik' cītīgi meklēja barību, ēšana tagad nebija ne prātā. Viņš nejutās izsalcis, ēst nepavisam negribējās.

Ar karsto mēli Tors bieži laka strauta auksto ūdeni, bet vēl biežāk griezās atpakaļ, lai paostītu vēju. Viņam bija skaidrs, ka cilvēka smārds un dīvainais pērkons, un nesaprotamais zibens atrodas kaut kur aizmugurē. Visu nakti viņš netika aizvēris acu un arī tagad bija piesardzīgs.

Tors nezināja zāles kādai noteiktai kaitei. Viņš nebija botāniķis šī vārda īstajā nozīmē, bet daba, radīdama grizli, bija paredzējusi, ka viņam jāprot pašam sevi izdziedināt. Tāpat kā kaķis mekle kaķmētru, Tors, juzdamies slims, meklēja savas zāles. Ne tikai hinīns ir rūgts — arī Toram bija savas rūgtās zāles, kuras viņš tagad meklēja, iedams augšup pa šauro aizu ar zemu noliektu galvu, cītīgi izošņādams krūmājus un ķerainos brikšņus, kuriem gāja garām.

Grizli pienāca pie maza laukumiņa, kas bija noaudzis ar miltenājiem — zemiem, divas collas gariem augiem, kuriem ir sarkanas ogas zirnīša lielumā. Ogas vēl bija gluži zaļas un rūgtas kā žults, ar savelkošu, tonizējošu vielu uvaursi.

Tors saēdās miltenes.

Pēc tam viņš uzgāja ziepogas, tās auga pie krūmiem, kuri ļoti atgādina jāņogulājus. Ogas parasti lielākas par jāņogām, un tās jau bija iesārtas. Indiāņi ēd ziepogas — pret drudzi; Tors savāca un apēda apmēram puspinti ziepogu, Iekams devās tālāk Ari tās bija rūgtas. Grizli ošņāja kokus un galu galā atrada, ko vēlējās. Viņš bija pienācis pie cukurpriedes; no koka stumbra vairākās vietās viņam aizsniedzamā augstumā sūcās svaigi sveķi. Lācis reti paiet garām cukurpriedei, no kuras pil sveķi. Tie viņam ir spēka un veselības dzēriens, un Tors ar mēli uz- laizīja svaigos sveķus. Tā viņš uzņēma ne tikai terpentīnu, bet ari dažas citas dziedinošas vielas, ko iegūst no sveķiem.

Kad Tors nonāca šaurās aizas galā, vēders viņam bija piebāzts ar zālēm kā aptiekas noliktava. Bez ogām un sveķiem viņš vēl bija apēdis ap puskvartu egļu un balzama baltegļu skuju. Kad suns ir slims, tas ēd zāli; slims lācis ēd priežu un balzama baltegļu skujas, ja tādas var sadabūt. Ar skujām lācis mēdz piepildīt kuņģi un zarnas arī pirms likšanas ziemas guļā.

Saule vēl nebija uzlēkusi, kad Tors sasniedza ceja- mērķi, viņš atradās pašā aizas galā pie zemas alas, kas iesniedzās kalna sānos; tur viņš brīdi pastāvēja. Cik lielā mērā var paļauties uz Tora atmiņu, nav droši nosakāms, bet viņš pats zināja, ka vienīgi te, šajā alā, viņš ir mājās. Ala nebija augstāka par četrām pēdām, bet divtik plata un ļoti dziļa, ar mīkstu, baltu smilšu pamatu. Sen pagājušos laikos no alas izplūda strautiņš, tagad tās dziļumā bija lielisks patvērums lācim ziemas miegā, kad ārā termometrs rāda piecdesmit grādus zem nulles.

Toreiz, pirms desmit gadiem, šai alā iegāja Tora māte un nolikās ziemas guļā; kad viņa gāzelēdamās no turienes izčāpoja, viņai līdzi izklumpačoja trīs lācēni, lai pirmo reizi pavērtos uz pavasari. Viens no tiem bija Tors. Viņš vēl bija pusakls, jo grizli mazulis sāk redzēt tikai pēc piecām nedēļām; uz mazā ķermenīša bija pavisam maz spalvu, jo grizli piedzimst gandrīz kails kā cilvēkbērns. Vilna sāk augt, nkko atveras acis. Kopš tām dienām Tors šajā alā, savās mājās, bija gulējis astoņas ziemas.

Šobrīd viņam gribējās tur ieiet. Apgulties pašā tālākajā stūrī un nogaidīt, līdz kļūs labāk. Brīdi viņš vilcinājās, ilgodamies apostīja alas ieeju, tad atkal pagriezās un izslēja degunu pret vēju. Kaut kas viņu brīdināja neuzkavēties, bet doties ātrāk projām.

Rietumos no aizas slējās krauja nogāze, līdz pašam kalngalam Tors kāpa pa to augšā. Saule jau bija labā gabalā, kad viņš sasniedza virsotni, un atkal grizli brīdi atpūtās, raudzīdamies uz saviem īpašumiem viņpus kalnu grēdas.

Ieleja, kas tur gulēja, bija vēl krāšņāka par to, kurā pirms dažām stundām tika iejājuši Brūss un Lengdons. Attālums no vienas grēdas līdz otrai bija apmēram divas jūdzes, bet gareniskā virzienā ieleja aizstiepās jūdzēm tālu uz abām pusēm, atklājot lielisku viļņotu panorāmu, kurā mijās zeltainas, zaļas un melnas krāsas. Tora priekšā pletās tāds kā liels parks. Zaļās nogāzes sniedzās gandrīz līdz kalnu virsotnēm, bet pusceļā uz tām košajā zaļumā, it kā cilvēka roku stādītas, vīdēja izkaisītas Kanādas egļu un balzama baltegļu skupsnas. Dažas nebija lielākas par pilsētas parka stādījumiem, citas turpretim aizņēma vairākus akrus un pat desmitiem akru; nogāžu pakājēs kā dekoratīvas bārkstis stiepās šauras, nepārtrauktas mežu joslas. Starp šīm divām joslām pletās viegli viļņots līdzenums, apaudzis ar mīkstu zāli, ko izraiboja sārti violetās šaurlapu kazrozes, kalnu salvijas, zaļi mežrožu un vilkābeļu krūmi un atsevišķi koku puduri. Palejā tecēja'strauts.

Tors nokāpa jardus četrsimt lejāk un tad pagriezās uz ziemeļiem. Simt piecdesmit, divsimt jardu augstumā virs nepārtrauktās mežu līnijas viņš gāja pa zaļo nogāzi kā pa meža parku no vienas skupsnas otrā. Sajā augstumā — starp ielejas pļavām, uz šīfera un starp virsotņu klintīm — Tors visbiežāk atrada sev vajadzīgo sīko medījumu.

Treknie murkšķi jau bija izlīduši uz klintīm sauļoties. Viņu klusie, gari stieptie, maigi glāstošie svilpieni cauri kalnu ūdeņu šalkoņai piepildīja gaisu kā tīkama mūzika. Reizumis kāds brīdinoši iesvilpās skaļi un griezīgi, pats tūlīt pieplakdams pie zemes, kad lielais lācis gāja garām, pēc tam dažus mirkļus neviens svilpiens netraucēja snaudošās ielejās kluso murdoņu.

Bet šajā rītā Tors nedomāja par medībām. Divreiz viņš sastapa dzeloņcūkas, pašu garšīgāko no visām uzkodām, tomēr abas reizes vienaldzīgi pagāja tām garām; no krūmu biezokņa viņam pretī sitās silta, svaiga karibu smarža, bet viņš nepiegāja pie krūmāja, lai papētītu; šaurā, tumšā, melnam grāvim līdzīgā iedobē oda pēc āpša.

Divas stundas Tors neapstādamies gāja pa kalnu nogāzēm ziemeļu virzienā, pēc tam, šķērsojis mežu, pienāca pie strauta.

Māli, kas bija aizlipinājuši viņa ievainojumu, sāka sacietēt, un viņš no jauna iebrida līdz pleciem dziļi atvarā un kādu bridi pastāvēja. Ūdens lielāko daļu mālu noskaloja. Vēl divas stundas Tors gāja gar strautu, bieži jo bieži padzerdamies.

Tad iestājās sapoos oowin, kā teiktu indiāņi. Bija pagājušas sešas stundas, kopš viņš tika izkāpis no mālbedres. Milteņu ogas, ziepogas, cukurpriedes sveķi, Kanādas egļu un balzama baltegļu skujas un izdzertais ūdens viņa vēderā bija sajaukušies kopā lielā spēcīgu zāļu devā, un tā tagad iedarbojās. Tors piepeši sajuta milzīgu atvieglojumu, viņam bija kļuvis daudz, daudz labāk, tik labi, ka viņš pagriezās atpakaļ un pirmo reizi norēcās uz saviem ienaidniekiem. Plecs vēl arvien sāpēja, bet vājums un nespēks bija kā ar roku atņemti.

Krietnu laiku pēc sapoos oowin viņš nekustīgi stāvēja un ik pa brīdim rēca. Dārdošā rūkoņa viņa krūtīs tagad ieguva citādu jēgu. Līdz vakarvakaram un šai dienai viņš nebija pazinis īstu naidu. Viņš bija uzvarējis daudzus lāčus, bet cīņas niknums nav tas pats, kas naids. Niknums vienmēr uznāca ātri un ātri arī pārgāja, neatstājot aiz sevis augošu ļaunumu; agrāk pēc cīņas grizli laizīja pretinieka nagu cirstās brūces un, to darīdams, nereti jutās laimīgs, Jaunā izjūta, kas tagad viņā iemājoja, bija citādas dabas, Tors mežonīgi ienīda to būtni, kas viņu bija ievainojusi, viņš nespēja aizmirst šo pāridarījumu. Viņš ienīda cilvēka smaku, ienīda svešo bālģīmja radījumu, ko bija redzējis pieķērušos pie aizas sienas, — viņa naids aptvēra it visu, kam vien bija kāds sakars ar cilvēku. Tas bija instinkta radīts naids, ko sūra pieredze tagad bija uzrāvusi no ilga miega.

Kaut ari agrāk neredzējis cilvēku, nedz odis tā smārdu, grizli zināja, ka cilvēks ir viņa nāvīgākais ienaidnieks, no kura jābaidās vairāk nekā no visiem dzīviem radījumiem šais kalnos. Tors spēj pieveikt pašu lielāko grizli. Viņš var mesties iekšā vilku barā. Bez bailēm stāties pretī ūdensplūdiem un ugunij. Bet no cilvēka viņam jābēg! Jāslēpjas! Jābūt ārkārtīgi piesardzīgam gan augstu kalnos, gan ielejās, pastāvīgi jāskatās, jāklausās, jāosta.

Kāpēc Tors tā juta, kāpēc viņš uzreiz saprata, ka cilvēks — šis necilais radījums, kas ielauzies viņa dzīvē, — ir daudz bīstamāks par jebkuru līdz šim zināmo ienaidnieku, — tā ir mīkla, ko spēj atminēt un izskaidrot vienīgi pati daba.

Tors bija saklausījis instinkta balsi, ko viņa senči pazina kopš senseniem laikiem: cilvēks ar rungu; cilvēks ar ugunī rūdītu šķēpu; cilvēks ar bultu, kurai ir krama uzgalis; cilvēks ar lamatām un slazdiem un, beidzot, — cilvēks ar šauteni. Cauri laikmetiem cilvēks vienmēr bijis grizli vienīgais kungs un pavēlnieks. Daba viņam uzspiedusi šo kaklakungu, un tā tas bijis kopš simt, tūkstoš, desmittūkstoš grizli paaudzēm.

Tagad pirmo reizi Tora dzīvē līdz šim snaudošais brīdinošais instinkts bija pamodies un ierunājies, un Tors bija to sapratis. Viņš ienīda cilvēku un turpmāk ienīdīs it visu, kam piemīt cilvēka smaka. Līdz ar naidu viņš pirmo reizi izjuta bailes. Ja cilvēks nekad nebūtu grūdis nāvē Toru un viņa cilti, grizli nebūtu iemantojis nosaukumu Ursus Horribilis — Briesmīgais lācis.

Tors vēl arvien gāja gar strautu, solis viņam bija lēns, pasmags, bet stingrs un noteikts; zvēra galva un kakls bija zemu noliekti, masīvā ķermeņa pakaļdaļa gorījās, kā tas raksturīgi visiem lāčiem, it sevišķi grizli. Garie nagi klikstēja pret akmeņiem, grants čirkstēja zem smagajām kājām, mīkstajās smiltīs palika milzīgo pēdu nospiedumi.

Tā ielejas daļa, kurā Tors tagad iegāja, viņam bija īpaši nozīmīga, un grizli vēl palēnināja soli, bieži apstājās un ošņāja gaisu. Tors neatzina viensievību, tomēr daudzus gadus pēc kārtas pārošanās sezonā ieradās šai brīnumjaukajā, nolaidenajā līdzenumā starp divām kalnu grēdām, lai satiktos ar savu Iskvao. Jūlijā Iskvao še gaidīja vai arī meklēja viņu, nesdama krūtīs kaismīgas ilgas atkal kļūt mātei. Iskvao bija lieliska lāču māte, kas ik gadus grizli kāzu laikā nāca šurp no rietumu grēdām; viņa bija ražena auguma, spēcīga, ar skaistu zeltaini brūnu kažoku; Iskvao un Tora bērni bija paši skaistākie grizli jaunuļi visā kalnu valstībā. Māte viņus aiznesa sev līdzi vēl nedzimušus, un lācēni atvēra acis, dzīvoja un cīnījās ielejās un kalnu nogāzēs kaut kur tālu rietumos. Ja vēlākos gados Tors kādreiz aizdzina pats savus bērnus no medību laukiem vai arī kautiņā viņus pamatīgi nozvetēja, daba kalnu valdniekam laipni noklusēja, kas īstenībā bijuši viņa pretinieki.

Tāpat kā daudzi īgni vecpuiši, Tors neieredzēja mazuļus. Mazu lācēnu viņš pacieta apmēram tā, kā vecs, stūrgalvīgs sieviešu nīdējs pacieš kuslu zīdaini, tomēr ļauns viņš nebija un savā dzīvē netika nogalējis nevienu mazu lācēnu. Viņš gan bija tos veselīgi iepļaukājis, kad mazuļi uzdrošinājās atrasties viņa tiešā tuvumā, bet allaž tikai vieglītiņām, ar mīksto pēdas spilventiņu, ieliekot sitienā tieši tik daudz spēka, lai nebēdņi kūleņu kūleņiem aizripotu no viņa' projām kā apaļas, pūkainas bumbiņas.

Vienīgi šādā veidā Tors pauda savu nepatiku, kad sveša lāču māte ar lācēniem bija ienākusi viņa īpašumos. Citādi viņš uzvedās kā īsts bruņinieks. Viņš netrieca projām lāču māti ar lācēniem, lai cik ķildīga un nepatīkama tā viņam likās. Pat tad, kad Tors pārsteidza svešo lāceni ar bērniem mielojamies ar viņa medījumu, viņš mazos dū- šļgi iedunckāja — un tas arī bija viss.

Tikai vTenu pāšff Fēizi_ Viņš bija izrīkpļjcs citādi^ pjrms gada viņam ar kaunu nācās padzīt no šejienes īstu Ksan- tipi[5]. Sī lācene centās Toram pierādīt, ka viņš te nav nekāds noteicējs. Aizstāvot savu stiprā dzimuma cieņu, Tors viņai sadeva krietnus piparus, un pārdrošniece dieba projām, ko nagi nes; trīs mazi, dusmīgi lācēni kā melnas gumijas bumbiņas palēkdamies aizļepoja viņai nopakaļus.

Par visu to bija jāpastāsta, lai lasītājam kļūtu saprotams Tora negaidītais satraukums, kad viņš, apgājis lielu akmeņu krāvumu, saoda siltu, pazīstamu smaku. Tors apstājās, pagrieza galvu un dusmīgi ierūcās. Sešas pēdas tālāk, padevīgi pieplacis pie zemes, locīdamies un trīcēdams kā izbiedēts kucēns, kurš nezina, 'vai sastapies ar draugu vai ienaidnieku, baltās smiltīs gulēja mazs, vientuļš lācēns. Mazulis nevarēja būt vecāks par trim mēnešiem, viņš bija pārāk mazs, lai būtu viens, bez mātes; lācēnam bija smails, rūsgans purniņš, uz krūtiņām balts plankums, kas norādīja uz viņa piederību pie melnajiem lāčiem, nevis pie grizli.

Lācēns visādi pūlējās darīt zināmu: «Esmu apmaldījies, noklīdis vai nozagts, esmu izsalcis, man ķepā iedurusies dzeloņcūkas adata!» — tomēr Tors viņam nepievērsa uz- rnanību un, vēlreiz draudoši ierūcies, sāka aiz klints- akmeņiem lūkoties pēc mazuļa matēs. Lācene nekur nebija redzama, arī saost viņu nevarēja, tāpēc grizli atkal pagrieza lielo galvu pret mazuli.

Muskva — tā lācēnu būtu nosaucis indiānis — pa to laiku bija uz vēderiņa pielīdis Toram dažas pēdas tuvāk. Uz Tora otrreizējo pievēršanos viņam mazulis atbildēja ar draudzīgu locīšanos un pavirzījās smiltīs vēl puspēdu uz priekšu, taču grizli draudīgā rūkoņa nepārprotami pauda: «Nenāc ne soli tuvāk, vai arī es tevi tenteriski aizsviedīšu projām!»

Muskva saprata. Viņš gulēja smiltīs uz vēdera kā beigts, degunu un ķepas pastiepis uz priekšu; Tors atkal palūkojās visapkārt. Kad viņa skatiens atgriezās pie Mus- kvas, lācēns triņājās smiltīs trīs pēdas atstatu un klusu dīca. Tors pacēla labo ķepu. «Vēl tikai collu — un tu dabūsi pērienu!» viņš rūca.

Muskva locījās un trīcēja; pa daļai aiz bailēm, pa daļai izlūgdamies žēlastību, viņš aplaizījās ar mazo, sārto mēlīti un, par spīti Tora paceltajai ķepai, pievirzījās vēl dažas collas tuvāk. Šoreiz no Tora rīkles atskanēja nevis rūkoņa, bet tāda kā ņurdoņa. Paceltā smagā ķepa atkrita smiltīs. Grizli trešo reizi palūkojās apkārt, paošņāja gaisu un atkal ierūcās. Ikviens iesīkstējis vecpuisis noteikti būtu sapratis rūcienu, kas nozīmēja: «Sasodīts, kur gan palikusi mazuļa māte!»

Pēc tam notika kaut kas negaidīts. Muskva bija pielīdis cieši klāt pie Tora savainotās kājas. Lācēns paslējās uz augšu, un mazais deguntelis saoda neaizdzijušu brūci. Viņš tai maigi piedūra mēlīti. Lācēna mēle bija mīksta, samtaina. Tors tās pieskārienu sajuta kā glāstu; labu brīdi viņš nostāvēja nekustēdamies, neizdodams ne skaņu, kamēr Muskva laizīja viņa brūci. Tad grizli nolieca galvu. Viņš apošņāja mazo draudzīgo kamoliņu, kas bija atlīdis pie viņa. Muskva želi iedīcās, kā jau bērns, kas palicis bez mātes. Tors norūca, bet daudz klusāk nekā iepriekš. Tas vairs nebija drauds. Tora lielā, karstā mēle aizskāra mazuli.

«Nāc, iesim!» grizli it kā mudināja un devās projām ziemeļu virzienā.

Viņam cieši pa pēdām sekoja mazais bārenis — lācēns ar rūsganu purniņu.

SESTĀ NODAĻA

Kalnu strauts, gar kuru gāja Tors, ietecēja Beibainas upē; grizli virzījās gandrīz taisni uz Skīnu. Tuvojoties strauta iztekai, klintis kļuva arvien stāvākas, apvidus skarbāks, nelīdzenāks.

Kad Toram ceļā pagadījās Muskva, grizli jau bija attālinājies no Ūdensšķirtnes virsotnes septiņas vai astoņas jūdzes. Nogāzes te izskatījās citādas. Visos virzienos tās sadalīja šauras, tumšas ieplakas, starp kurām slējās milzīgi akmeņu krāvumi, robotas klintis un krauji šīfera nogruvumi. Strauts burzguļoja straujāk, iet gar to kļuva arvien grūtāk.

Tors tagad iegāja vienā no saviem kalnu cietokšņiem; te viņam bija simtiem labu slēpņu, ja rastos pēc tādiem vajadzība; šajā mežonīgajā apvidū nebija grūti nomedīt lielāku zvēru; te grizli varēja justies drošs, ka cilvēka smārds viņam nesekos.

Lielais akmeņu krāvums, pie kura grizli bija sastapies ar Muskvu, palika viņam aizmugurē, un Tors jau pusstundu neapstādamies lamzāja uz priekšu, nelikdamies ne zinis par mazo lācēnu, kas viņam sekoja. Taču grizli mazuli dzirdēja un saoda.

Muskvam klājās grūti. Lācēna mazais, tuklais ķerme- nītis un īsās, resnās kājeles nebija pieradušas pie tik sarežģīta ceļojuma, bet Muskva bija savvaļas zvēra mazulis un šīs grūtās pusstundas laikā tikai divreiz iedīcās — pirmoreiz, kad tik tikko neievēlās no klints strautā, otrreiz, kad pārāk smagi uzmina uz pēdas, kurā bija iedūrusies dzeloņcūkas adata.

Beidzot Tors pameta strautu un iegriezās dziļā aizā, pa kuru gāja tālāk, kamēr iznāca nelielam plato līdzīgā ieplakā. Piesaulē zālainā uzkalnā viņš atrada sev noderīgu klinti un apstājās. Vār būt, ka mazuļa draudzība, viņa mazās, sarkanās mēlītes maigie glāsti, kas nāca īstajā brīdī, kā arī Muskvas neatlaidība un izturība, sekojot grizli pa pēdām, bija aizskārusi kādu jūtīgu stīgu lielā zvēra sirdī, jo Tors, brīdi cītīgi ošņājis gaisu, galu galā nostiepās garšļaukus zemē līdzās klintij. Tikai pēc tam apgūlās mazais, izmocītais lācēns ar rūsgano purniņu. Briesmīgi pārguris, viņš pēc dažām minūtēm iegrima ciešā, veselīgā miegā.

Pēcpusdienā uz Toru vēl divas reizes iedarbojās sapoos oowin, un lielajam zvēram sagribējās ēst. Bet šo izsalkumu viņš nevarēja apmierināt ar skudrām un kāpuriem, pat ne ar goferām un murkšķiem. Iespējams, Tors arī nojauta, cik ]oti izbadējies ir mazais Muskva. Mazulis vēl ne reizi nebija atvēris acis, un, kamēr viņš nekustīgi snauda piesaulītē, Toram bija skaidrs, kas darāms tālāk.

Pulkstenis varēja būt trīs pēcpusdienā; jūnija beigās un jūlija sākumā ieleja ziemeju kalnos šajā stundā mēdz būt sevišķi klusa un miegaina. Murkšķi, gana izsvilpušies, guļ saulē uz klintīm; ērgļi lidinās tik augstu virs kalnu galotnēm, ka gandrīz nav saskatāmi; vanagi, piepildījuši guzas ar ga]u, paslēpušies mežā; kalnu kazas un aitas sagfllušas augstu kalnos, gandrīz vai pašā debesu pamalē; ja kaut kur tuvumā vēl ganās kādi zāles ēdāji dzīvnieki, tad ap šo laiku tie jau ir labi paēduši un apgulušies.

Kalnu mednieks zina, ka šajā stundā viņam uzmanīgi jānopēta zaļās nogāzes un atklātās vietas starp koku skupsnām, vai tur nemana lāci, it sevišķi gaļasēdāju lāci.

Toram šis laiks bija pats labvēlīgākais. Instinkts viņam bija iemācījis, ka tad, kad pārējā dzīvā radība, labi paēdusi, atdusas, viņš var medīt brīvāk un drošāk, jo nav tik ļoti jābaidās tikt atklātam. Medījumu ir vieglāk uziet un izsekot. Gadījās, ka viņš gaišā dienas laikā nogalēja kalnu kazu vai aitu, vai karibu, jo nelielu attālumu viņš spēja noskriet ātrāk nekā aita vai kaza un vismaz tikpat ātri kā karibu. Tomēr visbiežāk viņš medīja ap saules rietu vai vakara krēslā.

Tors uzrausās kājas no guļvietas aiz klints ar skaļu nopūtu, kas acumirklī pamodināja Muskvu. Lācēns piecēlās, samirkšķināja acis, tad paglūnēja uz Toru, uz sauli un noskurinājās.

Sapīcis Tors vēroja melnbrūno mazuli. Pēc sapoos oowin viņam ļoti kārojās sarkanas, sulīgas gaļas, tāpat kā izsalkušam cilvēkam kārojas biezas fileja šķēles, nevis «dāmu pirkstiņu»[6] vai majonēzes salātu; Toram bija vajadzīga gaļa, papilnam gaļas, bet kā lai viņš uzbrūk un nogalē karibu, ja pa kājām maisās šis izbadējies, taču ļoti kustīgais mazulis?

Muskva laikam bija kaut ko apjēdzis, jo viņš zināja, kas jādara. Lācēns paskrēja jardu desmit Toram priekšā, tad apstājās un izaicinoši palūkojās atpakaļ, mazuļa austiņas bija lepni izslietas, ģīmītī vidēja tāda izteiksme kā puišelim, kas grib pierādīt tēvam, ka ir pilnīgi sagatavojies pirmoreiz iziet trušu medībās.

Izgrūdis vēl vienu skanīgu nopūtu, Tors aizsteidzās pa nogāzi un acumirklī panāca Muskvu; ar spēju labās ķepas vēzienu viņš aizripināja lācēnu kūleņu kūleņiem sev aiz muguras, ar to skaidri likdams saprast: «Lūk, kur tava vieta, ja gribi medīt kopā ar mani!»

Pēc tam grizli lēnām lamzāja tālāk, modri skatīdamies apkārt, ošņādams un ieklausīdamies. Viņš kāpa lejā uz strautu, bet apmēram simt jardu attālumā no tā pagriezās sānis; tagad viņš nemeklēja taisnāko, līdzenāko taku, bet izvēlējās akmeņainas, grūti pārejamas vietas. Grizli virzījās uz priekšu nesteidzīgi, līču loču, zaglīgi apiedams lielas akmeņu kaudzes, izošņādams katru ieplaku, kas gadījās ceļā, izpētīdams koku skupsnas un vējlauzas. Reizēm viņš pakāpās tik augstu, ka atradās jau turpat pie kailā šīfera, tad atkal nokāpa zemē līdz strautam un gāja pa smiltīm un granti. Vējš viņam uzpūta visādas smakas, bet neviena no tām nelikās sevišķi pievilcīga. Kaut kur augšā, atsegtā šīfera tuvumā, viņš saoda kalnu kazu, bet viņam negribējās kāpt pēc kazas gaļas vēl augstāk. Divreiz Tors saoda aitu, un vēlu pēcpusdienā no stāva klintsraga, ap simt pēdu augstāk, uz grizli noraudzījās liels sniega auns.

Lejāk viņam degunā iesitās dzeloņcūkas smaka, bieži jo bieži gadījās ostīt karibu pēdas.

Ielejā bija arī citi lāči. Tie galvenokārt klejoja gar strautu; Tors uzzināja, ka te uzturējušies melni vai brūni lāči. Reiz viņš uzoda grizli un neapmierināts īgni ierūcās.

Divu stundu laikā pēc aiziešanas no saulainās klints Tors ne reizi netika pievērsis uzmanību Muskvam, kuru bads bija tiktāl nomocījis, ka, dienai slīdot uz vakaru, pārgurušais mazulis tikko vilka kājas.

Grūti iedomāties drosmīgāku radījumu par šo lācēnu ar rūsgano purniņu. Nelīdzenās vietās viņš bieži klupa un krita; tur, kur Tors spēra vienu soli, lai tiktu augšā, Muskvam nereti bija izmisīgi jānopūlas; trīsreiz Tors brida pāri strautam, un Muskva gandrīz noslīka, viņam sekodams; lācēns bija apdauzījies, savainots un galīgi

slapjš, ķepa viņam nežēlīgi sāpēja, bet viņš neapstājās. dažreiz viņš atradās pavisam tuvu pie lielā grizli, citreiz viņam nācās skriet, lai Toru panāktu.

saule jau rietēja, kad Tors beidzot uzgāja kāroto medījumu; Muskva ap to laiku bija galīgi zaudējis spēkus. Mazulis nezināja, kāpēc Tors piepeši ar visu vareno augumu pieplaka pie klints nelīdzenās palejas malā, no kurienes varēja ielūkoties šaurā gravā. Lācēnam jau nāca virsū raudiens, viņš tomēr neuzdrošinājās pat iepīkstēties. Nekad vēl visā savā īsajā mūžā viņam tik ļoti nebija pietrūcis mātes kā tieši tagad. Viņš nesaprata, kāpēc māte bija viņu pametusi vienu starp klintīm un vairs neatgriezās; šo traģēdiju mazliet vēlāk atklāja Lengdons un Brūss. Mazulis arī nesaprata, kāpēc māte tagad nenāk pie viņa. Bija klāt vakara barošanas reize pirms gulētiešanas; Muskva bija martā dzimis lācēns, un katra' pieredzējusi lāču māte zina, ka šādam mazulim vēl veselu mēnesi vajadzīgs mātes piens.

Muskva bija tāds lācēns, par kuru Metūsins, indiānis, teiktu — munookow — tas nozīmē: ļoti maigs. Tā kā Muskva bija lācis, viņa piedzimšana norisa citādos apstākļos nekā pārējiem zvēriem. Lācēna māte, tāpat kā citas lācenes ziemeļu zemēs, bija dāvājusi viņam dzīvību ilgi pirms pamošanās no ziemas miega. Muskva ieradās pasaulē, kad māte vēl bija aizmigusi. Mēnesi vai sešas nedēļas pēc piedzimšanas, kamēr viņš bija akls un kails, mazulis zīda mātes pienu; pati lācene šai laikā neuzņēma nekādu barību, viņa iztika arī bez dzeršanas un neredzēja dienas gaismu. Sestās nedēļas beigās viņa pirmoreiz ar Muskvu atstāja midzeni, lai sev sameklētu barību. Nostās dienas bija aizritējušas vēl sešas nedēļas, un Muskva tagad svēra apmēram divdesmit mārciņas, pareizāk — viņš bija svēris divdesmit mārciņas, jo tagad, sajuzdamies vārgs un izbadējies, droši vien svēra mazāk.

Trīssimt jardu lejāk zem Tora bija balzama baltegļu mežiņš, īstenībā — biezi saaugušu koku puduris, kas pieslējās pie mazītiņa avotaina ezeriņa, kura ūdeņi sniedzās līdz ieplakas tālākajam galam. Mežiņā bija karibu, varbūt pat divi vai trīs. Tors to zināja tik nemaldīgi, it kā būtu redzējis pats savām acīm. Viņš nekad nesajauca wenipnw — guļoša nagaiņa smaku ar nechisoo — tāda dzīvnieka smaku, kurš ganībās plūc zāli, — abas smakas viņam likās tikpat atšķirīgas kā diena un nakts. Pirmā

gandrīz netverami lidinājās gaisā kā viegla smaržu dvesma, ko uzvēdī garāmejošas sievietes tērps un mati; otra smagi un karsti tvanēja pie pašas zemes kā smaržas vilnis no sasista flakona. Pat Muskva, aizlīdis aiz lielā grizli un nogūlies līdzās, tagad sajuta karibu smaku.

Veselas desmit minūtes Tors nekustīgi stāvēja. Grizli acis vēroja ieplaku, ezeriņa krastus un pieejas pie mežiņa, jutīgais deguns precīzi noteica vēja virzienu. Nācās ievērot vislielāko piesardzību, lai neaizbaidītu medījumu. Tors stāvēja uz «bīstamās robežas». Kalni un stāvais kritums veidoja pastāvīgu gaisa vilkmi ieplakā, un, ja Tors pavirzītos jardus piecdesmit virs tās vietas, kur viņš atradās šobrīd, ar asu ožu apveltītie karibu būtu viņu saoduši.

Izslējis uz priekšu mazās austiņas, ar jaunu — sapro- tešu spīdumu acīs Muskva pirmo reizi mācījās zagties klāt medījumam. Tors bija pieplacis tik tuvu pie zemes, ka šķita šļūcam uz vēdera, viņš bez trokšņa virzījās uz strautu; spalva uz grizli varenā skausta bija uzbozta kā sunim. Muskva viņam sekoja. Lavīdamies klāt medījumam, viņi bija apmetuši veselus simt jardus lielu līkumu un trīs reizes šai laikā apstājušies, lai paostītu gaisu mežiņa pusē. Beidzot Tors jutās apmierināts. Vējš pūta viņam tieši pretī, un tas bija daudzsološs. Tālāk Tors gāja grīļīgā, gāzelīgā gaitā, īsiem soļiem, sasprindzinājis katru masīvā ķermeņa muskuli. Divās minūtēs viņi sasniedza baltegļu mežiņa malu un tur atkal apstājās. Tors skaidri dzirdēja lūstošu zaru troksni. Karibu bija piecēlušies kājās, bet nejauta briesmas. Viņi gāja nodzerties un paganīties. Tors atkal sāka iet, šoreiz tai pašā virzienā kā karibu. Viņi izgāja cauri biezoknim; Tors noslēpās biezoknī, no kurienes viņam bija labi pārredzams ezeriņš un nelielā paleja. Pirmais parādījās liels karibu tēviņš. Ragi viņam bija atauguši tikai līdz pusei, klāti samtainām pūciņām. Lielajam tēvainim sekoja apaļš, brangi nobarojies divgadīgs karibu, jaunuļa spalvā saulrieta staros laistījās kā brūns samts. Dažus mirkļus lielais karibu stāvēja kā sastindzis, trauksmaini skatīdamies, ieklausīdamies un ostīdams, vai kaut kur nedraud briesmas; cieši aiz viņa jaunākais dzīvnieks, juzdamies drošāks, skrubināja zāli. Tad vecais karibu, majestātiski pagrozījis ragus, nolaida galvu zemāk un lēnātn gāja uz ezeru padzerties. Jaunākais viņam sekoja; tagad Tors klusiņām izlīda no slēpņa. īsu brīdi lācis it kā sasparojās, tad metās uzbrukumā. No jaunākā karibu viņu šķīra piecdesmit pēdas. Kā milzīga bumba grizli jau bija noripojis pusi šī attāluma, kad viņu pamanīja karibu. Tie joņoja projām kā izšautas lodes. Bet bija jau par vēlu. Tikai ātrs rikšotājs zirgs spētu noskriet Toru, turklāt grizli bija ieguvis laiku. Vēja ātrumā viņš no sāniem tuvojas divgadīgajam karibu, pagriezās un bez redzamas piepūles •— vēl arvien kā milzīga bumba — palēcās uz augšu un uz priekšu, ar to arī nelielā skriešanās bija beigusies. Grizli varenā labā priekšķepa nolaidās uz karibu pleca, un tajā brīdī, kad abi dzīvnieki slīga zemē, kreisā ķepa kā milzu roka cieši ieķērās karibu purnā. Tors pakļuva zem karibu, kā tas viņam allaž bijis vajadzīgs. Grizli nesāka žņaugt savu upuri. Viņš tikai pievilka klāt vienu savu pakaļkāju un ar tās pieciem nažveida nagiem uzšķērda karibu vēderu. Sie nagi ne tikai izgāza upurim zarnas, bet arī salauza viņa ribas, it kā tās būtu no koka. Tad Tors piecēlās kājās, palūkojās visapkārt un nopurinājies izgrūda dārdošu rēcienu, kas pauda Viņa prieku par paveikto vai arī aicināja Muskvu uz dzīrēm.

Lācēns ar rūsgano purniņu šajā rēcienā saklausīja uzaicinājumu un tūlīt bija gatavs nācējs. Pirmoreiz mūžā viņš paoda un nogaršoja siltu, asiņainu gaļu. Sī jaunā smarža un garša viņa dzīvē ienāca tieši īstajā brīdī, tāpat kā pirms daudziem gadiem tā bija ienākusi Tora dzīvē.

Ne visi grizli medī lielos dzīvniekus. īstenībā to dara pavisam nedaudzi. Vairums ir veģetārieši, kas līdzās augu barībai uzturā izmanto mazākus dzīvniekus, kā goferas, murkšķus un dzeloņcūkas. Dažkārt viens otrs grizli medī karibu, kalnu kazas, kalnu aitas, briežus un pat aļņus. Tāds bija Tors. Un tāds dienās kļūs arī Muskva, kaut gan viņš ir melnais lācis, nevis Ursus Horribilis Ord.

Mielasts ilga veselu stundu, taču atšķirībā no izsalkušiem suņiem, kas badīgi metas uz gaļu un rij aizgūtnēm, Tors un Muskva ēda lēnām, izgaršodami medījumu, kā īsti gardēži. Muskva, atlaidies uz mazā puncīša gandrīz vai starp Tora milzīgajām priekškājām, uzlaizīja asinis un, murrādams kā kaķēns, samala mīksto gaļu starp sīkajiem zobiņiem. Tors, kā šādās reizēs paradis, vispirms meklēja pašu lielāko gardumu, lai gan pēc sapoos oowin veders viņam bija tik tukšs ka istaba bez mēbelēm. Viņš atrāva no nierēm un zarnām plānas tauku sloksnes un zelēja tās, labpatikā piemiedzis acis.

Aiz kalniem izdzisa vakarblāzma, pēc īsa mijkrēšļa ātri

Iestājās nakts. Bija jau pavisam satumsis, kad abi lāči beidza mieloties; Muskva bija pieēdies apa]š kā bumba.

Tors bija īsts dabas dāvanu sargātājs un taupītājs. Viņš nepie]āva, ka veltīgi aiziet bojā tas, ko var apēst, un, ja šajā brīdī vecais karibu tēviņš būtu parādījies viņa tiešā tuvumā, Tors droši vien to nenogalētu. Barības viņam pietika, vajadzēja to tikai paslēpt drošā vietā.

Tors gāja atpakaļ uz balzama baltegļu biezokni, bet līdz kaklam paēdušais lācēns viņam šoreiz nesekoja. Muskva jutās ārkārtīgi apmierināts; viņš nojauta, ka Tors gaļu nepametīs. Tā arī notika — pēc desmit minūtēm Tors atgriezās. Viņš sagrāba starp lielajiem žokļiem karibu skaustu. Mazliet saliecies uz sāniem, lielais grizli vilka apgrauzto karibu ķermeni uz mežiņu; šobrīd lācis atgādināja suni, kas velk pa zemi desmit mārciņas smagu cūkas šķiņķa gabalu.

Jaunais karibu droši vien svēra četrsimt mārciņas. Ja tas būtu svēris astoņsimt vai pat tūkstoš mārciņas, arī tad Tors spētu pavilkt tā beigto ķermeni, tomēr labprātāk grizli to uzveltu sev mugurā.

Balzama baltegļu mežiņa malā Tors jau iepriekš bija noskatījis piemērotu bedri. Tajā viņš iemeta pus- apēsto karibu, un, kamēr Muskva ar pieaugošu interesi viņu vēroja, grizli piepildīja bedri ar sausām skujām un zariem, visam pa virsu vēl uzmeta sapuvušu celmu un baļķa gabalu. Tors nepacēlās pakaļkājās, lai atstātu savu «zīmi» uz koka par brīdinājumu citiem lāčiem. Viņš tikai mazliet paošņāja un tad izgāja no meža.

Tagad Muskva viņam sekoja; mazulim nebija viegli tikt uz priekšu, jo pēc mielasta viņš bija kļuvis smagāks un neveiklāks.

Debesis piebira ar zvaigznēm, un zem šīm zvaigznēm Tors sāka kāpt augšā pa stāvu, nelīdzenu nogāzi, kas veda uz kalnu virsotnēm. Arvien augstāk un augstāk kāpa grizli; Muskva vēl nekad nebija nokļuvis tādos augstumos. AUī lāči pārgāja pāri sniegotam laukumam. Tad viņi nonāca kādā vietā, kur vulkāna izvirdums likās izsviedis zemes virspusē kalna iekšas. Maz ticams, vai cilvēks spētu ceļot pa šo apvidu, kur Tors veda Muskvu. Beidzot grizli apstājās. Viņš stāvēja uz šauras kalnu terases, viņam aizmugurē slējās stāva klinšu siena. Zem grizli kājām vēlās zemē akmeņi un šīfera gabali. Tālu lejā kā melns bezdibenis gulēja ieleja.

Tors apgūlās; pirmo reizi pēc ievainojuma viņā ielejā grizli nolika galvu starp lielajām priekškājām un apmierināts dziļi nopūtās.

Muskva pielīda viņam cieši klāt — tik cieši, ka Tora ķermenis lācēnu sildīja; labi paēdušie lāči gulēja dziļu, veselīgu miegu; zvaigznes virs viņiem iedegās spožāk, un uzlēca mēness, lai kalnu galotnes un ieleju ietērptu zeltainā krāšņumā.

SEPTĪTĀ nODAĻA

Tors bija izkāpis no mālbedres gaismas svfdā, bet tai pašā dienā pēc pusdienas Lengdons un Brūss, šķērsojuši kalnu grēdu, nokāpa rietumu puses ielejā. Pulksten divos Brūss devās atpakaļ pēc zirgiem, atstādams Lengdonu stāva kalna korē ar binokli pētām apkārtni.

Jau divas stundas bija aizritējušas kopš kalnieša atgriešanās ar viņu mantām, un tagad abi draugi lēnām virzījās gar strautu uz augšu — turpat, kur pirms viņiem bija gājis Tors. Kad pienāca laiks uzsliet teltis naktsguļai, ceļotāji atradās divas vai trīs jūdzes no tās vietas, kur Tors tika pamanījis Muskvu. Strautlejas smiltīs viņi nebija uzgājuši Tora pēdas. Brūss tomēr nešaubījās. Viņš zināja, ka Tors gājis pa nogāzēm.

—   Džimij, kad būsi no šejienes aizbraucis un rakstīsi par lāčiem, lūdzams, nepaliec tikpat smieklīgs kā vairums jūsējo, — viņš sacīja, kad abi pēc vakariņām bija apsēdušies, lai izsmēķētu pīpes, — Pirms diviem gadiem es veselu mēnesi klaiņāju kopā ar kādu naturālistu, un tas, kā pats apgalvoja, bija man tik ļoti pateicīgs, ka solīja atsūtīt kaudzi grāmatu par lāčiem un citiem zvēriem. Atsūtīja ar! Es tās izlasīju. Sākumā man bija jāsmejas, bet tad es kļuvu briesmīgi nikns un visas grāmatas iemetu ugunī. Lāči ir dīvaini dzīvnieki. Par viņiem var pastāstīt daudz interesanta, tā ka nav vajadzības gvelzt muļķības. Tā tas ir!

Lengdons pamāja ar galvu.

—   Cilvēkam jāmedī un jānogalē, jāmedī un jānogalē gadiem ilgi, iekams viņš atklāj to patieso prieku, kas dara lielo zvēru medības tik pievilcīgas, — viņš lēnām runāja, lūkodamies ugunī. — Un, kad mednieks šo prieku ir iepazinis un tas pārņēmis visu sirdi un dvēseli, viņš saprot, ka īsts baudījums ir nevis nogalēt, bet atstāt dzīvu. Man ir vajadzīgs šis grizli, un es viņu dabūšu. Es neaiziešu no kalniem, pirms nebūšu viņu nogalējis. Galu galā mēs šodien būtu varējuši nošaut divus citus lāčus, bet es ne reizi neizšāvu. Es mācos medīt lielos zvērus, Brūs, pamazām iepazīstu īsto medību prieku. Un, ja cilvēks medī pareizi, viņš uzzina faktus. Tāpēc tev par mani nav jāraizējas. Manā rīcībā ir fakti, un es rakstīšu tikai patiesību.

Piepeši Lengdons pagriezās un lūkojās uz Brūšu.

—  Kādas muļķības tu izlasīji grāmatās? — viņš iejautājās.

Brūss domīgi izpūta dūmu mutuli.

—  Visvairāk mani saniknoja, — viņš stāstīja, — šo rakstnieķeļu apgalvojums par kādām tur īpašām lāču «zīmēm». Ak tu tētīt, tad jau iznāk, ka lācim tikai jā- izslejas visā augumā un jāatstāj uz koka «zīme» — un apkārtējās zemes kļūst par viņa īpašumu līdz tam laikam, kad ierodas kāds lielāks lācis un uzliek savu «zīmi». Vienā grāmatā, atceros, bija teikts: kāds grizli pievēlis pie koka baļķi, uzkāpis uz tā un atstājis «zīmi» virs cita grizli «zīmes». Padomā, kāda muļķība! Neviens lācis neatstāj «zīmi» ar noluku kaut ko paziņot. Esmu redzējis, kā grizli izgrauž no koka veselas šķēpeles un skrāpē tās ar nagiem kā kaķi; vasarā, kad viņiem niez āda un viņi sāk mest spalvu, grizli nostājas uz pakaļkājām un beržas pret kokiem. Viņi to dara tāpēc, ka viņiem niez, nevis tāpēc, lai atstātu savu vizītkarti citiem lāčiem. Karibu, aļņi un brieži dara to pašu, lai noberztu no ragiem pūkas. Daži rakstītāji domā, ka katram grizli esot sava darbības zona, bet es saku •— tādu zonu nav, noteikti nav. Esmu redzējis astoņus grizli barojamies vienā un tajā pašā nogāzē. Atceries, pirms diviem gadiem mēs nošāvām četrus grizli pavisam mazā ielejā, kas nebija pat jūdzi gara. Laiku pa laikam starp grizli rodas kāds valdnieks, līdzīgs šim milzenim, kuru mēs tagad medījam, bet pat tas savās zemēs nav vienīgais lācis. Varu derēt, ka šais divās ielejās ir vēl divdesmit citi lāči. Tas naturālists, ar kuru es biju kopā pirms diviem gādiern, neprata atšķirt grizli pēdas no melnā lāča pēdām, un jāšaubās, vai viņš vispār zināja, kas ir kanēļkrāsas lācis.

Brūss Izņēma pīpi no mutes un nikni nospļāvās ugunī, no tā Lengdons saprata, ka draugs vēl nav visu pateicis. Pašas interesantākās viņiem bija tās stundas, kad citkārt mazrunīgajam Brūsam uznāca vēlēšanas dalīties ar kadu savās pārdomās.

—   Kanēļkrāsas lācis! — viņš norūca. — Iedomājies, Džimij, — tas naturālists uzskata, ka ir tāds kanēļkrāsas lācis! Kad es viņam paskaidroju, ka kanēļkrāsas lācis, par kuru viņš lasījis, ir tas pats melnais vai grizli[7] gaiši brūnā krāsā, viņš mani izsmēja — mani,'kas esmu dzimis un uzaudzis starp lāčiem! Viņš taisīja lielas acis, kad es pastāstīju, kāda lāčiem var būt spalvas krāsa, un droši vien nodomāja, ka es viņam pūšu miglu acīs. Vēlāk es nospriedu: laikam jau tāpēc viņš atsūtīja man tās grāmatas. Gribēja pierādīt, ka viņam taisnība. Zini, Džimij, zemes virsū nav otra tāda dzīvnieka, kuram būtu tik daudz da- žadu nokrāsu kā lācim! Esmu redzējis melnos lāčus tik baltus kā sniegs un grizli gandrīz tikpat melnus kā melnos lāčus. Vēl esmu redzējis gaišbrūnus melnos lāčus un gaišbrūnus grizli, un abu sugu zeltainus un gandrīz gaiši dzeltenus lāčus. Spalvas krāsa lāčiem ir tikpat dažāda kā viņu iedaba un barošanās paradumi.

Man tā vien liekas, lielākā daļa naturālistu, izkustējuši kaut kur ārā pie dabas, novēro un iepazīst vienu grizli un tad pēc tā ņemas aprakstīt visu sugu. Daudziem grizli ar to tiek nodarīts pāri, tas nudien nav godīgi! Katrā grāmatā apgalvots, ka grizli ir briesmīgākais cilvēkēdējs zemes virsū. Bet viņš tāds nav, protams, līdz tam brīdim, kamēr viņam vēl ir kāda iespēja glābties no cilvēka. Grizli ir ziņkārīgs kā bērns, un viņš ir labsirdīgs, ja viņu netraucē. Lielais vairums šo lāču ir veģetārieši, tomēr ne visi. Esmu redzējis grizli medījam kalnu kazas un aitas, un karibu, bet man arī gadījies redzēt citus grizli, kuri barojās kopā ar šiem dzīvniekiem vienā un tai pašā nogāzē un tomēr tos neaiztika. Sie lāči ir ļoti interesanti, Džimij. Par viņiem var daudz ko pastāstīt, nesarunājot visādas muļķības.

Brūss izkratīja no pīpes pelnus, ar to it kā īpaši uzsvērdams pēdējo vārdu jēgu. Kad viņš no jauna piepildīja pīpi ar tabaku, Lengdons sacīja:

—  Tu vari nešaubīties: šis ķepainis, kuru mēs tagad medījam, ir īsts zvērkāvis, Brūs.

—   Nevar vis droši zināt, Brūss atteica. — Ne vienmēr tas atkarīgs no lāča lieluma. Reiz man gadījās sastapties ar grizli, kurš nebija daudz lielāks par suni, tomēr viņš nogalēja zvērus. Katru ziemu šais kalnos nobeidzas simtiem dzīvnieku, pavasarī lāči apēd viņu atliekas, bet, ēdot kritušus dzīvniekus, grizli nekļūst par gaļasēdā- jiem. Gadās, ka grizli jau piedzimstot ir gaļasēdāji, citreiz par tādiem kļūst gadījuma pēc. Ja grizli reiz ir noga- lējis, viņš to darīs vēl un vēl. Kādā nogāzē es redzēju kazu nonākam aci pret aci ar grizli, Lācis nepakustējās, bet kaza bija tā pārbijusies, ka drāzās ķepainim tieši virsū, un viņš to nogalēja. Minūtes desmit grizli izskatījās ļoti pārsteigts, viņš it kā nezināja, ko iesākt ar beigto kazu, kādu pusstundu to grozīja un ostīja un tikai tad sāka plosīt. Tā bija pirmā reize, kad viņš nogaršoja svaigas asinis. Es nenošāvu šo grizli, bet esmu pārliecināts, ka no tās dienas viņš pats sāka medīt zvērus.

—   Es domāju, ka lāča lielumam tomēr ir nozīme, — Lengdons iebilda, — Man liekas — lācis, kurš ēd gaļu, ir lielāks un spēcīgāks par lāci veģetārieti,

—   Lūk, te nu ir viena no tām grizli dīvainībām, par kurām tev patiktos uzrakstīt, — Brūss attrauca, sevī no- smiedamies, —• Kāpēc lācis nobarojas tik brangs, ka septembrī tikko spēj paiet, ja viņš gandrīz neko citu neēd kā ogas, skudras un kāpurus? Vai tu būtu resns, pārtiekot tikai no meža jāņogām? Un kāpēc viņš tik ātri izaug šajos četros vai piecos mēnešos, kurus pavada ziemas guļā, nošķirts no visas pasaules, neapēdis ne kripatu barības, neiedzēris no malka ūdens? Kā tas iespejams, ka lāču māte zīda savus mazuļus mēnesi vai reizēm divus mēnešus, pati būdama aizmigusi? Lācēni taču piedzimst tad, kad māte nogulējusi apmēram divas trešdaļas paredzētā laika. Un kāpēc lācēni piedzimst tik maziņi? Tas pārgudrais naturālists smējās locīdamies, kad es viņam pateicu, ka grizli lācēni piedzimst tikai nedaudz lielāki par kaķēniem.

—   Tas Ir viens no tiem nedaudzajiem muļķiem, kuri neko negrib mācīties, bet uz kuriem tomēr nevar sevišķi ļaunoties, — Lengdons sacīja. — Pirms četriem vai pieciem gadiem arī es nespētu noticēt, Brūs. Es neticēju līdz tam brīdim, kad mēs ar tevi pie Atabaskas izrakām no midzeņa tos divus lācēnus, no kuriem viens svēra vienpadsmit, otrs deviņas unces. Vai atceries?

—  Un tie bija nedēju veci, Džimij. Viņu māte svēra astoņsimt mārciņas.

Dažus mirkļus abi draugi klusēdami kūpināja pīpes.

—   Gandrīz neiedomājami, — Lengdons piebilda. — Un tomēr tā ir patiesība. Te nav runa par kaut kādu dabas untumu, Brūs, drīzāk gan te parādās dabas tālredzīgā gudrība. Ja lācēni piedzimstot būtu lielāki — atbilstoši mātes svaram un apmēriem, lācene nespētu viņus izbarot ilgajās nedēļās, kamēr pati neko neēd un nedzer. Tomēr šajā pieņēmumā, šķiet, ir kāda neskaidra vieta: parastais melnais lācis ir apmēram uz pusi mazāks par grizli, bet viņa lācēns pēc piedzimšanas ir daudz lielāks par grizli mazuli. Sasodīts, kāpēc?.,.

Brūss pārtrauca draugu ar labsirdīgiem smiekliem.

—   Tas nu ir pavisam vienkārši, Džimij! — viņš iesaucās. — Atceries, pagājušajā gadā mēs ielejā lasījām zemenes, bet divas stundas vēlāk augšā kalnā pikojāmies ar sniegu. Jo augstāk tu kāp, jo gaiss kļūst aukstāks, vai nav tiesa? Nu, kaut vai tagad — šodien ir pirmais jūlijs, bet, uzkāpis vienā no šīm virsotnēm, tu sasaltu ragā! Grizli guļ augstu kalnos, melnais lācis — krietni zemāk. Kad sniegs ir četras pēdas dziļš tur, kur guļ grizli, melnais lācis vēl var baroties dziļajās ielejās un mežu biezokņos. Melnais lācis noliekas ziemas guļā nedēļu vai divas nedēļas vēlāk par grizli un pamostas nedēļu vai divas agrāk, līdz ar to viņš ir brangāks apgulstoties un pavasarī piecēlies nav tik ļoti izkāmējis; melnā lāča mazuļi gūst no mātes vairāk spēka nekā grizli lācēni. Man liekas, tāds ir īstais izskaidrojums.

—   Tu esi trāpījis naglai uz galvas, tas ir tikpat droši, kā es še stāvu! — Lengdons sajūsmināts iesaucās. — Brūs, es to nekad nebiju iedomājies!

—   Cilvēks par daudz ko neiedomājas, iekams neiznāk ar to saskarties, — kalnietis sacīja. — Tu jau pats pirmāk kaut ko tādu teici — par medībām, kuras kļūst īsti pievilcīgas pēc tam, kad esi izpratis: ne katrreiz dzīvnieku vajag nogalēt, reizēm daudz vairāk prieka ir tad, ja atstāj to dzīvu. Reiz es septiņas stundas nogulēju kalna virsotnē, vērodams aitu bariņa draiskulības, un no tā man tika vairāk prieka nekā tad, ja es būtu visas apšāvis.

Brūss piecēlās kājās un izstaipījās — tā viņš ik vakaru pēc maltītes pavēstīja savu nodomu doties pie miera.

—   Rīt būs jauka dieniņa, — viņš sacīja žāvādamies. — Paveries uz sniegu kalnu galotnēs — cik tas ir balts!

—   Brūs…

—   Kas ir?

—   Cik smags varētu būt šis lācis, ko mēs medījam?

—   Tūkstoš divi simti mārciņas — varbūt nedaudz vairāk. Man nebija tā laime redzēt viņu tuvumā — kā tev, Džimij. Ja es būtu bijis tur, kur tu, mēs tagad žāvētu viņa ādu.

—• Viņš ir spēku briedumā?

—   Vērojot, kā viņš slāja augšā pa nogāzi, viņam varētu dot astoņus līdz divpadsmit gadus. Vecs lācis tik veikli nekāpj.

—  Vai tev, Brūs, gadījies sastapties ar ]oti veciem lāčiem?

—   Ar tik veciem, ka dažam labam no viņiem būtu derējuši kruķi, — Brūss sacīja, atsaitēdams zābakus. — Esmu nošāvis tādus lāčus, kuriem vairs nebija zobu.

—   Cik gadu viņiem bija?

—  Trīsdesmit, trīsdesmit pieci, varbūt visi četrdesmit. Labunakti, Džimij!

—   Labunakti, Brūs!

Brūss jau sen gulēja dziļā miegā, kamēr Lengdons vēl arvien sēdēja zem nakts zvaigznēm, pie viņa kājām dzis- dains plēnēja ugunskurs. Nekad agrāk viņš nebija izjutis tik pilnīgu tuvību ar dabu kā pašlaik — tā piepildīja viņu ar neizprotamu satraukumu un vienlaikus viesa dziļu mieru. Lengdons atskārta, ka pēc ilgiem klejojumu un meklējumu gadiem viņu pilnīgi pakļāvusi savā varā šo vietu — kalnu, mežu, ezeru — noslēpumainā, neizdibināmā klusuma elpa un ka šo saikni pārraut nav iespējams. Viņš dziļi skuma, ka savas izjūtas nav darījis zināmas visai pasaulei, nav iemācījis cilvēkiem lūkoties uz sirdij dārgajiem vientuļajiem plašumiem ar viņa — Lengdona acīm, lai arī citi cilvēki saprastu savu saistību ar dabu.

Vairākus gadus viņš bija nepagurdams strādājis, lai kaut īsu laiku pabūtu šais vietās. Agrāk viņu bija pārņēmusi kaislība nogalēt — tas glaimoja viņa patmīlībai un mājā visas istabu sienas bija apkarinātas ar nogalēto dzīvnieku ādām. Tagad vēlēšanās nogalināt piepeši bija kaut kur pagaisusi — pēdējās nedēļās viņš tika dāvājis dzīvību kādiem simt dzīvniekiem, kurus it viegli būtu varējis nošaut. Viņš apžēloja divus lāčus.

Jaunais, tikko iepazītais prieks lēnām, bet neatvairāmi pārņēma viņa sirdi un prātu, bijušajam tur vairs nebija vietas. Tagad viņš nespēja nogalināt prieka pēc. Lengdons atcerējās kādu dīvainu sapni, kuru tika redzējis mājās, kad strādādams bija iesnaudies. Dzīvnieku galvas, kas karājās pie sienām, piepeši cita pēc citas atdzīvojās un pagriezās pret viņu, zvēru lielajās acīs dega dusmu ugunis, šīs acis apsūdzēja un nosodīja.

«Četrdesmit gadi!» Lengdonam šķita, ka viņš vēl arvien dzird Brūsa vārdus.

Ja zvērs spēj nodzīvot līdz tādam vecumam, tad jājautā: cik gadu dzīves viņš, Lengdons, iznīcinājis tai laikā, kad uzlūkoja sevi par veiksmīgu mednieku? Cik pavisam gadu viņš nolaupījis dzīvniekiem, kurus nošāvis? Cik dzīves gadu pazudinājis tikai vienā dienā, kad no rīta nogāzē nošāva trīs lāčus un vakarā ielejā — divus karibu? Ne mazāk kā simt gadu. Simt gadu par dažām minūtēm mednieka'kaislības apmierināšanai! Cik pavisam dzīves gadu guļ uz viņa sirdsapziņas šajā zemiskajā izpriecā? Lengdons lēsa, cieši vērdamies ugunī, — iznāca tūkstoš gadu!

Viņš piecēlās un gāja projām no nometnes. Gāja tik ilgi, līdz juta sevi saplūstam ar šīm mēmajām debesīm un zvaigznēm, kas mirdzēja viņam virs galvas. Viņš ieklausījās ielejas naksnīgajā murdoņā, dziļi ar pilnu krūti ieelpoja smaržīgo, balzama baltegļu aromāta piesātināto gaisu un atkal sev jautāja: vai, iznīcinot desmit gadsimtus dzīves, viņš ir kaut ko ieguvis? Atbilde ikreiz bija viena un tā pati — neko. Tai dienā, kad viņš bija nolaupījis piecas dzīvības, viņš nebija izjutis lielāku gandarījumu kā šodien, kad netika atņēmis nevienu.

Savu kādreizējo dedzīgo vēlēšanos nošaut zvēru viņš bija zaudējis, bet pašas medības viņa acīs nebija zaudējušas savu pievilcību, gluži otrādi — tagad tās viņu saistīja vēl jo vairāk. Medības viņam tagad sniedza nekad agrāk nepazītu prieku. Gluži jaunas izjūtas nomainīja īslaicīgo triumfu, redzot agonijā raustošos zvēru, ko bija noguldījušas viņa raidītās, nāvi nesošās lodes.

Jā, viņš ari turpmāk šaus zvērus, jo viņš taču ir mednieks, bet nekad viņš vairs nebūs mežonis, kam slāpst asiņu!

Lengdons raudzījās uz snaudošo ieleju. Viņš zināja, ka tajā kaut kur slēpjas Tors. Lūk, tās ir medības, īstas medības. Un tūlīt viņš sev deva solījumu, ka cīnīsies godīgi, pēc labākās sirdsapziņas. Viņa mērķis ir dabūt Toru, un viņš medīs tikai Toru. īstenībā labi vien ir, ka viņš nenošāva šo lāci tur — uz nogāzes, jo tagad, kad milzenis grizli ir iepazinies ar viņa lodēm, medīt to būs vēl daudz aizraujošāk. Un Lengdons ar dziju apmierinājumu domāja par to brīdi, kad cīņa ar grizli būs galā un viņu — Leng- donu nemocīs dzeļošs kauns par padarīto.

Milzīgo zvēru, kuru viņš bija redzējis un ievainojis, nebūs viegli dabūt, tas nav paņemams, tā sakot, ar pliku roku. Milzenis vēl liks viņiem krietni vien palauzīt galvu, un, ja iznāks saķeršanās, zvērs cīnīsies uz dzīvību un nāvi. Arī suņiem — ja Metūsins pagūs ar tiem laikā ierasties — šis lācis būs cienīgs pretinieks.

Tors bija brīdināts. Ja viņam labpatīk, viņš var pāriet uz citām vietām, glābties bēgot. Var arī palikt un cīnīties. Lengdons zināja, ka Tors ir izvēlējies cīņu; ar šo domu mednieks nolikās gulēt, nepacietīgi gaidīdams jaunu dienu.

Pēc pāris stundām Lengdonu pamodināja spēcīga lietusgāze, viņš atmeta segas un uzsauca Brūsam. Viņi nebija uzslējuši vigvamu, un Brūss skaļi lādējās par šo muļķību,

Nakts bija melna kā zvēra ala, reizēm to pāršķēla spožas zibens šautras; kalni rībēja un dārdēja pērkona grāvienos. Izkūņojies no piemirkušo segu apakšas, Lengdons piecēlās kājās. Spilgts zibens apgaismoja Brūšu, kurš sēdēja starp segām, no viņa matiem pār vājo, gareno seju tecēja ūdens; draugu ieraudzījis, Lengdons sāka smieties.

— Rīt būs jauka dieniņa, — viņš zobojās, atkārtodams pirms dažām stundām Brūsa teiktos vārdus. — Paveries uz sniegu kalnu galotnēs — cik tas balts!

Brūsa atbildi noslāpēja pērkona grāviens.

Lengdons sagaidīja nākamo zibens uzplaiksnījumu, tad meklēja patvērumu zem kuplas baltegles. Tur viņš notupēja piecas vai desmit minūtes, kamēr lietus mitējās; tas pārgāja tikpat negaidīti, kā bija sācies. Pērkons aizvēlās uz dienvidiem, zibeņi tam sekoja. Tumsā Lengdons izdzirda turpat sev tuvumā rosāmies Brūšu. Tad iedegās sērkociņš, un viņš redzēja, ka biedrs skatās pulkstenī.

—- Drīz būs trīs, — Brūss sacīja. — Brangi nolija, vai ne?

—   To jau varēja sagaidīt, — Lengdons šķietami nevērīgi attrauca. — Zini, Brūs, kad sniegs kalnu galotnēs ir tik balts …

—   Izbeidz, Džimij, labāk iekursim uguni! Laimīgā kārtā mums pietika saprāta pārklāt ar segām pārtiku. Vai esi salijis?

Lengdons izspieda no matiem ūdeni. Viņš bija izmircis līdz'ādai.

—   Nē. Es sēdēju zem kuplas balzama baltegles un biju uz visu sagatavojies. Kad tu vērsi manu uzmanību uz balto sniegu kalnu galotnēs, es zināju…

—  Nerunā vairs par sniegu, — Brūss norūca; Lengdons dzirdēja, ka viņš zem egles lauž sausus, sveķainus zarus iekuram.

Lengdons gāja draugam talkā, un pēc piecām minūtēm ugunskurs jau sprēgāja. Liesmas apgaismoja viņu sejas, abi redzēja, ka viņiem nemaz nav drūms noskaņojums. Zem piemirkušajiem matiem Brūsa seja bija savilkusies smīnā.

—   Es biju cieši aizmidzis, kad sāka līt, — viņš skaidroja. — Un man šķita, ka esmu iekritis ezerā. Pamodies raudzīju peldēt.

Lietus jūlija pirmajās dienās Britu Kolumbijas ziemeļu kalnos pulksten trijos no rīta nav tik silts, kā varētu domāt, un abi mednieki gandrīz veselu stundu turpināja vākt kurināmo, lai izžāvētu segas un apģērbu. Pulkstenis rādīja pieci, kad viņi paēda brokastis, un mazliet pāri sešiem, kad, apseglojuši zirgus un piesējuši mantu saiņus, sāka virzīties pa ieleju uz augšu.

Brūss ne bez lepnuma atgādināja Lengdonam, ka viņa paredzējums piepildījies: pēc pērkona lietus bija uzaususi brīnišķīga saulaina diena.

Viņi jāja pa pielijušām pļavām. Uzplūdušo strautiņu burzguļošana vērta ieleju skanīgāku. No kalnu galotnēm bija nozudusi puse vakarvakara sniega; Lengdonam šķita, ka arī puķes izaugušas lielākas un krāšņākas. Gaiss, kas strāvoja ielejā, bija pilns smaržu un agra rīta svaiguma, bet pāri un cauri visam kā silta, zeltaina jūra zaigoja saule.

Mednieki jāja gar strautu uz augšu, noliekušies pār segliem, lai izpētītu katru smilšu strēli, vai tajā nav redzamas pēdas. Viņi vēl nebija pavirzījušies uz priekšu ne ceturtdaļjūdzi, kad Brūss negaidot iekliedzās un apstājās.

Viņš rādīja uz apaļu smilšainu sēkli, kur Tors bija atstājis savu milzīgo pēdu nospiedumus. Lengdons nokāpa no zirga un izmērīja pēdas garumu.

—  Tas ir viņš! — mednieks iesaucās, un balsī jautās satraukums. — Klausies, Brūs, vai mums labāk nedoties tālāk bez zirgiem?

Kalnietis papurināja galvu. Tomēr viņš nesteidzās ar atbildi: nokāpis no zirga, vispirms caur garo tālskati nopētīja kalnu nogāzes, kas slējās viņu priekšā. Lengdons darīja to pašu ar mednieka binokli. Viņi neko neieraudzīja.

—  Lācis vēl arvien iet pa strautleju un droši vien ir mums savas trīs četras jūdzes priekšā, — Brūss sacīja.

—  Jāsim vēl pāris jūdžu tālāk un tur sameklēsim piemērotu vietu zirgiem. Pa to laiku zāle un krūmi būs apžuvuši.

Iet pa Tora pēdām tagad bija viegli, jo zvērs bija virzījies gar pašu strautmalu. Zālainas ieplakas vidū pie maza eglāja, trīssimt četrsimt jardu no lielā akmeņu krāvuma, pie kura Tors bija sastapis Muskvu, mednieki nosegtajā un sapina zirgus.

Divdesmit minūtes vēlāk viņi jau bija uzmanīgi pieza- gušies pie mīksto smilšu laukumiņa, kur Tors bija atradis Muskvu. Spēcīgais lietus bija nolīdzinājis lācēna sīkās pēdiņas, bet smiltājā visur vīdēja grizli lieta ķepu nospiedumi. Brūss smaidīdams lūkojās biedrā.

—   Lācis nevar būt tālu aizgājis, — viņš čukstēja.

—  Ļoti iespējams, tas pavadījis nakti tepat mūsu tuvumā un tagad lamzā tālāk tikai nedaudz mums pa priekšu.

Brūss apslapināja pirkstu un paturēja sev virs galvas, lai noteiktu vēja virzienu, tad nozīmīgi pamāja.

—  Labāk būs, ja kāpsim augšā pa nogāzēm, — viņš sacīja.

Viņi apgāja akmeņu krāvumu un devās uz nelielu aizu, no kurienes rādījās vieglāk uzkāpt tuvākajā nogāzē. Pie aizas abi atkal apstājās. Aizas dibenu klāja smiltis, un tajās bija redzamas cita lāča pēdas. Brūss nometās uz ceļgaliem.

—  Tas ir otrs grizli, — ierunājās Lengdons.

—  Nē, nav, tas ir melnais, — Brū-ss teica. — Džimij, vai man nekad neizdosies iedauzīt tavā galvā, kāda atšķirība ir starp grizli un melnā lāča pēdām? Paskaties, lāča pakaļkāja, papēdis ir apaļš. Grizli pēdai papēdis būtu smailāks. Bez tam šī pēda ir pārāk plata un mazliet greiza, lai piederētu grizli, nagi nesamērīgi gari. TaŠ ir melnais — tikpat droši kā divreiz divi ir četri.

—   Un viņš iet pa mūsu ceļu, — Lengdons piebilda. — Ejam tālāk!

Pēc divsimt jardiem lācis bija izrāpies no aizas un devies pa nogāzi augšup. Lengdons un Brūss gāja pa viņa pēdām. Nogāzes virsotnē biezajā zālē un uz cietā šīfera viņi drīz vien pazaudēja melnā lāča pēdas, bet šobrīd melnais lācis viņus sevišķi neinteresēja.

No klintīm, pa kurām mednieki gāja, viņiem atklājās lielisks skats, Brūss ne mirkli neizlaida no acīm straut- leju. Viņš zināja, ka tur, lejā, viņi atradīs grizli, un pašlaik nekas cits viņam nerūpēja, Lengdonu turpretī saistīja viss dzīvais, kustīgais, kas rosījās ap viņiem; katra akmeņu kaudze, katrs paērkšķu biezoknis vilktin vilka pie sevis, un viņa acis vienlīdz uzmanīgi pētīja kā kalnu muguras un smailes, tā arī ceļu, pa kuru viņi gāja. Tieši tāpēc viņš ieraudzīja kaut ko, kas piepeši lika sakampt biedru aiz rokas un noraut sev līdzās pie zemes.

v— SkatiesI — Lengdons čukstēja, pastiepis roku uz priekšu.

Tupēdams uz ceļiem, Brūss skatījās. Acis viņam iepletās aiz pārsteiguma. Ne augstāk kā trīsdesmit pēdas virs viņiem slējās liela klints, kas pēc formas atgādināja manufaktūras konteineru, tās viņā galā rēgojās lāča ķermeņa pakaļdaļa. Tas bija melnais lācis, zvēra spīdīgais kažoks laistījās saulē. Veselu pusminūti Brūss raudzījās neat- ņemdamies. Tad viņš pasmaidīja.

—   Aizmidzis, cieši aizmidzis! Džimij, gribi redzēt joku?

Brūss nolika šauteni un izvilka garu mednieka nazi.

Pataustījis tā aso galu, viņš sevī klusi nosmējās.

—   Ja tu līdz šim neesi redzējis lāci jožam, tad tūlīt to ieraudzīsi, Džimij! Paliec uz vietas!

Viņš sāka lēnām, klusi rāpties pa nogāzi augšup uz klints pusi; Lengdons aizturētu elpu gaidīja, kas notiks. Divreiz Brūss pavērās atpakaļ, viņš plati smaidīja. Nav šaubu, pēc dažiem mirkļiem bezgala pārsteigtais, apjukušais lācis jozīs, ko nagi nes, uz Klinšu kalnu virsotnēm, tāpēc, iedomājoties šo jocīgo skatu un vērojot Brūsa garo, kārno stāvu pēdu pa pēdai lienam augšā, arī Lengdonam sanāca smiekli. Beidzot Brūss bija sasniedzis klinti. Saulē pazibēja naža garais asmens, tad tas šāvās uz priekšu, un puscollas tērauda nozuda zvēra ķermenī.

To, kas notika nākamajā pusminūtē, Lengdons nekad neaizmirsīs. Lācis nekustējās. Brūss dūra vēlreiz. Arvien vēl nekādas kustibas, bet pie otrā dūriena Brūss pats sastinga kā klints, pie kuras bija pieplacis; plaši atplestu muti viņš blenza Lengdonā.

—   Nu, ko tu teiksi par tādu velna būšanu? — viņš jautāja, lēnām pieceldamies kājās. — Lācis nav aizmidzis — viņš ir beigts.

Lengdons uzskrēja augšā pie drauga, un abi apgāja apkārt klintsgalam. Brūss vēl arvien turēja rokā nazi, sejā viņam bija dīvaina izteiksme, viņš satraukti rauca pieri un labu brīdi nespēja izteikt ne vārda.

—   Nekad vēl kaut ko tādu neesmu redzējis, — viņš sacīja, lēnām iebīdīdams nazi makstī. — Tā ir lāču māte, viņai ir lācēni un, spriežot pēc mātes izskata, vēl pavisam mazi.

—   Lācene medīja murkšķi un bija parakusies zem klints, — piebilda Lengdons. — Apbērta un nosista, vai ne, Brūs?

Brūss pamāja.

—   Neko tamlīdzīgu neesmu redzējis, — viņš atkārtoja. — Allaž esmu brīnījies, kā viņi nedabū galu, rokoties zem klintīm, — bet redzējis gan nekad agrāk nebiju. Nez kur tagad ir lācēni? Mazie nabaga velnēni!

Brūss bija notupies uz ceļgaliem un aplūkoja beigtās lācenes pupus.

—   Viņai nav vairāk par diviem mazuļiem — varbūt tikai viens, — viņš sacīja un piecēlās. — Ap trīs mēneši veci.

—   Un tagad viņi nomirs badā.

—   Ja lācēns ir viens, tad ar viņu visdrīzāk tā arī notiks. Mazajam rakarim taču bija tik daudz piena, ka viņam nevajadzēja vēl pašam gādāt sev papilduzkodu. Ar zvēru mazuļiem ir tāpat kā ar cilvēkbērniem — viņus var agri atradināt no krūts vai arī ilgstoši barot ar mātes pienu. Tā, lūk, notiek, kad atstāj bērnus vienus, — Brūss moralizēja. — Ja tu, Džimij, kādreiz apprecēsies, tad neļauj sievai tā rīkoties. Dažreiz bērni sadeg vai lauž kaklu, atstāti savā vaļā.

To teicis, Brūss atkal nogriezās uz iepriekšējā ceļa gar kalna muguru, ar acīm vēlreiz pārmeklēdams ieleju; Lengdons viņam sekoja, iedams soli aiz muguras, viņš domāja par lo, kāds liktenis gaida bāreni lācēnu.

Bet Muskva kopā ar Toru dusēja uz kalnu terases, sapnī viņš redzēja māti, kas gulēja sadragāta zem klints, un lācēns miegā klusu iedicās.

ASTOTĀ NODAĻA

Uz kalnu terases, kur gulēja Tors un Muskva, plaiksnījās pirmie rīta saules stari; kad saule pakāpās augstāk, terase sasila arvien vairāk, un Tors pamodies izstaipījās, bet neizrādīja vēlēšanos celties. Pēc visa tā, ko viņš bija piedzīvojis —- ievainojumi, sapoos oowin un mielasts ielejā —, grizli tagad jutās ārkārtīgi labi un omulīgi, viņš nestei- 'dzās pamest jauko saulgozi. Ilgu laiku viņš ar interesi cieši vēroja Muskvu. Nakts vēsumā mazais lācēns bija ērti nogūlies starp Tora milzīgajām, siltajām priekšķe- pām — tā mazulis tagad snauda un miegā šad tad iedicās.

Pēc brītiņa Tors izdarīja kaut ko, kas nekādi nesaskanēja ar viņa līdzšinējo iedabu: apošņājis mīksto kamolu starp savām priekšķepām, grizli ar lielo, sarkano, plakano mēli maigi nolaizīja lācēna purniņu, bet Muskva, iespējams, vēl arvien sapņodams par māti, piekļāvās ciešāk savam aizgādnim. Sis mazais lācēns bija ienācis Tora dzīvē. Lielais grizli bija apjucis. Piepeši viņš atskārta, ka ne tikai ir pārvarējis neizskaidrojamo nepatiku pret visiem zvēru mazuļiem, bet sācis atmest ari citus desmit pilnīgas vientulības gados radušos iesīkstējušos paradumus. Muskvas tuvumā viņš jutās ļoti labi, un lielajā grizli modās draudzība pret lācēnu. Cilvēka ierašanās Torā bija izraisījusi jaunas jūtas, varbūt tikai jūtu iedīgļus. Ko nozīmē draudzība, pilnībā saprot tikai tas, kam ir ienaidnieki un draud briesmas, — tā varēja notikt arī ar Toru, kurš tagad pirmo reizi bija sastapis īstu ienaidnieku un īstas briesmas, un lielais zvērs lēnām sāka apjaust, kāda vērtība ir Muskvas draudzībai. Turklāt tuvojās grizli kāzu laiks, un ap Muskvu vēdīja viņa mātes smakas, Un tā, kamēr Muskva saulgozī sapņoja, Tors izjuta arvien pieaugošu apmierinājumu. Grizli pavērās uz ieleju, kas, nakts lietus pielijuši, zvīļoja saulē, taču neredzēja tajā nekā aizdomīga; viņš paostīja gaisu, bet saoda vienīgi augošas zāles, puķu, balzama baltegļu un lietusūdens svaigās, tīrās smaržas.

Tors sāka laizīt brūci, un šī kustība uzrāva no miega Muskvu. Lācēns pacēla galvu. Pašķielējis uz sauli, mazulis vēl samiegojies ņēmās ar ķepu berzēt purniņu, tad piecēlās kājās. Kā visi mazuļi, viņš ar prieku sveica katru jaunu dienu, vienalga, cik grūta un nogurdinoša bija izrādījusies iepriekšējā.

Kamēr Tors mierīgi gulšņāja, raudzīdamies uz ieleju sev pie kājām, Muskva, klupdams un kūleņodams starp akmeņiem, ņēmās pētīt plaisas klinšu sienā. Tors pievērsās lācēnam. Ar interesi lielais grizli vēroja Muskvas jocīgās izdarības, viņa neveiklo rosīšanos starp akmeņiem- Tad Tors smagi piecēlās un nopurinājās.

Vismaz piecas minūtes lielais grizli nostāvēja nekustīgi — kā akmenī izcirsts —, zvērs lūkojās uz ieleju, ostīja vēju. Muskva, sacēlis mazās austiņas, pienāca pie Tora un nostājās viņam līdzās; lācēna vērīgās ačeles pa- blenza uz grizli, tad aizklīda saules pielietajā ielejā, no turienes atpakaļ pie lielā lāča, it kā jautādamas, kas tagad notiks.

Tors darīja galu šai neziņai. Viņš nogriezās sānis gar klints dzegu un sāka kāpt lejā. Muskva klumburoja nopakaļus — tāpat kā iepriekšējā dienā. Lācēns tagad jutās izaudzis divreiz lielāks, un spēka viņam bija divreiz vairāk, viņš vairs nejuta mokošās ilgas pēc mātes piena. Tors bija viņu ātri izskolojis, un Muskva kļuva par gaļasēdāju. Lācēns zināja, ka viņi atgriezīsies iepriekšējā vakara mielasta vietā.

Pusceļš pa nogāzi jau bija noiets, kad vējš atnesa Toram jaunu smaku. Uz brīdi grizli apstājās, no krūšu dziļumiem izlauzās dobjš rēciens, biezā spalva uz kumbra draudoši saslējās stāvus. Smaka, kuru viņš tika uztvēris, nāca no tās vietas, kur atradās viņa gaļas slēptuve, un šī smaka bija tāda, kādu viņš nevarēja paciest savas slepenās noliktavas tuvumā. Gaiss spēcīgi oda pēc lāča. Citkārt tas viņu nesatrauktu, un viņš nesaniknotos arī tad, ja šī smaka nāktu no lācenes. Bet Tors saoda lāci, nevis lāču māti, un smaka cēlās augšā no aizas, kas veda tieši uz balzama baltegļu mežiņu, kur viņš bija paslēpis pus- apēsto karibu.

Tors netērēja laiku ar tukšiem minējumiem. Nikni rūkdams, viņš sāka kāpt lejā tik steidzīgi, ka Muskva tikai ar lielām grūtībām tika viņam līdzi. Viņš apstājās palejas malā, no kurienes bija pārredzams mazais ezeriņš un balzama baltegļu puduris. Muskva vaļēju muti elsa aiz piepūles. Piepeši lācēns saslēja austiņas — viņš bija kaut ko ieraudzījis, katrs muskulis mazajā ķermenītī saspringa kā stīga.

Septiņdesmit piecus jardus lejāk tika izlaupīta viņfl gaļas noliktava. Vainīgais bija liels, melns lācis. Ražena auguma laupītājs. Melnais lācis bija mārciņas trīssimt vieglāks par Toru, bet izskatījās gandrīz tikpat liels, ar kuplu, biezu kažoku, kas laistījās saulē sulīgā melnumā, — tas bija pats lielākais un nekaunīgākais lācis, kāds jebkad ienācis Tora karalistē. Kad Tors un Muskva raudzījās lejup uz balzama baltegļu mežiņu, melnais locīja iekšā no Tora slēptuves izvilkto karibu.

Pēc briža Muskva jautājoši pavērās uz Toru. «Ko mēs tagad darīsim?» lācēns it kā vaicāja. «Viņš apēd mūsu pusdienas!»

Lēnām, ļoti piesardzīgi likdams soļus, Tors kāpa zemē atlikušos septiņdesmit piecus jardus. Šobrīd, likās, viņam vairs nebija nekādas steigas.

Kad grizli sasniedza pļaviņas malu, jardus trīsdesmit četrdesmit no nekaunīgā laupītāja, viņš no jauna apstājās. Tors izturējās mierīgi, tomēr biezā spalva uz viņa kakla un pleciem bija tik stīvi izslējusies, kā Muskva vēl nekad netika novērojis.

Melnais pacēla acis no ēdamā, un veselu pusminūti abi lāči durstīja viens otru skatieniem. Tad grizli milzīgā galva kā liels vēzēklis lēnām sāka šūpoties no viena sāna uz otru; melnais lācis palika nekustīgs kā sfinksa.

Četras piecas pēdas aiz Tora stāvēja Muskva. Lācēns kā vērīgs, nebēdnīgs puišelis bija apjautis, ka tūlīt kaut kam jānotiek, un viņš bija gatavs iežmiegt astes strupuli kājstarpā, lai kopā ar Toru bēgtu projām vai abi mestos cīņā. Ar interesi Muskva vēroja Tora galvas kustības. Visa dzīvā radība zina, ko nozīmē šāda galvas šūpošana. Arī cilvēks iemācījies to saprast. «Uzmanies, kad grizli šūpo galvu!» — tāds ir pirmais lāču mednieka bauslis kalnos.

Lielais melnais lācis to saprata; tāpat kā citiem lāčiem Tora zemēs, viņam pienāktos nedaudz atkāpties, pagriezties un nozust. Tors deva viņam pietiekami laika. Bet lielais melnais lācis bija jaunienācējs šajā ielejā — un ne tikai tas vien: viņš bija arī varen stiprs lācis, kuru, šķiet, neviens vēl nebija sakāvis un kuram droši vien piederēja pašam savi zemes īpašumi, Viņš nekustējās no vietas.

Pirmais draudīgi ierēcās melnais.

Lēni, piesardzīgi kā pirmāk Tors gāja pretī laupītājam. Muskva viņam sekoja līdz pusceļam, tad apstājās un pie- plaka pie zemes. Desmit pēdu atstatumā no pusapēstā karibu Tors no jauna palika stāvot; tagad viņa milzīgā galva ātri šūpojās no vienas puses uz otru, no pusatvērtās rīkles plūda ārā draudīga rūkoņa. Melnais atšiepa ziloņkaula krāsas ilkņus; Muskva bailīgi iekaucās.

Tors atkal pēdu pa pēdai virzījās uz priekšu, tagad viņa purns gandrīz skāra zemi, milzīgais ķermenis bija sagutnis uz priekšu.

Kad attālums starp abiem pretiniekiem bija sarucis līdz vienam jardam, lāči apstājās. Apmēram pusminūti viņi stāvēja viens pret otru kā divi saniknoti vīri, pūlēdamies ar skatienu iedzīt viens otram bailes.

Muskva, trīcēdams kā drudzī, žēli dīca, tās bija viņa raudas, klusas un nemitīgas, un tās sasniedza Tora ausis.

Pēc tam viss norisa tik ātri, ka Muskva, bailēs sastindzis, vairs neizdvesa nevienu skaņu, viņš gulēja, cieši pieplacis pie zemes, nekustīgs kā akmens.

Ar grizli lāpim raksturīgu ņurdošu rēcienu, ko pavada zobu kņadzināšana, — rēcienu, ko nevar salīdzināt ne ar viena cita zvēra izdoto skaņu, Tors brāzās virsū melnajam. Tas mazliet pakāpās atpakaļ — tieši tik daudz, lai ērtāk nokristu atmuguriski zemē, kad abi pretinieki ieklups viens otram krūtīs. Melnais novēlās uz muguras, bet Tors, būdams vecs, pieredzējis cīnītājs, atminēja pretinieka viltīgo nolūku — ar pakaļkājas belzienu uzšķērst viņam vēderu —, un lielais grizli iecirta četrus garus, plēsīgus ilkņus līdz kaulam dziļi melnā lāča plecā. Vienlaikus viņš deva melnajam smagu triecienu ar kreiso ķepu.

Tors bija zemes racējs, tāpēc viņa nagi bija notrulinājušies; melnais nebija zemes racējs, bet kokos kāpējs, un viņa nagi bija asi kā naži. Sie naži iegriezās Tora ievainotajā plecā; no aizdzijušās brūces strauji izšļācās asinis.

Ar šaušalīgu rēcienu, no kura, šķiet, pat zeme nodrebēja, lielais grizli atsprāga atpakaļ, izsliedamies pakaļkājās visā deviņas pēdas garajā augumā. Viņš bija melno brīdinājis. Pat pēc abu pirmās saķeršanās ienaidniekam bija iespēja atkāpties, un Tors viņu nebūtu vajājis. Tagad cīņa iedegsies uz dzīvību un nāvi! Melnais ne tikai izlaupīja Tora gaļas slēptuvi, Viņš no jauna uzplēsa cilvēka rokas cirsto brūci.

Vēl pirms minūtes Tors bija cīnījies par likumu un taisnību, viņš nebija jutis naidu, nedz nopietnu vēlēšanos nogalēt. Tagad grizli izskatījās briesmīgs. Lielā rīkle plaši atplesta — atstatums starp žokļiem astoņas collas —, lūpas atšieptas, atklājot baltus zobus un sarkanas smaganas; virs nāsīm muskuļi izspiedušies kā resnas virves; starp acīm ievilkusies dziļa grumba, līdzīga ar cirvi iecirstam ierobam priedes stumbrā. Kā sarkani granāti spulgoja grizli acis, to zaļganmelnās zīlītes izzudušas naida ugunīs. Cilvēks, šajā brīdī sastapis grizli, zinātu pavisam skaidri — vienam no viņiem jākrīt.

Tors nebija radis cīnīties, stāvot uz divām kājām. Apmēram sešas septiņas sekundes viņš nostāvēja, izslējies visā augumā, bet, kad melnais spēra soli uz viņa pusi, grizli aši nolaidās uz visām četrām.

Abi lāči saķērās; Muskva, arvien ciešāk un ciešāk pie- plakdams pie zemes, ar spožām acīm vēroja kauju. Tas bija cīniņš, kādu redz vienīgi džungļi un kalni, un tā radītais troksnis — abu zvēru mežonīgā rēkoņa — izplūda pa visu ieleju.

Kā divi cīkstoņi abi milzīgie zvēri bija saķēruši viens otru ar priekšķepām, vienlaicīgi tika laisti darbā zobi un nagi. Divas minūtes viņi žņaudza viens otru nāvīgā apkampienā, valstīdamies zemē, te viens, te otrs pakļūdams apakšā. Melnais mežonīgi plēsa ar nagiem, Tors cīnījās galvenokārt ar zobiem un smagi blieza ar labējo pakaļkāju. Viņš nemēģināja melno plosīt ar priekšķepām, ar tām viņš pretinieku saturēja un grūda. Tors cīnījās, lai nokļūtu apakšā, kā bija darījis, medījot karibu, kad viņam izdevās upurim uzšķērst vēderu.

Atkal un atkal Tora garie ilkņi iegriezās dziļi ienaidnieka miesā, bet cīņā ar zobiem melnais izrādījās veiklāks par grizli, kura labais plecs, melnā lāča žokļiem sacērto- ties, burtiski, tika saplosīts.

Muskva dzirdēja vareno žokļu krakšķēšanu, dzirdēja, kā zobi beržas gar zobiem, kā kauls iegraužas kaulā.

Piepeši melnais nogāzās uz sāniem, it kā viņam būtu pārlauzta spranda, un grizli sagrāba pretinieku aiz rīkles. Melnais vēl arvien pretojās, lai gan pa muti viņam plūda asinis un varenie žokļi ļengani nokarājās — grizli bija pārkodis jūga vēnu uz ienaidnieka kakla.

Muskva piecēlās. Lācēns joprojām trīcēja, bet viņu bija pārņēmušas gluži jaunas, agrāk nepazītas jūtas. Tā vairs nebija rotaļa, ko viņam bija iemācījusi māte. Pirmo reizi lācēns redzēja īstu kauju, un, tās aizrauts, viņš juta asinis joņojam pa visu mazo augumu. Dusmīgi ņurdēdams kā aizkaitināts kucēns, tagad arī viņš metās virsū melnajam. Sīkie zobiņi iegrima dziļi lāča vilnā, veltīgi pūlēdamies pārkost biezo ādu. Lācēns rāva atspēries un ņurdēja, mute pilna lāča vilnas, mazuli bija sagrābis akls, nevaldāms niknums.

Melnais lācis, sāpēs locīdamies, apvēlās uz muguras, un viena no viņa pakaļkājām iešķēla Tora vēderu no krūtīm līdz astei. Karibu vai briedim šāds cirtiens būtu izgāzis zarnas, Toram tas atstāja trīs pēdas garu asiņojošu brūci.

Pirms melnais paguva uzbrukumu atkārtot, Tors atlēca sānis, un melnā sitienu saņēma Muskva. Lācēnu trāpīja melnā milzeņa plakanā pēda; Muskva kā no lingas izšauts akmens tika aizmests divdesmit pēdas tālu. Mazulis nebija ievainots, trieciens viņu tikai apdullināja.

Tai pašā mirklī Tors palaida vaļā ienaidnieka kaklu un parāvās dažas pēdas iesānis. No viņa pilēja asinis. Melnā lāča pleci, krūtis un kakls mirka vienās asinīs, viņam bija izrauti lieli gabali miesas. Melnais mēģināja piecelties, bet Tors viņam uzklupa no jauna.

Šoreiz grizli izdevās pats bīstamākais tvēriens. Viņa lielie žokļi sacirtās kopā nāvīgā kodienā melnā lāča virsdegunē. Baismīgi nokrakšķēja kauls — un cīņa bija galā. Pēc tam melnais vairs nebija dzīvotājs. Taču Tors to nezināja, Viņš netraucēti plosīja pretinieku ar pakaļkājas asajiem nagiem, dauzīja un raustīja vēl desmit minūtes pēc tam, kad melnais jau bija izlaidis garu.

Kad Tors beidzot pameta kaujas lauku, uz to bija baisi skatīties. Zeme bija uzvandīta un sarkana no asinīm, visur mētājās melnas lāčādas lēveri un izrauti miesas gabali; melnā lāča ķermenis bija uzšķērsts visā garumā.

Divas jūdzes tālāk nogāzē, piespiedušies pie klints, Lengdons un Brūss ar binokļiem vēroja notiekošo. No šī attāluma viņi redzēja briesmīgo lāču kauju, bet Muskvu nepamanīja.

Kad Tors aizelsies asiņodams stāvēja, noliecies pār nogalēto ienaidnieku, Lengdons beidzot nolaida binokli.

—  Ak dievs! — viņš izdvesa.

Brūss pielēca kājās.

—   Iesim! — viņš iesaucās. — Melnais ir beigts! Ja pasteigsimies, grizli būs mums rokā!

Bet lejā, pļavā, Muskva pieskrēja pie Tora, nesdams mutē siltu melnas ādas skrandu; Tors pielieca lielo, asiņojošo galvu, un no viņa mutes izšāvās sarkana mēle, tā maigi nolaizīja Muskvas purniņu. Lācēns bija sevi parādījis; varbūt Tors to saprata un novērtēja.

DEVITA NODAĻA

Pēc lielās kaujas ne Tors, ne Muskva vairs netuvojās pus- apēstajam karibu. Tors bija pārāk smagi cietis, lai domātu par ēšanu, bet Muskva satraukumā trīcēja un drebēja un droši vien nespētu norīt ne kumosa. Lācēns, vēl arvien rūkdams un ņurdēdams, nevarīgi plosīja melnās ādas lēverus, it kā vēlēdamies pabeigt to, ko bija iesācis grizli.

Tors ilgi stāvēja zemu nokārtu galvu, un zem viņa krājās asiņu peļķe. Viņš lūkojās uz ieleju. Scit vēju tikpat kā nejuta, tāpēc bija grūti noteikt tā virzienu. Brāzmas noslāpa dziļajās aizās, vienīgi augstāk, kalnu pārejās un virsotnēs, vējš kļuva stiprāks. Laiku pa laikam kāda no augšējām gaisa strāvām vieglītiņām nolaidās lejā un dažus mirkļus kā plaša, nedzirdama elpa plūda pa ieleju, tik tikko sakustinādama egļu un balzama baltegļu galotnes. Viena šāda kalnu elpas dvesma skāra Toru, kad viņš bija pagriezies uz austrumiem. Tajā jautās briesmīgais cilvēka smārds!

Tai pašā mirklī Tors ierēcās, nokratīdams miegaino sastingumu,'kurā uz brīdi šķita iegrimis. Atslābinātie muskuļi no jauna saspringa. Grizli pacēla galvu un ostīja vēju.

Muskva pārtrauca veltīgo cīņu ar melno ādas gabalu un ari sāka ošņāt gaisu. Tajā garoja silts cilvēka smārds, jo Lengdons un Brūss skrienot svīda, un sviedru smaka izplūda tālu visā apkārtnē. Ienīstā smaka no jauna saniknoja Toru. Jau otro reizi tā uzradās, kad viņš bija ievainots un noplūdis asinīm. Cilvēka smārds viņa apziņā jau līdz tam bija saistīts ar sāpēm, un tagad viņš to ienīda vēl vairāk. Tors pagrieza galvu un dusmīgi rūca uz beigto, sakropļoto lāci. Pēc tam viņš draudoši ierēcās pret vēju. Viņš nedomāja bēgt projām. Ja šajā brīdī aiz pakalna parādītos Lengdons un Brūss, Tors viņiem mestos virsū ar to mežonīgo niknumu, kuru pat lodes nespēj kavēt un kura dēļ grizli ieguvis iesauku — «briesmīgais lācis».

Bet vēsma norima, un visapkārt atkal bija miers. Ielejā burbuļoja strautiņi, uz klintīm klusu svilpoja murkšķi, no zaļā līdzenuma cēlās gaisā baltirbju bari. Sīs skaņas Toru nomierināja, tāpat kā maigs sievietes glāsts spēj nomierināt sadusmotu vīrieti. Minūtes piecas Tors rēca un ņurdēja, veltīgi pulēdamies no jauna uztvert ienīsto cilvēka smārdu, taču pamazām rēcieni kļuva arvien retāki un klusāki, līdz aprima pavisam; grizli pagriezās un nesteidzīgi gāja uz aizu, pa kuru abi ar Muskvu pirms neilga laika bija še ieradušies. Muskva viņam sekoja.

Aiza viņus paslēpa, kad abi kāpa augšā nogāzē, tā ka no ielejas viņi nebija redzami. Aizas dibenu klāja šīferis un lieli akmens bluķi. Ievainojumi, kurus Tors bija guvis lāču kaujā, pretēji ložu brūcēm pēc dažām minūtēm pārstāja asiņot, un grizli neatstāja aiz sevis nodevīgus sarkanus traipus. Aiza viņus aizveda pie pirmā klinšu nogruvuma pusceļā uz kalna kori; krustu šķērsu sakritušie klintsbluķi bēgļus vēl vairāk paslēpa skatieniem no lejas.

Tors ar Muskvu apstājās un padzērās pie maza ezeriņa, kas bija izveidojies no kūstošo sniegu ūdeņiem, tad gāja tālāk. Tors neapstājās pie kalnu terases, kur viņi tika pārlaiduši nakti. Šoreiz Muskva nejutās tik ļoti noguris. Divās pēdējās dienās lācēns bija stipri pārvērties. Viņš vairs neizskatījās tik apaļš un pūkains. Viņš bija kļuvis stiprāks, daudz stiprāks; mazulis bija ieguvis rūdījumu tin Tora stingrajā aizbildnībā ātri veidojās no nevarīga lācēna par jaunu lāci.

Bija jūtams, ka Tors jau kādreiz agrāk gājis pa šo kalnu terasi. Viņš zināja, kur gāja. Terase veda arvien augstāk un augstāk un galu galā, kā likās, izbeidzās pie stāvas klinšu sienas. Tālāk Tors gāja pa šauru aizu, kas nebija daudz platāka par viņa ķermeni; abi lāči nokāpa tajā un drīz vien pienāca pie paša lielākā un juceklīgākā klinšu nogruvuma, kādu Muskva bija redzējis. Tas bija līdzīgs milzīgai akmeņlauztuvei, kas aizstiepjas cauri mežam tālu zem viņiem, bet augšā sniedzas līdz pašai kalna virsotnei.

Muskvam nebija pa spēkam izlauzt sev ceļu starp akmeņiem un klintsbluķiem, kur uz katra soļa uzglūnēja briesmas: kad Tors sāka rāpties pāri pirmajiem bluķiem, lācēns apstājās un žēli dīca.

Tā bija pirmā reize, kad Muskva apstājās grūtību priekšā; kad lācēns redzēja, ka Tors nepievērš uzmanību viņa vaimanām, mazuli sagrāba bailes, viņš sauca pēc palīdzības, cik skaļi vien varēdams, un vienlaikus drudžaini meklēja kaut kādu taciņu, pa kuru tikt pāri klintīm.

Nelikdamies zinis par Muskvas kļūmēm, Tors gāja tālāk, lidz atradās trīsdesmit jardu no lācēna. Tad grizli apstājās, nesteidzīgi pagrieza galvu atpakaļ un gaidīja.

Tas Muskvu iedrošināja — lācēns, cenzdamies neatpalikt, ķērās ar nagiem akmenī, balstījās uz zoda, laida darbā zobus. Pagāja desmit minūtes, iekams Muskvam izdevās Toru panākt; lācēns bija galīgi aizelsies. Piepeši viņš vairs nejuta baiļu. Viņš redzēja, ka Tors stāv uz baltas, šauras takas, kas ir līdzena kā grīda.

Taka bija apmēram astoņpadsmit collas plata. Tā šķita neparasta, noslēpumaina, šajā apkārtnē neiederīga. It kā vesela armija strādnieku ar āmuriem būtu saskaldījusi tonnām smilšakmens un šīfera un akmeņu starpas piebērusi ar oļiem; tā radies šaurs, līdzens celiņš, uz kura akmeņi dažuviet sabirzuši pulverī, un tas sacietējis kā cements. īstenībā šo taku bija radījuši nevis āmuri, bet kalnu aitu nagi simt, varbūt pat tūkstoš paaudžu laikā. Tas bija aitu ceļš pāri kalnu grēdai. Pirmais kalnu aitu ganāmpulks varēja būt še lauzies cauri vēl pirms tam, kad Kolumbs atklāja Ameriku; zināms — vajadzēja paiet daudziem, daudziem gadiem, iekams aitu nagi nomīņāja taku starp klintsbluķiem tik gludu.

Toram aitu iemītā taka bija taisnākais ceļš^pārejai no vienas ielejas otrā; arī citi dzīvnieki labprāt izmantoja šo ceļu, turklāt vēl biežāk nekā Tors. Šobrīd viņš stāvēja uz takas un gaidīja, kamēr Muskva mazliet atvelk elpu; piepeši abi lāči izdzirda tādu kā dīvainu klukstēšanu, kas tuvojās viņiem no augšas. Četrdesmit vai piecdesmit pēdas augstāk taka, apmetuši līkumu, ievijās nelielā ieplakā aiz milzīga klintsbluķa; no turienes lāčiem pretī iznāca liela dzeloņcūka.

Ziemeļos pastāv nerakstīts likums: cilvēks nedrīkst no- galēt dzeloņcūku. Sis dzīvnieks ir nelaimē nokļuvušā cilvēka draugs, jo nomaldījies un bada mocīts mednieks vai rūdas meklētājs gandrīz vienmēr var atrast dzeloņcūku, ja cita medījuma nav, un nogalēt .šo dzīvnieku spej pat bērns. Dzcloņcūka ir pats jocīgākais, patīkamākais, labsirdīgākais radījums zemes virsu. Viņa pļāpā, tērgā, smejas bez mitas un staigādama atgādina lielu, dzīvu adatu spilvenu; dzīvnieks iet kā aizmidzis, akls un nejūtīgs pret visu.

Resnītis tuvojās Muskvam un Toram, sevī apmierināti murkšķēdams, un viņa smiekliņš bija līdzīgs zīdaiņa vāvuļošanai. Dzcloņcūka bija milzīgi resna; kad viņa gāzelēdamās kāpa zemē pa taku, sānu un astes adatas klik- stēja pret akmeņiem. Dzīvnieka acis bija pievērstas takai un kajam. Nav zināms, ar ko tobrīd bija nodarbinātas Resnīša smadzenes, bet, kad viņš pamanīja Toru, atstatums starp abiem bija mazāks par piecām pēdām. Acumirklī dzeloņcūka saritinājās kamolā. īsu bridi bija dzirdama dusmīga purpināšana. Pēc tam dzeloņcūka klusēja kā sfinksa, vienīgi mazās, sarkanās ačeles vērīgi uzmanīja lāci.

Tors netīkoja viņu nogalēt, bet taka bija šaura, un viņš gribēja doties tālāk. Grizli pagāja dažus soļus uz priekšu; dzeloņcūka uzgrieza viņam muguru, sagatavojusies zvelt ar vareno asti. Sī dzīvnieka astē ir vairāki simti adatu. Tā kā Tors ne vienu reizi vien bija sadūries ar dzeloņ- cukas adatām, viņš apstājās.

Muskva ziņkāri pētīja dzeloņcūku. Viņš vēl nebija guvis tadu mācību kā Tors, reiz viņam gan bija iedūrusies ķepā dzeloņcūkas adata, bet tā bija izmesta, vaļēja adata. Muskva ievēroja, ka dzeloņcūkas klātienē Tors zaudē sākotnējo apņēmību, un lācēns pagriezās, lai vajadzības gadījumā dotos atpakaļ pāri nogruvumam. Tors spēra vēl soli uz priekšu un piepeši atskanēja «čak, čak, čak!» — pati dusmīgākā skaņa, ko izdod dzeloņcūka, un platā aste novēzējās ar tādu spēku, ka adatas ietriektos koka stumbrā ceturtdaļcollu dziļi. Netrāpījusi Toram, dzeloņcūka no jauna saritinājās, bet Tors nogriezās no takas un apgāja apkārt klintsbluķim. Tur viņš apstājās un pagaidīja Muskvu.

Resnītis bija ļoti apmierināts, ka uzvarējis. Dzeloņcūka atritinājās, sakārtoja adatas un tuvojās Muskvam, labsirdīgi klukstēdama. Lācēns instinktīvi atgāja takas malā, bet paslīdēja un novēlās zemē. Kad viņš atkal uzrausās uz takas, dzeloņcūka jau atradās četras vai piecas pēdas aiz viņa; Resnītis turpināja ceļu, nelikdamies zinis par abiem lāčiem.

Ar to vēl lāču piedzīvojumi uz aitu takas nebeidzās: tikko Resnītis bija aizvācies drošībā, virs viņu galvām pie milzīga akmens parādījās āpsis, kas bija uzodis Res- nīti un tagad nadzīgi devās pa sava iemīļotā garduma svaigajām, tīkami smaržojošajām pēdām.

Sis visu nicinātais, nelietīgais kalnu dzīvnieks bija trīsreiz lielāks par Muskvu; it viss viņā — muskuļi, kauli, nagi, asie zobi — bija lieliski piemērots uzbrukumam. Uz deguna un pieres āpsim vīdēja balts plankums, kājas bija īsas un resnas, aste pūkaina, priekškāju nagi gandrīz tikpat gari kā lācim.

Tors viņu saņēma ar brīdinošu rūcienu, un āpsis pārbijies joza, ko nagi nes, atpakaļ augšup pa taku.

Pa to laiku Resnītis lēnām tcnterēja lejā, sevī klusu pļāpādams-un dziedādams, kā likās, pilnīgi aizmirsis pirmītējo sastapšanos uz takas, viņš pat nenojauta, ka Tors viņu paglābis no drošas nāves, kas būtu tikpat nenovēršama kā pēc kritiena tūkstoš pēdu dziļā aizā.

Vēl gandrīz jūdzi Tors un Muskva kāpa augšā pa aitu ceļu, līdz beidzot tas, līčločus mezdams, uzveda pašā kalna korē. Tagad viņi atradās trīsceturtdaļjūdzi augstu virs strautlcjas; kalna mugura, pa kuru veda aitu ceļš, dažviet tiktāl sašaurinājās, ka bija pārredzamas abas ielejas.

Lūkodamies lejā, Muskva redzēja zeltaini zaļu, dūmakā tītu bezdibeni; mežs gar strautu viņam rādījās kā melna svītra, un parka apstādījumiem līdzīgās balzama baltegļu un ciedru audzes tālākajās nogāzēs izskatījās kā mazītiņi vilkābeļu un kārklu puduri.

Te, augšā, pūta stiprs vējš. Tas pātagoja lācēnu ar neizprotamu niknumu; jau vairākkārt viņam bija nācies sajust zem kājām ļoti nepatīkamo, svešādo sniega aukstumu. Divreiz viņa tuvumā nolaidās liels putns. Tas bija ērglis — pats lielākais putns, kādu lācēns jelkad redzējis. Otrreiz putns lidoja tik tuvu, ka Muskva izdzirda spārnu švīkstoņu un redzēja putna lielo galvu un izplestos nagus.

Tors pagrieza galvu un ierēcās uz ērgli. Ja Muskva šajā brīdī būtu bijis viens, viņš neglābjami aizlidotu pa gaisu, sakampts ērgļa plēsīgajos nagos. Bet Muskva nebija viens, un trešo riņķojumu ērglis veica virs nogāzes, jau zem viņiem. Lielais putns bija sev noskatījis citu medījumu. Sī medījuma smaku saoda arī Tors un Muskva; abi lāči apstājās.

Jardus simt lejāk bija nolaidena šīfera nogāze, un uz tās pēc rīta maltītes siltajā saulē gozējās bars aitu. Sajā ganāmpulkā varēja būt divdesmit trīsdesmit dzīvnieku, galvenokārt avis ar jēriem. Trīs lieli, veci auni bija apgūlusies sniegotā laukumiņā, nedaudz tālāk uz austrumiem. Ar izplestiem spārniem — to platums sasniedza sešas pēdas — ērglis turpināja riņķot. Putns planēja pilnīgā klusumā kā vēja nesta spalva. Avis un pat vecie sniega auni nemanīja viņa klātieni virs ganāmpulka. Gandrīz visi jēri gulēja cieši līdzās mātēm, bet divi trīs paši ņiprākie pastaigajās pa šīferi un draiskodamies reizēm palēkāja.

Ērgļa vērīgo, aso acu skatiens bija pievērsts šiem drais- kuļiem. Piepeši lielais putns sāka attālināties, slīdēdams projām tieši pret vēju; nonācis apmēram šāviena at- talumā, viņš graciozi apgriezās un nesās atpakaļ pa vējam. Šķietami nekustīgiem spārniem putns slīdēja arvien ātrāk un ātrāk, līdz beidzot kā raķete šāvās zemē jēru pulciņā. It kā liela, melna ēna nolaidās virs ganāmpulka un atkal nozuda, un tikai viens izmisīgs, žēls blējiens to pavadīja; kur līdz šim draiskuļojās trīs jēriņi, tagad bija palikuši divi.

Uz nogāzes acumirklī izcēlās satraukums. Avis skraidīja šurpu turpu, žēli blēdamas. Visi trīs auni pielēca kājās un sastinga kā klintsbluķi, viņu lielās, ragainās galvas bija augstu izslietas, kamēr acis uzmanīgi pētīja ieleju dziļumus un kalnu virsotnes, lai laikus pamanītu jaunas briesmas. Viens no viņiem ieraudzīja Toru un tūlīt tik skaļi, brīdinoši ieblējās, ka mednieks to sadzirdētu veselu jūdzi tālu. Pēc briesmu signāla auns metās pa galvu pa kaklu lejup; nākamajā mirklī vesela lavīna aitu nagu rībināja lejā pa nogāzi, izkustinot lielākus un mazākus akmeņus, kuri ripodami ar nemitīgi augošu dārdoņu rāva sev līdz arvien jaunus un jaunus.

Muskvam tas viss likās ļoti interesanti, un viņš labprāt būtu stāvējis un lūkojies lejā labi ilgi cerībā ieraudzīt vēl kaut ko, bet Tors viņu veda projām.

Pēc kāda laika senais aitu ceļš sāka vīties lejup uz to ieleju, no kuras augstākā gala Toru bija padzinuši Leng- dona pirmie šāvieni. Tagad Tors un Muskva atradās sešas, astoņas jūdzes uz ziemeļiem no meža, kurā mednieki bijā ierīkojuši pastāvīgu nometni; no šejienes lāči devās uz Skīnas lejteces pietekām.

Vēl viena stunda ceļā — un kailais šīferis un pelēkās klintis atkal bija palikušas virs viņiem; Tors un Muskva stāvēja zaļā nogāzē. Pēc klintīm, aukstajiem vējiem un ērgļa nikno acu skatiena jaukā ieleja, kurā viņi nokāpa aizvien zemāk un zemāk, Muskvam likās īsta paradīze.

Bija nomanāms, ka Toram kaut kas padomā. Viņš nc- klaiņāja tāpat vien, bez noteikta mērķa. Grizli piesardzīgi apgāja visus klintsragus un vairījās parādīties nogāžu atklātajās vietās. Zemu noliektu galvu viņš nemaldīgi virzījās uz ziemeļiem, pat ar kompasu nebūtu iespējams nospraust taisnāku ceļu uz Skīnas lejteci. Tors likās norūpējies un ļoti lietišķs, un Muskva, drosmīgi sekodams viņam pa pēdām, nevarēja vien sagaidīt, kad beidzot lielais lācis apstāsies; visā pasaulē būtu grūti atrast jaukāku un noderīgāku uzturēšanās vietu lielam grizli un rudvaidzim lācēnam par šīm brīnišķīgajām saulainajām nogāzēm, kuras Tors dzīrās atstāt ar lielu steigu.

DESMITA NODAĻA

Ja nebijis Lengdona, asiņainā kaujas diena Toram un Muskvam būtu izvērtusies vēl daudz ļaunāka un bīstamāka un viņiem draudētu nāves briesmas.

Trīs minūtes pēc tam, kad mednieki aizelsušies, nosvīduši bija ieradušies briesmīgās cīņas vietā, Brūss gribēja nekavējoties atsākt Tora vajāšanu. Viņš zināja, ka lielais grizli nevar būt tālu aizgājis, mednieks bija pārliecināts, ka zvērs uzkāpis kalnā. Brūss ieraudzīja strautlejas granti Tora pēdas apmēram ap to pašu laiku, kad Tors un lācēns ar rūsgano purniņu uzgāja uz aitu takas. Brūsam tomēr neizdevās pierunāt Lengdonu iet pa atrastajām pēdām. Mednieks naturālists, līdz sirds dziļumiem satriekts no visa redzētā, atteicās atstāt asinīm slacīto, izrakņāto laukumu, kur grizli un melnais lācis bija izcīnījuši savu divkauju.

— Lai redzētu kaut ko tādu, esmu gatavs doties tūkstoš jūdžu garā ceļojumā pat tad, ja man negadītos ne reizi izšaut, — viņš sacīja. — Te ir ko paskatīties un pagudrot, Brūs. Ar grizli nekas nenotiks. Bet melnais lācis sāks pūt pēc dažām stundām. Ja aiz šī traģiskā notikuma kaut kas slēpjas, es gribu zināt tā īsto iemeslu.

Atkal un atkal Lengdons pārstaigāja kaujas lauku, pētīdams izrakņāto zemi, lielos, sarkanos traipus, norautās ādas strēmeles un beigtā lāča drausmīgos ievainojumus. Brūss sākumā tam visam nepievērsa uzmanību — nogalinātais melnais lācis viņam nerūpeja vairāk par pusapēsto karibu, bet pēc pusstundas viņš paaicināja Lengdonu balzama baltegļu mežiņa malā.

—   Tu gribēji zināt, kas slēpjas aiz šī notikuma, — viņš ierunājās, — tagad man viss ir skaidrs, varu tev pastāstīt.

Brūss iegāja balteglēs, Lengdons viņam sekoja. Pēc pāris soļiem Brūss apstājās un rādīja uz bedri, kur Tors bija noglabājis gaļu. Bedre bija notriepta ar asinīm.

—  Tev taisnība, Džimij, — viņš bilda. — Alūsu grizli ir gaļasēdājs. Vakarvakarā viņš tur pļavā nogalēja karibu. Es zinu, tas bija viņš, kurš nogalēja, nevis melnais, jo mežmalā ir grizli pēdas. Nāc! Es tev parādīšu to vietu, kur lācis uzklupa karibu.

Viņš izveda Lengdonu atpakaļ pļavā un parādīja vietu, no kurienes Tors bija aizvilcis uz mežu jauno karibu tēviņu. Pirms tam te bija mielojušies grizli ar Muskvu. zale visapkārt nošķiesta asinīm un šur tur mētājās pa gaļas gabalam.

—   Grizli aizvilka laupījumu uz mežu pēc tam, kad pats bija līdz kaklam pieēdies, — Brūss turpināja. — Šorīt meinais gāja tur garām, saoda gaļu un izlaupīja slēptuvi. Tad grizli' atgriezās pabrokastot, un, lūk, kas no tā iznāca! Nu tev viss ir zināms, Džimij.

—  Vai viņš varētu vēlreiz atgriezties? — Lengdons vaicāja.

—   Nekādā ziņā! — Brūss iesaucās. — Pusapēsto karibu viņš neaiztiks pat tad, ja pašam aiz bada būs jānobeidzas. Viņam šī pļava tagad ir nelaba vieta.

Pēc tam Brūss atstāja kaujas laukā Lengdonu vienu ar viņa pārdomām un pats gāja meklēt Tora pēdas.

Balzama baltegļu pavēnī Lengdons kādu stundu cītīgi rakstīja, jo bieži pieceldamies kājās, lai atklātu jaunus faktus vai pārbaudītu jau esošos.

Pa to laiku Brūss soli pa solim virzījās augšup pa aizu: Tors nebija atstājis aiz sevis asinis, bet tur, kur citi nekā neredzētu, mednieks atrada zīmes, kas liecināja, ka grizli izvēlējies tieši šo ceļu. Kad Brūss atgriezās pie Lengdona, kurš beidza pierakstīt savus iespaidus, kalnieša seja izskatījās apmierināta.

—   Grizli devies pāri kalnam, — viņš īsi noteica.

Bija jau pusdienlaiks, kad abi ceļotāji, šķērsojuši vulkānisko klinšu nogruvumu, pa aitu taku nonāca līdz tai vietai, kur Tors un Muskva tika novērojuši ērgli un kalnu aitas. Te mednieki ieturēja lenču un ar tālskatiem pārlūkoja ieleju. Brūss ilgāku laiku klusēja. Tad, nolaidis tālskati, griezās pie Lengdona:

—       Man liekas, tagad es zinu, kur atrodas grizli piederošās zemes. Viņš pārvalda šīs divas ielejas; mēs savu nometni esam ierīkojuši pārāk tālu uz dienvidiem. Vai redzi lejā to mežu? Lūk, tur jābūt mūsu nometnei. Kā būtu, ja mēs dotos atpakaļ pāri ūdensšķirtnei un atvestu šurp zirgus?

—  Tas nozīmē, ka grizli vajāšana jāatliek līdz rītam?

Brūss pamāja ar galvu.

—       Mēs nevaram sekot viņam un atstāt zirgus piesietus - tur, strautlejā.

Lengdons ielika binokli futrālī un piecēlās. Piepeši viņš sastinga,

—- Kas tas bija?

—   Es neko nedzirdēju, — Brūss sacīja.

Brīdi abi ceļotāji stāvēja viens otram līdzās un ieklausījās. Gar ausīm viņiem uzbrāzmoja vējš. Pēc tam atkal valdīja klusums.

—       Dzirdi? —- Lengdons čukstēja, viņa balsī jautās sa« traukums.

—   Suņi! — iesaucās Brūss,

—  Jā, tie ir suņi!.

Mednieki paliecās uz priekšu, pavērsuši ausi uz dien* vidiem, — no turienes līdz viņiem atplūda tālas, satrauk* tas erdelterjeru rejas.

Metūsins bija ieradies, viņš ielejā meklēja abus medniekus.

VIENPADSMITĀ NODAĻA

Tora turpmāko rīcību noteica stingra apņēmība, ko indiāņi dēvē par pimootao. Savā lāča prātā viņš, tā sakot, pareizināja divi ar divi, un, kaut arī rezultātā, iespējams, nedabūja četri, tomēr viņa aprēķins bija pietiekams, lai iegūtu drošu pfjliecību, ka viņa ceļš ved taisnā virzienā uz ziemeļiem.

Ap to laiku, kad Lengdons un Brūss sasniedza aitu ce]a augstāko daļu kalna virsotnē un ieklausījās tālajās suņu rejās, mazais Muskva aiz noguruma bija tuvu izmisumam. Sekot Toram nozīmēja to pašu, ko visu dienu bez apstājas spēlēt «sunīšus».

Aitu ceļš bija palicis lāčiem aiz muguras, un pēc pusstundas gājuma viņi sasniedza ielejā kādu pakalnu, kur sākās ūdensšķirtne. No šis vietas viens strauts pagriezās uz dienvidiem un plūda uz Teiklas ezeru, otrs tecēja uz ziemeļiem, lidz sasniedza Beibainas upi, kas ir Skīnas pieteka.

Tors un Muskva ļoti drīz nokāpa zemienē, un lācēns pirmo reizi atradās purvājā, kur vietumis bija jāiet pa tik biezu un garu zāli, ka viņš Toru nevarēja saredzēt, bija vienīgi dzirdams, kā lielais grizli bez apstājas virzās uz priekšu.

Strauts kļuva platāks un dziļāks; vietām lāči gāja gar tumšiem, rāmiem dzelmeņiem, kas Muskvam likās neiedomājami dziļi. Beidzot lācēnam radās iespēja mazliet atvilkt elpu. Tors palaikam apstājās pie kāda dzelmeņa un ostīja ūdeni. Viņš kaut ko meklēja, bet, kā šķita, bez panākumiem, un ikreiz, kad grizli no jauna sāka iet, Muskvam kļuva arvien grūtāk viņam sekot.

Kad lāči pienāca pie ezera, viņi atradās septiņas jūdzes no tās vietas, kur Brūss un Lengdons ar binokļiem pētīja ieleju. Muskvam ezers šķita tiunšs un nemīlīgs, jo lācēns līdz šim bija redzējis vienīgi saules apspīdētus kalnu ezeriņus. Mežs te sniedzās līdz pašai krastmalai. Vietumis ūdens izskatījās gandrīz melns. Biezajās niedrēs klaigāja neredzēti putni. No ezera plūda asa, tīkama dvaka, no kuras Muskvas mute pildījās ar siekalām, viņš sajuta izsalkumu.

Vairākas minūtes Tors stāvēja, ieelpodams ezera dvaku. Te oda pēc zivīm. Lielais grizli sāka nesteidzīgi iet gar ezermalu. Drīz viņš pienāca pie neliela strauta ietekas. Strauts nebija platāks par divdesmit pēdām, bet ūdens tajā izskatījās tumšs, rāms un dziļš kā pašā ezerā. Tors pagāja jardus simt gar strautu uz augšu līdz kādai vietai, kur šķērsām tam pāri bija sakrituši vairāki koki, izveidojot kaut ko līdzīgu aizsprostam. Te ūdeni klāja zaļas putas. Tors zināja, kas mīt šādā ūdenī, un lēnām, piesardzīgi līda pa sakritušo koku stumbriem uz priekšu.

Strauta vidū grizli apstājās un ar labo ķepu viegli aiz- trauca putas sānis — viņa priekšā atklājās skaidrs ūdens.

Muskvas mazās, spožās ačeles vēroja grizli no krasta. Lācēns zināja, ka Tors nupat, nupat sagādās kaut ko ēdamu, bet viņš bija neziņā, kā tas barību dabūs ārā no ūdens, un, par spīti nogurumam, lācēns lūkojās, dziļi ieinteresēts.

Tors nostiepās guļus uz vēdera, galva un labā ķepa vīdēja pāri aizsprosta malai. Grizli iemērca ķepu apmēram pēdu dziļi ūdenī un turēja nekustīgi. Ūdens bija dzidrs, Tors redzēja tajā līdz strauta dibenam. Labu brīdi viņš redzēja vienīgi dažus žagarus un virs ūdens pabāzušos liela zara galu. Tad zem tā lēnām paslīdēja slaida ēna — piecpadsmit collas gara forele. Vieta likās pārāk dziļa, un Tors nemetās ūdenī.

Grizli pacietīgi gaidīja, un ļoti drīz viņa pūles tika atalgotas. Skaista, sarkanpunktota forele piepeši uzpeldēja ūdens virspuse un tā nobiedēja Muskvu, ka lācēns iekaucās. Tora milzīgā ķepa uztrieca gaisā ūdens šļakatas divpadsmit pēdu augstumā, un tai pašā mirklī ar smagu plīkšķi forele nokrita krastā trīs pēdas atstatu no lācēna. Tūlīt Muskva metās tai virsū. Zivs izmisīgi sitās un locījās, kamēr Muskvas mazie, asie zobiņi iekodās tajā arvien dziļāk.

Tors piecēlās kājās, bet, ieraudzījis, ka Muskva zivi pie- vācis, no jauna nogūlās uz kokiem. Lācēns vēl nebija pievārējis savu pirmo upuri, kad gaisā uzšāvās otrs ūdensstabs, uz krastu, riņķī griezdamās, lidoja otra forele. Šoreiz Tors tai tūlīt sekoja, jo viņš bija izsalcis.

Tās dienas novakarē lāči brangi pamielojās ēnalnS strauta malā. Piecreiz Tors izsvieda pa zivij no putainā ūdens apakšas, bet Muskva tā ir nespēja apēst vairāk par savu pirmo foreli.

Pēc garšīgās maltītes viņi pāris stundu nosnaudās vēsā, labi apslēptā vietā aizsprosta tuvumā. Muskva gulēja cauru miegu. Lācēns pamazām apjauta, ka viņa turpmākā dzīve lielā mērā būs atkarīga no viņa paša, un viņa ausis sāka modri uztvert katru skaņu. Tikko Tors pakustējās vai izgrūda nopūtu, Muskva to izdzirda. Pēc maratonskrējiena ar milzeni grizli Muskvam vairs nebija miera — viņš baidījās pazaudēt savu vareno draugu un barības devēju, tāpēc stingri apņēmās nedot Toram' iespēju klusībā slepus aizbēgt. Bet grizli ir nedomāja

pamest savu mazo draudziņu. Viņš pats bija lācēnam Joti pieķēries.

Ne tikai kāre pēc zivīm vai bailes no ienaidniekiem vadīja Toru uz zemieni, kur tecēja Beibaina. Jau vairāk nekā nedēļu grizli juta sevī augošu nemieru, kas pēdējās divās trīs cīņas un bēgšanas dienās kļuva neizturams. Toru pārņēma savadas nepiepildītas ilgas, un, kamēr Muskva krūmos snauda, grizli bija modrs — viņa ausis centās uztvert pazīstamas skaņas, deguns bieži ostīja gaisu. Tors gaidīja lāceni.

Bija pienācis puskooi&epicsirn — spalvu mešanas mēnesis, un allaž šajā mēnesī vai mazliet agrāk — olu dēšanas mēneša — jūnija beigās — Tors devās meklēt lāču mati, kas nāca pie viņa no rietumu kalnu grēdām. Grizli rīcību lielā mērā noteica reizi par visām reizēm iedibināti paradumi, un viens no tādiem bija allaž pa vienu un to pašu ceļu nokāpt otra ieleja, lai no turienes dotos tālāk uz Beibainas lejteci. Pa ceļam viņš nekad nepalaida garām izdevību pamieloties ar zivīm, un, jo vairāk zivju viņš apēda, jo spēcīgāk pats oda pēc tām. Varbūt grizli bija atklājis, ka zeltaini punktoto foreļu smarža dara viņu pievilcīgāku savai izredzētajai. Lai nu kā — zivju viņš pieēdās, cik uziet, un no viņa plūda spēcīga zivju dvaka.

Tors piecēlās un izstaipījās. Līdz saulrietam vēl bija divas stundas, un pa to laiku viņš izsita no ūdens vēl trīs zivis. Muskva noēda vienai zivij galvu, pārējo pieveica Tors. Pec tam lāči atsāka ceļojumu.

Muskva bija iegājis jaunā pasaulē. Tajā vairs nebija nevienas no pierastajām skaņām. Nebija ūdeņu vienmuļas murdoņas, -ko lāči bija dzirdējuši ielejas augšējā daļā. Nekur nemanīja murkšķus un baltirbes, neskraidīja mazās, resnās goferas. Ezera ūdens bija rāms, tumšs un dziļš, ar melniem, sauli neredzējušiem dzelmeņiem, kas vīdēja zem pašām koku saknēm, — tik tuvu ezeram bija pienācis mežs. Te nebija klinšu, kam. jārāpjas pāri, bet mitri, noglumējuši koku stumbri, vējlauzas un krūmu puduri. Pat gaiss bija citāds. Tajā nejuta ne mazākās vēsmiņas. Zem lāču kājām vietumis pletās brīnišķīgs mīkstu sūnu paklājs, kurā Tors iegrima gandrīz līdz padusēm. Mežs rādījās svešādi drūms, tajā bija noslēpumainas ēnas, asi, spēcīgi oda pēc pūstošiem augiem.

Tors tagad gāja lēnāk. Drūmā meža klusums, tveicīgais, puvuma piesātinātais gaiss it kā brīdināja būt modram.

Grizli soļoja mierīgi, bieži apstājās, palūkojās visapkārt un ieklausījās, reižu reizēm apostīja zem koku saknēm apslēptos dzelmeņus, katra jauna skaņa lika viņam apstāties, un viņš sastinga uz vietas ar zemu noliektu galvu, ausis modri izslējis.

Vairākkārt Muskva redzēja pustumsā aizslīdam dīvainas ēnas. Tās bija lielas pelēkās pūces, kas ziemā kļūst baltas kā sniegs. Vienubrīd, kad jau bija gandrīz satum- sis, viņš uzgāja uz pēdām lunkanam dusmīga izskata zvēram ar lielām acīm, bet tas, ieraudzījis Toru, pārbīlī metās bēgt. Šis radījums bija lūsis.

Dziļā krēslā Tors lēnām izgāja no meža biezokņa klajumā; lāči vispirms pienāca pie maza strautiņa, pēc tam pie liela dīķa. Tagad gaisā vēdīja pavisam cita — silta, spēcīga dvaka. Te neoda pēc zivīm, tomēr dvaka plūda no dīķa, kura vidū rēgojās trīs vai četras apaļīgas būves, līdzīgas lielām ar dubļiem biezi noziestām žagaru kaudzēm.

Ieradies šajā ielejas pusē, Tors ikreiz apciemoja bebru koloniju, un dažkārt gadījās, ka viņš sev sagādāja jaunu, treknu bebru vakariņām vai brokastīm. Šovakar viņš nejuta izsalkumu, turklāt viņam bija jāsteidzas. Tomēr Tors dažas minūtes pastāvēja dīķmalā.

Bebri jau bija uzsākuši nakts darbus. Muskvam drīz kļuva skaidrs, ko nozīmē vizuļojošās šautras, kas aši slīdēja pa ūdens virsu. Katras šautras galā vienmēr bija tumša, plakana galva, un Muskva ievēroja, ka vairums šautru sāk savu skrējienu no dīķa viņa gala un dodas taisnā virzienā uz garu, zemu barjeru, kas aizdambēja ūdeni trīssimt jardu tālāk uz austrumiem. Šī barjera Toru sākumā mulsināja, taču, labi pazīdams bebru dzīvi un paražas, viņš drīz vien saprata, ka viņa draugi celtnieki — no tiem viņš tikai retumis kādu apēda — sākuši paplašināt savus īpašumus, ceļot jaunu dambi. Kamēr Tors un Muskva vēroja, divi brangi noēdušies celtnieki ar skaļu šļakatu blīkšķi iegrūda dīķī četras pēdas garu baļķi, viens no viņiem aizvadīja to uz būvvietu, otrs griezās atpakaļ, lai veiktu citus darbus. Brīdi vēlāk no meža viņpus dīķa atskanēja lūstoša koka troksnis — tur citam celtniekam bija izdevies nogāzt koku. Tors gāja uz dambi.

Gandrīz tai pašā acumirklī dīķa vidū ar apdullinošu troksni uzšāvās gaisā šļakatu stabs. Kāds vecs bebrs bija pamanījis Toru un iebelzis ar lielās astes plakano pusi pa gludo ūdens virsmu; šis trauksmes signāls pāršķēla rēno vakara gaisu kā šautenes šāviens. Tūlīt no visām pusēm atskanēja šļaksti, bebri steidzīgi ienira, un pēc brīža viss dīķis vārījās un burzguļoja — tur zem ūdens satraukti peldēja ap divdesmit iztraucētu strādnieku, kuri centās ātrāk nokļūt drošībā savos ar dubļiem nocementē- tajos žagaru cietokšņos. Arī Muskvam pielipa vispārējais satraukums, un viņš ar tādu interesi vēroja notiekošo, ka gandrīz aizmirsa sekot Toram.

Lācēns panāca grizli pie paša dambja. Dažus mirkļus Tors kritiski apskatīja jauno būvi, tad pamēģināja, vai tā iztur viņa svaru. Dambis bija pietiekami stiprs, un pa šo tiltu, it kā viņiem būvētu, lāči pārgāja uz otru — aug- stako krastu. Pāris simtu jardu tālāk Tors uzdūrās uz takas ar labi redzamām karibu pēdām; taka vijās gar ezeru, un pēc pusstundas gājuma viņi bija pienākuši pie strauta, kas izplūda no ezera un tecēja uz ziemeļiem. . Muskva nevarēja vien sagaidīt, kad Tors beidzot apstāsies. īsā diendusa netika atdevusi lācēna pagurušajām kājām vingrumu, arī noberztie pēdu spilventiņi nebija sadzijuši.

Muskvam ceļošana bija apnikusi, pat vairāk nekā apnikusi; ja notiktu pēc viņa prāta, lācēns veselu mēnesi ne- noietu pat vienu jūdzi. Iešana vēl nebūtu tik grūta, bet, lai turētos līdzi Tora raitajam solim, lācēnam vajadzēja rikšot; tāpat klājas resnam četrgadīgam neveiklam bērnam, kas izmisīgi turas pieķēries pie īkšķa lielam, ātri soļoješam vīram. Bet Muskvam pat nebija īkšķa, pie kā turēties.

Lācēna pēdas dega kā ugunīs; maigo degunteli bija savainojuši brikšņi un kā naža asmens griezīgā purva zāle, mugura neganti sāpēja. Tomēr viņš izmisīgi pūlējās neatpalikt; beidzot strautlejā zem lāču kājām atkal parādījās smiltis un grants, iešana kļuva vieglāka.

Pie debesīm iedegās zvaigznes, miljoniem zvaigžņu, skaidras un spožas; Tors acīmredzot bija noskaņojies «nakts kājošanai» — kuppatipsk primaootao, kā teiktu kri[8] pēddzinis. Nezin kā šī «kājošana» būtu beigusies

Muskvam, ja debesu spēki — pērkons, zibens un lietus — neizlēmuši dot viņam atpūtu.

Apmēram stundu zvaigznes spīdēja spoži, un Tors gluži kā apsēsts gāja un gāja, nelikdamies zinis par Muskvu, kas kliboja ar visām četrām kājām. Tad rietumu pamalē noducināja pērkons. Grandieni kļuva arvien stiprāki, ātri tuvojās negaiss, nākdams taisnā ceļā no siltā Klusā okeāna. Tors kļuva nemierīgs, pagriezis galvu ūz rietumiem, viņš ošņāja gaisu. Bāli zibeņi krustu šķērsu graizīja nakts tumsu, kas apņēma abus ceļotājus kā milzu liela, melna sega. Zvaigznes izdzisa. Iegaudojās vējš. Tam sekoja lietus.

Tors bija atradis lielu klinti ar seklu iedobumu, līdzīgu nojumei, zem tās viņi patvērās no lietus. Krietnu laiku lija straumēm. Tā vien likās — šais kalnos izlīst daļa Klusā okeāna ūdens; pusstundas laikā strauts bija pārtapis straujā upē.

Zibens un pērkona grandieni biedēja Muskvu. Tagad viņš ik pa brīdim redzēja Toru žilbinoši spilgtajos zibens uzliesmojumos, taču nākamajā mirklī visapkārt atkal bija melna nakts; kalnu galotnes šķita gāžamies ielejā; zeme trīcēja un drebēja, un lācēns kļāvās arvien ciešāk pie grizli, līdz beidzot gulēja starp viņa lielajām priekšķepām, iegrimis lielā lāča biezajā, pinkainajā krūšu vilnā. Toru trokšņainie dabas spēki sevišķi neuztrauca, viņa vienīgās rūpes bija palikt sausam. Pēc peldes viņš allaž vēlējās, lai spīdētu saule un tuvumā būtu jauka, sasitusi klints, kur atgulties.

Pirmais spēcīgais gāziens pierima un pārgāja ilgstošā līņāšanā. Muskva vairs nebaidījās; zem klints nojumes, cieši piespiedies pie Tora, viņš jutās ļoti omulīgi un drīz vien aizmiga. Tors garas stundas pavadīja nomodā, tikai reizumis mazliet iesnaudās; urdošais nemiers, kas mita viņā, neļāva lielajam grizli iegrimt ciešā, veselīgā miegā.

Lietus pārstāja drīz pēc pusnakts, taču bija ļoti tumšs; strauts bija izgājis no krastiem, un Tors palika iedobumā zem klints. Muskva izgulējās vareni.

Bija jau rīts, kad Tors pakustēdamies Muskvu uzmodināja. Lācēns izlīda Toram nopakaļus no klints apakšas; viņš tagad jutās nesalīdzināmi labāk nekā iepriekšējā vakarā, kaut gan pēdas vēl arvien bija noberztas jēlas un viss ķermenis stīvs.

Tors atkal sāka iet gar strautu. Tā krasti vietām bija pārpurvojušies, ar daudzām nelielām ūdens lāmām, kur bagātīgi auga mīksta zāle un dažādas ēdamas saknes, it sevišķi slaidās, garkātainās lilijas, kas viņam tik ļoti garšoja. Bet, lai pieēstos ar šiem veģetārajiem gardumiem, tūkstoš mārciņu smagam grizli jābarojas stundām ilgi, varbūt pat visu dienu, un viņš negribēja zaudēt laiku. Tors bija dedzīgs mīlētājs, taču viņa kāzu laiks ilga tikai pāris dienu gadā; šajās dienās viņš pilnīgi mainīja savu dzīvesveidu — viņš vairs nedzīvoja vienīgajam mērķim — paēst un uzkrāt taukus; uz īsu laiku grizli atmota paradumu dzīvot, lai ēstu, tagad viņš ēda, lai uzturētu dzīvību, tāpēc nabaga Muskva vai beidzās nost aiz bada, gaidī. dams nākamo maltīti.

Beidzot agrā priekšpusdienā Tors pienāca pie neliela dīķīša, kuram nekādi nespēja paiet garām. Dīķīša platums nesasniedza ne divpadsmit pēdu, bet ūdens tajā, burtiski, vārījās no forelēm. Zivis nebija spējušas aizkļūt līdz ezeram, lai no turienes iepeldētu dziļākajos Beibainas un Skīnas ūdeņos, jo pārāk ilgi pēc palu laika bija še aizkavējušās. Dīķītī tās tagad dzīvoja kā murdā. Vienā dīķa galā ūdens bija divas pēdas dziļš, otrā — tikai dažas collas.

Brīdi nopētījis dīķi, Tors iebrida dziļākajā ūdenī. Muskva, tupēdams krastā, redzēja mirdzošās zivis iebēgam seklumā. Tors lēnām tuvojās forelēm, un, kad viņš stāvēja tikai collas astoņas dziļā ūdenī, pārbiedētās zivis mēģināja nokļūt atpakaļ dīķa otrā galā,

Atkal un atkal Tora lielā labā ķepa uzsita gaisā ūdens šļakatas. Pirmā šalts nogāza Muskvu no kājām, bet tai līdzi krastā tika izsviesta divas mārciņas smaga forele, kuru lācēns tūlīt sagrāba un sāka ēst. Dīķī izcēlās panika; Tora ķepas varenie triecieni pagalam satrauca foreles, un tās kā neprātīgas sāka šaudīties no viena dīķa gala uz otru. Bet Tors ievāca ražu; tikai pēc tam, kad krastā gulēja savs ducis zivju, grizli beidzot meta mieru.

Muskva bija tik ļoti aizņemts ar ēšanu un Tors ar zveju, ka ne viens, ne otrs netika pamanījis viesi. Abi to ieraudzīja gandrīz vienlaicīgi un veselu pusminūti blenza, acis iepletuši, sastinguši aiz pārsteiguma, — Tors, stāvēdams dīķī, Muskva, noliecies pār zivi. Viesis izrādījās vēl viens grizli; ar vēsu prātu, it kā pats sazvejojis, viņš locīja

Iekšā foreles, ko Tors bija izsviedis krastā. Tas nu bija lielākais apvainojums, pats nekaunīgākais izaicinājums, kāds pieredzēts šai lāču zemē! Pat Muskva to saprata. Viņš nogaidoši pavērās uz Toru. Te jānotiek vēl vienai kaujai, — tā domāja lācēns un labpatikā aplaizījās.

Tors lēnām izkāpa no diķa. Krastā viņš apstājās. Abi grizli mērīja viens otru skatieniem, viesis tai pašā laikā turpināja plosīt zivi. Ne viens, ne otrs nerūca. Muskvam lāči nelikās naidigi, un tad, sev par lielu pārsteigumu, lācēns redzēja, ka Tors sāk ēst zivi turpat dažu pēdu attālumā no svešā grizli!

Cilvēks varbūt ir pats pilnīgākais radījums zemes virsū, bet, ja ir runa par to, kā viņš prot godāt vecumu, jāatzīst: šai ziņā cilvēks nav pārāks par grizli, nereti grizli izrādās krietnāks. Tors nekad neaplaupīja vecu lāci, viņš necīnījās ar vecu lāci, viņš nedzina vecu lāci projām no sava medījuma — visu to ne vienmēr var teikt par cilvēku.

Viesis bija vecs lācis, turklāt vēl slims. Augumā viņš bija gandrīz tikpat liels kā Tors, bet tā noliesējis, ka krūtis viņam bija uz pusi šaurākas un kakls un galva smieklīgi tievi. Indiāņi tādu lāci sauc par Kuyas Wapusk —• vecs lācis, kuram drīz jāmirst. Viņi šādu lāci neaiztiek; citi lāči pacieš veco savā tuvumā un Jauj viņam mieloties ar savu medījumu; vienīgi baltais cilvēks nogalina vecu lāci.

Šis vecais grizli cieta badu. Viņam vairs nebija nagu; spalva bija reta un plāna, dažuviet uz ķermeņa vīdēja kaila āda, košanai viņam kalpoja vienīgi cietās, sarkanās smaganas. Ja viņš izvilks līdz rudenim, ziemas guļā noliksies pēdējo reizi. Varbūt nāve viņu paņems pat agrāk. Ja notiks tā, Kuyas Wapusk to zinās īstajā laikā un ielīdīs kādā labi apslēptā alā vai klinšu aizā, lai tur izpūstu pēdējo dvašu.

Visos Klinšu kalnos, cik Brūsain un Lengdonam bija zināms, nav neviena cilvēka, kurš būtu atradis dabiskā pāvē miruša grizli līķi vai kaulus.

Un lielais, ietramdītais Tors, kuru mocīja ievainojumi un vajāja cilvēks, laikam saprata, ka tas ir Kuyas Wapusk pēdējais mielasts uz zemes, jo viesis bija pārāk vecs, lai pats 2vejotu, pārāk vecs, lai medītu, pārāk vecs, pat lai izraktu maigās liliju saknes; Tors tāpēc ļāva viņam apēst yisas zivis, tad pats gāja tālāk; Muskva viņam sekoja.

DIVPADSMITĀ NODAĻA

Vēl divas stundas turpinājās Tora un Muskvas nogurdinošais ceļojums uz ziemeļiem. Kopš aitu taka bija palikusi aiz muguras, abi lāči tika nogājuši savas divdesmit jūdzes; rudvaidzim lācēnam šis attālums bija tas pats, kas ceļojums apkārt pasaulei. Citkārt tik tālu no dzimtās vietas viņš būtu devies tikai otrajā, varbūt pat trešajā dzīvības gadā.

Ne reizi šajā gājienā uz otru ieleju Tors netika aizkavējies kalnu nogāzēs. Viņš izvēlējās pašu vieglāko ceļu gar strautmalu.

Trīs vai četras jūdzes lejāk aiz dīķa, kur viņi bija atstājuši veco lāci, grizli piepeši nogriezās uz rietumiem, un nedaudz vēlāk lāči atkal kāpa kalnā. Ceturtdaļjūdzi viņi rausās augšā pa garu, ar zāli apaugušu noslīdeni, kas viņus aizveda — par laimi Muskvas sāpošajām kājām — uz pilnīgi līdzenu ceļu, pa kuru abi ceļotāji bez sevišķām pūlēm sasniedza otras ielejas nogāzes. Tā bija tā pati ieleja, kurā Tors divdesmit jūdzes tālāk uz dienvidiem bija nogalējis melno lāci.

Tors stāvēja, lūkodamies uz saviem īpašumiem no to ziemeļu robežām, un ar viņu notika pārmaiņa. Piepeši viņam vairs nebija nekādas steigas. Piecpadsmit minūtes viņš tā nostāvēja, skatīdamies lejup, ostīdams gaisu. Lēnām grizli kāpa lejā un, sasniedzis zaļās pļavas un strautleju, pagriezās pret vēju, kas pūta no dienvidrietumiem. Vējš neatnesa gaidīto smaržu. Taču Instinkts, kas ir nekļūdīgāks par saprātu, Toram sacīja, ka draudzene ir tuvumā, viņai jābūt tuvumā. Toram neeksistēja neparedzēti apstākļi, kā nelaimes gadījums, saslimšana vai nāve no mednieka lodes. No šīs vietas grizli vienmēr bija sācis meklēt lāceni un agri vai vēlu viņu atradis. Viņš pazina draudzenes smaržu. Un viņš daudzkārt krustu šķērsu izstaigāja palienes, lai to nepalaistu garām.

Mīlas pārņemts, Tors vairāk vai mazāk līdzinājās cilvēkam: viņš bija gluži kā apsēsts. Nekas cits viņu vairs neinteresēja. Paradumi, kas citkārt šķita nemainīgi kā zvaigznes debesīs, tagad bija pamesti novārtā. Viņš pat aizmirsa izsalkumu, tā ka murkšķi un goferas šobrīd varēja justies droši. Grizli bija nenogurdināms. Dienu un nakti viņš klaiņāja, meklēdams savu izredzēto.

Gluži dabiski, šajās satraucošajās stundās Tors pilnīgi aizmirsa Muskvu. Pirms norietēja saule, grizli vismaz desmit reižu pārgāja strautu turp un atpakaļ, un pacietību zaudējušais lācēns, kas jau grasījās no viņa atpalikt, brida un peldeja, un ķepurojās, un gandrīz noslīka. Kad Tors brida strautam pāri desmito vai divpadsmito reizi, Muskva sadumpojās un palika uz vietas; tālāk viņi gāja katrs gar savu krastu. Taču grizli drīz vien atgriezās.

Pēc tam — saule jau rietēja — sekoja negaidīti notikumi. Nelielais vējiņš piepeši mainīja virzienu, atnesdams no rietumu nogāzēm, pusjūdzi atstatu, kādu smaržu, kas lika Toram apstāties un apmēram pusminūti stāvēt nekustīgi, bet pēc tam uzņemt īstu aidinieka riksi, pašu ātrāko skrējienu, kāds pa spēkam četrkājainam radījumam.

Muskva ripoja kā bumba viņam nopakaļus, visiem spēkiem pūlēdamies tikt līdzi, bet arvien vairāk atpalikdams. Sajā pusjūdzes skrējienā lācēns būtu pilnīgi pazaudējis. Toru, ja grizli neapstājies pirmās nogāzes pakājē, lai noteiktu pareizo virzienu. Kad Tors sāka kāpt augšup pa nogāzi, Muskva, viņu ieraudzījis, žēli iekaucās, it kā lūgdamies, lai viņu pagaida, un tūlīt atkal steidzās tālāk pa Tora pēdām.

Divsimt vai trīssimt jardu augstumā — tur, kur nogāze, kļūdama lēzenāka, izveidoja ieplaku jeb paleju, — gaisu ostīdama, kā to iepriekš bija darījis Tors, stāvēja skaistā grizli lāču māte no rietumu kalnu grēdām. Viņai līdzās snaikstījās viens no pērnā gada lācēniem. Pārgājis pāri kalna mugurai, Tors atradās jardu piecdesmit no savas izredzētās. Lielais grizli apstājās. Viņš skatījās uz lāceni, un Iskvao, lāču māte, skatījās uz viņu.

Pēc tam sākās lāču mīlas rotaļas. Tors likās aizmirsis līdzšinējo steigu, karsto, dedzīgo vēlēšanos satikt lāceni, un, ja Iskvao iepriekš bija nepacietīgi gaidījusi un ilgojusies, tad šobrīd, šķiet, viņu bija pārņēmusi dziļa vienaldzība. Dažas minūtes Tors pastāvēja, nevērīgi lūkodamies apkārt; Muskva pa to laiku paguva pieskriet pie viņa un attupties līdzās; lācēns gaidīja jaunu kauju.

It kā Tora nemaz nebūtu viņas tuvumā, Iskvao vienaldzīgi apvērsa lielu, plakanu akmeni un ņēmās meklēt kāpurus un skudras; Tors, nepalikdams parādā, tēlotā nevērībā izrāva un norija zāles kušķi. Iskvao spēra dažus soļus uz priekšu, Tors darīja to pašu; it kā pavisam nejauši viņi bija pievirzījušies viens otram tuvāk.

Muskva jutās pārsteigts. Ari otrs — vecākais lācēns bija izbrīnījies. Abi jaunuļi — viens trīsreiz lielāks par otru — tupēja uz pakaļkājām kā divi suņi un ar interesi gaidīja, kas notiks tālāk.

Pagāja piecas minūtes, iekams Tors un Iskvao nonāca piecu pēdu atstatumā viens no otra, tad abi ļoti pieklājīgi sabāza kopā degunus un saostījās.

Gadu vecais lācēns pievienojās ģimenei. Viņš bija tieši tajā vecumā, lai iegūtu ārkārtīgi garu vārdu: indiāņi šādu lācēnu sauc par Pipūneskūsu, kas nozīmē — vien- gadnieks. Pipūneskūss droši gāja klāt Toram un savai mātei. Brīdi Tors nelikās viņu redzam. Tad grizli lielā labējā ķepa pašāvās uz priekšu un deva Pipūneskūsam spēcīgu aperkata1 sitienu, no kura jaunulis uzlidoja gaisā un aizvirpuļoja atpakaļ uz Muskvas pusi.

Lāču māte, mīlīgi ostīdamās ar Toru, nepievērsa uzmanību savas atvases padzīšanai. Muskva turpretim nosprieda, ka tas ir sākums lielajai kaujai, un, izaicinoši iekaucies, metās lejā pa nogāzi, ar sparu drāzdamies virsū Pipūneskūsam.

Viengadnieks bija «memmes dēliņš». Viņš piederēja pie tiem lāču bērniem, kuri spītīgi turas pie mātes arī otrajā dzīvības gadā un baidās uzsākt patstāvīgas gaitas. Māte viņu bija zīdījusi līdz piecu mēnešu vecumam, pēc tam bagātīgi pienesusi viņam dažādus gardumus, un Pipūneskūss nobarojās tauks, mīksts un spīdīgs, viņš auga par kalnzemes mīkstčauli.

Muskva, tieši pretēji, dažu dienu laikā bija kļuvis ļoti drosmīgs, un, kaut arī viņš bija trīsreiz mazāks par Pipūneskūsu un viņam bija noberztas pēdas un sāpēja mugura, viņš drāzās virsū jaunulim kā lode no šautenes.

Pipūneskūss vēl nebija atžirdzis no Tora ķepas trieciena, kad sekoja Muskvas uzbrukums; jaunulis žēli iebļāvās, saukdams palīgā māti. Viņam vēl nekad nebija nācies cīnīties; viņš nevarīgi valstījās uz sāniem un uz muguras, vaukšķēja, spārdījās un skrāpējās, kamēr Muskvas asie, griezīgie zobi atkal un atkal iekodās viņa maigajā ādā. Muskvam laimējās sagrābt pretinieka degunu un dziļi ielaist tajā zobus, un, ja līdz tam Pipūneskūsā bija mitusi kripata vīrišķības, tad tagad no tās vairs nepalika

' Apcrkats — boksa termins, āķveida sitiens pa zodu no apakšas. (Tulk.) ne miņas — kamēr Muskva viņu turēja ar zobiem, jaunulis bļāva vienā bļaušanā, sūdzēdamies mātei, ka viņu galē nost. Iskvao tomēr izlikās nedzirdam dēla vaimanas un turpināja ostīties ar Toru. Galu galā Pipūneskūsam izdevās atbrīvot asiņojošo degunu, nokratot no sevis Muskvu, un jaunulis bēga projām, ko nagi nes. Muskva varonīgi diedza viņam nopakaļus. Divreiz viņi apskrēja apkārt ieplakai, un, par spīti īsajām kājelēm, Muskva jau mina Pipūneskūsam uz papēžiem, kad piepeši jaunulis, pametis sānis izbiedētu skatienu, atsitās pret klinti, nostiepdamies gar zemi.

Acumirklī Muskva viņam uzklupa no jauna; mazākais lācēns droši vien rūktu un kostu līdz galīgam pagurumam, ja vien nebūtu ievērojis Toru un Iskvao lēnām nozūdam gar kalna malu uz ielejas pusi.

Tūlīt Muskva aizmirsa cīņu. Viņš nesaprata Toru: lielais grizli nemetās kaujā uz dzīvību un nāvi ar lāceni, bet mierīgi kopā ar to gāja projām. Arī Pipūneskūss, mazliet atguvies, vēroja lāču aiziešanu. Muskva palūkojās uz Pipūneskūsu, un Pipūneskūss palūkojās uz Muskvu. Rud- vaidzis lācītis mulsi aplaizījās, viņā cīnījās divējādas jūtas — karsta vēlēšanās pamatīgi notēst Pipūneskūsu un valdonīgs aicinājums sekot Toram. Pipūneskūss nedeva Muskvam laiku izšķirties. Ar žēlabainu spiedzienu jaunulis aizsteidzās nopakaļus mātei.

Abiem lācēniem sākās satraucošs laiks. Visu to nakti Tors un Iskvao pavadīja divatā vītolu biezokņos un straut- lejas balzama balteglēs. Nākamās dienas pievakarē Pipūneskūss vēlreiz pielavījās pie mātes; arī šoreiz Tors viņu sagrāba un iemeta strauta vidū. Jau otro reizi Muskva vēroja Tora nepatiku pret Pipūneskūsu, un lācēnā nobrieda pārliecība, ka pieaugušie lāči necieš jaunuļu sabiedrību; šis atklājums viņu pamudināja noslēgt nedrošu, īslaicīgu pamieru ar Pipūneskūsu.

Tors un Iskvao neaizgāja tālu. Pa visu nakti viņi nebija pavirzījušies tālāk par divsimt trīssimt jardiem no kalna pakājes. Muskvam radās iespēja atpūsties. Taču nekāda lielā gulēšana neiznāca, jo viņš, tāpat kā līdz šim, bija stingri apņēmies neizlaist Toru no acīm.

Arī visu nākamo dienu Tors un Iskvao pavadīja divatā krūmu biezoknī. Rīta agrumā Muskva uzdrošinājās mazliet paklaiņot, lai sameklētu barību, Viņam garšoja mīksta, sulīga zāle, bet tā nebija diezgan sātīga. Vairākkart viņš ievēroja Pipūneskūsu rokamies strautmalas mīkstajā zemē un galu galā padzina jaunuli no pusizraktas bedrītes, lai pats to izpētītu. Brīdi paracies, Muskva izvilka baltu sīpolu, kas izrādījās vislielākais gardums, kādu viņš jebkad bija baudījis, pat zivs viņam nelikās tik garšīga. Sis sipols bija viena no tām garšīgajām uzkodām, kuras lācēns iemācījās lietot pārtikai, — kleitonijas sakne. Garšas ziņā tai varēja līdzināties vienīgi kandiks. Kleitonijas auga visapkārt papilnam, un Muskva raka un raka, ka- rnē» ķepas sāka sāpēt. Tagad vismaz viņš bija kārtīgi paēdis.

Tors vēlreiz izrādījās netieši vainīgs kautiņā starp Muskvu un Pipūneskūsu. Vēlā pēcpusdienā pieaugušie lāči gulēja krūmu biezoknī viens otram blakus; te piepeši bez redzama iemesla Tors atpleta milzīgo rīkli un izgrūda garu, dobju rēcienu, ļoti līdzīgu tam rēcienam, kas izlauzās no grizli krūtīm, kad viņš atņēma dzīvību lielajam melnajam lācim. Iskvao pacēla galvu un arī ierēcās, pie tam abi lāči bija vislabākajā ņoskaņojumā, laimīgi un apmierināti. Kāpēc lāči pārošanās laikā iecienījuši šādus asinis stindzinošus duetus — tas paliek noslēpums, ko spēj izskaidrot yienīgi paši lāči. Rēkšana ilgst apmēram minūti, un šīs minūtes laikā Muskva, kas bija apgūlies biezokņa tuvumā, nosprieda, ka beidzot situsi viņa laimes stunda, — Tors galē nost Pipūneskūsa māti. Tūlīt lācēns sāka lūkoties pēc Pipūneskūsa.

Nelaimīgā kārtā mīkstčaulis jaunulis tobrīd zagās šurp gar krūmmalu, un Muskva viņam nedeva iespēju attapties. I<ā melns zibens rudvaidzis lācēns šāvās uz pretinieku; Pipūneskūss novēlās no kājām kā lempīgs puišelis. Vairākas minūtes abi koda, plēsa un skrāpēja — jāsaka gan, to galvenokārt darīja- Muskva —, kamēr Pipūneskūsa spēks un enerģija izsīka kaukšanā.

Beidzot lielākajam lācēnam kaut kā Izdevās izrauties, un viņš metās bēgt. Muskva viņu vajāja: iedzina krūmājā, iztrenca no turienes ārā, nodzina lejā pie strauta, attrieca atpakaļ, dzina pusceļu augšup pa nogāzi, notrenca lejā — dzina un dzenāja, līdz pats, galīgi paguris, atkrita zemē uz vēdera, lai mazliet atvilktu elpu.

Tieši tad Tors iznāca no biezokņa. Viņš bija viens. Pirmo reizi kopš sastapšanās ar Iskvao viņš šķita pamanījis Muskvu. Grizli paostīja vēju uz vienu, uz otru pusi, tad pagriezās un devās taisnā ceļā uz attālajām nogāzēm, pa kurām viņi bija nākuši šurp iepriekšējās dienas pēcpusdienā. To redzot, Muskva bija gan iepriecināts, gan apjucis. Viņam gribējās ieiet krūmu biezoknī un paplucināt beigto lāceni, kurai tur noteikti jābūt, un viņam rūpēja nobeigt kautiņu ar Pipūneskūsu. Brīdi vilcinājies, Muskva tomēr aizskrēja Toram nopakaļus un atkal gāja viņam cieši pa pēdām.

Nedaudz vēlāk no krūmu biezokņa iznāca Iskvao un arī paostīja vēju — tāpat kā iepriekš Tors. Tad viņa pagriezās pretējā virzienā up sāka kāpt augšup pa nogāzi pretī saulrietam; Pipūneskūss turējās viņai cieši aiz muguras.

Tā nobeidzās Tora ģimenes dzīve un Muskvas pirmā cīņa; lēnā solī viņi gāja atpakaļ uz austrumiem, pretī vislielākajām briesmām, kādas jebkad draudējušas četrkājainam radījumam šais kalnos, — pretī vislielākajai nežēlībai, no kuras nav iespējams aizbēgt, kurai pa pēdām seko nāve.

TRISPADSMITA NODAĻA

Sasniedzis nogāzi, kas ved uz nogruvumu starp divām ielejām, Tors pagriezās uz dienvidiem virzienā uz to vietu — jūdzes astoņpadsmit, divdesmit no šejienes, kur tika nogalēts lielais melnais lācis.

Muskva bija pārliecināts, ka tagad viņi uz ilgu laiku šķīrušies no Pipūneskūsa un viņa mātes. īstenībā Tors vēl izbaudīja tikai pirmos lāču medusmēneša priekus. Pašreiz viņš bija atstājis Iskvao, lai pabūtu viens, atpūstos un paēstu. To pašu varētu teikt par Iskvao; kaut arī lāču māte virzījās taisni uz rietumiem, viņa vēl nedomāja atgriezties dzimtajās vietās. Visdrīzāk domājams, ka parīt viņi atkal satiksies — ja liktenis nebūs lēmis citādi ■—, lai pēc tam nākamās dienas rītā vai pievakarē no jauna izšķirtos. Šādas tikšanās turpināsies divas nedēļas, varbūt pat mēnesi, līdz tam brīdim, kad Iskvao kļūs nelaipna un īgna. Tad viņa dosies atpakaļ uz dzimto pusi, un nav izslēgts, ka uz atvadām Tors saņems no viņas spēcīgu belzienu. Taču nodomi un ieceres nereti izjūk. Liktenis, kuram bija lemts nostāties starp Toru un Iskvao, šobrīd joņoja uz zirgiem pa ieleju.

Pirmo nakti pēc šķiršanās no Iskvao un Pipūnesļcūsa lielais grizli un rudvaidzis lācēns gāja bez apstājas zem spožajām zvaigznēm. Pa ceļam Tors necentās nomedīt gaļu. Viņš uzkapa stāvā nogāzē, no turienes pa šīfera piekalni nokāpa nelielā ieplakā kalna pakājē un atradās zaļā pļavā ar biezu, mīkstu zāli, kur lielā daudzumā auga slaidkātainais kandiks ar divām lapiņām kā lilijai un ziedu ar piecām ziedlapiņām, un saldu, garšīgu saknes sīpolu. Te Tors pavadīja nakti rakdams un ēzdams.

Muskva, pieēdies kleitoniju, nebija izsalcis; diena viņam bija pagājusi mierīgi (ja neņem vērā kautiņu ar Pipūneskūsu), un zvaigžņotajā naktī viņš jutās ļoti labi. Ap desmitiem uzlēca mēness, pats lielākais, sarkanākais un skaistākais mēness, kādu Muskva bija redzējis savā īsajā mūžā. Tā gaisma izlija pār kalnu galotnēm kā meža ugunsgrēks, un Klinšu kalni pārklājās ar sārtu spozmi. Ieplaka ar akru desmit lielo pļavu bija gaiša kā dienā. Mazais ezeriņš kalna pakājē blāvi-spīdēja, un strauts, kas to baroja ar kūstošā sniega ūdeņiem, šāvās zemē no tūkstoš pēdu augstuma spožās vērpetēs, kurās mēnessgaisma iešķīla dimanta dzirkstis.

Pļavā šur tur vīdēja atsevišķi krūmu pudurīši un dažas Kanādas egles un balzama baltegles, it kā ar nolūku še iestādītas apkārtnes izdaiļošanai; ieplakas sānos trešdaļ- jūdzes augstumā slējās ar zāli apaudzis nogruvums; tā virsotnē Muskvas un Tora acīm neredzams gulēja kalnu aitu ganāmpulks.

Muskva allaž turējās Tora tuvumā, viņš pētīja krūmu pudurus, egļu un balzama baltegļu tumšās ēnas, ezeriņa krastus. Te viņš uzgāja ūdenspeļķi ar mīkstām dūņām un veldzēja tajā savainotās pēdas. Reizes divdesmit šajā naktī lācēns iebrida dūņās.

Pat rītausmā Tors nesteidzās pamest ieplaku. Saule jau bija labā gabalā, bet grizli vēl arvien staigāja pa pļavu, reizumis izrakdams kādu sakni un uzkozdams mīksto zāli. Muskvam tas bija pa prātam, un viņš brokastīs iebaudīja kandika sīpolus. Lācēns vienīgi brīnījās, kāpēc Tors nebrien ezeriņā, lai no turienes izsviestu krastā foreles, viņš vēl nezināja, ka visos ūdeņos zivis nedzīvo. Galu galā viņš aizgāja zvejot uz savu roku, un viņam laimējās noķert cietās, melnās bruņās tērptu ūdensvaboli, kas ar adatveidīgajārri spīlēm viņam tik sāpīgi ieknieba degunā, ka lācēns iekaucās.

Ap desmitiem rītā lācim biezajā kažokā saules pielietajā ieplakā kļuva karsti kā ceplī, un Tors sev sameklēja atpūtas vietu starp klintīm ūdenskrituma tuvumā, kur bija tīkami vēss kā pagrabā. Grizli ielīda nelielā alā, Tās tuvumā šīferis un smilšakmens bija tumšs un lipīgi slapjš no daudzām sīkām sniegūdens urdziņām, kas plūda no kalnu galotnēm.

Tieši tadā vietā Toram patika uzturēties karstā jūlija dienā, turpretim Muskvam ala šķita tumša un drūma, viņš daudz labāk jutās ārā saulē.

Un tā pēc apmēram divām stundām lācēns atstāja Toru vienu viņa saldētavā un sāka pētīt bīstamās klinšu dzegas.

Kādu brīdi viss šķita labi, bet tad lācēnam gadījās uzkāpt wļ zaļi iekrāsota šīfera slīpuma, pa kuru sīkā strūkliņā tecēja ūdens.

Jau vairākus gadsimtus ūdens te bija skalojis šīferi, noberzdams tā virsmu gludu jo gludu kā nospodrinātu pērli, kas turklāt bija tik slidena kā ar taukiem noziesta.

Muskva nepaguva ne atjēgties, kad viņa kājas bija aizslīdējušas katra uz savu pusi. Nākamajā acumirklī viņš jau bija ceļā uz ezeriņu simt pēdu lejāk. Lācēns vēlās un kūleņoja, Reizēm iekrita seklās peļķēs. Kā gumijas bumba lēkāja pāri maziem ūdenskritumiņiem. Viņam aizrāvās elpa. Ūdens un daudzie triecieni pret akmeņiem viņu apdullināja, viņš vairs neko neredzēja, bet ar katru jardu slīdēja lejup ātrāk un ātrāk. Vairākkārt viņš izmisīgi iekaucās, un šie sirdi plosošie kaucieni uzrāva no miega Toru,

Tai vietā, kur ūdeņi no kalnu galotnēm ieplūda ezerā, bija izveidojusies desmit pēdu augsta krauja; Muskva tai pārlidoja pāri ar tādu ātrumu, kas viņu aiznesa gandrīz līdz ezera vidum. Ar skaļu blīkšķi viņš atsitās pret ūdeni un nozuda tajā. Arvien dziļāk grima lācēns ezera dzelmē, kur viss bija melns un auksts, un smacējošs tad glābšanas josta — paša tauki, ar ko lācēnu bija apveltījusi daba, — pacēla viņu atkal virspusē. Viņš sāka airēties ar visām četrām kājām. Tas bija Muskvas pirmais mēģinājums peldēšanā, un, kad viņš beidzot izvilkās krasta, viņa spēki bija galā,

Muskva vēl arvien gulēja krastmalā, smagi elsdams, līdz nāvei pārbijies, kad Tors, nokāpis no klintīm, nostājās viņam līdzās. Muskvas matē mēdza dēlu krietni iedun- ckāt, kad viņam pēdā bija iedūrusies dzeloņcūkas adata. Viņa tā rīkojās vienmēr, kad lācēnam atgadījās kāda nelaime, jo ticēja, ka dunka ir pašas labākās zāles. Lāču audzināšanā veselīgai iekaustīšanai ir vislielākā nozīme, un arī tagad lācēns droši vien būtu no mātes saņēmis pelnītās sukas. Taču Tors viņu vienīgi apostīja; pārliecinājies, ka Muskvam nekas ļauns nav noticis, grizli pagriezās un sāka rakt kandika sakni.

Nepaguvis apēst izrakto gardumu, Tors piepeši sastinga. Veselu pusminūti viņš stāvēja nekustīgi kā akmens tēls. Muskva uzlēca kājās un nopurinājās. Arī viņš ieklausījās. Abi izdzirda kādu skaņu. Ar lēnu, līganu kustību grizli uzslējās pakaļkājās, izstiepdamies visā augumā. Viņš lūkojās uz ziemeļiem; grizli ausis bija pavērstas uz priekšu, jutīgās nāsis drebēja. Viņš neko nesaoda, bet viņš dzirdēja!

Pāri nogāzēm, pa kurām viņi ar Muskvu bija gājuši, līdz Tora ausīm atlidoja tāla, tikko dzirdama skaņa, kādu viņš nepazina, jo nekad agrāk nebija dzirdējis. Tās bija suņu rejas..

Veselas divas minūtes Tors notupēja uz pakaļkājām, viņa masīvajā ķermenī nepakustējās neviens muskulis, vienīgi nāsis drebēja.

Sai dziļajā ieplakā zem paša kalna pat skaņai bija grūti iespiesties. Tors aši nolaidās uz visām četrām un, pagriezies uz dienvidiem, gāja uz zaļo nogāzi, kuras virsotnē viņnakt bija gulējis aitu bars. Muskva steidzās viņam nopakaļus.

Pakāpies kādus simt jardus, Tors apstājās un palūkojās atpakaļ. Vēlreiz viņš uzslējās pakaļkājās. Tagad arī Muskva skatījās uz ziemeļiem. Spēcīga vēja brāzma atnesa līdz viņiem skaidri dzirdamas suņu rejas.

Mazāk par pusjūdzi atstatu no Tora un Muskvas Leng- dona labi apmācītais erdelterjeru bars joņoja pa svaigajām pēdām. Sirdīgā, satrauktā riešana vēstīja abiem medniekiem, kuri bija palikuši pusjūdzi iepakaļ, ka suņi atrodas zvēra tuvumā.

Suņu nerimtīgā vaukšķēšana viesa medniekos priecīgu satraukumu, bet vēl vairāk tā satrauca Toru. Arī šoreiz instinkts grizli brīdināja, ka viņam radies jauns ienaidnieks. Tors nenobijās. Bet tas pats instinkts pavēlēja viņam atkāpties, un grizli steidzās augstāk un augstāk — līdz kādai vietai, kas bija krustu šķērsu pieblīvēta lieliem akmeņiem; te viņš apstājās.

Grizli gaidīja. Lai kas bija viņa jaunais ienaidnieks, tas nāca ātri — kā ar vēja spārniem. Tors dzirdēja viņa tuvošanos pa nogāzi, kas veda uz ieplaku.

Sls nogāzes virsotne vīdēja apmēram vienā līmenī ar Tora acīm, un grizli redzēja, ka suņu bara vadonis, pārkāpis kalnmaiu, uz brīdi apstājās, iezīmēdamies debesu fonā. Pārējie suņi vadonim sekoja, un apmēram pusminūti viss bars kā sastindzis stāvēja kalnmalā, lūkodamies lejup uz ieplaku, ostīdams spēcīgo dvaku, kas nāca no turienes.

Tors nekustīgi vēroja savus ienaidniekus, un no viņa krūšu dziļumiem lēnām lauzās ārā zema, baismīga rūkoņa. Tikai tad, kad suņu bars, mežonīgi riedams, metās lejup, Tors turpināja atkāpšanās ceļu. Bet tā nebija bēgšana. Viņš nebaidījās, Viņš gāja projām tāpēc, ka tā vajadzēja. Grizli tīšuprāt nemeklēja nepatikšanas; viņam nebija vēlēšanās aizstāvēt savas īpašuma tiesības uz šo pļavu un mazo ezeriņu kalna pakājē. Te bija arī citas pļavas un citi ezeri;- pēc dabas Tors nebija kauslīgs. Bet viņš allaž bija gatavs cīņai.

Grizli nepārstāja draudīgi rūkt, viņā lēnām brieda mežonīgs niknums, Slēpdamies aiz klintīm, Tors gāja pa kalnu terasi, no turienes uzrāpās stāvā nogāzē un līkumoja starp milzīgiem akmeņiem, un Muskva viņam sekoja pa pēdām. Bet Tors nekad neizvēlējās tādu ceļu, pa kuru Muskva nespētu viņam sekot. Tikai vienu reizi viņš no klintsraga uzrāpās uz priekšu izvirzītā smilšakmens iezī, bet, redzēdams, ka Muskva netiek augšā, tūlīt nokāpa zemē, lai meklētu citu — vieglāku ceļu.

Suņu rejas tagad skanēja dziļi ieplakā. Tad tās ātri kā ar spārniem sāka celties augšup, un Tors zināja, ka viss bars traucas augšā pa zaļo nogruvumu. Viņš no jauna apstājās, un tagad vējš uzpūta spēcīgu suņu smaku. No šīs smakas viņa masīva jā ķermenī saspringa katrs muskulis, kā ceplī tajā versmoja karsta naida uguns. Suņiem līdzi vējoja cilvēka smārdsl

Tors tagad virzījās augšup nedaudz ātrāk; suņu niknās, priecīgās rejas, šķiet, skanēja tepat, tikko simt jardu aiz abiem lāčiem, kad viņi sasniedza mazu atklātu laukumiņu uz klinšu dzegas. Vienā pusē tai slējās perpendikulāra akmens siena, Divdesmit pēdas uz otru pusi bija stāva krauja, kas iesniedzās simt pēdu dziļumā; tālāko ceļu, atstājot šauru eju, tik tikko platāku par Tora ķermeni, noslēdza milzīgs, no kalnu pleca nogāzies klints- bluķis.

Lielais grizli aizveda Muskvu līdz klintsbluķim, kur sākās šaurā eja, bet pats spēji pagriezās atpakaļ, tā ka Muskva atkal palika viņam aizmugurē. Nonākusi nāves briesmās, kā šobrīd grizli un Muskva, lāču māte būtu papūlējusies iedzīt mazuli kādā spraugā klinšu sienā, kur tas atrastos drošībā. Tors tā nerīkojās. Uzbrūkošās briesmas viņš sagaidīja, stāvēdams uz pakaļkājām, izslē- jies visā augumā.

Divdesmit pēdas atstatu taka, pa kuru bija gājis Tors, meta līkumu ap apaļu, uz priekšu izvirzītu klintsragu kalna perpendikulārajā sienā; stāvēdams aiz klintsraga, Tors ļaunām, asiņu pielijušām acīm uzmanīja paša izliktās lamatas.

Suņu bars tuvojās, apdullinoši riedams. Piecdesmit jardu otrpus klintsraga suņi skrēja plecu pie pleca, un pēc brīža pirmais suns parādījās Tora izvēlētajā kaujas laukā. Pārējie viņam sekoja ciešā barā, tā ka priekšējie, nepaspējuši apstāties, tika grūsti tieši virsū lācim.

Ierēcies Tors metās suņu barā. Lielā labā priekšķepa paslējās uz augšu un vienā grābienā savilka zem masīvā ķermeņa, kā Muskvam likās, vai pusi visu suņu. Tors sacirta kopā varenos žokļus, pārlauzdams muguru suņu vadonim. Otram sunim viņš norāva galvu, tā ka balsene palika karājoties pa kaklu ārā kā sarkana aukla.

Tad grizli gāzās uz priekšu un, pirms atlikušie suņi spēja atgūties no pārbīļa, lācis deva vienam no viņiem tik smagu triecienu, ka cietušais pārlidoja pāri kraujas malai, nokrizdams uz akmeņiem simt pēdu lejāk.

Tas viss norisa apmēram pusminūtes laikā, un šajā pusminūtē pārējie deviņi suņi paguva pabēgt sānis.

Bet Lengdona erdelterjeri bija cīnītāji. Ikviens no viņiem bija cēlies no kauslīgas cilts, un Brūss un Metūsins bija viņus tik ilgi un pacietīgi dresējuši, kamēr, pakarināti aiz ausim, viņi pat neiesmilkstējās. Traģiskais liktenis, kas piemeklēja trīs no viņu pulka, šos drošuļus nebiedēja vairāk kā Toru viņu pakaļdzīšanās.

Zibenīgā ātrumā suņi riņķoja ap grizli, ik brīdi gatavi atlēkt sānis vai atpakaļ, lai izvairītos no spējiem triecieniem; tagad viņi ātri, dusmīgi ķilkstēja, vēstīdami medniekiem, ka medījums iedzīts strupceļā un tam vairs neizbēgt. Suņu daļa ir vajāt, nokausēt, neļaut aizbēgt, atkal un atkal apstādināt upuri,-līdz ierodas saimnieki un medījumu nogalē. Cīņa starp lāci un suņiem ir briesmīga, bet vienlaikus arī cēla un aizraujoša. Cilvēks, ieradies ar šau- teni, to izbeidz ar slepkavību.

Ne tikai suņiem vien, arī Toram bija savi viltīgi cīņas paņēmieni. Pēc trim četriem nesekmīgiem uzbrukumiem, no kuriem suņi, būdami ātrāki un kustīgāki, prata izvairīties, grizli sāka lēnām atkāpties uz lielo klintsbluķi, pie kura cieši piespiedies tupēja Muskva; lācim atkāpjoties, suņi devās uz priekšu.

Erdelterjeru pieaugošā vaukšķēšana un Tora acīmredzamā nespēja tos aizdzīt vai saplosīt briesmīgi nobiedēja Muskvu. Piepeši lācēns laida ļekas vaļā un iebēga tuvējā klints spraugā.

Tors turpināja kāpties atpakaļ, līdz viņa platie gurni atdūrās pret akmeni. Tad grizli pasita galvu sānis un ar acīm meklēja Muskvu. No lācēna nebija ne miņas. Divreiz Tors pagrieza galvu. Pārliecinājies, ka Muskva nozudis, grizli atkāpās vēl tālāk, līdz nosprostoja šauro eju, pa kuru pats varēja nokļūt drošībā.

Suņi tagad rēja kā negudri. No mutes viņiem tecēja slienas, sarainā spalva uz skausta sacēlusies stāvus kā suseklis, plēsīgie zobi atšiepti līdz pat sarkanajām smaganām. Erdelterjeri nāca arvien tuvāk un tuvāk, viņi it kā izaicināja grizli: apstājies, uzbrūc, noķer mūs, ja vari, bet izrādījās, ka medību karstumā suņi, sekojot Toram, bija atstājuši aiz sevis ap desmit jardu brīva laukuma. Tors novērtēja šo atstatumu, tāpat kā dažas dienas iepriekš tika novērtējis attālumu starp sevi un jauno karibu tēviņu. Tad, pilnīgi negaidot, pat brīdinoši neierēcies, grizli metās virsū saviem ienaidniekiem, un tie, līdz nāvei pārbijušies, bēga projām, ko nagi nes.

Tors neapstājās. Viņš dzinās bēgļiem nopakaļus. Tai vietā, kur klinšu sienā bija izveidojies apaļais rags, taka sašaurinājās līdz piecām pēdām, arī šo apstākli Tors ņēma vērā, tāpat kā atstatumu līdz šaurajai ejai. Grizli noķēra pēdējo suni un piespieda ar ķepu pie zemes. Kad suns tika saplosīts, viņa spalgos pirmsnāves kaucienus dzirdēja Brūss un Lengdons, kuri aizelsušies kāpa augšā pa nogruvumu no ieplakas pie ezera.

Tors nogūlās uz vēdera šaurajā vietā pie klintsraga, un, kad suņi no jauna sāka skaļi riet, viņš turpināja plosīt savu upuri, līdz visa klints bija nošķiesta ar asinīm, piemētāta ar suņa vilnu un iekšām. Tad grizli piecēlās kājās un atkal lūkojās pēc Muskvas. Lācēns, saritinājies trīcošā kamolā, bija paslēpies divas pēdas dziļā spraugā. Iespējams, Tors nosprieda, ka Muskva uzkāpis augstāk kalnā, jo grizli steidzas atstāt kaujas lauku. Vējš viņam vēlreiz" uzpūta cilvēka smārdu. Brūss un Lengdons bija nosvīduši, un asā sviedru dvaka spēcīgi iesitās grizli nāsīs.

Minūtes desmit Tors nepiegrieza vērību astoņiem suņiem, kas vaukšķēdami mina viņam uz papēžiem, tikai reizumis viņš uz brīdi apstājās, lai palūkotos uz vajātājiem. Jo tālāk grizli atkāpas, jo suņi kļuva uzmācīgāki, līdz beidzot viens no viņiem palēcās uz priekšu un iecirta zobus grizli kājā.

Kodiens panāca to, ko neiespēja riešana. Tors no jauna ierēcās un trenca suņus atpakaļ, noskriedams ar viņiem jardus piecdesmit, līdz ar to piecas dārgas minūtes bija zaudētas, un grizli steidzīgi sāka kāpt kalnā virzienā uz kalna plecu.

Ja vējš nebijis Toram labvēlīgs, suņi droši vien svinētu uzvaru, bet ikreiz, kad Brūss un Lengdons domājās atklājuši grizli atrašanās vietu, vējš brīdināja Toru, atnesdams mednieku silto smārdu. Lācis centās turēties vēja pusē. '

Tors varētu sasniegt kalna virsotni vieglāk un ātrāk, bet bija spiests izvēlēties apkārtceļu, lai nebūtu jāiet pret vēju. Kamēr grizli ies pa vējam, viņš būs drošībā, ja vien mednieki nemēģinās izjaukt viņa bēgšanu, apejot viņu no otras ppses un nogriežot ceļu.

Pagāja pusstunda, iekams Tors sasniedza pašu augstāko klinšu kori; te izbeidzās klinšu aizsegs, un atlikušos divsimt trīssimt jardus līdz grēdas virsotnei grizli bija jākāpj pa kailu šīferi, kur mednieki viņu varēja ieraudzīt.

Iznācis klajumā, Tors piepeši uzņēma tādu ātrumu, ka suņi palika trīsdesmit četrdesmit jardu aiz viņa. Divas vai trīs minūtes viņš bija skaidri redzams kalnmalā, un īsu brīdi viņa siluets spilgti izcēlās kalnu sniega baltumā, jo tuvumā nebija neviena krūma, neviena liela akmens, aiz kura paslēpties no mednieku acīm, kas viņu vēroja no lejas.

Brūss un Lengdons ieraudzīja grizli no piecsimt jardu attāluma un tūlīt saka šaut. Tors dzirdēja gar ausīm aiz- spindzam pirmo lodi, un tūlīt arī atskanēja šāviena troksnis. Otrais šāviens uzvirpuļoja sniegu piecus jardus viņa priekšā. Grizli strauji pagriezās pa labi. Tagad viņš medniekiem bija lielisks mērķis. Tors izdzirda trešo šāvienu — tas arī bija viss.

Šāvienu atbalss vēl nebija noklususi starp klintīm un kalnu galotnēm, kad piepeši kaut kas smagi iebelza Toram pa galvu, collas piecas aiz labās auss. Tors sajuta tādu kā triecienu ar rungu, kas nokritusi tieši no debesīm. Viņš nogāzās kā nopļauts.

Lode bija tikko skārusi galvvidu. Asinis gandrīz nemaz netecēja, bet uz brīdi grizli tika apdullināts tieši tāpat ka cilvēks, saņemot sitienu pa zodu.

Pirms zvērs paguva piecelties, viņam uzklupa suņi: krita pie rīkles, rāva un plosīja kaklu un ķermeni. Grizli ierēcās, pielēca kājās un nokratīja mocītājus. Viņš mežonīgi kaustīja erdelterjerus, un Brūss un Lengdons, turēdami pirkstus uz šautenes gaiļa, dzirdēja viņa rēcienus; mednieki" gaidīja, kamēr suņi paies nostāk, lai varētu raidīt pēdējos nāvi nesošos šāvienus.

Jardu pēc jarda Tors lauza sev ceļu augšup, nikni rēkdams uz satracinātajiem suņiem; zvērs it kā meta izaicinājumu cilvēkam, kura smārdu viņš juta, svešādajam pērkonam, dedzinošajam zibenim, visbeidzot — pašai nāvei, bet piecsimt jardu lejāk Lengdons spļāva ziii melnu, jo suņi bija tik cieši apstājuši grizli, ka šaut nebija iespējams.

Līdz pašai kalna galotnei asinskārie suņi sedza Toru. Grizli nozuda aiz grēdas virsotnēm. Erdelterjeri viņam sekoja. Pēc tam suņu rejas skanēja arvien klusāk un klusāk — grizli steidzīgi veda suņus projām no bīstamā cilvēka tālos klejojumos, no kurienes dažam labam vairs nebūs lemts atgriezties.

ČETRPADSMITA NODAĻA

Paslēptuvē Muskva dzirdēja pēdējos kaujas trokšņus. Klinšu spraugai bija burta V forma, un lācēns tajā iespraucās, cik tālu vien varēdams. Viņš redzēja Toru paejam garam viņa patvērumam, pēc tam kad tas bija no- galējis ceturto suni; Muskva dzirdēja lielā zvēra nagu klikstoņu pret akmeņiem, tam atkāpjoties pa šauro eju; tagad viņš zināja, ka Tors ir aizgājis un ienaidnieki tam seko.

Lācēns tomēr baidījās nākt ārā. Dīvainie, neredzētie ienaidnieki, kas te bija ieradusies no ielejas, viesa viņā paniskas bailes. No PipOneskūsa viņš nebaidījās. Pat lielais melnais lācis, ko Tors tika nogalējis, nebija viņu tā biedējis kā šie svešie radījumi ar sarkanajām mutēm un baltajiem ilkņiem. Tā Muskva palika saritinājies kamolā dziļi klinšu spraugā kā tīrāmais vīšķis šautenes stobrā.

Aizejošo suņu rejas vēl nebija noklusušas, kad piepeši tuvumā izcēlās jauns troksnis, kas Muskvu briesmīgi satrauca.

Lengdons un Brūss, steidzīgi apgājuši klintsragu perpendikulārajā sienā, ieraudzīja beigtos suņus un apstājās. Lengdons šausmās iekliedzās.

Mednieks stāvēja ne vairāk kā divdesmit piecas pēdas atstatu no Muskvas. Pirmo reizi lācēns izdzirda cilvēku balsis; pirmo reizi viņam iesitās degunā cilvēka sviedru dvaka; līdz nāvei pārbijies, viņš tikko uzdrošinājās elpot. Tad viens no medniekiem nostājās tieši pretī spraugai, kurā Muskva bija paslēpies, un lācēns pirmo reizi ieraudzīja cilvēku.

Pēc brīža arī mednieki aizgāja. Vēlāk Muskva izdzirda šāvienus. Suņu rejas skanēja arvien tālāk un klusāk, beidzot lācēns tās vairs nedzirdēja. Pulkstenis varēja būt apmēram trīs — diendusas stunda kalnos, kad visapkārt ir ļoti mierīgi un klusi.

Ilgu laiku Muskva nekustējās. Viņš klausījās. Taču nekas nebija dzirdams. No jauna lācēnu sagrāba bailes — tagad viņš baidījās pazaudēt Toru. Ar katru elpas vilcienu Muskva gaidīja un cerēja, ka grizli atgriezīsies. Tā viņš notupēja klinšu spraugā veselu stundu. Piepeši Muskva izdzirda klusu «čīp, čīp, čīp»; uz dzegas parādījās mazītiņš svītrots kalnu trusītis un sāka piesardzīgi pētīt vienu no nogalētajiem erdelterjeriem.

Muskva uzreiz kļuva drošāks. Viņš mazliet paslēja ausis, klusu iedīcās, it kā izlūgdamies līdzjūtību un draudzību no sīkā radījuma, kas atradās viņa tuvumā šai briesmīgajā vientulības un baiļu stundā.

Collu pa collai Muskva līda ārā no paslēptuves. Beidzot viņa apaļā, rudā galviņa izbāzās no spraugas, un viņš palūkojās visapkārt. Uz takas neviena nebija, Viņš tuvojās, kalnu trusītim. Griezīgi iespiegdamies, svītrainais zvēriņš metās projām uz drošu patvērumu, un Muskva atkal palika viens.

Brīdi lācēns stāvēja neziņā, ostīdams gaisu, kurā ga« roja asiņu, cilvēka un Tora dvakas, tad viņš pagriezās un sāka kāpt kalnā.

Muskva zināja, ka Tors aizgājis tieši šajā virzienā, un, ja lācēnam bija saprāts un dvēsele, tos šobrīd piepildīja viena vienīga vēlēšanās — panākt lielo draugu un aizstāvi. Pat bailes no suņiem un cilvēkiem — viņam līdz šai dienai" nepazīstamas — tagad atkāpās daudz lielāko baiļu priekšā — pazaudēt Toru.

Grizli pēdas Muskva uzgāja bez skatīšanās. Tās vēl bija gluži svaigas, un, atkārtodams Tora zigzagus, lācēns steidzās augšup pa stāvo nogāzi, cik ātri vien varēdams. Dažuviet viņam ar savām īsajām kājelēm bija grūti tikt uz priekšu, bet Tora siltā smaka viesa cerības un iedrošināja, un lācēns drosmīgi rāpās pa nogāzi uz augšu.

Tikai pēc krietnas stundas Muskva sasniedza kailo šīferi, kas stiepās augšā līdz sniega joslai, līdz pašai debes- malai; pulkstenis bija jau četri pēcpusdienā, kad viņš sāka kāpt augšā pēdējos trīssimt jardus, kas viņu atdalīja no kalna virsotnes, Muskva nešaubījās, ka tur viņš atradīs Toru. Viņu tomēr māca bailes, un, varonīgi cirzdams mazos nadziņus šīferī, lācēns klusu dīca.

Kāpdams augšup, Muskva ne reizi nepacēla acis uz kalna kori. Ja viņš to darītu, viņam būtu jāapstājas un jāpagriežas mazliet iesānis, jo kalns bija ļoti stāvs. Un tā sagadījās, ka pusceļā uz virsotni Muskva neredzēja Lengdonu un Brūšu, kuri, šķērsojuši kalna muguru no otras puses, tagad kāpa zemē viņam pretī; lācēns medniekus arī nevarēja saost, jo viņš gāja pa vējam. Nejauzdams abu mednieku klātbūtni, Muskva pienāca pie sniega joslas. Priecīgi viņš ostīja Tora milzīgo pēdu nospiedumus un devās tālāk pa grizli pēdām. Bet augstāk, zemu noliekušies, šautenes atstājuši sniegā, gaidīja Lengdons un Brūss, mednieki bija noģērbuši biezos flaneļa kreklus un turēja tos gatavībā.

Kad atstatums starp viņiem un Muskvu bija sarucis zem divdesmit jardiem, abi vīri kā sniega lavīna gāzās no augšas lācēnam virsū. Brūss jau atradās turpat pie viņa, un Muskva, mednieku ieraudzījis, aiz pārbīļa nespēja pakustēties. Pēdējā acumirklī, kad Brūss, Izpletis kreklu kā tīklu, metās uz priekšu, lācēnam izdevās nobēgt sānis. Brūss nokrita zemē uz mutes; sakampis pilnu kreklu ar sniegu, mednieks spieda to sev pie krūtīm, īsu bridi domādams, ka noķēris lācēnu; tai pašā mirklī pie viņa nošļāca Lengdons, bet, aizķēries aiz drauga garajām kājām, apmeta kūleni un slīdēja lejā pa sniegoto slīpumu.

Muskva lēkšoja no kalna zemē tik ātri, cik nesa tsās kājeles. Brūss metās lācēnam nopakaļus, Lengdons sāka skriet desmit pēdu aiz drauga.

Piepeši Muskva skriedams strauji pagriezās sānis, bet Brūss pēc inerces paskrēja vēl pēdas trīsdesmit četrdesmit uz priekšu lejāk, un, tikai saliecot garo augumu kā savāžamu nazi, ķeroties ar zābaku purngaliem, delnām, pat pleciem drupenajā šīferi, kalnietim izdevās apstāties.

Lengdons bija laikā pagriezies un joņoja nopakaļus Muskvam. Tajā mirklī, kad lācēns izdarīja otro pagriezienu, Lengdons gāzās uz vēdera zemē, turēdams rokās izplāto kreklu; kad mednieks piecēlās kājās, viņa seja bija saskrāpēta, viņš izspļāva no mutes dubļus un šīfera drumslas.

Nelaimīgā kārtā pēc otrā pagrieziena Muskva ieskrēja Brūsam tieši rokās; šoreiz lācēnam vairs neizdevās izvairīties; nākamajā acumirklī viņu apņēma smacīga tumsa, un virs viņa atskanēja skaļš, gavilējošs kliedziens.

—   Rokā ir! — Brūss ieaurojās.

Ievīstīts kreklā, Muskva skrāpēja, koda un rūca, un Brūsam nebija viegli viņu noturēt, kamēr Lengdons noskrēja lejā ar otru kreklu. Tūlīt pēc tam Muskva tika cieši satīts kā indiāņu zīdainis. Kājas un ķermenis bija tā sažņaugts, ka viņš nespēja pakustēties. Galva palika brīva. Tā ari bija vienīgā viņa miesas daļa, kas nebija ievīstīta un spēja grozīties; ši galva šķita ļoti apaļa, pārbiedēta un tik jocīga, ka Lengdons un Brūss, uz brīdi aizmirsuši dienas neveiksmes un zaudējumus, sāka smieties.

Tad Lengdons apsēdās zemē Muskvam vienā pusē, Brūss — otrā, viņi piebāza un aizkūpināja pīpes. Bet Muskva nespēja pat pakustināt kāju, lai protestētu.

—  Esam gan mēs vareni mednieki, — noteica Lengdons. 1 — Izgājām medīt grizli un noķērām šo te.

Viņš paraudzījās uz lācēnu. Muskva vērās viņā tik nopietnām acīm, ka Lengdons brīdi sēdēja kā apstulbis, gluži mērris aiz brīnumiem, tad viņš lēnām izņēma no mutes pīpi un pastiepa mazulim pretī roku.

—   Lāčuk, lāčuk, jauko lāčuk, — viņš mīlīgi ierunājās.

Muskvas mazās austiņas paslējās uz priekšu. Spožās ačeles sastinga. Bruss, Lengdonam neredzot, nogaidoši smīkņāja.

—   Lāčuks nekodīs… nē… nē… jaukais, mazais lā< čuks… mēs lāčukam nedarīsim pāri…

Nākamajā acumirklī Muskvas adatveidīgie žobiņi bija iecirtušies Lengdonam pirkstā un kalnu galotnes satricināja mežonīgs bļāviens. Tam sekoja Brūsa gaviles, kas droši vien izbiedēja visus zvērus jūdzi plašā apkaimē.

—   Ak tu, mazais velnēn! —• Lengdons noelsās, taču pēc brīža, sūkādams ievainoto pirkstu, smējās kopā ar Brūšu. — Tas tik ir lācēns — varens medījums, — viņš vēl piemetināja. — Nosauksim viņu par Karstgalvi, Brūs. Nudien, tieši tādu lācēnu esmu allaž vēlējies iegūt jau kopš tā laika, kad pirmo reizi ierados kalnos. Es ņemšu viņu līdzi uz mājām! Nu saki — vai viņš nav ērmīgs rakaris, ko?

Muskva pagrieza galvu — vienīgo ķermeņa daļu, ko vēl varēja kustināt, un pētīja Brūšu. Lengdons piecēlās kājās, lai pavērtos atpakaļ uz kalna kori. Viņa seja bija stinga un cieta.

—   Četri suņi! — viņš noteica, it kā sarunādamies pats ar sevi. — Trīs tur lejāk — viens augšā kalnā! — Bridi klusējis, viņš sacīja: — Es to nekādi nespēju saprast, Brūs. Viņi mums norīdījuši piecdesmit lāču, un līdz šai dienai mēs vēl nebijām zaudējuši nevienu suni.

Brūss pa to laiku apsēja Muskvam ap vidu briežādas siksnu un izveidoja no tās rokturi, aiz kura lācēnu varēja nest gluži tāpat kā spaini ar ūdeni vai cūkas šķiņķi. Mednieks piecēlās, un Muskva palika karājoties siksnā.

—   Mums ir pagadījies īsts zvērkāvis, — kalnietis bilda. — Ja ar tādu gaļasēdāju grizli iznāk saķerties cīņā vai medībās, briesmīgāku zvēru par viņu zemes virsū neatrast. Suņi nespēj viņu aizturēt, Džimij, un, ja drīzumā ne- satumsīs, neviens no bara neatgriezīsies. Uznākot tumsai, suņi no medījamā zvēra atstāsies, ja vien kāds vēl būs palicis dzīvs. Vecais viltnieks ir uzodis mūsu tuvošanos, un, varu derēt, viņš zina, kas viņu pirmāk noguldīja tur augšā, sniegā. Tagad viņš kāto projām — un kāto ātri. Lai viņu vēlreiz ieraudzītu, mums nāksies noiet savas divdesmit jūdzes.

Lengdons uzgāja augšā pēc šautenēm. Kad viņš atr griezās, Brūss saka kāpt no kalna lejā, nesdams briežādas siksnā iekārto Muskvu. Bridi abi mednieki pastāvēja uz asinīm nošķiestās dzegas, kur Tors tika atriebies suņiem — saviem mocītājiem. Lengdons noliecās pār suni, kuram grizli bija norāvis galvu.

—   Tā ir Biskita, — viņš sacīja. — Un mēs allaž domājām, ka viņa ir bara gļēvule. Pārējie divi ir Džeina un Toubers; vecais Fricis guļ tur augšā, korē. Trīs mūsu paši labākie suņi, Brūs!

Brūss vērās pāri dzegai. Viņš rādīja lejup.

—  Tur ir vēl viens —- nomests tieši no klints, — viņš izdvesa. —• Džimij, kopā sanāk pieci!

Lengdona pirksti savilkās dūrēs, kad viņš lūkojās lejā gar kraujas malu. No mednieka rīkles izlauzās slāpēts vaids. Brūss saprata, ko tas nozīmē. Simt pēdu zem viņiem, nokritis uz muguras, gulēja suns, kuram uz krūtīm bija melns plankums. Tikai vienam sunim no visa bara bija šāda atšķiTīga iezīme. Tas bija Lengdona mīļākais suns. Nometnes mīlulis.

—  Tā ir Diksija, — Lengdons sacīja. Pirmo reizi viņš sevī juta uzbrāzmojam niknumu; kad viņš pēc tam atgriezās uz takas, mednieka seja bija nobālusi. —- Tagad, Brūs, man ir vēl viens iemesls dabūt rokā šo grizli, — viņš piebilda. — Pat ar visstiprākiem zirgiem mani neaizraus projām no šiem kalniem, iekams es nebūšu viņu nogalējis. Ja vajadzēs, palikšu te līdz ziemai. Es zvēru, ka viņu nobeigšu — ja vien viņš nepamanīsies no šejienes aizbēgt.

—   To viņš nedarīs, — Brūss īsi noteica un sāka kāpt zemē pa taku, nesdams Muskvu.

Apstulbis no pārbīļa un droši vien atmetis cerību atbrīvoties, lācēns bija izbeidzis pretošanos. Veltīgi viņš sasprindzināja muskuļus, lai pakustinātu kāju vai tikai pēdu, taču izrādījās notīts tik cieši kā savulaik faraons Ramzess. Bet tagad, šūpojoties šurpu turpu un ar purnu reizumis aizskarot ienaidnieka kāju, lācēns pamazām atskārta, ka var likt lietā zobus. Un viņš gaidīja šādu izdevību; tā radās, kad Brūss spēra lielu soli, nokāpdams no klint?, un uz mirkli atbalstīja Muskvu pret klints virsmu.

Zibenīgi Muskva sagrāba Brūsa kāju. Kodiens bija dziļš, un, ja Lengdona bļāviens tika sagrāvis klusumu jūdzi plašā apkaimē, tad spalgais kauciens, ko izgrūda Brūss, bija vēl šaušalīgāks. Tā bija mežonīga, asinis stindzinoša skaņa, kādu Muskva vēl nekad nebija dzirdē» jis, pat briesmīgāka par suņu rejām, un lācēns no tās tik ļoti nobijās, ka tūlīt atlaida ienaidnieka kāju.

Viņam atkal bija jābrīnās. Sie dīvainie divkājainie radījumi nemaz netaisījās viņam atriebties. Viens — tas, kuram viņš tikko bija iekodis kājā, — tā savādi lēkāja uz vienas kājas, otrs — sēdēja uz akmens, salicis rokas uz vēdera, un šūpojās uz priekšu un atpakaļ, no viņa plati atplestās mutes plūda ārā kaut kāds neizprotams troksnis. Tad arī pirmais beidza lēkāt un izdeva tādas pašas skaņas.

Muskva nezināja, ka tie ir smiekli. Bet neparastais troksnis rosināja izprast ienaidnieku: vai nu abi savādie divkāji baidās viņam uzbrukt, vai arī tie ir pavisam miermīlīgi radījumi un nemaz nedomā darīt viņam ļaunu. Katrā ziņā tagad viņi bija piesardzīgāki, un, tikko mednieki sasniedza ieleju, Muskva tika uzkarināts uz šautenes, ko abi nesa sev pa vidu.

Bija jau gandrīz saturnsis, kad mednieki pienāca pie balzama baltegļu skupsnas^kas ugunskura atblāzmā kvēloja košā sārtumā. Te Muskva pinno reizi redzēja uguni. Te viņš arī pirmoreiz ieraudzīja zirgus, nepazīstamus baismīga izskata milzeņus, pat lielākus par Toru.

Medniekiem pretim iznāca trešais vīrs — Metūsins, indiānis, un Muskva nonāca viņa rokās. Lācēns tika noguldīts uz viena sāna tā, ka uguns gaisma spīdēja viņam acīs; kamēr viens no vīriem saturēja viņu aiz ausīm tik cieši, ka sagādāja sāpes, otrs viņam aplika kaklasiksnu. Pie siksnas metāla gredzena piestiprināja resnu virvi, kuras otru galu piesēja pie koka.

Kamēr vīri ap viņu darbojās, Muskva nepārtraukti rūca un koda kur patapdams. Pēc brīža viņš bija brīvs no kreklu žņaugiem, un, streipuļodams ar visām četrām kājām, kurām uz laiku bija zudusi spēja bēgt projām, lācēns atņirdza sīkos zobiņus un nikni rūca.

Muskvam par lieliem brīnumiem, viņa draudīgā rūkšana uz šiem dīvaiņiem neatstāja nekādu iespaidu, izņemot to, ka visi trīs — pat indiānis — atpleta mutes, un no tām jdūda ārā tas pats skaļais, neizprotamais troksnis kā pirmāk, kad viņš vienam no saviem gūstītājiem bija iecirtis kājā zobus.

Muskvu tas ārkārtīgi pārsteidza.

PIECPADSMITA NODAĻA

Muskvam par lielu atvieglojumu, visi trīs vīri drīz vien no viņa novērsās un sāka rosīties ap ugunskuru. Tagad, kā lācēnam šķita, pienācis laiks bēgšanai, un viņš tik sparīgi vilka un raustīja virvi, ka gandrīz nožņaudzās. Beidzot, piekusis un zaudējis drosmi, meta mieru; saknupis, piespiedies pie balzama baltegles stumbra, lācēns vēroja nometni.

Muskva atradās ne vairāk kā trīsdesmit pēdu atstatu no uguns. Brūss mazgāja rokas brezenta bļodā, Lengdons slaucīja dvielī seju. Pie paša ugunskura uz ceļiem tupēja Metūsins; indiānis turēja virs oglēm lielu, melnu cepešpannu, kurā čurkstēja un sprakstēja trekni karibu gaļas gabali, kas izplatīja tik patīkamu smaržu, kādu Muskva vēl nekad nebija ostījis. Gaiss ap viņu smaržoja pēc jauka, garšīga ēdamā.

Lengdons beidza slaucīt seju un atvēra konservu kārbu. Tajā bija saldināts, iebiezināts piens. Viņš ielēja balto šķidrumu skārda bļodā un nesa Muskvam. Lācēnam, stāvot uz zemes, nebija izdevies aizbēgt, kakls viņam bija noberzts, tagad viņš uzrāpās kokā. Tas viņam izdevās tik ātri un veikli, ka Lengdons bija pārsteigts; tupēdams zarā, Muskva rūca un ņirdza zobus uz mednieku, kad tas novietoja piena bļodu pie paša koka stumbra, tā ka lā« cēns nokāpjot varēja tajā iekrist.

Bet Muskva palika augšā kokā, nostiepis virvi līdz galam, un mednieks ilgu laiku viņam nepiegrieza vērību. Lācēns redzēja vīrus ēdam, dzirdēja viņu balsis, kad yiņi apsprieda jaunu plānu, kā dabūt rokā Toru.

—   Pēc tā, kas šodien noticis, mums viņš jāpārspēj viltībā, — Brūss paziņoja, — Nav nozīmes iet pa šī lāča pēdām, Džimij. Tā jau var dzīt pēdas līdz pastardienai, bet grizli vienmēr zinās, kur mēs atrodamies.

Brūss uz brīdi apklusa Un ieklausījās.

-- Savadi, suņi vēl arvien nerādās, — viņš sacīja. — Diezin vai,,,

Viņš pavērās Lengdonā,

—   Nevar būt! — Lengdons attrauca, saprati9 biedra skatienu. — Brūs, tu taču nedoma, ka lācis tos visus nogalējis!

—   Esmu medījis daudzus grizli, — kalnietis rāmi atbildēja, — bet vēl nekad neesmu sastapies ar tik viltīgu zvēru kā šis te. Džimij, viņš taču ievilināja suņus lamatās uz dzegas; viņš smalki apmānīja un nogalēja to suni tur augšā kalnā. Var gadīties, ka atlikušos suņus viņš iedzen kādā nostūrī, un ja tā notiks…

Brūss izteiksmīgi paraustīja plecus.

Tagad arī Lengdons ieklausījās.

—   Ja vēl kāds no suņiem ir dzīvs, tad viņam, tumsai iestājoties, jābūt še. Tagad es nožēloju… man žēl, ka neatstājām suņus mājās.

Brūss zobgalīgi pasmīnēja.

—   Medībās, tāpat kā karā, gadās visādi, — viņš sacīja. — Tu taču neej medīt grizli ar klēpja sunīšu baru, un tev jārēķinās, ka agri vai vēlu daži suņi būs jāzaudē. Šis grizli mums izrādījās ciets rieksts, tur tā vaina. Viņš mūs piemuļķoja.

—   Piemuļķoja?

—   Es domāju — viņš ar mums izspēlēja jaunu joku, un tā bija kļūda, ka mēs vispār domājām viņu nomedīt ar suņiem. Ja tu tik ļoti gribi dabūt šo grizli, varbūt uzklausīsi manu padomu?

Lengdons pamāja.

—   Ko tu esi izdomājis?

—   Kad iet grizli medībās, tad ar viņu nav ko auklēties, —< Brūss iesāka. — It īpaši, ja tas ir gaļasēdājs. Mūsu grizli tagad būs sevišķi piesardzīgs, viņš cītīgi ostīs vēju visos virzienos, neviena smaka viņam neaizies garām, un tā viņš darīs līdz tam brīdim, kad beidzot noliksies ziemas guļā. Kā tas iespējams? Viņš metīs likumus. Varu deret — ja tagad uzsnigtu sniegs, pēc grizli atstātajām pēdām būtu redzams, ka zvērs ik pēc sešām jūdzēm pāris jūdžu iet atpakaļ pats pa savām pēdām, lai uzostu, no kuras puses var draudēt briesmas. Turklāt viņš pārvietosies galvenokārt naktī. Dienā gulēs kaut kur uz augstām klintīm vai uz šīfera. Ja tev vēl gribas pašaudīt, mums ir divas iespējas — labākā no tām ir doties tālāk un sameklēt citus lāčus.

—   To es nedarīšu, Brūs. Vai nav vēl kāda iespēja dabūt rokā šo grizli?

Brūss bridi klusēja, tad atbildēja:

—   Viņa pārvaldītais rajons mums tagad zināms sīki un smalki. Tas sākas tur, augšā, pie pirmās kalnu pārejas, kuru tikām šķērsojuši, un beidzas te, šajā ielejā, šaja vietā. No viena gala līdz otram būs kādas divdesmit piecas jūdzes. Grizli neaizies kalnos uz rietumiem no šīs ielejas, ne arī uz austrumiem no otrās ielejas, un nav ne mazāko šaubu, ka viņš turpinās savus līčločus tik ilgi, cik mēs viņam sekosim. Tagad viņš kāto uz dienvidiem — otrpus kalnu grēdas.

Te mēs dažas dienas uzkavēsimies. Tad sūtīsim Metū- sinu ar suņiem, ja kāds no tiem vēl būs palicis dzīvs, lācim nopakaļus, paši vienlaikus dosimies dienvidu virzienā pa šo ieleju. Viens no mums uzmanīs nogāzes, otrs — zemieni, un mēs virzīsimies ļoti lēnām. Vai saprati? Šis grizli neaizies no savām zemēm, un Metūsins viņu dzenās riņķī un apkārt, kamēr uzdzīs virsū vienam no mums. Metūsins medīs atklāti, mēs abi — no slēpņiem. Lācis nevarēs tikt mums garām sveikā.

Labi izdomāts, —- Lengdons atzinīgi sacīja. — Esmu savainojis celi, un man nekaitētu dažas dienas padzīvot mierā.

Viņš vēl nebija beidzis runāt, kad no pļavas, kur ganījās zirgi, atskanēja ķēdes žvadzoņa un satraukta spraus- lošana, abi draugi pielēca kājās.

—  Jutims! — Metūsins čukstēja, indiāņa tumšā seja kvēloja uguns gaismā..

—  Tev taisnība,,, tur ir suņi, — Brūss noteica un klusu uzsvilpa.

Tuvumā krūmos kaut kas nočabēja, un pēc brīža gaismas lokā parādījās divi suņi. Abi nāca pa pusei līšus uz vēdera un nogūlās medniekiem pie kājām, kur tiem tūlīt pievienojās trešais un ceturtais suns.

Šie suņi vairs neiederējās tai erdelterjeru barā, kas šorīt bija atstājis nometni. Sāni viņiem bija dziļi iekrituši, spalva uz skausta noplakusi, viņi bija pagalam nokausēti uņ.zināja, ka ir sakauti. Cīņas spars un niknums bija nozudis, šobrīd viņi izskatījās kā nopērti, plušķaini kranči.

No tumsas iznāca piektais suns. Viņš kliboja, vilkdams pa zemi ievainotu priekškāju. Vienam sunim galva un kakls bija sarkani no asinīm. Visi suņi padevīgi gulēja zemē uz vēdera, kā gaidīdami tiesu.

«Mums nekas neiznāca,» viņi it kā sacīja, «mēs esam sakauti^ tas ir viss, kas no mums atlicis.»

Brūss un Lengdons skatījās uz suņiem klusēdami. Viņi klausījās, gaidīja. Vairāk neviens suns nenāca. Tad mednieki palūkojās viens otrā.

—  Vēl divi pagalam, — Lengdons sacīja.

Brūss piegāja pie grozu un brezentu kaudzes un izvilka no turienes suņu saites.

Augšā kokā Muskva trīcēja aiz bailēm. Dažu jardu attālumā no viņa bija atkal šī baltzobaino zvēru varza, kas tika vajājusi Toru un viņu pašu iedzinusi klints spraugā. No cilvēkiem Muskva vairs tik ļoti nebaidījās. Tie viņam nebija nodarījuši ļaunu, un lācēns bailēs nedrebēja un nerūca, kad kāds no tiem pagāja viņam tuvu garām. Bet suņi ir īsti briesmoņi. Viņi bija uzsākuši cīņu ar Toru. Droši vien viņi Toru uzvarēja,~ļo grizli bēga projām.

Muskva bija piesiets pie jauna, samērā zema koka; lācēns tupēja zaru staklē piecas pēdas no zemes, kad Metūsins veda kokam garām vienu no suņiem. Terjers ieraudzīja Muskvu un. spēji palēcās uz augšu, izraudams saiti indiānim no rokas. Suns gandrīz aizsniedza lācēnu. Terjers gatavojās lēkt vēlreiz, bet Lengdons kliegdams pieskrēja pie viņa, saņēma aiz kaklasiksnas un ar saites brīvo galu nekauņu pārmācīja. Tad suns tika aizvests.

Atkal Muskva brīnījās un nevarēja vien nobrīnīties. Viņu bija izglābis cilvēks! Tas piekāva nezvēru ar sarkano muti un baltajiem zobiem un aiz saitēm veda projām arī pārējos nezvērus,

Atgriezies Lengdons nostājās pie koka un mīlīgi uzrunāja lācēnu. Muskva atļāva Lengdona rokai sev pietuvoties līdz sešām collām, lācēns necentās to sakampt ar zobiem, Piepeši pār Muskvas augumu pārskrēja dīvainas trīsas. Lācēns bija pavērsis galvu sānis, un Lengdons apņēmīgi uzlika roku uz viņa pūkainās muguras. Sis pieskāriens nesāpēja! Māte nekad tik maigi netika uzlikusi viņam virsū ķepu!

Nākamajās desmit minūtēs Lengdons vēl reizes sešas pieskārās ar roku lācēnam. Pirmās trīs četras reizes Muskva atņirdza divas rindas spīdīgu, baltu zobu, tomēr neizdeva nevienu skaņu. Pēc tam viņš vairs neņirdzās. Lengdons viņu atstāja, lai pēc brīža atgrieztos ar gabalu jēlas karibu gaļas. Viņš to turēja Muskvam pie deguna. Lācēns saoda gaļu, tomēr novērsās un kāpās atpakaļ, un Lengdons nolika gaļas gabalu zemē līdzās piena bļodai; tad mednieks aizgāja pie Brūsa, kas kūpināja pīpi.

— Pēc divām dienām lācēns ēdīs no manas rokas, — Lengdons sacīja.

Drīz nometnē iestājās klusums. Lengdons, Brūss un indiānis ietinās segās un pēc brīža jau bija aizmiguši.

Ugunskurs lēnām izdega. Tajā bija atlikusi viena pati gruzdoša pagale. Dziļāk mežā brēca pūce. Mierīgo nakti pildīja ielejas un kalnu klusā murdoņa. Zvaigznes iedegās spožāk. Muskva dzirdēja tālu dārdoņu, lielam akmenim ripojot no kalna lejā.

Tagad vairs nebija ko baidīties. Visapkārt valdīja klusums, visa dzīvā radība aizmigusi, un lācēns piesardzīgi sāka rāpties no koka zemē. Lejā viņš paslīdēja, uzkrita virsū bļodai un nošļakstīja purnu ar pienu. Neviļus viņš aplaizījās, un saldā, lipīgā viela, kas nokļuva uz mēles, pildīja viņu ar negaidītu svētlaimi. Ceturtdaļstundu lācēns laizījās. Tad, it kā piepeši atminējis šī brīnišķīgā šķidruma noslēpumu, kārīgi lūkojās uz skārda bļodu. Lācēns tuvojās bļodai ar gudru apdomu un piesardzību! vispirms apgāja tai apkārt no vienas puses, tad -— no otras, mazajā ķermenī katrs muskulis sasprindžis, gatavs spējam atlēcienam, ja bļoda grasītos uzbrukt. Beidzot deguns pieskārās biezajam, saldajam gardumam, un lācēns vairs nepacēla galvu, iekams nebija izlacis visu līdz pēdējai lāsītei.

Kondensētam pienam izrādījās ļoti svarīga loma Muskvas pieradināšanā pie civilizācijas. Viņa izpratnē saldais šķidrums savienoja zināmas parādības un lietas. Muskva zināja, ka tā pati roka, kas viņu tik maigi bija glāstījusi, bija arī nolikusi pie koka šo nepazīstamo gardumu un tā pati roka tika piedāvājusi viņam gaļu.

Viņš neēda gaļu, bet bļodu izlaizīja tik tīri, ka tā zvaigžņu gaisma spīdēja kā spogulis.

Par spīti garšīgajai maltītei, Muskva vēl arvien vēlējās aizbēgt, lai gan tagad viņa mēģinājumi vairs nebija tik izmisīgi un bezprātīgi kā iepriekš. Līdzšinējā pieredze viņam bija mācījusi, ka veltīgi ir lēkāt un raustīt virvi, aiz kuras viņš ir piesiets, un lācēns ņēmās to pārgrauzt. Ja viņš būtu grauzis vienā un tajā pašā vietā, pret rītu droši vien jau atrastos brīvībā, bet žokļi pagura, vajadzēja tos atpūtināt, un, kad viņš no jauna atsāka pārtraukto darbu, mazie zobiņi grauza pavisam citā vietā. Ap pusnakti lācēna smaganas bij^ jēlas — un viņš meta mieru.

Piespiedies pie koka, ik brīdi gatavs rāpties augšā, ja draudētu briesmas, Muskva gaidīja rītu. Ne uz mirkli viņš neaizvēra acis. Lai gan tagad viņš vairs tik ļoti nebaidījās, tomēr jutās briesmīgi vientuļš. Skumdams pēc

Tora, viņš klusu dīca — tik klusu, ka vīri, kas gulēja pāris jardu atstatu, to nedzirdētu pat tad, ja būtu nomodā. Tagad viņš' priecātos pat par Pipūneskūsu, ja tas parādītos nometnē.

Pienāca rīts; Metūsins pirmais izrausās no segām. Viņš iekūra uguni, un uguns pamodināja abus medniekus. Lengdons apģērbās un vispirms apciemoja Muskvu; atradis piena bļodu tīri izlaizītu, mednieks ļoti nopriecājās; par notikušo viņš skaļi pavēstīja pārējiem.

Muskva tupēja augšā zaru staklē un atkal pacieta Lengdona rokas glāstošos pieskārienus. Tad Lengdons izņēma no vēršādas groza vēl vienu piena kārbu, ko atvēra Muskvas acu priekšā, tā ka lācēns varēja redzēt bāldzeltenā šķidruma strūkliņu ielīstam skārda bļodā. Lengdons pacēla bļodu un turēja tik tuvu Muskvam priekšā, ka lācēna deguns aizskāra pienu, un Muskva vairs nespēja atturēties, neiebāzis pienā mēli. Veselas piecas minūtes viņš ēda no bļodas, ko turēja rokā Lengdons! Bet, tikko pienāca Brūss, lai papriecātos par šo jauko skatu, lācēns atņirdza zobus un ierūcās.

—   Lāci vieglāk pieradināt nekā suni, — vēlāk, ēdot brokastis, sacīja Brūss. — Pēc dažām dienām, Džimij, viņš tev skraidīs visur nopakaļus kā kucēns.

—   Es jau tagad esmu pieķēries šim mazulim, —■ Lengdons atteica. — Ko tu man reiz stāstīji par Džeimsona lāčiem, Brūs?

—   Džeimsons dzīvoja augšā kalnos Kūtenajas pusē, — Brūss sacīja. — īsts'vientuļnieks, par to nebija ne mazāko šaubu. Viņš mēdza nokāpt lejā tikai divreiz gadā, lai apgādātu pārtiku. Džeimsonam bija pieradināti grizli. Gadiem ilgi pie viņa dzīvoja tik liels zvērs kā šis grizli, ko mēs tagad medījam. Viņš to ieguva vēl pavisam mazu, bet, kad es to ieraudzīju, lācis svēra tūkstoš mārciņu; kā suns tas staigāja saimniekam nopakaļus, kur vien Džeimsons gāja. Pat medībās šis zvērs sekoja Džeimsonam, un zvērs ar cilvēku gulēja līdzās pie ugunskura. Džeimsons mīlēja lāčus, nekad viņš nevienu nelika nošāvis.

Lengdons klusēja. Pēc brīža viņš sacīja:

—   Arī es sāku tos iemīlēt, Brūs. īsti nezinu, kāpēc, bet lāčiem piemīt kaut kas tāds, ka viņi ir jāmīl. Man vairs negribas šaut lāčus, šis grizli — mūsu suņu bende —• droši vien būs mans pēdējais nošautais lācis.

Piepeši viņš sažņaudza rokas dūrēs.

—   Tu tikai padomā — visā Domīnijā nav nevienas provinces vai štata uz dienvidiem no robežas, kur lāču medībām b'ūtu noteikta kaut viena «saudzējamā sezona». Brūs, tas ir noziegums! Lāči tiek pielīdzināti kaitīgiem plēsīgiem zvēriem un var tikt iznīcināti jebkurā laikā. Vi- ņus var pat gulošus izrakt no ziemas midzeņiem kopā ar mazuļiem, un — lai debesis man piedod!— arī es esmu palīdzējis izrakt lāčus! Mēs esam nezvēri, Brūs. Dažreiž man liekas — tas ir noziegums, ja cilvēks nēsā sev līdzi šauteni. Un tomēr — es turpinu slepkavot.

—   Ei, ei! Ko tas rakaris lācēns tur dara?

Muskva, novēlies no zara otrpus koka, šūpojās virves galā kā pašnāvnieks ar cilpu kaklā. Lengdons pieskrēja pie lācēna, saņēma viņu kailajās rokās, pārcēla pāri lielajam zaram un nolika zemē. Muskva viņam nekoda, pat ne reizi neicrūcās.

Todien Brūss un Metūsins atstāja nometni — viņi uzmanīgi pētīja apkārtni uz rietumiem viņpus kalnu grēdas. Lengdons palika nometnē, lai ātrāk sadziedētu celi, ko iepriekšējā dienā bija apdauzījis pret klinti. Viņš daudz H nodarbojās ar Muskvu. Mednieks atvēra sīrupa kārbu, un j jau ap pusdienas laiku lācēns skraidīja ap koku viņam " nopakaļus, pūlēdamies aizsniegt trauku ar gardumu, kas tik kārdinoši tika turēts viņam priekšā. Tad Lengdons apsēdās zemē, un Muskva rāpās pāri viņa ceļgaliem.

Muskvas pašreizējā vecumā nav grūti iemantot viņa mīlestību un uzticēšanos. Melnā lāča mazulis ir ļoti līdzīgs cilvēkbērnam: viņam garšo piens, visādi saldumi, un viņam gribas pieglausties pie jebkuras dzīvas būtnes, kas pret viņu izturas labi. Mazs lācītis ir pats mīlīgākais četrkājainais radījums — apaļš un mīksts, un pūkains, un tik jocīgs, ka ikvienam viņa tuvumā kļūst jautri un labi ap sirdi. Ne vienreiz vien Lengdonam todien bija jāsmejas līdz asarām, it īpaši, kad Muskva apņēmīgi centās rāpties pa viņa kāju uz augšu, lai sasniegtu trauku ar sīrupu.

Muskva bija vai traks pēc sīrupa. Viņš neatcerējās jelkad saņēmis no mātes kaut ko tik garšīgu, ari Tors viņam nebija sagādājis neko labāku par zivīm.

Pievakarē Lengdons atraisīja no koka Muskvas virvi un izveda lācēnu pastaigā uz. strautu. Viņš nesa rokā sīrupa bļodu, ik pēc pāris jardiem apstādamies, lai lācēns varētu pamieloties. Tā pagāja pusstunda; tad mednieks nometa zeme virves galu un gāja atpakaļ uz nometni. Muskva viņam sekoja! Tā bija uzvara, un Lengdons juta dzīslās iestrāvojam tādu prieku, kādu dzīve dabas vidū viņam vēl nekad nebija dāvājusi.

Bija jau vēls, kad Metūsins pārradās nometnē, viņš bija pārsteigts, ka Brūsa vēl nav. Uznāca tumsa, mednieki sakūra ugunskuru. Pēc stundas, kad viņi jau beidza vakariņot, nometnē ienāca Brūss, viņš nesa kaut ko pārmestu pār plecu. Mednieks nometa nesamo zemē tuvu pie koka, aiz kura bija aizslēpies Muskva.

— Kažociņš kā no samta un mazliet gaļas suņiem, — Brūss sacīja. — Es to nošāvu ar pistoli.

Brūss apsēdās un sāka ēst. Pēc brīža Muskva piesardzīgi tuvojās pūkainajam vīstoklim, kas gulēja zemē trīs vai četras pēdas atstatu. Lācēns to apostīja un nodrebēja. Iespiedis purniņu mīkstajā vilnā, kas vēl glabāja dzīvības siltumu, Muskva žēli dīca. Pēc tam labu laiku viņš bija pavisam kluss.

Tas, ko Brūss atnesa uz nometni un nosvieda zem koka, bija mazā Pipūneskūsa beigtais ķermenis.

SEŠPADSMITĀ NODAĻA

Tajā naktī Muskva atkal jutās bezgala vientuļš. Brūss un Metūsins pēc grūtā gājiena pāri kalnu grēdai bija ļoti noguruši un agri nolikās gulēt; Lengdons viņiem pie- » biedrojās, atstādams Pipūneskūsu turpat, kur Brūss to bija nometis.

Pēc savādā atklājuma, kas lika Muskvas sirdij pukstēt straujāk, lācēns bija kļuvis pavisam kluss. Viņš nezināja, kas ir nāve vai ko tā nozīmē, un, tā kā Pipūneskūss bija silts un mīksts, Muskva bija pārliecināts, ka lācītis nupat, nupat sāks kustēties. Šobrīd Muskva vairs nedomāja ar viņu kauties.

Atkal visapkārt valdīja dziļš miers un klusums, zvaigznes piepildīja debesis, ugunskurs lēnām dzisa. Bet Pipūneskūss nekustējās. Vieglītēm, sākumā ļoti uzmanīgi Muskva sāka lācīti apošņāt un raustīt aiz zīdainā kažoka, to darot, viņš klusu dīca, it kā sacīdams: «Es vairs negribu tevi piekaut, Pipūneskūs! Mosties, būsim draugi!» Bet Pipūneskūss nekustējās; galu galā Muskva atmeta cerības yiņu uzmodināt. Vēl arvien žēli dīkdams, Muskva izlūdzās

piedošanu mazajam resnulim ienaidniekam, kuru tika piekāvis zaļajā pļavā; viņš aizmiga piekļāvies Pipūneskūsa nedzīvajam ķermenim.

No rīta Lengdons bija pirmais kājās un gāja pie Muskvas, lai palūkotos, kā lācēns pārlaidis nakti; piepeši mednieks apstājās un sastinga, veselu minūti viņš tā nostāvēja, tad viņam pār lūpām izlauzās klusināts sāpju kliedziens. Muskva un Pipūneskūss gulēja viens otram cieši līdzās, it kā abi būtu dzīvi, turklāt Muskva bija iegrozījies tā, ka viena no Pipūneskūsa ķepiņām likās apskāvusi mazākā lācēna kaklu. Lengdons nesteidzīgi atgriezās" pie guļošā Brūsa, un pēc brīža arī tas pamodās. Berzēdams no acīm miegu, kalnietis gāja līdzi Lengdonam. Tagad arī otrs mednieks skatījās platām acīm, pēc tam vīri lūkojās viens otrā.

— Gaļa suņiem, — Lengdons aizžņaugtā balsī sacīja. — Tu viņu atnesi, lai nomestu suņiem priekšā, Brūs!

Brūss neatbildēja, arī Lengdons klusēja, veselu stundu viņi gandrīz nemaz nerunāja.

Pa to laiku pienāca Metūsins un aizvilka Pipūneskūsu projām; nošautais lācēns netika nodīrāts un izbarots suņiem — strautlejā viņu ielika bedrē un apbēra ar smiltim un akmeņiem. Tas arī bija viss, ko Brūss un Lengdons spēja darīt Pipūneskūsa labā. <

Šajā dienā Metūsins un Brūss atkal devās pāri grēdai. Kalnietis atnesa vairākus kvarca gabalus, kuros varēja samanīt nepārprotamas zelta pazīmes; abi ar Metūsinu viņi sadabūja visu nepieciešamo tā skalošanai.

Lengdons turpināja nodarbības ar Muskvu. Vairākkārt mednieks pieveda lācēnu tuvu pie suņiem, un, kad tie, nostiepuši virves, rūca un ņirdza zobus, saimnieks tos pā- tagoja, līdz tie apjēdza, ka Muskva, kaut arī lācis, ir neaizskarams un viņam nedrīkst darīt ļaunu.

Pēcpusdienā Lengdons pilnīgi atbrīvoja Muskvu no saites, un vēlāk viņam nebija grūti lācēnu sagūstīt, kad viņš to gribēja no jauna piesiet.

Trešajā un ceturtajā dienā Brūss ar indiāni pētīja ieleju uz rietumiem no kalnu grēdas; abi vīri galīgi pārliecinājās, ka krāsainie graudiņi, ko viņi atklājuši kvarca gabalos, ir šļūdoņa sanesu daļa un neaizvedīs viņus pie zelta dzīslas.

Ceturtajā naktī, kas iegadījās vēsa un apmākusies, Lengdons sadomāja paņemt Muskvu pie sevis eulvietā.

Mednieks domāja, ka lācēns turēsies pretī. Taču Muskva izrādījās tik mierīgs kā mazs kaķēns; ierīkojies siltā vietiņā, viņš nogulēja līdz rītam pat nepakustējies. Daļu nakts Lengdons gulēja, uzlicis roku uz lācēna mīkstā, siltā augumiņa.

Brūss domāja, ka pienācis laiks atsākt Tora vajāšanu, bet mednieku plānus izjauca Lengdona sadauzītais celis, kas negaidot sāka stipri sāpēt. Lengdons nespēja bez apstāšanās noiet vairāk par ceturtdaļjūdzi, bet, sēžot segtos, sāpes kļuva tik stipras, ka par medīšanu jāšus nebija ko domāt.

— Nekas nenotiks, ja pagaidīsim vēl dažas dienas, — Brūss mierināja. — Ja mēs šim grizli tēvainim dosim ilgāku atpūtu, varbūt viņš kļūs bezrūpīgāks.

Nākamās trīs dienas Lengdonam atnesa gan prieku, gan labumu. No Muskvas viņš uzzināja par lāčiem, sevišķi par to mazuļiem, tik daudz kā vēl nekad agrāk; visus novērojumus viņš rūpīgi pierakstīja.

Suņi tagad bija piesieti nelielā birzītē trīssimt jardu no nometnes, un lācēns pamazām ieguva pilnīgu brīvību. Viņš vairs nemēģināja bēgt projām un drīz vien atklāja, ka arī Brūss un Metūsins ir viņa draugi. Taču vienīgi Lengdonam viņš staigāja nopakaļus.

Astotās dienas rītā kopš pārtrauktās Tora vajāšanas Brūss un Metūsins, paņēmuši lidzi suņus, jāja uz austrumu ieleju. Metūsinam bija jāuzsāk zvēra dzīšana tajā pašā dienā; Brūss plānoja vakarā atgriezties nometnē, lai nākamajā rītā sāktu medības kopā ar Lengdonu.

Rīts bija brīnumjauks. No ziemeļrietumiem pūta dzestrs vējiņš. Ap deviņiem Lengdons piesēja Muskvu pie koka, apsegloja zirgu un devās izjādē pa ieleju. Viņš nedomāja medīt. Jāšana šādā rītā viņam sagādāja prieku, bija tik patīkami ieelpot spirgto gaisu, sajust sejā vēju, apbrīnot kalnu skaistumu.

Lengdons jāja ziemeļu virzienā un pēc trim četrām jūdzēm sasniedza plašu, lēzenu nogāzi, kas veda pāri grēdai uz rietumiem. Viņam gribējās ielūkoties otrā ielejā, un, tā kā celis tobrīd nesāpēja, viņš jāja augšup pa līčloču taku un pēc pusstundas jau atradās pavisam tuvu kalna virsotnei. Priekšā vēl bija neliels, bet stāvs nogruvums, un viņš bija spiests nokāpt no zirga un tālāk doties kājām.

Beidzot Lengdons stāvēja kalngalā — zālainā līdzenumā, ko no sāniem ieslēdza stāvas akmens sienas; cetļjrtdaļ- jūdzi tālāk priekšā līdzenums pārgāja terasveidīgā nogāzē, kas veda lejup uz to ieleju, kuru Lengdons tik ļoti. kāroja ieraudzīt.

Terases vidū bija dziļa ieplaka, kas no kalngala nebija redzama; nonācis tās malā, Lengdons pēkšņi nokrita uz mutes zemē un brīdi gulēja nekustīgs kā akmens. Tad viņš lēnām pacēla galvu.

Simt jardu atstatu no viņa pie nelielas ūdensbedres bija apmeties kalnu kazu ganāmpulks. Tajā varēja būt ap trīsdesmit dzīvnieku, galvenokārt mātes ar kazlēniem. Visā pulkā Lengdons saskaitīja tikai divus āžus. Pusstundu viņš nekustīgi gulēja, novērodams ganāmpulku.

Tad viena kaza ar diviem kazlēniem sāka virzīties uz priekšu; tūlīt viņai sekoja otra; redzēdams, ka viss bars grasās iet projām, Lengdons aši pielēca kājās un skrēja, cik jaudas, baram pretī. Cilvēka negaidītā parādīšanās it kā paralizēja kazas, āžus un mazos kazlēnus. Viņi stāvēja, blenzdami medniekā, zaudējuši spēju kustēties un bēgt projām. Tikai tad, kad Lengdons bija noskrējis pusceļu, kas viņu atdalīja no bara, dzīvnieki piepeši atjēdzās un panikā drāzās uz tuvāko kalnmalu. Kazu nagi sāka dipēt pret šīferi un akmeņiem, un Lengdons vēl pusstundu dzirdēja dobju rīboņu starp klintīm, kur ripoja lejā bara iekustinātie akmeņi. Pēc tam kazas kā sīki, balti punkti vēlreiz parādījās augstu, augstu pie paša apvāršņa.

Lengdons gāja tālāk un pēc dažām minūtēm lūkojās lejā viņā ielejā. Dienvidu virzienā ieleju skatieniem noslēpa milzīgs klintsrags. Tas nebija pārāk stāvs, un Lengdons sāka rāpties augšā. Viņš jau atradās gandrīz uz klintsraga, kad zābaka purngals aizķērās aiz šīfera gabala un mednieks krizdams smagi triecās ar šauteni pret lielu akmeni.

Viņam nekas nenotika, vienīgi slimais celis asi iesāpējās. Bet šautene bija pagalam. Laide bija sadragāta gandrīz līdz stobram, un viņš to nolauza pavisam.

Tā kā Lengdonam nometnē bija palikušas vēl divas rezerves šautenes, zaudējums viņu sevišķi neapbēdināja; viņš turpināja kāpaļāt pa klintīm, kamēr nonāca uz plašas, līdzenas dzegas, kas meta līkumu ap smilšakmens atradzi. Simt pēdu tālāk dzega izbeidzās pie stāvas klinšu sienas. Bet no šejienes atklājās lielisks skats dienvidu virzienā uz jauko ieleju starp divām kalnu grēdām.

Lengdons apsēdās, izņēma pīpi — viņš vēlējās baudīt krāšņo panorāmu, kas pletās zem viņa, un pie viena nedaudz atvilkt elpu.

Ar binokli viņš varēja redzēt jūdzēm tālu, un viņa priekšā pavērās neskarti plašumi, kur mednieki vēl nebija kāju spēruši. Kādu pusjūdzi no viņa karibu bars nesteidzīgi šķērsoja zemieni, lai dotos uz rietumu zaļajām nogāzēm. Saulē noņirbēja daudzu baltirbju spārni. Pēc brīža viņš ieraudzīja aitu baru ganāmies puskailā nogāzē, divas jūdzes tālāk.

Lengdons iegrima pārdomās: cik pavisam šādu ieleju ir Kanādas kalnos, kas stiepjas trīssimt jūdžu garumā no jūras līdz prērijai un tūkstoš jūdžu garumā no ziemeļiem uz dienvidiem? Simti, pat tūkstoši, — viņš sev sacīja, —- un katra ir atsevišķa brīnišķīga pasaule ar savu dzīvi, saviem ezeriem, strautiem un mežiem, saviem priekiem un savām traģēdijām. So ieleju, kurā viņš pašlaik noraugās, piepilda tāda pati maiga burbuļošana, apspīd 'tā pati saule kā visas pārējās ielejas — un tomēr tai ir sava — atšķirīga dzīve. Citi lāči klejo tālajās ziemeļu un rietumu nogāzēs, kuras viņš tikai neskaidri redz ar neapbruņotu aci. Tur ir cita dzīve ar saviem vilinājumiem un noslēpumiem. Lengdons jutās kā apburts, zaudēja laika izjūtu un aizmirsa izsalkumu.

Viņš iedomājās, ka visas šīs daudzās, daudzās ielejas viņam vienmēr dāvās jaunu prieku, nekad viņam neapniks tās apceļot, ejot no vienas otrā, un katrai būs savs īpašs jaukums, savi noslēpumi, kas jāatklāj, sava dzīve, kura jāiepazīst. Viņam ielejas šķita neizdibināmas, noslēpumainas, neizprotamas kā pati dzīve; cauri gadsimtiem tās glabā savus dārgumus, dāvā dzīvību neskaitāmām būtnēm un pieprasa atpakaļ neskaitāmus mirušos. Vērdamies saules pielietajos plašumos, Lengdons prātoja, kāds iznāktu šīs ielejas dzīvesstāsts un cik sējumu tas aizņemtu, ja ieleja pati spētu par sevi pastāstīt.

Vispirms, Lengdons to zināja, ieleja pačukstētu par pasaules radīšanu: par bangojošiem okeāniem, milzīgajām ūdens masām, kurām beidzot bija no šejienes jāatkāpjas; par tāliem neminamiem laikiem, kad nebija nakts, bija tikai nebeidzama diena; kad milzīgi, noslēpumaini briesmoņi slāja uz strautu, pie kura šobrīd dzer karibu; kad lieli, spārnoti radījumi, pa pusei putni, pa pusei zvēri, lidinājās debesīs, kur pašlaik planē ērglis.

Un tad ieleja varētu pastāstīt par lielajām pārmaiņām — par to briesmīgo stundu, kad Zeme sāka griezties ap savu asi un uznāca nakts; kad tropu pasaule pārvērtās ledus valstībā un radās jauna dzīvība, kas to piepildīja.

Droši vien pagāja vēl ļoti ilgs laiks, domāja Lengdons, iekams te ieradās pirmais lācis — kādreizējā mamuta, mastodonta un citu aizvēsturisko dzīvnieku vietā.

Un pirmais lācis bija grizli sencis — tā paša grizli, kurš viņiem ar Brūšu rīt jānogalē!

Lengdons bija tā iegrimis pārdomās, ka nedzirdēja sev aiz muguras troksni. Tad pēkšņi viņš satrūkās. Viņam likās, ka turpat līdzās smagi noelšas viens no tiem aizvēsturiskajiem dzīvniekiem, kurus tikko bija sev iztēlojies. Viņš lēnām pagriezās — un nākamajā acumirklī sirds viņam pamira, asinis sastinga dzīslās.

Nosprostodams dzegu, ne tālāk kā piecpadsmit pēdu no Lengdona, šūpodams lielo galvu no viena sāna uz otru, ar atplestu rīkli uz lamatās iekļuvušo ienaidnieku raudzījās Tors — kalnu karalis!

Lengdona rokas instinktīvi tvēra sadragāto šauteni… mednieks saprata, ka viņa liktenis izšķirts.

SEPTIŅPADSMITĀ NODAĻA

Saraustīta, aizžņaugta elpa — kaut kāda slāpēta skaņa, kuru grūti nosaukt par kliedzienu, — tas bija viss, kas izlauzās no Lengdona mutes, kad viņš ieraudzīja milzu lielo grizli. Nākamās desmit sekundes medniekam šķita kā nebeidzami garas stundas.

Lengdona pirmā doma bija, ka viņš ir pilnīgi grizli varā. Viņš pat nevarēja bēgt, jo aiz viņa slējās klinšu siena; viņš nevarēja skriet uz ielejas pusi, jo zem viņa bija stāva krauja, kas sniedzās simt pēdu dziļumā. Viņā lūkojās nāve — tikpat drausmīga kā tā, kas bija pārsteigusi viņa suņus.

Un tomēr šais pēdējos mirkļos viņš aiz bailēm nebija pilnīgi pazaudējis galvu. Viņš pat redzēja sarkanās, asiņu pielijušās grizli acis, kas alka atriebes. Viņš pamanīja aizdzijušo švīku, ko visgarām zvēra mugurai bija ievilkusi viena no viņa lodēm; viņš redzēja kailo vietu, kur kāda cita viņa lode bija izurbusics cauri Tora plecam. Sajā brīdī Lengdons ticēja, ka grizli viņu tīši izsekojis, uz dze- gas zadzies viņam nopakaļus un ievilinājis šajā nostūrī, lai pilnā mērā atmaksātu par visu, ko viņš tam nodarījis.

Tors panāca uz priekšu — tikai vienu soli, tad ar lēnu, līganu kustību nostājās uz pakaļkājām, izsliedamies visā augumā. Pat tagad Lengdons nevarēja neapbrīnot viņa karalisko diženumu.

Lamatās iekļuvušais cilvēks nekustējās; viņš bija izlēmis, ko darīs, kad lielais zvērs bruks viņam virsū. Viņš metīsies lejā no kraujas. Tur, lejā, bija viena iespēja pret tūkstoti palikt dzīvam. Tur var gadīties kāda dzega vai atradze, pie kuras iespējams pieķerties un noturēties.

Un Tors?

Pēkšņi, pilnīgi negaidot, viņš bija uzdūries cilvēkam. Tas bija tas pats radījums, kas viņu vajāja, tas pats radījums, kas darīja sāpes, — un pašreiz tas atrodas viņam tik tuvu, ka viņš to var aizsniegt ar ķeptl un piespiest pie zemes. Cik nožēlojams, vārgs un nobijies tagad izskatās cilvēks! Kur palicis viņa neizprotamais pērkons? Dedzinošais zibens? Kāpēc viņš neizdod nevienu skaņu? Pat suns — ir tas būtu apņēmīgāks, drosmīgāks par šo radījumu, jo suns atņirgtu zobus, rūktu un mestos cīņā. Bet šis dīvainis — cilvēks nedara nekā!

Un Tora masīvajā galvā lēnām dzima lielas šaubas. Vai tiešām šis nožēlojamais, nekaitīgais, pārbiedētais radījums bija viņu ievainojis? Grizli saoda cilvēka smārdu. Tas bija ass, spēcīgs. Un tomēr šoreiz tas nenesa līdzi sāpes!

Tors atkal lēnām nolaidās uz visām četrām, Neatrau- damies viņš pētīja cilvēku.

Ja Lengdons tagad būtu kustējies, viņam pienāktu gals. Bet Tors nebija slepkava — kā cilvēks. Vēl pusminūti viņš pagaidīja, vai neradīsies sāpes vai kaut kādi draudi. Nekas nenotika, un zvērs bija apjucis. Zemu noliektu galvu viņš ošņāja zemi, un Lengdons redzēja, ka no viņa karstās elpas gaisā ceļas putekļi. Vēl vienu garu, briesmīgu minūti lācis un cilvēks raudzījās viens otrā.

Pēc tam ļoti lēnām, kā šaubīdamies grizli nedaudz pagriezās. Ierēcās. Daļēji atšiepa lūpas. Tomēr viņš neredzēja iemeslu, lai uzsāktu cīņu, jo šis nožēlojamais bāl- ģīmja punduris, kas saknupis tupēja uz klints, ne ar vienu kustību uz to neizaicināja.

Zvērs redzēja, ka tālāk viņam nav kur iet, jo ceļu noslēdza akmens siena. Ja tās vietā bijusi taka, kuru Leng- dons aizšķērsotu ar savu augumu, medniekam šī sastapšanās droši vien beigtos citādi. Bet takas nebija, un Tors lēnām attālinājās tai virzienā, no kurienes bija ieradies; zvērs gāja zemu noliektu galvu, garie nagi klikšķēja pret akmeni kā ziloņkaula kastanjetes.

Tikai tad, kā Lengdonam šķita, viņš spēja ievilkt elpu — un sirds atkal sāka pukstēt. Mednieks izgrūda smagu, elsojosu nopūtu. Viņš piecēlās kājās, juzdams lielu nespēku. Lengdons nogaidīja — vienu minūti, divas, trīs, tad piesardzīgi zagās garām atradzei, aiz kuras bija nozudis Tors.

Cejš bija brīvs, un Lengdons gāja pa savām pēdām atpakaļ uz zālaino nogāzi, visu laiku atskatīdamies un modri klausīdamies, rokās viņš turēja sažņaudzis to, kas bija palicis pāri no sadragātās šautenes. Nonācis klajumā, viņš steidzīgi paslēpās aiz liela akmens.

Jardus trīssimt no Lengdona Tors lēnām nokāpa dziļajā ieplakā, lai dotos uz austrumu ieleju. Tikai tad, kad lācis no jauna parādījās kalna korē ieplakas tālākajā galā, Lengdons uzdrošinājās turpināt ceļu.

Kad mednieks sasniedza to nogāzi, uz kuras bija sapinis un atstājis zirgu, Tors vairs nebija redzams. Zirgs ganījās tajā pašā vietā.

Iesēdies seglos, Lengdons beidzot -sajutās drošībā. Viņš pat sāka smieties — nervozi, aprauti, jautri; pētīdams ieleju, viņš no jauna piebāza pīpi ar tabaku.

—   Ak tu lielais, varenais pekaini! — Lengdons čukstēja, un katra šūna viņā notrīcēja brīnumainā satraukumā, kad viņš atkal atguva valodu.

—  Tu… tu briesmoni ar cēlāku sirdi nekā cilvēkam!

Un tad viņš tikko dzirdami, varbūt pats to neapzinādamies, piebilda:

—   Ja man būtu izdevies tevi ievilināt nostūrī, es būtu tevi nogalējis. Bet tu? Tu mani tomēr atstāji dzīvu, kaut es biju pilnīgi tavā varā.

Lengdons jāja uz nometni; tagad viņš zināja, ka šajā dienā ar viņu notikusi tā lielā pārvērtība, kuras tuvošanos viņš bija jutis. Viņš bija saticis kalnu karali; viņš bija stāvējis aci pret aci ar nāvi, bet pēdējā brīdī četrkājainais radījums, kuru viņš tika vajājis un ievainojis, izrādījās viņam žēlsirdīgs.

Lengdons bija pārliecināts, ka Brūss viņu nesapratīs, jo Brūss to nevar saprast, bet viņam — Lengdonam šī diena un stunda ir tik nozīmīga, ka viņš to neaizmirsīs līdz mūža galam, un viņš arī zināja, ka vairs nekad mūžā netīkos pēc Tora vai viņa ciltsbrāļu dzīvībām.

Atgriezies nometnē, Lengdons pagatavoja sev ēdienu un ieturēja pusdienas. Viņi eda divatā ar Muskvu, un Lengdons kala jaunus plānus tuvākajām dienām un nedējām. Viņš sūtīs Brūšu pēc Mētūsina, un viņi izbeigs grizli vajāšanu. Mednieki dosies tālāk uz Skīnu, varbūt aizies pat līdz Jukonai, no turienes pagriezīsies uz austrumiem un apmēram septembra sākumā ieradīsies karibu apgabalos; apdzīvotās vietās viņi atgriezīsies no tās puses, kur Klinšu kalni saskaras ar prēriju. Muskvu viņš ņems sev līdzi. Tur, ļaužu pilnajās pilsētās, viņi kļūs lieli draugi. Tobrīd Lengdons nedomāja, ko šāda pārmaiņa nozīmētu Muskvam.

Pulkstenis rādīja divi dienā, bet Lengdons vēl arvien sapņoja par jaunām, nezināmām takām, kas ved uz ziemeļiem; piepeši viņu iztraucēja kāda skaņa. Sākumā viņš tai nepiegrieza vērību, noturēdams par vienu no tām skaņām, kas pastāvīgi dzirdamas ielejā. Taču tā kļuva stiprāka un izdalījās no ielejas pierastās murdoņas, un Lengdons beidzot piecēlās, atstādams atpūtas vietu, kur bija sapņojis, atspiedies ar muguru pret koku; viņš izgāja cauri krūmu biezoknim, lai labāk dzirdētu.

Muskva viņam sekoja, un, kad Lengdons apstājās, arī rudvaidzis lācēns palika stāvot. Muskvas mazās austiņas bija ziņkāri izslietas. Lācēns pagrieza galvu uz ziemeļiem. Skaņa nāca no tās puses.

Pēc brīža Lengdons skaņu pazina, kaut arī vēl tagad pūlējās sev iestāstīt, ka ausis yiņu vīlušas. Tās nevarēja būt suņu rejas! Ap šo laiku Brūss un Metūsins ar suņu varzu atrodas tālu dienvidu pusē; vismaz Metūsinam tur jābūt, un Brūss mēro atpakaļceļu uz nometni!

Ļoti ātri skaņa kļuva skaidri dzirdama, un Lengdons zināja, ka viņš nav maldījies. Pa ieleju tuvojās suņi — Brūss un Metūsins nezin kāpēc nebija gājuši dienvidu virzienā, bet pagriezušies uz ziemeļiem. Suņi rēja vienā riešanā — nikni un satraukti, tā ka Lengdonam bija skaidrs: viņi atkal uzgājuši uz svaigām medījuma pēdām. Lengdons piepeši nodrebēja. Visā ielejā ir tikai viena dzīva būtne, kurai Brūss rīdīs virsū suņus, — tas ir lielais grizli!

Vēl pāris acumirkļu Lengdons stāvēja un ieklausījās. Tad viņš steidzās atpakaļ uz nometni, piesēja Muskvu pie koka, paņēma citu šauteni un no jauna apsegloja zirgu. Pēc piecām minūtēm viņš jau auļoja uz to vietu kalnos, kur pirms nedaudz stundām Tors viņam bija dāvājis dzīvību.

ASTOŅPADSMITA NODAĻA

Tors izdzirda suņus, kad tie atradās jūdzi no viņa. Divu iemeslu dēļ viņš tagad vēl mazāk bija noskaņots uz bēgšanu nekā pirms dažām dienām. No suņiem viņš vairs nebaidījās — šobrīd viņam tie šķita tikpat nekaitīgi kā āpši vai murkšķi, kas svilpo uz klintīm. Grizli bija pāf- liecinājies, ka suņiem ir gan skaļas rīkles, bet ar zobiem tie neko lielu iždarīt nevar un tāpēc ir viegli pieveicami. Bīstams ir tas radījums, kas nāk aiz suņiem.

Bet šodien viņš bija stāvējis acs pret aci ar šo radījumu, kurš bija atnesis viņa ielejās svešādo smārdu, taču neizprotamais svešinieks netika viņam darījis ļaunu, un Tors nebija viņu nogalējis. Starp citu, viņš atkal meklēja Iskvao, savu lāceni, un cilvēks nav vienīgais radījums, kurš mīlas dēļ riskē ar dzīvību.

Liktenīgās medību dienas vēlā vakarā Tors, suņu vajāts, viņpus kalnu grēdas bija nogalējis savu pēdējo mocītāju un rīkojās tieši tā, kā tika .paredzējis Brūss. Tomēr grizli neturpināja ceļu uz dienvidiem, bet, apmetis plašu loku, pagriezās ziemeļu virzienā un trešajā naktī pēc kaujas un Muskvas nozušanas atkal sastapa Iskvao. Tās pašas dienas nokrēslī tika nošauts Pipūneskūss; Tors dzirdēja Brūsa pistoles sprakstus.

Visu nakti un arī nākamo diennakti grizli pavadīja kopā ar Iskvao, tad viņš to atkal atstāja. Trešo reizi meklēdams lāceni, viņš uz .klinšu dzegas uzdūrās Lengdonam, un grizli vēl nebija saodis Iskvao, kad izdzirda suņus, kas bija uzgājuši uz viņa pēdām.

Tors virzījās uz dienvidiem un tādējādi bija nokļuvis tuvāk mednieku nometnei. Viņš izvēlējās augstākās nogāzes ar nelielām ieplakām un pļavām, ko vietumis pār- Irauca kaila šīfera laukumi, dzijas aizas un lieli akmeņu krāvumi, Tors visu laiku turējās pret vēju, lai nepalaistu garām Iskvao smaku, ja lācene atrastos viņa tuvumā, bet, izdzirdis suņu rejas, nevarēja saost savus četrkājainos vajātājus, ne arī abus vīrus, kuri jāja tiem nopakaļus.

Citos apstākļos viņš būtu licis lietā savu iemīļoto apiešanas taktiku, panākot, ka ienaidnieks atrodas viņam priekšā un tuvojas pa vējam. Taču šobrīd Toram nerūpēja piesardzība, jo viņu bija pārņēmusi dedzīga vēlēšanās atrast savu lāceni.

Suņi jau atradās tuvāk par pusjūdzi, kad Tors piepeši apstājās, brīdi paošņāja gaisu un tad steidzīgi slāja tālāk, līdz nonāca pie šauras aizas; te viņš atkal apstājās.

No ieplakas augšup pa aizu tuvojās Iskvao, viņa skrēja. Suņu bara mežonīgā vaukšķēšana jau skanēja pavisam tuvu, un Tors sāka kāpt lejā lācenei pretī. Tikai īsu mirkli lācene palika stāvot, saostījās ar Toru un tūlīt steidzās tālāk, ausis viņai bija atglaustas, no rīkles lauzās ārā draudīga rūkoņa.

Tors sekoja Iskvao, arī viņš rūca. Viņš zināja, ka viņa draudzene bēg no suņiem, un, kāpdams viņai nopakaļus augstāk kalnā, viņš atkal juta sevī uzbrāzmojam briesmīgu, arvien pieaugošu niknumu. Tādās reizēs viņš kļuva sevišķi bīstams. Grizli bija bezbailīgs cīnītājs, kad pirms nedēļas suņi tika vajājuši viņu pašu, bet tagad, kad briesmas draudēja viņa draudzenei, viņš pārvērtās īstā dēmonā, briesmīgā un nežēlīgā.

Tors arvien vairāk atpalika no Iskvao, atšiepa lūpas un, spīdinādams plēsīgos ilkņus, divreiz pagriezās atpakaļ, ar pērkonīgu rēcienu mezdams izaicinājumu ienaidniekiem.

Kad Tors iznāca no aizas, viņš atradās kalna galotnes ēnā; Iskvao pa to laiku jau steidzās pāri grēdai. Viņa nozuda starp klinšu atlūžņiem un milzu lielām smilšakmens kaudzēm. Kalnu galotnes tagad vīdēja jardus trīssimt virs Tora. Viņš palūkojās augšup. Iskvao jau atradās klinšu aizsegā; te, lejā, bija īstā vieta kaujai. Suņi bija pavisam tuvu. Skaļi riedami, tie veica pēdējo ceļa gabalu pa aizu. Tors pagriezās un gaidīja.

Pusjūdzi tālāk uz dienvidiem Lengdons, lūkodamies binoklī, ieraudzīja Toru, un gandrīz tajā pašā mirklī aizas malā parādījās suņi. Viņš bija uzjājis līdz pusei kalnā, tālāk rāpies augšā kājām, tad gājis pa cieti nomīdītu aitu taku un tagad atradās apmēram tādā pašā augstumā kā Tors. No tās vietas, kur Lengdons stāvēja, raudzīdamies binoklī, ieleja viņa priekšā pletās jūdzēm tālu. Viņš ieraudzīja Brūšu un indiāni. Abi vīri aizas malā nokāpa no zirgiem un ātri nozuda aizā.

Lengdons no jauna pievērsās Toram. Suņi to jau bija apstājuši no visām pusēm, un Lengdons zināja, ka šajā atklātajā vietā lācim ar viņiem galā netikt. Tad viņš pamanīja kaut kādu kustību augšā starp klintīm — tur Iskvao nerimtīgā kāpienā tuvojās kalna robotajai virsotnei; tagad Lengdonam uzreiz viss kļuva skaidrs, aiz pārsteiguma viņš klusu iekliedzās. Viņš zināja, ka tur augšā ir lāču māte. Lielais grizli — viņas draugs bija palicis iepakaļ, lai cīnītos. Ja suņi spēs viņu aizturēt vēl desmit, piecpadsmit minūtes, lācim pienāks gals. Pa to laiku Brūss un Metūsins izrāpsies no aizas un atradīsies tuvāk par simt jardiem!

Lengdons steidzīgi iebāza binokli futrālī un devās skriešus pa aitu taku. Pirmie divsimt jardi viņam nesagādāja nekādas grūtības, bet tad viņš nokļuva uz mīksta, slidena šīfera, kur taka sadalījās daudzās sīkās taciņās, un nākamajās piecās minūtēs viņš pavirzījās tikai piecdesmit jardu.

Pēc tam Lengdons sajuta cietu un gludu taku zem kājām. Aizelsies viņš skrēja tālāk; vēl pēc piecām minūtēm kalna plecs paslēpa no viņa Toru un suņus. Ticis pāri kalnam un noskrējis vēl piecdesmit jardus lejup, Lengdons piepeši apstājās kā zemē iemiets. Tālāk vairs ceļa nebija — viņš atradās stāvas kraujas malā. No šejienes līdz Toram, kurš stāvēja ar muguru pret klintīm, ar lielo galvu atgaiņādamies no suņiem, varēja būt apmēram piecsimt jardu.

• Lengdons stāvēja kraujas malā, atņemdams elpu, lai spētu uzkliegt Brūsam un Metūsinam, kuriem tūlīt, tūlīt vajadzēja parādīties aizas malā. Tad viņam piepeši iešāvās prātā, ka pat tad, ja mednieki sadzirdētu viņa kliedzienu, viņi vienalga nesaprastu, ko viņš grib pateikt. Brūss nemūžam nespētu iedomāties, ka viņš — Lengdons grib saudzēt to zvēru, kuru viņi abi vajājuši jau gandrīz divas nedēļas.

Tors bija atdzinis suņu baru jardus divdesmit uz aizas pusi, un Lengdons tagad steidzās paslēpties aiz liela akmens. Viņam atlika tikai viena iespēja glābt Toru, un to nedrīkstēja nokavēt. Suņu bars bija atkāpies dažus jardus lejup pa nogāzi; Lengdons tēmēja uz suņiem. Viņa smadzenes urdīja viena vienīga doma» jāupurē suņi vai Toram jāmirst. Bet tieši šodien Tors viņam bija dāvājis dzīvību!

Lengdons nevilcinādamies nospieda gaili. Norībēja tāls šāviens, un pirmā lode sacēla gaisā putekļu mākoni piecdesmit pēdu no erdelterjeriem. Lengdons šāva vēlreiz un atkal netrāpīja. Trešo šāvienu pavadīja griezīgs kauciens, ko Lengdons nedzirdēja. Viens no suņiem ripoja lejā pa nogāzi.

Šāvienu troksnis Toru nebiedēja, bet, kad viņš redzēja vienu no saviem ienaidniekiem, sarāvušos čokurā, ripojam no kalna lejā, viņš lēnām pagriezās un iegāja klinšu aizsegā,

Sekoja ceturtais, tad piektais šāviens, pec piektā šāviena suņi kaukdami metās atpakaļ uz aizu, vienam no viņiem bija sašauta priekškāja, suns kliboja,

Lengdons uzlēca uz akmens, uz kura bija balstījis šauteni, viņa skatiens pētīja kalnu grēdas roboto malu. Iskvao tikko bija sasniegusi virsotni. Lāču māte uz brīdi apstājās un palūkojās lejup. Tad Iskvao nozuda.

Toru tagad paslēpa skatieniem lieli klintsbluķi un sadē- dējušu smilšakmeņu kaudzes; viņš gāja pa lācenes pēdām. Divas minūtes pēc grizli nozušanas no aizas izrāpās Brūss un Metūsins. No tās vietas, kur viņi stāvēja, pat kalna virsotne bija pa šāvienam, tāpēc Lengdons sāka satraukti kliegt un vicināt rokas, rādīdams lejup.

Brūss un Metūsins uzķērās uz biedra viltības, par spīti tam, ka suņi jau atkal nikni rēja pie lielajiem klintsblu- ķiem, starp kuriem bija nozudis Tors. Mednieki tūlīt nosprieda, ka no tās vietas, kur atrodas Lengdons, labi redzama lāča pārvietošanās un ka zvērs tagad skrien uz ieleju. Tikai pēc tam, kad viņi bija pavirzījušies vēl simt jardu pa nogāzi lejāk, viņi palūkojās atpakaļ uz Lengdonu, lai saņemtu tālākos norādījumus.

Lengdons, stāvēdams uz akmens, rādīja ar roku uz kalnu galotnēm. Tors tieši pašreiz gāja pāri grēdai. Viņš uz brīdi palika stāvot, tāpat kā pirmāk bija apstājusies Iskvao, un pēdējo reizi palūkojās uz cilvēku.

Lengdons, redzēdams Toru nozūdam, pavicināja cepuri un kliedza — Paliec sveiks, vecais pekaini, — lai tev labi klājas!

DEVIŅPADSMITĀ NODAĻA

Tovakar Lengdons un Brūss apsprieda jaunus plānus, kamēr Metūsins nesatricināmā mierā sēdēja nomaļus, klusēja un smēķēja; reizumis indiānis pameta skatienu uz Lengdonu, it kā arvien vēl nespētu noticēt tam, kas bija atgadījies šajā pēcpusdienā. Pēc šīs nakts mēness'uzlēks vēl daudz, daudz reižu, un katrā izdevīgā gadījumā Metūsins neaizmirsīs pastāstīt saviem bērniem un mazbērniem, draugiem un ciltsbrāļiem, kā viņš reiz medījis kopā ar balto cilvēku un tas apšāvis pats savus suņus, lai glābtu dzīvību kādam grizli. Metūsinam Lengdons vairs nebija agrākais Lengdons; indiānis zināja, ka viņš vairs nekad nemedīs kopā ar tādu balto vīru. Lengdons bija keskivao — jucis prātā. Ar viņa galvu kaut kas vairs nebija kārtībā. Lielais Gars ir izņēmis viņa sirdi un atdevis grizli; kūpinādams pīpi, Metūsins piesardzīgi vēroja dīvaino mednieku. Indiāņa aizdomas vēl pastiprinājās, kad viņš redzēja Brūšu un Lengdonu pagatavojam būri no govsādas groza, un Metūsins noprata, ka lācēns pavadīs vīrus tālajā ceļā. Nu vairs nebija nekādu šaubu. Lengdons ir galvā «maitāts», un indiānim šāda veida maitāšana nesola neko labu.

Otrā rītā ap saullēktu viss bija sagatavots tālajam ceļam uz ziemeļiem. Brūss un Lengdons virzījās pa nogāzi augšup, pāri ūdensšķirtnei uz to ieleju, kur viņi pirmoreiz bija sastapuši Toru; aiz viņiem raibā virtenē soļoja nastu zirgi; gājienu noslēdza Metūsins. Govsādas grozā sēdēja Muskva.

Lengdons jutās apmierināts un laimīgs.

•— Tās bija pašas veiksmīgākās medības manā dzīvē, — viņš sacīja Brūsam. — Es nekad nenožēlošu, ka atstāju grizli dzīvu.

—  Atradies pasaules lāpītājs, — Brūss nicīgi novilka. — Ja man bijusi iespēja izrīkoties pēc sava prāta, grizli āda tagad atrastos Dišpenai uz muguras. Jebkurš tūrists tur lejā pie dzelzceļa bez apdoma dotu man par to simt dolāru.

—   Dzīvs šis lācis man ir tūkstoš dolāru vērts, — Leng- 1 dons atteica un pēc šiem mīklainajiem vārdiem palika

iepakaļ, lai palūkotos, kā ceļojumu panes Muskva.

Govsādas grozā lācēns šūpojās, vēlās un gāzās no vienas puses uz otru gluži kā nepieredzējis jaunulis sēdeklī

ar baldahīnu ziloņa mugurā; dažas minūtes viņu pavērojis, Lengdons atkal pievienojās Brūsam.

Reizes sešas nākamajās divās trīs stundās Lengdons apciemoja Muskvu un ikreiz atgriezās pie Brūsa klusāks un domīgāks, it kā sevī kaut ko nopietni apsvērdams.

Pulkstenis rādija deviņi, kad ceļotāji nonāca Tora ielejas galā. Tūlīt aiz tās slējās kajns; strauts, gar kuru viņi bija jājuši, spēji nogriezās uz rietumiem, ieplūzdams šaurā kanjonā. Austrumos pacēlās zaļa, viļņota nogāze, pa kuru nastu zirgiem ar savām nešjavām būs viegli kapt augšā un ekspedīcija nokļūs nākamajā ielejā, kas aizstiepjas virzienā uz Driftvūdu. Brūss izvēlējās šo maršrutu.

Pusceļā pa nogāzi uz augšu ceļotāji apstājās, lai zirgi varētu atvilkt elpu. Savā govsādas cietumā Muskva žeii dica. Lengdons to dzirdēja, bet, kā likās, nepievērsa lācēnam uzmanību. Mednieks neatņemdamics raudzījās atpakaļ uz ieleju. Rīta saulē tā izskatījās brīnišķīga. Lengdons redzēja virsotņu smailes, zem tām gulēja tumšais, vēsais ezers, kurā Tors tika zvejojis; jūdzēm tālu nogāzes likās noklātas ar zaļu samtu, un, lūkojoties uz tām, Lengdonam piepeši šķita, ka viņš pēdējo reizi dzird Tora valstības burzguļojošo mūziku. Dīvainā kārtā tā uz viņu iedarbojās līdzīgi baznīcas korālim, priecīgai himnai, kas skan par godu viņam, kurš, aiziedams no šejienes, atstājis visu tāpat, kā tas bijis pirms viņa ierašanās. Bet vai tiešām viņš visu atstājis tā, kā tas bijis? Vai kalnu mūzikā viņš nedzird arī kaut ko bēdīgu, sērīgu, kādu sirsnīgu lūgumu?

Atkal viņa tuvumā Muskva klusi iedīcās.

Tad Lengdons griezās pie Brūsa.

— Esmu izlēmis, — viņš sacīja, un šais vārdos skanēja apņēmība. — Visu rītu nevarēju tikt ar sevi skaidrībā, tagad es zinu, kas man darāms. Jūs abi ar Metūsinu dodieties tālāk, kad zirgi būs atpūtušies. Es pajāšu kādu jūdzi atpakaļ uz ielejas pusi un tur izlaidīšu no groza lācēnu, gan viņš atradīs ceļu uz mājām.

Lengdons negaidīja, lai viņu atrunā, negribēja uzklausīt nekādus iebildumus, un Brūss acī neko neiebilda. Lengdons paņēma rokās Muskvu un jāja atpakaļ uz dienvidiem. Nojājis jūdzi pa ieleju, mednieks atradās plašā, atklātā pļavā ar retiem vītolu puduriem un smaržīgām puķēm. Te viņš nokāpa no zirga, lai desmit minūtes pasēdētu zemē kopā ar Muskvu. Viņš izvilka no kabatas mazu papīra turziņu un pēdējo reizi pacienāja Muskvu ar cukuru. Lengdonam iespiedās kaklā tāds kā kamols, kad Muskvas mazais, mīkstais deguntiņš ošņāja viņa sauju, un, kad viņš beidzot pielēca kājās un iesēdās seglos, acis aizklāja silta migla. Viņš lūkoja smieties. Varbūt viņš bija pārāk jūtīgs. Bet viņš bija iemīlējis Muskvu un zināja, ka šai kalnu ielejā atstāj kaut ko sev ļoti tuvu un dārgu.

—  Paliec sveiks, draudziņ, — viņš sacīja, un balss aizlūza. — Ardievu, mazais Karstgalvi. Varbūt es vēl pie tevis atgriezīšos, kad tu būsi izaudzis par lielu, dusmīgu lāci, bet es nešaušu … nekad-;., nekad.

Viņš ātri jāja projām uz ziemeļiem. Pēc trīssimt jardiem, pagriezis galvu, palūkojās atpakaļ. Muskva skrēja viņam nopakaļus, bet arvien vairāk atpalika. Lengdons pavicināja ar roku.

—   Ardievu! — mednieks iesaucās, norīdams nodevīgo kamolu, kas spiedās viņam rīklē. — Ardievu!

Pusstundu vēlāk, stāvēdams nogāzes virsotnē, viņš ielūkojās binoklī. Lengdons redzēja Muskvu kā mazu, melnu punktiņu. Lācēns stāvēja un uzticīgi gaidīja viņu atgriežamies.

Lengdons vēlreiz mēģināja pasmieties, bet nekas neiznāca. Tad viņš pārjāja pāri ūdensšķirtnei un uz visiem laikiem izzuda no Muskvas dzīves.

DIVDESMITA NODAļA

Kādu pusjūdzi Muskva sekoja Lengdonam pa pēdām. Sākumā lācēns skrēja, tad gāja soļiem, beidzot apstājās un attupās kā suns, pievērsis skatienu attālajai nogāzei. Ja Lengdons būtu gājis kājām, lācēns ne uz brīdi neapstātos un skrietu viņam līdzi, kamēr pagurtu. Bet Muskva atcerējās govsādas grozu — cietumu, kas viņam nebija paticis. Sai cietumā viņš tika briesmīgi grūstīts un mētāts, turklāt zirgs, kas viņu nesa, bija divreiz nopurinājies, un Muskva šādu purināšanos izjuta kā zemestrīci. Lācēns zināja, ka būris, tāpat arī Lengdons ir tur tālāk priekšā. Labu laiku viņš sēdēja, klusu dīkdams, bet tālāk vairs negāja. Muskva bija pārliecināts, ka draugs, kuram viņš bija ļoti pieķēries, drīz atgriezīsies. Sis draugs

vienmēr bija atgriezies. Nekad tas nebija viņu piemānījis. IJn tā Muskva devās pameklēt kādu kleitoniju vai kan- diku, taču centās neaizklīst pārāk tālu no tās vietas, kur bija gājuši mednieki ar zirgiem.

Visu to dienu lācēns pavadīja ziedošajās pļavās nogāzes pakājē; saule spīdēja, un viņš jutās ļoti labi, turklāt viņam laimējās uziet ne vienu vien no tām sīpolsaknēm, kuras viņam tik ļoti garšoja. Lācēns raka un krietni sa-, ēdās; pēcpusdienā viņš pagulēja, bet, kad saule slīdēja uz rietu un ieleju piepildīja tumšas kalnu ēnas, viņam kļuva baisi. Viņš vēl bija ļoti mazs un tikai vienu nakti — tūlīt pēc mātes nāves — tika pavadījis viens pats. Pēc tam māti viņam aizvietoja Tors, un vēlāk Lengdons stājās Tora vietā, tā ka līdz šim lācēns vēl nekad nebija izjutis to vientulību un tukšumu, ko slēpj sevī tumsa. Viņš ielīda vilkābeļu biezoknī un sāka gaidīt, modri klausījās un ostīja gaisu.

Pie debesīm parādījās zvaigznes, skaidras un mirdzošas, bet šonakt tās nespēja viņu izvilināt no paslēptuves. Tikai rītausmā viņš uzdrošinājās izlīst no vilkābeļu biezokņa.

Uzlēca saule; lācēnam no jauna radās drosme un paļāvība, viņš sāka klejot pa ieleju; zirgu un mednieku atstātais smārds kļuva arvien vājāks un vājāks, līdz izzuda pavisam. Sajā dienā Muskva ieēda zāli un dažas kandika saknes; kad pienāca nākamā nakts, viņš atradās pie nogāzes, ko mednieki bija šķērsojuši, nākdami no tās ielejas, kur tagad bija Tors un Iskvao. Lācēns jutās noguris un izsalcis, viņš bija apmaldījies.

To nakti Muskva gulēja krituša koka dobumā. Nākamajā dienā viņš devās tālāk un pēc tam daudzas dienas un naktis bija gluži viens plašajā ielejā. Lācēns pagāja tuvu garām tai vietai, kur viņi abi ar Toru bija satikuši veco lāci; kārīgi mazais lācēns tagad apostīja atstātās asakas; viņš gāja gar tumšā, dziļā ezera malu; meža tumsā arī tagad lidinājās noslēpumainas ēnas; divas naktis viņš pārgulēja līdzās nogāzto koku aizsprostam, kur Tors tika izmetis krastā pirmo noķerto zivi. Tagad Muskva jau gandrīz bija aizmirsis Lengdonu, arvien biežāk viņš atcerējās Toru un savu māti. Viņš skuma pēc lāčiem. Muskva ilgojās pēc tiem daudz vairāk nekā pēc cilvēka draudzības, jo viņš atkal bija kļuvis par savvaļas dzīvnieku.

Augusta sākumā Muskva sasniedza ielejas galu un pārrāpās pāri tai nogāzei, kurā Tors pirmoreiz bija dzirdējis baltā cilvēka raidīto dīvaino pērkonu un izjutis ložu sāpīgos dzēlienus.

Pa šīm divi nedēļām Muskva bija strauji audzis, par spīti tam, ka bieži gāja gulēt ar tukšu vēderu, no tumsas viņš vairs nebaidījās. Viņš gāja pa tumšu, drūmu kanjonu, kas sākās virs Tora mālbedres, un, tā kā cita ceļa nebija, lācēns beidzot iznāea ārā pie kalnu pārejas, aiz kuras toreiz bija nozudis Tors un nedaudz vēlāk abi mednieki, iedami pa viņa pēdām.

Otra ieleja — viņa mājas — pletās lācēnam pie kājām. Viņš to, protams, nepazina. Muskva tajā neredzēja un nesaoda nekā sev tuva vai draudzīga. Bet ieleja bija tik skaista, tik pilna saules, ka lācēns vēlējās tajā uzkavēties ilgāk. Te viņš atrada veselus kleitoniju un kandiku dārzus.

Trešajā dienā pēc ierašanās ielejā Muskva pirmo reizi patstāvīgi nogalēja dzīvnieku. Viņš gandrīz paklupa pār murkšķa mazuli, ne lielāku par brūno vāveri, un, pirms mazais radījums paguva aizbēgt, lācēns to sagrāba. Viņam iznāca lieliska maltīte.

Pēc nedēļas Muskva, virzīdamies pa strautleju, pagāja tuvu garām tai nogāzei, uz kuras bija aizgājusi bojā viņa māte. Ja lācēns būtu gājis pa kalna muguru, viņš ieraudzītu mātes kaulus, ko zvēri un putni bija tīrus nokrim- tuši.

Vel pēc nedēļas Muskva pienaca pie mazās pļaviņas, kurā Tors bija nogalinājis, jauno karibu un lielo melno lāci.

Tagad Muskva zināja, ka viņš ir mājās!

Divas dienas lācēns neaizgāja tālāk par divsimt jardiem no mielasta un cīņas vietas, dienu un nakti viņš gaidīja ierodamies Toru. Vēlāk barību vajadzēja meklēt citur, tomēr katru pēcpusdienu, kad kalni meta garas ēnas, lācēns atgriezās mazajā mežiņā, kur viņi abi ar Toru bija ierīkojuši gaļas glabātavu, ko pēc tam izlaupīja lielais melnais lācis.

Kādu dienu, meklēdams saknes, Muskva aizklīda tālāk nekā parasti. Viņš atradās kādu pusjūdzi no tās vietas, kas tagad bija viņa mājas; lācēns ostīja kādas klints pamatu, kad pār viņu nolaidās liela ēna. Lācēns pacēla acis un veselu pusminūti nostāvēja kā pienaglots, sirds viņam dauzījās un lēkāja kā vēl nekad. Piecu pēdu attālumā no viņa stāvēja Tors! Lielais grizli, tāpat kā Muskva, stāvēja nekustīgi, cieši vērdamies lācēnā. Tad Muskva gluži ka kucēns, priecīgi smilkstēdams, skrēja pretī Toram. (irizli nolaida lielo galvu Muskvam uz muguras, deguns iegrima lācēna mīkstajā vilnā, un abi'draugi vēl pusminūti stāvēja pilnīgi nekustīgi.

Pēc tam Tors sāka kāpt augšā pa nogāzi, it kā Muskva nekad nebijis pazudis, un laimīgais lācēns viņam sekoja.

Daudz dienu viņi aizvadīja brīnišķīgos klaiņojumos ar vareniem mielastiem. Tors aizveda Muskvu uz daudzām jaunām vietām abās ielejās un kalnos starp tām. Viņiem gadījās bagātīgas zvejas dienas, vēl viens karibu tika no- galēts, ejot pāri kalnu grēdai, tā ka Muskva kļuva arvien brangāks un smagāks un septembra vidū jau bija paaudzies laba suņa lielumā.

Tad pienāca ogu laiks, un Tors zināja vietas, kur tās aug ieleju zemienēs; vispirms nogatavojās, sarkanās avenes, tad ienācās ziepogas un beidzot garšīgās melnās jāņogas, kas auga visos mežu biezokņos un bija tik lielas kā ķirši un gandrīz tikpat saldas kā cukurs, kuru Muskva pazina no Lengdona cienastiem. Lācēnam vislabāk garšoja melnās jāņogas. Tās auga lieliem bagātīgiem ķekariem, paši krūmi bija bez lapām, kā sētin nosēti ar ogām; piecu minūšu laikā Muskva varēja savākt un apēst veselu kvartu.

Pienāca brīdis, kad ogas izbeidzās. Klāt bija oktobris. Naktis kļuva ļoti aukstas, saule nespīdēja dienām ilgi, debesis bija tumšas, smagu mākoņu aizvilktas. Kalnu galotnēs sniegs kļuva arvien biezāks un biezāks, tur augšā, debesmalā, tas vairs nekusa. Sniga ari ielejā — sākumā zemē nogūla balts paklājs, kas saldēja Muskvam ķepas, bet tas ātri nozuda. No ziemeļiem sāka pūst mitri vēji, un ielejā vairs nedzirdēja strautu vienmuļo murdoņu, kas to piepildīja vasarā, tagad naktīs bija dzirdami griezīgi svilpieni un kaucieni, un koku drūmā šalkoņa.

Muskvam visa pasaule šķita pārvērtusies. Viņš brīnījās, kāpēc Tors šajās tumšajās, vēsajās dienās uzturas vējainās nogāzēs un nemeklē patvērumu zemienēs. Bet Tors, ja viņš Muskvam vispār kaut ko paskaidroja, droši vien sacīja, ka ziema ir ļoti tuvu un šīs nogāzes ir viņu pēdējie barības galdi. Ielejās ogas izbeigušās; no zāles un saknēm vien viņi tagad vairs nevar pārtikt; meklēt skudras un kāpurus — tā būtu veltīga laika nosišana; zivis iepeldējušas dziļākos ūdeņos. Sajā laikā karibu ir tik asa oža kā lapsām un viņi skrien kā vējš. Tikai nogāzēs tagad rodama droša murkšķu un goferu maltīte — bada laika paēdiens. Tors raka šos dzīvniekus ārā no zemes, un Muskva viņam palīdzēja kā spēdams un prazdams. Ne vienreiz vien viņi uzvandīja kaudzēm zemes, kamēr iekļuva ziemas miegu guļošās murkšķu ģimenes omulīgajā mājoklī, un dažreiz nācās rakt stundām ilgi, lai noķertu trīs četras mazas goferas, ne lielākas par brūno vāveri, toties treknas un garšīgas.

Tā viņi nodzīvoja oktobra pēdējās dienas un sagaidīja novembri. Nu sniegs un aukstie vēji, un ziemeļu puteņi pa īstam stājās savās tiesibās; dīķi un ezeri sāka aizsalt.

Bet Tors vēl arvien uzturējās nogāzēs; Muskva naktīs drebēja no aukstuma, dienu viņš gaidīja un nevarēja vien sagaidīt, kad atkal uzspīdēs saule.

Kādudien, tā ap novembra vidu, Tors piepeši pārtrauca murkšķu ģimenes izrakšanu; nokāpis ielejā, viņš svarīgā, lietišķā solī sāka iet uz dienvidiem. Lāči atradās desmit jūdžu attālumā no kanjona, kas sākas virs inālbedres, bet grizli gāja tik ātri, ka viņi sasniedza kanjonu vēl tās pašas dienas vakarā pirms tumsas iestāšanās.

Turpmākās divas dienas Toru, šķiet, nekas vairs neinteresēja. Kanjonā nebija nekā, ko ēst; Tors klaiņāja starp klintīm, ošņāja un klausījās, un Muskvam šāda grizli fzturēšanās bija pilnīgi neizprotama.

Nākamās dienas pēcpusdienā Tors apstājās cukurpriežu audzē; zem kokiem bija sabirušas skujas. Tors sāka tās ēst. Muskvam nekārojās skuju, bet kaut kas viņu mudināja darīt tā, kā dara Tors, un lācēns uzlaizīja no zemes skujas un ēda; viņš nezināja, ka tā bija pēdējā dabas velte, kas viņu sagatavoja ilgajai ziemas guļai.

Pulkstenis rādīja četri, kad abi lāči pienāca pie dziļās alas, kurā Tors bija piedzimis; te viņš no jauna apstājās, it kā kaut ko gaidītu, tāpat vien, aiz pieraduma, paostīja vēju.

Satumsa vakars. Virs kanjona iegaudojās sniega vētra. Asi, ledaini vēji traucās zemē no kalnu galotnēm, debesis bija melnas, pilnas ar sniegu.

Brīdi grizli stāvēja pie alas, galvu un plecus iebāzis alas mutē. Tad viņš iegāja alā. Muskva viņam sekoja. Viņi virzījās uz priekšu pa piķa melnu tumsu, bet, jo dzi- ļāk gāja, jo kļuva siltāks; vēja gaudas arvien yairāk no- klusa, līdz pārvērtās tik tikko dzirdamā šalkoņā,

Vismaz pusstundu Tors grozījās un kārtojās, Iekams nolikās tā, kā vēlējās gulēt. Tad Muskva saritinājās viņam līdzās. Lācēnam bija pavisam silti un omulīgi.

Tajā naktī trakoja vētra un sasniga dziļš sniegs. Biezi un arvien biezāki sniega mākoņi izbira virs kanjona un piepildīja to ar milzīgām kupenām; visa pasaule šķita aprakta sniegā. Kad atausa rīts, nebija vairs ne alas mutes, ne klinšu, ne koku un krūmu melnā un iesarkani violetā stīgojuma. Viss bija balts un kluss; ielejas vienmuļā mūzika bija izskanējusi.

Alas dziļumā Muskva nemierīgi grozījās. Tors izgrūda dziļu nopūtu. Pēc tam viņi gulēja ilgu, veselīgu miegu. Varbūt viņi sapņoja.

KAZANS

PIRMĀ NODAĻA

BRĪNUMS

liktos nedzīvāka par šo suni, kuram nenoraustījās neviens muskulis, nekustējās ne matiņš, neietrīsējās acu plakstiņi. Tomēr Kazana spēcīgajā ķermenī katrs mežo- nīg^o asiņu piliens joņoja tik trauksmaini, kā suns vēl nekad" nebija jutis; katrs nervs, katra vareno muskuļu šķiedra bija saspringta kā tērauda stīga. Kazanā viena ceturtdaļa bija vilka, trīs ceturtdaļas suņa asiņu, un četrus savas dzīves gadus viņš bija pavadījis ziemeļu neapdzīvotajos plašumos. Viņš pazina bada mokas. Viņš zināja, ko nozīmē sasalt. Viņš bija klausījies vēja gaudošanā virs Tukšās Zemes garajās polārajās naktīs. Viņš bija dzirdējis kalnupju un ūdenskritumu pērkonīgo krākšanu, rāvies čokurā zem vētras varenajiem brāzieniem. Uz viņa kakla un sāniem vīdēja cīņās gūto brūču rētas, acis bija sarkanas iekaisuša^ no durstīgajiem sniegiem.

Viņu nosauca par Kazanu — Mežonīgo Suni, jo savu radinieku vidū viņš bija īsts milzis un tikpat bezbailīgs kā tie vīri, kuri trenca viņu cauri visām sala un sniega zemes briesmām.

Līdz šai dienai viņš nebija zinājis, kas ir bailes. Nekad viņš netika izjutis vēlēšanos bēgt projām, pat ne tajā briesmīgajā dienā mežā, kad cīnījās ar lielo, pelēko lūsi un to nogalēja. Kazans nesaprata, kāpēc viņam tagad ir bail, viņš zināja vienīgi to, ka atrodas citā pasaulē, kur viss mulsina un satrauc. Tā bija viņa pirmā iepazīšanās ar civilizāciju.

kazans gulēja klusu un nekustīgi, acis pieveris, peleko purnu nolicis starp priekškājām. Pat klints ne

Kazans vēlējās, kaut viņa saimnieks atgrieztos svešādajā istabā, kur bija atstājis savu suni. Istaba bija pilna ar netīkamiem priekšmetiem. Pie sienām rēgojās lieli cilvēka ģīmji, tie nekustējās un nerunāja, bet skatījās viņā tā, kā Kazans vēl nekad nebija redzējis cilvēkus skatāmies.

Viņš atcerējās savu kādreizējo saimnieku, kad tas gulēja sniegā nekustīgs un pavisam auksts un viņš — Kazans — bija attupies līdzās un kaucis nāves dziesmu, bet šie ļaudis pie sienām izskatījās kā dzīvi un tomēr šķita miruši.

Piepeši Kazans saslēja ausis. Viņš izdzirda soļus, pēc tam klusas balsis. Viena bija viņa tagadējā saimnieka balss. Bet otra — tā lika viņam tīksmi notrīsēt! Reiz — tas bija ļoti sen, vēl kucēna" vecumā — viņš sapnī tika dzirdējis brīnumjaukus smieklus, līdzīgus nule dzirdētajiem sievietes smiekliem, tie pildīja viņu ar trauksmainu prieku, lielas laimes un mīlestības nojausmām, un, cilvēkiem ienākot, Kazans pacēla galvu. Viņš cieši vērās ienācējos, suņa sarkanās acis spīdēja. Kazans uzreiz saprata, ka sieviete saimniekam ir tuva un dārga, jo viņa roka bija maigi apņēmusi sievietes plecus. Spilgtajā gaismā laistījās sievietes mati, vaigi kvēloja vīna sārtumā, starojošās acīs bija sila ziedu zilgme.

Piepeši sieviete ieraudzīja Kazanu un, klusu iekliegušies, metās viņam klāt.

—  Stop! — iesaucās vīrietis. — Tas ir nikns suns! Kazans…

Bet jaunā sieviete jau tupēja uz ceļiem blakus Kaza- nam — tik maiga, svaiga un skaista, brīnumaini mirdzošām acīm, viņa grasījās noglāstīt suni. Vai Kazanam kāpties atpakaļ? Iekampt viņai ar zobiem? Vai šī sieviete ir no tiem tur pie sienas, naidīga viņam? Lēkt viņai pie rīkles?

Kazans redzēja piesteidzamies viņas vīru, bālu kā nāve. Tad sievietes roka nolaidās sunim uz galvas, un no šī maigā pieskāriena viņa ķermenī ietrīsējās katrs nervs. Abām rokām viņa pacēla uz augšu suņa galvu. Viņas seja bija pavisam tuvu, un Kazans dzirdēja, kā viņa iešņukstēdamās runāja;

—   Tātad tu esi Kazans — mīļais, vecais Kazans, mans Kazans, mans varonīgais suns, kas atvedi viņu mājās pie manis, kad pārējie bija miruši! Mans Kazans — mans varoni!

Un tad notika vislielākais brīnums: sieviete piekļāva viņam seju. Kazans juta siltu, maigu glāstu.

Suns nekustējās. Viņš gandrīz neelpoja. Aizritēja vairāki bezgala gari mirkļi, iekams sieviete atkal pacēla galvu. Viņas zilajās acīs bija asaras; blakus stāvēja vīrs sastingušu seju, cieši sažņaugtām rokām.

—   Nekad viņš nevienam nav atjāvis sevi aizskart — ar kailu roku, — vīrs sacīja neskanīgā, izbrīnītā balsī. — Izabella, kāpies lēnām atpakaļ. Skaties — ko tas nozīmē?

Kazans klusu smilkstēja, suns vērās sievietes sejā asiņu pieplūdušām acīm. Viņam vēlreiz gribējās just sievietes roku, pieskarties viņas sejai. Vai viņam sistu ar nūju, ja viņš iedrošinātos? Tagad no viņa nav ko baidīties. Suns cīnīsies un nogalēs, lai aizstāvētu šo sievieti. . Un Kazans collu pa collai virzījās Izabellai arvien tuvāk. Viņš dzirdēja vīru kliedzam: — Ak dievs — skaties, skaties…

Bet kliedzieniem nesekoja belziens ar rungu, lai Kazanu aizdzītu. Suņa vēsais deguns aizskāra Izabellas plāno tērpu, viņa skatījās uz Kazanu spulgojošām, asaru pilnām acīm.

—   Vai redzi? — viņa čukstēja. — Skaties!

Vēl puscolla uz priekšu, colla, divas collas, un Kazana lielais, pelēkais augums stiepās viņai pretī. Suns vispirms piedūra purnu viņas kājām, tad aizsniedza klēpi un beidzot mazo, silto roku, kas tajā gulēja.

Kazans neatņemdamies raudzījās sievietes sejā, viņš pamanīja savādu pulsēšanu uz Izabellas kakla un redzēja nodrebam maigās lūpas, kad viņa mīļi pavērās augšup uz vīru. Tagad arī saimnieks notupās zemē pie viņiem, aplika sievai apkārt roku un paglaudīja sunim galvu.

Kazanam nepatika saimnieka pieskāriens, jo daba viņam bija mācījusi neuzticēties vīriešu rokām, bet šoreiz viņš paļāvās, redzēdams, ka tas Izabellai dara prieku.

—   Kazan, veco zēn, tu taču nedarīsi viņai pāri, vai ne? — saimnieks klusu sacīja. — Mēs abi viņu mīlam, vai nav tiesa, vecais? Tā nu tas ir. Viņa ir mūsu, Kazan, — mūsu! Viņa pieder tev un man, mēs par viņu rūpēsimies visu mūžu un, ja būs vajadzīgs, cīnīsimies par viņu — kā zvēri, vai ne? Ai, ai, Kazan, veco zēn!

Vēl ilgi pēc tam, kad saimnieki bija atstājuši Kazanu turpat uz paklāja guļam, suņa acis nenovērsās no sievietes sejas, suns skatījās un klausījās, un juta arvien pieaugošu vēlēšanos pielīst cilvēkiem klāt, pieskarties sievietes rokai, viņas tērpam vai kājai. Tad saimnieks kaut ko teica, un sieviete iesmiedamās uzlēca kājās un pieskrēja pie kaut kā liela, četrstūraina un spīdīga, kas stāvēja istabas stūrī un rādija baltu zobu rindu, garāku par Kazana ķermeni. Kas tie par zobiem, ko ar tiem dara?

Sievietes pirksti aizskāra lielos zobus, un Kazans izdzirda brīnišķīgas skaņas, daudz maigākas par vēju žūžo- šanu, skanīgākas par strautu un ūdenskritumu muzikālo burbuļošanu, dzidrākas par putnu vīterošanu pavasarī. Pirmo r reizi viņš dzirdēja mūziku. īsu brīdi skaņas viņu satrauca un biedēja, tad bailes atkāpās, un suns juta visā ķermenī dīvainas tirpas. Viņam gribējās attupties un kaukt, kā viņš bija kaucis pret zvaigžņu miljardiem aukstās zigmas naktīs. Bet kaut kas viņu atturēja. Tā bija Izabella. Lēnām suns līda viņai klāt. Viņš juta sev pievērstas saimnieka acis un apstājās. Tad atkal palīda dažas collas tālāk, ar kaklu un purnu skardams grīdu.

Viņš jau atradās pavisam tuvu pie Izabellas, kad brīnumainās skaņas sāka noklust, ,

—   Turpini spēlēt! — viņš dzirdēja vīru pusbalsī uzsaucam. — Turpini! Neapstājies!

Izabella pagrieza galvu, ieraudzīja Kazanu pieplakušu grīdai un turpināja spēlēt. Vīrs vēl arvien skatījās uz Kazanu, bet tagad saimnieka acis viņu vairs nespēja atturēt. Suns naca tuvāk, arvien tuvāk, līdz beidzot uz priekšu pastieptais purns pieskārās garās kleitas krokām uz grīdas. Un tad viņš trīcēdams sastinga uz vietas, jo Izabella bija sākusi dziedāt. Kazans bija dzirdējis kri cilts indiānieti dūdojam sava vigvama priekšā; viņš bija dzirdējis karibu dziesmas mežonīgās skaņas, bet vēl nekad viņš netika klausījies kaut ko tik liegu kā šo dziesmu, kas plūda no Izabellas lūpām. Viņš tūlīt aizmirsa saimnieka klātbūtni. Lēnām, zagšus, lai Izabella nemanītu, Kazans pacēla galvu. Suns redzēja Izabellu raugāmies viņā; kaut kas sievietes skaistajās acīs modināja uzticību, un viņš ielika galvu viņai klēpī. Otro reizi viņš juta sievietes rokas pieskārienu un, izgrūdis dziļu nopūtu, aizvēra acis. Mūzika apklusa. Tad suns izdzirda sev virs galvas klusu, gaistošu skaņu — kā smieklus, kā nopūtas.

Saimnieks noklepojās.

—   Es allaž esmu mīlējis šo veco resgali, bet nekad nebūtu iedomājies, ka viņš spēj tā izturēties, — vīrs sacīja; šoreiz Kazanam viņa balss likās neparasta.

OTRA NODAĻA

uz ziemeļiem

Kazanam sākās brīnišķīgas dienas. Tiesa, viņš ilgojās pēc mežiem un dziļajiem sniegiem. Viņam it kā pietrūka ikdienas ķīviņu ar pārējiem pajūga suņiem, kurus vajadzēja turēt paklausībā, viņš atcerējās suņu vaukšķēšanu sev aiz muguras, garos, tālos braucienus pāri līdzenumiem un tundrai. Viņam pat gribējās dzirdēt dzinēja kliedzienus «kūš, kūš, hū, jā!», nīstās divdesmit pēdu garās, no karibu zarnām novītās pātagas šmīkstus, griezīgos suņu kaucienus, spējo streņģu pierāvienu, kas vēstīja, ka suņu virtene skrien rindā aiz viņa.

Tā visa vietā tagad bija kaut kas cits. Kazans to sajuta istabā un apkārtējā gaisā pat tad, kad saimnieka un viņa jaunās sievas nebija tuvumā. It visur, kur Izabella bija uzturējusies, suns juta šo neizprotamo jaukumu, kas aizdzina vientulību. Viņu valdzināja sievietes smarža, un dažreiz naktis suns klusu smilkstēja, nevis gaudoja uz zvaigznēm, kā bija darījis agrāk. Viņš nejutās vientuļš, jo reiz naktī, klīzdams pa māju, atrada saimnieces durvis, un, kad no rīta Izabella tās atvēra, uz sliekšņa saritinājies gulēja viņas Kazans. Jaunā sieviete noliecās un noglāstīja suni, apklādama viņu ar biezu, tvanīgi smaržojošu matu vilni, un kopš tās dienas viņa vakaros mēdza nolikt pie savām durvīm paklāju, uz kura viņam gulēt. Garajās ziemas naktīs Kazans tagad zināja, ka saimniece ir tepat tuvumā, aiz šīm durvīm. Un suns bija apmierināts. Ar katru dienu viņš arvien retāk iedomājās par mežonīgajiem plašumiem, arvien vairāk un vairāk pieķērās savai saimniecei.

Bet drīz sākās pārmaiņas. Visapkārt bija jūtama neparasta steiga un satraukums; Izabella tagad veltīja viņam mazāk uzmanības. Kazans kļuva nemierīgs, Viņš ostīja gaisu un jauta pārmaiņu; suns sāka pētīt saimnieka seju.

Un tad kādu rītu, ļoti agri, viņam atkal tika aplikta kaklasiksna un piestiprināta dzelzs ķēde. Saimnieks izveda viņu pa durvīm ārā uz ielas, un Kazans saprata, kas ar viņu notiks. Saimnieki viņu sūtīs kaut kur projām! Suns piepeši attupās zemē un nekustējās no vietas.

— Nāc, Kazan, — saimnieks labināja. — Iesim, vecais!

Suns atspērās ar kājām pret zemi un atņirdza baltus zobus. Viņš gaidīja pātagas cirtienu vai belzienu ar nūju, bet nebija ne viena, ne otra. Saimnieks sāka smieties un ieveda viņu atpakaļ mājā. Kad viņi atkal iznāca uz ielas, Kazanam līdzās gāja Izabella, uzlikusi roku sunim uz galvas. Tā bija jaunā sieviete, kas pierunāja Kazanu lēkt augšā lielā, tumšā caurumā un no turienes ieiet vēl tumšākajā vagona iekšienē, un tā bija viņa, kas suni ievilināja pašā tumšākajā kaktā, kur saimnieks piesēja viņa ķēdi. Tad vīrs un sieva izkāpa no vagona, smiedamies kā bērni.

Ilgas stundas Kazans gulēja nekustīgi, saspringti klausīdamies riteņu rīboņā zem vagona grīdas. Vairākkārt riteņi noklusa, ārpusē viņš dzirdēja balsis. Beidzot viņš šķita saklausījis pazīstamu balsi, suns raustīja ķēdi un smilkstēja.

Aizbultētās vagona durvis tika atgrūstas vaļā. Vagonā iekāpa kāds vīrs ar laternu, viņam sekoja Kazana saimnieks. Suns nelikās vīrus redzam, viņš neatlaidīgi vērās ārā nakts tumsā. Nolēkdams baltajā sniegā, viņš gandrīz atrāvās no ķēdes, bet ārā neviena nebija, un viņš palika nekustīgi stāvot, ošņādams gaisu.

Virs viņa spulgoja zvaigznes, uz kurām viņš lika gaudojis visu savu mūžu, viņam apkārt kā melnas, klusējošas sienas slejās meži. Veltīgi Kazans meklēja ilgoto smaržu, kuras viņam tik ļoti trūka, un no suņa pinkainā kakla izlauzās klusa, žēla skaņa. Torpe, to dzirdēdams, palaida ķēdi vaļīgāk un pacēla laternu augstu virs galvas. Uz šo signālu nakts tumsā atsaucās kāda balss. Tā naca no aizmugures, un Kazans tik spēji cirtās atpakaļ, ka vaļīgi turētā ķēde izslīdēja Torpem no rokas. Iemirdzējās vēl citas laternas. Balss atskanēja vēlreiz.

—   Ka-a-zan!

Kazans aizšāvās kā bulta. Torpe, iedams viņam nopakaļus, sevī nosmējās.

—  Ak tu vecais pirāt! — viņš jokoja.

Kad Torpe nonāca laternu apgaismotajā laukumiņā aiz dienesta vagona, viņš ieraudzīja Kazanu nogulušos kādai sievietei pie kājām, Tā bija -To'rpes sieva. Viņa lepni uzsmaidīja vīram, kad tas iznira no tumsas.

—  Tu esi uzvarējusi! — viņš, laimīgi smiedamies, sacīja. — Esmu ar mieru saderet uz savu pēdējo dolāru, ka viņš neklausītu nevienai citai balsij zemes virsū. Tu esi uzvarējusi! Kāzan, vecais blēdi, nu esmu tevi pazaudējis!

Kad Izabella noliecās, lai paceltu ķēdes galu, Torpe piepeši kļuva nopietns.

—   Isij, suns pieder tev, — viņš steidzīgi bilda, — bet, ludzu, pagaidām atstāj viņu manā ziņā. Dod man ķēdi. Es pat tagad viņam vēl neuzticos. Galu galā viņš taču ir pa pusei vilks. Es reiz redzēju, kā viņš vienā kampienā nokoda indiānim plaukstu. Un vēl es redzēju, kā viņš pieloca citam sunim pie rīkles un iekoda kaklā. Viņš ir ļauns, mežonīgs suns, īsts zvērs — par spīti tam, ka vienmēr aizstāvējis mani kā varonis un pat izglābis man dzīvību. Tomēr es viņam neuzticos. Dod šurp ķēdi…

Torpe nepaguva izrunāt līdz galam. Ierūcies kā zvērs, Kazans bija pielecis kājās. Suns uzrāva lūpu, atņirgdams garus, plēsīgus zobus, mugura saspringa.

Torpe brīdinoši iekliedzās un tvēra ar roku pie jostas, kur karājās revolveris.

Kazans viņam nepiegrieza vērību. No tumsas pie viņiem bija pienācis vēl viens cilvēks un tagad stāvēja laternu gaismas lokā. Tas bija Makrīdijs, kam vajadzēja pavadīt Torpi un viņa jauno sievu uz Sarkanās upes nometni, kur Torpe vadis jaunā transkontinentālā dzelzceļa būvi. Mak- rīdijs bija gara auguma, drukns, spēcīgu ķermeņa būvi, gludi skūtu seju. Gandrīz četrstūrainie žokļi vērta viņa seju cietsirdīgu, bet acis, vērojot Izabellu, kvēloja tāpat kā Kazanam. Sarkanbaltā adītā cepurīte Izabellai bija noslīdējusi no galvas un nokarājās uz pleciem. Laternu blāvā gaisma rotājas viņas zeltainajos matos. Vaigi jaunajai sievietei bija piesarkuši un acis, kas uz brīdi pievērsās svešiniekam, bija tik zilas kā viszilākie meža ziedi un tik spožas kā dimanli. Makrīdijs novērsa skatienu, un tai pašā brīdī Izabellas roka viegli nogūlās Kazanam uz galvas. Pirmo reizi suns likās nejūtam viņas pieskārienu. Viņš vēl arvien ņirdza zobus uz Makrīdiju, draudošā rūkoņa suņa rīklē kļuva stiprāka. Torpes sieva paraustīja ķēdi.

—  Gulties! Kazan, gulties! — viņa pavēlēja.

Izabellas balss Kazanu mazliet nomierināja.

—   Gulties! — viņa atkārtoja, un atkal svabadā roka nolaidās Kazanam uz galvas. Suns nogūlās pie saimnieces kājām.

Torpe vēroja suni. Viņu pārsteidza nāvīgais niknums, kas dega Kazana acīs, kad tas skatījās uz Makrīdiju.

Būdīgais pavadonis atritināja garu suņu pātagu. Viņa sejā bija dīvaina izteiksme. Viņš cieši raudzījās Kazanā, Piepeši viņš paliecas uz priekšu, uzlicis abas rokas uz ceļiem, vienu saspringtu acumirkli pat šķita aizmirsis Izabellas skaistās zilās acis, kas viņu vēroja.

—   Hū-kūš, Pedro, ņem ciet!

Sie vārdi tika mācīti vienīgi tiem suņiem, kuri kalpoja Ziemeļrietumu jātnieku policijā.

Kazans nekustējās. Tad Makrīdijs izslējās, un tai pašā acumirklī ar revolvera šāvienam līdzīgu plīkšķi naksnīgo gaisu pāršķēla garā pātaga.

—   Ņem ciet! Pedro, ņem ciet! —

Rūkšana Kazana rīklē pārauga šņācošā rēkoņā, bet

ķermenī nepakustējās neviens muskulis.

Makrīdijs griezās pie Torpes.

—   Es varu apzvērēt, ka pazīstu šo suni, — viņš sacīja. — Ja tas ir Pedro, no viņa nekas labs nav gaidāms.

Torpe paņēma ķēdi. Tikai Izabella redzēja savādo izteiksmi, kas uz mirkli pavīdēja Makrīdija sejā. Tā viņai lika nodrebēt. Pirms dažām minūtēm, kad vilciens apstājās Lepā stacijā, viņa bija sniegusi roku šim vīram, un arī tad svešinieka acis bija tāds savāds skatiens. Pārvarēdama bailes, Izabella atcerējās daudzos no vīra dzirdētos stāstus par meža ļaudīm. Vēl nepazīdama mežiniekus, viņa bija tos iemīļojusi, apbrīnojusi viņu skarbo, rupjo vīrišķību un cēlsirdību, un piepeši viņa uzsmaidīja Mak- rīdijam; visiem spēkiem jaunā sieviete centās apspiest baiso satraukumu un nepatiku.

—   Mans suns jūs lāgā neieredz, — Izabella sacīja. — Papūlieties ar viņu iedraudzēties!

Torpern turot ķēdes galu, Izabella vilka Kazanu pretī pavadonim. Kad jaunā sieviete noliecās pie suņa, Makrīdijs nostājās viņai līdzās. Uzgriezis Torpem muguru, arī viņš noliecās. Tagad Izabellas galva atradās tikai kādu pēdu atstatu no Makrīdija sejas. Kazans dusmīgi rūca, un Izabella glāstīja viņa kaklu, pūlēdamās suni nomierināt; JVļakrīdijs redzēja viņas kvēlojošos vaigus un maigi izliektās lūpas. Torpe turēja rokās ķēdi, gatavs jebkuru mirkli vilkt suni atpakaļ; vienubrīd starp viņu un sievu nostājās Makrīdijs, un Torpe nevarēja redzēt pavadoņa -seju. Makrīdija acis nebija pievērstas Kazanam. Pavadonis lūkojās uz jauno sievieti.

. — Jūs esat drosmīga, — viņš sacīja. — Man būtu bail šo suni aizskart. Viņš man tūlīt nokostu roku!

Paņēmis no Torpes laternu, pavadonis uzgāja uz šauras, sniegotas taciņas, kas veda nost no dzelzceļa stigas; pārējie viņam sekoja.

Netālu egļu biezoknī atradās Torpes nometne, ko viņš bija atstājis pirms divām nedēļām, Tajā viņš mita kopā ar pavadoni; tagad šajā vietā bija uzslietas divas teltis, to priekšā dega liels ugunskurs. Uguns tuvumā vīdēja garas kamanas, mazliet tālāk, gaismas loka malā, bija piesieti suņi; Kazans redzēja savu iejūga biedru tumšos, neskaidros apveidus un dzalkstīgās acis. Viņš stāvēja nekustīgi, kamēr Torpe viņu piesēja pie kamanām. Nu viņš atkal ir atgriezies mežos un vadīs savus iejūga biedrus. Izabella, viņa saimniece, smējās un priecīgā satraukumā sita plaukstas — viņai tagad sāksies jauna, brīnišķīga dzīve!

Torpe pasita vaļā telts brezentu un, palaidis sev pa priekšu Izabellu, nozuda ar viņu teltī. Izabella neatskatījās. Viņa neuzrunāja Kazanu. Suns iesmilkstējās, tad pavērsa sarkanās acis pret Makrīdiju.

Teltī Torpe sacīja sievai:

•— Zēl, ka vecais Džekpains negribēja atgriezties kopā ar mums, Isij. Viņš atveda mani mājā, bet man nekādi neizdevās viņu pierunāt braukt atpakaļ. Džekpains ir mi- siones indiānis, un es nežēlotu mēneša algu, lai tev parādītu, kā viņš prot vadīt suņus. Par Makrīdiju es neesmu tik drošs. Tas ir savāds zellis; Sabiedrības aģents man stastīja, ka šejienes mežus viņš pazīstot kā savu kabatu. Bet suņi nemīl svešinieku. Ar Kazanu viņam būs grūti tikt galā, jo, kā redzams, suns viņu necieš.

Kazans izdzirda sievietes balsi un stāvēja kā sastindzis, ieklausīdamies tajā. Suns vairs nedzirdēja un neredzēja Makrīdiju, kas slepus aizlavījās viņam aiz muguras. Makrīdija balss viņu pārsteidza tikpat negaidīti kā šāviens mugurā.

—   Pedro!

Acumifklī, it ka saņēmis pātagas cirtienu, Kazans sarāvās čokurā.

—   Ahā, šoreiz iekriti gan — tu, vecais velns! — Makrīdijs čukstēja, uguns gaisma vīra seja izskatījās nedabiski bāla. — Nu tev ir cits vārds, ko? Bet es tevi, vienalga, pazinu!

TREŠA NODAĻA MAKRĪDIJA NĀVE

Pēc šiem vārdiem Makrīdijs vēl ilgi klusēdams sēdēja pie ugunskura. Viņš uzmanīgi vēroja Kazanu.

Pārliecinājies, ka Torpe un Izabella nolikušies gulēt, pavadonis iegāja savā teltī un atgriezās ar viskijā blašķi. Nākamajā pusstundā viņš bieži no tās iedzēra. Tad viņš piecēlās un pārsēdās uz garo kamanu gala —• tā, lai suns viņu nevarētu aizsniegt.

— Iekriti gan, ko? — Makrīdijs atkārtoja spīdīgām acīm, jau mazliet ieskurbis no izdzertā viskija. — Nez kurš tas bija, kas pārmainīja tavu vārdu, Pedro. Un kā viņš tika ar tevi galā? Ho, ho, ja tu prastu runāt…

No telts skanēja Torpes balss. Tai pievienojās sievietes smiekli. Makrīdijs spēji izslējās. Viņa sejā ielija košs sārtums, viņš iebāza blašķi kažoka kabatā un piecēlās kājās. Apgājis apkārt ugunskuram, Makrīdijs piesardzīgi zagās uz kādu koku pie Torpes telts, tur viņš labu laiku stāvēja un klausījās. Pavadoņa acis zvēroja niknumā, kad viņš atgriezās pie kamanām un Kazana. Ap pusnakti viņš beidzot iegāja savā teltī.

Uguns siltumā Kazana acis lēnām aizvērās. Suns gu- lēja nemierīgi — galvā viņam jaucās satraucošas ainas. Reizēm viņš redzēja sevi cīniņā — un miegā sacirta kopā žokļus. Citreiz viņš raustīja ķēdi, nespēdams aizsniegt Makrīdiju vai savu saimnieci. Atkal viņš sajuta Izabellas rokas liego pieskārienu, izdzirda viņas jauko, maigo balsi, kad saimniece dziedāja viņam un saimniekam, — un viss Kazana augums trīsēja un tvīka tāpat kā tajā vakarā. Aina mainījās. Suns skrien lepna pajūga priekšgalā, tajā iejūgti seši Karaliskās ziemeļrietumu jātnieku policijas suņi — un toreizējais saimnieks viņu sauc par Pedro. Aina izgaist. Tagad viņš atrodas nometnē. Saimnieks — jauns vīrs gludu vaigu — palīdz izrausties no kamanām kādam citam vīram, kura rokas priekšā sasaistītas kopā ar dīvainiem melniem riņķiem. Atkal cita aina: suns guļ pie liela ugunskura. Saimnieks sēž viņam pretī ar muguru pret telti; piepeši Kazans ierauga no telts iznākam to otru ar melnajiem riņķiem, bet tagad viņa rokas ir brīvas, un vienā no tām ir smaga runga. Ar lielu blīkšķi runga triecas pret saimnieka galvu — un suns uztrūkstas no nemierīgā miega.

Kazans pielēca kājās, spalva uz muguras uzbozās, no rīkles nāca rūkoņa.

Ugunskurs bija gandrīz izdzisis, un nometne tinās vismelnākajā tumsā, kurai drīz seko ausma-. Nakts melnumā Kazans tik tikko saskatīja Makrīdiju. Atkal pavadonis stāvēja pie viņa tagadējā saimnieka telts, un Kazans piepeši zināja, ka Makrīdijs ir tas pats vīrs ar melnajiem dzelzs riņķiem, suns arī atcerējās, ka šis vīrs tika sitis viņu ar pātagu un rungu vēl daudzas dienas pēc tam, kad bija nogalinajis viņa saimnieku.

Makrīdijs izdzirda draudošo rūkoņu un steidzīgi atgriezās pie ugunskura. Viņš sāka svilpot un raust kopā nodeguļus; kad uguns iedegās no jauna, pavadonis uzkliedza, lai pamodinātu Torpi un Izabellu. Pēc brīža no telts iznāca Torpe, sieva viņam sekoja. Jaunās sievietes zeltainie mati lielos viļņos krita pāri pleciem; apsēdusies uz kamanām tuvu pie Kazana, viņa sāka tos sukāt. Makrīdijs nostājās Izabellai aizmugurē, viņš taustījās starp kamanās iekrautajiem saiņiem. It kā neviļus viena viņa roka uz mirkli iegrima biezajās cirtās, kas apņēma sievietes plecus. Izabella nesamanīja glāstu Makrīdija rokas pieskārienā, ufi Torpe bija uzgriezis viņiem muguru. Vienīgi Kazans redzēja Makrīdija rokas zaglīgo kustību, pirkstu glāsmīgo tvērienu un mežonīgā kaislē degošās acis.

Veiklāk par lūsi suns lidoja šķērsām pāri kamanām. Makrīdijs tik tikko paguva atlēkt sānis; ķēde nostiepās līdz galam un spēji parāva suni atpakaļ, tas sāniski uzgrūdās virsū Izabellai. Tieši šajā brīdī Torpe pagriezās un ieraudzīja Kazanu. Vīrs tūlīt nosprieda, ka Kazans uzbrucis Izabellai; Vilkdams sievu projām no tās vietas, kur viņa gulēja, izkritusi no kamanām, Torpe aiz pārbīļa šķita zaudējis valodu.

Pārliecinājies, ka sieva nav cietusi, viņš taustījās pēc revolvera. Bet revolvera maksts līdz ar ieroci atradās teltī. Torpem pie kājām gulēja Makrīdija pātaga; spēju dusmu pārņemts, viņš to pagrāba un gāzās virsū Kazanam.

Suns sniegā rāvās čokurā. Viņš nemēģināja bēgt vai uzbrukt. Tikai reizi mūžā viņš atcerējās saņēmis tik briesmīgu kāvienu kā šobrīd no Torpes. Taču viņš neiesiniik- stējās un neiekaucās.

Piepeši Kazana saimniece paskrēja uz priekšu un sagrāba virs Torpes galvas pacelto pātagu.

—• Nesit! — viņa uzkliedza vīram, un kaut kas viņas balsī lika Torpem savaldīties. Makrīdijs nedzirdēja, ko Izabella pēc tam sacīja vīram, bet viņš ievēroja dīvaino skatienu Torpes acīs, kad tas, ne vārda neteicis, iegāja teltī sievai nopakaļis.

—   Kazans neuzbruka nian, — Izabella čukstēja, trīcēdama no satraukuma. Seja viņai piepeši bija nobā- lusi. — Tas vīrs stāvēja man aiz muguras, — viņa turpināja, cieši saspiezdama virs elkoņiem abas Torpes rokas. —- Es jutu, ka viņš man pieskaras, — un tad Kazans lēca. Suns negrasījās man kost. Viņš uzbruka šim vīram! Ar to ir kaut kas nelabs.

Izabella tik tikko nesāka raudāt, un Torpe viņu apkampa un pievilka sev klāt.

—   Man tas agrāk nebija ienācis prātā, bet dīvaini ir, — viņš sacīja. — Vai Makrīdijs neteica, ka viņš pazīst šo suni? Viss var būt. Droši vien viņš kādreiz agrāk Kazanam nodarījis pāri, un suns nav to aizmirsis. Rīt es uzzināšu. Bet pagaidām apsoli man turēties tālāk no Kazana.

Izabella apsolīja. .

Kad vīrs un sieva iznāca no telts, Kazans paslēja viņiem pretī lielo galvu. No pātagas cirtieniem sunim viena acs bija aiztūkusi, no mutes pilēja asinis. Izabella klusu nopūtās, bet negāja viņam klāt. Pusaklais Kazans tomēr zināja, ka saimniece izbeiguši viņa sodīšanu, un viņš klusu iesmilkstējās, kūļādams sniegā asti.

Vēl nekad Kazans nebija juties tik nelaimīgs kā nākamās dienas garajās, grūtajās stundās, kad viņš lauza saviem pajūga biedriem ceļu uz ziemeļiem. Vienu aci viņš nespēja atvērt, jo ta dega kā ugunīs, miesa sāpēja no pātagas cirtieniem. Bet tās nebija fiziskās sāpes, kas lika viņam iet skumji nokārtu galvu un laupīja ķermenim kustību asumu, veiklību, izmanību — visas tās īpašības, kā- -das piemīt pajūga vadsunim, pārējo suņu pavēlniekam. Pirmo reizi dzīvē viņa gars bija salauzts. Kaut kad ļoti sen viņu bija sitis Makrīdijs, tagad viņu piekāva saimnieks; abu vīru dusmīgās, atriebes alkstošās balsis visu dienu skanēja viņam ausīs. Taču visvairāk viņu sāpināja saimnieces izvairība. Izabella turējās nost no viņa, allaž tādā vietā, līdz kurai nesniedza suņa ķēde. Kad ceļinieki apstājās īsai atpūtai vai vakarā uzslēja teltis naktsguļai, Izabella lūkojās viņā it kā 'izbrīnījusies un neko nerunāja. Arī saimniece tīko viņu iekaustīt. Kazans par to bija pārliecināts, un viņš lavījās uz vēdera tālāk no saimnieces un sarāvies gulēja sniegā.

Tādam sunim kā Kazans salauzts gars ir tas pats, kas salauzta sirds; tajā naktī, -ieslēpies vismelnākajā tumsā tālāk no ugunskura, suns vienatnē dziļi skuma. Nometnē neviens nenojauta viņa skumjas — varbūt tikai Izabella. Viņa negāja sunim klāt, neuzrunāja viņu. Tomēr visu laiku saimniece viņu cieši pētīja — un visciešāk tad, kad viņš lūkojās uz Makrīdiju.

Vēlāk, kad Torpe ar sievu bija iegājuši savā teltī, sāka snigt, un Kazanu pārsteidza acīm redzamā pārmaiņa, ko sniegs izraisīja Makrīdijā. Pavadonis kļuva nemierīgs, bieži iedzēra no blašķes, ko bija lietojis iepriekšējā vakarā. Uguns gaismā viņa seja vērtās arvien sarkanāka, un Kazans ievēroja, ka, skatoties uz telti, kurā guļ Izabella, Makrīdijs reizēm dīvaini paspīdina zobus. Atkal un atkal Makrīdijs piegaja pie saimnieku telts un klausījās. Divreiz viņš manīja kaut kādu kustību. Pēdējā reizē izdzirda guļošā Torpes dziļo elpošanu. Pavadonis steidzīgi atgriezās pie ugunskura, pavērsa seju pret debesīm. Sniegs krita tik biezi, ka nācās noslaucīt seju un izberzēt acis. Tad viņš nakts tumsā noliecies pētīja pēdas, ko pirmā dažām stundām bija atstājis viņu pajūgs. Krītošais sniegs tās jau gandrīz bija izdzēsis. Pēc stundas no tām vairs nebūs ne miņas, un nākamajā dienā neviens vairs nepateiks, ka viņi braukuši šajā virzienā. Pret rītu arī ugunskura vieta vairs nebūs atrodama, ja vien viņš laikus pamanīsies uguni apdzēst. Tumsā Makrīdijs atkal iedzēra. Pār lūpām viņam pārvēlās neķītri, ļauna prieka pilni vārdi. Izdzertais viskijs karsēja galvu. Krūtīs nevaldāmi dauzījās sirds, taču vēl straujāk tā iepukstējās Kazanam, kad suns redzēja Makrīdiju atgriežamies ar rungu rokā. Pieslējis rungu pie koka, pavadonis paņēma no kamanām laternu un iededzināja. Ar gaismekli rokā viņš tuvojās Torpes teltij.

—   Ei, Torpe, Torpe! — viņš iesaucās.

Atbildes nebija. Makrīdijs dzirdēja Torpi elpojam. Pavēris telti, viņš uzsauca skaļāk.

—  Torpe!

Iekšā vēl arvien neviens nekustējās. Makrīdijs atraisīja auklas un pabāza teltī roku. Laternas gaisma krita uz Izabellas zeltaino galvu, kas balstījās pret vīra plecu, un Makrīdijs sarkanām, gailošām acīm neatņemdamies skatījās uz šo galvu, līdz ievēroja mostamies Torpi. Acumirklī pavadonis palaida vajā telts aizkaru un sāka taustīties ap to no ārpuses.

—   Ei, Torpe, Torpe!— Makrīdijs atkal sauca. Šoreiz Torpe atbildēja.

—   Helou, Makrīdij, tas esat jūs?

Makrīdijs pavilka aizkaru nedaudz sānis un klusu sacīja:

—   Jā. Vai varat uz brīdi iznākt laukā? Sajā mežā kaut kas nav labi. Sievu nemodiniet!

Makrīdijs pakāpās atpakaļ un gaidīja. Pēc dažiem mirkļiem Torpe klusu iznāca no telts. Makrīdijs norādīja uz biezo eglāju.

—   Varu apzvērēt — tur kāds ložņā ap mūsu nometni, — viņš sacīja. — Pirms pāris minūtēm, iedams pēc malkas, skaidri redzēju cilvēku. Sāda nakts kā radīta suņu zagšanai. Paturiet laternu! Mēs tūlīt ieraudzīsim pēdas sniegā — vai arī es esmu izkūkojis prātu.

Makrīdijs atdeva Torpem laternu un pacēla no zemes smago rungu. To redzot, Kazanam no rīkles lauzās ārā rūkoņa, bet suns to apspieda. Kazans gribēja brīdināt — ierūkties un raustīt ķēdi, bet suns zinaja: ja viņš tā darītu, abi vīri apgrieztos un sāktu viņu sist. Un tā viņš palika guļot un trīcēdams klusu smilkstēja. Viņš lūkojās uz abiem vīriem, līdz tie nozuda eglājā, tad sāka gaidīt un klausīties. Beidzot viņš izdzirda čirkstam sniegu. Suns nebrīnījās, redzēdams Makrīdiju atgriežamies vienu pašu. Viņš zināja, ka pavadonis atgriezīsies viens, jo viņam bija skaidrs, ko cilvēki dara ar rungu. Makrīdija seja izskatījās briesmīga. Zvērīga. Viņš bija bez cepures.

Kazans ievilkās vēl dziļāk tumsā, izdzirdis kluso, baiso smieklu, kas pārvēlās pār Makrīdija lūpām; pavadonis •vēl arvien turēja rokā rungu. Tad viņš to nometa un tuvojās teltij. Viņš pavēra brezentu un ielūkojās iekšā. Torpes sieva gulēja aizmigusi; klusu ka kaķis Makrīdijs ielīda teltī un pakāra laternu uz telts mietā iedzītas naglas. Izabella nepamodās, un vairākas minūtes Makrīdijs stāvēja nekustīgi un lūkojās, lūkojās…

Ārā tumsā, ierāvies kupenā, Kazans pūlējās izprast notiekošo. Kāpēc Makrīdijs un viņa saimnieks atstāja telti un iegāja mežā? Kāpēc saimnieks vēl nav atgriezies? Saimniekam, nevis Makrīdijam pienākas būt teltī. Bet kāpēc tur ieiet Makrīdijs? Kazans vēroja Makrīdiju nozūdam saimnieka teltī un piepeši uzšāvās kājās, viss saspringa, spalva uz muguras saslējas stāvus. Cauri telts brezentam viņš redzēja Makrīdija milzīgo ēnu; nākamajā mirklī atskanēja griezīgs kliedziens. Tajā skanēja šausmas un izmisums, suns zināja, ka tā ir viņas balss, un viņš lēca uz telts pusi. Ķēde viņu apstādināja, aizžņaudzot rīkli, un niknā rūkoņa noslāpa kaklā. Viņš redzēja cīnāmies divas ēnas, skanēja nepārtraukti kliedzieni. Izabella sauca saimnieku un arī viņu — Kazanu.

— Kazan! Kazan!

Suns lēca atkal un nokrita uz muguras sniegā. Vēl divas reizes viņš nostiepa ķēdi visā garumā uz telts pusi; no stingras auklas savītā kaklasiksna griezās miesā kā nazis. Uz mirkli viņš apstājās, lai atņemtu elpu. Teltī ēnas vēl arvien cīnījās. Te tās izslējās, te atkal slīga lejup.

Ar mežonīgu rūkoņu Kazans no jauna rāvās uz priekšu, nostiepdams līdz galam ķēdi. Kaklasiksna notirkšķēja un pārtrūka. Pāris lēcienos Kazans sasniedza telti, paskrēja zem brezenta. Atņirgtiem zobiem viņš klupa Makrīdijam pie rīkles. Pirmais vareno žokļu sacirtiens atnesa pavadonim nāvi, bet Kazans to nezināja. Viņš atskārta vienīgi, ka te atrodas viņa saimniece, kura viņam jāaizstāv. No Makrīdija mutes izlauzās aizžņaugts, elsojošs kliedziens, kam sekoja smaga nopūta, uz ceļiem sakņupušais pavadonis novēlās uz muguras, bet Kazans vēl dziļāk ielaida zobus ienaidnieka kaklā, suns sajuta mutē siltas asinis.

Tagad Izabella viņu sauca. Viņa to raustīja aiz pinkainās kakla vilnas, bet suns nelaidās vaļā — ilgi, ilgi. Kad viņš beidzot palaida ienaidnieka kaklu, Izabella, lūkodamās lejup uz mirušo, aizklāja ar rokām seju. Tad viņa atkrita uz segām. Viņa gulēja pavisam klusu. Seja un rokas bija aukstas. Kazans tās maigi pagrūstīja ar purnu. Viņa neatvēra acis. Tad Kazans saritinājās un apgūlās viņai cieši līdzās, draudīgi pavērsis purnu pret uzvarēto ienaidnieku. Viņš bija neziņā — kāpēc saimniece nerunā un nekustas?

Pagāja ilgs laiks, un tad viņa sakustējās. Izabella atvēra acis. Viņas roka-maigi aizskāra Kazanu.

Suns izdzirda ārpusē soļus. Tur bija viņa saimnieks, un Kazanu no jauna pārņēma satraukums — bailes, briesmīgas bailes no rungas, un suns steidzās uz telts izeju.

Ārā, uguns gaismā, Kazans patiešām ieraudzīja saimnieku, rokā tam bija runga. Saimnieks nāca lēnām, klupdams ik uz soļa, seja viņam bija sarkana no asinīm. Bet viņš turēja rokā rungul Viņš atkal sitis savu suni — nežēlīgi sitīs par to, ka tas uzbruka Makrīdijam. Kazans klusu izslīdēja-no telts un nozuda tumsā. Pie biezā eglāja suns vēlreiz pameta skatienu atpakaļ, un no rīkles viņam izlauzās un lēnām noklusa žēls kauciens, pilns maiguma un skumju. Tagad tie viņu vienmēr sitīs — par to, ko viņš izdarījis. Pat saimniece viņu sitīs. Tie viņu meklēs un vajās, un atraduši sitīs.

Kazans pēdējo reizi pavērās uz ugunskuru, tad pagrieza lielo vilka galvu pretī mežam. Tur, tumšajā biezoknī, viņam nav jābaidās no rungām un pātagu cirtieniem. Ļaudis viņu tur nekad neatradīs.

Vēl brīdi suns vilcinājās, beidzot klusu kā zvērs — meža iemītnieks zagās projām nakts tumsā.

CETURTA NODAĻA

brīvībā

Egļu galotnēs klusu svilpa vējš, kad Kazans lavījās tumšajā, noslēpumainajā mežā. Vairākas stundas viņš nogulēja netālu no nometnes, sarkanām, iekaisušām acīm raudzīdamies uz telti, kurā neilgi pirms tam bija risinājušies liktenīgie notikumi.

Kazans zināja, kas ir nāve. Viņš to nojauta no lielāka attāluma nekā cilvēks. Viņš saoda nāvi gaisā. Šobrīd nāve ir it visur ap viņu, un viņš ir tās cēlonis. Suns gulēja uz vēdera dziļajā sniegā un drebēja; tās trīs ceturtdaļas asiņu, kas viņā bija no suņa, lika viņam žēli smilkstēt, bet vilks viņā pieteica sevi ar atņirgtajiem zobiem un draudīgo skatienu.

Trīsreiz virs — viņa saimnieks — iznāca no telts un skaļi sauca:

— Kazan! Kazan! Kazan!

Trīsreiz vīram līdzi iznāca sieva. Suns redzēja uguns gaismā viņas spīdīgos, plīvojošos matus — tāpat kā pir- māk teltī, kad viņš bija pielēcis pie Makrīdija un to nogalinājis. Izabellas zilajās acīs bija tās pašas mežonīgās bailes, viņas seja bija ļoti bāla. Otrajā un trešajā reizē arī viņa sauca: «Kazan! Kazan! Kazan!» — un tā daļa, kas Kazanā bija suns, nevis vilks, priekā notrīcēja, dzirdot šo balsi, un viņš jau gandrīz gribēja līst atpakaļ uz nometni, lai saņemtu no sāimnieka kāvienu. Taču bailes no rungas bija stiprākas, un Kazans palika nekustīgi guļot vairākas stundas; beidzot teltī iestājās klusums, Kazans vairs neredzēja kustamies ēnas, arī ugunskurs lēnām izdega.

Tagad Kazans izlīda no meža tumsas un piesardzīgi zagās uz vēdera pretī dziestošajam ugunskuram, kur vīdēja piekrautas kamanas. Aiz kamanām gulēja ar segu pārklāts cilvēks, kuru viņš bija nogalinājis. Torpe,-viņa saimnieks, to bija tur aizvilcis.

Kazans nogūlās sniegā ar purnu pret siltajām oglēm, galva atdusējās starp priekškājām, bet acis ne mirkli neatrāvās no saimnieku telts. Suns gribēja palikt nomodā, uzmanīt telti, bet tiklīdz tur manītu mazāko kustību, viņš zagtos atpakaļ uz mežu. Ugunskura pelni izstaroja tīkamu siltumu, un Kazana acis aizvērās. Vairākkārt viņam izdevās izrauties no snaudas, bet pēdējā reizē acu plakstiņi pavērās tikai līdz pusei un tūlīt atkal smagi slīga lejā.

Miegā Kazans klusu smilkstēja, spēcīgie plecu un kāju muskuļi raustījās, pār dzeltenbrūno muguru reizēm pārskrēja trīsas. Torpe, kas atradās teltī, viņu ieraudzījis, zinātu, ka suns sapņo. Un Torpes sieva, kuras zeltainā galva tagad gulēja cieši pie vīra krūtīm un kura, tāpat kā Kazans, reizēm notrīcēja, zinātu pastāstīt, par ko suns sapņo.

Miegā Kazans atkal redzēja sevi lēkājam nostieptas ķēdes galā. Piepeši viņa žokļi sacirtās ka tērauda kastan- jetes — un no šīs skaņas suns pamodās. Kazans pielēca kājās, spalva uz muguras bija stīvi izslējusies, atņirgtie, plesīgie zobi atgādināja ziloņkaula nažus. Viņš bija pamodies tieši laikā. Telti jau bija manāma kustība. Saimnieks ir nomoda, un ja suns nepagūs nozust…

Kazans aši iebēga biezajā eglājā, apstājās un pieplaka sniegā, tā ka aiz koka vīdēja vienīgi viņa galva. Suns bija pārliecināts, ka saimnieks viņu nežēlos. No Torpes viņš jau reiz bija dabūjis kūlienu par to, ka grasījās kost Makrīdijam, tikai jaunās sievietes iejaukšanās paglāba Viņu no vēl lielākā soda. Tagad viņš savam ienaidniekam ir pārkodis rīkli. Viņš tam atņēmis dzīvību, un saimnieks viņam to nepiedos. Pat jaunā sieviete viņu vairs nespēs glābt.,

Torpe bija atgriezies streipuļodams, noplūdis asinīm, pēc tam kad Kazans bija pārkodis rīkli Makrīdijam, un tagad suns vēlējās, kaut saimnieks nebūtu atgriezies. Tad Kazans varētu palikt pie saimnieces. Viņa mīlētu savu suni. Un suns viņai visur sekotu, cīnītos par viņu un, ja vajadzētu, viņas dēļ arī mirtu. Bet Torpe bija pārnācis no meža, un Kazanam vajadzēja steidzīgi lavīties projām, jo saimnieks izrādījās tāds pats kā citi vīrieši, kas viņam draudēja ar rungu, pātagu un kādu daiktu, kas spļauj uguni un nāvi. Un tagad …

Torpe bija iznācis no telts. Svīda gaisma; rokā viņam bija šautene. Pēc brīža iznāca jaunā sieviete, viņas skaistie mati arī tagad nokarājas pāri pleciem; sieviete saņēma vīra roku. Abi lūkojās uz nedzīvo ķermeni, kas, pārklāts ar segu, gulēja sniegā. Tad sieviete kaut ko sacīja Tor- pem, un tas, spēji izslējies, atmeta atpakaļ galvu.

—   H-o-o-o! Kazan, Kazan, Kazan! — viņš sauca.

Kazanam pārskrēja trīsas. Saimnieks mēģina viņu atvilināt pie sevis! Rokā viņam ir tas daikts, kas atņem dzīvību.

—  Kazan… Kazan… Ka-a-a-ā-zan! — vīrs atkal kliedza.

Kazans piesardzīgi palīda tālāk no koka. Viņš zināja, ka nāves rīkam, ko Torpe tur rokā, attālums neko nenozīmē. Suns pagrieza galvu atpakaļ un klusu smilkstēja; pēdējo reizi raugoties uz Izabellu, viņa sasarkušajās acīs uz brīdi pavīdēja lielas ilgas.

Kazans zināja, ka aiziet no viņas uz visiem laikiem, un sirdī palika sāpe, kādu viņš līdz šim nepazina, — tā nebija radusies no rungas vai pātagas, no aukstuma vai bada, tomēr tā smeldza daudz skaudrāk un pildīja viņu ar vēlēšanos atmest atpakaļ galvu un gaudot uz debesīm, lai tālajam, pelēkajam tukšumam izraudātu savu vientulību.

Nometnē jaunā sieviete sacīja drebošā balsī:

—  Viņš ir aizgājis.

Vīra spēcīgā balss atbildot mazliet aizlūza.

—  Jā, viņš ir prom. Viņš zināja, bet es nezināju. Es atdotu gadu savas dzīves par to, lai vakar vakarā nebūtu viņu sitis ar pātagu. Viņš vairs nenāks atpakaļ.

Izabella cieši saspieda vīra roku.

—   Viņš atnāks, — viņa iesaucās. — Viņš mani neatstās. Viņš bija nikns un mežonīgs, bet viņš mani mīlēja. Un viņš zina, ka es mīlu viņu. Viņš pārnāks..,

—   Dzirdi?

No meža dziļumiem skanēja gari stiepts kauciens, pilns skumju un žēlabu. Tās bija Kazana ardievas jaunajai sievietei. Pēc tam Kazans ilgu laiku sēdēja nekustīgi, ošņādams gaisu, ko tagad pildīja jauniegūtās brīvības smarža, vienlaicīgi suns vēroja piķa melnās meža iegores, kas, gaismai svīstot, kļuva arvien caurspīdīgākas.

Kopš-tās dienas, kad Kazanu pirmo reizi nopirka tirgoņi un tur, pie Makenzi, iejūdza kamanās, viņš reizēm bija karsti ilgojies pēc šādas brīvības un vilka asinis viņā allaž urdīja to iegūt. Bet viņam vienmēr bija pietrūcis apņēmības. Tagad viņš beidzot ir brīvs. Te, mežā, nav jābaidās no rungām un pātagām, un te nav neviena no tiem ļaunajiem, zvērīgajiem cilvēkiem, kuri sākotnēji viņā modināja neuzticību, bet vēlāk dziļu naidu. Vilka asiņu piejaukums liedza cilvēkam viņu pakļaut ar rungu un pātagu — tieši otrādi, no sitieniem viņš kļuva vēl mežonīgāks. Cilvēki ir viņa niknākie ienaidnieki. Ne vienreiz vien tie viņu piekāvuši līdz nāvei. Tie viņu dēvēja par nelabu suni, turējās tālāk no viņa un nekad nepalaida garām izdevību uzšaut ar pātagu viņam pa muguru. Visa viņa miesa ir klāta ar cilvēka sitienu rētām. Nekad viņš nav pazinis laipnību vai mīlestību — līdz pat tam vakaram, kad jaunā sieviete uzlika savu mazo, silto roku viņam uz galvas un piespieda seju pie viņa purna, bet Torpe, viņas vīrs, aiz šausmām iekliedzās. Tovakar Kazans grasījās iecirst zobus sievietes baltajā miesā, bet Izabellas liegais pieskāriens un maigā balss iesvēla sunī tik brāzmainu prieku, ka viņš piepeši saprata: cilvēku var iemīlēt. Bet tagad cilvēks, viņa saimnieks, dzen viņu projām no šīs sievietes — projām no rokas, kura nekad neturēja rungu vai pātagu, un, atceroties šo pāridarījumu, suns dusmīgi ierūcās un teciņus steidzās arvien dziļāk mežā.

Dienai austot, Kazans nonāca purva malā. Jau labu laiku viņš juta dīvainu nemieru, kas pilnīgi neizzuda arī dienas gaismā. Beidzot viņš bija atbrīvojies no cilvēkiem. Gaisā nekas vairs neliecināja par nīsto cilvēku klātbūtni. Bet tajā nevilnīja arī citas pierastas smakas: viņš vairs nesaoda suņus, kamanas, ugunskuru — visu to, kas allaž bijis daļa viņa dzīves.

Te valdīja dziļš miers. Purvs gulēja ieplakā starp divām pakalnu grēdām, egles un ciedri te auga zemi un biezi — tik biezi, ka zem tiem gandrīz nebija sniega un pat dienas laikā valdīja dziļa krēsla. Visasāk Kazans izjuta barības trūkumu un savu vientulību. Viņā mājoja gan suns, gan vilks, tie abi pieprasīja barību, suns turklāt vēl ilgojās pēc sabiedrības. Vilka asinis viņam pavēstīja, ka kaut kur šajā klusuma pasaulē starp divām pakalnu grēdām mīt viņa biedri, vajag tikai attupties un skaļi izraudāt savu vientulību. Dziļi krūtīs viņam reizumis kaut kas ietrīcējās, kāpa uz augšu un rīklē aiztrūka žēlā vaidā. Tas bija vēl neizveidojies vilka kauciens.

Sagādāt barību bija vieglāk nekā iegūt vilka balsi. Dienas vidū viņš iedzina strupceļā zem krituša koka stumbra baltu zaķi un to nogalināja. Svaiga gaļa bija garšīgāka par saldētu zivi vai taukiem ar klijām, un ietu- retā maltīte viesa Kazanā paļāvību uz saviem spēkiem. Pēcpusdienā viņš iztrenkāja daudzus zaķus un vēl divus nogalināja.

Līdz šim Kazans nebija pazinis medību prieku, un viņš vajāja un nogalēja vairāk, nekā spēja apēst.

Tomēr ar zaķiem nekāda cīnīšanās neiznāca. Tie mira pārāk viegli. Zaķa gaļa bija mīksta- un garšīga, viņš to labprāt ēda, kad jutās izsalcis, taču medīt zaķus viņam drīz vien apnika. Kazans tīkoja pēc lielāka medījuma. Tagad viņš vairs nelīda zagšus, slēpdamies, it kā "baidīdamies, ka viņu neierauga. Viņš gāja ar paceltu galvu. Spalva uz muguras bija uzbozta. Kuplā aste brīvi nokarājās — kā vilkam. Viņš bija pilns dzīvības un kūsājošas enerģijas. Suns gāja uz ziemeļrietumiem. Viņš juta seno dienu aicinājumu — saucienu no tiem laikiem, kad viņš vēl dzīvoja pie Makenzi. Bet Makenzi upe tek tūkstoš jūdžu tālāk.

Todien Kazans redzēja sniegā daudzas pēdas un ieelpoja smakas, ko bija atstājuši aļņa un karibu nagi un lūša polstētās ķepas. Viņš uzgāja uz lapsas pēdām, tas viņu ieveda dižu egļu ieskautā laukumiņā, kur sniegs bija nomīdīts un sarkans no asinīm. Sniegā mētājās pūces galva, spalvas, spārni un iekšas, un Kazans zināja, ka bez viņa mežā ir arī citi mednieki.

Pret vakaru viņš uzdūrās uz kādām pēdām, kam bija liela līdzība ar viņējām. Pēdas bija vēl gluži svaigas. No tām vēdīja silta dvaka, kas lika viņam smilkstēt un no jauna radīja vēlēšanos attupties un gaudot kā vilkam. Sī vēlēšanās pieauga it īpaši tad, kad mežā sabiezēja vakara krēsla. Viņš bija gājis visu dienu, tomēr nejutās noguris. Cilvēki atradās tālu, no tiem vairs nebija ko baidīties, bet nakts ēnas viesa viņā dīvainu nemieru. Vilka asinis viņa dzīslās joņoja arvien ātrāk. Nakts bija skaidra. Debess pilna zvaigžņu. Uzlēca mēness. Beidzot Kazans attupās sniegā, paslēja galvu pret egļu galotnēm, un viņam no krūtīm izvēlās garš, žēls vilka kauciens, kas klusajā naktī aizvirmoja jūdzēm tālu. Pēc tam Kazans ilgu laiku sēdēja un klausījās. Viņa balsij bija radusies jauna, neparasta pieskaņa, un tā stiprināja viņa paļāvību. Viņš gaidīja atbildi, bet atbildes nebija, Kazans bija gājis pret vēju, un, kad viņš sāka kaukt, turpat viņa priekšā, brīkšķinādams ar ragiem koku zarus, cauri biezoknim lauzās liels aļņu tēviņš, lai Izbēgtu no draudošajām briesmām.

Pirms Kazans devās tālāk, viņš iegaudojās vēl divas reizes — jaunā pieskaņa paša balsī viņam sagādāja prieku. Viņš pienāca pie akmeņainas nogāzes un, atstājis aiz muguras purvu, sāka kāpt augšā. Tur, kalna galā, zvaigznes un mēness šķita tuvāki; pakalnu grēdas otrā pusē viņš ieraudzīja plašu līdzenumu ar aizsalušu, mēnesgaismā zaigojošu ezeru; no tā izvijās balta upe, kas nozuda mežā, kurš vairs nelikās tik biezs un tik melns kā purva brikšņi.

Piepeši Kazana ķermenī saspringa katrs muskulis, sirds sāka nevaldāmi dauzīties. Kaut kur no tālienes, no plašā lidzcnuma, skanēja kauciens. Tas bija gaidītais — Vilka kauciens. Kazana žokļi sacirtās. Iespīdējās lielie, baltie zobi, rīklē drebēja rūkoņa. Viņam gribējās atsaukties, bet svešāds instinkts brīdināja to nedarīt. Tas bija meža zvēra instinkts, kas tagad valdīja pār viņu. Gaisā, egļu galotņu šalkoņā, pat uz mēness un zvaigznēm mājoja kāds gars, kurš viņam vēstīja, ka tas, ko viņš dzirdējis, patiešām ir vilka kauciens, bet tas nav vilka aicinājums.

Nākamais kauciens sekoja pēc stundas; tāpat kā iepriekšējais, tas iesākās ar gaudojošu skaņu, kas pārgāja ātros, aprautos vankšķienos, un tie radīja Kazanā tik mežonīgu satraukumu, kādu viņš līdz šim nebija izjutis. Pirmītējais instinkts viņam sacīja: tas ir aicinājums — vilka aicinājums uz medībām. Tas urdīja steigties uz pulcēšanās vietu. Pēc brīža kauciens atkārtojās, šoreiz tam sekoja atbilde — pavisam tuvu, tepat kalna pakājē, un tūlīt atskanēja vēl viens kauciens no liela tāluma, tik tikko sadzirdams. Vilki lasījās kopā uz nakts medībām, bet Kazans trīcēdams gaidīja.

Viņš nebaidījās, bet vēl nevarēja sekot baram. Pakalnu grēda šķita sašķēlusi viņa pasauli divās daļās. Lejā, viņā pusē, viss bija jauns un svešs, un tur nebija cilvēku. Viņu kaut kas vilka atpakaļ otrpus kalna, un piepeši viņš pagrieza galvu un, žēli smilkstēdams, vērās mēnesgaismas pielietajā klajumā.. Šobrīd viņš atkal bija suns un smilkstēja kā suns. Tur, kā viņam šķita, viņu gaida jaunā sieviete. Viņš izdzirda tās balsi.«Suns sajuta rokas maigo pieskārienu, redzēja smaidošo seju un acis; sieviete smējās, un šie smiekli bija viņu sasildījuši un darījuši laimīgu. Mežiem cauri jaunā sieviete viņu aicināja pie sevis, un viņš mocījās neziņā — griezties atpakaļ vai iet pāri kalnam uz lielo līdzenumu. Bet blakus sievietei viņš redzēja vīrus, kas viņu gaidīja ar rungām, un dzirdēja pātagu švīkstoņu, un juta sev uz muguras to cirtienus.

Ugu laiku Kazans nostāvēja pakalnu grēdas virsotnē, kas bija sašķēlusi viņa pasauli. Beidzot viņš pagriezās un kāpa lejā svešajā līdzenumā.

Visu nakti Kazans turējās netālu no vilku bara, neuzdrošinādamies pienākt tam tuvu klāt. Piesardzība bija vietā. No viņa vēl arvien vēdīja cilvēka un iejūga smaka — vilku bars viņu būtu saplosījis. Meža zvēriem ir spēcīgs pašsaglabāšanās instinkts. Kazans, iespējams, bija saklausījis kādu čukstu no tālas senatnes, no saviem mežonīgajiem senčiem, kuri vēlēja viņam reizēm izvāļāties sniegā tieši tajās vietās, kur vilku bars bija gājis vienkopus, atstājot visvairāk pēdu.

Tajā naktī bars ezermalā nogalēja karibu un mielojās ar to gandrīz līdz rītausmai. Kazans allaž atradās pret- veja pusē. Asiņu un svaigas gaļas smarža kutināja viņam nāsis, dzirdīgās ausis saklausīja kaulu krakšķēšanu. Taču brīdinošais instinkts izrādījās stiprāks par kārdinājumu.

Tikai pēc tam, kad bija ataususi gaiša diena un bars izklīdis pa līdzenumu uz visām pusēm, Kazans uzdrošinājos tuvoties mielasta vietai. Tur bija vairs vīcmgī ssīmm notraipīts sniegs, piemētāts kauliem, iekšām un saplosītiem ādas gabaliem. Kazanam ar to pietika: viņš vārtījās netīrajā sniegā, bāza degunu atkritumos; visu dienu viņš uzturējās mielasta vietas tuvumā, pievilkdamies ar vilku smaku.

Vakarā, kad no jauna uzlēca mēness un iemirdzējās zvaigznes, Kazans bez bailēm un vilcināšanās attupās sniegā, lai paziņotu par sevi jaunajiem biedriem no plašā līdzenuma.

Tajā naktī vilki atkal izgāja medībās, varbūt tas bija cits bars, kas lasījās kopā dažas jūdzes tālāk uz dienvidiem un, vajādams karibu mātīti, pienaca pie aizsalušā ezera. Nakts bija skaidra un gaiša kā dienā; no mežmalas trešdaļjūdzes atstatu Kazans pirmais ieraudzīja karibu mātīti izskricnarn uz ledus. Barā bija kāds ducis vilku, tie jau bija izretinājušies liktenīgajā pakavveida ielokā, divi vadoņi katrs savā pusē skrēja medījumam gandrīz līdzās, un loks ap karibu lēnām savilkās.

Ar spalgu vaukšķienu Kazans drāzās ārā no tumsas. Viņš izskrēja tieši bēgošā karibu ceļa un zibenīgā ātrumā metās medījumam pretī.

Karibu viņu ieraudzīja no divsimt jardu attāluma, un tajā pašā brīdī vajātais dzīvnieks traucās sānis pa labi, bet tur to atplestu rīkli sagaidīja viens no bara vadoņiem.

Kazans sasniedza medījumu reizē ar otru vadoni un iekodās karibu mīkstajā kaklā. Pārējie vilki rēcošā blāķī uzklupa upurim no muguras; karibu nogāzās sniegā, noraudams sev līdzi Kazanu, kura zobi bija dziļi iecirtušies medījuma kaklā. Kazans daļēji atradās zem pakritušā karibu, kas viņu spieda ar savu svaru, tomēr viņš nelaida upuri vaļā. Tas bija viņa pirmais lielais medījums. Kazana asinīs kūsāja medību prieks. Viņš rūca caur zobiem.

Smagais ķermenis virs Kazana noraustījās pēdējo reizi, un Kazans izlīda no karibu krūšu un priekškāju apakšas. Dienā viņš bija nomedījis zaķi un nejutās izsalcis. Viņš attupās sniegā un gaidīja, kamēr rijīgie plēsoņas saraus gabalos beigto karibu. Pēc maza laiciņa viņš piegāja tuvāk un mēģināja iespraukties starp diviem vilkiem, bet tie atņirdza pret viņu zobus.

Kazans lēnām kāpās atpakaļ — viņš vēl arvien vilcinājās iejukt savu mežonīgo brāļu pulkā, kad piepeši no bara izlēca liels, pelēks stāvs un grasījās klupt viņam pie rīkles. Kazans vēl laikā paguva pagriezt plecu pretī uzbrucējam; abi pretinieki brīdi valstījās sniegā. Viņi uzrausās kājās, bet pa to laiku negaidītas cīņas satraukums bija pārņēmis arī pārējos bara locekļus — tie pārtrauca mieloties, lai nolūkotos kautiņā. Lēnām cīnītāji soļoja viens otram apkārt, baltie zobi atņirgti, iedzeltenās muguras ar uzbozto spalvu līdzīgas divām sukām. Ap viņiem saslēdzās ciešs liktenīgs pārējo vilku aplis.

Kazanam šāds aplis nebija nekas jauns. Desmitiem reižu viņš pats bija sēdējis tajā un gaidījis cīņas beigas. Ne vienreiz vien pats apļa vidū cīnījies uz dzīvību un nāvi. Tā mēdza cīnīties arī braucamie suņi. Ja cilvēks nepārtrauca suņu kautiņu ar pātagu vai rungu, tas vienmēr beidzās ar nāvi. Tikai viens no cīnītājiem varēja palikt dzīvs. Dažreiz aizgāja bojā abi.

Bet te nebija cilvēka, bija tikai baltzobainu dēmonu kordons, ik brīdi gatavs traukties kājās, lai saraustītu gabalos to, kurš pirmais tiks nogāzts uz muguras vai sāniem.

Kazans bija svešinieki, taču viņš nebijās vilku, kuri bija viņu aplenkuši. Viņš zināja, ka mūžsens bara likums piespiedīs vilkus būt taisnīgiem.

Kazans lūkojās vienīgi uz lielo, pelēko bara vadoni, kas bija viņu izaicinājis. Abi turpināja riņķot. Tur, kur pirms brīža bija dzirdami žokļu sacirtieni, kaulu krakstēšana un gaļas plēšana, tagad valdīja klusums. Vaukšķīgi mikst- pēdiņu kranči no dienvidiem būtu ņurdējuši un rūkuši, bet Kazans un vilks nerzdvesa nevienu skaņu, ausis abiem bija izslietas uz priekšu, nevis atglaustas, kuplās astes karājās brīvi.

Piepeši vilks zibenīgi uzbruka, viņa žokļi sacirtās ar tādu skaņu, it kā tērauds cirstos pret tēraudu. Par collas platumu viņš bija kļūdījies. Tai pašā mirklī Kazans traucās uz pretinieku, un viņa nažveidīgie zobi iegriezās vilkam sānā. Abi cīnītāji atsāka riņķošanu, acis viņiem kļuva arvien sarkanākas, lūpas alšiepās tik tālu, ka gandrīz vairs nebija redzamas. Tad Kazans lēca, lai nāvīgā tvērienā piekluptu vilkam pie rīkles, — un kļūdījās. Arī tikai par collas platumu, un vilks, pakāpies atpakaļ, uzšķērda Kazanam sānu, tāpat kā pirmāk Kazans viņam; brūce bija dziļa, no tās lejup pa kaju pluda asinis, nokrāsojot sniegu. Dedzinošās sāpes ļāva Kazanam noprast, ka viņa ienaidnieks ir stiprs un cīņās rūdīts. Kazans zemu noliecās, galva bija pastiepta taisni uz priekšu, kakls gandrīz skāra sniegu. 5o triku viņš bija iemācījies, vēl kucēns būdams, un tas deva iespēju aizsargāt rīkli un nogaidīt.

Divreiz vilks apgaja apkart Kazanam, un suns puspievērtām acīm lēnām griezās viņam līdzi.

Vilks lēca vēlreiz, un Kazans viņu sagaidīja, atplētis briesmīgos žokļus, pārliecināts, ka šoreiz liktenīgais kampiens izdosies. Viņa zobi sacirtās tukšā gaisā. Ar kaķa veiklību vilks bija pārmeties viņam pāri.

Triks nebija izdevies, un Kazans, ierūcies kā suns, ar vienu lēcienu sasniedza vilku. Viņi stāvēja acs pret aci, kņadzinādami zobus. Tad Kazans triecās uz priekšu, ar visu sava ķermeņa svaru atsizdamies pret vilka pleciem, suns atpleta muti un sacirta kopā varenos žokļus cerībā iekosties vilkam rīklē. Par mata tiesu viņš atkal bija kļūdījies, un, pirms Kazans atģidās, vilka zobi jau bija iecirtušies viņa kumbrā.

Pirmo reizi mūžā Kazans izjuta nāvīga tvēriena šausmas un sāpes, ar milzīgu spēku viņam izdevās paraut galvu uz priekšu, un viņš kampa ar zobiem uz labu laimi. Spēcīgie žokļi sacirtās kopā vilka priekškājā, tuvu pie pleca. Nokrakšķēja kauls, tika izrauts gabals miesas; gaidošais vilku aplis trauksmaini saspringa. Pirms sacirstie žokļi atvērsies, vienam no cīnītājiem jākrīt, un vilki gaidīja šo liktenīgo kritienu — tas bija signāls ievākt nāves ražu.

Tikai biezā spalva, kumbra sīkstā āda un stingrie muskuļi paglāba Kazanu no briesmīgā likteņa, kāds piemeklē uzvarēto. Vilka zobi bija iecirtušies dziļi, tomēr ne tik dziļi, lai izdzēstu dzīvību, un piepeši Kazans, saņēmis visus spēkus, izrāvās no pretinieka ķermeņa apakšas. Vilka žokļu tvēriens uz kumbra atslāba; vēl viens atmugurisks lēciens — un Kazans bija brīvs. Kā viesulis viņš pievir- puļoja pie sakropļotā vilku bara vadoņa un blieza ar plecu pretiniekam pa sānu. Kazans zināja, ka šāds blie- ziens, dots īstajā brīdī, var būt pat nāvīgāks par kampienu pie rīkles. Blieziens bija nāvīgs. Lielais, pelēkais vilks saļima un apvēlās uz muguras; tūlīt viņam uzklupa viss bars, lai saplosītu savu vadoni, kuram vairs nav pār to varas.

Smagi elpodams, pats asinīm nopiūdis, Kazans atkāpās no pelēkās, rūcošās, asiņainās masas. Suns bija zaudējis spēkus. Galvā krājās kaut kāds dīvains nelabums. Viņš vēlējās nogulties sniegā. Bet senais, nemaldīgais instinkts brīdināja neparādīt vājumu.

No bara atdalījās slaida, lokana, pelēka vilcene, pienāca pie Kazana un nogūlās viņa priekšā, tad aši piecēlās un sāka ostīt viņa brūces.

Vilcene bija jauna, spēcīga un skaista, bet Kazans viņā neskatījās. Viņš lūkojās uz cīņas vietu un to, kas tur bija atlicis no bijušā bara vadoņa.

Vilki jau bija atgriezušies pie pārtrauktā mielasta. Tie atkal grauza kaulus un plosīja gaļu, bet Kazans tagad zināja, ka turpmāk visi meža iemītnieki dzirdēs un pazīs viņa balsi; kad viņš atlupsies un gaudos uz mēnesi un zvaigznēm, ātrkājainie mednieki no plašā līdzenuma viņam atbildēs. Kazans divreiz apgāja apkārt dzīrojošam baram un beigtajam karibu, tad teciņus devās uz mežmalu, pretī tumšajam eglājam.

Mežā viņš vēlreiz palūkojās atpakaļ — vilcene viņam sekoja. Viņa atradās tikai pāris jardu aiz Kazana. Pelēkā bailīgi pienāca viņam klāt, pagriezās un arī lūkojās atpakaļ uz dzīvo, kustīgo tumšumu pie ezera. Vilcene stāvēja viņam līdzās, un piepeši Kazans sajuta gaisā kaut ko neparastu — tā nebija asiņu smaka, un tas nebija arī balzama baltegļu aromāts. Tas likās izniris no spožajām zvaigznēm, no mākoņu neaizsegtā mēness, no paša šīs nakts brīnišķīgā, noslēpumainā klusuma. Un Kazans zināja: bez Pelēkās šī nakts būtu gluži parasta nakts — bez tās tīkamās burvības, kuru viņš juta virmojam ap sevi.

Viņš palūkojās uz vilcēni — viņa bija pavisam jauniņa, gandrīz vēl neizaugusi. Ķermenis spēcīgs, slaids, skaisti veidots. Mīkstā vilna uz kakla un muguras mēnesgaisniā spīdēja un laistījās. Pelēkā iesmilkstējās, pamanījusi sarkano spīdumu Kazana pētīgajās acīs, bet tā nebija vilcēna smilkstēšana. Kazans panāca tuvāk un uzlika galvu viņai uz pleca; tā viņš stāvēja, vērodams dzīrojošo vilku baru. Viņš juta Pelēko notrīcam. Atkal viņš lūkojās uz mēnesi un zvaigznēm, un asinīs viņam pulsēja pelēkās vilcenes un nakts noslēpums.

Lielākā daļā viņa dzīves bija ritējusi darbā, velkot kamanas, un savas cilts kāzu laiku .viņš bija jutis tikai iztālēm. Tagad tas bija pavisam tuvu. Mīkstais purns aizskāra brūci' uz viņa kakla, un šī .pieskāriena maigumā, Pelēkās smilkstā viņš atkal juta un saklausīja to pašu brīnumaino jaukumu kā toreiz, kad viņu tika uzrunājusi un glāstījusi jaunā sieviete.

Smilkstēdams Kazans apgriezās, spalva uz muguras bija saslējusies stāvus, galvu viņš turēja augstu-paceltu; suns it kā meta izaicinājumu visiem meža iemītniekiem. Ar Pelēko, kas tecēja viņam cieši līdzās, Kazans nozuda tumšajā biezoknī.

PIEKTĀ NODAĻA KAUJA SNIEGĀ

Tajā naktī Kazans un Pelēkā atrada patvērumu zem kuplas balzama baltegles; kad abi apgūlās uz mīkstā skuju paklāja, uz kura nebija sniega, Pelēkā cieši pie- kjāva Kazanam savu silto augumu un ņēmās laizīt viņa brūces.

Rītausmā sāka krist pūkains sniegs, tik balts un mīksts, ka pāris lēcienu attālumā Kazans un Pelēkā savā priekšā vairs neko nevarēja saskatīt. Laiks bija atmeties silts, mežā valdīja dziļš klusums •— lidojošo sniegpārsliņu klusā zuzēšana šķita piepildām visu pasauli.

Visu dienu Kazans un Pelēkā gāja kopā. Reizumis suns palūkojās atpakaļ uz pakalnu grēdu, kurai bija pārgājis pāri, un vilcene nesaprata, ko nozīmē dīvainā skaņa, kas ietrīcējās viņa kaklā.

Pēcpusdienā viņi atgriezās pie ezera, tai vietā, kur vilki bija mielojušies ar nogalēto karibu.

Mežmalā Pelēkā vilcinājās iet tālāk. Viņa vēl neko nezināja par saindētām ēsmām, slazdiem un lamatām, bet cauri neskaitāmām paaudzēm pārmantotais instinkts brīdināja netuvoties agrāk nogalētam medījumam.

Kazans bija daudzreiz redzējis, kā saimnieki apstrādā vilku nogalēto dzīvnieku paliekas. Viņš tika vērojis, cik viltīgi tiek noslēptas lamatas, kā zarnu taukos tiek iespiestas mazas kapsulas ar strihnīnu; reiz viņš pats bija iebāzis lamatās priekškāju un izjutis asās, dzeļošās sāpes, ko radīja lamatu dzelžu tvēriens. To visu Kazans zināja, tomēr nebaidījās. Viņš mudināja Pelēko nākt līdzi pie baltajiem pauguriņiem, kas vīdēja uz ledus, un vilcene viņam sekoja; attupusies sniegā, tā nemierīgi ausījās, kamēr viņš izraka kaulus un gaļas gabalus, ko sniegs bija pasargājis no sasalšanas. Bet viņa neko neēda; tad arī Kazans attupās Pelēkajai līdzās, un abi skatījās uz vilku mielasta paliekām, ko Kazans bija izracis no sniega.

Kazans ošņāja gaisu. Tajā nebija nekā aizdomīga, bet Pelēkā brīdināja, ka šajā vietā var draudēt briesmas.

Turpmākajās dienās un naktīs Kazans uzzināja no vilcēnos daudz ko citu. Trešajā naktī Kazans pats sasauca kopā vilku baru uz medībām. Pēc tam vēl trīs naktis, pirms nozuda mēness,.viņš veda vilkus medībās, un ikreiz bars guva laupījumu. Bet, jo mīkstāks zem viņa kājām kļuva sniegs, jo retāk Kazans atcerējās baru un jo ciešāk sadraudzējās ar Pelēko; tagad viņi medīja divatā, galvenokārt pārtikdami no lieliem baltiem zaķiem.

Visā pasaulē Kazans mīlēja tikai divas dzīvas būtnes — jauno sievieti, ar spīdīgajiem matiem un maigajām rokām, kas viņu tika glāstījušas, un Pelēko.

Kazans neaizgāja no lielā līdzenuma, tomēr bieži uzveda Pelēko pakalnu grēdas virsotnē un lūkoja viņai pastāstīt, ko viņš pametis otrpus kalna. Tumšajās naktīs viņš jo spēcīgi izjuta jaunās sievietes aicinajumu, tādās reizēs viņu sagrāba karsta vēlēšanās kopā ar Pelēko doties atpakaļ pie bijušās saimnieces.

Drīz pēc tam atgadījās svarīgs notikums. Kazans ar Pelēko kādu dienu šķērsoja lielo līdzenumu, un suns pēkšņi kalna nogāzē ieraudzīja kaut ko, kas lika sirdij stāties. Suņu pajūgā viņu pasaulē iebrauca cilvēks. Vējš viņus netika laikus brīdinājis, un piepeši Kazans pamanīja cilvēka rokās kaut ko spožu. Viņš zināja, kas tas ir. Cilvēks turēja rokā to pašu daiktu, kas spļauj uguni un pērkonu un nes nāvi.

Kazans brīdināja Pelēko, un abi plecu pie pleca vēja ātrumā drāzās projām. Tad norībēja šāviens, Kazans palēcās gaisā, viņa naids pret cilvēku izvirda niknā rūkoņā. Kaut kas nospindza virs viņu galvām. Norībēja vēl viens šāviens, šoreiz Pelēkā iekaucās aiz sāpēm, pakrita un valstījās sniegā. Tomēr pēc mirkļa vilcene atkal bija kājās. Kazans palaida viņu sev pa priekšu, un abi joņoja tālāk, līdz nokļuva meža aizsegā. Tur Pelēkā nogūlās un sāka laizīt brūci plecā. Kazans raudzījās uz pakalnu grēdu. Cilvēks nāca pa viņu pēdām. Viņš apstājās tajā vietā, kur Pelēkā bija nokritusi, un pētīja sniegu. Viņš nāca šurp.

Kazans urdīja Pelēko celties augšā, un abi devās uz biezo purva krūmāju, netālu no ezera.

Todien viņi centās turēties pretvēja pusē; kad Palēkā nogūlās sniegā, Kazans zagās atpakaļ pa viņu pēdām, ostīja gaisu un ausījās.

Vēl ilgi pēc šī notikuma Pelēkā kliboja. Reiz viņi uzdūrās pamestai nometnei; Kazans rūkdams ņirdza zobus, sajuzdams nīsto cilvēka smaku, kas vēdīja šajā vietā. Viņš alka atriebties — izrēķināties ar cilvēkiem par sev un Pelēkajai nodarītajām sāpēm. Suns centās uzost cilvēka pēdas zem tikko uzkritušā sniega, bet Pelēkā bailīgi riņķoja ap viņu, lūkodama ievilināt draugu dziļāk mežā. Galu galā Kazans viņai negribīgi sekoja. Viņa -acīs dega ļauna, sarkana uguns.

Trīs dienas vēlāk uzlēca jauns mēness. Piektās dienas naktī Kazans uzgāja pēdas. Tās bija pavisam svaigas — tik svaigas, ka viņš spēji apstājās un stāvēja kā zemē iemiets, ķermenī no sasprindzinājuma drebēja katrs muskulis, spalva bija saslējusies stāvus.

Tās bija cilvēka pēdas. Sniegā skaidri redzamas kamanu slieču ievilktās svītras, suņu ķepu nospiedumi un cilvēka — viņa ienaidnieka sniegkurpju sliedes.

Kazans paslēja galvu pret zvaigznēm, un no viņa rīkles pāri plašajam līdzenumam aizvēlās.kauciens — draudīgais, mežonīgais vilka aicinājums baram pulcēties uz medībām. Vēl nekad Kazana balsī nebija skanējis tāds ļaunu vēstījošs niknums kā šajā naktī. Atkal un atkal viņš raidīja savu balsi plašajās ārēs; un tad pienāca atbilde, vēl viena, vēl trešā, vēl un vēl, līdz beidzot arī Pelēkā attupās sniegā un kauca kopā ar Kazanu, bet tālu līdzenumā kāds vīrs bālu, izmocītu seju apstādināja pārgurušos suņus un klausījās; kamanās kāda klusa balss sacīja: ^

—  Tie ir vilki, tēt. Vai viņi inuins seko?

Vīrs klusēja. Viņš vairs nebija jauns. Mēness apspīdēja viņa kuplo, balto bārdu, pješķirdarns vājajam stāvam nedabisku izskatu. Kamanās jauna sieviete bija pacēlusi galvu no lāčādas spilvena. Viņas tumšajās acīs laistījās zvaigžņu mirdzums. Viņa bija bāla. Biezā, spīdīgā matpīne nokarājās pāri plecam, sieviete kaut ko cieši turēja pie krūtīm.

—   Viņi nokļuvuši uz kāda zvēra pēdām, droši vien tas ir briedis, — vīrs sacīja, aplūkodams šautenes aizslēgti. — Nebaidies, Džo. Iebrauksim tuvākajā krūmājā un sameklēsim sausus žagarus ugunskuram. Nū-ū-ū, aiziet! Hop, hop! — Un pātaga nošvīkstēja virs suņu mugurām.

No vīstokļa pie jaunās sievietes krūtīm skanēja žēla, klusa raudāšana. Tālu aizmugurē, no līdzenuma, tai atbildēja vilku bara daudzbalsīgā gaudošana. Beidzot Kazanam bija radusies iespēja atriebties. Sākumā viņi abi ar Pelēko skrēja lēnām, apstādamies ik pēc trīssimt četrsimt jardiem, lai uzgaudotu. No aizmugures viņiem pievienojās pelēks stāvs. Tam sekoja vēl viens. Divi pieskrēja no malas, un Kazana vientuļais kauciens pārauga daudzu vilku mežonīgajā gaudošanā. Zvēru saradās arvien vairāk, un, jo bars auga lielāks, jo ātrāk tas skrēja. Četri… seši… septiņi,.. desmit,.. Kad vilki sasniedza pašu klajāko, vēja neaizsargāto līdzenuma daļu, to skaits Jau bija sasniedzis četrpadsmit.

Tas bija stiprs bars — ar veciem, bezbailīgiem medniekiem. Pelēkā tajā bija pati jaunākā, un.viņa turējās Kazanam cieši līdzās. Vilcene neredzēja Kazana sarkanās, asiņu pieplūdušās acis un plēsīgos žokļus, no kuriem pilēja slienas, un, ja arī viņa būtu kaut ko ievērojusi, drauga izjutas šai brīdī viņa ta ka tā nesaprastu. Bet Pelēkā spēja just, un viņu satrauca Kazana neizprotamais, nevaldāmais niknums, kas lika aizmirst visu, izņemot uzbrukumu un nāvi.

Bars pārvietojās klusēdams. Dzirdama bija vienīgi ātra, satraukta elpošana un daudzu kāju mīksta dipoņa sniegā. Vilki rikšoja strauji, turēdamies cieši vienkopus. Kazans allaž atradās lēciena attālumā pārējiem priekšā, Pelēkā — par purna tiesu aiz viņa.

Vēl nekad viņš nebija izjutis tik neatvairāmu vēlēšanos nogalēt kā tagad, skrienot vilku bara priekšgalā. Pirmo reizi mūžā Viņam nebija bail no cilvēka, no rungas un pātagas, no briesmīgās lietas, kas šķiļ uguni un nāvi. Viņš sāka skriet vēl ātrāk, lai drīzāk panāktu cilvēkus un uzsāktu ar tiem cīņu. Viss četros verdzības un cilvēku nežēlīgas cietsirdības gados uzkrātais, aizturētais naids tagad spēji lauzās už āru, un, kad Kazans beidzot tālu priekšā ieraudzīja kustīgu melnumu, viņam no rīkles izvēlās pavisam dīvains kauciens, ko Pelēkā nesaprata.

Trīssimt jardu tālāk aiz kustīgā melnuma stiepās šaura meža josla, un Kazans ar sekotājiem traucās turp, cik ātri vien varēdams. Pusceļā līdz mežam viņi nolūkoto upuri jau gandrīz bija panākuši; piepeši tas apstājās, pārvērzdamies melnā, nekustīgā ēnā uz sniega. No stāvošā melnuma izlēca spoža uguntiņa — tā pati, no kuras Kazans tik ļoti baidījās, — un virs viņa galvas aizdūca nāvi nesoša svina bite. Bet šobrīd Kazans tai nepiegrieza vērību. Viņš spalgi ievaukšķējās, vilku bars strauji drāzās uz priekšu, un četri vilki izrāvās līdzās Kazanam.

Sekoja otrs uzliesmojums — un šoreiz svina bites nāvīgais dzelonis caururba no krūtīm līdz astei vecu, pelēku vilku, kas skrēja blakus Pelēkajai. Trešā, ceturtā, piektā liesmiņa izlēca no melnās ēnas, un Kazans sajuta dedzinošas sāpes plecā, tur cilvēka pēdējā lode bija noskuvusi spalvu un ievainojusi adu.

Trīs no bara vilkiem bija apguldījušas lodes, pārējie izretinājās pa labi un pa kreisi. Bet Kazans skrēja taisni uz priekšu. Pelēkā viņam uzticīgi sekoja.

Braucamie suņi jau bija izjūgti, un, pirms Kazans sasniedza cilvēku, kas rungas vietā turēja rokā šauteni, viņam bija jātiek galā ar uzbrūkošo suņu varzu. Viņš cīnījās kā apmāts. Pelēkā viņam palīdzēja ar stiprajiem, plēsīgajiem vilcenes zobiem. Pie viņiem piesteidzās divi vilki, tai pašā mirklī Kazans izdzirda briesmīgu, dobju troksni — zvēlienu ar šautenes laidi. Viņam tā bija runga! Viņš gribēja piekļūt pie šīs rungas. Piekļūt pie cilvēka, kas to turēja rokā. Izlauzies no uzbrūkošā suņu bara, Kazans pielēca pie kamanam. Tikai tagad viņš ievēroja, ka kamanās ir kaut kas dzīvs, un viņš metās tam virsū. Žokļi sakampa kaut ko mīkstu un pūkainu, viņš tos tūlīt atvēra, lai iekostos ciešāk. Piepeši viņš izdzirda balsi. Tā bija viņas balss! Kazans sastinga. Viņa ķermenis it kā pār- akmeņojās.

Viņas balss! Lāčāda tika pasista vaļā, mēness un zvaigžņu gaismā Kazans tagad skaidri redzēja, ko tā bija slēpusi. Zvēra instinkts viņā darbojās ātrāk, nekā cilvēks ar prātu spēja izdomāt. Tā nebija viņa. Bet balss gan bija tāda pati, un baltajā, meitenīgajā sejā, kas atradās tik tuvu viņa sasarkušajām acīm, Kazans saskatīja to pašu neizprotamo burvību, kuru bija paspējis iemīlēt. Un tagad viņš redzēja to, ko jaunā sieviete spieda pie krūtīm, — mazo radijumu, kurš izdeva savādas, satraucošas skaņas, nu Kazans zināja: kamanās viņš nav sastapis naidu un nāvi, bet gan to, no kā ticis ar varu atrauts tur, otrajā pasaulē, viņpus pakalnu grēdas.

Zibenīgā ātrumā viņš apgriezās. Iekampa ar zobiem Pelēkajai sānā, un tā iekaukdamās metās projām. Tas viss norisa pāris mirkļos, bet cilvēks vairs tik tikko turējās kājās. Kazans palēca zem paceltās šautenes laides un triecās pret atlikušajiem vilkiem. Viņa zobi grieza kā asi naži. Vēl nupat Kazans bija nikni plēsies ar suņiem, tagad ar desmitkārtīgu spēku viņš bruka virsū vilkiem, un cilvēks, noplūdis asinīm, gandrīz jau ļimdams sniegā, at« streipuļoja atpakaļ līdz kamanām, pārsteigts par notikušo pārmaiņu.

Ari Pelēkā, vienmēr uzticīga Kazanam, redzēdama viņu kaujam un plosām vilkus, tūlīt iesaistījās cīņā, lai viņam palīdzētu, kaut gan nesaprata šādas cīņas jēgu.

Kad viss bija beidzies, Kazans un Pelēkā stāvēja līdzenumā gluži vieni. Bars bija izklīdis tumsā, un tas pats mēness un zvaigznes, kas bija redzējuši Kazana piedzimšanu, tagad viņam nepārprotami vēstīja, ka mežonīgie brāļi no plašā līdzenuma turpmāk vairs neatsauksies uz viņa aicinājumu, kad viņš kauks pret debesīm.

Kazans bija ievainots. Arī Pelēkā bija ievainota, tomēr ne tik smagi kā viņš. Suns bija noplūdis asinīm. Viena kāja bija briesmīgi sakosta. Pēc kāda laika Kazans mežmalā pamanīja uguni. Viņš ilgojās aizlīst pie ugunskura un just sev uz galvas sievietes roku, tāpat kā kādreiz bija sajutis tās otras sievietes pieskārienu — tās, kura tagad atradās tur, viņpus kalna. Kazans būtu devies pie ugunskura un aicinājis sev līdzi Pelēko, bet tur bija vecais vīrs.

Kazans iesmilkstējās, Pelēkā pieglauda savu mīksto purnu viņam pie kakla. Instinkts viņiem pavēstīja, ka tagad viņi abi ir izstumtie, plašais līdzenums, mēness un zvaigznes ir pret viņiem, un abi draugi, sajuzdamies vainīgi, manījās nozust meža tumsā.

Kazans nespēja tālu aiziet. Apgūlies sniegā, viņš vēl arvien saoda nometni. Pelēkā viņam cieši piekļāvās. Ar mīksto mēli viņa maigi laizīja Kazana asiņojošās brūces. Bet suns, pacēlis galvu, klusi raudāja uz zvaigznēm.

SESTĀ NODAĻA

kazans iepazīstas ar džounu

Ciedru un egļu meža malā vecais Pjērs Redisons iekūra uguni. Vilku zobi bija atstajuši daudzas brūces viņa miesā, tās tagad stipri asiņoja; krūtīs vīrs atkal juta veco, skaudro sāpi,- un tikai viņš viens pats zināja tās cēloni. Redisons vilka kopā pagali pēc pagales un meta ugunī, līdz augstu uzšāvušās liesmu mēles apsvilināja tuvējo koku zarus un sprakšķēdamas iedegās skujas. Ugunskura tuvumā viņš sakrāva kurināmo naktij.

No kamanām baiļpilnātn acīm, arvien vēl trīcēdama, viņā raudzījās Džouna. Bērniņu viņa bija piekļāvusi cieši pie krūtīm. Viņas garie, biezie mati klaja plecus kā tumšs plīvurs, kas, sievietei kustoties, uguns gaismā vizēja un mirdzēja. Džouna bija māte, bet šaja naktī viņas jaunā seja šķita gluži bērnišķīga. Viņa līdzinājās mazai meitenītei.

Vecais Pjērs, viņas tēvs, pasmaidīja, nometis zemē pēdējo kurināmā nastu, tad kādu brīdi stāvēja, smagi elpodams.

—   Gals mums bija tuvu, ma cherie[9] — viņš aizelsies runāja baltajā bārdā. — Tur, klajumā, mēs atradāmies tuvāk nāvei nekā jebkad agrāk, un es ceru — mēs nekad vairs nenonāksitn tādās briesmās. Bet tagad mums ir silti un labi, vai ne? Tu vairs nebaidies?

Viņš apsēdās līdzās meitai un maigi pavēra mīksto zvērādu, kurā bija ietīta mazulīte,» ko Džouna turēja rokās. Pjērs ieraudzīja mazās Džounas sārto vaidziņu. Mātes Džounas acis bija spožas kā zvaigznes.

—   Mazulīte bija tā, kas mūs izglāba, — Džouna čukstēja. — Suņi jau bija saplosīti, un es redzēju, ka vilki tev uzbrūk, viens no viņiem pielēca pie kamanām. Sākumā man likās — tas ir kāds no mūsu suņiem. Bet tas bija vilks. Viņš tūlīt metās mums virsū, taču lāčāda mus pasargāja. Vilks grasījās man krist pie rīkles, kad piepeši ieraudājās mazulīte, un zvērs sastinga uz vietas, viņa sarkanās acis atradās tikai pēdu atstatu no manas sejas, tobrīd es biju pārliecināta, ka tas ir'suns. Tad viņš apcirtās un uzsāka cīņu ar vilkiem. Es redzēju, kā viņš sagrāba vienu vilku, kad tas lēca tev pie rīkles.

—   Tas bija suns, — vecais Pjērs teica, pastiepis rokas pret uguni. — Suņi nereti aizbēg no saviem saimniekiem un pievienojas vilku baram. Arī man ir bijuši tādi suņi. Tomēr, ma cherie, suns vienmēr paliek suns. Saimnieka kājas spērieni, kāvieni un pat vilki nespēj uz ilgu laiku mainīt viņa dabu. Sis suns bija vilku barā. Viņš atskrēja kopā ar tiem, lai nogalētu, bet, atradis mūs…

—    ..". viņš mūs aizstāvēja, — jaunā sieviete izdvesa. Viņa atdeva lāčādas vīstokli tēvam un piecēlās kājās; uguns gaismā jaunā sieviete stāvēja stalti izslējusies, slaida un skaista.

—   Viņš cīnījās par mums un tika briesmīgi savainots, — viņa sacīja. — Es redzēju, kā viņš aizvilkās projām. Tēt, ja. nu viņš kaut kur guļ un — mirst…

Pjērs Redisons piecēlās. Viņam uznāca mokošs klepus, ko viņš visiem spēkiem pūlējās apspiest. Sārto plankumu, kas klepojot parādījās uz viņa lūpām, Džouna neredzēja. Viņa to ne reizi nebija pamanījusi tais sešās dienās, kopš viņi atradās ceļāļ atstājuši aiz muguras civilizēto pasauli. Bet tieši šis klepus ar nodevīgo sārtumu mudi- nāja Pjēru steigties, lai drīzāk sasniegtu ceļarnērķi.

—   Arī es par to iedomāju, — viņš sacīja. — Suns ir smagi cietis un nespēj aiziet nekur tālu. Se, paņem mazo Džounu un sēdi te pie ugunskura, līdz es atgriezīšos.

Pie debesīm spoži mirdzēja mēness un zvaigznes, kad vecais vīrs izgāja līdzenajā klajumā. Netālu no mežmalas, tai vietā, kur viņiem pirms stundas bija uzbrucis vilku bars, Pjērs uz brīdi apstājās. Neviens no viņa četriem braucamajiem suņiem nebija palicis dzīvs. Sniegs bija sarkans no viņu asinīm, suņu stīvie, nedzīvie ķermeņi gulēja turpat, kur vilki tos bija nogalējuši. Baismīgais skats lika Pjēram nodrebēt. Kas bUtu noticis ar viņu pašu, Džounu un bērnu, ja vilki pirmajā mežonīgajā niknumā nebūtu uzklupuši suņu baram? Pjēram atkal uznāca dobjš klepus, uz lupām parādījās asinis, un vīrs pagriezās, lai ietu tālāk.

Dažus jardus iesānis viņš pamanīja suņa pēdas sniegā — tās bija atstājis svešais suns, kurš te bija ieradies kopā ar vilkiem un izšķirošajā brīdī uzbrucis tiem, lai palīdzētu cilvēkam. Pēdas nebija skaidri sazīmējamas, tās drīzāk atgādināja sniegā izdzītu vagu, un Pjērs Redisons gāja pa tām, pārliecināts, ka tās viņu aizvedīs pie beigtā suņa.

Pa to laiku Kazans, modri klausīdamies, gulēja mežmalā drošā paslēptuvē, līdz kurai bija aizvilcies pēc kaujas. Viņš nejuta lielas sāpes. Bet viņš nespēja nostāties uz kājām. Sāni likās paralizēti. Ošņādama pie viņa pielīda Pelēkā. No slēptuves viņi varēja saost nometni, un Kazans nemaldīgi atklāja tajā divas cilvēciskas būtnes — vīrieti un sievieti. Viņš zināja, ka sieviete ir tur, kur starp eglēm un ciedriem spīd uguns. Suns gribēja doties pie viņas. Viņš vēlējās kopā ar Pelēko aizvilkties līdz ugunskuram un klausīties sievietes balsī, un just viņas rokas pieskārienu. Bet t-ur bija ari vecais vīrs, un Kazans zi- naja, ko var sagaidīt no vīrieša: rungu, pātagu, sāpes un nāvi.

Pelēkā piekļāvās viņam klāt un klusu smilkstēja — vilcene mudināja draugu celties augšā un bēgt dziļāk mežā. Beidzot viņa saprata, ka Kazans nespēj nekur aizbēgt; satraukta vilcene izskrēja klajumā, brīdi pastāvēja, tad joņoja atpakaļ pie Kazana, vēlreiz turp, vēlreiz atpakaļ, līdz sniegā aiz viņas bija redzamas dziļas pēdas. Instinkts vēlēja rūpēties par draugu. Pelēkā pirmā ieraudzīja Pjēru Redisonu nākam šurp pa viņu pēdām, un vilcene joņoja pie Kazana, lai viņu brīdinātu.

Tad ari Kazans saoda cilvēku un zvaigžņu gaismā ieraudzīja tuvojamies tumšu stāvu. Kazans gribēja ievilkties dziļāk paslēptuvē, bet spēja pavirzīties tikai dažas collas. Cilvēks gāja ātri. Kazans redzēja viņa rokās._pa- zibam šauteni, dzirdēja dobjo klepu un viņa soļus sniegā. Pelēkā, zobus atņirgusi, trīcēdama tupēja blakus Kazanam. Kad atstatums starp viņiem un Pjēru bija sarucis līdz piecdesmit pēdām, vilcene ievilkās dziļāk tumšajā eglājā.

Pjers apstājās un raudzījās lejup uz suni, bet tas viņu sagaidīja draudīgi atņirgtiem zobiem. Ar pūlēm suns uzrausās kājās, bet tūlīt atkal atkrita sniegā. Vīrs atslēja šauteni pret koku un bez bailēm noliecās pār ievainoto suni. Ar niknu rūcienu Kazans lūkoja sakampt zobos viņam pretī pastieptās rokas. Kā par brīnumu,,cilvēks ne- klupa viņam virsū ar lielu zaru vai rungu. Vīrs no jauna uzmanīgi pastiepa roku un uzrunāja viņu savādā balsī. Kazans atkal ierūcās, mēģināja iekost rokā. Bet cilvēks nemitīgi runāja un runāja; vienubrīd dūrainī ieģērbtā roka pat pamanījās aizskart Kazana galvu, tik tikko neno- kļūdama starp suņa žokļiem. Atkal un atkal cilvēks stiepa viņam pretī roku, un trīsreiz Kazans juta tās pieskārienu, šis pieskāriens nelikās draudīgs, tas nesagādāja sāpes. Beidzot cilvēks pagriezās un gāja atpakaļ pa iemītajām pēdām.

I\ad no viņa vairs nekas nebija redzams un dzirdams, Kazans iesmilkstējās, uzbozlā spalva uz muguras noplaka. 4Īgu pilns Viņš vērās nometnes uguns atblāzmā. Cilvēks viņam nebija darījis ļaunu, un tās trīs ceturtdaļas, kas viņā bija no suņa, vēlējās Pjēram sekot.

Pelēkā atgriezās, stīvām priekškājām viņa nostājās blakus Kazanam. Vēl nekad viņa nebija atradusies tik tuvu cilvēkam, izņemot to brīdi, kad vilku bars līdzenumā tika panācis bēgošās kamanas. Pelēkā bija neziņā. Instinkts brīdināja, ka cilvēks ir pats bīstamākais ienaidnieks, no kura jāsargās vairāk nekā no visstiprākajiem zvēriem, vētras, ūdensplūdiem, aukstuma un bada. Bet šis vīrs viņas draugam nebija nodarījis nekā ļauna. Pelēkā apostīja Kazana muguru un galvu, ko tikko bija skārusi dūrainī ieģērbtā roka.

Tad vilcene ietecēja atpakaļ meža tumsā, jo netālu no nometnes atkal bija manāma kustība.

Vecais vīrs atgriezās, un viņam līdzi nāca sieviete. Viņai bija klusa, liega balss, no viņas dvesmoja maiga sievišķība, Vīrs apstajās, viņa piesardzībā Kazans nejuta neko draudīgu.

—   Uzmanies, Džouna, — viņš brīdināja.

Sieviete nometās uz ceļiem sniegā Kazana tuvumā.

—   Nāc, draudziņ, nāc! — viņa mīlīgi aicināja. Sunim pretī pastiepās roka. Kazana muskuļi savilkās. Viņš pavirzījās collu, divas collas uz viņas pusi. Džounas acīs un sejā mirdzēja tā pati jaukā gaisma, mīlestība un maigums, ko viņš pazina kopš tā laika, kad viņa dzīvē bija ienākusi kāda cita sieviete ar zeltainiem matiem un zvīļām acīm.

—   Nāc! — Džouna čukstēja, redzēdama Kazanu pakustamies, un viņa pieliecās mazliet tuvāk sunim, pastiepa roku vēl tālāk uz priekšu un beidzot aizskāra Kazana galvu.

Pjērs notupās sniega viņai līdzās. Vecais vīrs kaut ko sniedza Kazanam, un suns saoda gaļu. Bet Kazana uzmanību piesaistīja vienīgi sievietes roka, kuras pieskāriens lika viņam nodrebēt, un, kad Džouna atgāja tālāk nost, mudinādama Kazanu viņai sekot, suns ar lielām pūlēm pavilkās pāris pēdu uz priekšu. Tikai tad Džouna ieraudzīja Kazana sakropļoto kāju. Tai pašā acumirklī, aizmirsusi piesardzību, viņa nometās uz ceļiem sniegā cieši līdzās Kazanam.

—   Viņš taču nevar paiet, — Džouna iesaucās, un balss piepeši it ka aizlūza. — Kāda briesmīga brūce! Mums viņš jānes.

—   Tā jau es domāju, — Redisons atbildēja. — Tāpēc paņēmu līdzi segu. Mon Dieu\ paklausies, kas tas?

No meža tumsas atskanēja klusa, žēla gaudošana. Kazans pacēla galvu un iesmilkstējās. Pelēkā sauca draugu pie sevis.

Brīnumainā kārtā Pjēram Redisonam izdevās bez vienas skrambas un kodiena apņemt Kazanam apkārt segu un aiznest viņu līdz nometnei. Sis brīnums tika panākts ar Džounas roku, kas atdusējās uz Kazana pinkainā kakla, kamēr viņa ar otru roku saturēja kopā segu. Viņi noguldīja Kazanu pie paša ugunskura; vecais vīrs atnesa siltu ūdeni un apmazgāja suņa savainoto, asiņaino kāju, pēc tam uzlika uz brūces kaut ko siltu un mīkstu, kas remdēja sāpes, un beidzot aptina kāju ar drānu. Kazanam tas viss bija gluži jauns, neko tamlīdzīgu viņš nekad nebija piedzīvojis. Ne tikai Džounas, arī Pjēra rokas tika glāstījušas viņa galvu. Pjērs pienesa viņam tauku putru un skubināja ēst. Džouna sēdēja, atbalstījusi zodu abās rokās, skatījās uz Kazanu un runāja ar viņu.

Tagad Kazans jutās daudz labāk un vairs nebaidījās; viņš izdzirda sīku kliedzieniņu, kas nāca no zvērādu vīstokļa kamanās, un spēji uzrāva galvu.

Džouna to redzēja, un viņa arī dzirdēja kluso atbildes smilkstu Kazana rīklē. Jaunā sieviete pagriezās pret vīstokli, paņēma to rokās, mīlīgi uzrunāja un apmīļoja, tad pavilka vaļā pelēko lūšādu, lai arī Kazans redzētu viņas mazuli. Kazans nekad nebija redzējis mazu bērnu, un Džouna turēja to viņam priekšā, laj suns iepazītos ar brīnišķīgo mazulīti. Mazā sārtā sejiņa pievērsās Kazanam, ačeles neatņemdamās vēroja suni. No vīstokļa izbāzās mazītiņas dūrītes, Kazans izdzirda klusas, neizprotamas skaņas, tad piepeši mazulis mātes rokās salēcās, smējās un kliedza aiz sajūsmas.

Ieklausīdamies, nekad nedzirdētajās skaņās, Kazans juta, ka viņa ķermenī izzūd stingums, un viņš pievilkās sievietei pie kājām.

—   Pagaidi līdz rītam, — tēvs atteica. — Ir jau vēls,

Džouna. Ej telti un liecies gulēt. Mums vairs nav suņu, mēs tiksim lēnām uz priekšu. Tāpēc jāceļas agri.

Pavērusi telti, Džouna pagriezās atpakaļ.

—   Viņš atnāca kopā ar vilkiem, — viņa sacīja. —Sauksim viņu par Vilku!

Vienā rokā Džouna turēja bērnu, otru pastiepa pretī Kazanam.

—   Vilciņ, Vilciņ! — viņa maigi labināja.

Kazana acis bija pievērstas Džounai. Suns zināja, ka viņa to uzrunā, un pievirzījās viņai vēl kādu pēdu tuvāk.

Ilgi pēc tam, kad Džouna bija nozudusi teltī, Pjērs Redisons sēdēja uz kamanu malas, lūkodamies ugunī; viņam pie kājām gulēja Kazans. Klusumu pēkšņi pārtrauca Pelēkās vientulīgais kauciens no meža dziļumiem. Kazans iesmilkstēdamies pacēla galvu.

—   Viņa tevi sauc, veco zēn, — Pjērs saprotoši ierunājās.

Vecais vīrs noklepojās, spiezdams roku pie krūtīm, kur sevi atkal atgādināja senā sāpe.

—   Apsaldētā plauša, — viņš sacīja Kazanam. — Ieguvu to ziemas sākumā pie Fondilakas. Ceru, mēs vēl spēsim ar abiem bērniem nokļūt mājās.

Neapdzīvoto ziemeļu milzīgajos, vientulīgajos plašumos cilvēks pierod sarunāties pats ar sevi. Bet šobrīd Kazana galva bija izslieta, acis modras, un tāpēc Pjērs runāja ar viņu.

—   Mums viņi katrā ziņā jāpārved mājās, un to spējam izdarīt tikai mēs abi — ,tu un es, — viņš sacīja, braucīdams bārdu. Pēkšņi viņš sažņaudza dūres. Atkal uznāca dobjais, mokošais klepus.

—   Mājasl — viņš izdvesa, spiezdams rokas pie krūtīm. — Līdz mājām ir astoņdesmit jūdžu taisni uz ziemeļiem 1 — līdz Cērčilai —, un es lūdzu dievu, lai mēs tur nokļūtu ar bērniem, pirms manas plaušas sairs.

Viņš piecēlās kājās, mazliet grīļodamies, piegāja pie Kazana. Sunim ap kaklu bija kaklasiksna; Pjērs viņu pieķēdēja pie kamanām.

Vecais vīrs piemeta ugunskuram vēl trīs četras nelielas pagales, tad mierīgi iegāja teltī, kur Džouna ar mazuli jau gulēja saldā miegā.

Tonakt Kazans trīs vai četras reizes no liela tāluma dzirdēja Pelēkās gaudošanu — vilcene sauca pazudušo draugu, bet instinkts Kazanam liedza atsaukties. Pret rīt

ausmu Pelēkā pienāca pavisam tuvu pie nometnes, un Kazans pirmo reizi atbildēja uz viņas saucienu.

Gaudošana uzmodināja veco vīru. Tas iznāca no telts, dažus mirk]us pavēroja debesis, tad sakūra ugunskuru un sāka gatavot brokastis. Noglaudījis sunim galvu, viņš tam iedeva gaļas gabalu. Pēc brīža no telts iznāca Džouna, mazo meitiņu viņa bija atstājusi guļot. Džouna piesteidzās pie tēva, lai viņu noskūpstītu, pēc tam nolaidās uz ceļiem sniegā blakus Kazanam un runāja ar to gandrīz tikpat laipni un mīlīgi kā ar mazulīti. Kad Džouna piecēlās, lai palīdzētu tēvam, Kazans viņai sekoja; jaunā sieviete, redzēdama suni nostājamies uz kājām, aiz prieka iekliedzās.

Viņu turpmākais ceļojums uz ziemeļiem bija pavisam neparasts. Pjērs Redisons izmeta no kamanām visu, bez kā iespējams iztikt, atstājot vienīgi telti, segas, pārtiku un zvērādas mazajai Džounai. Tad viņš pats iejūdzās kamanās un vilka tās pa sniegu. Viņš nemitīgi klepoja.

— Šitas klepus jau man ir pusziemu, — Pjērs meloja, uzmanīdamies, lai Džouna neierauga asinis uz viņa lūpām vai bārdas. — Kad nobrauksim galā, es kādu nedēļu pagulēšu mūsu būdā.

Pat Kazans ar savu dzīvnieka gudrību, ko cilvēki, nespēdami izskaidrot, sauc par instinktu, zināja, ka Pjērs runā nepatiesību. Varbūt suns bija dzirdējis citus vīrus tapat klepojam, vai ari cauri daudzām paaudzēm viņa senči bija dzirdējuši cilvēkus klepojam tā kā Redisons un zināja, pie kā tas noved.

Ne vienreiz vien Kazans tika saodis nāvi gan vigvamos, gan būdās, pats tajās neiegājis, un ne vienreiz vien viņš bija jutis nāves noslēpumaino klātbūtni, kad tā vēl nebija ieradusies, tāpat kā viņš no liela attāluma spēja uztvert pirmās brīdinošās pazīmes, kas vēstīja par vētras vai uguns tuvošanos.

Piesiets ķēdē aiz kamanām, viņš juta sev ļoti tuvu mazo zvērādās ietīto radījumu. Tas viņā viesa dīvainu nemieru, un ikreiz, kamanām apstājoties, viņš apostīja mazo vīstok- līti. Džouna, to redzēdama, aši nostājās Kazanam līdzās; divreiz jaunā sieviete noglāstīja viņa iesirmo, rētām klāto galvu, un no šī pieskāriena Kazana asinis uzbangoja nevaldāmā līksmē, kas, ārēji neredzama, piepildīja visu viņa būtni.

Todien Kazans sāka saprast, ka mazais, nevarīgais radījums ir ļoti dārgs šai sievietei, kura bija glāstījusi viņa — Kazana galvu un runājusi ar viņu. Suns arī atklāja, ka Džounu ļoti iepriecina viņa uzmanība pret šo mazo cilvēciņu lāčādā. Šādos brīžos sievietes balss skanēja vēl glāsmaināk, un Kazans jutās laimīgs.

Vakarā, pēc tam kad bija uzslieta telts, Pjērs Redisons vēl ilgi sēdēja pie ugunskura. Šoreiz viņš nesmēķēja. Vecā vira skatiens urbās liesmās. Kad viņš beidzot piecēlās, lai kopā ar Džounu un bērniņu liktos teltī gulēt, viņš vispirms noliecās pie Kazana un apskatīja tā ievainojumus.

—   Tev, veco zēn, rīt nāksies vilkt kamanas, — viņš sacīja. — Līdz rītvakaram mums jāsasniedz upe. Ja mēs to nepagūsim…

Pjērs nepabeidza. No jauna viņu sagrāba mokošs klepus, ko viņš pūlējās apspiest, un vecais vīrs nozuda teltī.

Kazans gulēja sniegā, viņš bija nomodā un saspringti klausījās, suņa acīs jautās baiļpilns nemiers. Ar bažām viņš vēroja veco Redisonu nozūdam teltī, jo šajā naktī stiprāk nekā jebkad agrāk suns juta gaisā smago, liktenīgo noslēpumu, kura daļa bija vecais Pjērs.

Naktī viņš trīsreiz dzirdēja uzticīgās Pelēkās kaucienu no meža dzīlēm un katrreiz tai atbildēja. Pret rītu vilcene pienāca tuvu pie telts. Vējš uzpūta Kazanam viņas smaku, kad Pelēkā riņķoja ap nometni; Kazans smilkstēdams raustīja ķēdi cerībā, ka vilcene pienāks viņam klāt un no- gulsies līdzās. Bet Redisons teltī pakustējās, un Pelēkā nozuda.

Vecā vīra seja no rīta izskatījās vēl vairāk sakritusies, acis bija iekaisušas, bet klepus vairs nebija tik dobjš un rejošs. Vecais Redisons gārdza, it kā viņam iekšā kaut kas būtu salūzis, un, pirms Džouna iznāca no telts, viņš bieži tvēra ar rokām pie kakla.

Viņu ieraudzījusi, Džouna nobālēja. Viņas acīs mijās nemiers un bailes. Redisons sāka smieties, kad meita metās viņam ap kaklu, un viņš tīši ieklepojās, lai viņa ticētu, "ka viņam kļuvis vieglāk.

—   Nu redzi, mīļā Džouna, — viņš bilda. — Klepus vairs nav tik stiprs. Tas jau sāk pāriet. Tu taču zini, ma cherie, ka pēc klepošanas acis iekaist un cilvēks jūt nespēku.

Diena bija apmākusies, auksta un nemīlīga; Kazans ar veco vīru līdz vakaram vilka kamanas, Džouna soļoja aizmugurē. Kazana dziļā brūce jau bija sadzijusi, un suns vairs nejuta sāpes. Viņš bija atkal atguvis spēkus un godīgi pildīja uzlikto pienākumu, bet viņu neviens nesita ar pātagu. Pjēra dūrainī ieģērbtā plauksta tikai viegli paplikšķināja pa viņa galvu un muguru.

Kļuva arvien tumšāks, un koku galotnēs jau klusu vaidēja vējš, vēstīdams puteni. Tumsa un uznākošais putenis tomēr nepiespieda Pjēru Redisonu patverties teltī.

—  Mums jāaiziet līdz upei, — viņš atkal un atkal sev sacīja. — Mums jāaiziet līdz upei. Mums jāsasniedz upe.

Un vecais vīrs nemitīgi mudināja Kazanu pielikt soli, vilkt sparīgāk, kamēr viņa paša spēki arvien vairāk izsīka.

Putenis sākās ap pusdienlaiku, kad Pjērs apstājās, lai iekurtu uguni. Sniegs krita stāvus lejā kā blīva, balta siena, aiz kuras koku stumbri piecdesmit jardu attālumā vairs .nebija saskatāmi. Bet Pjērs pasmējās, raudzīdamies uz Džounu, kas drebēdama ar mazuli rokās kļāvās viņam klāt. Viņi atpūtās tikai kādu stundu, pēc tam Kazanam atkal vajadzēja stāties streņģēs, un arī Pjērs sasprādzēja siksnas sev ap vidukli. Mijkrēslī, kas gandrīz neatšķīrās no nakts, Pjērs soļoja ar kompasu rokā, līdz beidzot vēlu pēcpusdienā ieraudzīja starp kokiem gaismas svītru — viņi bija sasnieguši mežmalu; Redisona līksmi pastieptā roka rādīja uz plašu līdzenu klajumu.

—   Lūk, tur ir upe, Džouna, — viņš sacīja klusā, piesmakušā balsī. — Te mēs varam ierīkot nometni un nogaidīt, kamēr pierimst putenis.

Starp biezām eglēm viņš uzslēja telti un sāka vākt zarus ugunskuram. Džouna viņam palīdzēja. Viņi uzvārīja kafiju, vakariņās uzkoda gaļu ar grauzdētu maizi; tūlīt pēc tam Džouna iegāja teltī, pārguruši viņa atkrita mīkstajā balzama baltegļu zaru guļvietā un kopā ar meitiņu cieši ietinās segās un zvērādās. Šovakar viņa nespēja runāties ar Kazanu. Pjērs bija priecīgs, ka meita ir pārāk nogurusi, lai sēdētu ar viņu pie ugunskura un runātu. Un tomēr,..

Kazana vērīgās acis pamanīja, ka vecais Redisons spēji satrūkstas. Sirmgalvis piecēlās no kamanām un gāja uz telti. Pavilcis sānis aizkaru, viņš pabāza telti galvu un plecus.

—  Tu guli, Džouna? — Pjērs vaicāja.

— Gandrīz jau, tēt. Vai tu nenāksi gulēt?

—   Es tikai pabeigšu smēķēt, — viņš atteica. — Vai tev ir ērti?

—  Jā. Esmu tik nogurusi… un… nāk miegs…

Pjērs klusu iesmējās. Tumsā viņš bija aptvēris ar roku

kaklu.

—   Mēs jau esam gandrīz vai mājās, Džouna. Tā tur ir mūsu upe — Litlbīvera. Ja es no tevis šonakt aizbēgtu un tu paliktu viena, tev būtu jādodas tālāk pa upi tieši līdz mūsu būdai. Līdz turienei ir tikai četrdesmit jūdžu. Tu mani dzirdi?

—  Jā … es zinu …

—   Četrdesmit jūdžu — taisni pa upi uz leju. Tu nevarētu nomaldīties, Džouna.-Vienīgi tev jāuzmanās no las- meņietn ledū.

—   Nāc jel gulēt, tēt. Tu esi piekusis… un pavisam slims.

—   Jā, tūlīt es izpīpēšu, — viņš atkārtoja. — Džouna, rīt, lūdzu, atgādini man par lasmeņiem, es varu piemirst. Lasmeņi ir viegli pamanāmi, jo virs tiem sniegs un sērsna ir baltāka un poraināka nekā uz cieta ledus, tie izskatās līdzīgi sūkļiem. Vai atcerēsies… lasmeņi…

—  Jā-ā-ā…

Pjērs palaida vaļā telts aizkaru un atgriezās pie ugunskura. Iedams viņš grīļojās.

—   Labu nakti, draugs, — viņš sacīja Kazanam. — Es nu iešu gulēt pie'saviem bērniem. Vēl divas dienas, četrdesmit jūdzes… divas dienas…

Kazans redzēja viņu ieejam teltī. Suns bija nostiepis ķēdi līdz galam, kaklasiksna žņaudza ciet rīkli, kājas un mugura rāvās čokurā. Sajā teltī, kur tikko bija nozudis Redisons, atradās Džouna ar bērnu. Kazans zināja, ka Pjērs viņiem nedarīs ļaunu, bet suns arī zināja: ap veco vīru lidinās kaut kas briesmīgs, neatvairāms, un Džouna ar mazuli atrodas tā tiešā tūvumā. Kazans labprāt būtu redzējis Pjēru ārā pie ugunskura, lai viņu varētu paturēt acīs.

Teltī bija pavisam klusi. Tuvāk nekā parasti naktī izskanēja Pelēkās aicinājums. Ar katru nakti viņa iesāka gaudot arvien agrāk un arvien vairāk pietuvojās nometnei. Sajā naktī Kazans vēlējās, kaut Pelēkā būtu pie viņa, tomēr viņš pat neiesmilkstējās, lai viņai atbildētu. Suns neuzdrošinājās pārtraukt noslēpumaino klusumu teltī. Ilgu laiku viņš klusu gulēja, acu neaizvēris, lai gan pēc dienas ceļojuma jutās piekusis un stīvs.

Uguns lēnām izkvēloja, koku galotnēs vējš noklusa; pāri debesu plašumam kā smags, plandošs aizkars aizvēlās pelēki mākoņi. Zvaigznes dega ar baltu, metālisku spožumu, un no ziemeļu tālumiem lidoja šurp tikko dzirdama šņirkstoši vaidoša, vienmuļa skaņa, it kā tērauda slieces šļūktu pa sasalušu sniegu, — tur plaiksnījās noslēpumainā ziemeļblāzma. Sals sāka pieņemties, ātri kļuva arvien aukstāks.

šajā naktī Pelēkā neošņāja vēju. Kā klusa ēna vilcene zagās pa Pjēra Redisona atstātajām pēdām, un, kad vēlu pēc pusnakts Kazans no jauna izdzirda viņas saucienu, suns spēji uzrāva galvu, viņa ķermenis sastinga, vienīgi muskuļi savādi drebēja. Tas nebija parastais vilka kauciens — Pelēkās balsī viņš bija saklausījis jaunu, žēlabainu pieskaņu. Pelēkā viņam nesa liktenigo ziņu! Un Kazans, pārvarēdams stingumu un bailes, paslēja galvu stāvu uz debesīm un iegaudojās tā, kā mēdz gaudot mežonīgie ziemeļu suņi pie vigvama, kurā guļ tikko mirušais saimnieks.

Teltī Pjērs Redisons bija miris.

SEPTĪTĀ NODAĻA cauri sniega vētrai

Rītausmā Džounu pamodināja bērna raudāšana — mazulīte, dusēdama pie mātes siltajām krūtīm, jutās izsalkusi. Džouna atvēra acis, atglaudusi no sejas matus, viņa neskaidri ieraudzīja telts otrā pusē tēva guļošo augumu. Tēvs gulēja ļoti mierīgi, un Džouna nopriocājās par viņa cieto miegu. Viņa zināja, ka iepriekšējā dienā vecais vīrs bija nomocījies līdz pagurumam, un viņa vēl pusstundu palika guļvietā, mīļi runādamās ar bērnu. Tad viņa klusu piecēlās, ietina mazulīti segās un zvērādās, pati uzmeta sev pāris siltāku apģērba gabalu un izgāja no telts.

Pa to laiku ārā jau bija gaiša diena; Džouna atviegloti uzelpoja, redzēdama, ka putenis norimis. Bet pieturejas ļoti stiprs sals. Viņai pat likās, ka nekad vēl visā mūžā nav piedzīvojusi tādu aukstumu.

Uguns bija pilnīgi izdzisusi. Kazans gulēja, savilcies kamolā, paslēpis degunu biezajā vilnā. Džounai iznākot no telts, suns nodrebinādamies pacēla galvu. Ar mokasīnā ieauto kāju Džouna pavandīja pelnus un nodeguļus. Tajos vairs nebija nevienas dzirksteles. Atceļā uz telti jaunā sieviete brītiņu pastāvēja pie Kazana, glaudīdama viņa pinkaino galvu.

— Nabaga Vilciņ, — viņa bilda. — Zēl, ka neiedevu tev vienu no savām lāčādām.

Džouna pavēra aizkaru un nozuda teltī. Tagad viņa pirmo reizi ieraudzīja tēva seju dienas gaismā — un ārā Kazans izdzirda baiso sāpju kliedzienu, kas izlauzās no viņas krūtīm. Redzot šādu seju, katram būtu skaidrs, kas noticis.

Pēc sāpju pilnā kliedziena Džouna nokrita tēvam pie krūtīm un klusu šņukstēja — tik klusu, ka pat Kazans neuztvēra nevienu skaņu. Tā viņa palika iegrimusi savās bēdās, līdz mazulītes ieraudāšanās viņu izrāva no sastinguma, rosinot tūlītējai darbībai visu jaunajā ķermenī mītošo sievietes un mātes enerģiju.

Džouna pielēca kājās un izskrēja ārā. Kazans, nostiepis ķēdi līdz galam, lauzās viņai pretī, bet viņa nelikās suni redzam. Bailes no tukšuma mēdz būt lielākas nekā bailes no nāves, un acumirklī tās uzkrita Džounai. Viņa nebaidījās par sevi. Viņa baidījās par bērnu. Mazuļa raudas, kas skanēja no telts, plosīja viņas sirdi. Tad viņa piepeši atcerējās, ko tēvs bija sacījis iepriekšējā vakarā, — viņa vārdus par upi, lasmeņiem, māju, līdz kurai ir četrdesmit jūdzes. «Tu nevari nomaldīties, Džouna!» Viņš bija no- jautis, kas var notikt.

Džouna cieši ievīstīja bērnu zvērādās un atgriezās pie ugunskura. Pats svarīgākais bija iekurt uguni. Viņa sarausa kaudzītē bērza tāsis, uzlika tām virsū pussadegušus sprunguļus, tad iegāja teltī pēc sērkociņiem. Pjērs Redisons tos mēdza turēt ūdensdrošā kastītē sava kažoka kabatā. Noliekdamās pie tēva, lai sadabūtu sērkociņus, viņa atkal iešņukstējās.

Kad iedegās liesmas, Džouna vēl piemeta klāt žagarus, pēc tam pāris lielāku pagaļu no tām, ko tēvs bija atvilcis uz nometni. Uguns atdeva viņai drosmi. Četrdesmit jūdzes pa upi — un viņa būs mājās! Viņai tur jānokļūst ar mazuli un Vilku. Pirmo reizi šajā rītā viņa pievērsās Kazanam, sauca viņu vārdā, uzHka rokas viņam uz galvas.

Pēc tam Džouna iedeva sunim gabalu gaļas, ko bija atkausējusi virs uguns, un savāca sniegu tējai. Viņa nebija izsalkusi, bet, atcerējusies, ka tēvs bija licis ēst četras piecas reizes dienā, viņa sevi piespieda brokastīs apēst sausiņus ar gaļu un krietni sadzerties tēju.

Tad pienāca briesmīgais brīdis, no kura Džouna tik ļoti bija baidījusies. Viņa cieši apņēma ar segām tēva nedzīvo ķermeni un pārsēja ar virvi. Zvērādas un atlikušās segas sakrāva kaudzē pie ugunskura, tajās ievīstīja mazo Džounu. Telts novākšana un salikšana bija grūts darbs. Virves bija sasalušas stīvas, un, kad viņa beidzot šo darbu paveica, viena roka bija nobrāzta līdz asinīm.

Džouna iekrāva telti kamanās, pēc tam, pa pusei aizsegusi seju, palūkojās atpakaļ.

Pjērs Redisons gulēja savā balzama baltegļu zaru guļvietā, un virs viņa vairs nebija nekā, tikai debesis un egļu galotnes. Kazans stāvēja stīvām kājām, ošņādams .gaisu. Spalva uz suņa muguras bija uzbozta, kad Džouna lēnām gāja atpakaļ un nometās uz ceļiem pie segās ietītā nedzīvā cilvēka.

Kad jaunā sieviete atgriezās pie Kazana, viņas seja bija ļoti bāla un saspringta; viņa raudzījās baltajā tukšumā, un acīs pavīdēja svešādi baisa izteiksme.

Džouna iejūdza Kazanu kamanās, tad sasprādzēja sev ap slaido vidukli to pašu siksnu, ko bija lietojis Pjērs.

Viņi brauca uz upi, grimdami līdz ceļiem dziļi čauganajā, tikko uzkritušajā sniegā. Pusceļā Džouna paklupa un ievēlās kupenā, bize atrisa, un vaļējie mati plandīja virs sniega kā mirgojošs plīvurs. Tai pašā mirklī Kazans pielēca viņai līdzās, suņa vēsais purns pieskārās viņas sejai, kad viņa rausās ārā no sniega. Uz brīdi Džouna saņēma abās rokās suņa pinkaino galvu.

— Vilciņ! — viņa ievaidējās. — Ak, tu manu Vilciņ!

Džouna gāja tālāk mazliet aizelsusies, pat šī nelielā piepūle bija viņu nogurdinājusi. Uz upes ledus sniegs vairs nebija tik dziļš, bet sāka celties vējš. Tas pūta no ziemeļaustrumiem, cirzdamies Džounai tieši sejā, un viņa nolieca galvu, un abi ar Kazanu neapstādamies vilka kamanas tālāk. Nogājusi pusjūdzi pa upi uz leju, Džouna apstājās — viņa vairs nespēja aizdzīt smago, nospiedošo bezcerību un izplūda asarās. Četrdesmit jūdzes! Viņa piespieda rokas pie krūtīm un, stāvēdama ar muguru pret vēju, raudāja kā izpērta. Bērns bija mierīgs. Džouna pagāja atpakaj pie kamanām, ielūrēja zvērādu vīstoklī, un tas, ko viņa tur ieraudzīja, deva viņai jaunu sparu. Viņa gāja tālāk, bet, neveikusi ne ceturtdaļjūdzi, vēl divas reizes iegāzās uz ceļiem kupenās.

Tālāk viņi gāja pa vēja nopūstu, kailu ledu, tagad Kazans viens pats vilka kamanas. Džouna gāja viņam blakus. Krūtīs viņa juta sāpes. Seju durstīja kā ar tūkstoš adatām, un piepeši viņa atcerējās termometru. Sadabūjuši brīdi paturēja to uz mantu kaudzes. Termometrs rādīja trīsdesmit grādus zem nulles. Četrdesmit jūdzes! Tēvs bija teicis, ka viņa spēj noiet šīs četrdesmit jūdzes un nevar nomaldīties! Bet Džouna nezināja, ka pat tēvs būtu baidījies doties ceļā uz ziemeļiem tādā dienā, kad termometrs rāda trīsdesmit grādus zem nulles un svelpjošais vējš vēstī sniega vētru.

Mežs bija palicis tālu aizmugurē. Priekšā nebija nekā, tikai nežēlīgs balts tukšums, pat tālā meža svītra aiz tā šķita iegrimusi apmākušās dienas paisumā. Bijuši līdzās koki, Džounas sirds tā nedrebētu bailēs. Bet nebija nekā — tikai pelēks, rēgains mijkrēslis ar debess maliņu, kas turpat jūdzes attālumā likās saplūstam ar zemi.

Zem viņu kājām atkal parādījās sniegs. Džounai vajadzēja ļoti uzmanīties, lai neiekļūtu nodevīgajos ar plānu ledu un sērsnas kārtiņu pārvilktajos lasmeņos, par kuriem bija runājis tēvs. Bet Džouna drīz vien ievēroja, ka ledus un sniegs visur izskatās vienāds, turklāt no cītīgas skatīšanās viņai sāka sāpēt acis. Vainīgs bija stiprais sals.

Tālāk upe, kļūdama platāka, ietecēja nelielā ezeriņā, un tagad vējš cirtās Džounai sejā ar tādu spēku, ka viņa reizumis vairs nespēja noturēties kājās, un Kazans vilka kamanas viens. Dažas collas dziļā sniegā bija grūtāk tikt uz priekšu nekā pirmāk, brienot pa kupenām. Džouna sāka atpalikt no Kazana. Suns lēnām vilka kamanas, cenzda-, mies turēties viņai līdzās; viņš laida darbā visu savu vareno spēku. Ap to laiku, kad viņi no jauna ievirzījās upes vecajā gultnē, Džouna gāja aiz kamanām pa Kazana iemītajām pēdām. Viņa nespēja sunim palīdzēt vilkt kamanas. Kājas bija smagas kā svina pielietas. Atlika pēdējā cerība — mežs. Ja viņi to nesasniegs visdrīzākā laikā —• apmēram pēc pusstundas, Džouna vairs nebūs spējīga iet tālāk. Iedama viņa nepārtraukti murmināja lūgsnas vārdus, jo baiļojās par mazo Džounu. Atkal un atkal viņa gāzās kupenās. Kazans un kamanas pārvērtās tumšā, neskaidrā plankumā. Un tad piepeši Džounai šķita, ka tie no viņas attālinās. Pajūgs nebija tālāk par divdesmit pēdām, bet viņai likās, ka melnais plankums kustas lielā tālumā. Lai panāktu kamanas ar mazo Džounu, viņai jāsaņemas, jāsasprindzina visi spēki, citādi…

Džounai šķita, ka pagājis bezgala ilgs laiks, iekams viņai izdevās pajūgu panākt. Kad līdz kustīgajam melnumam bija palikušas tikai sešas pēdas, viņa iedomājās, ka jālaužas uz priekšu vēl vismaz stundu, līdz viņa spēs pajūgu aizsniegt ar roku. Pēdējā piepūle — un jaunā sieviete ievaidēdamās iegāzās kamanās. Bailes un satraukums pierima. Ieslēpusi galvu lāčādā, kurā bija ietīta mazulīte, Džouna piepeši juta, kā viņai ir silti un labi — viņa ir mājās. Bet nākamajā mirklī gaišā vīzija izgaisa, to nomainīja tumša nakts.

Kazans apstājās. Suns apgriezās un pienāca pie kamanām, attupās sniegā un gaidīja, kad viņa pakustēsies un sāks runāt. Bet Džouna gulēja mierīga un klusa. Suns iegrūda purnu viņas vaļējos matos, iesmilkstējās, tad piepeši pacēla galvu un sāka ostīt vēju. Tajā bija tikko jaušams, pazīstams smārds. No jauna viņš pagrūstīja ar purnu Džounu, un atkal nekā — jaunā sieviete vēl arvien nekustējās un nerunāja. Nu Kazans pagāja uz priekšu, sagatavojies vilkt kamanas, un vēlreiz palūkojās uz Džounu, Viņa nekustējās, tad suns sāka skaļi, satraukti riet.

Vēja nestais smārds spēcīgi iesitās Kazanam nāsīs. Viņš sāka vilkt. Pa to laiku kamanu slieces bija piesalušas pie sniega, viņam bija jāvelk no visa spēka, iekams tās izkustējās no vietas. Nākamo piecu minūšu laikā viņš vēl divas reizes apstājās un ostīja gaisu. Trešajā reizē kamanas iestiga kupenā, suns smilkstēdams atgriezās pie Džounas, lai viņu pamodinātu. Tad viņš atkal stājās kamanu priekšā un pēdu pa pēdai izvilka tās no kupenas.

Tālāk atkal sākās kaila ledus josla; te Kazans atpūtās. Vējš uz brīdi pierima, bet pazīstamais smārds kļuva arvien jūtamāks.

Tur, kur izbeidzās kailais Iedus, krastā ietiecās šaurs līcītis, kura ieplūda strauts. Bijusi Džouna pie samaņas, viņa būtu vadījusi Kazanu taisni uz priekšu. Bet Kazans iegriezās līcītī; desmit minūtes bez atpūtas suns vilka atspēries pa biezo sniegu, arvien biežāk iesmilkstēdamies, līdz beidzot smilkstoņa pārauga priecīgās rejās. Viņa priekšā tuvu pie strauta vīdēja būdiņa. No skursteņa cēlās augšup dūmi. Tā bija dūmu smaka, ko pirmāk tika atnesis vējš. Ar pēdējiem spēkiem Kazans uzvilka kamanas nolaidenajā krastā un apstājās pie būdas durvīm.

Tad suns apsēdās uz kamanām līdzās Džounai un, pacēlis pinkaino galvu pret debesīm, iegaudojās.

Pēc brīža būdas durvis atvērās. Pa tām iznāca vīrs. Kazana sarkanās, sniega durstītās acis viņam uzmanīgi sekoja, kad vīrs steidzās pie kamanām. Suns dzirdēja vīru satraukti iekliedzamies, viņš bija noliecies pār Džounu. Vējš atkal uz brīdi pierima, un no zvērādu apakšas kļuva dzirdama mazās Džounas pusapslāpētā raudāšana.

Kazans atviegloti nopūtās. Viņa spēki bija galā. Viņš vairs nejaudāja iet. Pēdas bija jēlas, asiņainas. Bet mazās Džounas sīkā balstiņa pildīja viņu ar dīvainu prieku, un viņš apgūlās sniegā ar visu iejūgu, kamēr vīrs ienesa Džounu un meitiņu būdā, kur viņas gaidīja siltums un dzīvība.

Pagāja dažas minūtes, un vīrs iznāca otrreiz. Viņš nebija vecs — kā Pjērs Redisons. Piegājis pie Kazana, vīrs brīnīdamies aplūkoja suni.

— Ak dievs! — viņš iesaucās. — Un to tu paveici — viens pats!

Viņš bez bailēm noliecās pie Kazana, atsprādzēja streņģes un veda viņu uz durvīm. Kazans brīdi vilcinājās, neuzdrošinādamies pārkāpt būdas slieksni. Viņš aši pagrieza galvu un klausījās. Cauri vētras auriem viņš šķitās dzirdējis Pelēkās balsi.

Tad būdas durvis aiz viņa aizvērās. Suns apgūlās pašā tumšākajā kaktā, kamēr vīrs uz karstās krāsniņas gatavoja kaut ko ēdamu Džounai.

Pagāja ilgs laiks, iekams Džouna piecēlās no lāviņas, kur svešais vīrs viņu bija apguldījis. Pēc tam Kazans dzirdēja viņu rūgti raudam. Vīrs skubināja ēst, un viņi kādu laiku sarunājās. Tad svešinieks aizkāra guļvietai priekšā lielu segu un pats apsēdās pie krāsniņas. Klusiņām Kazans aizlīda gar sienu līdz lāviņai, uz.,kuras gulēja Džouna, un palīda zem tās. Vēl kādu laiku viņš dzirdēja Džounas saraustīto elpu. Tad viss noklusa.

Otrā rītā, tikko vīrs pavēra būdas durvis, Kazans izslīdēja ārā, lielā ātrumā suns skrēja uz mežu. Pusjūdzi no būdas viņš atrada Pelēkās pēdas; Kazans sāka gaudot. No aizsalušās upes atnāca atbilde, un Kazans devās turp.

Veltīgi Pelēkā pūlējās viņu aizvilināt atpakaļ uz abu agrākajām uzturēšanās vietām — projām no būdas un no cilvēkiem. Nedaudz vēlāk vīrs iejūdza suņus, un no mežmalas Kazans redzēja, kā viņš ievīsta Džounu ar bērnu kamanās izklātajās ādās, tā bija darījis ari vecais Pjērs.

Visu dienu Kazans gāja pajūgam nopakaļus, bet Pelēkā slepus zagās pa viņa pēdām.

Pajūgs brauca līdz tumsai, pēc tam vēl mēness un zvaigžņu gaismā; vīrs nemitīgi skubināja suņus, nedodams tiem atpūtu. Bija jau vēla nakts, kad viņš apstājās pie kādas citas būdas un piedauzīja pie durvīm.

Būdā iedegās gaisma, atskanēja priecīga vīrieša balss, Džouna iešņukstējās — to visu dzirdēja Kazans, noslēpies tumsā; tad viņš gāja atpakaļ pie Pelēkās.

Nākamās dienas un nedēļas pēc Džounas atgriešanās mājās Kazans pavadīja būdas tuvumā — viņš nespēja aiziet tālu no jaunās sievietes, kuras rokas bija glāstījušas viņa galvu. Tāpat kā viņš bija pacietis Pjēru, suns pacieta jauno vīru, kas dzīvoja kopā ar Džounu un bērnu. Kazans zināja, ka Džounai šis vīrs ir tuvs un dārgs, un viņiem abiem tikpat mīļa un dārga ir mazā Džouna.

Trešajā dienā pēc pārbraukšanas Džounai izdevās Kazanu ievilināt pie sevis būdā — tieši šajā dienā viņas vīrs bija atvedis mājā Pjēra Redisona sasalušo līķi. Jaunais vīrs bija tas, kurš pirmais ieraudzīja burtus uz Kazana kaklasiksnas, un viņi sāka suni saukt par Kazanu.

Pusjūdzi attālu no būdas augstā klintī, kuru indiāņi sauca par Saules klinti, Kazans un Pelēkā bija atraduši sev omulīgu mājvietu; no turienes viņi abi devās uz līdzenumu medībās, un visai bieži līdz viņiem aizskanēja sievietes balss:

— Kazan! Kazan! Kazan!

Visu garo zienu Kazans skraidīja šurpu turpu no būdas, kur mita Džouna, uz Saules klinti, kur viņu gaidīja Pelēkā.

Tā atnāca pavasaris — un kopā ar pavasari lielā pārmaiņa.

ASTOTĀ NODAĻA LIELĀ PĀRMAIŅA

Klintis, pakalni un ielejas bija zaudējuši auksto ziemas spīdumu. Piebriedušie papeļu pumpuri gatavojās sprāgt pušu. Gaiss ar katru dienu spēcīgāk smaržoja pēc eglēm un balzama balteglēm, un it visur — mežos un klajumos — burbuļoja pavasara ūdeņi, meklēdami ceļu uz Hudzona līci. Sai milzīgajā jūras līcī ar pērkonīgiem grāvieniem lūza leduslauki, ledus spiedās cauri Rozvelka- mai — šiem Arktikas vārtiem —, un šā iemesla dēļ aprīļa vēji reizēm nesa sev līdz ziemas elpu.

Kazans bija atradis no vēja aizsargātu mitekli. Ne mazākā pūsmiņa neiekļuva viņa saulainajā stūrītī. Viņš tur pavadīja sešus bargus ziemas mēnešus un jutās tik labi kā nekad agrāk šajā gadalaikā; viņš daudz gulēja un redzēja sapņus.

Turpat viņa tuvumā, pieplakusi uz vēdera, ķepas pastiepusi uz priekšu, gulēja Pelēkā; vilcenes acis un ausis modri sekoja, vai kaut kur neparādīsies cilvēks. Siltajā pavasara gaisā vēdīja ne vien egļu un balzama baltegļu smaržas, tajā oda arī pēc cilvēka. Nemiera pilna, vilcene dažreiz ilgi un neatlaidīgi vēroja Kazanu, kamēr viņš gulēja. Pelēkā spalva uz viņas muguras sacēlās stāvus, kad viņa redzēja Kazana uzbozto iebrūno skaustu. Sapnī suns dažreiz uzrāva augšlūpu, atsegdams garos, baltos zobus, un tad Pelēkā klusu iekaucās. Taču lielākoties Kazans gulēja mierīgi, tikai kāju, plecu un purna muskuļi reizēm noraustījās, un tā bija droša zīme, ka suns sapņo.

Kamēr Kazans sapņoja, lejā, klajumā, pa būdas durvīm iznāca zilacaina sieviete ar garu, brūnu bizi pār plecu, salikusi rokas taurītē, viņa sauca:

— Kazan! Kazan! Kazan!

Balss, pamazām noklusdama, sasniedza klints kori, Pelēkā to dzirdēja un atglauda ausis. Kazans uztrūkās no miega, acumirklī viņš bija kājās. Suns pielēca pie klints dzegas un raudzījās uz līdzeno klajumu, kas pletās zem viņa.

Pāri klajumam līdz klints korei vēlreiz atskanēja sievietes balss, tagad Kazans iesmilkstēdamies aizskrēja līdz pašai dzegas malai. Pelēkā nedzirdamiem soļiem pienāca viņam klāt no mugurpuses un uzlika purnu uz viņa pleca. Viņa zināja, kam pieder šī balss. Tā viņu vajāja dienu un nakti, un viņa baidījās no tās pat vairāk nekā no cilvēka smārda.

Kopš Pelēkā Kazana dēļ bija pametusi vilku baru un savu agrāko dzīvi, šī balss bija kļuvusi par viņas niknāko ienaidnieku; viņa to ienīda. Tā atrāva Kazanu no viņas. Un, kur vien balss gāja, Kazans tai sekoja.

Nakti pēc nakts sievietes balss nolaupīja Pelēkajai viņas draugu, un vilcenei bija vienai jāklimst apkārt zem mēness un zvaigznēm, taču viņa palika uzticīga savai vientulībai un ne reizi neatsaucās uz mežonīgo brāļu un māsu kaucieniem, kuri aicināja pulcēties uz medībām mežos un klajumos. Parasti, izdzirdusi nīsto balsi, Pelēkā atņirdza zobus, dažreiz viegli iekoda Kazanam, lai parādītu savu nepatiku. Bet šajā vakarā, balsij atskanot trešo reizi, Pelēkā ievilkās tumšā spraugā starp divām nelielām klintīm, tā ka Kazans redzēja vienīgi viņas ugunīgi zalgojošās acis.

Kazans, pilns nemiera, pieskrēja pie taciņas, ko viņu kājas bija ieminušas ceļā uz Saules klints virsotni, tur viņš neziņā apstājās. Nu jau otro dienu viņš* juta trauksmainu nemieru. Lai kas bija šī nemiera cēlonis, tas droši vien mita gaisā, jo suns to nespēja redzēt, dzirdēt vai saost. Bet viņš to sajuta. Viņš piegāja pie klints spraugas, lai apostītu Pelēko. Citkārt viņa draudzīgi iesmilkstējās. Šoreiz par atbildi vilcene atšiepa lūpas tik tālu, ka kļuva redzami baltie zobi.

Kad līdz viņiem ceturto reizi atplūda klusa sievietes balss, Pelēkā saniknojusies kampa ar zobiem spraugas tumsā. Kazans vilcinādamies atgriezās uz takas. Suns sāka iet lejā. Taka bija šaura, līkumota, to varēja būt ieminušas vienīgi dzīvnieku pēdas un nagi, jo milzīgā Saules klints slējās gandrīz stāvu gaisā ap simt pēdu virs egļu un balzama baltegļu galotnēm, tās kailā kore rītos uztvēra pirmos blāzmas starus, vakaros — pēdējo rieta kvēli. Uz drošo patvērumu klints virsotnē Kazanu bija atvedusi Pelēkā.

Nokāpis no klints, Kazans nevilcinādamies skrēja taisni uz būdu. Meža zvēra instinkts, kas viņā mita, allaž lika būt piesardzīgam, tuvojoties būdai. Viņš nekad nebrīdināja par savu ierašanos, un Džouna, pacēlusi acis no bērna, uz brīdi satraucās, ieraudzīdama būdas atvērtajās durvīs

Kazana pinkaino galvu un plecus. Bērns sajūsmā spārdījās ar kājelēm, mīlīgi vāvuļoja un stiepa Kazanam pretī mazās rociņas. Arī Džouna pastiepa roku.

—   Kazan! — viņa klusu iesaucās. — Nāc iekšā, Kazan!

Sarkanais, mežonīgais spīdums Kazana acīs lēnām apdzisa, skatiens atmaiga. Suns stāvēja, uzlicis priekškāju uz būdas sliekšņa, un Džouna atkārtoti aicināja viņu iekšā. Piepeši Kazana ķepas saguma zem ķermeņa, aste nolaidās, viņš līda sievietei klāt īsti suniskā padevībā, kā noziedznieks, kas izlūdzas piedošanu.

Kazans mīlēja cilvēciskos radījumus, kas mita šajā būdā, bet ienīda pašu būdu. Viņš ienīda itin visas būdas, jo tajās valdīja runga, pātaga un verdzība. Kā visi braucamie suņi, viņš labāk gribēja gulēt ārā sniegā, egļu galotņu drošajā patvērumā.

Džouna nolaida roku Kazanam uz galvas, un viņas pieskāriena izraisītais prieks bija Kazana alga par to, ka viņš bija atstājis Pelēko un dzīvi brīvībā. Lēnām suns cēla augšā galvu, līdz tā iegūla sievietei klēpī; viņš aizvēra acis, kad mazais, brīnumainais radījums, kas viņu mulsināja, sāka bukņīt viņu ar sīkajām pēdiņām un plūkāt viņa iebrūno vilnu. Bērna smieklīgās izdarības sagādāja viņam pat lielāku prieku nekā Džounas rokas pieskārieni.

Pilnīgi nekustīgs, līdzīgs sfinksai, nekādi nepauzdams savas izjūtas, — tāds Kazans stāvēja Džounas priekšā. Ne vienu reizi vien Kazana šķietamais miers bija licies aizdomīgs Džounas vīram, un viņš brīdināja sievu būt piesardzīgai. Bet jauno sievieti nebiedēja ne Kazana vilka daba, ne viņa rāmā atturība, pat ne viņa draudzība ar Pelēko. Džouna iemīlēja Kazanu vēl vairāk, saprata viņu un ticēja viņam. v

Vienā no pēdējām ziemas dienām Kazans pierādīja, ko viņš spēj. Kaimiņu trapers bija piebraucis suņu pajūgu pie būdas durvīm, un mazā Džouna tipināja pie vienas no lielajām eskimosu laikām. Nākamajā mirklī mežonīgā niknumā sacirtās laikas zobi. Džouna šausmās iekliedzās, vīri aurodami metās pie suņiem. Bet Kazans bija ātrāks par visiem. Kā izšauta lode viņa pelēkais augums aizlidoja pie lielā suņa, asie zobi iekodās laikas rīklē. Pie- skrējušie vīri atrāva Kazanu no negantnieces, bet laika jau bija beigta. To visu Džouna atcerējās tagad, kad mazulīte bukņīja un burzīja Kazana galvu.

—       Vecais, labais Kazans, — sieviete klusu sacīja, pieliekdama seju viņam tuvu klāt. — Mēs ļoti priecājamies, ka tu esi atnācis, Kazan, jo šonakt mēs būsim divas vien — mazulīte un es. Mūsu tētis aizbraucis uz fortu, un tu parūpēsies par mums, kamēr viņš atgriezīsies.

Džouna kutināja Kazana degunu ar garās, spīdīgās bizes galiņu. Mazajai Džounai tas allaž sagādāja lielu jautrību, jo, par spīti savaldībai, suns tomēr sāka raustīt degunu, dažreiz nošķaudījās un purināja ausis. Arī pats Kazans šādos brīžos jutās ļoti labi. Viņam patika ieelpot Džounas matu saldo smaržu.

—   Un tu mūs aizstāvēsi* ja būs vajadzīgs, vai ne? — viņa atkal ierunājās. Tad Džouna mierīgi piecēlās. — Jānoslēdz durvis, — viņa sacīja. — Es negribu, ka tu aizej šovakar, Kazan. Tev jāpaliek pie mums.

Kazans ielīda savā kaktā un apgūlās. Jau uz Saules klints viņš šodien bija jutis dīvainu nemieru, tagad tas pats nemiers uzmācās viņam še, Džounas būdā. Suns ošņāja gaisu, pūlēdamies izprast tā cēloni. Lai kāds tas bija — tas acīm redzami skāra arī viņa saimnieci, jo Džouna staigāja pa būdu, vākdama un saiņodama da- žadas lietas. Vēlu vakarā pirms nolikšanās gulēt Džouna vēlreiz piegāja pie Kazana, uzlika roku viņam uz galvas un kādu bridi pastāvēja pie sava suņa.

—  Mēs brauksim projām, — viņa klusu sacīja, bet balss tā savādi drebēja, it kā valdot asaras. — Mēs brauksim mājās, Kazan, uz turieni, kur dzīvo viņa tuvinieki, — kur ir baznīcas un pilsētas, un mūzika, un viss jaukais, ko dod dzīve starp cilvēkiem. Un mēs ņemsim tevi līdzi, Kazan!

Kazans nesaprata. Bet viņš bija laimīgs, jūtot sievieti sev tik tuvu un klausoties viņas balsī. Tādās reizēs viņš aizmirsa Pelēko. Suns viņā nomāca vilku; sieviete un mazais bērns piepildīja visu viņa būtni.

Bet, kad Džouna bija nolikusies gulēt un būdā viss no* klusa, atgriezās pirmītējais nemiers. Suns piecēlās kājās, ložņāja pa būdu, ostīdams sienas, durvis un lietas, ko saimniece bija sasaiņojusi. No viņa rīkles lauzās ārā dreboša, klusa smilkstoņa. Pusaizmigusi to izdzirda Džouna un nomurmināja:

—   Esi mierīgs, Kazan! Liecies gulēt, sunīt, ej gulēt!

Pēc tam ilgu laiku Kazans nekustīgi stāvēja būdas vidū, saspringti klausījās un drebēja. Viņš saklausīja klusu, tālu kaucienu — tā bija Pelēkā, kas viņu sauca pie sevis.

Bet šonakt vilcenes balsī neskanēja izmisīga vientulība, tajā bija kaut kas jauns un priecīgs.

Kazans smilkstēdams pieskrēja pie durvīm, bet Džouna bija cieši aizmigusi un neko nedzirdēja. Atkal atskanēja vilcenes kauciens — tikai vienu pašu reizi. Tad nekas vairs nepārtrauca nakts klusumu. Suns nogūlās pie durvīm.

Rīta agrumā pamodusies, Džouna viņu tur atrada tikpat modru un satrauktu.

Viņa pavēra durvis, un suns izšāvās ārā. Lielā ātrumā, ar kājām tikko skarot zemi, Kazans skrēja uz Saules klinti. No līdzenā klajuma viņš redzēja klints virsotni, kas spulgoja pirmajos saullēkta staros. Kazans sasniedza šauro, līkumoto taciņu un sāka kāpt augšā klintī. Pelēkā viņu tur nesagaidīja. Bet Kazans saoda vilcēni, turklāt gaisā jautās kaut kas pavisam neparasts. Kazana muskuļi saspringa, kājas kļuva stīvas. Krūšu dziļumos skanēja klusa rūkoņa. Tagad viņš zināja, kas ir tas noslēpumainais, kas viņu vajāja un nedeva mieru. Tā bija jauna dzīvība. Kāds radījums, kas dzīvoja un elpoja, bija ienācis viņa un Pelēkās izraudzītajā miteklī. Kazans atņirdza garos ilkņus, un viņam no rīkles izvēlās izaicinošs rūciens. Stīvām kājām, sagatavojies lēcienam, kaklu un galvu pastiepis uz priekšu, Kazans tuvojās spraugai starp divām klintīm^ kur iepriekšējā vakarā bija ielīdusi Pelēkā. Viņa vēl arvien atradās turpat. Bet pie viņas bija vēl kāds. Nākamajā mirklī Kazana sastingums izzuda. Uzboztā spalva uz skausta un muguras lēnām noplaka. Ausis pašāvās uz priekšu, un suns iebāza galvu un plecus klinšu spraugā, viņš klusu iesmilkstējās. Pelēkā viņam atbildēja.

Ķazans lēnām kāpās atpakaļ un pacēla galvu pretī uzlecošai saulei. Pēc tam viņš nogūlās, ar savu ķermeni nosprostojot ieeju klinšu spraugā.

Pelēkā bija kļuvusi māte.

DEVITA NODAĻA

traģēdija uz saules klints

Visu dienu Kazans palika savā sargpostenī Saules klints korē. Pats liktenis, saimnieku cietsirdība un bailes no tās viņam bija liegušas agrāk iepazīt tēva jūtas, un tagad suns bija samulsis. Instinkts sacīja, ka viņa īstā vieta ir te, uz Saules klints, nevis būdā pie cilvēkiem. Sauciens, kas skanēja no lejas pāri līdzenumam, šobrīd viņu vairs tik ļoti nesatrauca. Vakara krēslā Pelēkā iznāca no klinšu alas un nogūlās viņam līdzās, vilcene smilkstēdama kodīja viņa vilnaino kaklu. Senču instinkts vēlēja atbildēt uz šo maigumu, noglāstīt ar mēli Pelēkās purnu. Nu Pelēkā atvēra muti un smējās — īsi, aprauti, kā aizelsusies no skrējiena. Viņa jutās laimīga; kad abi izdzirda alas dibenā klusu šņākāšanu, Kazans sāka priecīgi kūļāt asti, bet Pelēkā steidzās atpakaļ pie mazuļiem. Jaunpiedzimušo pīkstieni un Pelēkās reakcija uz tiem bija Kazanam pati pirmā mācība, kā pildāmi vecāku pienākumi. Senais instinkts viņam atkal lika saprast, ka pašlaik Pelēkā nevar ar viņu iet medībās, jo viņai jāpaliek Saules klints korē pie mazajiem. Un tā gaišā mēnesnīcā Kazans viens pats kāpa lejā no klints un pret rītu atgriezās ar lielu, baltu zaķi zobos. Meža zvēra instinkts, kas spēcīgi mājoja viņā, pieprasīja, lai viņš atnes medījumu uz midzeni. Pelēkā kāri notiesāja atnesto cienastu. Tagad viņš zināja, ka turpmāk viņam katru nakti jāmedī, lai atnestu barību Pelēkajai un sīkajiem radījumiem, kuri bija paslēpti midzenī starp divām nelielām klintīm.

Nākamo un vēl dažas dienas Kazans negāja uz būdu, lai gan dzirdēja Džounas un viņas vīra balsi saucam savu vārdu. Piektajā dienā viņš tomēr nokāpa lejā; Džouna ar mazulīti bija tik ļoti priecīgas, ka sieviete'viņu sirsnīgi apmīļoja, bet bērns bukņīja ar kājiņām, smējās un spiedza, kamēr vīrs piesardzīgi stāvēja malā, ar neuzticīgu aci vērodams sievas un meitas sajūsmu.

—   Man bail no viņa, — vīrs vai simto reizi sacīja Džounai. — Acis viņam spīd kā vilkam. Sis suns ir viltīgs un nodevīgs. Dažreiz es vēlos, kaut mēs viņu nebūtu toreiz ielaiduši savā mājā.

—   Ja viņa nebūtu, kas tad būtu noticis ar mūsu bērnu? — Džouna iebilda, mazliet aizkaitināta.

—Es… es gandrīz biju aizmirsis, — vīrs taisnojās. — Kazan, tu vecais velns, arī es tevi mīlu. — Viņš noglāstīja Kazanam galvu. — Diezin kā viņš varēs iedzīvoties tur, mūsu jaunajās mājās, — virs prātoja. — Viņš taču pieradis pie mežiem. Jaunajā vietā suns droši vien jutīsies kā svešinieks.

—   Ari es… esmu radusi dzīvot… mežos, — Džouna čukstēja. — Man liekas, tieši tāpēc suns man tik dārgs. Vairāk par viņu es mīlu tikai tevi un mazo Džounu. Kazan, mīļais, labais Kazan!

Šoreiz Kazans spēcīgāk juta un saoda notiekošo pārmaiņu būdā. Kad Džouna ar vīru bija kopā, viņi nemitīgi runāja par saviem nākotnes nodomiem, bet, kad vīrs bija prom, Džouna ^sarunājās ar mazulīti un ar viņu — Kazanu.

Nākamajā nedēļā Kazans vairākkārt pameta Saules klinti, lai ierastos būdā, un ar katru jaunu apmeklējumu viņā pieauga nemiers, līdz beidzot to pamanīja Džounas vīrs.

—   Man liekas, viņš zina, — vīrs kādu vakaru sacīja Džounai. — Es domāju — viņš zina, ka mēs gatavojamies braukt projām. — Tad piebilda: — Šodien upē ūdens cēlies vēl vairāk. Droši vien paies nedēļa, iekams varēsim doties ceļā, — varbūt jāgaida pat ilgāk.

Tonakt mēnesnīca pārplūdināja Saules klints kori ar zeltainu gaismu un tās apspīdēti no midzeņa iznāca Pelēkā ar trim maziem vilcēniem, kuri kumuroja mātei nopakaļus. Mazie, mīkstie kamoliņi, kas čāpoja ap Kazanu un glaudās gar viņa iebrūno kažoku, lika viņam atcerēties mazulīti Džounu. Dažreiz vilcēni izdeva tādas pašas skaņas kā šis cilvēkbērns, un ari viņi tenterēja uz savām četrām kājelēm tikpat neveikli kā mazulīte uz divām. Pretēji Pelēkajai Kazans neglāstīja un neapmīļoja vilcēnus, bet mazuļu pīkstoņa un mīlīgie pieskārieni pildīja viņu ar jaunu, līdz šim neizjustu prieku.

Mēness spīdēja tieši virs viņiem, bija gandrīz tikpat gaišs kā dienā, kad Kazans atkal kāpa lejā, lai kaut ko nomedītu Pelēkajai. Klints pakājē viņa priekšā izlēca liels, balts zaķis, un Kazans sāka dzīties tam nopakaļus. Pusjūdzi viņš vajāja medījumu, līdz beidzot vilka instinkts viņā ņēma virsroku pār suņa paradumiem, un viņš pārtrauca veltīgo pakaļdzīšanos. Briedi viņš droši vien sj)ētu panākt, bet, vajājot sīku medījumu, vilkam jādara tā, kā dara lapsa, un viņš sāka lavīties cauri biezoknim lēnām un klusu kā ēna.

Jūdzes attālumā no Saules klints Kazanam ar diviem ašiem lēcieniem izdevās sagrābt zobos kāroto laupījumu — viņš bija nomedījis vakariņas Pelēkajai.

Nesteidzīgi suns rikšoja atpakaļ, rezēm nolikdams zemē septiņas mārciņas smago zaķi, lai mazliet atvilktu elpu.

Pie šaurās, līkumotās takas Kazans apstājās. Viņš saoda svešas, gluži svaigas pēdas. Zaķis viņam izkrita no mutes, katrs kažoka matiņš izslējās stāvus. Tas, ko viņš saoda, nebija zaķis, Amerikas cauna vai dzeloņcūka. Pirms viņa augšā pa taku bija kāpis zvērs ar asiem nagiem un zobiem. No klints kores atplūdušās skaņas lika viņam mežonīgi iekaukties un traukties augšup. Uz klints mēness gaismā atklājās skats, no kura viņš uz brīdi sastinga. Augstas kraujas pašā malā Pelēkā izcīnīja nāves cīņu ar lielu, pelēku lūsi. Vilcene pakrita, lūsis uzgāzās viņai virsū, un piepeši Kazans izdzirda drausmīgu, sāpju pilnu kaucienu.

Kā zibens šautra Kazans sasniedza cīnītājus. Viņa triecienā apvienojās vilka ašais, klusais uzbrukums ar eskimosu laikas pārāko drosmi, taktiku un niknumu. J* Kazana pretinieks būtu suns, briesmīgais trieciens to nonāvētu. Bet lūsis nebija ne suns, ne vilks. Viņš bija Mouli — Žiglais, kā viņu dēvēja indiāņi, — pats ātrākais radījums visā kalnu valstībā. Kazana collu garajiem zobiem vajadzēja pārdurt jūga vēnu lūša kaklā, bet izšķirošajā brīdī lūsis kā liela, mīksta bumba atlēca sānis, un Kazana zobi, neskardami vēnu, iecirtās kakla mīkstumā. Kazana pretinieks nebija bara vilks vai eskimosu laika, ar kuru cīnoties ilknis triecas pret ilkni. Suns bija saķēries ar zvēru, kura nagi ir tik asi" kā bārdas naži, un no tiem nav glābiņa pat tad, kad lūsis nogrābts aiz rīkles. Kazanam jau reiz bija iznācis cīnīties ar lamatās saķertu lūsi, un šajā cīņā suns bija guvis labu mācību. Tagad viņš visiem spēkiem pūlējās nospiest lūsi uz vēdera pie zemes, nevis nogāzt to augšpēdu, kā būtu rīkojies cīņā ar suni vai vilku. Viņš zināja, ka, gulēdams uz muguras, lūsis viņam ir sevišķi bīstams. Ar vienu varenās ķepas kustību lielais kaķis spēj uzšķērst pretiniekam vēderu. Sev aiz muguras suns dzirdēja Pelēkās žēlo smilkstoņu un sāpju kaucienus. Viņš zināja, ka vilcene ir smagi cietusi, un viņu pārņēma divkāršs niknums, kas dubultoja arī viņa spēku; suns no jauna cirta zobus ienaidnieka kaklā. Taču arī šoreiz lielajam lūsim par puscollu izdevās izvairīties no nāves; Kazana zobi atkal netrāpīja jūga vēnu. .Cirtienu vajadzēja atkārtot, un piepeši suns ar visu varenā ķermeņa spēku triecās pret lūsi. Lielais kaķis uz mirkli bija atguvis brīvību, un šajā mirklī tas lēca atpakaļ, bet Kazans to sagrāba aiz rīkles. Grābiens bija nāvīgs. Lūša nagi plosīja Kazana miesu, sānā iešņāpa dziļu brūci, tomēr mazliet par augstu, lai izdzēstu dzīvību. Nākamais cirtiens Kazanam varēja kļūt liktenīgs. Bet cīnīdamies suns ar lūsi bija atkūleņojuši pašā kraujas malā, piepeši bez viena rūciena vai brēciena abi pārvēlās tai pāri. Līdz klinšu atlūzām lejāk uz dzegas bija piecdesmit sešdesmit pēdas, un pat tad, kad abi cīnītāji saķērušies kūleņoja gaisā virs dzegas, Kazana zobi urbās arvien dziļāk ienaidnieka kaklā. Lūsis atradās zem Kazana, kad ar briesmīgu spēku cīnītāji triecās pret klinti. Kritiens atsvieda Kazanu pēdas sešas prom no pretinieka. Suns tika apdullināts, tomēr zibenīgi pielēca kājās un ierūcās, gatavs aizstāvēties. Lūsis gulēja turpat, kur nokritis, viņš nekustējās, un Kazans, piesardzīgi ošņādams, lēnām pienāca viņam klāt. Suns saprata, ka cīņa beigusies. Viņš pagriezās un gausi vilkās gar dzegas malu uz taku, lai atgrieztos pie Pelēkās.

Mēnesnīcā vilcene vairs nebija redzama. Pie spraugas starp divām klintīm gulēja trīs mazo vilcēnu nedzīvie ķer- menīši. Lūsis bija tos saplosījis.

Sāpīgi iegaudojies, Kazans pienāca pie diviem klints bluķiem un pabāza starp tiem galvu. Tur gulēja Pelēkā, sevī klusu, žēli raudādama.

Kazans ielīda spraugā un sāka laizīt vilcenes asiņojošos plecus un galvu. Visu nakti līdz pat rītam Pelēkā vaidēja aiz sāpēm. Līdz ar gaismu viņa izvilkās ārā pie nedzīvajiem vilcēniem.

Un tad Kazans redzēja lūša briesmu darbu. Pelēkā bija kļuvusi akla — akla nevis uz kādu dienu vai nakti, bet uz visu mūžu. Vilccni bija apņēmusi necaurredzama tumsa, ko nespēj kliedēt nekāds debesu spīdeklis. Varbūt arī šoreiz meža zvēra instinkts, bieži vien nekļūdīgāks par cilvēka saprātu, pavēstīja Kazanam, kas noticis ar viņa draudzeni. Kazans tagad zināja, ka Pelēkā ir gluži bezpalīdzīga — vēl bezpalīdzīgāka par mazajiem radījumiem, kuri pirms dažām stundām bija draiskojušies mēnesgaismā. Viņš palika vilcenes tuvumā visu dienu.

Veltīgi viņu todien sauca Džouna. Sievietes balss aizskanēja līdz Saules klintij, un Pelēkā piekļāva galvu ciešāk Kazanam, bet suns, ausis atglaudis, laizīja Pelēkās brūces. Tikai vēlu pēcpusdienā viņš uz bridi atstāja vilcēni, lai noskrietu lejā pa taku pēc nomedītā baltā zaķa.

Pelēkā ostīja zaķa vilnu un gaļu, bet neko neēda. Nedaudz vēlāk Kazans aicināja vilcēni sekot viņam. Viņš vairs ilgāk nevēlējās palikt Saules klints korē, un viņš arī negribēja, ka tur paliek vilcene. Soli pa solim suns vilka Pelēko lejup pa līkumoto taciņu, prom no beigtajiem vilcēniem. Pelēkā lika soļus vienīgi tad, kad Kazans bija pavisam tuvu — tik tuvu, ka viņa ar degunu varēja pieskarties drauga savainotajam sānam.

Beidzot viņi sasniedza kādu vietu uz takas, kur bija jālec zemē no trīs četras pēdas augstas klints, un te Kazans pārliecinājās, cik nevarīga bija kļuvusi Pelēkā. Viņa smilkstēja un reizes divdesmit rāvās čokurā, iekams iedrošinājās lēkt, un arī tad to darīja stīvām kājām, nokrizdama kā nelaimes čupiņa līdzās Kazanam. Pēc tam Kazans vairs neskubināja vilcēni, jo kritiens parādīja, ka viņa var justies drošībā tikai tad, kad ar purnu spēj aizsniegt Kazanu. Pelēkā paklausīgi tecēja aiz Kazana, ar plecu skardama viņa gurnu, līdz abi sasniedza līdzeno klajumu.

Suns devās uz krūmāju strautlejā, pusjūdzi attālu, un pat šajā īsajā ceļa gabalā Pelēkā daudzreiz paklupa un krita. Ikreiz, kad vilcene nokrita, Kazans uzzināja mazliet vairāk par tiem ierobežojumiem, ko nes sev līdz aklums. Reiz, vajādams zaķi, viņš strauji metās sānis, bet pēc lēcieniem divdesmit apstājās un palūkojās atpakaļ. Pelēkā nebija izkustējusies no vietas. Viņa ostīja gaisu un gaidīja savu draugu! Nu arī Kazans stāvēja, savukārt gaidīdams vilcēni. Beidzot suns atgriezās pie Pelēkās. Kopš tās reizes viņš allaž atgriezās tur, kur bija atstajis Pelēko, labi zinādams, ka viņa gaidīs.

Dienu viņi uzturējās krūmājā. Pievakarē Kazans ieradās būdā. Džouna ar vīru tūlīt pamanīja viņa pārplēsto sānu, savainotos plecus un galvu.

Pusstundu Džouna noņēmās ar Kazanu, visu laiku runādama un glāstīdama viņu savām mīkstajām rokām. Viņa apmazgāja brūces siltā ūdenī, apzieda ar dziedinošu ziedi, un Kazanu atkal pārņēma agrākā vēlēšanās palikt pie viņas vienmēr, lai nekad vairs neatgrieztos mežos. Veselu stundu Džouna ļāva viņam atdusēties uz savas kleitas malas, ar purnu pieskaroties viņas kājām, kamēr pati lāpīja un kārtoja bērna drānas. Tad viņa piecēlās, lai paraudzītu vakariņas. Kazans arī piecēlās, mazliet grīļodamies suns gāja uz durvīm. Viņu sauca atpakaļ Pelēkā un nakts, un suns atbildēja uz šo saucienu sa- gumušiem pleciem, nokārtu galvu. Agrākais prieks bija zudis. Durvis pavērās, un viņš skrēja ārā. Gaišā mēnesnīcā viņš sastapās ar Pelēko. Vilcene sveica drauga atgriešanos ar klusu, priecīgu smilkstoņu, aizskardama viņu ar aklo purnu. Savā bezpalīdzībā viņa šķita laimīgāka par spēkpilno Kazanu.

Nākamajās dienās norisa pēdējā klusā cīņa starp aklo, uzticīgo vilcēni un sievieti.

Ja Džouna zinātu, ko Kazans bija pametis krūmājā guļam, ja viņa kaut reizi būtu redzējusi nabaga nožēlojamo radījumu, kuram Kazans tagad bija viss uz pasaules — saule, zvaigznes, mēness un glābiņš no bada —, viņa noteikti būtu palīdzējusi Pelēkajai. Bet Džouna no tā visa neko nenojauta un visādi centās Kazanu atvilināt uz būdu; pamazām tas viņai izdevās.

Astoņas dienas pēc asiņainās cīņas uz Saules klints pienāca izšķirošais brīdis. Divas dienas pirms tam Kazans bija aizvedis Pelēko pie upes uz kādu krūmiem apaugušu zemesragu, tur viņš iepriekšējā vakarā atstāja vilcēni vienu un pats devās uz būdu. Šoreiz Džounas vīrs ar resnu virvi piesējā suni pie baļķu sienā iedzītā āķa.

Otrā rītā Džouna ar vīru piecēlās pirms gaismas. Saulei lecot, viņi izgāja ārā — vīrs nesa bērnu, Džouna veda saitē Kazanu. Sieviete apgriezās un aizslēdza būdas durvis; Kazans dzirdēja viņu iešņukstamies, kad abi, sekodami vīram, kāpa lejā uz upi. Tur viņus gaidīja liela, piekrauta laiva. Pirmā tajā iekāpa Džouna ar bērnu. Pēc tam viņa aiz saites ievilka laivā Kazanu; suns nogūlās cieši pie viņas kājām.

Saule sāka karsēt Kazana muguru, kad viņi atgrūdās no krasta; Kazans aizvēra acis un ielika galvu Džounai klēpī. Sieviete maigi uzlika roku uz viņa pleca. Suns atkal izdzirda klusas, aprautas elsas, ko tagad saklausīja ari vīrs. Laiva lēnām slīdēja uz mežaino zemesragu. Džouna pamāja ar roku uz būdu, kas šajā brīdī nozuda aiz kokiem.

—* Ardievu! — viņa iesaucās. — Ardievu!

Tad viņa zemu nolieca galvu pie Kazana un mazās Džounas un raudāja.

Vīrs pārstāja airēt.

—  Tu nožēlo, Džouna? — viņš jautāja.

Viņi slīdēja gar zemesragu, un Kazans piepeši saoda Pelēko, viņš piecēlās kājās un klusu iesmilkstējās.

—  Tu taču nenožēlo, ka mēs braucam projām?

Džouna papurināja galvu.

—  Nē, — viņa atteica. — Tikai… es vienmēr esmu dzīvojusi te, šajos mežos, te es jūtos mājās!

Zemesrags ar balto smilšu strēli palika viņiem aiz muguras. Bet Kazans stāvēja kā sastindzis, pavadīdams to ar acīm. Vīrs viņam kaut ko uzsauca, Džouna pacēla galvu. Arī viņa redzēja zemesragu, un piepeši saite izslīdēja viņai no rokas, acis savādi iemirdzējās — viņa bija ieraudzījusi, kas stāv baltās smilšu strēles galā. Tā bija Pelēkā, Aklās acis pievērsās Kazanam. Beidzot uzticīgā vilcene saprata. Viņa saoda to, ko acis nerādīja. Kazans ir tur, kur vēdī cilvēka smārds. Un viņi dodas prom… prom.«.

—   Skaties! — Džouna čukstēja. Vīrs pagriezās. Vilcenes priekškājas bija ūdenī. Laiva slīdēja arvien tālāk, bet Pelēkā attupusies pacēla galvu pret sauli, kuru nespēja redzēt, un raidīja Kazanam pēdējo žēlo atvadu kaucienu.

Laiva sašūpojās. Kaut kas iebrūns pašāvās gaisā — un Kazans bija nozudis.

Vīrs sniedzās pēc šautenes. Džounas roka viņu aizturēja. Viņa bija nobālusi.

—   Lai viņš iet atpakaļ pie vilcenes! Lai iet, lai iet! — viņa sauca. — Viņa vieta ir tur — kopā- ar vilcēni.

Kazans, sasniedzis krastu, izpurināja ūdeni no kuplā kažoka un pēdējo reizi palūkojās uz sievieti. Laiva lēnām ieslīdēja upes līkumā. Pēc brīža tā vairs nebija redzama. Pelēkā bija uzvarējusi.

DESMITA NODAĻA UGUNS

Kopš asiņainās cīņas ar lielo lūsi' Saules klints korē Kazans arvien retāk, arvien miglaināk atcerējās to laiku, kad viņš bija braucamais suns un vēlāk vilku bara vadonis. Protams, pilnīgi aizmirst pagātni Viņš nevarēja, jo spilgtākie to dienu notikumi allaž plaiksnījās viņa apziņā kā uguns liesmas nakts tumsā. Līdzīgi tam, kā cilvēka dzīvē par sākuma punktu visam turpmākajam parasti uzlūko piedzimšanu, apprecēšanos, brīvības atgūšanu vai izšķirošu pagriezienu karjerā, arī Kazana dzīvē viss it kā sākās no jauna līdz ar divām traģēdijām, kuras ātri sekoja viena otrai pēc vilcēnu piedzimšanas. Pirmā no tām bija cīņa uz Saules klints, kur lielais, pelēkais lūsis uz mūžu padarīja aklu Kazana skaisto draudzeni un saplosīja vilcēnus. Viņš — Kazans — savukārt nogalēja lūsi. Bet Pelēkā bija un palika akla. Atriebe nespēja viņai atdot acu gaismu. Vilcene vāirs nevarēja ar viņu iet medībās, un viņa arī neuzdrošinājās ar vilkiem sirot plašajā līdzenumā un tumšajos mežu biezokņos. Atceroties drausmīgo nakti, Kazans katrreiz nikni rūca, uzrāva lūpu un atšiepa collu garos zobus.

Kazana otrā traģēdija bija Džounas, viņas vīra un bērna aizbraukšana. Instinkts, kas nereti izrādās nemaldīgāks par saprātu, suni brīdināja, ka viņi vairs neatgriezīsies. Visspilgtāk viņš atcerējās saulaino ritu, kad sieviete ar bērnu, kurus viņš mīlēja, un vīrs, ko viņš pacieta viņu dēj, laivā slīdēja projām pa upi; pēc tam suns jo bieži nāca uz zemesragu un ar ilgošanos skatījās uz to vietu upē, kur bija izlēcis no laivas, lai atgrieztos pie aklās draudzenes.

Kazana dzīvi tagad piepildīja trīs galvenās izjūtas: naids pret visu, kam ir lūša smaka, skumjas pēc Džounas un bērna, tuvība ar Pelēko. Dabiski, spēcīgākā no tām bija naids pret lūsi, jo šis zvērs bija vainojams ne tikai Pelēkās aklumā un vilcēnu nāvē. Ar liktenīgo cīņu uz Saules klints Kazans saistīja arī jaunās sievietes un bērna zaudējumu. Un tā Kazans kļuva par visas lūšu cilts nāvīgāko ienaidnieku. Saodis lielo, pelēko kaķi, viņš katrreiz pārvērtās rūcošā dēmonā, un viņa naids auga augumā, jo drošāk viņš iekļāvās savvaļas zvēru dzīvē. Kazanam likās, ka Pelēkā viņam tagad vairāk nepieciešama nekā agrāk ■— kopš tās dienas, kad viņa, sekodama Kazanam, tika pametusi vilku baru. Trīs ceturtdaļas Kazanā bija suņa asiņu, bet tās necieta vientulību. Taču viņam bija vienīgi Pelēkās draudzība. Viņi klaiņāja divi vien. Civilizācija bija četrsimt jūdžu tālāk uz dienvidiem. Līdz tuvākajam Hudzona līča fortam bija sešdesmit jūdzes rietumu virzienā.

Kamēr te dzīvoja sieviete ar bērnu, Pelēkajai nereti nācās pavadīt naktis vienai mežā, gaidot un saucot Kazanu.

Tagad Kazans bija tas, kurš jutās vientuļš un pamests, kad Pelēkās nebija viņa tuvumā.

Būdama akla, vilcene vairs nevarēja iet medībās kopā ar Kazanu. Mazpamazām viņi atrada jaunas saprašanās un sazināšanās iespējas; Pelēkās aklums viņiem iemācīja to, ko viņi līdz šifti nebija zinājuši.

Vasaras sākumā Pelēkā jau spēja sekot Kazanam, ja viņš negāja pārāk ātri. Vilcene skrēja viņam blakus, skardama viņu ar plecu vai purnu, un Kazans iemācījās skriet sīkā riksī, nevis pārvietoties gariem lēcieniem, kā bija paradis agrāk. Viņš ļoti drīz atskārta, ka viņam jāizvēlas pašas līdzenākās takas, lai Pelēkajai būtu vieglāk. Kad viņi nonāca tādā vietā, kur vajadzēja lēkt kaut kam pāri, Kazans smilkstēdams iebakstīja Pelēkajai ar purnu, un viņa, ausis izslējusi, klausījās. Tad Kazans lēca, -bet Pelēkā pēc dzirdes novērtēja distanci, kas viņai jāpārvar. Viņa vienmēr aizlēca tālāk, taču no tā ļaunums neradās. Vienā ziņā Pelēkā tagad kļuva pat noderīgāka nekā agrāk, un tam bija liela nozīme viņu turpmākajā dzīvē. Oža un dzirde vilcenei sāka aizvietot redzi. Ar katru dienu šīs sajūtas veidojās arvien pilnīgākas; vienlaikus viņi apguva sava veida mēmu valodu, ar kuras palīdzību vilcene Kazanam paziņoja, ko bija atklājis viņas jutīgais deguns un oža. Kazans pierada skatīties uz Pelēko ikreiz, kad abi apstājās, lai ieklausītos un paošņātu gaisu.

Pēc Džounas un bērna aizbraukšanas Kazans aizveda Pelēko uz upleju, kur viņi uzturējās biezā egļu un balzama baltegļu pudurī līdz vasaras sākumam. Nedēļām ilgi Kazans diendienā gāja uz būdu, kurā bija dzīvojusi Džouna ar meitiņu un vīru. Ilgu laiku viņš gāja turp cerībā kaut kad — dienā vai naktī — ieraudzīt dzīvības zīmes. Bet būdas durvis nekad nepavērās. Logi bija un palika aizsisti ar dēļiem. No mālu skurstenīša nestīdza augšup dūmu grīste. Taka aizauga ar zāli un vīteņaugiem. Vājāka un vājāka kļuva cilvēka dvaka — Džounas, viņas bērna un vīra smārds, ko Kazans saoda pie būdas.

Kādu dienu zem viena no aizsistajiem logiem viņš atrada mazītiņu bērna mokasīnu. Tas bija vecs, izvalkāts, no lietus un sniega nomelnējis, bet Kazans apgūlās tam līdzās un nogulēja ilgu laiku, kamēr mazā Džouna tūkstoš jūdžu tālumā priecājās par civilizācijas radītajām brīnumainajām rotaļlietām. Tad suns atgriezās pie Pelēkās egļu un balzama baltegļu pudurī.

Būda bija vienīgā vieta, kurp Pelēkā viņam negāja līdzi. Visur citur viņa allaž turējās blakus Kazanam. Apradusi ar aklumu, viņa pat sāka pavadīt Kazanu uz medībām un bija kopā ar viņu līdz tam brīdim, kad tika uziets medījums un Kazans uzsāka tā vajāšanu. Tad vilcene gaidīja viņu atgriežamies. Kazans lielākoties medīja lielos baltos zaķus. Reiz nakti viņam izdevās panākt un no- galēt jaunu briežu māti. Medījums bija pārāk smags, lai viņš spētu to aiznest Pelēkajai, un suns atgriezies veda vilcēni uz mielastu. Vasaras vidū viņi gandrīz vairs ne- atgāja viens no otra, tā ka abu pēdas vienmēr bija redzamas vienkopus, nekad atsevišķi.

Tad viņi pienāca pie lielās uguns.

Pelēkā to saoda divas dienas agrāk, kad uguns vēl trakoja tālu rietumos. Tovakar saule iegrima pelēkā, nelaimi vēstījošā mākonī. Mēness, slīdēdams uz rietumiem, nokrāsojās asins sarkanumā. Indiāņi tādās reizēs mēdz teikt, ka mēness noasiņo; tā ir ļauna zīme.

Visu nākamo dienu Pelēkā bija nemierīga; pret pusdienu ari Kazans uztvēra gaisā brīdinājumu, kuru vilcene jau bija sajutusi daudzas stundas pirms viņa. Deguma smaka kļuva arvien stiprāka, un pavakarē sauli aizklāja biezs dūmu auts. Zvēri un putni jau gatavojās bēgt projām no meža trijstūra starp divu upju — Paipstounas un Kri satekas, bet piepeši vējš grozījās. Vēja virziena maiņa izrādījās liktenīga. Uguns tuvojās no rietumiem un dienvidiem. Piepeši vējš sāka pūst no austrumiem, nesdams līdzi dūmus, un dzīvnieki meža trijstūrī starp divām upēm apjukuši nezināja, uz kuru pusi meklēt glābiņu. Pa to laiku uguns izplatījās gar meža trijstūra pamatni, nogriezdama viņiem pēdējo bēgšanas ceļu.

Pēc tam vējš atkal grozījās; uguns sāka izplatīties ziemeļu virzienā. Meža trijstūra virsotne pārvērtās nāves lamatās. Visu nakti debesu pamale dienvidos blāzmoja ugunīgā sārtumā, bet pret rītu karstums, dūmi un pelni ņēma ciet elpu.

Šausmu pārņemts, Kazans veltīgi meklēja iespēju aizbēgt. Ne mirkli viņš neatstāja Pelēko vienu. Viņam pašam nebūtu grūti pārpeldēt vienu no upēm, bet Pelēkā, sajuzdama zem kājām ūdeni, instinktīvi rāvās atpakaļ. Kā visi vilki, viņa no ūdens baidījās vairāk nekā no uguns un nāves. Kazans viņu mudināja peldēt. Reizes desmit viņš lēca ūdenī un peldēja uz upes vidu. Bet Pelēkā iebrida tik tālu, kamēr kājām sniedza dibenu, pēc tam vairs nekustēja no vietas.

Viņi jau dzirdēja attālu uguns liesmu rūkoņu. Ugunij pa priekšu skrēja meža iemītnieki. Aļņi, karibu un brieži metās ūdenī. Uz baltās smilšu strēles izldumburoja liels melns lācis ar diviem lācēniem, arī tie droši laidās ūdenī un viegli pārpeldēja upi. Kazans pavadīja viņus ar acīm, tad, palūkojies uz Pelēko, sāka smilkstēt.

Pēc tam baltajā smilšu strēlē salasījās tie dzīvnieki, kuri, līdzīgi Pelēkajai, baidījās no ūdens: liela, resna dzeloņcūka, maza, šmauga Amerikas cauniņa un Virdžī- nijas cauna, kas ošņāja gaisu un činkstēja kā mazs, niķīgs bērns. To meža iemītnieku, kuri neprata vai negribēja peldēt, bija trīsreiz vairāk nekā to, kuri droši metās ūdenī. Simtiem sermuļu šaudījās kā žurkas gar ūdensmalu, viņu spiedzīgās balsis skanēja bez mitas; šurpu turpu krastmalā skraidīja lapsas, meklēdamas kādu lielu zaru vai vētras izgāztu koka stumbru, ar ko pārcelties pāri upei; lūsis, skatīdamies uz uguni, šņāca un rūca; Pelēkās ciltsbrāļi neuzdrošinājās iebrist tālāk par vilcēni.

Slapjš līdz ādai, aizelsies, dūmu un karstuma smacēts, Kazans pienāca pie Pelēkās. Viņiem bija atlicis pēdējais patvērums — smilšu sēre, kas ietiecās piecdesmit pēdas tālu upē. Kazans steigšus veda aklo draudzeni uz sēri. Lauzdamies cauri krastmalas brikšņiem, abi bēgļi piepeši palika stāvot. Viņi saoda nāvīgāku ienaidnieku par uguni. Sērē jau bija patvēries lūsis; zvērs gulēja pašā viņā galā, pieplacis pie zemes. Trīs dzeloņcūkas uzboztām adatām, līdzīgas trīcošiem kamoliņiem, tupēja seklajā ūdenī. Vir- džīnijas cauna ņirdza zobus uz lūsi. Lūsis, ausis atglaudis, vēroja Kazana un Pelēkās tuvošanos.

Uzticīgā vilcene bija pilna apņēmības sākt cīņu ar lielo kaķi, viņa atņirdza zobus un pielēca cieši līdzās Kazanam. Bet Kazans viņu dusmīgi atgrūda; Pelēkā smilkstēdama stāvēja un gaidīja, suns gāja tālāk. Viegliem soļiem, uzslietām ausīm, neizrādīdams dusmas vai naidu, viņš tuvojās lūsim. Taču tas bija cīņās rūdīta suņa nāvi nesošs piegājiens, jo Kazans bija lieliski apguvis māku nogalēt. Nepieredzējis cilvēks teiktu, ka suns tuvojas lūsim draudzīgos nolūkos. Taču lūsis saprata. Starp viņiem valdīja vecs daudzu paaudžu naids, tagad, atceroties baiso nakti uz Saules klints, Kazans nīda lūšus vēl vairāk.

Instinkts brīdināja Virdžīnijas caunu, ka tūlīt ies vaļā kauliņš, un zvēriņš pieplaka pie zemes; dzeloņcūkas, sašutušas par ienaidnieku klātbūtni un biezajiem dūmiem, iz- slēja adatas vēl stāvāk un visu laiku ņerkstēja kā mazi, niķīgi bērni. Lūsis gulēja uz vēdera, parāvis pakaļkājas zem ķermeņa, sasprindzis lēcienam. Viegli, viegli, ar kājām tikko skarot smiltis, Kazans soļoja apkārt savam nāvīgākajam ienaidniekam. Lielais kaķis sekoja viņam ar acīm, tad pēkšņi šāvās uz priekšu kā šņācoša bumba, aiz- lēkdams astoņas pēdas, kas viņu šķīra no Kazana.

Kazans nelēca sānis. Viņš nemēģināja izvairīties no uzbrucēja, bet vērsa pret ienaidnieku visu savu vareno plecu spēku — tieši tā braucamais suns atvaira otra suņa uzbrukumu. Tā kā Kazans bija mārciņas desmit smagāks par lūsi, lielais, lokanais kaķis ar divdesmit asiem naž- veida nagiem uz mirkli lika apgāzts uz sāniem. Kazans zibenīgā ātrumā izmantoja šo priekšrocību, lai iecirstu zobus lūša sprandā. Tūlīt pie viņiem pielēca Pelēkā; palīdusi Kazanam zem vēdera, vilcene iekodās lūša pakaļkājā. Kauls nokrakšķēja. Lūsi tagad spieda pie zemes divi uzbrucēji, un lielais kaķis lēca atpakaļ, vilkdams sev līdzi Kazanu un Pelēko. Bet lūsis uzkrita virsū vienai no dzeloņcūkām, tā ka viņa ķermenī sadūrās kāds simts adatu. Vēl viens lēciens — un lielais kaķis bija brīvs, panikā viņš bēga pretī dūmiem un ugunij. Kazans viņam ne- dzinās pakaļ. Pelēkā pienāca draugam blakus un laizīja viņa kaklu, no kura sūcās svaigas asinis, nosārtinot iedzelteno vilnu.

Virdžīnijas cauna gulēja, pieplakusi pie zemes, pilnīgi rlekustīga, tikai mazās, melnās ačeles nikni vērās abos bīstamajos ienaidniekos. Dzeloņcūkas nemitīgi tērgāja, it kā izlūgdamās žēlastību. Tad pār sēri nolaidās melns, smacējošs dūmu aizkars, kuram līdzi nāca tik karsts gaiss kā ceplī.'

Smilšu sēres tālākajā galā Kazans un Pelēkā gulēja saritinājušies, galvu paslēpuši zem ķermeņa. Uguns tagad bija pavisam tuvu. Tā šņāca un krāca kā milzu ūdenskritums, reizumis liesmu rūkoņai pievienojās krītošo koku dobjā dārdoņa. Gaisu pildīja pelni un dzirkstis, un Kazanam nācās divreiz pacelt galvu, lai aiztrauktu kvēlojošās plēnes, kas, iekritušas kažokā, dedzināja kā karsta dzelzs.

Gar pašu upes krastu auga biezi, zaļi krūmi; kad uguns tos sasniedza, liesmas nedaudz noslāpa, arī karstums mazinājās. Tomēr vēl pagāja krietns laiks, iekams Kazans un

Pelēkā varēja pacelt galvu un brīvāk ievilkt elpu. Viņi atskārta, ka smilšu strēle, iesniegdamās tālu upē, bija viņus paglābusi no drošas nāves. Bet trijstūrī starp divām upēm viss bija melns, sakarsusi zeme dedzināja kāju pēdas.

Dūmi pamazām izklīda. Vējš atkal grozījās: svaigs un vēss tas tagad pūta no ziemeļrietumiem. Virdžīnijas cauna pirmā piesardzīgi lavījās atpakaļ uz mežiem, kuru vairs nebija, bet dzeloņcūkas vēl nebija atritinājušās, kad Kazans ar Pelēko atstāja smilšu sēri. Viņi gāja gar upi uz augšu, un vakarā abiem kājas bija jēlas no gruzdošām oglēm.

Sajā naktī uzlēca gluži neparasts, ļaunu vēstījošs mēness — tas vīdēja debesīs kā asiņu lāma, un visā garajā naktī nebija dzirdama neviena skaņa, pat ne pūces brēciens, kas liecinātu, ka vēl viss nav miris šais mežos, kur vakar kūsāt kūsāja dzīvība.

Kazans zināja, ka nav nekā, kcr medīt, un viņi gāja visu nakti. Rītausmā viņi pienāca pie šaura purva, kas stiepās gar upes krastu. Pa bebru uzceltu dambi abi ceļotāji beidzot varēja pāriet pāri upei, kur vēl viss bija zaļš. Nākamo diennakti viņi gāja rietumu virzienā, līdz sasniedza ar mežu apaugušu purvainu zemieni.

Kamēr Kazans un Pelēkā gāja uz rietumiem, no forta pie Hudzona līča austrumu virzienā devās slaids, melnīgsnējs francūzis, vārdā Anrī Lotī, pats slavenākais lūšu mednieks visā Hudzona līča novadā. Viņš meklēja zvēru pēdas un uzgāja tās lielā pārpilnībā, Te bija īsta zvēru paradīze — tūkstošiem lielo balto zaķu. Netrūka arī lūšu, un Anrī, uzcēlis sev medību būdu, atgriezās fortā, lai sagaidītu pirmo sniegu, kad varēs še atgriezties suņu pajūgā, ar nepieciešamo pārtiku un slazdiem.

Tai pašā laikā no dienvidiem lēnā gaitā gan ar laivu, gan kājām lauza sev ceļu jauns universitātes zoologs, kas vāca materiālus grāmatai «Savvaļas dzīvnieku saprāts». Viņa vārds bija Pols Veimens; ar Anrī Lotī viņi bija vienojušies daļu ziemas pavadīt kopā. Pols veda līdzi lielu daudzumu papīra, fotoaparātu un kādas meitenes fotogrāfiju. Vina vienīgais ierocis bija kabatas nazītis.

Tikmēr Kazans un Pelēkā bija atraduši sev noderīgu mājokli zālainā purvā piecas sešas, jūdzes attālu no Anrī Lotī uzceltās būdas.

vienpadsmitā nodaļa vienmēr divatā

Janvārī pavadonis no forta atveda Polu Veimenu uz Anrī Lotī būdu. Pols bija trīsdesmit divus vai trīsdesmit trīs gadus vecs, jautras, enerģiskas dabas — tieši tāds, lai tūlīt iepatiktos Anrī. Ja tas tā nebūtu, pirmās dienas būdā varēja izvērsties visai nepatīkamas, jo Anrī bija sliktā noskaņojumā. Par savām likstām viņš pastāstīja Polam pirmajā vakarā, kad abi sēdēja pie sarkani nokaitušas dzelzs krāsniņas un kūpināja pīpes.

—   Nekādi nespēju saprast, — Anrī iesāka. — Esmu zaudējis septiņus lamatās saķertus lūšus, šie dzīvnieki ir tā saplosīti, it kā tie būtu nevis plēsīgi zvēri, bet kaut kādi zaķi, ko nogalējušas lapsas. Neviens zvērs, arī lācis, nekad neķeras klāt lamatās iekļuvušam lūsim. Kaut ko tadu es redzu pirmo reizi. Lūši ir tā apstrādāti, ka par tiem fortā nedotu ne pusdolāra. Septiņi gabali! Es tātad esmu zaudējis vairāk nekā divsimt dolāru! Divi vilki — lūk, tie ir tie vainīgie, Jā, divi — es to redzu pēc pēdām —, vienmēr viņi nāk abi kopā, nekad pa vienam. Vilki iet gar manu slazdu līniju un apēd visus zaķus, ko esmu noķēris. Tie neaiztiek Virdžīnijas caunu, sermuli un Amerikas caunu, bet lūsi — velni tādi! — ņem un saplosa, uzklūp un noplēš ādu kā lūkus no kokiem. Esmu jau izmēģinājies ar strihnīnu briežu taukos, licis lamatas, slazdus, bet man neizdodas tos noķert! Viņi mani izdzīvos ārā no šejienes, ja es šos nedabūšu rokā, jo man izdevies iegūt tikai piecus labus lūšuš, kamēr viņi jau iznīcinājuši septiņus.

Dzirdētais Veimenu ieinteresēja. Viņš bija viens no tiem domājošiem cilvēkiem — to skaits arvien pieaug! — kuri uzskata, ka cilvēks savā egoismā bieži vien neredz daudzas interesantas parādības, kas noris dabā. Veimens bija metis izaicinājumu visiem tiem, kuri ticēja, ka vienīgi cilvēkam piemīt spēja domāt un ka saprāts un gudrība, ko parādījusi kāda cita dzīva būtne, nav nekas cits kā instinkts. Sie jaunā zinātnieka loģiski pamatotie spriedumi bija guvuši plašu ievērību visā zemē. Anrī stāstītie fakti Polam likās pietiekami svarīgi, un tā abu vīru saruna par neparastajiem vilkiem ievilkās līdz pusnaktij.

—      Viens vilks ir liels, otrs nedaudz mazāks, — Anrī

sacīja. — Cīņu ar lūsi vienmēr iesāk lielais. To rāda pēdas sniegā. Kamēr lielais vilks uzbrūk, mazākais stāv nedaudz nostāk, bet, tikko lūsis pakrīt vai tiek nogalēts, mazākais vilks ir klāt un palīdz plosīt. Sabradātajā sniegā viss ir redzams. Tikai vienu pašu reizi mazākais vilks ir piedalījies kautiņā, un tad tur bija daudz asiņu, kas nebija lūša asinis; pa asiņainajām pēdām es šiem neliešiem sekoju veselu jūdzi.

Turpmākajās divās nedējās Veimens ieguva daudz derīga materiāla savai grāmatai. Ik dienas viņi kādā vietā pie Anrī slazdu līnijas uzgāja neizprotamo vilku pēdas; kā Anrī bija apgalvojis, vilki allaž bija divatā, nekad pa vienam. Jau trešajā dienā vīri atrada lamatās saķertu lūsi; redzēdams to, kas no lūša bija palicis pāri, Anrī sāka nešķisti lamāties, lādēdams abus vilkus gan franču, gan angļu valodā, līdz "viņa seja aiz dusmām un sašutuma kļuva sarkani violeta. Lūsis bija tā saplosīts, ka viņa kažokam vairs nebija nekādas vērtības.

Veimens apskatīja to vietu, kur bija attupies mazākais vilks, kamēr viņa biedrs cīnījās ar lūsi. Pols nedalījās savās pārdomās ar Anrī. Nākamajās dienās viņš arvien vairāk pārliecinājās, ka viņa rīcībā ir dramatisks piemērs paša izvirzītās . teorijas apstiprināšanai. Jaunais zinātnieks secināja, ka mīklainajai traģēdijai pie slazdu līnijas ir kāds noteikts iemesls. -

Kāpēc abi vilki neiznīcina Virdžīnijas caunu, sermuli un Amerikas caunu? Kāpēc viņu naids vēršas vienīgi pret lūsi?

Veimens izjuta dīvainu satraukumu. Viņš mīlēja savvaļas dzīvniekus, tāpēc nekad nenēsāja līdzi šauteni. Redzot Anrī izliekam saindētu ēsmu abiem marodieriem, zinātnieks nodrebēja, bet liels bija viņa prieks, kad ēsma vienmēr izrādījās neaiztikta. Sirds dzijumos viņš pat juta simpātijas pret drosmīgo laupītāju, kas visos gadījumos bija uzsācis cīņu ar lūsi. Vakaros būdā Pols pierakstīja dienā atklāto un pārdomāto. Kādu vakaru viņš negaidot griezās pie Anrī.

—   Saki, Anrī, — vai tev nav žēl nonāvēt tik daudz dzīvnieku? — viņš vaicāja.

Anrī izbrīnījies palūkojās Polā un papurināja galvu.

—   Esmu tos nogalējis tūkstošiem, — mednieks atteica. — Un vēl tūkstošus nogalēšu.

—   Mūsu kontinenta ziemeļos ir vēl divdesmit tūkstoši

tādu kā tu — tic nogalina un nogalina jau simtiem gadu un tomēr nespēj iznīcināt visus dzīvniekus. Tas ir sava veida karš starp cilvēku un zvēru. Pat ja tev būtu vēlēts atgriezties še pēc piecsimt gadiem, arī tad tu atrastu tos pašus zvērus. Pasaulē viss mainās, bet nav iespējams pārveidot tos tūkstošus kvadrātjūdžu, kurus aizņem gandrīz nepieejami kalni, purvi un meži. Dzelzceļi līdz šejienei nepienāks, un labi vien ir, par to es saku paldies dievam. Ņemsim kaut vai lielās prērijas rietumos. Kāpēc tur vēl saglabājas senās bizonu takas, kaut gan visapkārt ceļas pilsētas? Vai esi kādreiz dzirdējis par Nortbetlfordu?

—   Vai tā ir pie Monreālas vai Kvebekas? — Anrī iejautājās.

Veimens pasmaidīja un izņēma no kabatas fotogrāfiju. Tā bija kādas meitenes ģīmetne.

—   Nē. Tā ir tālu rietumos, Saskačevanā. Pirms septiņiem gadiem es ik gadus devos uz turieni šaut prērij- rubeņus, koijotus un aļņus. Toreiz vēl tādas Nortbet!- fordas nebija — bija tikai brīnišķīga prērija, kas stiepās simtiem kvadrātjūdžu tālu. Pie Saskačevanas upes, kur tagad atrodas Nortbetlforda, bija viena pati būda, tajā es mēdzu apmesties. Būdā kopā ar vecākiem dzīvoja maza meitenīte, gadus divpadsmit veca. Mēs gājām kopā medībās — toreiz es vēl nogalināju dzīvniekus, Meitenīte dažreiz raudāja, kad es nogalināju, bet es par viņu smējos.

Tad tuvumā izbūvēja dzelzceļa līniju, pēc tam vēl vienu, tās krustojās netālu no būdas, un izauga pilsēta. Pirms septiņiem gadiem tur bija tikai viena būda. Piecus gadus vēlāk — pilsēta ar tūkstoš piecsimt iedzīvotājiem. Šogad es jau braucu cauri pilsētai, kurā dzīvo pieci tūkstoši cilvēku, vēl pēc diviem gadiem to būs desmit tūkstoši.

Uz zemes gabala, kur stāvēja būda, tagad ir trīs bankas ar četrdesmit miljonu dolāru lielu kapitālu; elektrisko uguņu atspīdumu var redzēt divdesmit jūdzes tālu no pilsētas. Sajā pilsētā ir koledža, kuras būve izmaksājusi simttūkstoš dolāru, provinces patversme, ugunsdzēsības depo, divi klubi, tirdzniecības pārvalde, un divu gadu laikā pilsēta saņems arī tramvaja līniju. Padomā — šai vietā vēl tikai pirms dažiem gadiem gaudoja koijoti! Cilvēki sarodas tādos daudzumos, ka tos pat nepagūst saskaitīt. Vēl pēc pleciem gadiem vecās būdas vietā jau būs radusies pilsēta ar divdesmit tūkstošiem iedzīvotāju.

Kādreizējā mazā meitenīte, Anrī, tagad ir jauna lēdija, viņas tuvinieki iedzīvojušies bagātībā. Bet tas nav svarīgi. Pats galvenais — pavasarī viņa ar mani apprecēsies. Viņas dēļ es pārtraucu medīt dzīvniekus, toreiz, viņai bija tikai sešpadsmit gadi. Pēdējais zvērs, ko es tiku nošāvis, bija koijots, un tam bija mazulis. Eilīna to paņēma sev. Viņai tas ir vēl tagad — pieradināts. Tāpēc es vairāk par visiem meža zvēriem mīlu vilkus. Un es ceru, ka arī šiem diviem vilkiem nekas ļauns nenotiks.

Anrī izbrīnījies raudzījās zoologā. Pols pasniedza medniekam fotogrāfiju. No tās lūkojās pretī jauna meitene mīlīgu seju, dziļām, skaidrām acīm, un, veroties fotogrāfijā, Anrī notrīcēja mutes kaktiņi.

—   Mana Jovaka nomira pirms trim gadiem, — viņš sacīja. — Viņa arī mīlēja dzīvniekus. Bet šie nolādētie vilki! Ja man neizdosies tos nogalēt, šie zvēri izdzīvos mani no šejienes!

Anrī piemeta krāsniņā malku un gatavojās likties gulēt.

Kādu dienu Anrī galvā dzima lieliska ideja. Kopā ar Veimenu viņi bija uzgājuši svaigas lūša pēdas. Turpat vīdēja liela, pēdas desmit, piecpadsmit augsta vējlauza, kurā koku stumbri bija sakrituši tā, ka starp tiem bija izveidojusies ala ar izturīgām sienām. Sniegs visapkārt bija nomīdīts un piemētāts zaķādas gabaliem.

Anrī gavilēja.

—   Nu, šoreiz mēs viņus dabūsim! — viņš sacīja.

Anrī izlika ēsmu, uzstādīja lamatas, uzmanīgi paraudzījās visapkārt. Tad viņš izklāstīja savu plānu Veimenam. Ja lūsis iekļūs lamatās un abi vilki nāks to iznīcināt, cīņa notiks te, zem vējlauzas, abiem marodieriem vajadzēja ieiet tajā caurumā.

Un tā Anrī uzstādīja vēl piecas mazākas lamatas, tās prasmīgi paslēpjot zem lapām, sūnām un sniega; visas piecas lamatas atradās pietiekami tālu no ēsmas, lai saķertais lūsis, cenzdamies atbrīvoties, nevarētu palaist vaļā atsperes.

—   Kad sāksies kautiņš, vilks lēks uz otru pusi un galu galā iekļūs slazdā, — Anrī sacīja. — Viņš var apiet vienu, divas, trīs lamatas, bet galu galā tomēr uzķersies.

Tajā rītā uzsniga viegls, mīksts, pūkains sniedziņš, tas nāca par labu Anrī nodoma īstenošanai, jo paslēpa visus pēdu nospiedumus līdz ar nodevīgo cilvēka smārdu.

Naktī Kazans ar Pelēko pienāca simt pēdu attālumā no vēj lauzas, un vilcenes asā» oža tūlīt uztvēra gaisā kaut ko bīstamu, aizdomīgu. Viņa to darīja zināmu Kazanam, viegli piegrūzdama tam ar plecu; abi tūlīt metās prom, turēdamies vēja pusē no Anrī lamatu līnijas.

Pagāja divas dienas un trīs aukstas, zvaigžņotas naktis, bet pie vējlauzas nekas nenotika. Anrī saprata, kāpēc, un viņš paskaidroja Veimenam: lūsis arī ir mednieks tāpat kā viņš — Anrī, un arī tam ir sava medibu līnija, ko tas pārlūko apmēram reizi nedēļā.

Piektajā naktī lūsis atgriezās un tūlīt gāja uz vējlauzu, kur viņu vilināja izliktā ēsma, tai pašā mirklī lamatu as- zobainie žokļi sacirtās ap viņa labo pakaļkāju.

Kazans. un Pelēkā atradās ceturtdaļjūdzi dziļi mežā, kad abi piepeši izdzirda tērauda ķēdes žvadzoņu, tā bija droša liecība, ka lūsis iekļuvis lamatās un pūlas izrauties brīvībā. Desmit minūtes vēlāk abi marodieri jau stāvēja pie vējlauzas.

Nakts bija gaiša, skaidra un tik bagātīgi nosēta zvaigznēm, ka pat Anrī to gaismā spētu ieraudzīt medījumu. Lūsis, raustīdams lamatas, jau bija paguris un gulēja uz vēdera sniegā, kad pie viņa pienāca Kazans ar Pelēko. Kā parasti, Pelēkā atgāja malā, un Kazans sāka cīņu ar lūsi. Saķeroties kautiņā ar nesagūstītu lūsi, Kazanam jau sen būtu uzšķērsts vēders un pārkosta rīkle, bet viņa ienaidnieki bija saķerti lamatās, tāpēc sunim bija iespēja tos pievārēt. Atklātā cīņā viņi nebūtu līdzvērtīgi pretinieki, kaut arī Kazans bija mārciņas desmit smagāks par vislielāko lūsi. Tikai gadījuma veiksme palīdzēja sunim uzvarēt asiņainajā cīņā uz Saules klints, bet smilšu sērē pie upes viņa palīgi bija Pelēkā un dzeloņcūka. Uz Anrī medību līnijas viņa sabiedrotais bija lamatas. Pati bīstamākā cīņa starp Kazanu un lūsi norisa zem vējlauzas. Sis lūsis bija rūdīts cīnītājs, sešus vai septiņus gadus vecs. Nagi viņam bija vairāk nekā collu gari un līki kā austrumnieku zobeni. Priekškājas un labā pakaļkāja lūsim bija brīvas, un, Kazanam tuvojoties, zvērs kāpās atpakaļ, lamatu ķēde zem viņa kļuva vaļīga. Te Kazans nevarēja izmantot veco pārbaudīto paņēmienu — riņķošanu ap sagūstīto pretinieku, līdz tas sapinas ķēdē vai arī ķēde tiktāl saīsinās, ka zvērs vairs nevar lēkt. Tātad jādodas tiešā uzbrukumā, un Kazans metās uz priekšu. Pretinieki sastapās plecs pret. plecu. Kazans centās sagrābt zobos ienaidnieka kaklu, bet tas viņam neizdevās. Suns kampa otrreiz, taču lūsis jau bija pašāvis uz priekšu brīvo pakaļkāju, un pat Pelēkā dzirdēja tirkšķošo skaņu, ar kādu lielā kaķa asie nagi pārplēsa Kazana miesu. Ar niknu ņurdienu suns tika atsviests atpakaļ, plecs viņam bija pārplēsts līdz kaulam.

Tad vienas no Anrī paslēptajām mazākajām lamatām paglāba Kazanu no nākamā trieciena — un nāves. Lamatu tērauda žokļi sagrāba vienu viņa priekškāju, Kazans lēca sānis, bet ķēde viņu apstādināja. Iepriekšējās .cīņās Pelēkā, jauzdama Kazanu briesmās, dažreiz tika pielēkusi pie cīnītājiem. Arī tagad, izdzirdusi draugu iekaucamies aiz sāpēm, vilcene uz brīdi aizmirsa piesardzību un metās alā zem vējlauzas. Ēsmas tuvumā Anrī bija paslēpis piecas lamatas, divas no tām sakampa vilcenes kājas. Pelēkā nogāzās uz sāniem, rūkdama un izmisīgi kampdama ar zobiem. Pūlēdamies izrauties, Kazans neviļus palaida vaļā atsperes arī atlikušajām divām lamatām. Vienas noklakšķēja tukšā. Piektās — pēdējās lamatas sagrāba viņa pakaļkāju.

Tas notika drīz pēc pusnakts. Visu atlikušo nakti suns, vilcene un lūsis zem vējlauzas kārpīja un vandīja sniegu un zemi, lai izrautos brīvībā. Kad pienāca rīts, visi trīs, galīgi nomocījušies, elsdami, asiņainiem žokļiem gulēja nokrituši uz sāniem un gaidīja ierodamies cilvēku — nāvi.

Anrī un Veimens torīt agri izgāja no būdas. No galvenās lamatu līnijas viņi nogriezās uz vējlauzu. Anrī tumšā seja atplauka priekā, kad viņš rādija biedram Kazana un Pelēkās atstātās pēdas. Pie sakritušo koku gūzmas abi vīri labu brīdi palika kā bez valodas tik liels bija viņu pārsteigums par neparasto skatu, ko abi ieraudzīja; pat Anrī neko tamlīdzīgu neatcerējās redzējis — divi vilki un lūsis, visi lamatās, turklāt tikai kampiena attālumā cits no cita. Bet Anrī ir mednieks, viņam nav laika brīnīties, kad jāsavāc medījums. Tuvāk gulēja abi vilki, un viņš jau pacēla šauteni, lai ielaistu lodi Kazanam pakausi, kad Veimens viņu sagrāba aiz rokas. Pols nenolaida acis no vilkiem. Viņa pirksti žņaudza Anrī delnu.

— Pagaidi! — Veimens iesaucās. — Tas nav vilks. Tas ir suns.

Anrī nolaida šauteni un arī ieraudzīja kaklasiksnu. Tikmēr Veimena acis kavējās pie Pelēkās. Vilcene rūkdama, atņirgtiem zobiem vērās pretī ienaidniekiem, kurus nespēja saskatīt. Aklās acis nebija redzamas. Tur, kur tām vajadzēja būt, vīdēja vienīgi pelēkas vilnas kumšķi, un no Veimena lūpām izlauzās izbrīna sauciens.

—   Skaties! — viņš uzsauca Anrī. — Kas tie par brīnu» miem, vai patiešām…

—  Viens ir suns — mežonīgs suns, kas aizbēdzis pie vilkiem, — Anrī teica. — Otrs ir vilks.

—   Un šis vilks ir akls! — Veimens izdvesa.

—   Oui, monsieurakls gan, — Anrī piekrita, apjukumā daļēji pariedams uz franču valodu. Viņš atkal pacēla šauteni. Veimens to cieši sagrāba rokā.

—   Nenogalini viņus, Anrī, — viņš sacīja. — Atdod tos man dzīvus. Aprēķini, cik tev pienākas par sabojāto lūšādu un vēl pieskaiti klāt prēmiju par vilku iznīcināšanu —• es par visu samaksāšu. Dzīvi viņi man ir ļoti vērtīgi. Ak dievs, suns un akla vilcene — tas tik ir pāris!

Veimens vēl arvien turēja rokā Anrī šauteni, un mednieks neizpratnē raudzījās jaunajā zinātniekā, Veimena seja bija sasārtusi, acis kvēloja.

—  Suns un akla vilcene — pāris! — viņš atkārtoja. — Tas ir lieliski, Anrī! Kad iznāks mana grāmata, viņi tur, lejā, teiks, ka esmu šāvis pār strīpu. Bet man būs pierādījumi. Pirms tu nošausi lūsi, es gribu visus trīs nofotografēt — tā, kā viņi te guļ, iznāks kādas divdesmit vērtīgas bildes. Suni un vilku es paturēšu sev — dzīvus. Es tev samaksāšu, Anrī, es dodu par katru no viņiem simt dolāru. Vai varu viņus paturēt?

Anrī pamāja. Viņš turēja šauteni gatavībā, Veimens pa to laiku izsaiņoja fotoaparātu un ķērās pie darba. Uz aparāta klikšķiem vilcene un lūsis atbildēja ar rūkoņu un atņirgtiem zobiem. Kazans palika mierīgi guļot, ne jau aiz bailēm, bet tāpēc, ka vēl arvien bija spiests atzīt cilvēka varu pār sevi.

Pabeidzis fotografēt, Veimens pienāca pavisam tuvu pie Kazana un runāja ar viņu vēl laipnāk nekā tas vīrs, kurš bija dzīvojis pamestajā būdā pie upes.

Anrī nošāva lūsi, un Kazans, to sapratis, raustīja lamatu ķēdes un rūca, blenzdams uz nīsto ienaidnieku, kas locījās agonijā. Ar koka kārts un cilpas palīdzību Kazans tika izvilkts no vējlauzas apakšas un atvests uz Anrī būdu. Pēc tam abi vīri atgriezās ar izturīgu maisu, viņi sagūs-

1 Oui, monsieur (franču vai.) — jā, mans kungs.

tīja aklo vilcēni, kurai lamatu dzelži bija atņēmuši iespēju aizbēgt.

Dienas atlikušajā daļā Pols un Anrī gatavoja stipru būri no koka kārtīm, kad būris bija gatavs, tajā ievietoja abus gūstekņus. Pirms Kazans tika ielaists būrī, Veimens cieši nopētīja viņa nodilušo, apgrauzto kaklasiksnu. Uz misiņa plāksnītes bija iegravēts vārds — «Kazans»; dīvaini saviļņots, Veimens to ierakstīja savā dienasgrāmatā.

Turpmāk Veimens bieži palika būdā, kamēr Anrī devās pārlūkot lamatas. Kad pēc Kazana un Pelēkās sagūstīšanas bija aizritējušas divas dienas, Veimens uzdrošinājās iebāzt roku starp koka kārtīm un aizskart Kazanu, bet jau nākamajā dienā suns pieņēma no viņa rokas gabalu jēlas aļņa gaļas. Pelēkā, cilvēkam tuvojoties, allaž noslēpās zem balzama baltegļu zaru kaudzes būra stūrī. Senais paaudžu, varbūt pat gadsimtu instinkts brīdināja, ka cilvēks ir viņas ļaunākais ienaidnieks. Un tomēr šis vīrs viņai nedarīja ļaunu, turklāt Kazans no tā nebijās. Sākumā vilcene baidījās, tad jutās pārsteigta, beidzot pārsteigumu nomainīja arvien pieaugoša ziņkārība. Ceturtajā dienā viņa reizēm izbāza aklo purnu no zaru apakšas un ošņāja gaisu, kamēr Veimens, stāvēdams pie būra, runājās ar Kazanu. Bet vilcene neko neēda. Veimens to ievēroja un katru dienu centās viņu iekārdināt ar pašiem mīkstākajiem brieža vai aļņa tauku kumosiem.

Pagāja piecas, sešas, septiņas dienas, bet vilcene ne- apēda ne kripatas. Veimens varēja saskaitīt viņas ribas.

— Vilcene neizdzīvos, — septītās dienas vakara sacīja Anrī. — Viņa drīzāk nomirs nekā, būrī ieslodzīta, pieskarsies barībai. Viņai vajadzīgs mežs, dzīvs medījums, svaigas asinis. Sī vilcene ir divus trīs gadus veca, tādu vairs nepieradinās.

Anrī devās pie miera ierastajā laikā, bet Veimens norūpējies vēl ilgi sēdēja pie galda. Viņš uzrakstīja garu vēstuli meitenei ar mīlīgo seju uz Nortbetlfordu, pēc tam, nodzēsis lampu, ilgi lūkojās krāsniņas gailošajās oglēs, uzburdams sev acu priekšā iemīļotās tēlu. Viņš atkal ieraudzīja meiteni tādu, kāda viņa bija toreiz, kad viņš bija apmeties būdā pie Saskačevanas, kur tagad paceļas liela pilsēta, — tur viņa stāvēja — zilacaina, ar biezu, spīdīgu matpīni un prēriju svaigumu sārtajos vaigos. Toreiz meitene viņu ienīda, jā, nudien, ienīda, jo viņam patika nogalēt. To atceroties, Veimens pasmaidīja. Pēc tam ar viņu — bijušo mednieku — notika brīnišķīga pārvērtība, un to bija panākusi šī meitene.

Veimens piecēlās, klusiņām atvēra durvis un izgāja ārā. Instinktīvi viņa acis pavērās uz rietumiem. Debesīs spulgoja neskaitāmas zvaigznes. To gaismā viņš varēja saskatīt būri; Veimens apstājās un ieklausījās. Līdz viņam atlidoja kāda dīvaina skaņa. Pelēkā vilcene pūlējās pārgrauzt būra kārtis. Vēl pēc brīža viņš izdzirda klusus smilkstus. Veimens saprata: Kazans izraud savas žēlabas par zaudēto brīvību.

Pie būdas sienas bija piesliets cirvis. Veimens to paņēma rokā, viņa lūpās atkal pavīdēja smaids. Viņu pārņēma dīvaina laimes izjūta, un viņš zināja, ka tūkstoš jūdžu tālāk jaunajā pilsētā pie Saskačevanas upes kāda cita sirds līksmo līdz ar viņu.

Veimens piegāja pie būra. Desmit bliezieni ar cirvi — un divas no būra kārtīm bija izsistas. Tad viņš pakāpās atpakaļ.

Pelēkā pirmā atklāja caurumu, kā ēna viņa izslīdēja no būra zvaigžņotajā naktī. Bet vilcene nebēga prom. Ārā klajumā viņa gaidīja Kazanu, pēc tam abi labu bridi stāvēja, raudzīdamies uz būdu. Tad plecu pie pleca tie aizskrēja pretī brīvībai.

Veimens atviegloti uzelpoja.

— Vienmēr abi kopā — tikai divatā, līdz vienu ņo viņiem paņems nāve, — sevī čukstēja jaunais zinātnieks.

divpadsmita nodaļa LA MORT ROUGE'

Kazans un Pelēkā gāja ziemeļu virzienā uz Fondilaku; gandrīz vienlaicīgi ar abiem ceļotājiem fortā no dienvidiem ieradās Hudzona līča sabiedrības vēstnesis Zaks ar pirmajām drošajām ziņām par briesmīgo sērgu — bakām. Jau nedēļām ilgi klīda baumas, ka tuvojas la mort rouge — sarkanās šausmas. Baumas nāca no austrumiem, dienvidiem un rietumiem, tās auga augumā un vērsās plašumā, un bailes kā ledains vējš stindzināja ļaužu sirdis visā lielajā novadā no civilizācijas robežas līdz Hudzona

1 La mort rougc (franču vai.) — sarkanā nāve, līcim. Arī pirms deviņpadsmit gadiem šādas baumas bija izplatījušās no dienvidiem, un tām .bija sekojušas sarkanās šausmas. Toreiz piedzīvotais posts bija vēl saglabājies meža :ižu atmiņā, jo tūkstošiem nezināmu kapu — no tiem vairījās kā no mēra! — kas bija izkaisīti it visur no Džeimsa līča līdz ezcrzcmei Atabaskai, atgādināja par briesmīgo nodevu, kādu bija prasījušas-sarkanās šausmas.

Savos klejojumos Kazans un Pelēkā reizēm uzdūrās uz maziem pauguriņiem, kas glabāja mirušos. Instinkts — cilvēkam maz saprotama izjūta — viņus brīdināja, ka tuvumā ir nāve, iespcjams, viņi to saoda gaisā. Meža zvēra instinkts un aklums vilcenei deva iespēju ātrāk nekā Kazanam uztvert noslēpumainas parādības gaisā un zemē, un tā notika arī tagad — Pelēkā pirmā atklāja briesmīgo sērgu.

Kazans bija aizvedis Pelēko uz kādu lamatu līniju, kuru pats agrāk tika bieži apmeklējis. Viņi atrada vecas pēdas. Jau daudzas dienas te vairs neviens nebija gājis. Vienās lamatās rēgojās zaķis, bet tas jau bija nobeidzies pirms ilgāka laika. Citā slazdā bija beigta pūce, lapsas to bija saplosījušas. Vairumam lamatu atsperes pasprukušas vajā. Vēl citas ieputinātas sniegā. Kazans skraidīja no vienām lamatām pie otrām, meklēdams dzīvu gaļu. Bet Pelēkā, būdama akla, saoda nāvi. Tā lidinājās koku galotnēs viņai virs galvas. Vilcene jauta cilvēka nāvi pie katrām lamatām, kur viņi ar Kazanu apstājās. Arvien spēcīgāk oda pēc nāves, un vilcene smilkstēdama koda Kazanam sānos. Kazans gāja tālāk. Pelēkā viņam sekoja līdz izcirtumam, kur stāvēja mednieka Oto būda, tur vilcene attupās, pacēla aklo purnu pret pelēkajām debesīm un izgrūda garu, žēlu kaucienu. Sajā brīdī Kazans uzboza spalvu, arī viņš bija saodis nāvi; suns attupās un kopā ar Pelēko gaudoja uz debesīm. Nāve bija būdā, bet virs būdas kārts galā plīvoja sarkana kokvilnas auduma strēmele — brīdinājuma karogs, kas vēstīja sērgu, kura plosās no Atabaskas līdz Hudzona līcim. Oto, tāpat kā simtiem citu ziemeļzemes varoņu, bija paguvis izkārt šo brīdinājuma zīmi, pirms viņu pašu nopjāva nāve.

Tajā aukstas mēnesgaismas naktī ceļā uz ziemeļiem Kazans iegāja Fondilakas novadā. Pirms viņiem pa to pašu ceļu no Rcindīra ezera fortā bija ieradies ziņnesis ar brīdinošām vēstīm par sērgas izplatīšanos no Nelsonas uz dienvidaustrumiem.

—   Pie Nelsonas upes plosās bakas, — ziņnesis stāstīja Viljamam Fondilakā, — sērga jau uzkritusi kri cilts indiāņiem pie Volastoņas ezera. Dievs vien zina kas notiek ar Līča ļaudīm, bet dzird jau, ka nāve pļaujot čipevu cilti starp Olbani un Cērčilu.

Tai pašā dienā zinnesis ar nodzītajiem suņiem brauca tālāk.

—   Dodos uz rietumiem pie Reveijonas ļaudīm, — viņš paskaidroja.

Trīs dienas vēlāk pienāca ziņa no Cērčilas: visiem sabiedrības kalpotājiem un Viņa Augstības pavalstniekiem rietumos no Hudzona līča jābūt gataviem, jo sagaidāmas sarkanās šausmas. Viljama kalsnā seja, lasot šos vārdus, kļuva balta kā papīrs, ko viņš turēja rokā.

—   Tas nozīmē — jārok kapi, — viņš sacīja. — Tikai tā mēs varam gatavoties saņemt sarkanās šausmas.

Viljams skaļi nolasīja vēstījumu Fondilakas vīriem, un katrs no viņiem saņēma uzdevumu izplatīt ziņu tālāk pa visu forta teritoriju. Steidzīgi tika jūgti suņi, katrās kamanās ielikts sarkanas drānas sainis — draudošo briesmu un nāves simbols, un tie vīri, kuriem drānas gabali bija jāizdala starp meža ļaudīm, pieskaroties nelaimi vēstījošiem karogiem, juta pār visu miesu pārskrienam saltas tirpas.

Pie Greibīveras Kazans un Pelēkā ieraudzīja vienu šādu kamanu sliedes un gāja pa tām pusjūdzi. Nākamajā dienā tālāk uz rietumiem viņi uzdūrās vēl vienām sliedēm un ceturtajā dienā — vēl trešajām. Pēdējās bija gluži svaigas, un Pelēkā atņirgtiem zobiem atrāvās no tām kā dzelta. Vējš atnesa kodīgu dūmu smaku; Kazans ar Pelēko steidzīgi manījās projām, vilcene piesardzīgi lēca pāri sniegā atstātajām cilvēku zīmēm. Viņi uzkāpa pakalnu grēdā. Lejā līdzenumā dega būda. Egļu mežā nozuda vīrs ar eskimosu suņu pajūgu. No Kazana rīkles izlauzās spalgs kauciens. Būdā sadega baku sērgas nopļauts cilvēks. Tāds ir ziemeļzemes likums. Bēru sārts no jauna viesa nāves noslēpumainību ap Kazanu un Pelēko. Šoreiz viņi negaudoja, bet žigli lavījās projām pa līdzenumu, tālāk no degošās būdas; viņi skrēja visu dienu bez apstājas,v kamēr nonāca sausā, ar krūmiem apaugušā purvā jūdzes desmit uz ziemeļiem.

Nākamās dienas un nedēļas šajā tūkstoš deviņi simti desmitā gada ziemā kļuva par briesmīgāko posta laiku visā ziemeļzemes vēsturē, kad vienā mēnesī cilvēki un dzīvnieki nonāca līdz izmirstības robežai, kad sals, bads un sērga ierakstīja meža laužu dzīvē baisu lappusi, ko neaizmirsīs paaudžu paaudzes.

Purvā Kazans un Pelekā atrada patvērumu zem vētras nolauztu koku gūzmas. Tas bija mazs, omulīgs miteklis, aizsargāts no vēja un sniega. Pelēkā tūlīt gribēja tajā palikt. Nogūlusies zemē uz vēdera, vilcene elsa ar izkārtu meli, lai parādītu Kazanam, ka jūtas apmierināta. Daba atkal lika sunim palikt līdzās Pelēkajai. Viņa acu priekšā iznira sapņu vīzija: zvaigžņotā ziemas naktī viņš atkal cīnās ar vilku bara vadoni — tik sen, tik bezgala sen tas šķita! Un tad pēc uzvaras pie viņa pielien jauniņa pelēka vilcene, lai kjūtu par viņa bērnu māti. Bet tagadējā kāzu laikā viņi vairs nevar dzīties pakaļ karibu vai sirot kopā ar vilku baru. Viņiem jāpārtiek gandrīz tikai no zaķiem un baltirbēm, jo Pelēkā ir akla.

Sīkos dzīvniekus Kazans varēja medīt viens. Pelēkā jau bija beigusi sērot, vairs neberzēja ar ķepām acis, neraudāja pēc saules gaismas, zeltainā mēness un zvaigznēm. Pamazām viņa sāka aizmirst, ka vispār kādreiz skatījusi šos debesu spīdekļus. Tagad viņa spēja ātrāk skriet blakus Kazanam. Oža un dzirde viņai bija kļuvusi apbrīnojami asa. Vilcene spēja saost karibu no divu jūdžu attāluma, bet cilvēku sajuta pat vēl lielākā attālumā. Klusā naktī viņa bija saklausījusi foreles šļakstienu strautā pusjūdzi tālu. Bet, jo pilnīgākas šīs divas sajūtas — oža un dzirde —• veidojās Pelēkajai, jo mazāk jutīgas tās kļuva Kazanam, Viņš sāka vairāk paļauties uz vilcēni. Pelēkā atklāja paslēpušos baltirbi piecdesmit jardu atstatu no viņu takas, Vilcene sāka vadīt viņu kopējās medības — līdz tam brīdim, kad tika uziets medījums. Kazans pierada medībās paļauties vienīgi uz draudzeni un instinktivi ievēroja viņas brīdinājumus. Ja Pelēkā prastu domāt, viņai būtu skaidrs, ka bez Kazana viņa nevar dzīvot. Reizēm viņa ļoti nopūlējās saķert kādu baltirbi vai zaķi, bet allaž neveiksmīgi. Ķazans viņai nozīmēja dzīvību. Ja vilcene spētu domāt, viņa vēlētos būt nepieciešama Kazanam. Aklums bija atņēmis viņai daļu agrākās mežonības un sasaistījis ar Kazanu ne tikai uz vienu sezonu, bet uz visu jmūžu. Guļot Pelēkā pierada cieši pieglausties Kazanam fin uzlikt skaisto galvu viņam uz kakla vai muguras. Ja Kazans tādās reizēs atņirdza zobus, viņa nerūca, bet pieplaka pie zemes, it kā gaidot sitienu. Ar silto mēlīti vilcene mēdza izlaizīt ledu no garās vilnas starp Kazana kāju pirkstiem. Dienām ilgi viņa laizīja Kazana kāju, kad tajā bija ierauta skabarga. Aklums bija padarījis Kazanu viņai absolūti nepieciešamu, bet tagad, citādā veidā, vjņa pati kļuva arvien nepieciešamāka Kazanam. Viņi jutās laimīgi savā purva miteklī. Visapkārt papilnam sīku zvēriņu, un zem vējlauzas ir silti. Tikai retumis viņi izgāja medībās ārpus purva. No tālākajiem līdzenumiem un kailajām pakalnu virsotnēm līdz viņiem reizumis aizskanēja medībās izgājušo vilku sasaukšanās, bet tā viņos vairs neradīja priecīgu satraukumu un vēlēšanos sirot kopā ar baru.

Kādu dienu Kazans ar Pelēko aizklīda uz rietumiem tālāk nekā parasti. Izgājuši- no purva, viņi šķērsoja kādu līdzenumu, kuram iepriekšējā gadā bija gājusi pāri uguns, pēc tam abi uzkāpa kalnā un otrā pusē nonāca citā līdzenumā. Lejā Pelēkā apstājās un ošņāja gaisu. Kazans tādas reizēs viņu vēroja satraukts un nepacietīgs, ja smaka bija pārāk vāja un viņš pats neko nebija saodis. Bet tagad arī Kazans kaut ko saoda, un viņš zināja, kāpēc Pelēkā atglauž ausis un iemiedz asti kājstarpā. Medījuma smaka liktu viņai saspringt modrībā. Bet tā nebija medījuma smaka. Te oda pēc cilvēka, un Pelēkā smilkstēdama lavījās Kazanam aiz muguras. Vairākas minūtes abi stāvēja klusi un nekustīgi. Tad Kazans sāka iet uz priekšu, Pe- lēkā viņam sekoja. Pēc nepilniem trīssimt jardiem viņi sasniedza biezu eglīšu pudUri, kur uzdūrās sniegā iepu- tinātam vigvamam. Tas bija pamests. Jau krietni ilgi tajā vairs nebija dzīvības un uguns. Bet cilvēka smārds nāca no vigvama. Stīvām kājām, uzboztu spalvu Kazans tuvojās pamestajam miteklim. Viņš ielūkojās iekšā. Vigvama vidū uz izdegušām oglēm vīdēja skrandaina sega," kurā bija ietīts maza indiāņu bērna līķītis. Kazans redzēja mazītiņos mokasīnos ieautās bērna kājas. Nāve savu ražu te bija ievākuši jau pirms ilgāka laika, tā ka vigvamā Kazans vairs tikko saoda tās klātbūtni. Viņš pakāpās atpakaļ ārā un ieraudzīja Pelēko piesardzīgi ostām gaisu ap garenu neparastas formas pauguriņu. Jau trīsreiz viņa bija apgājusi tam apkārt, tomēr neuzdrošinājās pieiet tuvāk par atstatumu, ko cilvēks aizsniedz ar šautenes stobru. Beidzot vilcene attupās, un Kazans apostīja noslēpumaino pauguriņu. Zem tā bija nāve, un nāve bija arī

vigvamā. Atglaustām ausīm, astes nolaiduši tik zemu, ka tās skāra sniegu, suns un vilcene lavījās, projām no nāves vietas, viņi skrēja bez apstājas, līdz sasniedza savu purva mājokli. Pat tur Pelēkā vēl saoda nāvi nesošo sērgu un drebēdama piekļāvās Kazanam, kad viņi nolikās gulēt.

Tonakt lielajam, baltajam mēnesim bija koši sarkana apmale. Tas nozīmēja — gaidāms stiprs sals. Sērga allaž uznāk visstiprākā sala laikā — jo zemāka temperatūra, jo lielāks sērgas izraisītais posts. Naktī sals vēl pieņēmās un aukstums sāka iespiesties midzenī zem vējlauzas. Kaza- „ ņam un Pelēkajai vajadzēja saspiesties ciešāk kopā, lai nenosaltu.

Līdz ar gaismu, kas'atausa ap pulksten astoņiem, Kazans un aklā vilcene iznāca no midzeņa, lai uzsāktu dienas gaitas. Bija piecdesmit grādu zem nulles. Ap viņiem kā pistoles šāvieni sprakšķēja sasalušie koki. Līdzīgas apaļiem spalvu kamoliņiem egļu biezokņos čurnēja balt- irbes. Zaķi bija ierakušies sniegā vai paslēpušies pašās nepieejamākās vietās zem vējlauzām. Kazans un Pelēkā uzgāja maz svaigu pēdu un stundu vēlāk, neko nenomedī- juši, atgriezās midzenī. Pēc suņu paraduma Kazans dažas dienas iepriekš bija paglabājis sniegā puszaķi, tagad viņi to izraka un apēda sasalušo gaļu. Visu dienu sals nemitīgi pieņēmās, kļuva arvien aukstāks un aukstāks. Nakts bija skaidra, ar baltu mēnesi un spožām zvaigznēm. Temperatūra nokritās vēl par desmit grādiem, visa dzīvība likās pamirusi. Izliktās lamatas stāvēja tukšas, jo šādās naktīs pat kažokzvēri — ūdeles, sermuļi un lūši — nelien ārā no siltajām alām un midzeņiem. Arvien pieaugošais izsalkums vēl nebija tik stiprs, lai izdzītu Kazanu ar Pelēko no vējlauzas apakšas. Arī nākamajā dienā sals nepielaidās, un pret pusdienu Kazans viens pats izgāja medībās. Pelēkā palika midzenī zem vējlauzas. Kazans bija suns, nevis vilks, un viņam barība bija vēl nepieciešamāka nekā vilcenei. Daba bija piemērojusi vilkus bada ciešanai, tā ka parastā temperatūrā Pelēkā pat divas nedēļas spētu iztikt bez barības. Sešdesmit grādu salā viņa iztiktu nedēļu, varbūt desmit dienas bez ēšanas. Tikai trīsdesmit stundas bija pagājušas no tā brīža, kad viņi norija pēdējo sasalušā zaķa kumosu, un Pelēkā bija gluži apmierināta, ka var palikt omulīgajā mājoklī. Bet Kazanu mocīja izsalkums. Viņš gāja pret vēju uz izdegušā līdzenuma pusi. Ceļā viņš apostīja katru vējlauzu, izpētīja visus biezokņus.

Bija sasnidzis plāns, viegls sniedziņš, bet tajā no midzeņa līdz nodegai suns ieraudzīja tikai viena dzīvnieka — sermuļa pēdas. Zem kādas vējlauzas viņš uztvēra sHtu zaķa dvaku, taču garausis savā nepieejamā slēptuvē jutās no viņa tikpat drošs kā baltirbes koku zaros; pusstundu rak- damies un grauzdams, Kazans nebija sasniedzis medījumu un meta mieru. Neveiksmīgās medībās bija pagājušas trīs stundas. Kazans atgriezās pie Pelēkās pagalam nomocījies. Vilcene ar viņai piemītošo spēcīgo meža zvēra instinktu bija pratusi saglabāt spēkus un enerģiju, kamēr Kazans, veltīgi noskraidījies, tika izšķiedis pēdējās enerģijas paliekas un tagad jutās izbadējies kā nekad agrāk.

Naktī atkal uzlēca gaišs, spožs mēness, un Kazans no jauna izgāja medībās. Viņš vedināja Pelēko sev līdzi, smilkstēdams gaidīja to ārā, divreiz atgriezās midzenī, bet Pelēkā pieglauda ausis un nekustējās no vietas. Temperatūra tagad bija nokritusies līdz sešdesmit pieciem vai septiņdesmit grādiem zem nulles, turklāt pūta ziemeļu vējš, kas kļuva arvien stiprāks; tādā naktī cilvēks ārā neizturētu pat vienu stundu.

Ap pusnakti Kazans atgriezās midzenī zem vējlauzas. Vējš vēl pieņēmās. Tas kauca un gaudoja virs purva, te pārtapdams īstā viesulī, te atkal uz mirkli rtoklusdanis. Tie bija pirmie brīdinājuma signāli no lielās tundras, kas pletās starp pēdējām mežu līnijām un Arktiku. No rīta vētra plosījās visā spēkā, un Kazans ar Pelēko, klausīdamies tās auros, trīcēdami spiedās viens pie otra. Vienubrīd Kazans pabāza ārā galvu un plecus no sakritušo koku patvēruma, bet vētra viņu tūlīt iedzina atpakaļ midzenī. Visa dzīvā radība, ko vadīja instinkts un paradumi, bija sameklējusi sev patvērumu. Kažokzvēri, tādi kā ūdeles un sermuļi, jutās visdrošāk, jo siltākā laikā bija paglabājuši pārtiku nebaltām dienām. Vilki un lapsas bija patvērušies zem vējlauzām un klinšu spraugās. Spārnotie radījumi, izņemot pūces, kurām ir visbiezākais spalvu tērps, tupēja ierakušies kupenās Vai salīduši egļu biezokņos. Vislielāko postu vētra atnesa nagaiņiem. Brieži, karibu un aļņi nevarēja palīst zem vējlauzām vai patverties klinšu spraugās. Labākajā gadījumā viņi varēja nogulties kupenu aizvēja pusē un ļaut sevi ieputināt sniegā. Bet pat tad viņi ilgi nevarēja palikt uz vietas, jo viņiem bija jāēd. Lai ziemā spētu izdzīvot, alnim astoņpadsmit stundas dienā jāēd. Viņa apjomīgais vēders prasa lielus daudzu- /

mus barības, un tā šim dzīvniekam laiks aizrit, apgraužot krūmu galotnes, lai savāktu dienas iztikai nepieciešamos divus trīs bušeļus. Karibu vajag gandrīz tikpat daudz; vismazāk barības patērē briedis.

Vētra trakoja visu dienu, arī nākamo un aiznākamo — pavisam trīs dienas un trīs naktis; trešajā diennaktī tai pievienojās ass, durstīgs sniegs kā smalkas skrotis; sa- sniga divas pēdas bieza kārta ar astoņas, desmit pēdas augstām kupenām. Indiāņi šādu sniegu sauc par «smago sniegu», jo tas guļ uz zemes smags kā svins un zem tā noslāpst tūkstošiem baltirbju un zaķu.

Ceturtajā dienā Kazans un Pelēkā izlīda no vējlauzas apakšas. Vējš bija norimis, vairs nesniga. Visa pasaule snauda zem baltas vienlaidu segas, bija stindzinoši auksts.

Sērga bija pabeigusi savu posta darbu ar cilvēkiem. Tagad bads un nāve uzbruka meža iemītniekiem.

trīspadsmitā nodaļa bada taka

Kazans un Pelēkā bija nodzīvojuši simt četrdesmit stundu bez ēšanas. Pelēkajai izsalkums radīja nelāgu sajūtu un augošu nespēku. Kazanam draudēja bada nāve. Pēc sešas dienas un sešas naktis ilgas badošanās ribas viņam bija izspiedušās, vēders un sāni iekrituši. Kazanam bija sarkanas acis, dienas gaismā tās samiedzās šaurās spraudziņās. Šoreiz Pelēkā sekoja Kazanam, kad suns izgāja ārā cietajā sniegā. Spīvajā salā viņi sāka cītīgi medīt, cerēdami uz veiksmi. Viņi nogriezās gar vējlauzas malu, kur agrāk bija mituši zaķi. Tagad tur nebija ne pēdu, ne zaķa smakas. Apmetuši pakavveida līkumu pa purvu, abi mednieki gāja tālāk, bet saoda vienīgi pūci — netālu egļē tupēja pats putns. Pie nodegas Kazans ar Pelēko griezās atpakaļ, lai pārmeklētu purva otru galu, kur stiepās pakalnu grēda. Viņi uzkāpa kalnā un no augšas nolūkojas uz pasauli, kurā nebija dzīvības. Pelēkā nepārtraukti ošņāja gaisu, bet suns velti gaidīja kāroto signālu. Viņa agrakā izturība bija zudusi. Atpakaļceļā pāri purvam viņš paklupa uz celma, kuram bija gribējis pārlēkt pāri. Viņi atgriezās zem vējlauzas, bada mocīti un vēl nespēcīgāki.

?p7

Pienāca skaidra nakts ar mirdzošām zvaigznēm. Kazans un Pelēkā no jauna izgāja purvā medīt. Nekur nekas nekustējās, izņemot kādu citu mednieku, tā bija lapsa. Instinkts viņus brīdināja, ka lapsai sekot būtu veltīgi.

Tad Kazans atcerējās cilvēku mitekli — būdu. Tā vienmēr solīja barību un siltumu. Tālumā, otrpus pakalnu grēdas, atradās Oto būda, pie kuras viņi abi ar Pelēko bija saoduši nāvi un gaudojuši uz debesīm. Bet šobrīd Kazans nedomāja par Oto un to noslēpumaino spēku, kas viņam un Pelēkajai bija licis apraudāt mirušo būdas saimnieku. Viņš domāja vienīgi par būdu, un būda allaž nozīmēja barību.

Kazans devās taisnā virzienā pāri grēdai; Pelēkā viņam sekoja. Otrā pusē abi mednieki šķērsoja nodegu un pienāca pie kāda cita purva. Tagad Kazans vilkās uz priekšu gurdeni un apātiski. Galva zemu noliekta, kuplā aste slaucīja sniegu. Viņa vienīgais ceļamērķis bija Oto būda. Tā bija viņa pēdējā cerība. Bet Pelēkā vēl arvien bija modra, viņa ošņāja vēju un stāvēja ar paceltu galvu ikreiz, kad Kazans apstājies iebāza sniegā savu nosalušo degunu. Beidzot viņa kaut ko saoda! Kazans jau bija sācis iet tālāk, taču tūlīt apstājās, redzēdams, ka Pelēkā viņam neseko. Kazana novājinātais ķermenis piepeši atkal saspringa tūlītējai darbībai, kad suns atskatījās uz Pelēko. Vilcenes priekškājas bija cieši iespiestas sniegā virzienā uz austrumiem, slaidā, pelēkā galva pastiepta uz priekšu, viss ķermenis sasprindzis.

Viņi piepeši saklausīja kādu skaņu, un Kazans iesmilkstējies metās uz to pusi; Pelēkā turējās viņam līdzās. Kairinoša smaka arvien spēcīgāk kutināja vilcenes nāsis, un drīz to saoda arī Kazans. Tā nebija zaķa vai baltirbcs smaka. Oda pēc liela medījuma. Turēdamies pretvēja pusē, viņi tam uzmanīgi tuvojās. Purva krūmājs kļuva biezāks, egļu puduri necaurejamāki, un piepeši no simt jardu atstatuma viņi izdzirda_cīņā saķērušos ragu blīkšķēšanu. Pēc mirkļa Kazans un Pelēkā bija pārrāpušies pāri vēja sadzītai kupenai — un suns nogūlās uz vēdera sniegā. Vilcene pielīda viņam līdzās, pavērsusi aklās acis uz medījumu, ko saoda, bet nespēja saskatīt.

Piecdesmit jardu no viņiem klajumiņā starp biezām eglēm bija patvēries pulciņš aļriu. Dzīvnieki jau bija apgrauzuši egles visapkārt akra platībā. Koki stāvēja kaili līdz aļņiem aizsniedzamam augstumam; sniegs zem dzīvnieku kājām cieši nomīdīts. Sajā pulciņā bija seši aļņi, divi no tiem tēviņi, un šie tēviņi badījās, kamēr trīs mā-' tītes un gadu vecs jaunulis, saspiedušies ciešā jūklī, vēroja vareno divkauju.

īsi pirms vētras jauns, vēl nenobriedis aļņu tēviņš spīdīgu spalvu, nelieliem, bet tik spēcīgiem ragiem kā četrgadniekam tika atvedis trīs mātītes un gadu veco jaunuli uz šo patvērumu egļu biezoknī. Līdz iepriekšējam vakaram viņš bija šī ganāmpulka pavēlnieks. Bet nakti pie viņiem ielauzās vecs aļņu tēviņš. Iebrucējs bija reizes četras vecāks par jauno alni un vismaz divreiz smagāks. Milzīgie, plati zarotie, ķeburainie lāpstveida ragi nepārprotami norādīja uz šī tēviņa cienījamo vecumu. Būdams pieredzējis cīnītājs, vecais alnis nevilcinājās sākt kauju ar jauno, lai tam atņemtu patvērumu un ģimeni. Kopš ausmas viņi jau bija badījušies trīs reizes, nomīdītais sniegs bija sarkans no asinīm. Asiņu smaka iesitās nāsīs Kazanam un Pelēkajai. Kazans to kāri ieelpoja. Dīvainas skaņas nogul- dzēja Pelēkajai rīklē, un viņa aplaizīja lūpas.

Uz brīdi abi cīnītāji atkāpās viens no otra un stāvēja zemu noliektām galvām. Vecais alnis vēl nebija izcīnījis uzvaru. Jaunā tēviņa priekšrocība bija jaunība un izturība; viņa sāncensis šiem dotumiem varēja likt pretī pieredzi, lielāku svaru, nobriedušu spēku un lielo galvu ar varenajiem ragiem, kas darbojās kā tarāns. Taču viņa masīvo ķermeni jau bija skāris vecums. Viņš bija aizelsies, platie sāni smagi cilājās, nāsis bija plaši ieplestas.

Kā uz neredzama burvja pavēli pretinieki no jauna saķērās cīņā. Ragi klaudzēja un brikšķēja tik skaļi, ka to varēja dzirdēt pusjūdzi tālu. Zem tūkstoš astoņi simti mārciņu pretinieka svara jaunais alnis tika notriekts sēdus uz pakaļkājām. Un te atklājās jaunības priekšrocības. Acumirklī jaunais bija atkal kājās un krustoja ragus ar pretinieku. Jau divdesmit reižu viņš tā bija darījis, un katrs nākamais uzbrukums vairoja spēkus. Tagad, it kā juzdams, ka pienākušas izšķirošas kaujas pēdējās minūtes, viņš sagrieza šķībi ienaidnieka kaklu un kaustīja viņu ar tādu sparu kā vēl ne reizi visā cīņas laikā. Kazans un Pelēkā izdzirda spalgu krakšķi — it kā smaga pēda būtu uzkāpusi uz sausa zara un tas pārlūzis. Bija februāris, kad nagaiņi sāk mest ragus, it īpaši vecie tēviņi, kuru lāpstvcidīgie ragi nokrīt visātrāk. Tieši šis apstāklis palīdzēja uzvarēt jaunajam alnim asiņainajā arēnā nelielā atstatumā no Kazana un Pelēkās. Ar spalgo krakšķi no iedobuma vecā aļņa galvaskausā izlūza viens no milzīgajiem ragiem, un nākamajā acumirklī vecā cīnītāja mugurā četras collas dziļi iedūrās pretinieka raga smaile. Nu vecais alnis uzreiz zaudēja drosmi un sāka jardu pa jardam kāpties_ atpakaļ, bet jaunais viņu nepārtraukti kaustīja un grūstīja, līdz beidzot vecajam cīnītājam no gūtajiem ievainojumiem straumēm tecēja asinis. Laukumiņa malā viņš spēji atgrūda uzbrucēju un iebēga mežā. Uzvarētājs nesāka viņu vajāt. Jaunais alnis kādu brīdi stāvēja atmestu galvu, ieplestām nāsīm, sāni viņam aiz piepūles strauji cilājās, viņš skatījās uz to pusi, kur bija nozudis uzvarētais pretinieks. Tad viņš apgriezās un rikšoja atpakaļ pie aļņu mātēm un jaunuļa, kuri vēl arvien stāvēja iepriekšējā vietā.

Kazans un Pelēkā satraukumā drebēja. Vilcene lēnām zagās projām no asiņaino cīņu arēnas, un Kazans viņai sekoja. Viņus vairs neinteresēja aļņu mātes un jaunais alnis. Viņi bija redzējuši, ka no laukumiņa starp eglēm tika padzīta dzīva gaļa, kas bija sakauta cīniņā un asiņoja. Vilcene juta sevī atdzīvojamies vilku bara instinktus, bet Kazanu bija pārņēmusi nevaldāma vēlēšanās nogaršot asinis, ko viņš saoda. Abi sāka aši iet pa ievainotā aļņa pēdām, uz tām sniegā bija asinis. Kazanam no mutes pilēja slienas, aļņa siltā dvaka kveldēja Kazana asinis, un tās kā dzīva uguns joņoja cauri novājinātajam ķermenim. Suņa acis no bada bija kļuvušas vēl sarkanākas, tajās dzalkstīja asinskārs spīdums — vēl ļaunāks nekā tajās dienās, kad viņš tika skrējis vilku bara priekšgalā. Kazans virzījās uz priekšu arvien ātrāk, gandrīz aizmirsdams Pelēko. Bet vilcenei vairs nevajadzēja atrasties vi« ņam līdzās, lai ieturētu pareizo virzienu. Zemu noliekusi galvu virs medījuma pēdām, viņa skrēja — skrēja tikpat ātri kā tais aizraujošajās medībās, kad vēl nebija zaudējusi acu gaismu.

Pusjūdzi atstatu no biezā eglāja viņi upuri panāca. Lielais dzīvnieks bija patvēries aiz balzama baltegļu skupsnas, un zem viņa sniegā krājās asiņu peļķe. Alnis smagi vilka elpu. Masīvā galva, ko tagad mazliet komisku vērta trūkstošais rags, noliekta tuvu pie zemes. No izplestajām nāsīm pilēja asinis. Vilku bars pat tagad uzreiz neuzdrp- šinātos uzbrukt šim vecajam, badā novājinātajam, asinis zaudējušajam alnim. Bet Kazans nevilcinājās! ār niknu rūcienu viņš pielēca pie nolūkotā upura. Uz mirkli viņa zobi sakampa biezo-ādu pie aļņa rīkles. Tad suns tika aizsviests divdesmit pēdas sānis. Mokošā bada sajūta bija laupījusi Kazanam piesardzību, un viņš no jauna metās uzbrukumā — šoreiz alnim no priekšpuses, kamēr Pelēkā nemanāmi aizlavījās upura aizmugurē un ar purnu meklēja visvieglāk ievainojamās vietas, ko daba Kazanam nebija mācījusi atrast. Šoreiz Kazans nokļuva tieši uz aļņa platā lāpstveida raga un atkal tika atsviests atpakaļ, dabūtais trieciens viņu apdullināja. Tajā pašā brīdī Pelēkās garie, baltie zobi kā naži iegriezās virvei līdzīgajā aļņa pakaļkājas cīpslā. Pusminūti vilcene neatvēra žokļus, kamēr alnis mežonīgi raustījās, pūlēdamies Pelēko pavilkt sev zem kājām un samīdīt.

Kazans allaž ātri aptvēra situāciju, bet šobrīd vēl ātrāk viņš izprata Pelēkās norādījumus un vēlreiz lēca, cenzdamies sakampt zobos resno cīpslu virs aļņa ceļgala. Tas viņam neizdevās, arī Pelēkā galu galā tika aizmesta sānis. Bet vilcene bija savu paveikusi. Cietis sakāvi atklātā cīņā ar savas cilts pārstāvi un tagad vēl nāvīgāka ienaidnieka apsēsts, vecais alnis sāka atkāpties. Taču, sperot soļus, viens viņa gurns slīga lejup. Vilcene bija gandrīz pārkodusi aļņa kreisās pakaļkājas cīpslu.

Neko neredzēdama, Pelēkā saprata, kas noticis. Viņa atkal bija bara vilcene — un zināja bara taktiku! Divreiz pacelts uz aļņa raga un atsviests atpakaļ, Kazans vairs neuzdrošinājās atklāti uzbrukt. Kamēr Pelēkā rikšoja alnim pakaļ, Kazans brīdi pakavējās uz vietas, lai uzlai- zītu asiņu pievilgušo sniegu. Tad Kazans panāca Pelēko un skrēja viņai cieši līdzās piecdesmit jardus aiz vecā aļņa. Tagad aļņa pēdās bija vairāk asiņu — Pelēkās un Kazana priekšā pa sniegu stiepās nepārtraukta sarkana lenta.

Pēc piecpadsmit minūtēm alnis no jauna apstājās un lūkojās apkārt zemu pieliektu galvu. Acis viņam bija sarkanas, kakls un pleci nošļukuši. Viņā vairs nejauta nesatricināmo cīnītāja garu, kas viņu bija vadījis turpat divus gadu desmitus. Viņš vairs nebija kādreizējais meža pavēlnieks, vareno galvu vairs neturēja izaicinoši izslietu, asiņu uelijušajās acīs nedega spīva uguns. Vecais alnis ar pū- ēm vilka elpu, un tai bija gārdzoša pieskaņa, kas kļuva arvien jūtamāka. Pieredzējis mednieks saprot, ko tas nozīmē. Jaunā aļņa raga smaile bija trāpījusi mērķī — ievainotas bija vecā cīnītāja plaušas, un tās vairs neveica savu uzdevumu. Ne vienreiz vien Pelēkā bija dzirdējusi šo gārdzošo skaņu senajās dienās, medījot kopā ar vilku baru, un viņa visu saprata. Pietuvojusies alnim līdz jardiem divdesmit, vilcene sāka lēnām riņķot ap ievainoto meža valdnieku. Kazans virzījās viņai līdzās. Vienreiz, otrreiz… divdesmito reizi abi vajātāji gāja apkārt savam upurim, un katrreiz alnim bija jāpagriežas līdz ar viņiem, bet elpot viņam kļuva arvien grūtāk, galva liecās zemāk un zemāk.

Pienāca pusdienlaiks, un dienas otrā pusē sals vēl pieņēmās. No divdesmit apļiem izauga simt, divsimt un vēl vairāk apļu. Zem Pelēkās un Kazana kājām sniegā izveidojās cieti nomīdīta taciņa. Zem vecā aļņa plati ieplestajām kājām sniegs vairs nebija balts, bet sarkans. Jau tūkstošiem reižu pirms tam meža biezokņos bija norisusi šī klusā traģēdija. Tas ir dramatisks stāsts par tādu dzīvi, kurā izdzīvo stiprākais, kur dzīvot nozīmē nogalināt un mirt — turpināt dzīvību.

Nerimtīgajā, nāvējošajā riņķošanā beidzot pienāca bridis, kad vecais alnis vairs nepagriezās līdzi Kazanam un vilcenei — vienreiz, otrreiz, trešoreiz, ceturtoreiz; Pelēkā tūlīt saprata, kas tagad jādara. Abi ar Kazanu viņi atkāpās no cieti nomīdītās taciņas zem mazas eglītes un tur, pieplakuši uz vēdera sniegā, sāka gaidīt. Labu laiku alnis stāvēja nekustīgi, viņa savainotais gurns slīdēja arvien zemāk un zemāk. Un tad ar dziļu, asiņu slāpētu nopūtu viņš saļima.

Vēl ilgi Kazans un Pelēkā kavējās zem eglītes; kad viņi beidzot atgriezās uz cieti nomīdītās taciņas, vecā aļņa smagā galva gulēja sniegā.«Atkal viņi atsāka riņķošanu, tagad apļi kļuva arvien mazāki, pēdu pa pēdai, līdz beidzot tikai desmit, tad deviņi un astoņi jardi viņus šķīra no laupījuma. Vecais alnis lūkoja piecelties, viņš to nespēja. Pelēkā atminēja viņa nodomu: izdzirdusi, kā viņš nespēcīgi atkrīt sniegā, piepeši viņa zibenīgi pielēca alnim no aizmugures. Vilcenes asie zobi iecirtās aļņa nāsīs, bet Kazans ar eskimosu laikas ašo instinktu pieklupa upurim pie rīkles. Šoreiz viņš netika atsviests atpakaļ. Pelēkās ciešais tvēriens deva viņam pietiekami laika pārkost cieto ādu un ielaist zobus dziļi, dziļi aļņa kaklā, līdz tie atrada jūga vēnu. Kazana purnu apšļāca siltu asiņu šalts. Bet viņš vel nelaidās vaļā. Tieši tāpat viņš bija turējis sakamptu zobos savu pirmo nomedīto karibu toreiz, tai senajā mēnesnīcas naktī. Tā bija Pelēkā, kas Viņam beidzot lika atvērt žokļus. Viņa bija pagājusi sāņus, ošņāja gaisu un klausījās. Tad vilcene lēnām pacēla galvu, un cauri sala stindzinātajai, bada mocītajai meža pasaulei aizskanēja viņas gavilējošais kauciens — aicinājums uz dzīrēm, Kazanam un Pelēkajai bada dienas bija beigušās.

ČETRPADSMITA NODAĻA ILKŅA TIESĪBAS

Vecā aļņa nogalēšana nāca īstā laikā, lai izglābtu Kazanu. Suns nespēja izturēt badu kā viņa draudzene. Pēc ilgās badošanās lielā aukstumā, kad temperatūra noslīdējusi no piecdesmit līdz septiņdesmit grādiem zem nulles, no agrākā, niknā un kauslīgā Kazana bija palikusi pāri nožēlojama ēna.

Kad alnis bija nobeigts, Kazans, galīgi nomocījies, palika guļot asiņainajā sniegā. Pelēkajai turpretim bija vilka sīkstā izturība, un viņai vēl arvien pietika spēka plosīt biezo ādu uz medījuma kakla, lai atsegtu sarkano gaļu. To paveikusi, vilcene nesāka ēst, bet, pieskrējusi pie Kazana, smilkstēdama grūstīja viņu ar purnu. Pēc tam viņi tupēja viens otram blakus pie aļņa uzšķērstā kakla un mielojās ar silto, garšīgo gaļu.

Nodzisa pēdējā bālā ziemeļu dienas gaisma, un iestājās nakts, kad Kazans un Pelēkā, pieēdušies apaļi kā bumbas, beidzot vilkās projām no laupījuma, Nelielais vējš pamazām norima. Mākoņi, kas dienā bija aizscguši debesis, tagad aizpeldēja uz austrumiem; uzlēca spožs, balts mēness. Nakts kļuva arvien gaišāka, jo zvaigžņu mirdzai pievienojās bālas ziemeļblāzmas ugunis, kas mirguļodamas plaiksnījās virs pola. Ziemeļblāzmas vienmuļā, šņācošā sprakstēšana, līdzīga kamanu tērauda slieču čirkstoņai uz sērsnas, klusi ieskanējās Kazana un Pelēkās ausīs. Viņi vēl nebija atgājuši simt jardu no beigtā aļņa, kad., izdzir- duši pirmās dīvainās ziemeļu mistērijas skaņaš, aizdomu pilni apstājās un vērīgi ieklausījās, pēc tam atglaustam ausīm lēnā riksī devās atpakaļ pie nogalētā medījuma. Instinkts brīdināja, ka laupījums piederēs tam, kurš to paņems ar ilkņa tiesībām. Viņi bija alni nogalējuši cīņā, bet pirmatnējā meža likums prasīja, lai viņi izcīna sev tiesības laupījumu paturēt. Labā medību laikā viņi labprāt paklejotu zem mēness un zvaigznēm. Bet garās bada dienas un naktis bija iemācījušas būt piesardzīgiem.

Saja skaidrajā bezvēja naktī, kas atnāca pēc sērgas un bada, simtiem tūkstošu izbadējušos dzīvo radījumu izgāja nosaviemmitekļiem, lai medītu barību. Vārgas, izdēdējušas būtnes medīja milzu platībā, kas sniedzās tūkstoš astoņi simti jūdzes uz rietumiem un austrumiem un tūkstoš jūdzes uz ziemeļiem un dienvidiem. Kazans un Pelēkā nojauta Šīs medības, viņi ne mirkli nezaudēja modrību. Abi nogūlās egļu biezokņa malā un gaidīja. Pelēkā ar aklo purnu reizēm maigi piedūrās Kazanam. Viņas satrauktā, klusā smilkstoņa bija brīdinājums uzmanīties. Tad Pelēkā ošņāja gaisu — ošņaja un ieklausījās, ošņāja un ieklausījās.

Piepeši abu ķermeņos saspringa katra muskuļu šķiedriņa. Viņiem garām bija aizslīdējis kaut kas dzīvs — kaut kas neredzams un nedzirdams, ko viņi tik tikko spēja saost. Jau atkal tas bija klāt — slīdoša, noslēpumaina ēna, un piepeši no gaisa klusu kā milzu sniegpārsla nolaidās liela, balta pūce. Izsalkušais spārnotais radījums nosēdās uz beigtā aļņa pleca.

Kā zibens Kazans šāvās ārā no paslēptuves, Pelēkā turējās jardu aiz viņa. Ar niknu rūcienu viņš klupa virsū baltajam laupītājam, bet žokļi sacirtās tukšā gaisā. Savā straujumā suns bija pārlēcis alnim pāri. Viņš apgriezās, taču pūce jau bija nozudusi.

Kazans bija atguvis gandrīz visu savu agrāko spēku. Spalva uz muguras sacēlusies stāvus, acis plaši ieplestas, draudīgas — tāds viņš skraidīja ap beigto alni, kņadzi- nādams zobus. Žokļi no jauna sacirtās, un viņš attupās sniegā, lai aplūkotu asiņainos aļņa pēdu nospiedumus. Nemaldīgais instinkts brīdināja, ka briesmas var draudēt tieši no šis puses. Kā sarkana lenta asinis iesniedzās biezoknī.

Mazie, žiglie sermuļi šajā naktī bija it visur; līčuločļj tekalēdami mēnesgaismā, viņi atgādināja baltas žurkas. Viņi bija tie, kas pirmie uzgāja aļņa asiņainās pēdas un ar sermuļu ciltij piemītošo mežonīgo asinskāri joņoja pa tām ašiem, satrauktiem lēcieniem. Lapsai vējš atnesa aļņa smaku no ceturtdaļjūdzps attāluma, un viņa steidzīgi tuvojās medījumam. No dziļas alas zem vējlauzas izlīda kārna Virdžīnijas cauna mazām, spožām ačelēm; pienācis pie asiņu lentas, zvēriņš apstājās kā zemē iemiets. Kazans bija pametis paslēptuvi zem eglēm un metās viņam virsū, Mēnesgaismā norisa sīvs, izšķirošs kautiņš ar rūkšanu un zobu ņirgšanu, skrāpēšanos un griezīgu, sāpju pilnu kaķa brēcienu, pēc tam Virdžīnijas cauna, aizmirsusi izsalkumu, diedza projām, cik jaudas. Kazans atgriezās pie Pelēkās ar pārplēstu, asiņainu degunu. Kamēr Pelēkā to līdzjūtīgi laizīja, suns stāvēja nekustīgi un klausījās.

Lapsa, izdzirdusi cīņas troksni, manījās pa vējam nozust. Lapsa nav cīnītāja, bet slepkava, kas nogalē no aizmugures; nedaudz vēlāk viņa uzlēca virsū pūcei un saplosīja putnu gabalu gabalos, lai zem milzīgās spalvu kaudzes iegūtu pusmārciņu gaļas. t

Taču nekas nespēja aizbaidīt mazos, baltos meža laupītājus — sermuļus. Viņi pat starp cilvēku kājām spētu aizzagties pie siltās aļņa gaļas un asinīm. Kazans tos nikni vajāja, bet sermuļi kustējās pārāk ātri, mēnesgaismā tie drīzāk līdzinājās skrejošiem zibšņiem, nevis dzīviem radījumiem. Mazie laupītāji parakās zem beigtā aļņa un netraucēti barojās, kamēr Kazans, tos vajādams, veltīgi kampa mutē sniegu. Pelēkā mierīgi sēdēja sniegā. Sermuļi viņai nerūpēja, arī Kazans to drīz vien apjēdza, un piekusis un aizelsies viņš nogūlās līdzās draudzenei.

Pēc tam ilgu laiku gandrīz nekas netraucēja nakts mieru. Kaut kur lielā tālumā iekaucās vilki, no droša mitekļa egles galotnē savu asinis stindzinošo protesta brēcienu laiku pa laikam uzņēma sniega pūce, tā vēl dziļāku vēršot mežā valdošo klusumu.

Mēness spīdēja tieši virs beigtā aļņa, kad piepeši Pelēkā pirmo reizi saoda īstas briesmas. Vilcene tūlīt brīdināja Kazanu: stāvot uz asiņainās takas, viņas lokanais augums drebēja, atņirgtie zobi spīdēja mēnesgaismā, rīklē guldzēja mežonīga rūkoņa.

Šādā veidā Pelēkā brīdināja, vienīgi saožot abu nāvīgāko ienaidnieku lūsi —- šo briesmīgo cīnītāju, kas pirms ilgāka laika kaujā uz Saules klints bija padarījis viņu aklu.

Kazans acumirklī pielēca līdzās Pelēkajai, gatavs cīniņam, lai gan pats vēl nesaoda skaisto, pelēko plēsoņu, kas zagās šurp.

Tad stāvoklis mainījās. Kādu jūdzi atstatu naksnīgo gaisu pāršķēla spalgs, griezīgs, gari stiepts kauciens. Sevi pieteica īstais pirmatnējā meža saimnieks — vilks.

Zvērs kauca aiz bada. Sāds kauciens liek asinīm ritēt straujāk cilvēka dzīslās, tas uzrauj kājās aiz bailēm trīcošu briedi vai alni — šāds kauciens ir pati nāves dziesma, kas aizlido pāri purviem un mežiem, un sniegotajiem pa- Ј kalniem, un tās atbalss izskan jūdzēm tālu zvaigžņotajā * naktī.

Pēc taru iestājās klusums, un šajā baisajā klusumā Kazans ar Pelēko stāvēja plecu pie pleca, lūkodamies uz to pusi, no kurienes bija skanējis kauciens. Ar viņiem norisa noslēpumaina pārvērtība: abi piepeši atskārta, ka tās, ko viņi dzirdējuši, ir nevis brīdinājums vai drauds, bet ciltsbrāļu sauciens. Tur tālumā aiz lūša, lapsas un Virdžīnijas caunas ir viņu radinieki — mežonīgais vilku bars.

Nogalētā zvēra gaļa un asinis barā pieder visiem, jo tajā valda sava veida zvēru sociālisms — īstā vilku brālība.

Un Pelēkā attupusics raidīja naktī atbildi — garu, gavilējošu kaucienu, kas vēstīja izsalkušajiem brāļiem, ka asiņainās takas galā viņus gaida mielasts. Bet lūsis, ap- jautis, ka nokļuvis starp diviem vilkiem, steidzīgi pamanījās nozust mēnesgaismas pielietajos meža plašumos.

PIECPADSMITA NODAĻA divkauja ZEM zvaigznēm

Attupušies sniegā, Kazans un Pelēkā gaidīja. Pagāja piecas minūtes, desmit, piecpadsmit, un vilcene kļuva nemierīga. Viņas kauciens bija palicis bez atbildes. Vilcene iegaudojās vēlreiz, Kazans drebēdams tupēja viņai līdzās un klausījās, bet mežs palika kluss kā kaps. Tā vilku bars nemēdza darīt. Pelēkā bija pārliecināta, ka bars viņas balsi dzirdējis, tāpēc viņu mulsināja vilku klusēšana.

•Un tad vienā mirklī viņiem bija skaidrs, ka vilku bars vai viens vilks, kura kaucienu viņi tika dzirdējuši, ir tepat, pavisam tuvu. Gaisā vēdīja silta smaka. Pēc brīža Kazans mēnesgaismā pamanīja kustīgu stāvu. Tam pievienojās vēl viens, tad vēl trešais, un drīz vien septiņdesmit jardu

atstatu puslokā ap viņiem bija sastājušies pieci zvēri. Tie pieplaka uz vēdera sniegā un vairs nekustējās.

Pelēkās rūciens lika Kazanam saausīties. Aklā vilcene bija pakāpusies atpakaļ. Viņas baltie zobi draudīgi spīdēja mēnesgaismā. Ausis bija pieglaustas galvai. Kazans neko nesaprata. Kāpēc Pelēkā brīdināja par draudošajām briesmām, kad viņu priekšā sniegā guļ vilki, nevis lūši? Un kāpēc vilki nenāk tuvāk, lai mielotos ar aļņa gaļu?

Kazans lēnām virzījās baram pretī, bet Pelēkā smilkstēdama sauca viņu atpakaļ. Viņš tai nepiegrieza vērību un gāja vien tālāk vieglā solī, augstu paceltu galvu, uzboztu spalvu. Tagad viņam likās, ka svešinieki ož pavisam dīvaini, no viņiem vēdīja kaut kas ļoti pazīstams. Kazans sāka iet ātrāk, un, kad viņš beidzot apstājās divdesmit jardu attālumā no nelielā bara, kas gulēja sniegā, viņa kuplā aste viegli vilnīja. Viens no dzīvniekiem pielēca kājās un nāca viņam klāt. Pārējie sekoja, nākamajā mirklī viņš stāvēja bara vidū, saostīdamies ar pienācējiem, un priecīgi vēcināja asti. Tie bija suņi, nevis vilki.

Kādā vientuļā meža būdā bija nomiris viņu saimnieks, un viņi sāka dzīvot savvaļā. Visiem bija aļņādas kakla- siksnas. Sānos spalva noberzūsies, un viens suns vēl arvien vilka sev līdzi trīs pēdas garu iejūga virvi. Mēness un zvaigžņu gaismā viņu acīs dega sarkana, alkatīga uguns. Suņi bija vāji, izkāmējuši, bada nomocīti, un Kazans piepeši apgriezās un skrēja viņiem pa priekšu pie nogalētā aļņa. Tad viņš panācās atpakaļ un lepni attupās sniegā līdzās Pelēkajai, klausīdamies žokļu sacirtienos un gaļas plosīšanā, izsalkušajam baram mielojoties ar alni.

Pelēkā piekļāvās ciešāk Kazanam. Vilcene piedūra purnu pie viņa kakla, un Kazans pēc suņu paražas to aši aplaizīja, liekot viņai saprast, ka viss ir labi. Pelēkā vēl vairāk pieplaka pie zemes, kad dzīrotāji, pabeiguši maltīti, īstā suņu manierē nāca viņai klāt, lai viņu apošņātu un tuvāk iepazītos ar Kazanu. r

Kazans stāvēja sardzē viņai līdzās. Kāds liels eskimosu suns sarkanām acīm — tas, kurš vilka sev līdzi iejūga virvi, — apošņāja Pelēkās mīksto kaklu kādu sekundes daļu ilgāk nekā pārējie, un Kazans brīdinoši ierūcās. Lielais suns atkāpās, bet tad uz brīdi virs Pelēkās aklā purna paspīdēja viņa un Kazana atņirgtie zobi. Tas bija izaicinājums.

Lielais suns bija bara vadonis, un, ja kāds no pārējiem suņiem būtu uzdrošinājies rūkt uz viņu, vadonis kluptu tam pie rīkles. Bet mežonīgajā Kazanā, kas saniknots stāvēja līdzās Pelēkajai, nebija nekā no braucamo suņu verdziskās padevības.

Te stāvēja vadonis pret vadoni, Kazans turklāt bija Pelēkās izredzētais. Vēl mirklis — un Kazans būtu klupis virsū lielajam sunim, lai aizstāvētu savas tiesības uz Pelēko, kura viņam rūpēja vairāk nekā cīņa par bara vadību.

Bet lielais suns, rūkdams un zobus ņirgdams, nīgri novērsās — viņš izgāza savu niknumu uz pārējiem suņiem, iekampdams vienam sānos.

Lai arī akla, Pelēkā tomēr bija suni sapratusi. Viņa vēl ciešāk.piespiedās pie Kazana. Vilcene zināja, ka mēness un zvaigznes skatījuši to, kas vienmēr nozīmē nāvi — izaicinājumu uz cīņu par mātīti. Klusu smilkstēdama un maigi grūstīdama Kazanu ar purnu, vilcene kautri vilināja viņu projām no cieti nomīdītā apļa, kura vidū gulēja no- galētais alnis. Bet Kazans atbildēja ar draudīgu slāpētu rūkoņu rīkles dziļumos. Viņš nogūlās līdzās Pelēkajai, aši aplaizīja viņas aklo purnu un blenza uz svešajiem suņiem. 4

Mēness slīga arvien zemāk un zemāk un beidzot nogrima aiz rietumu pus'es mežiem. Zvaigznes sāka bālēt. Cita pēc citas tās apdzisa; uzausa auksts, pelēks ziemeļu rīts. Līdz ar ausmu lielais suņu vadonis izlīda no bedres, ko bija sev izkārpījis sniega, un atgriezās pie aļņa. Tai pašā brīdī arī Kazans pielēca kājās, lai nostātos cieši līdzās beigtajam medījumam. Abi suņi sāka draudīgi riņķot, galvas bija zemu noliektas, spalva uz muguras sacēlusies stāvus. Lielais suns pakāpās dažus soļus atpakaļ, bet Kazans, attupies pie aļņa kakla, sāka plēst sasalušo gaļu. Viņš nejuta izsalkumu. Sādā veidā viņš gribēja pierādīt savas un apstrīdēt lielā vadoņa tiesības uz nomedīto gaļu. Uz brīdi Kazans aizmirsa Pelēko. Pa to laiku suņu vadonis klusu kā ēna bija aizlavījies sānis un tagad stāvēja pie vilcenes, ošņādams viņas kaklu un augumu. .Tad vadonis iesmilkstējās. Viņa smilkstoņā jautās pirmatnības aicinājums, dedzīga prasība, kaisls lūgums, bet allaž uzticīgā vilcene ar ašu, gandrīz nemanāmu kustibu iecirta spīdīgos zobus vadoņa plecā.

Pelēka šautra — nekas taustāms, tikai pelēkā šautra — nedzirdama un briesmīga lidoja cauri ausmas mijkrēslim.

Tas bija Kazans. Viņš uzradās bez viena rūciena vai kauciena, un nākamajā mirklī abi sāncenši jau bija saķērušies nāvīgā cīniņā.

Žigli pieskrēja pārējie četri suņi, nostājās soļus desmit atstatu no cīnītajiem un gaidīja. Pelēkā pieplaka uz vēdera sniegā. Lielais eskimosu suns un Kazans necīnījās tā, kā cīnās braucamie suņi vai vilki. Abu naids un niknums bija tik liels, ka pirmajos mirkļos viņi kāvās kā vienkārši kranči. Abiem izdevās spēcīgi kampieni. Te viens, te otrs tika nogāzts gar zemi, un situācijas mainījās tik ātri, ka četri braucamie suņi apjukumā stāvēja kā sastinguši. Citos apstākļos viņi būtu lēkuši virsū tam, kurš pirmais tiktu nogāzts" uz muguras zemē, un to saplosījuši. Tā darīja gan vilki, gan mežonīgie suņi. Bet šobrīd četri bara locekļi nobijušies vilcinājās.

Lielais vadonis vēl nevienā kaujā nebija cietis sakāvi. No senčiem — d āņu dogiem — viņš bija mantojis lielu, masīvu augumu un ļoti spēcīgus žokļus, ar kuriem var ielauzt galvāskausu jebkuram parastam sunim. Bet Ka- zanā iemājoja gan suns, gan vilks, un viņš bija mantojis abu vērtīgākās īpašības. Kazanam bija arī tā priekšrocība, ka pirms kautiņa viņš bija pāris stundu atpūties ar pilnu vēderu. Vēl vairāk — viņš cīnījās par Pelēko. Kazana ilkņi dziļi iegrima pretinieka plecā, taču lielā eskimosu suņa garie zobi jau bija pārkoduši ādu uz Kazana kakla un iegrauzušies miesā. Vēl mazliet dziļāk — un būtu pārdurta jūga vēna. Kazans to skaidri apzinājās, čirkstinādams zobos ienaidnieka pleca kaulu, un pat viskarstākajos cīņas brīžos centās izvairīties no jauna — sekmīgāka eskimosu suņa kampiena.

Beidzot gaidītais kampiens nāca, taču Kazanam veiklāk par jebkuru vilku izdevās no tā atbrīvoties, un viņš atlēca atpakaļ. No kodiena brūces uz krūtīm pilēja asinis, viņš to nejuta. Abi pretinieki atsāka lēnām riņķot, un tagad pārējie suņi panāca dažus soļus tuvāk; visi četri satraukti vārstīja mutes, sasarkušajās acīs dega bīstama uguns — viņi gaidīja izšķirošo brīdi. Suņu acis bija pievērstas vadonim. Kazans soļoja ap viņu plašā lokā, bet vadonis klibodams grozījās viņam līdzi. Lielā suņa pīecs bija pārlauzts. Ausis cieši pieglaudis galvai, viņš neizlaida Kazanu no acīm. Kazana ausis bija izslietas, kājas viņš lika viegli. Viņš atkal bija piesardzīgs un spēja cīnīties. Sākotnējais mežonīgais niknums bija pierimis, un Kazans ta"ga*d cīnījās tā, kā bija cīnījies ar savu nāvīgāko ienaidnieku lūsi. Piecas reizes viņš apriņķoja pretinieku, tad zibenīgi lēca, ar visu sava ķermeņa svaru ietriekdamies lielā suņa plecā. Šoreiz Kazans necentās iekosties pretinieka rīklē, bet sadragāja viņa žok]us. Kazana trieciens bija nāvīgs, un nežēlīgais suņu tribunāls nepacietīgi gaidīja uzvarētā krišanu. Tad tas notika — lielais suns tika nogāzts no kājām, viņš apvēlās uz muguras, un tajā pašā brīdī četri braucamie suņi uzklupa savam vadonim. Viss nedējām un mēnešiem ilgi krātais naids pret vadoni, kas viņus — savus iejūga biedrus — bija biedējis un paverdzinājis, tagad ar joni lauzās uz āru, un vadonis, burtiski, tika saraustīts gabalos.

Kazans lepni piegāja pie Pelēkās, vilcene, priecīgi Iesmilkstējusies, uzlika galvu viņam uz kakla. Divreiz Kazans viņas dēļ bija cīnījies uz dzīvību un nāvi. Divreiz viņš bija uzvarējis.

Un aklās vilcenes dvēsele izlējās gavilēs pret aukstajām, pelēkajām debesīm, viņa pieglaudās Kazanam pie pleca un laimīgi elsa, klausīdamās zobu šņakstināšanā, četriem iejūga suņiem plosot bijušo vadoni, ko viņas kungs un pavēlnieks bija nogāzis no kājām.

sešpadsmita nodaļa kazans dzird asiņu balsi

Vairākas dienas viņi mielojas ar sasalušo vecā aļņa gaļu. Veltīgi Pelēkā nopūlējās aizvilināt Kazanu projām purvos un mežos. Ar katru dienu sals mazinājās. Iestājās labs medību laiks. Un Pelēkā vēlējās būt viena — ar Kazanu. Taču Kazanam, kā vairumam stiprā dzimuma pārstāvju, vadoņa gods un varas, apziņa izraisīja jaunas izjūtas. Tagad viņš bija suņu bara vadonis, tāpat kā reiz bija vadījis vilku baru. Līdz šim vienīgi Pelēkā bija turējusies pie viņa, tagad viņam aizmugurē sekoja arī četras eskimosu laikas. Viņš atkal no jauna pārdzīvoja to lielo, priecīgo satraukumu, ko bija jau gandrīz aizmirsis, un vienīgi Pelēkā sava akluma mūžīgajā naktī nojauta tās briesmas, kādām viņš sevi pakļauj^ būdams bara vadonis.

Trīs dienas un trīs naktis viņi palika nogalētā aļņa tuvumā, ik bridi gatavi mesties cīņā, lai medījumu aizstāvētu, un tomēr ar katru nākamo diennakti viņu mod- riba mazinājās. Ceturtajā naktī suņi nogalēja jaunu briežu* māti. Kazans vadīja šīs medības, un pirmo reizi, sajuzdamies kā bara vadonis, kuram seko četri suņi, viņš atstāja aklo vilcēni aizmugurē vienu. Kad upuris bija panākts, Kazans pirmais lēca tam pie mīkstā kakla. Iekams viņš nebija sācis plosīt nogalēto briežumāti, neviens no pārējiem suņiem neuzdrošinājās tai pieskarties. Kazans bija bara vadonis.

Viņš varēja aizdzīt pārējos suņus ar vienu dusmīgu ņurdienu. Vajadzēja viņam tikai paspīdināt plēsīgos ilkņus, kad eskimosu laikas trīcēdamas pieplaka uz vēdera sniegā.

Kazans dzīvoja kaislā satraukumā, asinis viņā vārījās, un šis satraukums līdz ar laimes izjūtu, ko deva varas apziņa, ar katru dienu noteiktāk ieņēma viņa sirdī to vietu, kas līdz šim bija piederējusi Pelēkajai.

Vilcene pienāca pie medījuma pusstundu vēlāk, tagad viņas slaidās kājas likās zaudējušas agrāko žiglumu un lokanību, ausis un galvu viņa vairs neturēja priecīgi izslietu. Nogalinātajai briežumātei viņa gandrīz nepieskā- rās. Aklais purns vienmēr bija vērsts uz Kazanu. Kur vien viņš gāja, vilcenes neredzīgās acis viņam sekoja, ik brīdi gaidīdamas pierasto signālu — klusu rūcienu, kas tik bieži bija atskanējis' tai laikā, kad viņi divi vien medīja kalnu un mežu plašumos.

Kopš tā brīža, kad Kazans bija kļuvis par bara vadoni, ar viņu -notika dīvaina pārmaiņa. Ja viņa padotie būtu vilki, Pelēkajai nenāktos grūti viņu aizvilināt prom. Bet Kazans bija starp savējiem. Viņš ir suns. Tie arī ir. suņi. Viņā no jauna bija iedegusies tā uguns, kas šķita apdzi- susi un vairs nesildīja. Līdzšinējā dzīvē divatā ar Pelēko viņu neatstāja vientulības izjūta, kādu vilcene nepazina. Daba Kazanu bija radījusi tā, ka viņam bija nepieciešama sabiedrība, turklāt nevis vienas, bet daudzu radniecīgu dzīvu būtņu sabiedrība. Viņš bija dzimis, lai klausītos cilvēka balsī un izpildītu tā pavēles. Dzīve viņam bija mācījusi nīst cilvēku, bet suņi ir viņa ciltsbrāļi, viņš pats ir suns. Ar Pelēko viņš bija juties laimīgs — laimīgāks nekā jebkad agrāk cilvēku un savu ciltsbrāļu sabiedrībā. Bet viņš bija ilgi nodzīvojis citos apstākļos, šķirts no suņiem, un tagad, saklausījis brāļu asiņu balsi, nespēja pretoties tās aicinājumam. Tikai Pelēkā ar savu-super- instinktu, ko daba viņai bija piešķīrusi zaudētās redzes vietā, nojauta, pie kā tas novedīs viņas draugu.

Ar katru dienu kļuva siltāks, un tais stundās, kad saule sildīja visstiprāk, sniegs jau sāka mazliet kust.

Bija aizritējušas divas nedēļas kopš tās nakts, kad līdzās beigtajam alnim bija norisusi sijņu kauja. Pamazām bars virzījās uz austrumiem un tagad atradās piecdesmit jūdzes austrumu un divdesmit jūdzes rietumu virzienā no Kazana un Pelēkās kādreizējā midzeņa zem vējlauzas. Vairāk nekā jebkad agrāk Pelēkā sāka ilgoties pēc agrākā mitekļa zem sakritušajiein kokiem. Līdz ar pirmajām pavasara vēsmām aklā vilcene otrreiz savā dzīvē gatavojās kļūt māte. Bet viņas pūles aizvilināt Kazanu no bara izrādījās veltīgas — par spīti vilcenes protestiem, Kazans suņu bara priekšgalā ik dienas aizklīda arvien tālāk uz dienvidaustrumiem.

Instinkts urdīja četras eskimosu laikas doties šajā virzienā. Eskimosu suņi vēl pietiekami ilgi nebija nodzīvojuši savvaļā, lai aizmirstu cilvēkus, un cilvēki bija tur — dienvidaustrumu pusē. Necik tālu šajā virzienā atradās Hudzona līča sabiedrības forts, no kura suņi un viņu mirušais saimnieks savā laikā bija izbraukuši. Kazans to nezināja, bet tad kāds notikums viņam atsauca atmiņā agrākās dzīves ainas un vēlēšanās, kas viņu vēl vairāk attālināja no Pelēkās.

Viņi bija uzkāpuši pakalna virsotnē un piepeši iztrūkušies apstājās. Cilvēka balss spalgi, griezīgi izkliedza to vārdu, kurš sen pagājušās dienās bija licis asinīm straujāk rjtēt Kazana dzīslās, — mhūš! mhūš! mhūšl Lejā viņi ieraudzīja sešu suņu vilktas kamanas, tām nopakaļus skrēja vīrs, nemitīgi skubinādams suņus ar kliedzieniem.

Kazans ar četrām eksimosu laikām apjucis un drebēdams stāvēja kalnā. Pelēkā turējās savrup nedaudz aizmugurē. Tikai tad, kad cilvēks, suņi un kamanas bija izzudušas skatieniem, bars sakustējās un skrēja lejā, visi suņi smilkstēdami ostīja atstātās pēdas. Jūdzes divas Kazans ar četrām laikām skrēja pa svaigajām pēdām. Pelēkā bija atvirzījusies jardus divdesmit sānis pa labi — siltais cilvēka smārds viesa viņā mokošu nemieru. Vienīgi sirsnīgā pieķeršanās Kazanam, uzticība viņam neļāva vil- cenei aiziet vēl tālāk no nīstā smārda.

Purva malā Kazans palika stāvot, pēc tam nogriezās prom no pajūga pēdām. Līdz ar augošo vēlēšanos atrasties cilvēka tuvumā Kazanā mita ari senās aizdomas, ko nekas nespēja pilnīgi izkliedēt, — aizdomas, ko viņš bija mantojis no saviem vilku senčiem.

Kazanam nogriežoties mežā, Pelēkā priecīgi iesmilkstējās, vilcene pienāca viņam tik tuvu klāt, ka viņas plecs skāra Kazana plecu; tā viņi gāja tālāk cieši viens otram līdzās. *

Drīz pēc tam sākās straujš atkusnis. Sniega kušana un šķīdonis vēstī pavasari un arī to, ka cilvēki aiziet no mežiem un ielejām. Kazans ar suņu baru ļoti drīz saoda cilvēku klātbūtni. Tagad bars atradās trīsdesmit jūdzes no forta. Simt jūdžu attālumā no visām pusēm uz fortu steidzās traperi ar pēdējām ziemas medībās iegūtajām kažokādām. No austrumiem un rietumiem, dienvidiem un ziemeļiem visas pēdas veda uz fortu. Kazans ar suņu baru nokļuva pašā cilvēka pēdu biezumā. Nedēļas laikā nebija tādas dienas, kad viņu ceļā negadītos svaigas pēdas, daždien viņi ar tām sastapās pat divas trīs reizes.

Pelēko pastāvīgi vajāja bailes. Lai ari akla, viņa tomēr zināja, ka no visām pusēm baram draudīgi tuvojas cilvēki. Kazanu cilvēka tuvums vairs nebiedēja, un viņš atmeta piesardzību. Trīs reizes tajā nedēļā viņš dzirdēja cilvēku kliedzienus un kāda baltā vīra smieklus un suņu ņerīšanos, kad saimnieks tiem nosvieda priekšā ikdienas zivju devu. Kazans saoda gaisā nometnes ugunskuru kodīgo dūmu dvaku, un reiz naktī no tālienes līdz viņam aizskanēja kādas mežonīgas dziesmas fragments, tam sekoja suņu rejas un vaukšķēšana.

Lēnām un noteikti cilvēku pievilkšanas spēks viņu tuvināja fortam — šodien vienu jūdzi, rit divas, bet vienmēr tuvāk un tuvāk. Pelēkā, izcīnīdama zaudēto cīņu līdz galam, briesmu pilnajā gaisā sajuta tuvojamies to stundu, kad Kazans, paklausīdams senču asiņu balsij, beidzot viņu pametīs vienu.

Kažokādu sabiedrības fortā sākās rosīgas darbošanās un Satraukuma pilnas dienas, kad tika lēsta peļņa un ļaužu sirdīs valdīja prieks; šajās dienās no pirmatnējiem mežiem un ielejām fortā bagātīgi ieplūda dārgas kažokādas, ko pēc tam nosūtīja uz Londonu, Parīzi un citām Eiropas valstu galvaspilsētām. Šogad nepacietīgāk nekā citus gadus sabiedrība gaidīja pārbraucam meža ļaudis. Baku sērga bija ievākuši savu briesmīgo ražu; tikai pēc tam, kad būs pabeigta mednieku pavasara uzskaite, kļūs droši zināms, kuri no viņiem izdzīvojuši, kuri miruši.

Pirmie sāka ierasties čipevu cilts indiāņi un metisi no dienvidiem •— viņu kamanas vilka plušķaini kranči, salasīti gar civilizācijas robežām. Pēc tam atbrauca rietumu tundras mednieki, kuri veda līdzi saiņus ar polār- iapsu un karibu ādām. Līdz ar medniekiem fortā saradās vesela armija suņu. Makenzi medību suņiem bija garas kājas ar platām pēdām, kamanas tie vilka kā zirgi, bet vaimanāja kā nopērti kucēni, kad tiem uzbruka lielās eskimosu laikas. No Hudzona līča piekrastes saradās daudz nikno Labradoras suņu, kurus pieveikt spēj tikai nāve.

Virtene pēc virtenes mazo dzelteno un pelēko eskimosu suņu, kuri prata laist darbā zobus tikpat veikli kā viņu melnmatainie saimnieki rokas un kājas, satikās ar daudz lielākajiem un tumšākajiem malemutiem[11] no Atabaskas. No visām malām saradās kopā cits citam naidīgi suņi ar mežonīgu kāri nogalēt, pārmantotu no tālajiem vilku senčiem, un tad gāja vaļā sīvi kautiņi, ņerīšanās, košana un rūkšana. Kautiņiem nebija gala. Tie iesākās līdz ar pirmo suņu ierašanos un ilga cauru dienu no ausmas līdz naktij. Nekad nebeidzās cīņas starp suņiem un cīņas starp cilvēkiem un suņiem. Sniegs bija sabradāts un notriepts asinīm, bet asiņu smaka vilku pēctečiem uzkurināja vēl mežonīgāku niknumu.

Katru diennakti šais kautiņos tika nogalēts vismaz pusducis suņu. Visbiežāk gāja bojā izlutinātie suņi no dienvidu apgabaliem — angļu doga, dāņu doga un aitu suņa jaukteņi —, kā arī liktenīgi gausie Makenzi suņi.

Visapkārt fortam cēlās dūmi no simtiem ugunskuru, ap tiem pulcējās mednieku sievas un bērni.

Kad sniegs bija tiktāl nokusis, ka pa to vairs nevarēja braukt ar kamanām, sabiedrības aģents Viljams pārliecinājās, ka daudzi mednieki nav atgriezušies; viņu kontus Viljams izsvītroja no savām grāmatām, zinādams, ka pazudušie kļuvuši par sērgas upuriem,

Beidzot pienāca lielā karnevāla nakts. Nedēļām un mēnešiem ilgi sievas, bērni un vīri bija to gaidījuši. Daudzās jo daudzās meža būdās, nokvēpušos vigvamos un pat eskimosu ledus mājokļos šīs priecīgās karnevāla nakts gaidas deva jaunu spēku un vērta gaišāku dzīves ikdienu. Tas bija «lielais cirks» — pats jaukākais brīdis mednieku dzīvē, ko sabiedrība tiem piešķīra divreiz gadā.

Sajā gadā, kad visiem vēl svaigā atmiņā bija sērgas izraisītais posts un nāve, aģents Viljams bija īpaši pacenties, lai svētki izdotos jo krāšņi. Viņa mednieki bija sagādājuši četrus brangus karibu. Meža klajumā sanesa lielas kaudzes sausas malkas, starp tām ieraka zemē astoņus desmit pēdas augstus stabus ar zaru staklēm galā; staklēs ielika paresnus, nomizotus kokus, bet uz tiem kā uz iesmiem uzvēra veselus karibu liemeņus, lai izceptu liesmās. Ugunskurus iededza krēslā, un, kad liesmas šāvās augšup pret tumšajām debesīm, Viljams pirmais uzņēma seno ziemeļu dziesmu par karibu.

Ak, karibu-ū, karibu-ū, Tu celies tik augstu, augstu, Līdz pašām debesīm! Ak, lielais, baltais karibu-ū-ū!

— Un tagad visi kopā! — kliedza aģents.

Viņa entuziasma aizrauti, meža ļaudis it kā pamodās no mēnešiem ilgās klusēšanas, un viņu dziesma, vētraina prieka nesta, lidoja uz naksnīgajām debesīm.

Divas jūdzes tālāk uz dienvidrietumiem cilvēku bafsu pērkons aizsniedza Kazana, Pelēkās un bez saimniekiem palikušo četru eskimosu laiku ausis. Klaiņotāji neatņemdamies lūkojās uz to pusi, no kurieneš nāca šīs skaņas, viņi nemierīgi mīdījās un smilkstēja. Kažans kādu brīdi stāvēja nekustīgs kā akmens. Tad viņš pagrieza galvu un pavērās atpakaļ uz Pelēko. Vilcene gulēja zem kuplas balzama baltegles, pēdas desmit atstatu. Ķermenis, kājas un kakls bija pieplacis pie zemes. — sniegā. Viņa neizdeva nevienu skaņu, bet ailgšlūpa bijā uzrauta, baltie zobi spīdēja, Kazans aiztecēja atpakaļ pie draudzenes un smilkstēdams apošņāja viņas aklo purnu. Taču Pelēkā nekustējās. Kazans atgriezās pie saviem suņiem, ar troksni sacirta kopā žokļus. Līdz viņiem vēl skaidrāk atplūda mežonīgās karnevāla balsis, un četri eskimosu suņi vairs nebija noturami: aizmirsuši savu vadoni, viņi kā ēnas zemu noliektām galvām lavījās projām uz trokšņa pusi. Kazans vilcinājās, viņš aicināja Pelēko viņam sekot. Bet vilcenei nepakustējās neviens muskulis. Viņa būtu gājusi Kazanam līdzi ugunī, bet ne pie cilvēkiem. Viņas ausīm nepaslī- dēja garām neviena skaņa. Vilcene dzirdēja Kazana soļu dipoņu, kad viņš skrēja projām, pēc tam viss noklusa. Viņa zināja, ka draugs viņu pametis. Tad, tikai tad vilcene pacēla galvu un žēli iekaucās. Tas bija pēdējais aicinājums Kazanam atgriezties. Taču spēcīgāk par to Kazana asinis satrauca cilvēka un suņu vilinājums. Četri suņi jau bija aizskrējuši tālu uz priekšu, un Kazanam labu brīdi nācās joņot lielā ātrumā, lai viņus panāktu. Pēc tam viņš sāka skriet lēnāk, norikšoja vēl simt jardu un apstājās. Nepilnu jūdzi tālāk sev priekšā viņš ieraudzīja lielo ugunskuru liesmas kāpjam debesīs. Vēlreiz viņš pameta skatienu atpakaļ, lai redzētu, vai Pelēkā viņam seko, tad apņēmīgi gaja tālāk, līdz sasniedza cieti nobrauktu ceļu. Uz šī ceļa bija cilvēku un suņu pēdas, pirms dienas vai divām dienām pa to bija tikuši vilkti divi nogalēti karibu.

Beidzot Kazans iegāja nelielā retainē, kas apjoza lielo klajumu, liesmu blāzmojums viņam apžilbināja acis. Skaņu jūklis, kas brāzās pār viņu, karsēja smadzenes kā uguns. Kazans dzirdēja cilvēku dziedāšanu un smieklus, sieviešu un bērnu griezīgos kliedzienus, neskaitāmu suņu rejas, kaucienus un rūcienus. Viņam gribējās skriet ārā no meža, iejukt nometnes raibumā un atkal no jauna dzīvot to dzīvi, ko tik labi pazina. Jardu pēc jarda viņš gāja cauri retajam mežiņam uz klajuma malu. Tur viņš drebēdams apstājās egles ēnā un ar ilgošanos noraudzījās klajuma rosmē, tomēr nespēja pārvarēt šaubas.

Simt jardu tālāk visapkārt ugunskuriem ņudzēja cilvēku un suņu burzma. Kazana nāsis kutināja tīkama ceptas karibu gaļas smarža, un, piesardzīgi noguldamies sniegā, kā bija mācījusi Pelēkā, viņš ieraudzīja vīrus nometām kūstošajā sniegā garas kārtis ar izceptajiem karibu. Cepešus tūlīt apstāja mežonīgs dzīrotāju pūlis ar nažiem rokās, un aiz cilvēkiem saslēdzās kaucošu suņu loks. >

Nākamajā mirklī Kazans bija aizmirsis Pelēko — aiz

mirsis visu to, ko viņam bija iemācījis cilvēks un dzīve savvaļā, — kā bulta viņš metās āra klajumā. Kad viņš sasniedza trokšņaino apli, suņi jau kāpās atpakaļ, vairīdamies no forta vīriem, kuri zvetēja viņus ar garām, no karibu zarnām savītām pātagām. Spēcīgs cirtiens sāpīgi trāpīja kāda eskimosu suņa plecu, un tas, kampdams pātagu, iekoda Kazanam. Kazans nepalika parādā: tūlīt starp abiem izcēlās kautiņš. Nākamajā mirklī abi kaušļi vārtījās sniegā, Kazanam bija izdevies nogrābt pretinieku aiz rīkles.

Kliegdami pieskrēja vīri. Pātagas šķēla gaisu kā asi trīti naži. Sitieni bira pār Kazanu, kurš atradās virs otra suņa. Ciezdams skaudras sāpes, Kazans piepeši atcerējās senās dienas — tās dienas, kad pār viņu valdīja cilvēks ar pātagu un rungu. Suns nikni ierūcās. Viņš palaida vaļīgāk eskimosu suņa kaklu. Tad no raibā vīru un suņu pūļa izlēca kāds vīrs ar rungu. Runga iezvēla Kazanam pa muguru ar tādu spēku, ka suns nogāzās garšļaukus sniegā. Tad tā cēlās vēlreiz. Aiz rungas vīdēja cilvēka seja — sarkana no liesmu atspīdumiem, cieta un nežēlīga. Tāda pati seja Kazanu savā laikā bija iedzinusi mežā, un, kad runga atkal gāzās pār viņu, Kazanam izdevās izvairīties; viņš atņirdza plēsīgos ilkņus, kas spīdēja kā ziloņkaula naži. Runga pacēlās trešo reizi, un tagad Kazans to uztvēra gaisā, iešņāj)dams ar zobiem visgarām vīra apakšdelmā.

— Dievs žēlīgais! — vīrs sāpēs iebļāvās, un Kazans rikšoja uz mežu, ieraudzījis pamirdzam šautenes stobru. Sprāga šāviens. Kaut kas tik karsts kā kvēlojošas ogles apdedzināja Kazana gurnu; dziļi mežā viņš apstājās, lai aplaizītu sāpošo vietu, kur lode bija nosvilinājusi spalvu un ievainojusi ādu.

Pelēkā vēl arvien gaidīja zem balzama baltegles, kad Kazans atgriezās pie viņas. Priecīgi vilcene izlēca no paslēptuves draugam pretī. Viņš pieskārās ar purnu pie viņas kakla un kādu brīdi stāvēja, uzlicis galvu viņai uz muguras, klausīdamies tālajās skaņās.

Tad atglaustām ausīm Kazans devās taisni uz ziemeļrietumiem. Nu Pelēkā tecēja viņam līdzās, plecs pie pleca, kā tai la»kā, kad., viņi vēl nebija sastapuši suņu baru; viņa atkal bija Kazana draudzene un izredzētā, un viņa zināja, ka abu ceļš šajā naktī ved uz veco midzeni zem vējlauzas.

septiņpadsmitā nodaļa

KAZANA DĒLS

Trīs svarīgi notikumi bija iespiedušies Kazana atmiņā uz visu mūžu. Viņš nekad pilnīgi neaizmirsa sen pagājušo laiku, kad bija vilcis kamanas, kaut arī, ziemām un vasarām mijoties, atmiņas par šīm senajām dienām arvien vairāk izbālēja. Kā sapnī viņš atcerējās to laiku, kad bija ieradies pie cilvēkiem. Līdzīgas sapņu tēliem, viņa gara acu priekšā reizumis iznira cilvēku sejas — pirmā dzīvē sastaptā sieviete un bijušie saimnieki; visas tās šķita piederam tālai pagātnei. Nekad Kazans neaizmirsīs ugunskurus un savas cīņas ar cilvēku un zvēriem, un lielās medības mēnesgaismā.

Bet divi notikumi bija tik svaigi viņa atmiņā, it kā tie būtu norisuši tikai vakar; starp pārējiem tie izdalījās kā divas ziemeļu zvaigznes, kuras nekad nezaudē spožumu. Viens no šiem notikumiem bija sastapšanās ar sievieti. Otrs — briesmīgā kauja ar lūsi Saules klints korē, kad Pelēkā zaudēja acu gaismu.

Atsevišķi atgadījumi uz mūžu iespiežas cilvēku atmiņā, un arī dzīvnieki šai ziņā daudz neatšķiras no cilvēkiem. Lai izjustu dziļas bēdas un lielu prieku, nav vajadzīgs ne prāts, ne augsti attīstītas smadzenes. Kazans, neprazdams domāt, nešaubīgi zināja, ka apmierinājuma izjūtu, pilnu vēderū, laipnus vārdus un glāstus sitienu vietā viņš saņēmis no sievietes, bet savvaļas dzīvē iepazīto biedriskumu, uzticību un padevību viņam dāvājusi Pelēkā.

Trešais neaizmirstamais notikums Kazana dzīvē bija gaidāms ērtajā mājoklī, ko viņi ar Pelēko sev bija atraduši purvā zem vējlauzas bargā sala un bada dienās.

Kazans un Pelēkā bija aizgājuši no purva apmēram pirms mēneša, kad tas bija ieputināts dziļā sniegā. Viņu atgriešanās dienā spīdēja spoža, silta pavasara saule. It visur burbuļodami plūda lieli un mazi kūstoša sniega strauti; krakšķēdams lūza plānais ledus; mirstošās ziemas pēdējos vaidus izdvesa sala stindzinātās klintis, koki un zeme; nakti pēc nakts — jau daudzas naktis — aukstās, bālāks ziemeļblāzmas ugunis savā dziestošajā krāšņumā virzījās arvien tuvāk polam. Papelēm piebrieda pumpuri, un gaisu pildīja jauka balzama baltegļu, Kanādas eg]u un ciedru smarža. Tur, kur pirms sešām ne- dēļām bija valdījis sastingums, bads un nāve, tagad bija atnācis pavasaris; Kazans un Pelēkā stāvēja purva malā, ieelpodami pavasarīgās zemes aromātu, klausīdamies mostošās dzīvības rosmē. Virs viņu galvām lidinājās aļņaputnu pāris un nikni rājās. Liels silis saulgozī posa spalvas. Tālāk purvā zem liela zvēra kājas nokrakšķēja sauss zars. No pakalnu grēdās Kazana un Pelēkās aizmugurē uzvirmoja spēcīga lāču dvaka — tur lāčumāte čakli plūca maigos papeļu pumpurus saviem sešas nedēļas vecajiem lācēniem, kas bija piedzimuši, kamēr māte vēl gulēja ciešā ziemas miegā. Siltais, smaržīgais, saules piestrāvotais gaiss Pelēkajai čukstēja jaunas dzīvības rašanās noslēpumu. Viņa klusu iesmilkstējās un maigi berzēja aklo purnu pret Kazana plecu. Jau pirms vairākām dienām viņa kā prazdama bija pūlējusies Kazanam darīt zināmu,- ka drīzumā kļūs māte. Vairāk nekā jebkad viņai tagad gribējās saritināties un gulēt siltajā, sausajā midzenī zem vējlauzas. Medības viņu neinteresēja. Ne lūstoša žagara troksnis zem nagaiņa pēdas, ne lācenes un tās mazuļu siltā dvaka šobrīd nespēja pamodināt Pelēkās senos instinktus. Viņa vēlējās saritināties midzenī zem vecās vējlauzas — un gaidīt. Vilcene gribēja, lai Kazans viņu saprastu.

Tagad, kad sniegs bija nokusis, Kazans un Pelēkā atklāja, ka no paugura, uz kura atrodas vējlauza, viņus šķir šaurs strautiņš. Izslietām ausīm Pelēki klausījās strautiņa burbuļošanā. Kopš tās dienas, kad viņi abi ar Kazanu upmalā uz smilšu sēres bija izglābušies no uguns, Pelēkā vairs tik ļoti nebaidījās no ūdeņiem. Droši, nešaubīgi viņa sekoja Kazanam, kad suns meklēja seklāko vietu, kur pārbrist. Otrpus strauta Kazans redzēja lielo vējlauzu. Pelēkā to saoda un priecīgi iesmilkstējās, pavērsusi aklo purnu pret ilgoto mitekli. Simt jardu tālāk gar strautu uz augšu pāri ūdenim bija pārkritis liels ciedrs, un Kazans sāka pa to iet. Brīdi vilcinājusies, Pelēkā viņam sekoja. Viņi reizē pieskrēja pie vējlauzas un, pabāzuši galvu un plecus tumšajā alas caurumā, ilgi un piesardzīgi ostīja gaisu. Pēc tam abi devās alā iekšā. Pelēkā pirmā atkrita mīkstajās smiltīs dziļumā, kur bija viņu midzenis. Vilcene elsa — ne aiz ņoguruma, bet sajuzdamās apmierināta un laimīga. Mājīgajā tumsā arī Kazana žokļi pavērās. Suns elsa. Viņš, tāpat kā Pelēkā, priecājās, nokļuvis atpakaļ vecajā mājoklī. Kazans pielīda pie vilcenes, un Pelekā laizīja viņa purnu. Tagad Kazans saprata, ko vilcene grib viņam pateikt. Brīdi suns gulēja Pelēkajai līdzās, uzmanīgi klausīdamies un vērodams midzeņa ieeju. Tad viņš piecēlās un ošņāja midzeņa baļķu sienas. Kazans jau atradās pie pašas ieejas, kad piepeši viņam degunā iesitās silta smaka. Suns sastinga, spalva uz muguras uzbozās. Smakai līdzi atplūda tāda kā maza bērna vāvuļošana. Alas ieejā parādījās dzcloņcūka un savā smieklīgajā gaitā virzījās uz midzeni, arvien vēl tarkšķēdama maza bērna mīlīgajā nesaprotamajā valodā, kuras deļ cilvēki dzeloņcūku saudzē. Kazanam jau agrāk bija gadījies dzirdēt dzeloņcūkas vāvuļošanu, un viņš, kā daudzi savvaļas dzīvnieki, parasti nepiegrieza vērību šim nekaitīgajam radījumam. Bet šoreiz Kazans neredzēja un tātad arī nevarēja zināt, ka viņa priekšā ir dzeloņcūka — labsirdīgs dzīvnieciņš, kas pie Kazana pirmā rūciena, klusu tarkšķēdams, jepotu projām, ko kājas nes. Kazans atskārta vienīgi to, ka viņa un Pelēkās mājoklī, kurā abi tikko atgriezušies, ielauzies svešs dzīvs radījums. Dienu vēlāk, v.arbūt tikai stundu vēlāk viņš to būtu padzinis ar vienu dusmīgu rūcienu. Tagad viņš tam metās virsū. Lēcienam sekoja satraukta tarkšķēšana, kura jaucās cūkas kviecieni un augošs kaucienu slaccato. Pie ieejas pielēca Pelēkā. Jardus desmit tālāk gulēja dzeloņcūka, saritinājusies adatainā kamolā. Kazans, kaukdams aiz sāpēm, skraidīja apkārt kā sadedzis. Purnā viņam bija iedūries liets daudzums adatu. Suns vārtījās mitrajā zemē, izmisīgi ar ķepām gramstīdams asos dzeloņus, kas viņu sāpīgi durstīja. Tad viņš sāka skriet, kā mēdz darīt visi suņi, kas nonākuši saskarē ar šķietami draudzīgo dzeloņcūku; viņš joņoja apkārt un apkārt vējlauzai, iekaukdamies pie katra palēciena. Pelēkā šo notikumu uzņēma mierīgi. Iespējams, ka savvaļas dzīvnieku dzīvē gadās smieklīgas situācijas. Tieši tāda izrādījās Kazana saķeršanās ar dzeloņcūku. Pelēkā saoda dzeloņcūku, viņa ari zināja, ka purnā Kazanam sadūrušās adatas. Bet viņa nespēja draugam līdzēt, un nebija arī neviena, ar ko cīnīties, vilcene tāpēc attupās un gaidīja, ikreiz pasliedama uz augšu ausis, kad Ķazans savos riņķojumos ap vejlauzu liela ātrumā 6krēja viņai garām. Pēc piektā vai sestā apļa dzeloņcūka, jau mazliet nomierinājusies, atsāka tarkšķē- ganu, tad aizlīgoja līdz tuvējai papelei, uzrāpās kokā un sāka lupināt kāda zara mīksto mizu.

Beidzot Kazans apstājās vilcenes priekšā. Pirlnās plosī- gās, daudzo aso dzeloņu izraisītās sāpes bija notrulinājušās līdz nemainīgai dedzinošai sāpju sajūtai. Pelēkā piegāja pie Kazana un viņu piesardzīgi aptaustīja. Vilcene sagrāba zobos divas vai trīs adatas un tās izrāva. Nu Kazans izturējās kā īsts suns. Viņš iekaucās un smilkstēja, kad Pelēkā izrāva nākamo adatu saišķi. Tad Kazans pieplaka uz vēdera pie zemes, izstiepa priekškājas, aizvēra acis un neprotestēdams, reizēm tikai iesmilkstēdamies, ļāva Pelēkajai turpināt sāpīgo apstrādi. Laimīgā kārtā neviens dzelonis nebija iedūries viņa mutē un mēlē. Bet deguns un žokļi drīz vien bija sarkani no asinīm. Veselu stundu Pelēkā cītīgi strādāja savu glābšanas darbu, un viņai izdevās izraut lielāko daļu adatu. Dažas tomēr palika, tās bija pārāk īsas un pārāk dziji iedūrušās, lai vilcene tās spētu izvilkt ar zobiem.

Pēc tam Kazans nogāja lejā pie strauta un iegremdēja sūrstošo purnu aukstajā ūdenī. Ūdens remdēja sāpes, bet tikai uz īsu laiku. Atlikušās adatas dūrās arvien dziļāk un dziļāk, gluži kā dzīvas būtnes. Kazana deguns un lūpas pietūka. No mutes pilēja ar asinīm sajaukušās siekalas, acis sasarka.

Divas stundas vēlāk, kad Pelēkā jau bija ielīdusi atpakaļ midzenī zem vējlauzas, viena no adatām, izgājusi cauri Kazana lūpai, sāka durstīt mēli. Izmisis Kazans ņēmās zelēt koka gabalu. Adata saliecās un pārlūza, nespēdama nodarīt jaunu ļaunumu. Daba pateica Kazanam, kas jādara, lai sev palīdzētu.

Atlikusī dienas daļa Kazanam pagāja, graužot koka gabalu un viļājot pa muti zemes pikas. Ar to viņš panāca, ka pārējie zobainie adatu gali tika notrulināti un nolūza.

Krēslā Kazans ielīda midzenī zem vējlauzas, un Pelēkā ar vēso, mīksto mēli laizīja viņa purnu. Naktī viņš bieži nogāja lejā līdz strautam, ledainais ūdens atveldzēja.

Nākamajā dienā Kazanam bija «dzeloņcūkas purns», kā tādās reizēs saka meža ļaudis. Ar briesmīgi sapampušo purnu viņš izskatījās tik jocīgs, ka pat Pelēkajai sanāktu smiekli, ja viņa būtu cilvēks, nevis akla vilcene. Kazana žokļi bija uzblīduši kā spilveni. Acu vietā vīdēja šauras spraudziņas. Izgājis ārā, suns mirkšķināja acis, jo gandrīz neko nespēja saskatīt — tāpat kā aklā vilcene. Bet sāpes bija rimušas. Jau nākamajā naktī viņš izgāja me« dībās un pirms ausmas atnesa uz midzeni zaķi. Vēl pēc divām stundām viņš būtu atnesis Pelēkajai ari baltirbi, bet tieši tajā brīdī, kad viņš grasījās lēkt virsū spalvota- jam laupījumam, dažus jardus atstatu klusu ietarkšķējās dzeloņcūka, un Kazans pēkšņi apstājās. Visai reti ga* dījās, ka bailēs Kazans nolaida asti. Bet mazā, ada- tainā dzīvnieka ērmīgā pļāpāšana lika viņam iemiegt asti kājstarpā un dot kājām ziņu. Tāpat kā cilvēki neieredz Čūskas un cenšas no tām izvairīties, arī Kazans turpmāk allaž grieza ceļu šim mazajam, mīlīgajam zvēriņam, par- kuru nekad nebija dzirdēts, ka tas būtu sliktā noskaņojumā vai meklētu ķildu.

Pēc piedzīvojuma ar dzeloņcūku iestājās silts, saulains laiks, dienas kļuva aizvien garākas. Kazans cītīgi medīja. Ātri nokusa pēdējais sniegs. No zemes izlīda zaļi asniņi. Ar katru dienu vairāk nosārta meža vīnogulāji, pārsprāga papeļu pumpuri, un pašās saulainākajās vietās starp klintīm izplaukušie sniegpulkstenīši nepārprotami liecināja, ka atnācis pavasaris. Vēl pirms nedēļas Pelēkā bija bieži medījusi kopā ar Kazanu. Viņi negāja tālu. Purvs bija pilns ar sīkiem zvēriņiem, tā ka ik dienu vai ik nakti viņi nomedīja svaigu gaļu. Pēc tam Pelēkā gāja medībās retāk.

Tad pienāca tā siltā, gaišā, smaržu pilnā mēnesnakts, kad Pelēkā atteicās atstāt midzeni zem vējlauzas. Kazans viņu neskubināja iet ārā. Instinkts Kazanu brīdināja šajā naktī neaiziet tālu no midzeņa. Atgriezies viņš pārnesa zaķi. Nākamajā nakti suns atkal izgāja medīt, bet šoreiz alas ieejā viņu apstādināja kluss, brīdinošs Pelēkās rūciens. Kazans stāvēja ar zaķi zobos. Viņš neļaunojās par šo rūcienu un labu brīdi nekustīgi raudzījās alas tumsā, kur bija paslēpusies vilcene. Tad Kazans izlaida no zobiem zaķi un nogūlās ieejai priekšā. Pēc brīža suns nepacietīgi piecēlās un gāja ārā. Taču viņš nepalika ilgi projām. Vēl nebija saturnsis, kad viņš atgriezās. Kazans ošņāja savu mājokli, tāpat kā kādreiz bija ošņājis spraugu starp diviem klintsbluķiem Saules klints virsotnē. Bet tas, ko viņš saoda, tagad viņam vairs nelikās noslēpumā tīts. Viņš piegāja tuvāk, Pelēkā vairs nerūca uz viņu. Vilcene tikai mīlīgi iesmilkstējās, kad Kazans viņai pieskārās. Tad Kazana deguns atrada vēl kaut ko. Tas bija silts, mīksts, klusu šņākājošs vīstoklītis. Nu ari no Kazana rīkles izlauzās atbildes smilkstoņa, un alas tumsā viņš sajuta sev uz purna vilc&nes mēles ašo, mīksto glāstu. Ārā saules gaismā Kazans izstiepās zemē alas priekšā. Viņa žokļi pavērās, viņš elsa, juzdams dīvainu apmierinājumu.

astoņpadsmitā nodaļa BARI AUDZINĀŠANA

Liels, pelēks lūsis Kazanam un Pelēkajai Saules klints korē jau reiz bija laupījis vecāku priekus, tādēļ pēc dēla piedzimšanas abi izturējās ļoti piesardzīgi. Sunim un vil- cenei vēl spilgtā atmiņā bija briesmīgā traģēdija gaišajā mēnesnaktī, kad lielais kaķis padarīja aklu Pelēko un nogalināja vilcēnus, bet Kazans atriebdamies iedzina nāve lūsi. Sīs briesmu nakts ainas aklā vilcene sev iztēlojās it īpaši dzīvi tieši tagad, kad viņai atkal glaudās klāt mīksts, silts kamoliņš, viņa trīcēja un drebēja pie katra trokšņa, gatava mesties virsū neredzamam ienaidniekam, plosīt jebkuru dzīvu miesu, vienīgi Kazanu viņa pacieta midzeņa tuvumā.

Arī Kazans, sargādams viņas mieru, ne mirkli nezaudēja modrību un lēca kājās pie sīkākā troksnīša. Ar neuzticību viņš vēroja slīdošās ēnas. Lūstoša zariņa krikšķis lika viņam uzraut augšlūpu. Draudīgi zibēja viņa ilkņi, kad siltajā gaisā jautās sveša smaka. Atmiņas par notikumiem uz Saules klints viņā bija izveidojušas jaunu instinktu. Ne mirkli viņš neatstāja savu sargposteni. Tikpat droši, kā cilvēki gaida rītos uzlecam sauli, Kazans gaidīja ierodamies savu nāvīgāko ienaidnieku, kas bija atnesis nāvi un aklumu; viņš zināja, ka agri vai vēlu no meža pie viņiem atlīdīs lūsis. Kazans gaidīja dienu un nakti. Bēdīgi klātos ikvienam dzīvam radījumam, kurš pirmajās dienās pēc vilcēna piedzimšanas būtu uzdrošinājies tuvoties vējlauzai. Bet purvā valdīja miers — pilns spožas saules un pavasarīga krāšņuma. Nekur nemanīja miera traucētājus, ja par tādiem neuzskata trokšņainos sīļus, lielacainos aļņaputnus, pļāpīgās žubītes, meža peles un sermuļus. Tūlīt pēc dēla piedzimšanas Kazans jo bieži ielīda alas dziļumā un rūpīgi ostīja midzeni ap Pelēko, bet tur bija un palika tikai viens vilcēns. Tālāk rietumos dzīvojošie indiāņi šādu vilcēnu būtu nosaukuši par «Bari» divu iemeslu dēj: viņš ir piedzimis bez brāļiem un māsām, un viņš ir suņa un vilka jauktenis.

Bari jau no pirmajām dzīves dienām bija mundrs, labi aprūpēts mazulis, jo visa mātes mīlestība un spēks piederēja viņam vienam. Viņš auga un attīstījās ātri, daudz ātrāk nekā kucēns. Pirmās trīs dienas vilcēns, saritinājies kamoliņā, glaudās Pelēkajai pie sāniem, pazīda, kad jutās izsalcis, daudz gulēja un ļāva mātei sevi post un laizīt ar mīksto mēli. Ceturtajā dienā viņš sāka rosīties, kļuva ar katru stundu kustīgāks un ziņkārīgāks. Viņš atrada mātes aklo purnu, ar lielām grūtībām pārvēlās pāri viņas priekškājām un vienubrīd nomaldījies un ošņādams meklēja palīdzību, jo bija aizvēlies collas piecpadsmit, astoņpadsmit prom no mātes. Drīz pēc tam vilcēns sāka pazīt Kazanu, kuru viņš izjuta kā daļu no mātes; nedēļu vecs Bari omulīgi ieritinājās starp Kazana priekškājām un saldi aizmiga. Kazans bija samulsis. Tad Pelēkā ar dziļu nopūtu pārlika galvu pāri Kazana priekškājai tā, lai deguns pieskartos viņas noklīdušajam lolojumam, — viņa juta dziļu apmierinājumu. Šādās reizēs Kazans pa pusstundai nogulēja nepakustēdamies. Desmit dienu vecumā Bari patika plosīt zaķādas strēmeli. Mazliet vēlāk viņš iepazina gaismu un sauli. Saule šajā laikā bija sasniegusi tādu stāvokli, ka dienas vidū spožs stars pa caurumu iespīdēja midzenī. Sākumā Bari tikai blenza uz zeltaino šautru. Tad pienāca brīdis, kad viņš mēģināja ar to parotaļāties — tāpat kā ar zaķādiņu. Pēc tam mazulis sāka katru dienu virzīties arvien tuvāk izejas caurumam, pa kuru Kazans gāja arā lielajā pasaulē. Beidzot kādu dienu vilcēns - aizlīda līdz alas mutei, tur viņš tupēja, blisinādams acis, pārbijies no visa redzētā. Pelēkā vairs necentās viņu noturēt midzenī, bet pati izgāja saules gaismā, sauca un labināja mazo pie sevis.

Pagāja trīs dienas, iekams Bari vājās acis tiktāl aprada ar gaismu, ka viņš varēja iet līdzi mātei; vilcēnam iepatikās saule, siltais gaiss un visa dzīve ārpus alas, un viņš sāka vairīties no tumšā midzeņa, kurā bija piedzimis.

Dzīve tomēr nebija tik jauka, kā Bari bija licies, par to viņš drīz dabūja pārliecināties. Kādu dienu, juzdama tuvojošos negaisu, Pelēkā mēģināja viņu ievilināt atpakaļ midzenī zem vējlauzas. Tas bija viņas pirmais brīdina-

Jums dēlam, bet Bari to nesaprata. Nepaklausīgo vilcēnu pārmācīja pati daba. Uznāca spēcīga lietusgāze. Bailēs vilcēns pieplaka pie zemes un droši vien būtu noslīcis lielajā ūdenī, taču Pelēkā viņu atrada, saņēma zobos un aiznesa uz midzeni.

Pēc šī atgadījuma Bari pamazām ieguva dzīves pieredzi, cits pēc cita viņā izveidojās dažādi -instinkti. Kādu dienu viņa ziņkārīgais deguns pieskārās tikko nogalināta zaķa asiņainajai gaļai. Pirmo reizi vilcēns nogaršoja asinis. Tās bija garšīgas un viesa viņā dīvainu satraukumu. Nu viņš zināja, kas bija tas, ko Kazans dažreiz atnesa zobos uz midzeni. Tagad viņš vairs nerotaļājās ar «aķ- ādiņu, bet sāka grauzt un kodīt koka sprunguļus, un viņa zobi izauga stipri un asi kā mazas adatas.

Beidzot kādu dienu mazajam Bari atklājās lielais dzīvības un nāves noslēpums; Kazans bija atnesis uz midzeni prāvu zaķi, kas vēl bija dzīvs, tomēr tā sakropļots, ka nespēja aizbēgt. Vilcēns jau zināja, ka zaķi un baltirbes nozīmē siltas, smaržīgas asinis, kas viņam garšoja pat vairāk par mātes pienu. Tomēr medījums, kas nonāca pie viņa, vienmēr bija beigts. Vēl nekad viņš to nebija redzējis dzīvu. Kazana atnestais zaķis ar pārlauztu mugurkaulu vēl spārdījās un kārpījās, un Bari nobijies rāvās no tā projām. Kādu brīdi viņš nesapratnē vēroja mirstošā zvēriņa ciešanas. Kazans un Pelēkā laikam saprata, cik svarīgs ir šis brīdis Bari audzināšanā par plēsīgu gaļas- ēdāju dzīvnieku, un viņi, stāvēdami cieši līdzās upurim, nesteidzās izbeigt tā mokas. Reizes sešas Pelēkā apošņāja zaķi, tad pavērsa aklo purnu pret Bari. Pēc trešās vai ceturtās reizes Kazans izstiepās zemē uz vēdera, lai no dažu pēdu atstatuma uzmanīgi sekotu notiekošajam. Katru reizi, kad Pelēkā nolaida galvu, lai zaķi apostītu, Bari izslēja mazās austiņas. Nekas nenotika, un arī māte palika sveika un vesela, un Bari panācās mazliet tuvāk. Stīvām kājām, piesardzīgi pastiepis kaklu uz priekšu, vilcēns piedūra degunu vilnainajam radījumam, kurā vēl turējās dziviba. Ar pēdējo krampjaino rāvienu lielais zaķis paslējās augšup un belza ar pakaļkājām. Bari kaukdams nogāzās uz mutes zemē, taču tūlīt atkal pielēca kājās; tagad viņu pirmo reizi pārņēma dusmas un vēlēšanās atriebties. Zaķa spēriens viņam bija kaut ko iemācījis. Viņš no jauna tuvojās upurim, nu jau daudz drošāk, vēl stīvākām kājām, un pēc brīža viņa sīkie zobiņi bija iecirtušies zaķa kaklā. Vilcēns juta upura vāro dzīvības pulsu, krampjainās muskuļu trīsas, bet viņš nelaidās vaļā, iekams zaķa ķermenis bija kļuvis pilnīgi nekustīgs.

Pelēkā bija sajūsmināta. Vilcene glāstīja Bari ar mēli, un pat Kazans atzinīgi apostīja dēlu, atgriezies pie noga- iētā zaķa. Vēl nekad siltās, smaržīgās asinis Bari nebija garšojušas tik labi kā šajā dienā.

No asiņu izgaršotāja Bari ātri kļuva par gaļasēdāju dzīvnieku. Citu pēc citas viņš iemācījās atšķirt apkārtējās dzīves noslēpumainās skaņas: pelēkās pūces čerkstinā- šanu kāzu naktī, krītoša koka brakšķēšanu, pērkona grāvienus, tekoša ūdens burbuļošanu, Virdžīnijas caunas griezīgo spiedzienu, aļņu mātes māvienu un savu asins- brāļu saucienu tālumā. Visu šo noslēpumu izzināšana palīdzēja veidoties viņa instinktiem. Tomēr paši svarīgākie noslēpumi viņam atklājās ar ožu.

Reiz Bari bija aizklīdis piecdesmit jardu tālu no vējlauzas, un piepeši viņa mazais deguns saoda zaķi. Tai pašā brīdī, neviena nemācīts un nebrīdināts, viņš jau zināja, ka garšīgo gaļu un asinis iegūs, ja sekos zaķa smakai. Bari lēnām sāka līkumot pa zaķa pēdām, kamēr nonāca pie resna baļķa, kuram zaķis ar garu lēcienu bija pārlēcis pāri; tālāk Bari vairs negāja un griezās atpakaļ. Turpmāk viņš katru dienu devās pastaigās. Sākumā vilcēns jutās nedroši — kā pētnieks bez kompasa svešā, nezināmā pasaulē. Ik dienas viņš sastapās ar kaut ko jaunu, brīnumainu, bieži vien biedējošu. Bet bailes pamazām izzuda, dodamas vietu augošai pašpaļāvībai. Pārliecinājies, ka tās parādības, kas viņu tika biedējušas, viņam nedara ļaunu, Bari savos klaiņojumos kļuva arvien drošāks. Pārmainījās arī viņa ārējais izskats. Apaļīgais, vēl neizveidotais ķermenītis pieņēma noteiktākus apveidus. Bari kļuva lokanāks un veiklāks. Dzeltenīgā spalva vērtās tumšāka, un pāri visai mugurai stiepās pelēkbalta svītra — kā Kazanam. Kakls vilcēnam bija no mātes, ar mīkstu vilniņu, un galvu viņš turēja tikpat skaisti un graciozi ka Pelēkā. Citādi viņš bija īsts Kazana dēls. Labi veidotie locekļi solīja spēku un varenību nākotnē. Krūtis bija platas. Acis izvietotas tālu viena no otras, iekšējos kaktiņos mazliet iesarkanas. Meža ļaudis zina, ko var sagaidīt no tādiem kucēniem, kuriem acīs agri parādās sarkanums. Tā ir droša pazīme, ka viņa senčos ir bijis vilks. Bari acīs šis sarkanums bija sevišķi spilgti izteikts, tā ka par viņa izcelsmi nevarēja būt nekādu šaubu. Kaut arī viņā bija daļa suņa asiņu, Bari piederēja mežam.

Tomēr tikai pēc pirmās īstās cīņas ar dzīvu radījumu Bari sāka justies kā vilku cilts pēctecis. Viņš bija aizgājis tālāk no vējlauzas nekā parasti — veselus simt jardus. Sajā pastaigā vilcēnam atklājās jauns brīnums. Tas bija strauts. Ūdens burbuļošanu viņš bija dzirdējis jau agrāk un bija nolūkojies uz strautu no piecdesmit jardu attāluma. Tagad viņš uzdrošinājās noiet pašā ūdenstnalā un nostāvēja tur ilgu laiku; ūdens virmoja un šalca viņam pie kājām, bet vilcēns lūkojās pāri strautam jaunā, vēl neizpētītā pasaulē. Tad viņš sāka uzmanīgi iet gar krastmalu. Pagājis soļus desmit, vilcēns izdzirda satrauktu sišanos ar spārniem. Viņa ceļā tupēja sīlis — viens no ziemeļzemes plēsīgajiem, lielacainajiem sīļiem. Putns nespēja laisties. Viens spārns viņam vilkās gar zemi, droši vien pārlauzts cīņā ar kādu sīkāku zvēriņu. Pirmajā brīdī Bari nobijās, putns viņam šķita nepazīstams, izaicinošs ienaidnieks. Bet tad vilcēna pelēcīgā muguras vilna uz- bozās — un viņš tuvojās sīlim. Putns nekustējās, iekams Bari bija pienācis trīs pēdas atstatu. Nu sīlis kāpās atpakaļ sīkiem, ašiem lēcieniem. Bet tai pašā acumirklī Bari sākotnējā nedrošība izgaisa, kā nebijusi. īsi, spalgi ievauk- šķējies, vilcēns metās nopakaļus ievainotajam putnam. Vajāšana ilga tikai mazu brītiņu, un Bari ielaida zobus putna spalvās. Bet tūlīt lielā ātrumā sāka darboties sīļa knābis. Sīlis ir mazāko putnu karalis. Ligzdošanas laikā tas nogalē daudz sīku putnu. Atkal un atkal nelaimīgais sīlis cirta ar knābi, taču Kazana dēls jau bija tai vecumā, kad nav jābaidās uzsākt cīņu, un nodarītās sāpes tikai vēl vairāk uzkurināja viņā niknumu; Bari mazie zobiņi iegrima vēl dziļāk sīļa spalvās. Beidzot Bari uztaustīja putna miesu, no vilcēna rīkles izlauzās sīks kucēna rūcie- niņš. Bari bija laimējies sakampt sīli zem spārna, tā ka pēc īsas, veltīgas sišanās putna pretestība pamazām atslāba. Piecas minūtes vēlāk vilcēns atlaida žokļus un, pagājis dažus soļus atpakaļ, nolūkojās uz sakņupušo, nekustīgo putnu. Sīlis bija beigts. Pirmajā cīņā ar dzīvu radījumu vilcēns bija guvis uzvaru. Līdz ar šo uzvaru dzima Bari spēcīgākais instinkts, un tas vilcēnam pavēstīja, ka šajā brīnumainajā neskartās dabas dzīvē viņš vairs nav liekēdis, jo, patstāvīgi nogalēdams, kļuvis par šīs dzīves sastāvdaļu.

Pusstundu vēlāk pa Bari pēdām strautmalā nokāpa Pelēkā. .Sīlis bija saplosīts. Spalvas izkaisītas, Bari degun- teliš ar asinīm. Vilcēns, redzami apmierināts un lepns, gulēja līdzās savam upurim. Pelēkā, visu sapratusi, priecīgi glāstīja dēlu. Atgriežoties vēj lauzā, Bari nesa zobos to, kas bija palicis pāri no sīļa.

Kopš tā brīža medības kļuva par Bari lielāko kaislību. Kad vilcēns negozējās saulē vai naktī nesnauda zem vējlauzas, viņš allaž meklēja kādu dzīvu radījumu, ko iznīcināt. No putniem visvieglāk varēja noķert aļņaputnu, un Bari nokoda uzreiz trīs putnus. Tad viņš sastapās ar sermuli, bet šis baltais, piēsīgais zvēriņš sadeva viņam sukas; Bari cieta pirmo sakāvi. Neveiksme uz dažām dienām atvēsināja viņa medību prieku, un viņš uzzināja, ka mežā bez viņa ir vēl citi gaļasēdāji dzīvnieki, vienlaikus viņš pārliecinājās, ka dabā valda stingra likumība, pēc kuras plēsējam nav jānogalē plēsējs, lai iegūtu barību. Daudzas gudrības viņam bija iedzimtas. Instinktīvi Bari vairījās no dzeloņcūkas, kaut arī nebija izjutis tās dzeloņu skaudros dūrienus. Divas nedēļas pēc neveiksmīgās cīņas ar sermuli viņš nokļuva aci pret aci ar Virdžīnijas caunu. Abi meklēja barību, bet, tā kā starp viņiem nebija medījuma, kura dēļ būtu jācīnās, katrs aizgāja savu ceļu.

Arvien tālāk un tālāk Bari aizklīda no vējlauzas, allaž iedams gar strautmalu. Dažkārt viņš bija projām stundām ilgi. Sākumā Bari prombūtne Pelēko satrauca, bet vilcene tikai retos gadījumos pavadīja dēlu viņa klejojumos un galu galā nomierinājās.

Daba darbojas nerimtīgi. Tagad nemierīgs sāka kļūt Kazans. Naktīs spīdēja gaišs mēness, un suns juta aizvien augošu vēlēšanos doties klaiņojumos. Arī Pelēkā ilgojās pamest midzeni un aizklīst mežu plašumos.

Un tad kādu pēcpusdienu Bari devās savās vistālākajās medībās. Pusjūdzes attālumā no vējlauzas viņš nogalēja savu pirmo zaķi. Vilcēns ncatgāja no medījuma līdz tumsai. Uzlēca mēness, liels un zeltains, apliedanas mežus, -pakalnus un ielejas ar spilgtu gaismu. Nakts bija brīnumaini skaista. Bari redzēja mēnesi un pameta medījumu. Bet viņš negāja mājās — uz vējlauzu, vilcēna ceļš veda projām no tās.

Visu nakti Pelēkā nemierīgi ausījās un gaidīja. Kad mēness lēnām nogrima dienvidrietumu pusē, viņa attupās, pacēla aklo purnu pret debesīm un raidīja naktī pirmo kaucienu pec Bari piedzimšanas.

Tālumā Bari dzirdēja viņas balsi, bet neatsaucās. Vilcēnu gaidīja jauna dzīve. No vējlauzas viņš bija aizgājis uz neatgriešanos.

deviņpadsmitā nodaļa BEBRI IEŅEM PURVU

Dabā bija iestājies tas brīnišķīgais laiks, kad pavasaris jau beidzies, bet vasara vēl nav sākusies, — laiks, kad ziemejzemē ir gaišas naktis ar spožu mēnesi un vizuļojošām zvaigznēm.

Vienā šādā mēnesnaktī Kazans ar Pelēko atstāja ieleju starp divām pakalnu grēdām, lai dotos tālās medībās. Tieksme klaiņot meža zvēriem jo spēcīgi izpaužas tūlīt pēc tam, kad agrā pavasarī dzimušie mazuļi pamet māti un sāk patstāvīgas gaitas.

Kazans un Pelēkā aizgāja no vējlauzas rietumu virzienā. Viņi medīja galvenokārt naktī, pamezdami savā ceļā pus- apēstas baltirbes un zaķus. Tagad bija laiks nogalēt, bada sezona bija beigusies. Desmit jūdžu uz rietumiem no purva viņi nogalēja jaunu briedi. Arī šis medījums tika pamests pēc pirmās maltītes. Svaigas gaļas un asiņu netrūka. Kazans un Pelēkā nobarojās brangi un spīdīgi, katru dienu viņi ilgi gozējas siltajā saulē. Sāncenšu viņiem gandrīz nekādu nebija. Lūši medīja tālāk dienvidos, biezākos mežos. Vilkus nemanīja. Gar strautu klejoja daudz Virdžī- nijas caunu, Amerikas caunu un sermuļu, bet no tiem nebija ko bīties. Kādu dienu abi mednieki sastapa vecu ūdru. Tas bija īsts ūdru milzenis, kura kažoks, vasarai tuvojoties, jau bija kļuvis pelēkbalts. Kazans, nobarojies un slinks, vienaldzīgi vēroja veco ūdru. Pelēkā saoda spēcīgu zivju smaku, kas plūda no ūdra. Abiem ūdrs nozīmēja tieši tikpat daudz, cik ūdenī peldošs koka gabals; šis dzīvnieks, tāpat kā zivis, nepiederēja pie viņu stihijas, un viņi gāja tālāk, nenojauzdami, ka nepievilcīgais radījums ar melnajām pleznām kļūs par viņu sabiedroto mežonīga naida izraisītā savvaļas dzīvnieku cīņā uz dzīvību tin nāvi — cīņā, kas ir tikpat asiņaina kā tās cīņas, ko savā starpā izcīna naida apstulbināti cilvēki.

Nākamajā dienā pēc sastapšanās ar ūdru Pelēkā un Kazans turpināja iet gar strautu rietumu virzienā. Pēc trim jūdzēm viņu ce)ā gadījās šķērslis, kas viņus novirzīja uz ziemeļiem. Tas bija liels bebru uzbūvēts dambis. Dambja platums sasniedza divsimt jardu, un ūdens applūdināja veselu jūdzi purva ar tam pieguļošo mežu.

Kazanam un Pelēkajai bebri bija vienaldzīgi. Sie dzīvnieki, tāpat kā zivis un ūdrs, un ātri lidojoši putni, neietilpa viņu pasaulē.

Un tā abi mednieki pagriezās uz ziemeļiem, nezinādami, ka daba viņiem četriem — sunim, vilkam, ūdram un bebram — lēmusi iesaistīties vienā no tām nežēlīgajām savvaļas dzīvnieku cīņām, pēc kurām dzīvi paliek vienīgi stiprākie; šo traģēdiju mēmie liecinieki ir mēness un zvaigznes, un vēji, kuri nemēdz izpaust dabas noslēpumus.

Jau daudzus gadus neviens cilvēks nebija nācis medīt bebrus ielejā starp divām pakalnu grēdām. Ja indiāņu traperis, iedams gar šo bezvārda strautu, būtu noķēris bebru kolonijas vadoni un patriarhu, viņš tūlīt nospriestu, ka tas ir ļoti vecs bebrs, un dotu tam vārdu. Viņš to nosauktu par «Nolauzto Zobu», jo šim bebram trūka viena no četriem garajiem zobiem, ar kuriem viņš gāž kokus un ceļ dambjus. Pirms sešiem gadiem Nolauztais Zobs bija vadījis četrus bebrus, savus vienaudžus, pa strautu uz leju, un viņi te uzcēla pirmo nelielo dambi un izraka pirmo alu. Nākamā gada aprīlī Nolauztā Zoba draudzenei piedzima četri bebrēni, arī katra no pārējām mātītēm papildināja koloniju ar diviem, trim vai četriem mazuļiem. Ceturtā gada beigās pēc dabas noteiktā likuma šai pirmajai bebru bērnu paaudzei vajadzēja nodibināt pašai savas ģimenes un atstāt koloniju, lai celtu jaunu dambi un ierīkotu jaunas alas. Sie bebri gan nodibināja ģimenes, bet nekur neaizgāja. Gadu vēlāk otrā bērnu paaudze bija četrus gadus veca, arī šie jaunie bebri nodibināja ģimenes, tomēr palika uz vietas, tā ka sestā gada vasaras sākumā pārpildītā kolonija sāka līdzināties lielai pilsētai, kuru ijau ilgu laiku aplencis ienaidnieks. Tagad kolonijā bija piēcpadsnilt alas ar vairāk nekā simt bebriem, neskaitot četfus martā un aprīlī dzimušos mazuļus. Dambis paplašinājās līdz pilniem divsimt jardiem. Ūdens lielās platībās pārplūdināja bērzu un papeļu audzes un purvus ar biezi saaugušiem alkšņiem un vītoliem. Tomēr barības bebriem kļuva arvien mazāk, arī alās tapa pārāk šauri. Bebri, līdzīgi cilvēkiem, mīl savus mājokļus un nelabprāt tos atstāj. Nolauztā Zoba ala bija deviņas pēdas gara un septiņas plata, tajā dzīvoja viņa bērni un mazbērni —- pavisam divdesmit septiņi bebri. Šā iemesla dēļ vecais bebrs nolēma lauzt savas cilts paražu.

Kamēr Kazans un Pelēkā bezrūpīgi ošņāja bebru pilsētas asās smakas, Nolauztais Zobs vadīja savas ģimenes, divu dēlu un viņu ģimeņu pārceļošanu.

Nolauztais Zobs bija visas kolonijas atzīts vadonis. Neviens cits bebrs nebija tik liels un stiprs. Viņa masīvais ķermenis bija trīs pēdas garš. Vadonis svēra vismaz sešdesmit mārciņas. Aste bija četrpadsmit collas gara un piecas plata; kad klusā naktī viņš to trieca pret ūdens virsmu, blīkšķis bija dzirdams ceturtdaļjūdzi tālu. Plez- nainās pakaļkājas viņam bija divreiz lielākas nekā viņa draudzenei, un viņš bija ātrākais peldētājs visā kolonijā.

Kazans un Pelēkā bija pagriezušies uz ziemeļiem pēcpusdienā, bet skaidrajā, rāmajā vakarā, kas nomainīja šo pēcpusdienu, Nolauztais Zobs izrāpās no ūdens uz dambja, nopurinājās un palūkojās atpakaļ, lai redzētu, vai viņa armija seko. Lielā dīķa ūdens zvaigžņu gaismā virmoja un lāsmoja no daudzajiem kustīgajiem ķermeņiem. Daži vecākie bebri izrāpās no ūdens līdzās Nolauztajam Zobam, un vecais patriarhs tūlīt ienira šaurajā strautā otrpus dambja. Nu arī pārējo izceļotāju spīdīgie, zīdainie augumi slīdēja vadonim nopakaļus. Pa vienam, diviem un trim viņi rāpās pāri dambim, un viņiem nāca līdzi ducis bērnu, kas bija piedzimuši pirms trim mēnešiem. Viegli un ātri bebri sāka savu ceļojumu lejup pa strautu, jaunuļiem bija ļoti jānopūlas, lai neatpaliktu no vecākiem. Izceļotāju bija pavisam četrdesmit. Priekšgalā peldēja Nolauztais Zobs, tūlīt aiz viņa — vecākie strādnieki un karotāji, procesiju noslēdza bebru mātes ar mazuļiem.

Ceļojums turpinājās visu nakti. Cdrs — bebru nāvīgākais ienaidnieks, pat nāvīgāks par cilvēku — tupēja noslēpies biezā vītolu pudurī, kad pārceļotāji peldēja viņam garām. Daba, kas dažkārt ir tālredzīgāka par cilvēku, bija viņu padarījusi par bebru ienaidnieku. Tā kā ūdrs pārtiek no zivīm, viņš ir ieinteresēts ne tikai iznīcināt, bet arī saglabāt zivju barus. Varbūt daba viņam pavēstījusi, ka bebru dambji apgrūtina nārstojošo zivju pārvieto* šanos un ka tur, kur mīt daudz bebru, vienmēr ir maz zivju.

Ar zveju vecajam ūdram droši vien neveicās, un viņš jutās izsalcis. Nespēdams vienatnē uzņemties cīņu ar tik daudziem bebriem, viņš ņēmās ārdīt bebru uzceltos dambjus. Kā šis posta darbs ietekmēja bebrus, būs redzams pēc lielās cīņas, kuru daba bija lēmusi Kazanam un Pelēkajai un kurā ūdram bija jākļūst par viņu sabiedroto.

Reizes desmit šajā naktī Nolauztais Zobs apstājās, lai izpētītu barības krājumus strautmalā. Divās trīs vietās viņš atrada papilnam koku, kuru mizu ēd bebri, bet šīs vietas izrādījās maz piemērotas dambja būvēšanai. Celtnieka instinkts Nolauztajam Zobam bija pat spēcīgāks par barības instinktu. Kad pēc kārtējās apstāšanās Nolauztais Zobs atkal devās tālāk, neviens no pieaugušajiem bebriem neapstrīdēja viņa lēmumu.

Rītausmā bebri šķērsoja nodegu un sasniedza to purvu, kurā atradās Kazana un Pelēkās mājoklis. Ar pirmatklājēju tiesībām suns un vilcene to bija ieguvuši savā īpašumā. It visur viņi purvā tika atstājuši savas zīmes. Bet Nolauztais Zobs bija ūdens dzīvnieks, un viņa cilts nebija apveltīta ar asu ožu. Krūmājs gar strautmalu kļuva biezāks, un Nolauztais Zobs sāka peldēt lēnāk. Viņš apstājās nedaudz lejāk aiz Kazana un Pelēkās mājokļa zem vējlauzas un izkāpa krastā, nostādamies uz pleznainajām pakaļkājām, lai palūkotos visapkārt. Viņš bija atradis lielisku vietu jaunai bebru kolonijai. Uzcelt dambi pāri šaurajam strautam ir nieka lieta, un ūdens applūdinās lielu purva platību ar papelēm, bērziem, vītoliem un alkšņiem. Purva ieplaku no visām pusēm apņem mežs ar lieliem kokiem, tā ka arī ziemā te būs silti.

Nolauztais Zobs nekavējoties lika saprast saviem sekotājiem, ka te būs viņu jaunā kolonija. Abās strauta pusēs bebri sagāja tuvējā mežā. Mazuļi tūdaļ sāka kārīgi lupināt vītolu un alkšņti maigo mizu, vecākie bebri — tagad katrs no viņiem bija inženieris un celtnieks — satraukti pētīja kokus, reizumis iekampdami pa mizas kumšķim brokastu tiesai.

Tajā pašā dienā sākās jaunā dambja būve. Nolauztais Zobs izraudzījās lielu bērzu, kas bija nolīcis virs strauta, ar trim garajiem zobiem viņš ņēmās zāģēt pušu tā des* mit collas resno stumbru. Kaut gan vecajam patriarham viens zobs bija nolūzis, pārējie trīs turējās stingri. Zobu ārējo malu veidoja viscietākā emalja, iekšpuse bija no mīkstāka materiāla; bebru zobi bija līdzīgi smalkiem tērauda kaltiem, emalja no tiem nekad nenoberzās, un iekšpuse katru gadu atjaunojās.

Nolauztais Zobs tupēja uz pakaļkājām, priekškājas atspiedis pret koku, smagā aste balstījās pret zemi; vecais bebrs iegrauza rievu visapkārt stumbram. Nenoguris viņš strādāja vairākas stundas, un, kad beidzot meta mieru, lai mazliet atpūstos, viņa darbu turpināja cits strādnieks. Kāds ducis bebru apstrādāja tievākus kociņus. Jau ilgi pirms tam, kad Nolauztā Zoba koks bija tiktāl pārgrauzts, lai pārkristu pāri strautam, krakšķēdama ūdenī iegāzās neliela papele. Iegrauzumam lielajā bērzā bija smilšu pulksteņa forma. Pēc divdesmit minūtēm bērzs nogāzās taisni pāri strautam.

Lai gan bebri vislabprātāk strādā naktīs, viņi dažkārt ņem palīgā arī dienas, un šajās dienās Nolauztais Zobs deva savai saimei maz atpūtas. Parādīdami gandrīz vai cilvēcisku saprātu, mazie celtnieki nemitīgi turpināja darbu. Viņi gāza nelielus kokus un sadalīja četras piecas pēdas garos gabalos. Gabalus citu pēc cita ar galvu un ķepām aizripināja uz strautu un ar žagariņiem un klūgām cieši piestiprināja pie pārkritušā bērza. Kad dambja sākotnējais karkass bija gatavs, sākās apbrīnojamais ce- mentēšanas darbs. Sajā darbā bebri ir nepārspēti meistari. Viņu celto dambi var sagraut vienīgi dinamīts. Zem kaus- veidīgā zoda bebri nesa no strauta krastiem pusmārciņu līdz mārciņu smagas dubļu pikas kopā ar sīkiem žagariņiem un pildīja ar tām dambja karkasu. Sis milzu darbs varētu likties nepadarāms, bet Nolauztā Zoba inženieri diennaktī spēja atnest tonnu dubļu un zariņu maisījuma.

Pēc trim dienām ūdens līmenis augšpus dambja sāka celties un applūdināja nelielu krūmāju un kādus desmit kokus. Tagad darbs kļuva vieglāks. Būvmateriālu varēja sagriezt, neizkāpjot no ūdens, un pēc tam viegli aizpludi- nāt līdz dambim. Kamēr daļa bebru izmantoja ūdens priekšrocības, citi gāza kokus un lika līdzās bērzam, dambis auga arvien lielāks, un beidzot tā platums pārsniedza simt pēdu.

Lielais darbs jau tuvojās beigām, kad viena jauka rītā Kazans un Pelēkā atgriezās purvā.

divdesmita nodaļa ienaids

Maigs dienvidaustrumu vējš uzpūta Pelēkajai svešo ienācēju dvaku, kad vilcene ar Kazanu vēl atradās pusjūdzi no purva. Pelēkā tūlīt brīdināja draugu, un arī viņš saoda gaisā svešu smaku. Jo tālāk viņi gāja, jo smaka kļuva stiprāka. Divsimt jardu atstatu no vējlauzas viņi piepeši izdzirda lūstoša koka brakšķēšanu un apstājās. Veselu minūti abi nostāvēja, saspringti klausīdamies. Tad klusumu pārtrauca spiedzīgs, kliedziens, kam sekoja ūdens šļaksti. Pelēkās izslietās ausis atglaudās, aklais purns saprotoši pavērās uz Kazanu. Abi lēnā riksī devās uz priekšu, tuvodamies vējlauzai no aizmugures. Tikai pēc tam, kad viņi bija uzskrējuši paugurā, uz kura atradās viņu mājoklis, Kazans ieraudzīja lielo pārmaiņu, kas bija notikusi viņu prombūtnes laikā. Izbrīnījies viņš lūkojās visapkārt. Nelielais strauts bija pazudis. Tā vietā tagad pletās dīķis, kas sniedzās gandrīz līdz pašam pauguram. Dīķa platums bija pilnas simt pēdas, tā ūdens bija applūdinājis apkārtējos kokus un krūmus.

Kazans ar Pelēko bija ieradušies pavisam klusu, tā ka Nolauztais Zobs ar saviem strādniekiem nejauta viņu klātbūtni. Pats vecais bebrs nepilnu piecdesmit jardu attālumā grauza koka stumbru. Apmēram tikpat tālu pa labi no viņa četri vai pieci bebru mazuļi rotaļādamies cēla mazītiņu dambi no dubļiem un sīkiem zariņiem. Dīķa pretējā pusē vīdēja stāvs, pēdas sešas septiņas augsts krasts, uz tā draiskojās pāris lielāko — divgadīgo bebrēnu, kuri vēl nepiedalījās darbā; šie jaunuļi rāpās augšā stāvumā un tad laidās uz dibeniem ūdenī. Viņi bija tie, kuru šļakstīšanās pirmāk aizsniedza Kazana un Pelēkās ausis. Kādās desmit dažādās vietās cītīgi stradāja vecākie bebri.

Pirms dažām nedēļām Kazans jau bija vērojis līdzīgu ainu, un viņš bija nogriezies uz ziemeļiem no Nolauztā Zoba vecās mājas. Toreiz bebri viņam bija vienaldzīgi. Tagad bija notikusi pārvērtība. Sie bebri vairs nebija tikai ūdcīis iemītnieki — neēdami dzīvnieki ar nepatīkamu smaku. Tie bija iebrucēji — viņa ienaidnieki. Kazans atņirdza zobus. Spalva uz muguras uzbozās, priekškāju un plecu muskuļi saspringa kā pātagu auklas. Ne skaņa neizlauzās no suņa rīkles, kad viņš skrēja lejā no paugura, lai uzbruktu Nolauztajam Zobam. Vecais bebrs nejauta briesmas, iekams Kazans atradās divdesmit pēdas no viņa, I<ā visi bebri, Nolauztais Zobs uz sauszemes kustējās lēni, turklāt viņš uz bridi apjuka. Vecais patriarhs nepaguva atiet no koka, kad Kazans viņam uzklupa. Abi cīnītāji saķērušies ripoja iejā arvien tuvāk ūdensma- lai. Nākamajā acumirklī Nolauzta Zoba resnais, smagais ķermenis,' it kā ar eļļu noziests, izslīdēja no Kazana apakšas, un vecais bebrs bija ūdenī un — drošībā, laimīgi ticis cauri ar divām kodienu brūcēm gaļīgajā astē.

Nāvīgais grābiens Kazanam šoreiz nebija izdevies, un viņš, neveiksmes saniknots, kā bulta metās projām pa labi. Mazie beb'rēni stāvēja nepakustēdamies. Nule redzētais viņus bija tā pārbiedējis, ka viņi galīgi apstulba. Tikai Kazana tuvošanās lika mazuļiem atjēgties. Trīs no viņiem sasniedza ūdeni. Ceturtais un piektais — paši mazākie, ne vecāki par trim mēnešiem, — vairs nepaguva izglābties. Ar vienu pašu žokļu sacirtienu Kazans pārlauza vienam bebrēnam muguru. Otru viņš saņēma aiz kakla zobos un kratīja tāpat, kā terjers krata noķertu žurku. Kad Pelēkā noskrēja pie viņiem lejā, abi mazie bebrēni jau bija beigti. Vilcene smilkstēdama apošņāja mazos ķermenīšus. Varbūt sīkie radījumi viņai lika atcerēties pašas bērnu — aizbēgušo Bari, jo vilcenes smilkstēšanā jautās skumjas. Tās bija mātes raudas.

Ja vilcenē patiešām bija pamodušās maigākas jūtas, Kazans tās nesaprata. Viņš bija nogalējis divus no tiem radījumiem, kuri bija uzdrošinājušies iebrukt viņa īpašumā. Pret mazajiem bebrēniem viņš bija izturējies tikpat nežēlīgi kā pelēkais lūsis, kurš nogalēja viņa un vilcenes bērnus Saules klints korē. Tagad, kad Kazana zobi tika pabijuši ienaidnieka miesā, viņu sagrāba nevaldāma vēlēšanās nogalēt. Aklās dusmās viņš skraidīja gar dīķmalu, ņirgdams zobus uz ūdeni, kurā bija noslēpies Nolauztais Zobs.

Pa to laiku visi bebri bija paglābušies dīķī, ūdens taja viļņoja un vārījās no daudzajiem peldošajiem dzīvniekiem. Kazans piegāja pie dambja. Tāda te agrāk nebija. Instinktīvi viņš nojauta, ka to uzbūvējis Nolauztais Zobs un tā ciltslocekļi, un Kazans sāka dusmīgi raustit sapītos zarus un žagarus. Piepeši dambja tuvumā, apmēram piecdesmit pēdu no krasta, uzbangoja ūdens, tā virspusē iznira Nolauztā Zoba galva. Pusminūti no šī attaluma suns un bebrs saspringti mēroja viens otru skatieniem. Tad Nolauztā Zoba slapjais, spīdīgais ķermenis izrausās no ūdens un uzrāpās uz dambja, no turienes bebrs piepla- cinājies vēroja Kazanu. Uz dambja vecais patriarhs bija viens. Citi bebri nerādījās virs ūdens. Dīķis tagad bija pavisam rāms. Veltīgi Kazans meklēja kādu vietu, kur atsperties, lai aizsniegtu modro ienaidnieku. Bet starp dambja blīvo sienu un krastu bija mudžeklīgs zaru pinums, kuram cauri lauzās ūdens. Trīs reizes Kazans mēģināja pāriet pāri zaru mudžeklim, un trīs reizes viņš iekrita ūdenī. Visu šo laiku Nolauztais Zobs nebija pakustējies. Kad Kazans beidzot atteicās no uzbrukuma, vecais celtnieks pārslīdēja pār dambja malu un nozuda ūdenī. Viņš bija uzzinājis, ka Kazans, tāpat kā lūsis, nespēj cīnīties ūdenī, un to viņš pastāstīja pārējiem kolonijas locekļiem.

Pelēkā ar Kazanu, atgriezušies pie vējlauzas, nolikās siltajā saulē atpūsties. Pēc pusstundas Nolauztais Zobs izlīda dīķa pretējā malā. Viņam sekoja citi bebri. Visi atsāka darbu, it kā nekas nebūtu noticis. Koku grauzēji atgriezās pie saviem kokiem. Pusducis bebru strādāja ūdenī, nesdami zaru un cementa nastas. Dīķa vidus bebriem bija sava veida nāves josla. Šo joslu bebri nepārkāpa. Tikai viens no viņiem stundas laikā reizes desmit aizpeldēja līdz nāves joslai un nolūkojās uz spīdīgajiem mazuļu ķermenīšiem, kuri, Kazana nogalēti, krastā gulēja bez dzīvības. Varbūt šis bebrs bija mazuļu māte, un varbūt kāds maigs, Kazanam nepazīstams instinkts to bija pavēstījis Pelēkajai, jo vilcene divreiz piegāja apostīt beigtos bebrēnus un abas reizes, būdama akla, viņa gāja tieši tad, kad bebru māte bija iepeldējusi dīķa vidū.

Pirmais mežonīgais niknums Kazanam bija norimis, tagad viņš sāka uzmanīgi vērot bebrus. Viņš jau zināja, ka tie īsti neprot kauties. Tik daudzi bebri — un bēg no viņa kā zaķu bars! Nolauztais Zobs pat ne reizi netika viņam iekodis; pamazām Kažans atskārta, ka šiem radījumiem, kuri uzturas kā ūdenī, tā uz sauszemes, jāpiela» vās slepeni, tāpat kā zaķiem vai irbēm, — tikai tā viņus var uzvarēt.

Dienas vidū Kazans ar Pelēko paslēpās krūmos. Izsekojot zaķi, Kazans ne vienu reizi vien bija izlicies, ka aiziet projām no medījuma, un šo vilku iemīļoto triku viņš gribēja izmēģināt ari cīņā ar bebriem. Aiz vējlauzas viņš skrēja gar strautu uz augšu, turēdamies vēja pusē. Ceturt- daļjūdzi augšpus bebru dambja strauts tagad bija krietni dziļš. Viena no viņu agrākajām brasla vietām bija pazudusi, un Kazans galu galā ielēca ūdenī un peldēja pari strautam, atstādams Pelēko gaidām vējlauzas pusē.

Palicis viens, Kazans aši griezās atpakaļ uz dambja pusi, viņš gāja divsimt jardu atstatu no krasta. Divdesmit jardu lejpus dambja pašā strautmalā bija alkšņu un vītolu biezoknis, kurā Kazans ielīda, lai paliktu neredzams. Pa krūmiem viņš nepamanīts pielavījās lēciena attālumā no dambja, pieplaka pie zemes un gaidīja izdevīgu brīdi uzbrukumam.

Lielākā daļa bebru strādāja ūdenī, bet četri vai pieci, kas bija palikuši krastā, atradās ūdensmalā nedaudz tālāk gar strautu uz augšu. Brīdi nogaidījis, Kazans jau grasījās straujā uzbrukumā izrēķināties ar šiem ienaidniekiem, kad piepeši viņš samanīja uz dambja kaut kādu kustību. Tur vairāki bebri cementēja dambja galveno konstrukciju. Zibenīgi Kazans metās ārā no krūmāja, lai paslēptos aiz dambja. Strauts te bija pavisam sekls, jo lielākā daļa ūdens aizplūda gar pretējo krastu. Sajā pusē ūdens pat nesniedzās Kazanam līdz vēderam. Dambja aizsegā bebri viņu nevarēja ieraudzīt, arī vējš -bija viņam labvēlīgs. Tekošā ūdens šalkoņa noslāpēja jebkuru nejaušu troksni. Viņš izdzirda sev virs galvas bebru rosīšanos. Nogāztā bērza zari viņam līdzēja pakāpties ārā no ūdens, un pēc mirkļa viņa galva un pleci parādījās virs dambja malas. Turpat, gandrīz ar roku aizsniedzams, Nolauztais Zobs pulējās iebīdīt vietā četras pēdas garu papeles stumbra gabalu cilvēka rokas dilba resnumā. Vecais celtnieks bija tā iegrimis darbā, ka nedzirdēja un neredzēja Kazanu. Kāds cits bebrs, strauji ielēkdams ūdenī, viņu brīdinaja. Tagad Nolauztais Zobs pavērās augšup un ieraudzīja Kazana atņirgtos zobus. Jāglābjas! Vecais bebrs strauji metās atpakaļ, bet bija jau par vēlu. Kazans viņam uzklupa. Garie zobi iegriezās dziļi bebra kaklā. Bet vecais bebrs bija atkāpies pietiekami tālu, lai Kazans pazaudētu pamatu zem kājām. Tai pašā mirklī bebra kaltveida zobi sagrāba mīksto ādas kroku Kazana pakaklē. Cieši saķērušies, abi ievirpuļoja dīķa dziļajā ūdenī.

Nolauztais Zobs svēra sešdesmit mārciņas. Odenī viņš uzreiz sajutās savā elementā; iekodies Kazanam kaklā, viņš grima dibenā kā akmens. Suns tika parauts zem ūdens. Viņa mute, acis, ausis un deguns pieplūda ar ūdeni. Viņš neko neredzēja, galva dūca, viņš jutās apdullis, tomēr necentās atbrīvoties no bebra, bet vēl dziļāk ielaida zobus pretinieka kaklā.

Viņi sasniedza dīķa dibenu un bridi ķepurojās dūņas. Tad Kazans atslābināja. žokļus un palaida vaļā bebra kaklu. Tagad viņš cīnījās par savu dzīvību. Ar visu vareno muskuļu spēku suns pūlējās izrauties, jo viņam jātiek virs ūdens, lai ieelpotu gaisu — un dzīvotu. Viņš cieši sakoda zobus, baidīdamies ievilkt elpu, jo elpot zem ūdens nozīmē — mirt. Uz sauszemes viņš spētu atbrīvoties no Nolauztā Zoba bez sevišķām pūlēm. Bet zem ūdens vecā bebra tvēriens bija nāvīgāks nekā lūša aso zobu kampiens uz zemes. Piepeši ūdens starp abiem cīnītājiem sagriezās vērpetēs, ap viņiem riņķoja otrs bebrs. Ja tas būtu pievienojies Nolauztajam Zobam, Kazanam ātri pienāktu gals. Bet daba bija noteikusi, kādos gadījumos Nolauztajam Zobam jācīnās ar zobiem. Tagad viņam vairs nebija iemesla turēt Kazanu zem ūdens. Vecais bebrs nebija atriebīgs. Viņš nekāroja pretinieka asiņu un nāves. Pats būdams brīvs un saprazdams, ka dīvainais ienaidnieks, kurš divreiz tika viņam uzbrucis, tagad vairs nevar viņam nodarīt ļaunu, Nolauztais Zobs galu galā palaida Kazanu vaļā. Kazanam tas bija glābiņš pēdējā brīdī. Uzpeldējis viņš tikko spēja noturēties virs ūdens. Suns pēdējiem spēkiem pieķērās ar priekškājām pie tieva zara, kas rēgojās virs ūdens. Tagad viņš varēja ievilkt plaušās svaigo gaisu un izklepot ūdeni, kas viņu draudēja noslāpēt.

Desmit minūtes Kazans atpūtās, pieķēries pie zara, tikai pēc tam viņš uzdrošinājās aizpeldēt mazo gabaliņu līdz krastam. Iznācis malā, viņš lēnām vilkās projām. Spēki viņu bija atstājuši. Locekļi trīcēja. Apakšžoklis ļengani nokarājās. Viņš bija sakauts — galīgi sakauts. Un viņu bija pievārējis radījums, kuram trūka viena zoba. Viņš jutās pazemots. Caurcaurēm izinircis, Kazans aiztenterēja līdz vējlauzai, nogūlās saulē un gaidīja ierodamies Pelēko.

Vēlēšanās iznīcināt bebrus turpmākajās dienās Kazanam pārvērtās nevaldāmā kaislībā. Ar katru dienu dambis auga aizvien lielāks. Cementēšanas darbi zem ūdens tika veikti ātri un pamatīgi. Dīķis nepārtraukti paplašinājās. Ūdens jau bija applūdinājis purvleju, kas apņēma pauguru, uz kura atradās vējlauza; pēc nedēļas vai divām, ja bebri_turpinās darbu, Kazana un Pelēkās mājoklis pārvērtīsies mazā saliņā applūduša purva vidū.

Sajās dienās Kazans medīja tikai iztikai, nevis prieka pēc. Viņš nemitīgi meklēja iespēju uzbrukt nepiesardzīgajiem Nolauztā Zoba ciltslocekļiem.

Trešajā dienā pēc^īņas zem ūdens Kazans nogalēja lielu bebru, kas bija pienācis pārāk tuvu vītolu biezoknim. Piektajā dienā viņš pamanīja divus jaunus bebrus pārplūdušajā purvlejā aiz vējlauzas, seklā ūdenī viņam izdevās tos noķert un saplosīt.

Pēc šiem Kazana sekmīgajiem uzbrukumiem bebri sāka strādāt galvenokārt naktīs. Kazanam tas nāca par labu, jo viņš pats labprāt medīja naktī. Tā viņam izdevās nogalēt vēl divus bebrus. Ieskaitot mazu]us, viņš jau bija nogalējis septiņus bebrus, kad purvā ieradās ūdrs.

Vēl nekad Nolauzto Zobu nebija vienlaikus apsēduši divi tik bīstami ienaidnieki. Krastā Kazans viņu pārspēja ar ātrumu, aso ožu un cīņas māku, bet ūdenī viņam draudēja vēl lielākas briesmas no ūdra. Ūdrs ir ātrāks par zivīm, ar kurām viņš barojas. Viņa zobi ir asi kā tērauda adatas. Ķermenis viņam tik gluds un slidens, ka bebri, ūdru noķēruši, nespētu viņu noturēt ar spēcīgajiem kalt- veida zobiem. Odrs, tāpat kā bebrs, nav asinskārīgs. Taču ziemeļzemē tieši viņš iznīcina visvairāk bebru, pat vairāk nekā cilvēks. Odrs uzkrīt bebriem kā sērga, un visbīstamākais viņš ir pašā ziemas aukstumā, kad izdara vislielākos postījumus. Viņš neuzbrūk bebru ērtajiem mājokļiem, bet dara to, ko cilvēks paveic vienīgi ar dinamītu, — izurbj dambī caurumu. Ūdens līmenis dīķī- sāk kristies, ledus salūst, un bebru alas paliek virs ūdens. Bebriem draud nāve no aukstuma un bada. Bez sargājošā ūdens dīķī starp ledus gabaliem četrdesmit piecdesmit grādu aukstumā bebri nobeidzas dažās stundās. Bebram ir biezs kažoks, bet aukstumu viņš panes sliktāk nekā cilvēks. Garajā, aukstajā ziemā bebriem ūdens ir tikpat nepieciešams kā cilvēkam uguns. Bet tagad bija vasara', tāpēc Nolauztais Zobs un pārējie bebri no ūdra sevišķi nebijās. Viņiem, iespējams, vajadzēs šur tur pielabot ūdra nodarītos dambja bojājumus, taču laiks ir silts un barības visur papilnam.

Divas dienas ūdrs klimta ap dambi un dīķi. Kazans viņu noturēja par bebru un veltīgi nopūlējās izsekot. Ūdrs Kazanu vēroja ar neuzticību, cenzdamies turēties no viņa tālāk. Ne viens, ne otrs nenojauta, ka viņi ir sabiedrotie.

Bebri pa to laiku turpināja darbu, bet tagad viņi bija kļuvuši vēl piesardzīgāki. Ūdens dīķī jau bija pacēlies tik augstu, ka inženieri sāka ierīkot alas.

Trešajā dienā iedarbojās ūdra postītājs instinkts. Ūdrs izpētīja dambi līdz pašiem pamatiem. Necik ilgi — un viņš bija atradis vāju vietu, ko tūlīt sāka apstrādāt ar asajiem zobiem un mazo, lodei līdzīgo galvu. Collu pa collai viņš urba un grauza bebru cementu gan virs, gan zem sakrautajiem kokiem. Tā radās apaļš caurums septiņas collas diametrā. Sešās stundās ūdrs bija izurbies cauri piecas pēdas platajam dambja pamatam. Pa caurumu kā no sūkņa sāka plūst spēcīga ūdensstrūkla. Tas notika tad, kad Kazans un Pelēkā tupēja noslēpušies vītolos uz dienvidiem no dīķa. Viņi dzirdēja ūdens burzguļošanu, un Kazans redzēja ūdru, kas bija uzrāpies uz dambja un purinājās kā milzu liela ūdensžurka. Pusstundas laikā dīķi ūdens bija ievērojami nokrities un dambī izurbtais caurums zem ūdens spiediena paplašinājies. Vēl pēc pusstundas trīs tikko izraktās bebru alas vīdēja dūņās apmēram desmit collas virs ūdens līmeņa. Tikai tagad, redzēdams, ka ūdens atplūdis no bebru mājokļiem, Nolauztais Zobs sacēla trauksmi. Veco bebru un viņa strādniekus pārņēma panika, viņi satraukti šaudījās pa dīķi no viena krasta uz otru, neievērodami nāves joslu. Nolauztais Zobs ar vecākajiem bebriem aizpeldēja pie dambja, un tai pašā mirklī ūdrs, mežonīgi ieķērcies, nolēca no dambja ūdenī un kā bulta šāvās projām uz strautu augšpus dīķa.

Ūdens joprojām strauji kritās, bebru satraukums auga augumā. Viņi aizmirsa Kazanu un Pelēko. Vairāki jaunie bebri izlīda krastā tajā dīķa pusē, kur atradās vējlauza; Kazans, klusu iesmilkstējies, jau grasījās tiem piezagties caur biezu vītolāju, kad piepeši viens no veeākajiem bebriem, zvalstīdamies pa dziļajām dūņām, pienāca pavisam tuvu pie viņa paslēptuves. Ar diviem lēcieniem Kazans upuri sasniedza, Pelēkā viņam piebiedrojās. īso, nikno cīņu dūņās redzēja citi bebri un steidzīgi peldēja uz otru krastu. Puse dīķa ūdens jau bija noplūdusi, kad Nolauztais Zobs un viņa strādnieki beidzot atklāja caurumu dambī. Nekavējoties viņi ķērās pie darba, lai caurumu aizlāpītu. Sim nolūkam bija nepieciešami noteikta garuma žagari un zari, bet, lai tos iegūtu, bebriem nācās vilkt savus smagos ķermeņus desmit, piecpadsmit jardus pa mīkstām dūņām, kas bija palikušas pēc ūdens aizplūšanas. Bailes no Kazana zobiem bebrus vairs neatturēja. Instinkts viņiem sacīja, ka jācīnās par savu dzīvību: ja caurums dambī netiks aizlāpīts un viņiem neizdosies saglabāt dīķī ūdeni, viņi nonāks ienaidnieku varā.

Kazanam un Pelēkajai tā bija īsta slepkavošanas diena. Dūņās vītolu tuvumā viņi nogalēja vēl divus bebrus. Tad viņi pārbrida strautu lejpus dambja un purvlejā aiz vējlauzas nogāza trīs bebrus. Tiem nebija kur bēgt. Uzbrucēji viņus saplosīja. Tālāk, ejot gar strautu uz augšu, Kazans noķēra jaunu bebru un to nogalēja.

Vēlu vakarā slepkavošana beidzās. Nolauztajam Zobam un viņa drosmīgajiem inženieriem beidzot izdevās salabot dambi; ūdens dīķī saka celties.

Pusjūdzi augšpus dambja uz baļķa gozējās lielais ūdrs, sildīdamies novakara saulē. Rit viņš peldēs uz dambi, lai atsāktu postīšanas darbu. Tā viņš mēdza darīt. Postišana viņam sagādāja prieku. Bet neredzamais meža šķīrējtiesnesis, kuram indiāņi devuši vārdu Oseki, kas nozīmē «gars», beidzot apžēlojās par -Nolauzto Zobu un viņa nāvei lemto cilti.

Saulrieta sārtajā kvēlē gar strautmalu klusu zagās Kazans un Pelēkā — un ieraudzīja uz baļķa pusaizmigušo ūdru. Dienas darbs, pilnais vēders un tīkamais saulgozis, kurā ūdrs gulēja, bija padarījuši viņu miegainu. Ūdrs gulēja tikpat nekustīgi ka baļķis, uz kura viņš bija izstiepies. Tas bija liels, pelēks, vecs ūdrs. Viltībā pārspēdams cilvēku, viņš jau bija nodzīvojis desmit gadus. Veltīgi traperi nopūlējās viņu iemānīt lamatās. No kokiem un akmeņiem cilvēki mazos strautiņos izveidoja šaurus kanāliņus, bet vecais ūdrs vienmēr atklāja traperu viltības un izglābās no lamatu tērauda žokļiem, kas viņu gaidīja kanāliņu lejgalā. Mīkstajās dūņās atstātās pēdas ļava spriest par ūdra lielumu. Daži traperi bija viņu redzējuši. Vecā ūdra mīkstais kažoks jau sen būtu aizceļojis uz Londonu, Parīzi vai Berlīni, ja ūdram pietrūcis gudrības. Ar šī ūdra ādu labprāt greznotos princese, hercogs un pat karalis. Jau desmit gadus vecais ūdrs bija paglābies no bagātnieku alkatības. Bet tagad bija vasara. Viņu nemedī neviens trapers, jo vasarā viņa kažoks ir nevērtīgs. To viņam pateica instinkts un pati daba. Šajā gadalaika viņš nebaidījās no cilvēkiem, jo tos nekur nemanīja. Un tā vecais ūdrs bezrūpīgi snauda uz baļķa novakara saulē.

Nedzirdamiem soļiem Kazans lavījās gar strautu, vēl arvien lūkodamies pēc pūkainajiem ienaidniekiem, kas bija iebrukuši viņa īpašumos. Plecu pie pleca ar viņu tecēja Velēkā. Nekur nevienas skaņas, arī vējš viņiem labvēlīgs. Tas atnesa ūdra smaku. Kazans un Pelēkā ievilka nāsīs netīkamo zivju smārdu, un viņiem likās, ka viņi uzgājuši bebru. Abi sāka virzīties vēl piesardzīgāk. Tad Kazans ieraudzīja uz baļķa lielo ūdru un brīdināja Pelēko. Vilcene palika stāvot ar augstu paceltu galvu, kamēr Kazans zagās klāt laupījumam. Ūdrs sakustējās. Jau krēsloja, zeltainie saules vizuļi uz baļķa bija nozuduši. Tumstošajā mežā, sveicot nakti, iebrēcās pūce. Ūdrs dziļi ievilka elpu, viņa ūsainais purns noraustījās. Viņš pagrozījās un modās, bet tajā pašā mirklī Kazans metās viņam virsū. Atklātā, godīgā cīņā acs pret aci ar ienaidnieku vecais ūdrs prastu sevi aizstāvēt. Bet tagad viņam nebija nekādu izredžu. Pirmo reizi viņa dzīvē pati daba bija kļuvusi par viņa ienaidnieku. Nevis cilvēks, bet gars — Oseki tagad bija uzlicis viņam savu roku. Un no gara nekur neglābsies. Kazana zobi aizsniedza jūga vēnu ūdra kaklā. Varbūt ūdrs nomira, tā arī neuzzinājis, kas bija tas, kas viņam atņēma dzīvību. Ūdrs nomira ātri, un Kazans ar Pelēko aizgāja savu ceļu, meklēdami citus ienaidniekus, ko slepkavot; viņi nezināja, ka nogalējuši savu vienīgo sabiedroto, kurš būtu padzinis bebrus no šī purva.

Katra nākamā diena Kazanam un Pelēkajai rādījās arvien bezcerīgāka. Līdz ar ūdra nozušanu spēku samērs bija mainījies par labu Nolauztajam Zobam un viņa ciltsbrāļiem. Ik dienu ūdens jsurvlejā ap vējlauzu pakāpās mazliet augstāk. Jūlija vidū tikai šaura zemes strēmele savienoja vējlauzas pauguru ar sauszemi. Dziļā ūdenī bebri tagad strādāja netraucēti: Collu pa collai ūdens cēlās, līdz pienāca tā diena, kad tas pārplūdināja šauro zemes josliņu. Pēdējo reizi Kazans un Pelēkā izgāja no sava mājokļa zem vējlauzas un devās gar strautu uz augšu. Strauts viņu dzīvē bija ieguvis jaunu nozīmi, un viņi ostīja tā smaržu un klausījās tā skaņās ar nebijušu interesi. Sai interesei mazliet jaucās klāt bailes, jo tie cīņas paņēmieni, ar kādiem bebriem bija izdevies viņus pieveikt, Kazanam un Pelēkajai lika atcerēties cilvēku.

Taja naktī, spožā mēnesgaismā saoduši veco bebru koloniju, kuru bija pametis Nolauztais Zobs, abi mednieki aši pagriezās uz ziemeļiem un izgāja plašā līdzenumā. Tā drosmīgais Nolauztais Zobs piespieda Kazanu un Pelēko cienīt bebru cilti un tās darbu.

divdesmit pirmā nodaļa šāviens balto smilšu sēre

Tūkstoš deviņi simti vienpadsmitā gada jūlijā un augustā ziemeļzemē plosījās lieli mežu ugunsgrēki. Kazana un Pelēkās purvu nāvi nesošās liesmas nebija skārušas, bet, kad abi klejotāji no jauna devās tālos sirojumos, viņi zem kājām drīz vien sajuta apsvilušu, nomelnējušu zemi, kādu aiz sevis bija atstājusi sarkanā ugunsjūra, kura tik_drīz sekoja pagājušās ziemas sērgai un badam.

Bebru pieveikts, pazemots un padzīts no purva, Kazans tagad veda savu draudzeni dienvidu virzienā. Viņi pārgāja pakalnu grēdu un pēc divdesmit jūdzēm sasniedza izdegušos mežus. Vēji no Hudzona līča bija dzinuši nepārtraukto ugunsjūru uz rietumiem, un tā savā ceļā iznīcināja visu dzīvo. Vilcene, būdama akTa, neredzēja melno pasauli, bet viņa to sajuta. Uguns un iznīcība Pelēkajai atsauca atmiņā kādu citu ugunsgrēku pēc kaujas uz Saules klints; vilcenes spēcīgie instinkti, ko vēl asākus un jutīgākus bija padarījis aklums, viņai sacīja, ka labi medību apgabali meklējami ziemeļos, nevis dienvidu pusē. Bet Kazana suņa asinis veda viņu uz dienvidiem. Ne tāpēc, ka viņš gribētu nokļūt pie cilvēkiem, — cilvēks tagad bija ne tikai Pelēkās, bet arī viņa nāvīgs ienaidnieks. Instinkts sunim allaž liek doties uz dienvidiem, bet vilcenes instinkts sauca uz ziemeļiem. Trešās dienas vakarā Pelēkā guva uzvaru. Viņi vēlreiz šķērsoja ieleju starp divām pakalnu grēdām, tad pagriezās ziemeļrietumu virzienā uz Atabaskas novadu, no turienes viņu ceļš veda tāfāk uz Makfarleinas upes iztekām.

Iepriekšējā gadā, vēlu rudenī, kāds zelta meklētājs bija ieradies Smita fortā pie Vergu upes ar konservu kārbu, pilnu zelta smiltīm un tīrradņiem. No pasta sūtījumiem šis notikums kļuva zināms tuvu un tālu, un ziemas vidū pirmais zelta meklētāju bars ar sniegkurpēm un suņu pajūgiem steidzās uz apsolīto zemi. Cits citam drīz sekoja jauni atradumi. Gar Makfarleinas upi tika uzieti bagātīgi zelta lauki; zeltrači tos tūlīt ieguva savā īpašumā; sākās drudžains darbs. Tie, kuri ieradās vēlāk, atrada jaunas vietas tālāk uz ziemeļiem un austrumiem, un līdz Smita fortam atklīda baumas par jaunām zelta iegulām, kuras esot vēl bagātīgākas nekā pie Jukonas. Sākumā daži desmiti, tad simts, pieci simti, tūkstotis zelta meklētāju steidzās uz jaunajām vietām. Vairums nāca no prēriju apgabaliem dienvidos un no zelta iegulām pie Saska- čevanas un Freizeras upēm. Mazāks skaits pieredzējušu zelta meklētāju un dēkaiņu ieradās no ziemeļiem — no Jukonas pa Makenzi un Liardas upēm; šie zelta meklētāji zināja, ko nozīme ciest badu, salt un mirt lēnā, mokpilnā nāvē.

Viens no tādiem vīriem bija Sendijs Maktrigers. Jukonu viņš bija atstājis vairāku iemeslu dēļ. Viņam bija zināms pamats baidīties no policijas, kas patrulēja pa novadu uz rietumiem no Dousonas, un viņš bija — izputējis. Par spīti tam, Sendijs Maktrigers skaitījās viens no labākajiem zelta meklētājiem, kādi jebkad klejojuši gar Klondai- kas krastiem. Viņš bija atklājis zelta iegulas, kas ienesa miljonu vai pat divus miljonus, bet sarausto bagātību viņš turpat nodzēra un notrieca kāršu spēlēs. Maktrigers bija vērīgs. Viņš bija arī ļoti viltīgs. Bet viņam trūka sirdsapziņas, un viņš nezināja, kas ir bailes. Sendija seja pauda cietsirdību. Uz priekšu vērstais apakšžoklis, tālu viena no otras izvietotās acis, zemā piere un rudais, mazliet iesirmais matu cekuls vedināja domāt, ka jūsu priekšā ir vīrs, kuram var ticēt, vienīgi neizlaižot viņu no acīm vai turot šautenes stobra priekšā. Par viņu runāja, ka viņš esot nonāvējis divus cilvēkus un vairākus apzadzis, bet līdz šim policijai nebija izdevies neko pierādīt. Taču līdzās šīm sliktajām īpašībām Sendijam Maktrigeram piemita izcila drosme un aukstasinība, par ko viņu apbrīnoja pat visniknākie ienaidnieki, kā arī ass prāts, kuru liedza nojaust nepievilcīgie sejas vaibsti.

Sešu mēnešu laikā pie Makfarleinas izauga pilsēta Redgoldsitija, no kuras līdz Smita fortam bija simt piecdesmit jūdžu, savukārt Smita fortu no civilizācijas robežām šķīra piecsimt jūdžu.

Ieradies jaunajā zelta meklētāju pilsētiņā, Sendijs apskatīja vienkāršās būdas, spēļu nameļus un dzertuves un nosprieda, ka vēl nav pienācis laiks viņa slepeno nodomu īstenošanai. Viņš mazliet paspēlēja kārtis un laimēja pie» tiekami, lai nopirktu pārtiku un daju nepieciešamo sadzīves priekšmetu. Viens no šādiem pirkumiem bija veca, no stobra lādējama šautene. Tā viņam šķita gaužām smieklīga, jo viņš bija paradis rīkoties ar pašiem jaunākajiem un modernākajiem šaujamrīkiem. Bet šobrīd viņam pietika naudas tikai šādam medību ierocim.

Viņš devās laivā pa Makfarleinas upi uz dienvidiem. Zelta meklētāji bija iezīmējuši Makfarleinas krastos kādu punktu, aiz kura zelts vairs neesot atrodams. Sendijs paļāvīgi brauca garām šim punktam. Meklējumus viņš sāka gluži nepazīstamā vietā. Viņš vadīja laivu pa nelielu Makfarleinas pieteku, kura sākās piecdesmit sešdesmit jūdzes uz dienvidaustrumiem. Šur tur pagadījās labas, zeltu saturošas smiltis. Dienā viņš no tām varētu izskalot zeltu par sešiem, astoņiem dolāriem. Bet šādas izredzes Sendiju neapmierināja. Nedēļām ilgi viņš īrās pa upi uz augšu, bet, jo tālāk aizbrauca, jo guvums vērtās mazāks. Beidzot zelts parādījās pavisam reti. Neveiksmju vajāts, Sendijs allaž kļuva bīstams citiem cilvēkiem.

Kādā pēcpusdienā viņa laiva piestāja krastā ballu smilšu sērē. Šajā vieta upe meta līkumu un bija platāka. Sendi- jam likās, ka te ir vērts pameklēt, lai iegūtu kaut mazliet zelta. Viņš noliecās pie ūdcnsinalas, un piepeši kaut kas slapjajās smiltīs piesaistīja viņa uzmanību. Viņš ieraudzīja dzīvnieku pēdu nospiedumus. Divi zvēri bija nākuši lejā dzert. Viņi bija stāvējuši viens otram līdzās. Pēdas izrādījās pavisam svaigas, iemītas pirms vienas vai divām stundām. Sendija acīs pazibēja interese. Viņš palūkojās sev aiz muguras, tad pa upi uz augšu un uz leju.

— Vilki, — viņš sevī norūca. — Derētu viņus nošaut ar šo veco šauteni-lielgabalu. Klau! Kas tas? Gaišā dienas laikā!

Sendijs pielēca kājās un metās krūmos.

Ceturtdaļjūdzi no krasta Pelēkā bija saodusi gaisā bīstamo cilvēka smārdu un brīdinoši iegaudojās. Tas bija garš, žēls kauciens, un, kamēr tā atbalsis nebija noklusušas, Sendijs Maktrigers stāvēja kā sastindzis. Tad viņš atgriezās pie laivas, paņēma veco šauteni, pielādēja un no jauna nozuda krastmalas krūmos.

Jau veselu nedēļu Kazans un Pelēkā klejoja ap Makfarleinas iztekām; kopš pagājušās ziemas tā bija pirmā reize, kad vilcene gaisa saoda cilvēka smārdu. Kad vējš to viņai atnesa, Pelēkā bija viena. Pirms dažām minūtēm Kazans bija viņu atstājis, lai dzītos pakaļ zaķim; tagad vilcene gulēja krūmā, pieplakusi pie zemes, un gaidīja viņu atgriežamies. Tajos brīžos, kad viņa bija viena, Pelēkā nepārtraukti ošņāja gaisu. No ceturtdaļjūdzes attāluma viņa vispirms izdzirda Sendija Maktrigera aira klaudzienus pret laivas sāniem. Tūlīt pēc tam vējš uzpūta cilvēka smārdu.

Piecas minūtes pēc brīdinošā kauciena Kazans jau stāvēja Pelēkajai līdzās augstu izslietu galvu, elsdams no ātrā skrējiena.

Sendijs agrāk bija medījis polārlapsas, un tagad, izsekojot abus vilkus, viņš nolēma likt lietā eskimosu paņēmienu: virzoties puslokā, nonākt pretvēja pusē.

Tikko Kazans uztvēra cilvēka smārdu, spalva viņam uz muguras sacēlās stāvus. Bet Pelēkā izrādījās gudrāka par mazo sarkanacaino polāro lapsu. Vilcenes smailais deguns nemitīgi sekoja Sendija gaitai. No trīssimt jardu attāluma viņa izdzirda lūstoša žagara krakšķi zem Sendija kājām. Vilcene arī izdzirda metālisku klikšķi, Sendija šautenes stobram atsitoties pret jaunu bērzu. Tikko vējš viņai vairs neatnesa Sendija smaku, Pelēkā smilkstēdama berzās Kazanam gar sāniem un paskrēja dažus soļus dienvidrietumu virzienā.

Šādos brīžos Kazans gandrīz vienmēr pakļāvās Pelēkās vadībai. Viens otram cieši līdzās viņi rikšoja projām; ap to laiku, kad Sendijs, krūmos ložņādams kā čūska, centās nokļūt pretvēja pusē, Kazans no krastmalas vērās lejā uz balto smiltāju, uz kura bija izvilkta zelta meklētāja laiva.

Pēc stundas, veltīgi izmeklējies, Sendijs atgriezās un, sev par pārsteigumu, ieraudzīja divas gluži svaigas pēdas, kas veda lejā tieši uz viņa laivu. Kādu brīdi Sendijs lūkojās uz tām neizpratnē, tad viņa neglītajā ģīmī ievilkās ļauns smīns. Ķiķinādams viņš sadabūja somu un izvilka no tās mazu gumijas maisiņu. Tajā bija aizkorķēta pudele ar želatīna kapsulām. Katrā kapsulā vīdēja pieci strihnīna graudiņi. Klīda baumas, ka reiz Sendijs Maktrigers vienu šādu kapsulu esot iemetis kāda cilvēka kafijas tasē, bet ari to policija nespēja pierādīt. Sendijs prata rīkoties ar indēm, Savā laikā viņš ar tām droši vien bija nogalējis simtiem lapsu; šobrīd, noskaitīdams duci kapsulu, viņš atkal sevī klusu smējās, cerēdams ar

tām noindēt abus ziņkārīgos vilkus. Pirms dažām dienām Sendijs bija nogalējis karibu, un tagad viņš katru kapsulu iespieda karibu tauku kumšķi, turklāt darīja to ar sīkiem žagariņiem, neskarot nāvīgo ēsmu ar pirkstiem, lai pie tās nepaliktu cilvēka smārds. Pirms saulrieta viņš izgāja plašā līdzenumā un tur izlika saindētās ēsmas. Lielāko daļu tauku kumšķu viņš iekāra zemu krūmu zaros. Citus nometa uz zaķu un karibu iemītajām pēdām. Pēc tam zelta meklētājs atgriezās pie upes un izvārīja sev vakariņas.

Otrā rītā Sendijs piecēlās agri un tūlīt steidzās aplūkot saindētās ēsmas. Pirmā ēsma nebija aizskarta. Arī otrā gulēja turpat, kur viņš to bija nometis. Trešās nebija! Priecīgi satraukts, Sendijs lūkojās visapkārt. Divsimt trīssimt jardu rādiusā viņš atradīs beigto medījumu! Tad viņa skatiens apstājās zem tā krūma, kurā viņš bija pakāris saindēto kapsulu, un no viņa mutes atskanēja lāsts. Ēsma nebija apēsta. Karibu tauki sapluinīti gulēja zem krūma, tajos ieguldītā baltā kapsula nebija pārkosta. Pirmo reizi Sendijs bija sastapies ar tādu meža zvēru, kura instinktus aklums bija vērtis asākus un jutīgākus; viņš bija pārsteigts. Tā viņam vēl nekad nebija gadījies. Ja lapsa vai vilks ēsmu ir aizskāris, tad ēsma vienmēr tiek apēsta. Sendijs devās pie ceturtās un piektās ēsmas. Tās nebija aizskartas. Sestā ēsma bija sapluinīta sīkos gabaliņos tāpat kā trešā. Kapsula bija salauzta, baltais pulveris izkaisīts. Līdzīgā veidā bija norautas un padarītas nekaitīgas vēl divas ēsmas. Sendijs zināja, ka tas ir Kazana un Pelēkās darbs, jo pie vairākām ēsmām bija labi sazīmējamas viņu atstātās pēdas. Daudzajās veltīgu meklējumu nedēļās krātais niknums tagad ar joni lauzās uz āru. Beidzot viņš bija atradis divus grēkāžus, kuriem uzvelt vainu. Neizdošanās ar saindētajām ēsmām vainagoja neveiksmju virkni Sendija ceļā. Viņam likās, ka viss ir pret viņu, un viņš nolēma atgriezties Redgoldsitijā.

Tūlīt pēc pusdienas viņš iestūma laivu ūdenī un brauca pa upi uz leju. Straume nesa laivu, viņam tikai reizumis bija mazliet jāpiepalīdz ar airi. Sendijs ērti atlaidās sēdeklī un kūpināja pīpi, vecā šautene atradās viņam starp ceļiem. Vējš pūta Sendijam tieši sejā, un zelta meklētājs lūkojās pēc medījuma.

Bija jau vēla pēcpusdiena, kad Kazans un Pelēkā iznāca krastmalā balto smilšu sērē piecas sešas jūdzes uz lejteces pusi. Kamēr Kazans laka vēso ūdeni, upes līkumā, simt jardu aiz viņa, parādījās Sendija laiva. Ja vējš Kazanam un Pelēkajai bijis labvēlīgs un ja Sendijs būtu airējis, vilcene spētu savlaicīgi atklāt tuvojošās briesmas. Bet viņa samanīja ienaidnieka klātbūtni tikai tad, kad noklikšķēja Sendija šautenes aizslēgs. Briesmas bija pavisam tuvu. Kazans, izdzirdis nodevīgo skaņu, beidza lakt un ieraudzīja laivu. Sajā brīdī Sendijs nospieda šautenes gaili. Norībēja šāviens, izsprāga dūmu mutulis, un Kazans juta karstu zibeni izskrienam cauri galvai. Viņš pa- streipuļoja atpakaļ, kājas saliecās, un viņš saļima. Pelēkā kā bulta iedrāzās krūmos. Viņa neredzēja Kazanu nogāžamies smiltīs. Vilcene bēga no cilvēka un viņa baismīgā pērkona; tikai pēc ceturtdaļjūdzes viņa sajutās drošībā un sāka gaidīt Kazanu.

Ar gavilējošu bļāvienu Sendijs Maktrigers pieīra laivu smilšainajā krastā.

—  Dabūju gan tevi rokā, vecais velns! — viņš ķērca.

—   Būtu nokniebis arī to otru, ja man gadijies pie rokas kaut kas jēdzīgāks par šo veco lielgabalu!

Ar šautenes laidi Sendijs pavērsa Kazana galvu pret sevi, un zelta meklētāja sejā apmierinātības izteiksmi nomainīja pārsteigums. Viņš ieraudzīja Kazana kakla- siksnu.

—   Ak tu tētīt, tas taču nav vilks! — viņš nosēcās.

—  Tas ir suns, Sendij Maktriger, — suns!

divdesmit otra nodaļa sendija maktrigera metode

Maktrigers nometās uz ceļiem smiltīs. Gaviļu izteiksme no viņa sejas bija nozudusi. Viņš grozīja siksnu ap suņa ļengano kaklu, līdz parādījās apdilusi plāksnīte ar tajā viegli iegravētajiem burtiem — K-A-Z-A-N. Viņš izlasīja uzrakstu, bet no sejas nenozuda neticība un neizpratne.

— Suns! — Maktrigers izsaucās. — Suns, Sendij Maktriger, — turklāt… e-e… skaists suns!

Sendijs piecēlās kājās un no augšas lūkojās uz savu upuri. Baltajās smiltīs pie Kazana deguna bija satccējusi asiņu peļķīte.

Pēc brīža viņš no jauna noliecās pār Kazanu, lai izpētītu, kurā vietā suni trāpījusi lode. Apskate radīja viņā vēl lielāku izbrīnu. No vecās šautenes raidītā smagā lode bija skārusi Kazana galvvidu. Tā nebija ietriekusies kaulā, bet pārslīdējusi pāri, jo galvaskauss bija vesels; nu Sendijs saprata, kāpēc vēl arvien dreb un raustās Kazana kājas un pleci. Pirmāk viņš bija nodomājis, ka suns raustās agonijā. Tagad viņam bija skaidrs: Kazans nemirs. Suns bija tikai apdullināts un pēc dažām minūtēm piecelsies kājās. Sendijs pazīst suņus — it īpaši braucamos suņus! Starp tiem viņš nodzīvojis mūža lielāko daļu. Ar vienu acu uzmetienu viņš prata noteikt suņu vecumu, vērtību un varēja pastāstīt kaut ko no viņu iepriekšējās dzīves. Uz sniega viņš mācēja atšķirt Makenzi suņa pēdas no malamuta pēdām, eskimosu suņa pēdas no Jukonas laikas pēdām.

Sendijs aplūkoja Kazana ķepas. Tās bija vilka ķepas, un viņš apmierināts sevī nosmējās. Tātad Kazans ir vilku suns. Viņš ir liels un spēcīgs. Sendijs tūdaļ iedomājās par nākamo ziemu un augstajām cenām, ko par suņiem prasīs Redgoldsitijā.

Maktrigers gāja uz laivu, lai atnestu aļņādas saišu rituli. Viņš apsēdās Kazana priekšā sakrustotām kājām un sāka gatavot uzpurni. Aļņādas siksnas tika sapītas blīvā pinumā, tāpat kā gatavojot sniegkurpes. Pēc desmit minūtēm Kazanam bija uzlikts uzpurnis un cieši nostiprināts ap kaklu. Pie kaklasiksnas Sendijs vēl piesēja desmit pēdas garu virvi. Pēc tam viņš apsēdies gaidīja, kamēr suns nāks pie samaņas.

Kad Kazans pirmoreiz pacēla galvu, viņš neko neredzēja. Acu priekšā bija sarkana migla. Bet drīz tā nozuda, suns ieraudzīja cilvēku. Kazans tūlīt gribēja pielēkt kājās, taču viņam tas neizdevās. Trīs reizes viņš krita atpakaļ, iekams spēja nostāties uz kājām. Sendijs sēdēja sešu pēdu atstatumā no Kazana, turēdams rokā virves galu; zelta meklētājs vīpsnāja. Kazans atšiepa lūpu, iespī- dējās viņa garie ilkņi. Suns ierūcās, mugura draudīgi uzbozās. Nu Sendijs trūkās kājās.

— Es zinu, kas tev aiz ādas, — viņš sacīja. — Ar tavējo sugu jau esmu ticies agrāk, Nolādētie vilki tevi samaitājuši, un man nāksies tevi pamatīgi apstrādāt ar rungu, iekams tu atkal kļūsi kaut kam derīgs. Bet tagad paskatīsimies…

Drošības dēļ kopā ar virvi Sendijs bija paņēmis līdzi resnu rungu. Tā gulēja smiltīs, Sendijs to pacēla.

Kazans jau gandrīz bija atguvis spēkus. Galva vairs nereiba. Migla acu priekšā bija izgaisusi. Atkal viņš ieraudzīja savu seno ienaidnieku cilvēku — cilvēku ar rungu. Tai pašā mirklī Kazanu sagrāba mežonīgs niknums. Pelēkā bija nozudusi, un suns zināja, ka viņas nozušanā vainojams šis cilvēks. Viņš ir tas, kurš nodarījis Kazanam sāpes, — cilvēks ar rungu. Dzīve brīvībā kopā ar Pelēko Kazanam bija mācījusi, ka cilvēks un runga ir nešķirami. Ar dobju rūcienu Kazans metās pretī Sendijam. Cilvēks nebija sagaidījis tiešu uzbrukumu, un, iekams viņš paguva belzt ar rungu vai atlēkt sānis, Kazans ietriecās viņam krūtīs. Uzpurnis Sendiju paglāba. Suņa garie zobi it viegli būtu pārplēsuši Sendija rīkli, bet tagad tic sacirtās tukšā. Zem Kazana ķermeņa svara Sendijs nokrita kā nopļauts.

Ar kaķa veiklību Maktrigers tūdaļ atkal bija kājās, virves galu viņš bija vairākkārt apvijis sev ap roku. Kazans lēca vēlreiz, bet tagad viņu ķēra smags rungas belziens. Tas trāpīja plecā un notrieca viņu garšļaukus smiltīs. Suns vēl nebija atguvies, kad Sendijs metās viņam virsū kā ārprātīgs. Tīdams virvi ap roku, viņš to arvien vairāk saīsināja, bet smagā runga cēlās un krita uz Kazana muguras ar tādu spēku un izveicību, kas liecināja par sitēja lielo pieredzi tās lietošanā. Pirmie belzieni tikai vēl vairāk uzkurināja Kazana naidu pret cilvēku, un suņa drosme un niknums auga augumā. Atkal un atkal viņš lēca uz nīsto ienaidnieku un saņēma sitienus, kas draudēja salauzt kaulus. Ap Sendija muti bija ievilcies ciets, ļauns vaibsts. Tādu suni viņš vēl nekad nebija sastapis, tas viņu mazliet biedēja, kaut arī tam bija uzpurnis. Kazana zobi būtu trīsreiz iecirtušies Sendija miesā, tikai uzpurnis paglāba zelta meklētāju. Bet, ja siksnas pārtrūks vai noslīdēs no purna… Maktrigera pārdomas' papildināja tik spēcīgs sitiens Kazanam pa galvu, ka drošsirdīgais cīnītājs atkal nogāzās smiltīs. Maktrigers elpoja aizgūtnēm. Viņš bija aizkusis. Galu galā runga izkrita viņam no rokām — zelta meklētājs bija pievārējis suni grūtā cīņā.

Kamēr Kazans apdullinats gulēja smiltīs, Sendijs apskatīja uzpurni un piestiprināja pie tā vēl vienu siksnu. Tad viņš aizvilka Kazanu pie palu ūdeņu izskalota baļķa, kas gulēja zemē dažus jardus tālāk; suns tika piesiets aiz sausa stubura. Pēc tam Sendijs uzvilka laivu augstāk smilšu sērē un sāka rīkoties naktsguļai.

Atguvis samaņu, Kazans dažas minūtes gulēja nekustīgi, uzmanīdams Maktrigeru. Kazanam sāpēja visi kauli. Lūpas bija jēlas, asiņainas. Vienu aci viņš nevarēja atvērt. Runga bija sašķaidījusi augšlūpu.

Sendijs vairākkārt pienāca viņam klāt priecīgs un apmierināts. Ikreiz viņš ņēma līdzi rungu. Trešajā reizē viņš ar to iebakstīja Kazanam, un suns, dusmīgi rūkdams, centās sagrābt zobos rungas galu. Tieši tas .Sendijam bija vajadzīgs — viņš prata likt lietā suņu dresētāja triku. Runga atkal cēlās un krita virs Kazana, tā ka galu galā suns smilkstēdams meklēja patvērumu zem sausā stubura, aiz kura bija piesiets. Kazans tikko spēja pavilkties. Labā priekškāja bija sadauzīta. Pakaļkājas pavisam slābas. Pēc otrreizējā kūliena viņš nespētu aizbēgt pat tad, ja būtu brīvs.

Sendijam bija neparasti labs noskaņojums.

— To velnu es no tevis izdzīšu, — viņš reizes divdesmit atkārtoja Kazanam. — Suņi un meitieši ir jātur paklausībā, un te vislabāk līdz kārtīgs kūliens! Pēc mēneša man par tevi jādabū\divsimt dolāru, vai arī es tev dzīvam noraušu ādu pār acīm.

Pirms krēslas iestāšanās Sendijs vēl trīs četras reizes mēģināja uzkurināt Kazana niknumu. Bet cīņas kaisme suni bija atstājusi. Lodes trieciens galvā un divi nežēlīgie kāvieni bija salauzuši viņa pretestību. Viņš gulēja aizvērtām acīm, nolicis galvu starp priekšķepām, nelikdamies zinis par Maktrigeru. Kazans neaiztika gaļu, ko Sendijs nometa viņam pie deguna. Viņš neredzēja sauli nozūdam aiz rietumu puses mežiem, nemanīja, pa kuru laiku bija iestājusies tumsa.

Beidzot kaut kas pamodināja viņu no sastinguma. Suņa aizmiglotās, apstulbinātās smadzenes piepeši uztvēra tādu kā aicinājumu no tālas pagātnes; viņš pacēla galvu un ieklausījās. Tālāk smilšainajā liedagā Maktrigers bija sakūris ugunskuru un tagad stāvēja sarkanā gaismas lokā, vērodams tumšās ēnas aiz krasta līnijas. Arī viņš klausījās. Aicinājums, kas bija izrāvis Kazanu no sastinguma, atskanēja vēlreiz — skumjš, vientuļš Pelēkās kauciens tālu plašajā līdzenumā.

Iesmilkstējies Kazans pietrūkās kājās un raustīja virvi. Sendijs, paķēris rungu, pielēca pie viņa.

—   Gulties, lops tāds! — viņš pavēlēja. Uguns gaismā runga atkal cēlās un krita pārsteidzošā ātrumā un nežēlībā. Atgriezies pie ugunskura, Maktrigers smagi elsa aiz piepūles. Viņš nometa rungu līdzās segām, ko bija izklājis naktsguļai. Runga bija mainījusi izskatu. Uz tās vīdēja asinis un suņa vilna.

—   Nekas, nekas, galu galā es viņu pielauzīšu, — Sendijs, sevī smiedamies, sacīja. — Viņš man vēl redzēs — vai arī ņemšu un nogalēšu!

Tonakt vairākkārt Kazans dzirdēja Pelēkās aicinājumu. Atbildei viņš klusu smilkstēja, bīdamies rungas. Suns lūkojās ugunskurā, kamēr tajā izplēnēja pēdējās ogles, tad piesardzīgi izvilkās ārā no stubura apakšas. Pāris reižu viņš mēģināja uzslieties kājās, bet allaž pakrita. Kājas viņam nebija pārlauztas, taču stāvot viņš juta nepanesamas sāpes. Viņam bija karsti, mocīja drudzis. Visu nakti viņš cieta slāpes.

Rītausmā Sendijs izlīda no segām un padeva Kazanam gāju un ūdeni. Kazans izdzēra ūdeni, bet gāju neaiztika. Apmierināts Sendijs vēroja ar Kazanu notikušo pārmaiņu. -

Kad uzlēca saule, Maktrigers bija paēdis brokastis un gatavojās braukt projām. Tagad viņš bez bailēm tuvojās Kazanam, runga savu bija paveikusi, šobrīd viņam tā vairs nebija vajadzīga. Atraisījis virvi no baļķa, Sendijs vilka Kazanu uz laivu. Kazans gulēja pieplacis smiltīs, kamēr viņa sagūstītājs piesēja virvi laivai pakaļgalā. Sendijs smīkņāja. Tagad sāksies joki! Jukonā viņš bija iemācījies tikt galā ar nepaklausīgiem suņiem.

Sendijs iegrūda laivas priekšgalu upē. Atgrūzdamies no krasta, viņš sāka vilkt Kazanu uz ūdens pusi. Pēc brīža suns jau stāvēja pašā ūdensmalā, iespiedis kājas slapjajās smiltīs. Nu Sendijs uz mirkli palaida virvi vaļīgāk, bet tad spēji ierāva Kazanu ūdenī.

Maktrigers steidzīgi īrās uz upes vidu; straume sagrāba laivu, un tā slīdēja- lejup; zelta meklētājs cilāja airi, uzmanīdams, lai virve ap upura kaklu būtu novilkta līdz galam.

Kazans, savainots un galīgi novārdzis, bija spiests peldēt, lai noturētu galvu virs ūdens. Viļņu skalošanās aiz laivas un spēcīgie aira vēzieni vērta Kazana virzīšanos uz priekšu īstā mocībā. Brīžiem viņa pinkainā galva pilnīgi pazuda zem ūdens. Reizumis Sendijs pagaidīja, kamēr Kazans piepeld līdzās laivai, un tad ar aira galu pagrūda viņu zem ūdens. Kazans kļuva arvien nespēcīgāks. Pēc pusjūdzes viņš sāka slīkt. Tikai tad Sendijs pievilka suni klāt un iesvieda laivā. Kazans slābi gulēja laivas dibenā, cīnīdamies pēc elpas.

Ar šādiem cietsirdīgiem paņēmieniem Maktrigers panāca, ko gribēja. Kazanam vairs nebija vēlēšanās cīnīties. Viņš vairs netiecās nokļūt brīvībā. Tagad viņš saprata, ka šis cilvēks ir viņa saimnieks, un uz laiku viņam ar to jāsamierinās. Šobrīd viņš vēlējās, lai viņam atļauj gulēt laivas dibenā drošā attālumā no rungas un ūdens. Starp viņu un cilvēku atradās runga. Tās gals vīdēja pēdas divas atstatu no Kazana purna, runga oda pēc viņa paša asinīm.

Piecas dienas un piecas naktis ilga ceļojums pa upi; šajā laikā Maktrigers, turpinādams Kazana «audzināšanu», vēl trīs reizes piekāva viņu ar rungu un vienu reizi atkārtoja mocības ūdenī.

Sestās dienas rītā viņi sasniedza Redgoldsitiju; Maktrigers uzslēja telti upes krastā. Viņam izdevās kaut kur sadabūt ķēdi, un Kazans tika piesiets aiz telts, tikai tagad Maktrigers viņam noņēma uzpurni.

—  Ar uzpurni tu nevari uzbaroties, — Sendijs sacīja savam gūsteknim. — Es gribu, lai tu atkal būtu stiprs un nikns kā velns. Esmu kaut ko izdomājis. Tas mums drīz ienesīs labu čunguru. Esmu to darījis jau agrāk un tagad pamēģināšu ar tevi. Vilks un suns — nudien, tas būs labs ķēriens!

Pēc tam Maktrigers sāka divreiz dienā barot Kazanu ar svaigu jēlu gaļu. Kazanam ātri atgriezās drosme un spēks. Savainotās ķepas sadzija. Sadauzītie žokļi vairs nesāpēja. Pagāja četras dienas, un Kazans, Sendijam parādoties, izaicinoši rūca un ņirdza zobus. Bet tagad saimnieks viņu nesita. Maktrigers nedeva viņam zivis vai taukus, suns saņēma vienīgi jēlu gaļu. Sendijs devās laivā piecas jūdzes pa upi uz augšu, lai sagādātu Kazanam tikko nogalēto karibu iekšas.

Reiz Maktrigers atveda sev līdzi kādu vīru, un, kad tas neuzmanīgi spēra .soli tuvāk Kazanam, suns piepeši metās svešiniekam virsū. Lādēdamies vīrs atlēca sānis.

—      Būs labs! — viņš norūca. — Par manu dogu viņš ir desmit, piecpadsmit mārciņas vieglāks, bet kas par zobiem — un cik izveicīgs! Tur vēl būs ko paskatīties, iekams manējais viņu nogāzīs!

—   Saderam uz ceturto daļu manas peļņas, ka viņu nenogāzīs! — Sendijs piedāvāja.

—   Lai notiek! — svešinieks sacīja. — Pēc cik ilga laika tavs suns būs cīņas spējīgs?

Sendijs brīdi padomāja.

—   Pēc nedēļas, — viņš sacīja. — Pa to laiku suns atgūs savu svaru. Nu, teiksim, nākamās otrdienas vakarā. Ar mieru, Harker?

Harkers pamāja.

—   Nākamās otrdienas vakarā, — viņš piekrita. Pēc brīža vēl piebilda: — Deram uz pusi manas peļņas, ka dogs nogalēs tavu vilku!

Sendijs ilgi skatījās uz Kazanu.

—   Es turēšu tevi pie vārda, Harker, — viņš sacīja. Atvadīdamies piemetināja: — Neticu gan, ka plašā apkārtnē no Jukonas līdz šejienei atradisies tāds suns, kas spētu nogalēt šo vilku.

divdesmit trešā kodaļa

profesors makdzils iejaucas

Redgoldsitija alka izpriecu. Pilsētiņā tika spēlētas kārtis, gadījās viens otrs kautiņš, ļaudis pietiekami daudz iedzēra, lai prāti būtu sakarsēti, taču jātnieku policijas klātbūtne neļāva izvērsties kaislībām, tā ka viss palika mierīgi salīdzinājumā ar satraucošajiem notikumiem dažus simtus kilometru tālāk uz ziemeļiem, Dousonas novadā. Sī iemesla dēļ Sendija Alaktrigera un Jana Harkera piedāvātā suņu ciņa tika uzņemta ar sajūsmu. Vēsts par to izplatījās divdesmit jūdžu rādiusā ap Redgoldsitiju, un pilsēta vēl nekad nebija piedzīvojusi lielāku satraukumu kā tajā pēcpusdienā un tajā vakarā, kad vajadzēja notikt lielajai cīņai. Pirms tam Kazans un milzīgais dāņu dogs tika izlikti apskatei katrs savā, īpaši šim nolūkam pagatavotā būrī; sākās drudžainas derības. Trīssimt cil- vēķu, katrs samaksājis piecus dolārus, lai redzētu šo cīņu, skatījās caur būru režģiem uz abiem gladiatoriem.

Harkera suns bija dāņu un angļu doga krustojums, dzimis ziemeļos, izaudzināts par braucamo suni. Derības tika slēgtas galvenokārt par labu viņam attiecībā divi pret vienu. Dažreiz likme sasniedza trīs pret vienu. Tie skatītāji, kuri riskēja likt savu naudu par Kazanu, bija paši vecākie ziemeļzemes vīri — vīri, kuri bija aizvadījuši daudzus gadus starp suņiem un zināja, ko nozīmē sarkanais spīdums Kazana acīs. Kāds vecs zeltracis no Kūte- nejas čukstēja ausī kaimiņam:

—   Lieku uz viņu viens pret vienu. Varētu pat likt divi pret vienu. Viņš noteikti uzvarēs dogu, jo tam trūkst cīņas mākas.

—   Toties dogam ir liels svars, — sarunas biedrs šaubīdamies sacīja. — Skaties, kādi viņam žokļi, kādi pleci!

—   Un kādas lielas ķepas, mīksts kakls un liels vēders, — vīrs no Kūtenejas pārtrauca runātāju. — Dieva dēļ, uzklausi manu padomu, neliec savu naudu uz dogu!

Starp abiem vīriem iespiedās vēl citi. Kazans sākumā rūca uz visiem ģīmjiem ap viņu. Pēc tam viņš nogūlās pie būra dēļu sienas, nolika galvu starp priekšķepām un drūmi blenza svešiniekos.

Cīņai bija jānotiek Harkeram piederošajā krodziņā- kafejnīcā. No dižistabas tika izvākti ārā soli un galdi, un tās centrā uz trīsarpus pēdas augstas platformas uzlikts desmit kvadrātpēdu liels būris. Būra tuvumā novietoja sēdekļus trīssimt skatītājiem. Virs būra vaļējās augšmalas piekāra divas lielas petrolejas lampas ar spoguļu reflektoriem.

Pulkstenis rādīja astoņi, kad Ilarkers, Maktrigers_ un vēl divi vīri ar koka kārtīm iegrūda Kazanu cīņas arēna. Lielajā būrī jau atradās dogs. Viņš stāvēja, blisinādams acis reflektoru spilgtajā gaismā. Ieraudzījis Kazanu, dogs saslēja ausis. Kazans neatņirdza zobus. Ne viens, ne otrs neparādīja gaidīto niknumu. Viņi redzēja viens otru pirmo reizi; skatītāju rindas pāršalca vilšanās murdoņa. Dogs palika nekustīgs kā klints. Viņš nerūca, nelēca virsū Kazanam. Pieliecis krāšņo galvu, lielais dogs nedrošu jautājoši vērās negaidītajā pretiniekā, pēc tam novērsās un atkal lūkojās vīru gaidošajās, satrauktajās sejās. Kazans stīvām kājām brīdi vēroja dogu, tad vilku suņa uzrautie pleci noslīga, un viņš, tāpat kā dogs, vēsi nolūkojās ļaudīs, kuri gaidīja cīņu uz dzīvību un nāvi.

Pūlī atskanēja nicinoši smiekli. Pret Maktrigeru un Harkeru vērsās svilpieni un dzēlīgas piezīmes; dusmīgas balsis pieprasīja atpakaļ naudu; troksnis un neapmierinātība pieauga ar katru brīdi.

Sendija ģīmis bija tumšsarkans aiz dusmām un pazemojuma. Harkera pierē zilās dzīslas piepampa divtik resnas. Viņš kratīja dūri pret pūli, kliegdams:

—   Pagaidiet! Dodiet viņiem laiku, muļķi tādi!

Pēc šiem vārdiem pūlis apklusa. Kazans bija pagriezies. Viņš blenza uz milzīgo dogu. Un dogs bija pievērsis skatienu Kazanam. Piesardzīgi, it kā gatavotos lēcienam vai apejot pretinieku, Kazans mazliet panācās uz priekšu. Spalva uz doga pleciem uzbozās. Arī viņš tuvojās Kazanam. Četras pēdas atstatu viens no otra suņi sastinga uz vietas. Telpā valdīja kapa klusums. Sendijs un Harkers, stāvēdami pie būra, tik tikko uzdrošinājās elpot.

Suņi stāvēja viens pret otru — divi cilvēka zemisko kaislibu upuri — abi lieliski noauguši, apbruņoti ar neskaitāmu cīņu pieredzi, nepazīdami baiļu un nicinādami nāvi. Neviens no skatītājiem neredzēja jautājošo izteiksmi viņu acīs. Neviens nezināja, ka šajā satraucošajā mirklī starp viņiem lidinās pirmatnības gars, kas liek abiem saprasties. Un viņi sapratās. Ja šie suņi būtu sastapušies ārā, sniegā, kā pajūga sāncenši, starp viņiem ietu vaļā sīvs kautiņš. Bet te, šajā telpā, viņus vienoja brālības jūtas. Pašā pēdējā mirklī, kad abus šķīra vairs tikai viens solis un vīri nupat, nupat gaidīja pirmo mežonīgo lēcienu, dogs lēnām pacēla vareno galvu un pāri Kazana mugurai vērās spožo uguņu mirgā.

Harkers, dusmās trīcēdams, klusu nolamājās. Doga rīkle bija atklāta Kazana tvērienam. Bet starp abiem dzīvniekiem bija notikusi tāda kā klusa vienošanās: viņi necīnīsies. Un Kazans nelēca. Viņš pagriezās. Plecu pie pleca — lepni savā nicinājumā pret cilvēku — viņi stāvēja, lūkodamies caur krātiņa režģi daudzajos ģīmjos.

Pūlī sacēlās troksnis, cilvēki satraukti kliedza un draudēja' Harkers, aklās dusmās izrāvis revolveri, mērķēja uz dogu. Tad cauri troksnim un kņadai atskanēja pavēloša balss.

—   Nešauj! — balss brīdināja. — Likumā vārdā — nešauj!

Uz mirkli iestājās klusums. Visu acis vērās uz to pusi, no kurienes skanēja pavēle. Aiz pēdējās skatītāju rindas uz krēsliem stāvēja divi vīri. Viens no viņiem bija Brokans — Karaliskās ziemeļrietumu jātnieku policijas seržants. Pacēlis roku, seržants pieprasīja klusumu un uzmanību. Viņam līdzās uz otra krēsla stāvēja vēl viens vīrs. Tas bija maza auguma, vājš, nošļukušiem pleciem, bālu, gludu seju, iekritušiem vaigiem, nekas viņa ārienē neliecināja, ka viņš būtu aizvadījis daudzus gadus skarbajā Arktikā. Viņš runāja klusā, mierīgā balsī.

—  Es maksāju īpašniekiem piecsimt dolāru par šiem suņiem, — viņš sacīja.

Istabā ikviens dzirdēja šo piedāvājumu. Harkers pavērās Sendijā. Uz mirkli abi sabāza kopā galvas.

—   Sie suņi nekausies un kļūs labi pajūga biedri, —• necilais vīrs turpināja. — Dodu īpašniekiem piecsimt dolāru.

Harkers pacēla roku.

—   Pielieciet vēl vienu simtu, — viņš sacīja. — Dodiet sešus simtus — un suņi ir jūsu.

Pircējs brīdi vilcinājās. Tad viņš pamāja ar galvu.

—   Labs ir! Es dodu seši simti, — viņš piekrita.

No pūļa cēlās neapmierināta murdoņa. Harkers uzrāpās uz platformas malas.

—   Mēs neesam vainīgi, ka suņi nevēlas kauties, —• viņš sašutis kliedza, — bet, ja jūsu vidū ir sīkumaini vīri, kuri grib dabūt atpakaļ savu naudu, viņi var to saņemt pie izejas! Suņi mūs izjokojuši. Tā nav mūsu vaina.

Policijas seržanta pavadībā mazais vīrs lauzās cauri krēslu rindām. Pieliecis bālo seju tuvu koka latu režģim, svešinieks lūkojās būrī uz Kazanu un lielo dogu.

—   Es zinu, mēs kļūsim labi draugi, — viņš sacīja tik klusu, ka to varēja dzirdēt vienīgi abi suņi. — Es samaksāju par jums augstu cenu, bet mēs to piedzīsim no Smita forta ļaudīm. Man vajadzīgs pāris labu četrkājainu draugu ar tik cildenām morālām īpašībām, kādas piemīt jums abiem.

Neviens no klātesošajiem nenojauta, kāpēc Kazans un lielais dogs pievirzījās tuvāk zinātniekam, kad tas, izvilcis lielu naudas žūksni, noskaitīja sešsimt dolāru Harkeram un Maktrigeram.

divdesmit ceturta NODAļA tumsa un vientulībā

Aklums un vientulība vēl nekad tik ļoti nebija biedējuši Pelēko kā tajās dienās, kas sekoja pēc Kazana sašaušanas un sagūstīšanas. Pēc liktenīgā šāviena vilcene četras stundas nogulēja krūmā, viņu gaidīdama. Pelēkā ticēja, ka draugs atnāks, kā bija atnācis simtiem reižu, un viņa ostīja gaisu un smilkstēja, kad vējš neatnesa ilgoto dvaku. Diena un nakts viņai tagad saplūda kopā bezgalīgā, tumšā juceklī, bet viņa zināja, kad norietēja saule. Pelēkā juta, ka sabiezē vakara krēsla, viņa atminēja, ka pie debesīm iedegušās zvaigznes un upe laistās sudrabainā mēnes- gaismā. Sādā naktī rodas vēlēšanās klejot; vilcene, nemiera tirdīta, apmeta nelielu loku pa līdzenumu; no turienes viņa pirmo reizi mēģināja sasaukt Kazanu.

No upmalas cēlās kodigi dūmi; Pelēkā instinktīvi nojauta, ka dūmiem ir sakars ar to cilvēku, kurš nolaupījis viņai Kazanu. Tomēr viņa neuzdrošinājās tuvoties ugunskuram un palika viena naksnīgajā līdzenumā. Aklums brīdināja nogaidīt. Kopš asiņainās kaujas uz Saules klints, kad lūsis Pelēkajai atņēma acu gaismu, Kazans vēl nekad nebija pametis viņu vienu.

Trīsreiz šajā naktī Pelēkā sauca Kazanu. Tad viņa ierīkojās naktsguļai zem Banksa priedītēm un gaidīja rītu.

Tieši tāpat kā aklā vilcene nemaldīgi zināja, kad nakts izdzēš pēdējo saules atspīdumu, viņa ari juta ataustam dienu. Kad viņas muguru sāka sildīt saule, urdošais nemiers ņēma virsroku pār piesardzību. Ostīdama gaisu un klusi smilkstēdama, Pelēkā lēnām virzījās uz upes pusi. Gaisā vairs nebija jūtama dūmu dvaka, bet ari cilvēka smārds bija pazudis. Pa savām pēdām Pelēkā uzgāja krasta kraujā virs smilšu sēres; ieslēpusies krūmājā, viņa saspringti klausījās. Pēc maza laiciņa viņa norāpās zemē un devās tieši uz to vietu, kur abi ar Kazanu bija dzēruši upes~ūdeni un kur viņas draugu bija ķēris Maktri- gera šāviens.' Smiltis te vēl bija mitras un asiņainas. Vilcene zināja, ka tās Kazana asinis, jo visapkārt bija jūtama viņa smaka, kurai jaucās klāt nīstais cilvēka smārds. Pelēkā ošņāja plato sliedi, ko smiltīs bija iespiedis Kazana ķermenis, kad Sendijs to vilka uz laivu. Viņa atrada arī izskaloto baļķi ar sauso stuburu, pie kura

Kazans bija ticis piesiets. Beidzot viņa uzgāja vienu no abām rungām, ko Sendijs bija lietojis, lai ievainoto Kazanu piekautu līdz nesamaņai. Pie rungas bija pielipušas Kazana asinis un vilna, un Pelēkā atkal attupās, pavērsa aklo purnu uz debesīm, un viņai no rīkles izlauzās izmisīgs kauciens, ko dienvidvējš aiznesa četras jūdzes tālu, Tā nebija parastā vilcenes gaudošana gaišās mēnesnaktīs, Pelēkās balsī neskanēja priecīgs aicinājums uz medībām vai ilgu pilnas gaidas, ko vilcene jūt kāzu laikā. Pelēkā jauta nāvi ap sevi un izplūda sāpīgās žēlās. Pēc tam viņa aizvilkās atpakaļ uz kraujas malu un apgūlās ar purnu uz upes pusi. Pelēko sagrāba neizprotamas bailes. Ar mūžīgo tumsu viņa jau bija apradusi, bet šajā tumsā viņa nekad nebija palikusi viena. Allaž viņa bija sajutusi Kazana sargājošo klātbūtni. Dažus jardus tālāk krūmā ieklukstējās baltirbe, bet šobrīd vilcenei likās, ka šī tik pazīstamā skaņa nāk no gluži citas pasaules. Tuvu gar Pelēkās priekšķepām pa zāli skrēja pele, vilcene kampa ar zobiem, bet zobi cirtās pret akmeni. Plecu muskuļi Pelēkajai raustījās, viss ķermenis drebēja, it kā viņa ciestu no liela aukstuma. Piepeši viņai uznāca briesmīgas bailes no tumsas, kas viņu šķīra no pasaules, izmisumā viņa sāka berzēt ar ķepām apdzisušās acis, lai tās atkal ieraudzītu gaismu. ✓

Agrā pēcpusdienā Pelēkā atgriezās līdzenumā. Tas šķita pārvērties. Atkal viņai uzmācās bailes, un pēc neilga laika viņa devās atpakaļ uz krastmalu, saritinājusies apgūlās pie izskalotā baļķa, kur bija gulējis Kazans. Te vilcene sajutās drošībā. Ap viņu bija Kazana smaka. Veselu stundu Pelēkā nogulēja nepakustēdamās, uzlikusi galvu uz rungas, pie kuras bija pielipusi Kazana vilna un asinis. Pienāca nakts, un viņa vēl arvien gulēja smiltīs. Kad uzlēca mēness un iemirdzējās zvaigznes, vilcene ielīda iedobumā, zem sausā stubura, kur bija slēpies Kazans.

Rītausmā Pelēkā nogāja ūdensmalā padzerties. Viņa nevarēja redzēt, ka uzausušais rīts ir gandrīz tikpat tumšs kā nakts un ka zili melniem mākoņiem aizvilktā debess sola negaisu. Bet viņa to saoda smacīgajā, mitruma pie- vilgušajā gaisā, sajuta plaiksnāmies zibens bultas, kurām nopakaļus no dienvidiem un rietumiem vēlās bieza lietus siena. Tālie pērkona grandieni kļuva stiprāki, un vilcene ciešāk saritinājās zem stubura.

Vairākas stundas virs viņas plosījās negaiss, lietus gāzās straumēm. Kad tas pārstāja, Pelēkā izlīda no iedobuma kā izpērts, slapjš kucēns. Veltīgi viņa pūlējās saost Kazanu. Runga bija tīri noskalota. Asins traipi smiltis nozuduši, tās atkal bija viscaur baltas. Pat zem baļķa vairs nebija ne zīmes no Kazana.

Līdz šim Pelēko bija mocījušas vienīgi bailes no tumsā tītās vientulības. Dienas otrā pusē bailēm pievienojās bada sajūta. Bads piespieda vilcēni atstāt smilšu sēri un doties atpakaļ uz līdzenumu. Reizes desmit viņa tuvumā saoda medījumu, bet tas allaž aizbēga. Pat pele, kuru viņa bija padzinuši zem saknes un pēc tam ar ķepām izrakuši, pamanījās izsprukt no viņas zobiem. Pirms trīsdesmit sešām stundām Kazans ar Pelēko bija paslēpuši pusapēstu medījumu kādu jūdzi tālāk līdzenumā. Tas bija viens no lielajiem tundras zaķiem, un vilcene gāja to sadabūt. Te aklums viņai nebija šķērslis. Viņā līdz pilnībai bija attīstījies visai dzīvnieku pasaulei raksturīgais sestais prāts — spēja orientēties; tāpat kā balodis, palaists gaisā, lido taisni uz mājām, tā vilcene cauri krūmājam nekļūdīgi devās uz to vietu, kur bija paslēpts zaķis. Bet tur pirms viņas jau bija mielojusies polārlapsa; Pelēkā atrada vienīgi izmētātas zaķa vilnas lēkšķes. To, ko lapsa nespēja apēst, pamanījās aizvākt aļņaputni un sīļi. Ciezdama badu, Pelēkā atgriezās pie upes.

Nakti viņa atkal pārlaida tur, kur bija gulējis Kazans; trīsreiz viņa sauca Kazanu, bet atbildes nebija. Uzkrita liela rasa un vēl vairāk izmērcēja smiltis, tā ka vilcene vairs nekur nesaoda Kazanu. Tomēr vēl divas dienas viņa uzturējās balto smilšu sērē. Ceturtajā dienā viņa aiz bada sāka grauzt vītolu mizas. Bet šajā dienā viņai laimējās kaut ko atklāt. Vilcene dzēra pie upes, un piepeši viņas jutīgais deguns pašā ūdensmalā pieskārās gludam, cietam priekšmetam, kas mazliet oda pēc gaļas. Viņas priekšā bija liels ziemeļu upju molusks. Pelēkā izvilka to ar ķepu no ūdens un apošņāja cieto čaulu. Tad viņa to pārkoda. Vēl nekad viņa netika ēdusi tik garšīgu gaļu, un vilcene ņēmās meklēt citus moluskus. Viņai laimējās atrast dau- dzfis, un viņa saēdās, kamēr vairs nejuta izsalkumu. Vēl trīs dienas Pelēkā pavadīja smilšu sērē.

Tad kādu nakti viņa izdzirda aicinājumu. Tas pildīja vilcēni ar jaunu, neizprotamu satraukumu, ar jaunas cerības nojausmu, un viņa drebēdama skrēja pa mēnes- gaismā vizošo smilšu strēli gan uz ziemeļiem, gan uz

dienvidiem, gan uz austrumiem, gan uz rietumiem, galva viņai bija augstu izslieta, it kā maigajā nakts vējā viņa censtos saklausīt kādas tālas, brīnumainas balss čukstus. Lai kam piederēja šī balss, kas viņu bija saukusi, tā nāca no dienvidaustrumiem. Tur tālumā, pāri Tukšajai Zemei, vēl aiz tālākās ziemeļu mežu līnijas, bija mājas. Tur jābūt Kazanam. Bet sauciens nenāca no viņu mājas purvā zem vējlauzas. Tas bija skanējis no vēl lielāka tāluma, un piepeši vilcenes acu priekšā iznira pagātnes vīzija ar stāvo Saules klinti un līkumoto taciņu, kas ved uz to. Tur viņu bija pārsteidzis aklums. Tur beidzās diena un iestājās mūžīgā nakts.' Tur viņa bija devusi dzīvību saviem pirmdzimtajiem vilcēniem. Daba visus šos notikumus bija ierakstījusi viņas atmiņā, un vilcene tos nekad neaizmirsa; tagad, kad bija atskanējis sauciens, viņa zināja, ka tas nāk no turienes, no saulainās pasaules, kur viņa vēl bija redzējusi gaismu un dzīvību, kur pēdējo reizi skatījusi mēnesi un zvaigznes pie tumšzilajām nakts i debesīm.

Un vilcene, uzticēdamās šim aicinājumam, bezbailīgi atstāja aiz sevis upi ar tajā dabūjamo barību un devās projām pretī tumsai un badam; viņa vairs nebijās nāves un tās pasaules, kuru nespēja saskatīt, jo viņa redzēja Saules klinti ar līkumoto taciņu, midzeni starp diviem klintsbluķiem un — Kazanu!

divdesmit piektā NODAĻA

SENDIJA MAKTRIGERA GALS

Sešdesmit jūdzes tālāk uz ziemeļiem Kazans gulēja zemē, piesiets tērauda ķēdē, un vēroja mazo profesoru Mak- džilu, kas spainī jauca taukus ar klijām. Jardus desmit tālāk tupēja lielais dogs, no viņa varenajiem žokļiem pilēja slienas, skatoties uz garšīgo maltīti, ko abiem suņiem gatavoja Makdžils. Dogs izrādīja prieku, kad profesors viņam pienesa kvartu kārotā maisījuma, un, kamēr suns rija barību, mazais profesors ar pelēkblondajiem matiem un vēso skatienu zilajās acīs bez bailēm glāstīja viņa muguru.

Pavisam citādi Makdžils izturējās pret Kazanu. Profesora kustības bija piesardzīgas, bet acis un lūpas smaidīja — viņš nerādīja Kazanam savas bailes, ja piesardzību vispār var nosaukt par bailēm.

Mazais profesors uzturējās ziemeļzemē Smitsona institūta uzdevumā un bija nodzīvojis trešdaju dzīves kopā ar suņiem. Viņš mīlēja un saprata suņus. Viņš bija publicējis rakstus par suņu intelektu, un tie izpelnījās daudzu naturālistu ievērību. Tieši tāpēc, ka Makdžils mīlēja un saprata suņus labāk nekā laužu vairums, viņš arī nopirka Kazanu un lielo dogu. Profesoru sajūsmināja abu lielisko dzīvnieku atteikšanās nogalēt vienam otru par uzjautrinājumu trīssimt vīriem, kuri bija salasījušies, lai noskatītos aizraujošā cīņā. Makdžils jau bija iecerējis uzrakstīt rakstu par šo gadījumu. Sendijs viņam pastāstīja, kā Kazans tika sagūstīts; profesors uzzināja par Pelēko — Kazana aklo draudzeni, un zinātnieks uzdeva Sendijam daudzus jautājumus.

Bet Kazans katru dienu 'sagādāja profesoram kādu pārsteigumu. Lai cik laipni Makdžils izturējās pret Kazanu, suņa acīs ne reizi neiemirdzējās pateicība. Kazans neizrādīja vēlēšanos iedraudzēties ar jauno saimnieku. Suns tomēr nerūca uz Makdžilu un nekampa viņam rokās, kad tas atradās aizsniedzamā tālumā.

Sendijs Maktrigers bieži apciemoja būdu, kurā uzturējās profesors, un Kazans trīs reizes, nostiepdams ķēdi līdz galam, lēca uz Maktrigeru, lai viņam iekostu; Sendiju ieraudzījis, suns vienmēr atņirdza zobus. Kad Makdžils bija viens, Kazans nomierinājās. Suns it kā saprata, ka Makdžils ieradies kā draugs tajā vakarā, kad viņš — Kazans un lielais dogs plecu pie pleca stāvēja lielajā būrī, kurā vienam no viņiem vajadzēja kļūt par otra slepkavu. Dziļi savā suņa sirdī Kazans Makdžilu nošķīra no pārējiem cilvēkiem. Viņš negribēja tam darīt ļaunu. Kazans pacieta Makdžilu, tomēr neparādīja sirsnību — kā lielais dogs. Makdžilu tas ļoti pārsteidza. Viņam vēl nekad nebija piederējis tāds suns, kurš viņu nemīlētu.

Noliekot Kazanam priekšā garšīgo uzkodu, smaidu Mak- džiJa sejā nomainīja izbrīns. Piepeši Kazans atšiepa lūpas un atņirdza zobus. No rīkles viņam izvēlās nikna rūkoņa. Spalva uz muguras uzbozās. Muskuļi saspringa. Profesors instinktīvi pagriezās. Aiz viņa, klusu pienācis, stāvēja Sendijs Maktrigers. Zelta meklētāja brutālajā sejā vīdēja ļauns smīns, kad viņš skatījās uz Kazanu.

—   Tās ir veltīgas pūles iedraudzēties ar šo te suni, — viņš sacīja. Tad piepeši ieinteresēts iejautājās: — Kad dosities ceļā?

—   Līdz ar pirmo salu, — Makdžils atteica. — Tagad jau vairs ilgi nebūs jāgaida. Oktobra pirmajās dienās man jāpievienojas seržanta Konroja grupai Fondilakā.

—   Un jūs domājat doties viens pats uz Fondilaku? — Sendijs prašņāja. — Kāpēc neņemat līdzi pavadoni?

Mazais profesors pasmējās.

—   Kāpēc? — viņš jautāja. — Pa Atabaskas ūdensceļiem esmu izbraukājies desmitiem reižu un pazīstu tos tikpat labi kā Brodveju. Bez tam man patīk būt vienam. Braukt nav pārāk grūti, jo visas šīs upes tek uz ziemeļiem un austrumiem.

Sendijs skatījās uz dogu, uzgriezis muguru Makdžilam. Zelta meklētāja acis līksmi iespīdējās.

—   Suņus ņemsiet līdzi?

—   Jā.

Sendijs aizkūpinaja pīpi un ziņkāri iejautājās:

—   Tie jūsu ceļojumi jau laikam gan maksā veselu čupu naudas, ko?

—   Iepriekšējais brauciens izmaksāja ap septiņi tūkstoši dolāru. Tagadējais maksās apmēram pieci, Makdžils paskaidroja.

—   Ak tu žē! — Sendijs noelsās. — Un jūs visu to naudu vedat sev līdzi? Vai jūs nebaidāties, ka var kaut kas notikt…

Mazais profesors tobrīd skatījās uz otru pusi, viņa seja bija pārvērtusies. No tās bija pazudusi jautrība un bezrūpība. Zilās acis bija saturnsušas. Lūpās uz brīdi ievilkās dzēlīgs smīns, ko Sendijs nevarēja redzēt. Tad Makdžils smiedamies apgriezās.

—   Man ir caurs miegs, — viņš sacīja. — Es naktī pamostos no klusiem soļiem. Pat cilvēka elpa spēj mani uzmodināt, ja esmu apņēmies būt modrs un piesardzīgs. Bez tam… — viņš izvilka no kabatas zilu tērauda pistoli, — … es protu lietot šo te. — Viņš norādīja uz zara vietu būdas dēlī.

—   Skatieties! — viņš sacīja.

Piecreiz Makdžils izšāva no divdesmit soļu attāluma, un, kad Sendijs piegāja pie būdas sienas, viņam aiz pārsteiguma mute palika vaļā. Zara vietā vīdēja robots caurums.

—   Patiešām vareni, — Maktrigers atzinīgi noteica. — Daudzi vīri to nespētu pat ar šauteni.

Kad Sendijs gāja projām, Makdžils pavadīja viņu ar aizdomu pilnu skatienu, tad profesors pasmīnēja. Viņš pievērsās Kazanain.

—   Vai zini, vecais, tu gan laikam būsi atminējis, kas viņš par vīru, — Makdžils sacīja un smējās. — Tāpēc es tevi nesodu par to, ka tu gribēji klupt viņam pie rīkles. Varbūt…

Makdžils iegrūda rokas dziji kabatas un iegāja būdā. Kazans, nolicis galvu starp priekškājām, klusu gulēja plaši atvērtām acīm.

Bija vēla pēcpusdiena septembra sākumā, kad katra nakts nes sev līdzi salto rudens elpu. Kazans vēroja pēdējo rieta sārtumu izdziestam dienvidu puses debesīs. Pēc tam ātri Iestājās tumsa, bet līdz ar tumsu pieauga Kazana vēlēšanās atgūt brīvību. Nakti pēc nakts viņš bija grauzis tērauda ķēdi. Nakti pēc nakts, kamēr lielais dogs gulēja, Kazans vēroja zvaigznes un mēnesi un centās saklausīt Pelēkās aicinājumu. Sī nakts likās aukstāka nekā iepriekšējās; asā, spirgtā rietumu vēja svilpšana Kazanu dīvaini satrauca. Tā iesvēla viņa asinīs savādu nemieru, ko indiāņi nosauc par «sala ilgām». Mierīgā vasara bija pagājusi, tuvojās rudens medību laiks ar trauksmainām dienām un naktīm. Kazans kāroja izrauties brīvībā un skriet, skriet kopā ar Pelēko līdz galīgam pagurumam. Viņš zināja, ka Pelēkā ir tur, tālumā, kur skaidrās debesīs mirgo zemas zvaigznes; Pelēkā viņu tur gaida. Kazafts raustīja ķēdi un smilkstēja. Visu nakti viņu tirdīja nemiers — tāds nemiers, kādu viņš vēl nekad nebija izjutis. Vienubrīd viņš saklausīja tālu kaucienu, un viņam likās, ka Pelēkā viņu sauc pie sevis; Kazans atsaucās, un viņa gaudošana uzrāva no tniega Makdžilu.

Ausa rīts, mazais profesors apģērbās un izgāja no būdas. Ar patiku viņš ieelpoja auksto, tvirto gaisu. Makdžils apslapināja pirksta galu un brīdi paturēja sev virs galvas," tad apmierināts pasmaidīja: vējš bija iegriezies ziemelī. Pēc tam profesors gāja parunāties ar Kazanu. Starp citu, viņš sunim sacīja:

—   Kazan, pienācis laiks melnajām mušām likties gulēt. Pēc dienas vai divām dosimies ceļā.

Piecas dienas vēlāk Makdžils vispirms aizveda lielo dogu uz piekrauto laivu, pēc tam Kazanu. Sendijs Maktri- gers viņus pavadīja, Kazans meklēja izdevību Sendijam uzbrukt. Taču Sendijs turējās drošā attālumā. Makdžils vēroja zelta meklētāja izturēšanos pret Kazanu ar aizturētu niknumu, kaut arī ārēji izlikās mierīgs un laipns.

Makdžila laiva jau bija nobraukusi apmēram jūdzi pa upi uz leju, kad mazais profesors piepeši paliecās uz priekšu un bez bailēm uzlika roku Kazanam uz galvas. Kaut kas šajā pieskārienā un profesora balss noskaņā liedza Kazanam iecirst zobus jaunā saimnieka rokā. Suns pacieta Makdžila piedāvāto draudzību vēsā, vienaldzīgā mierā.

— Es jau sāku bažīties, ka man necik daudz neiznāks gulēt, — Makdžils, sevī smiedamies, runāja, — bet nu redzu, ka reizēm tomēr varēšu nosnausties, jo tu būsi man par sargu!

Tovakar viņš uzslēja telti, kad laiva bija nobraukusi piecpadsmit jūdzes gar ezera piekrasti. Lielo dogu Makdžils piesēja pie jauna kociņa divdesmit jardu attālumā no mazās zīda telts, bet Kazana ķēdi cieši nostiprināja ap pazema bērza stumbru pie pašas telts ieejas. Pirms ceļotājs nolikās gulēt, viņš vēlreiz rūpīgi pārbaudīja pistoli.

Ceļojums turpinājās pa Atabaskas ezeru trīs dienas bez starpgadījumiem. Ceturtās dienas vakarā Makdžils uzslēja telti Banksa priežu audzē, simt jardu no ūdensmalas. Visu dienu vējš nemainīgi bija pūtis viņiem no muguras, un dienas otrā pusē Makdžils sāka uzmanīgi novērot Kazanu. No rietumu puses suns jauta kādu smaku, kas viņu darīja nemierīgu. Kopš pusdienas viņš cītīgi ostīja vēju. Divreiz Makdžils izdzirda Kazana rīklē rūkoņu, un reiz, kad smaka kļuva stiprāka, suns atņirdza zobus, spalva uz muguras bija sacēlusies stāvus.

Ierīkojis nometni, mazais profesors tūlīt nesakūra uguni, bet vēl kādu stundu pasēdēja krūmājā, ar binokli pārlūkodams krastmalu.

Bija jau krēsla, kad viņš atgriezās pie telts, kur bija piesieti suņi. Brīdi Makdžils neuzkrītoši vēroja Kazanu. Suns vēl arvien bija nemierīgs. Viņš gulēja, pavērsis purnu uz rietumiem. Makdžils to tūlīt ievēroja, jo aiz Kazana gulēja lielais dogs — ar galvu uz austrumiem. Citkārt Kazans mēdza apgulties iepretī dogam. Makdžils tagad bija pārliecināts, ka rietumu vējš nes sev līdzi kaut ko aizdomīgu. Iedomājoties, kas tas varētu būt, profe- soram pār muguru pārskrēja ledainas tirpas.

Aiz liela akmens viņš sakūra pavisam mazu ugunskuru un pagatavoja vakariņas. Pēc tam iegāja teltī un iznesa no turienes segu. Noliecies pār Kazanu, viņš, klusu iesmiedamies, sacīja:

— Šonakt mēs negulēsim teltī, veco zēn. Tu kaut ko esi saodis rietumu vējā, un mani tas dara nemierīgu. Tas var būt… pērkona negaiss! — Makdžils pasmējās par savu joku un nozuda Banksa priedulājā trīsdesmit soļu atstatu no telts. Te viņš ietinās segā un likās gulēt.

Nakts bija rāma, zvaigžņota; Kazans, nolicis galvu starp priekšķepām, pēc pāris stundām iesnaudās. Piepeši viņš satrūkās — kaut kur pavisam tuvu nokrakšķēja lūstošs zars. Šī skaņa neuzmodināja tūļīgo dogu, bet Kazana galva tai pašā mirklī bija augšā, jutīgais deguns ošņāja gaisu. Visapkārt spēcīgi oda pēc tā, ko dienā viņš tikai neskaidri bija uztvēris rietumu vējā. Suns trīcēdams palika guļot. No priedulāja telts aizmugurē lēnām iznāca cilvēks. Tas nebija mazais profesors. Cilvēks tuvojās piesardzīgi, noliektu galvu, uzkumpušu muguru, «n piepeši zvaigžņu gaismā kļuva redzams Sendija Maktrigera atbaidošais slepkavas ģīmis. Kazans pieplaka pie zemes. Suņa galva atkal gulēja starp priekšķepām. Atņirgtie zobi spīdēja. Bet suns neizdeva ne skaņu, kas atklātu viņa paslēptuvi zem Banksa pricdīšu zariem. Soli pa solim Sendijs nāca arvien tuvāk un beidzot atradās pie telts ieejas. Rokā viņam tagad nebija ne rungas, ne pātagas. To vietā vizēja tērauda asmens. Sendijs pavēra telts aizkaru, viņš stāvēja ar muguru pret Kazanu.

Aši un klusu — šajā brīdī īsts vilks — Kazans uzšāvās kājās. Viņš bija aizmirsis ķēdi, kas viņu turēja. Desmit pēdu tālāk stāvēja nāvīgs ienaidnieks, kuru viņš ienīda vairāk par jebkuru citu. Katra muskuļu šķiedriņa suņa spēcīgajā ķermenī saspringa lēcienam. Un tad Kazans lēca. Šoreiz ķēde viņu nerāva atpakaļ, kā citkārt, aizžņaudzot rīkli. Laika zobs, lieti un sniegi bija nodeldējuši ādas kaklasiksnu, ko suns nēsāja kopš tā laika, kad bija sācis vergot cilvēkam, un izvalkātā siksna pārtrūka. Sendijs apcirtās, un Kazans lēca vēlreiz, iecirzdams zobus Sendija rokas dilbā. Zelta meklētājs sāpēs iebļāvās, viņš pakrita, noraudams sev lidzi Kazanu, bet pa to laiku no trokšņa bija pamodies lielais dogs un tagad, raustīdams ķēdi, rēja pērkondimdošā basā. Krītot Kazans neviļus palaida vaļā sakampto Sendija roku, bet acumirklī suns atkal pielēca kājās, gatavs jaunam uzbrukumam. Tad ar viņu notika pārmaiņa. Kazans piepeši atskārta, ka ir brīvs. Siksna noslīdējusi no kakla. Ap viņu ir mežs, zvaigznes, žūžojošais vējš. Te ir cilvēki, bet tur tālumā gaida — Pelēkā! Kazans atglauda ausis, zibenīgi apcirtās un kā ēna slīdēja projām tumsā —- pretī ilgotajai brīvībai.

Simt jardu tālāk kaut kas viņam lika uz mirkli apstāties. Tā nebija lielā doga balss, bet profesora pistoles asie sprakšķi: krak, krak, krak! Cauri šāvieniem gaisu satricināja Sendija Maktrigera baismīgs pirmsnāves kliedziens.

divdesmit sestā nodaļa TUKŠĀ PASAULE

Kazans skrēja arvien tālāk un tālāk. Kādu laiku viņš juta ap sevi salto nāves elpu, kas bija atplūdusi ar Maktrigera pirmsnāves kliedzienu, un suns slīdēja kā ēna cauri Banksa priežu biezoknim, ausis pieglaudis galvai, asti nolaidis — kā vilki un suņi zogas projām no briesmām.

Drīz vien Kazans iznāca klajumā; še valdošais klusums, zvaigžņu miriādes pie skaidrajām debesīm un spirgtais gaiss, kurā jautās Arktikas tundru ledainā dvesma, padarīja viņu atkal modru un rosīgu. Viņš pagriezās vēja virzienā.

Kaut kur tālumā, dienvidrietumu pusē, bija Pelēkā. Pirmo reizi pēc daudzām nedēļām Kazans attupās un raidīja naktī garu, ilgu pilnu kaucienu, kas atbalsojās jūdzēm tālu plašā apkārtnē.

Priedulājā pie ezera lielais dogs to dzirdēja un sāka smilkstēt. Mazais profesors, lūkodamies uz Sendija Maktrigera nedzīvo ķermeni, pacēla galvu, zinātnieka seja bija bāla, saspringusi, viijš uzmanīgi ieklausījās, vai kauciens neatkārtosies.

Instinkts Kazanam teica, ka šis viņa pirmais aicinājums paliks bez atbildes, un viņš skrēja tālāk jūdzi pēc jūdzes ašā, vieglā gaitā, kā suņi skrien mājās pa saimnieka pēdām. Viņš negriezās atpakaļ uz ezeru, ne arī uz Redgold- sitiju. Pa vistaisnāko ceļu, it kā cilvēka rokas nospraustu, Kazans noskrēja četrdesmit jūdzes pāri klajumiem, purviem, mežiem un klinšainiem pakalniem — visu to attālumu, kas viņu šķīra no Makfarleinas. Tajā naktī viņš vairs nesauca Pelēko. Kazanam trūka spriešanas spējas, bet tās vietā bija pieredze un pieradums; vilcene bija viņu gaidījusi daudzas reizes, un viņš zināja: viņa gaida ari tagad — gaida smilšu sēres tuvumā.

Rītausmā viņš sasniedza upi trīs jūdžu attālumā no smilšu sēres. Saule bija tikko uzlēkusi, kad viņš jau stāvēja smilšainajā krastmalā, kur viņi abi ar Pelēko bija nonākuši lejā dzert. Kazans paļāvīgi gaidīja parādāmies vilcēni, lūkojās apkārt, klusu smilkstēja un vilnīja asti. Tad viņš mēģināja uzost smiltīs Pelēkās pēdas, bet lietus ūdeņi bija tās nolīdzinājuši un noskalojuši. Visu dienu Kazans meklēja Pelēko gar upes krastu un plašajā 'līdzenumā. Viņš aizgāja uz to vietu, kur viņi bija nomedījuši savu pēdējo zaķi. Apošņāja krūmus, kuros bija karājušās saindētās ēsmas. Atkal un atkal Kazans attupās un gaudoja, saukdams draudzeni.

Kamēr Kazans nepiekusis meklēja Pelēkās pēdas, daba viņā lēnām iedzīvināja to brīnumu, kas mīt mežu un kalnu valstībā un ko kri cilts indiāņi dēvē par «gara aicinājumu». Pirms viņa to bija izjutusi Pelēkā, tagad tas viļņoja Kazana asinīs. Kad norietēja saule un ap Kazanu savilkās nakts tumsa, viņš arvien noteiktāk pagriezās uz dienvidrietumiem. Viņa pasaule tagad' aprobežojās ar agrākajām medību takām. Šobrīd viņam likās, ka nekur citur nav iespējams dzīvot un medīt. Sajā nelielajā pasaulītē jābūt Pelēkajai. Viņš bija pārliecināts, ka te atradīs vilcēni — te, šaurajā joslā, kas stiepjas no Makfarleinas cauri mežiem un klajumiem uz mazo ieleju, no kuras viņu un Pelēko bija padzinuši bebri. Ja Pelēkās še nav, viņa būs tur; Kazans nemitīgi meklēja draudzeni.

Tikai tad) kad debesīs nodzisa zvaigznes un apmākušos dienu atkal nomainīja nakts, nogurums un izsalkums piespieda Kazanu apstātičs. Viņš nogalēja zaķi un, krietni saēdies, vairākas stundas nogulēja turpat līdzās medījumam. Pēc tam suns devās tālāk. Ceturtajā naktī Kazans sasniedza mazo ieleju starp divām pakalnu grēdām; zem agrā rudens spožajām zvaigznēm viņš gāja gar strautu uz leju — uz to purvu, kur bija viņa un Pelēkās mājas.

Bija jau gaiša diena, kad Kazans pienāca pie lielā bebru dīķa, kas tagad no visām pusēm apņēma uzkalnu, uz kura atradās vējlauza. Nolauztais Zobs un pārējie bebri bija stipri pārveidojuši to vietu, kuru Kazans ar Pelēko kādreiz uzlūkoja par savu īpašumu; veselas desmit minūtes Kazans nekustīgi stāvēja dīķmalā, ostīdams netīkamās bebru smakas piesātināto gaisu. Līdz šim viņa gars nebija salauzts. Visu cauru dienu viņš riņķoja pa purvu, meklēdams Pelēko, — vājš, izdēdējis, savainotām kājām, nokārtu galvu. Spalva uz skausta un muguras viņam tagad bija noplakusi, pleci nošļukuši, acīs vajāta dzīvnieka skatiens. Pelēkā bija pazudusi. Pamazām daba lika Kazanam to saprast. Vilcene aizgājusi no viņa pasaules, no viņa dzīves, un Kazanu pārņēma vientulība un tik dziļas skumjas, ka mežs viņam kļuva svešs, pirmatnējās dabas klusums nomāca un biedēja.

Suns viņā vēlreiz bija guvis virsroku pār vilku. Kopā ar Pelēko viņš bija dzīvojis brīvības pasaulē. Bez Pelēkās šī pasaule šķita pārāk tukša, tā viņam iedvesa šausmas.

Vēlā pēcpusdienā Kazans strautmalā uzgāja sadragātas mīkstmiešu čaulas. Viņš tās apošņāja, atgāja sānis, vēlreiz atgriezās un atkal ošņāja. Te Pelēkā bija ieturējusi pēdējo maltīti un tad pagriezusies uz dienvidiem. Bet vilcenes atstātā smaka bija pārāk vāja, lai derētu Kazanam par orientieri; viņš otrreiz atgāja no strauta.

Sajā naktī Kazans saritinājies gulēja zem krituša koka un žēli smilkstēja, kamēr iemiga. Gulēja viņš nemierīgi, miegā reizumis iekunkstējās kā bērns. Dienu pēc dienas, nakti pēc nakts viņš klīda pa lielo purvu, skumdams pēc tās vienīgās būtnes, kura bija piepildījusi un bagātinājusi viņa dzīvi un kuras aiziešanu viņš pārdzīvoja tikpat sāpīgi "kā Pelēkā savu aklumu.

divdesmit septītā nodaļa

AICINĀJUMS NO SAULES KLINTS

Rudens saules zeltainajā spožumā netālu no Saules klints pa upi uz augšu slīdēja laiva, kurā sēdēja vīrs, sieva un bērns.

Ar Džounu civilizācija bija paveikusi to pašu, ko ar dažu labu savvaļas puķi, kas tikusi izrauta no dabas klēpja. Viņas seja bija novājējusi, zilās acis zaudējušas spožumu. Džouna bieži klepoja, un tādos brīžos vīrs viņu vēroja ar mīlestību un bailēm. Bet tagad bija redzams, ka viņa pamazām atveseļojas; tajā dienā, kad laiva tuvojas brīnišķīgajai ielejai, kurā viņi bija jutušies kā mājās, pirms viņus sasniedza tālās pilsētas aicinājums, vīrs ar prieku ievēroja, ka Džounas vaigos atkal parādījies sārtums, lūpas kļuvušas pilnīgākas, košākas, acis staro apmierinājumā un laimē. Nu arī viņš jutās laimīgs un klusībā slavēja dziedinošos mežus.

Laivā Džouna bija atlaidusies puszvilus, ar galvu gandrīz skardama vīra plecu, un vīrs, pārtraucis airēt, pievilka viņu sev klāt, iegremdēja pirkstus viņas krāšņajos, zeltaini brūnajos matos.

—   Tu atkal jūties laimīga, Džouna, — viņš, priecīgi smiedamies, sacīja. — Ārstiem bija taisnība. Tevi nevar atraut no'šiem mežiem.

—   Jā, esmu laimīga, — viņa čukstēja, bet balss piepeši mazliet aizlūza, viņa rādīja uz šauru, smilšainu zemes- mēli, kas iestiepās upē.

—   Vai atceries? Tas liekas tik sen, sen, kad Kazans mūs šajā vietā atstāja. Tur, baltajās smiltīs, stāvēja vilcene, viņa to sauca pie sevis. Atceries?

Džounas lūpas iedrebējās, kad viņa vēl piebilda: — Kas zin, uz kurieni viņi aizgājuši.

Būdu ģimene atrada tādu pašu, kādu bija atstājuši. Mājokļa sienu bija apvijis vīteņaugs koši sarkaniem ziediem, visapkārt kupli zēla zāle un krūmi. Viņi sāka būdā dzīvot, un ar katru dienu Džounas vaigi kļuva arvien sārtāki, balss atguva agrāko mundrumu un skanīgurnu. Džounas vīrs iztīrīja aizaugušās takas gar vecajām lamatu līnijām, bet Džouna un mazā Džouna, kura tagad jau runāja un draiskojās, pārvērta būdu par viņa īstajām mājām.

Kādu vakaru vīrs vēlu atgriezās mājās; Džouna viņu sagaidīja satraukumā spīdošām acīm, balss drebēja, kad viņa steidzīgi ierunājās.

—   Vai dzirdēji? — viņa jautāja. — Vai dzirdēji kaucienu?

Viņš pamāja, glāstīdams sievas mīkstos matus.

—   Es tobrīd atrados kādu jūdzi tālāk, tai purvā pie strauta, — viņš sacīja. — Es dzirdēju!

Džounas pirksti cieši saspieda vīra rokas.

—   Tas nebija Kazans, — viņa teica. — Kazana balsi es pazīstu. Tas varētu būt tas otrs — tā vilcene, viņa draudzene, kura viņu sauca toreiz no smilšainā zemesraga pie upes!

Vīrs kaut ko pārdomāja. Džouna vēl ciešāk sažņaudza viņa rokas. Viņa elpoja aizgūtnēm.

—   Vai vari man apsolīt? — viņa bilda. — Vai vari man apsolīt, ka vairs nekad nešausi un neķersi lamatās vilkus?

—   Par-to jau esmu domājis, — viņš atteica. — Es iedomāju pēc tam, kad izdzirdu kaucienu. Jā, es apsolu.

Džouna apvija rokas viņam ap kaklu.

—   Mēs abi mīlējām Kazanu, — viņa čukstēja, — un var gadīties, ka tu nejauši nogalini viņu vai«viņa draudzeni.

Piepeši Džouna apklusa. Viņi ieklausījās. Durvis bija palikušas pusviru, un līdz viņiem atkal atskanēja vilcenes žēlabainais kauciens pēc zudušā drauga. Džouna piesteidzās pie durvīm. Vīrs viņai sekoja. Abi stāvēja klusu, Džouna satraukta rādīja ar roku pāri zvaigžņu gaismas pielietajam līdzenumam.

—   Ieklausies, ieklausies, — viņa pavēlēja. — Tā ir vilcenes balss, un tā nāk no Saules klints!

Džouna izskrēja ārā naktī, piemirsusi, ka vīrs viņai seko, ka mazā Džouna palikusi viena gultā. Viņiem pretim no tālienes pāri līdzenumam atlidoja žēls atbildes kauciens, līdzīgs vēja auriem, bet Džouna to pazina, un viņas straujā elpa aizlūza elsās.

Viņa steidzās tālāk pa līdzenumu un tad apstājās, rudens zvaigžņu un mēness vizma rotājās viņas matos un acīs. Pagāja krietns lafRa sprīdis, iekams kauciens atkārtojās, bet tagad tas šķita tik tuvu, ka Džouna pielika rokas pie mutes, un viņas balss aizskanēja pāri līdzenumam kā senajās dienās.

—   Kazan! Kazan! Kazan!

Saules klints korē Pelēkā, vāja, izdēdējusi no ilgās badošanās, izdzirda sievietes balsi, un kauciens, kas trīsēja viņas rīklē, noklusa žēlā smilkstoņā. Bet tālāk uz ziemeļiem ātri skrejoša ēna uz brīdi sastinga kā akmens tēls zvaigžņu mirdzumā. Tas bija Kazans. Viņš juta visā ķermenī ielīstam dīvainu kvēli. Tā iededza viņā nešaubīgu pārliecību, ka te, tikai te ir viņa mājas. Te viņš kādreiz bija dzīvojis, mīlējis, cīnījies, un pēkšņi neskaidrie, pusaizmirstie sapņi viņa atmiņā pārtapa reālos tēlos. Pāri līdzenumam pie viņa atplūda. Džounas balss.

Džouna stāvēja saspringusi un bāla, kad Kazans viņai tuvojās cauri palsajam mēness vizmas miglājam; suns lēnām līda uz vēdera, aizelsies no vēja un ātrā skrējiena, no rīkles viņam lauzās ārā savāda, žēla smilkstoņā. Un,- kad Džouna gāja viņam pretī izstieptām rokām, trīcošām lūpām atkal un atkal izdvesdama viņa vārdu, vīrs vēroja šo atkalredzēšanos ar jaunu, dziļāku izpratni sejā. Tagad viņam nebija bail no šī mežonīgā suņa.

Džounas rokas apskāva Kazana lielo, pinkaino galvu, un vīrs saklausīja prieku suņa sinilkstoņā un dzirdēja sievas laimīgās elsas un čukstus; sažņaudzis rokas, vīrs skatījās uz Saules klinti.

-- Ak dievs! — viņš izdvesa. — Vai patiešām…

It kā izgaisinot viņa šaubas, pāri klajumam no jauna atskanēja Pelēkās žēlais, vientuļais kauciens pēc zudušā drauga. Kazans uzšāvās kājās, kā saņēmis pātagas cirtienu, aizmirsta bija Džounas balss, viņas glāsti, vīra klātbūtne. Nākamajā acumirklī suns bija nozudis, un Džouna metās vīram pie krūtīm, gandrīz sāpīgi saspiezdama viņa seju.

—   Tagad… vai tagad tu tici dievam, kas valda manu pasauli, — tam dievam, kas allaž bijis ar mani, kas piešķīris dvēseles meža zvēriem, tam dievam, kas atkal savedis mūs visus kopā — te, mūsu mājās?

Vīra rokas cieši apkampa Džounu.

•— Es ticu, mīļā Džouna, — viņš čukstēja.

—   Un tagad tu saproti, ko nozīmē vārdi «tev nebūs nokaut»?

—   Saprotu, bet ar piebildi, ka tie nav spēkā tad, kad mums jānokauj, lai dzīvotu, — viņš atteica.

Džouna glāstīja vīra seju siltām, mīkstām rokām. Viņas zilās, zvaigžņu mirdzuma piestarotās acis vērās augšup vira acīs.

—   Kazans un vilcene — tu un es, un mūsu meitiņai Vai tu nožēlo, ka esam atgriezušies? — viņa vaicāja.

Vīrs piekļāva viņu sev tik cieši pie krūtīm, ka Džouna nedzirdēja vārdus, ko viņš čukstēja viņas mīkstajos, siltajos matos. Pēc tam viņi vēl ilgi, vairākas stundas sēdēja zvaigžņu gaismā pie būdas durvīm. Bet viņi vairs nedzirdēja vientuļo aicinājumu no Saules klints.

Džouna ar vīru visu saprata.

—   Rīt viņš mūs atkal apciemos, — vīrs beidzot sacīja. — Nāc, Džouna, iesim gulēt!

Viņi kopā iegāja būdā.

Tonakt Kazans un Pelēkā atkal medīja mēnesgaismas pielietajā līdzenumā.

PĒCVĀRDS

(no krievu izdevuma)

Ja esat kādreiz medījis, droši vien būsit izjutis to lielo pacilātību, pat sajūsmu, kādu izraisa trāpīgs šāviens. Sādā brīdī cilvēks paša acīs it kā izaug, jūtas spēcīgs, v.eikls, neuzvarams meža pavēlnieks — īsts dabas valdnieks. Gribas šaut vēl un vēl, lai atkal un atkal no jauna izjustu šīs gaviles, šo nevaldāmo azartisko kaisli, Dažkārt savā aizrautībā mednieks — īpaši jauns mednieks — ne vienmēr apzinās, ka viņu pārņēmušas zemiskas, cilvēka necienīgas jūtas, ļauna kaislība iznīcināt dzīvību un ka šī nevajadzīgā, bez- jēdzīgā iznīcināšana ir smags noziegums pret dabu.

īstam medniekam dzīvs meža iemītnieks nedrīkst būt vienīgi mērķis lodeil Tā rakstījuši lielie krievu rakstnieki mednieki — Ak- sakovs, Turgeņevs, Prišvins —, tā domā ikviens mednieks, kuram daba nav lopkautuve, bet saudzējama bagātība.

Reiz man gadījās piedalīties lielās vilku medībās ar dzinējiem. Plēsoņas, stipri savairojušies, bija kļuvuši par visa rajona biedu. Naktīs vilki bezbailīgi iebruka ciemos un galēja nost kolhoza lopus. Medības bija organizētas ļoti plaši, tajās piedalījās daudz pieredzējušu mednieku. Mums veicās: pirmajā dienā mēs izsekojām un nogalējāin piecus vilkus. Kā šodien redzu: ziemas rīta skopajā svīdumā, nostiepies sniegā, guļ liels, vecs un pinkains vilks, plaši atplestu, tagad jau sastingušu rīkli, apdzisušām acīm. Jāatzīstas, ka es ar skumjām un nožēlu nolūkojos uz šo lopu žņaudzēju un slepkavu. Zināms, es sev sacīju, vilki ir jāiznīcina, jo tie nodara cilvēkam lielu ļaunumu; es pats arī turpmāk piedalīšos vilku medībās. Un tomēr ir grūti vienaldzīgi skatīties uz šo cilvēka lodes iznīcināto lielisko zvēru, kuru daba radījusi miljonu gadu gaitā…

Vienīgi nepieciešamības vadīts, mednieks drīkstētu doties mežā, kalnos, ūdeņos ar nāvi nesošu ieroci rokā. Nepieciešamība, vajadzība liek ne tikai nonāvēt, tai arī jāierobežo mednieka patvaļa. Tieši tā pēc dabas gudrā likuma notiek dzīvnieku valstī: kad zvērs remdējis izsalkumu, viņš vairs neuzbrūk pat visvājākajam meža iemītniekam.

Par to rakstījis lieliskais Kanādas rakstnieks Džeimss Kervuds stāstos «Kalnu karalis» un «Kazans». Dž. Kervuds ir kaislīgs, daudz pieredzējis mednieks, un viņa stāstiem piemīt īpaša pievilcība, jo tajos attēlotie notikumi ir patiesi, paša autora novēroti un piedzīvoti. Autors, protams, nevarēja droši zināt, ko tajā vai citā gadījumā «pārdzīvoja» viņa četrkājainie varoņi, un te viņam palīdzēja paša smalkā novērošanas spēja un dziļā mākslinieka pārliecība.

Vērsdamies pie jūtīgā jaunā lasītāja, Dž. Kervuds vaļsirdīgi atzīstas, ka pats savā laikā pārkāpis cildeno medību likumu: netiogalē, neiznīcini dzīvību bez vajadzības!

Katram medniekam, kaut nelielā mērā, jābūt arī dabas pētniekam, viņam jāmīl un jāpazīst daba. Tad viņam nekad nebūs garlaicīgi mežā, kalnos, uz ūdeņiem, kaut arī tur būtu jāuzturas daudzas dienas, nedēļas uti pat mēnešus; tad viņš nenogalēs zvērus prieka pēc — lai trāpītu mērķī, bet darīs to vienīgi, lai sagādātu sev iztiku, kas dod iespēju ilgāk palikt dabas vidū, apbrīnot tās mūžveco skaistumu, vērot, pētīt, pārdomāt.

«Lengdons bija trīsdesmit piecus gadus vecs,» — tā autors raksta par savu varoni mednieku. «Pusi dzīves viņš bija aizvadījis mežonīgās, neapdzīvotās vielas, pārējā laikā rakstīja par to, kas tur redzēts un piedzīvots.»

Nav noslēpums, ka zem Lengdona vārda slēpjas pats autors —- Džeimss Kervuds — mednieks, ceļotājs, dabas pētnieks un rakstnieks. Divi Dž. Kervuda stāsti — par grizlilāci Toru un vilku suni Kazanu — ir spilgts apliecinājums tam, cik bezgala plaša un daudzveidīga pasaule paveras medniekam, kurš grib un prot tajā ielūkoties. Savukārt — cik nabadzīgs un nožēlojams pēc grāmatas izlasīšanas jums šķiet tas mednieks, kura vienīgais nolūks, uzturoties dabas vidū, ir nogalēt — trāpīt mērķī, pēc iespējas vairāk trāpīt…

No šīs grāmatas jūs uzzināt — it kā redzētu pats savām acīm —, ka jūsu Šaujammērķis ir brīnišķīga, dabas veidota dzīva būtne, lieliski piemērojusies apkārtējai videi; ka šī būtne ir labestīga, reizēm pat cēlsirdīga, jo viņas rīcību nosaka vienīgi nepieciešamība, nekad bezjēdzīga kāre iznīcināt dzīvību; ka tā aizkustinoši rūpējas par savu draugu un bērniem; ka draudzēties ar šo būtni, apbrīnot viņas spēku un veiklibu, lielisko piemērotību dzīvei — medniekam sagādā prieku, bet vēl lielāks prieks ir pieradināt dzīvnieka mazuli, glāstīt to, rotaļāties un naktī guļot piekļaut to sev pie krūtīm…

To visu redz un jūt krietns mednieks, un viņš cenšas pēc iespējas dzīvniekus saudzēt, nogalējot tikai nepieciešamības gadījumā.

Taču bez šiem krietnajiem medniekiem vēl ir ne mazums tādu, kuriem medības nozīmē — iznīcināt visu, kas gadās pa šāvienam. Viņi nemīl dzīvniekus, un viņiem nerūp arī tas, ka masveidīga meža zvēru un putnu iznīcināšana sagādā milzu zaudējumus tautas saimniecībai un zinātnei. Sādu «mednieku» savaldīšanai pie mums Padomju zemē Izstrādāti medību noteikumi, par kuru neievērošanu vainīgie saņem stingrus sodus.

"" Ar rūgtu nožēlu atceroties savu mednieka jaunību, kad aiz tukšas pārgalvības kādudien tika nošāvis uzreiz vairākus grizli, Džeimss Kervuds raksta:

«Un šis ir tikai viens piemērs no daudziem līdzīgiem, kas man tagad liek sevi uzskatīt gandrīz vai par noziedznieku, jo nogalēšana prieka pēc, pašas nogalēšanas pēc, maz atšķiras no slepkavošanas.»

Arī padomju likums stingri nostājas pret zvēru, it īpaši reto zvēru bezjēdzīgu iznīcināšanu, pielīdzinot šo noziegumu slepkavībai.

Pagājušajā vasarā četrdesmit kilometru no Maskavas, kur es pavadīja vasaru, man gadījās necerēta, neaizmirstama sastapšanās. Agrā, vēsā, miglainā rītā es iegāju vasarnīcas nenorobežotajā dārzā, kuram aizmugurē piekļāvās neliels klajums, pareizāk, liela, bet ne bieza meža mala. Tas, ko es ieraudzīju pāris soļu attālumā, pirmajā mirklī man šķita esam spoks, mānīgs miglas tēls. Alanā priekšā starp retajiem dārza kokiem nekustīgi stāvēja milzīgs zvērs, lūkodamies mani savām lielajām, mierīgajām zālesēdāja acīm. Tas bija alnis. Neparastās sastapšanās saviļņots —> manas vasarnīcas dārzā īsts dzīvs alnis! — it kā vēlēdamies sevi pārbaudīt, es tuvojos zvēram un viegli aizskāru ar plaukstu viņa silto sānu. Alnis nepakustējās, vienīgi ar raciozu kustību pavērsa uz mani savu skaisto, zaroto galvu… tri jāpasauc mājinieki, kaut kas tāds atgadās tikai reizi dzīvē: miU zīgs meža zvērs ieradies pie mums ciemā! Lai alni neaizbaidītu, es nesteidzīgi atkāpos un tikai pēc tam, kad biju izzudis no viņa acīm, skriešus metos uz vasarnīcu.

— Mūsu dārzā alnis! Dzīvs alnis!

Pēc brīža visi mājinieki, steidzīgi uzrāvuši mugurā kādus apģērba gabalus, jau atradās dārza viņā galā. Alnis vēl arvien visā savā diženumā nekustīgi stāvēja starp kokiem. Mēs piegājām viņam tuvāk, vēl tuvāk," gandrīz pavisam klāt. No viņa milzīgā ķermeņa vēsajā gaisā strāvoja siltums. Vēl brīdi pastāvējis, alnis viņam vien zināma, bet mums neizprotama iemesla dēļ — mēs stāvējām kā sastinguši un nevarējām viņu nobiedēt! — pagriezās un lēnām gāja ārā no dārza. Nonācis klajumā, viņš mazliet pielika soli un pazuda mežā …

Izrādās — aļņu parādīšanās starp cilvēkiem Piemaskavas apkārtnē nav nekāds retums: šejienes zvēri nav iebaidīti, un, tā kā cilvēks viņiem nav darījis ļaunu, viņi tam uzticas. Par to, ka šis skaistais zvērs saglabājies Piemaskavas mežos — zvērs, kuru gandrīz pilnīgi bija iznīcinājuši malu mednieki, — mums jāpateicas Padomju valdības gudrajam likumam, kas aļņa nošaušanu bez speciālas atļaujas kvalificē par smagu noziegumu.

Lasot Džeimsa Kervuda gramatu, es atcerējos savu toreizējo satikšanos ar šo labsirdīgo, skaisto dzīvnieku; grāmatas autora lolotais sapnis par zvēru pasargāšanu no noziedzīgiem medniekiem sekmīgi tiek izvests dzīvē mūsu zemē…

Bet tagad es gribu parunāt par suni.

Cilvēka uzticams draugs… Cilvēka palīgs… Pastāvīgs ceļabiedrs… Aizstāvis… Cilvēks izvēlējies pašus skaistākos, cēlākos vārdus, lai raksturotu šo pieradināto zvēru, kas nu jau tūkstošiem gadu dalās ar viņu rūpēs, darbā, nepamet viņu vaļas brīžos un briesmās. Tomēr jāsaka: visi šie labie un skaistie vārdi dod visai nepilnīgu priekšstatu par suņa augstajām morālajām vērtībām. Vai jums dažreiz neliekas, ka suņi ir pat par daudz mums, cilvēkiem, pieķērušies un ka mēs to ne vienmēr esam pelnījuši?

Lai cik mīļš man šķiet paša suns, šai ziņā viņa priekšā dažreiz jūtos tāds kā parādnieks. Bieži domāju: ar ko es varētu tev atlīdzināt, mīļo sunīt, par tavu nesavtību un uzticību? Ar labu kaulu? Bet tu jau neatstāsi mani pat tad, ja es tevi vairs nebarošu…

Tāpat kā starp krietniem medniekiem gadās mednieki-slepkavas, arī pārējo ļaužu vidū ir ne mazums tādu, kuri nemīl, pat ienīst un moka suņus, lai gan pilnā mērā izmanto savā labā šo dzīvnieku vērtīgās, cildenās īpašības. Siem cilvēkiem vārdi «suns», «sunisks» ir lamu vārdi. Protams, tie ir slikti, ļauni cilvēki, jo labs cilvēks neienīst savu suni, nemoka to, nespārda ar kāju, nemērdē badā…

Par vilku suņa (pussuņa-pusvilka) Kazana likteni, par viņa labajiem un ļaunajiem saimniekiem lasītājs uzzina Dž. Kervuda stāstā «Kazans».

Kāpēc autors par sava stāsta varoni izvēlējies pussuni-pusvilku, nevis tikai suni? Viņš tā rīkojies ar gudru ziņu. Autora nolūks bija atklāt Kazana «iekšējo pasauli», jo Kazans, būdams pussuns-pusvilks, stāv it kā uz robežas starp plēsoņu un pieradinato cilvēka draugu.

Kazanā noris nepārtraukta, mokoša cīņa starp suni un viikui pirmais neatturami velk viņu uz sirdij mījo cilvēka pasauli, otrs — uz mežu, uz brīvu savvaļas dzīvi, kas nepazīst ierobežojumu. Un tā mēs Kazanu redzam gan pie degoša ugunskura, kur viņš no cilvēka rokas saņem barību, gan tumšā meža nostūrī, kur viņš kopā ar vilcēni izcīna asiņainus kautiņus, lai sagādātu pārtiku.

Kazans atsaucas no meža dziļumiem tikai tiem -cilvēkiem, kuri bijuši pret viņu labi; ar nemaldīgu instinktu viņš sajūt labestību tādos ļaudīs, kurus nekad agrāk nav pazinis. Bet, kad ar varu un viltu viņu sagūsta ļauni mocītāji, lai piespiestu sev kalpot, šis suns- vilks kļūst briesmīgs: viņā apvienojas vilka nevaldāmais niknums ar suņa pārāko gudrību. Lūk, Kazans joņo projām no cilvēkiem, atgaiņādamies no viņiem ar dziļiem vilka kodieniem, pats noplūdis asinīm, sadurts ar nazi, piekauts ar rungu …

Izlasījis stāstu par Kazanu, jūs sapratīsit brīnišķīgo, dziļo autora domu: cilvēces rītausmā pieradināt vilku, padarot to par suni, varēja labs, gudrs cilvēks. Ļaunam muļķim tas nekad nebūtu izdevies…

No sacītā kļūst skaidrs: ļaunie, muļķīgie ļaudis, kuri neieredz un moka suņus, nav pārvērtuši suni par cilvēka draugu, tāpēc viņiem nav tiesību pār tiem valdīt.

Jurijs Nagibins

SATURS

KALNU KARALIS 123

KAZANS

Džeimss Olivers Kervuds KALNU KARALIS KAZANS

Redaktore J. Roze

Mākslinieciskais redaktors A. Sprūdžs Tehniskā redaktore I, Soide Korektore A. Giptere

Nodota salikšanai 02.12.81. Parakstīta iespiešanai 23.04.82 Formāts 84x108/32. Avīžu papīrs. Literatūras garnitūra. Augstspiedums. 15,12 uzsk. iespiedi.; 15,55 uzsk. kr. nov.: 18.03 izdevn. I. Metiens 85 000 eks. Pašūt. Nv 2047-D. Cena 1 rbl. 50 kap. Izdevniecība «Liesma». 226047 Rīgā. Padomju buiv. 24. Izdevn. N° 77/31157/J-2755. Iespiesta Latvijas PSR Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfija «Cīņa», 226011 Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40.

Kervuds Dž.

Ke 807 Kalnu karalis. Kazans / No angļu vai. tulk. I. Gintere; J. Nagibina pēcv. — R.: Liesma, 1982. — 287 lpp. — (Stāsti par dabu).

1 Mon Dieu (franču vai.) — mans dievs!

[1] karibu — kanādas ziemeļbriedis. (Tulk.)

[2] gofera jeb maisu žurka — Ziemeļamerikas grauzējs, kas dzīvo pazemē. (Tulk.)

[3] Hikorijas — Amerikā augošs savvaļas riekstkoks, tā rieksti ir sīki, gludām čaumalām. (Tulk.)

[4] Bifeļu zāle — īsa zālīte sīkam lapiņām, aug prērijās, kur kādreiz ganījās bizoni. (Tulk.)

[5] Ksantipe — grieķu filozofa Sokrātā sieva, kuras vārds tiek lietots sugas vārda nozīme |aunas, ķildīgas sievietes raksturošanai. (Tulk.)

[6] damu pirkstiņi — biskvītu mīklas cepumi, pēc formas līdzīgi pirkstiem. (Tulk.)

[7] Pēc jaunāka dalījuma grizli lācis ir bruņā lāča pasuga, nevis atsevišķa suga, kā bija pieņemts agrāk. (Tulk.)

[8] kri — Algonkinas indiāņu cilts; Algonkinas indiāņi apdzīvoja plašu teritoriju no Hudzona līča dienvidkrasta līdz Albertas provinces ziemeļiem. (Tulk.)

[9] ma cherie (franču vai.) — mana dārgā.

6 — 2047

[11] malemuts — liels, spēcīgs aļaskas suns ar biezu pelēku vai melnbaltu kažoku. (Tulk.)

Content

Kervuds Džeimss Olivers Kalnu karalis Kazans

ievadam

KALNU KARALIS

PIRMĀ NODAĻA

OTRA NODAĻA

TREŠĀ NODAĻA

CETURTA NODAĻA

PIEKTĀ NODAĻA

SEPTĪTĀ nODAĻA

ASTOTĀ NODAĻA

DEVITA NODAĻA

DESMITA NODAĻA

VIENPADSMITĀ NODAĻA

DIVPADSMITĀ NODAĻA

TRISPADSMITA NODAĻA

ČETRPADSMITA NODAĻA

PIECPADSMITA NODAĻA

SEŠPADSMITĀ NODAĻA

SEPTIŅPADSMITĀ NODAĻA

ASTOŅPADSMITA NODAĻA

DEVIŅPADSMITĀ NODAĻA

DIVDESMITA NODAļA

KAZANS

PIRMĀ NODAĻA BRĪNUMS

OTRA NODAĻA uz ziemeļiem

TREŠA NODAĻA MAKRĪDIJA NĀVE

CETURTA NODAĻA brīvībā

PIEKTĀ NODAĻA KAUJA SNIEGĀ

SESTĀ NODAĻA kazans iepazīstas ar džounu

SEPTĪTĀ NODAĻA cauri sniega vētrai

ASTOTĀ NODAĻA LIELĀ PĀRMAIŅA

DEVITA NODAĻA traģēdija uz saules klints

DESMITA NODAĻA UGUNS

divpadsmita nodaļa LA MORT ROUGE'

trīspadsmitā nodaļa bada taka

ČETRPADSMITA NODAĻA ILKŅA TIESĪBAS

PIECPADSMITA NODAĻA divkauja ZEM zvaigznēm

sešpadsmita nodaļa kazans dzird asiņu balsi

septiņpadsmitā nodaļa KAZANA DĒLS

astoņpadsmitā nodaļa BARI AUDZINĀŠANA

deviņpadsmitā nodaļa BEBRI IEŅEM PURVU

divdesmita nodaļa ienaids

divdesmit pirmā nodaļa šāviens balto smilšu sēre

divdesmit trešā kodaļa profesors makdzils iejaucas

divdesmit ceturta NODAļA tumsa un vientulībā

divdesmit piektā NODAĻA SENDIJA MAKTRIGERA GALS

divdesmit sestā nodaļa TUKŠĀ PASAULE

divdesmit septītā nodaļa AICINĀJUMS NO SAULES KLINTS

PĒCVĀRDS

SATURS