Lords Freds

Klausies, runā dzīvnieki!

FREDS LORDS

KLAUSIES, RUNĀ DZĪVNIEKI!

ķenguru cilts

Ak vai, kā jūs mani nobiedējāt, korespondenta kungs! — Ķengura kundze izsaucās. — Ceru, neesat paņēmis līdzi medību bises un suņus. No tiem mēs ļoti baidāmies. — Esiet bez bēdu, Ķengas kundze. Man līdzi vienīgi zīmulis un piezīmju bloks, jo gribu iegūt no jums interviju, — ķenguri taču ir tik slaveni!

Ķengas kundze jutās glaimota. — Jums laikam zināms, ka mans vīfs attēlots Austrālijas ģerbonī — viņš balsta vairogu. Jāpiebilst gan, ka viņš mazliet dusmojas uz emu, kas pietur vairogu no otras puses tikai ar vienu kāju. Apskatiet Austrālijas markas un monētas, un jūs būsiet ar mums vienis prātis.

— Patiešām, ķengurus pazīst visā pasaulē, — es atzinīgi sacīju, steidzīgi kriefelēdams,

—  Negribu lielīties, tomēr jāsaka, mūsu cilts ir ļoti sena, — Ķengas kundze turpināja. — Dabas zinātnes stāsta, ka mēs, ķenguri, esam cēlušies no ķenguržur- kām pirms daudziem tūkstošiem gadu, Ķenguržurkas ir mazi, jocīgi dzīvnieciņi — pa pusei ķenguri, pa pusei oposumi; mazajās astītēs tie nes glīti sakārtotus zariņu saišķus, ar tiem izklāj iedobumus zemē un ierīko midzeņus. Pirmais baltais cilvēks, kas mūs redzējis, bija kāds holandietis, kura kuģis avarēja pirms trīssimt gadiem. Simt piecdesmit gadus vēlāk kapteinis Kuks, pētnieks, ieraudzīja mazo ķenguru — tas ir par mums mazāks —, ko iezemieši sauca par kangjuru. Maza

ķengura ceļojums buru kuģī uz Angliju izvērtās par īstu sensāciju. Viņu redzēja karalis Džordžs III, bet vēlāk mazo ķenguru rādīja balagāna būdās Strendā Ļaudis maksāja šiliņu, lai dabūtu viņu redzēt.

—   Par nožēlošanu, man nav šiliņa, — es atvainojos un pašķielēju uz lielo, puķaino kabatu Ķengas kundzes pavēderē. — Varbūt jums somā ir sīknauda?

Ķengas kundze iesmējās.

—  Sai somā naudu neglabā. Ei, Džoj, lien ārā, parādies korespondenta kungam.

Izšāvās maza, bikla galviņa, un Džojs (ķenguru mazulītis) izrausās ārā un saka šķibīt zāli. Viņš bija līdzīgs mātei — mīkstu kažociņu, smailu purniņu un ovālām austiņām. Džojam bija maza galva un mazas priekšējās ķepas, lielas pakaļkajas un smaga aste, kas noderēja par atbalstu, kad viņš gluži kā cilvēks stāvēja izslējies visā augumā.

—   Citu dzīvnieku mazuļiem tāda soma nav vajadzīga; ja vien jūsējai pierīkotu rāvējslēdzēju, tā lieliski derētu iepirkumiem, — es ierosināju.

1 Strcnds (Strand) — liela, piafa iela Londonas rietumu daļā, kas stiepjas paralēli Temzas upei. Plašs veikalu rajons.

—   Mūsu bērniņi nevar iztikt bez somas, jo tie piedzimst joti maziņi. Ne lielāki par jūsu mazā pirksta galu, pie tam daži sver pat mazāk par trīsdesmit gra-' miem. Tikko piedzimuši, viņi jau rāpjas uz somu. Tad jums gan derētu pavērot šīs mīļās radibiņas! Viņi slīd pa mātes kažoku kā peldētāji, kustinādami te vienu, te otru ķepiņu, un neviens viņiem nepalīdz. Soma ir viņu māja, tā kalpo gan par bērnistabu, gan ēdamistabu, līdz mazie paaugas un nostiprinās, Arī vēl pēc tam viņi steidz turp, tiklīdz draud briesmas.

Tikko Ķengas kundze to bija pateikusi, es izdzirdu spārnu vēdas. Zemē šāvās ērglis un grasījās sakampt Džoju. Gariem lēcieniem Ķengas kundze auļoja dēlam palīgā, atbalstījās uz stingrās astes un zvēla ērglim ar pakaļkāju. Spalvas vien pajuka, un ērglis tik tikko paguva aizšmaukt.

Ķengas kundze papļaukāja Džojam ausis un sacīja: — Tagad, dēls, dzīvojies nu pa māju."— Un Džojs steidzīgi ierāpās atpakaļ somā.

—   Ak manu dieniņ! — Ķengas kundze gaudās. — Ja nav ērgļu, tad ir lapsas un dingo. Un arī cilvēki. Melnie ļaudis mēģina mūs nodurt ar šķēpiem vai iedzīt tīklos. Baltie vajā mūs ar suņiem un bisēm. Lai gan mēs lecam

tikpat ātri, cik suņi spēj skriet, mēs tomēr daudz ātrāk nogurstam.

—   Kāpēc cilvēki jūs medi? — es vaicāju.

—   Viņi tīko pēc musu adas, bez tam viņiem garšo ķengura astes vira, — Ķengas kundze nopūzdamās paskaidroja. — Un dažreiz ari tādēļ, ka mēs lecam pār žogiem un ēdam fermeru labību. Pastastīšu jums kadu jocīgu atgadījumu. Tas ir paliess. Kāds fermeris Jaunajā Dienvidvelsā atrada savā žoga iepinušos ķenguru un nolēma ar to pajokoties, Viņš novilka veco vesti un uzģērba to ķenguram, pēc lain palaida brīvībā. Taču smieties fermerim nenācās: pēkšņi viņš atcerējas, ka vestes kabatā palikusi piecu mārciņu naudas zīme.

—  Tā viņam vajadzēja, — es sacīju. — Jūs taču esat tik mīlīgi radījumi!

—   Kamēr mums neuzbrūk; kad ķengura māte jūt, ka viņu var saķert, viņa izmet mazuli no somas cerība, ka tam izdosies nepamanītam aizbēgt. Bet jums vajadzētu redzēt vecos ķenguru tēvaiņus. Tie nikni cīnās, kad suņi tos panāk. Vecie tēvaiņi visiem speķiem cenšas sasniegt tuvāko ūdens baseinu, un, kad suņi dzenas pakaļ peldus, ķenguri mēģina tos ar priekšķepām pagrūst zem ūdens un noslīcināt. Ir pat zināmi gadījumi, kad ķenguri nēšus aiznes mugurā ieķērušos suņus līdz ūdenim. Tomēr mūsu galvenais ierocis ir un paliek pakaļkājas. Vai tam ienaidniekam, kas mums pienāk pārāk tuvu! Ar vienu cirtienu mēs pāršķeļam sunim vēderu.

—   Vai patiesi? Par laimi, es neesmu mednieks, bet tikai žurnālists, — es sacīju un sāku steidzīgi rakstīt, lai Ķengas kundzei nerastos nekādas šaubas.

Es aplukoju viņas varenās pakaļkājas ar asajiem naž- veida nagiem, un man tūdaļ bija skaidrs, cik bīstams šāds ierocis, tāpēc uzskatīju par prātīgāku mainīt sarunas tematu.

—  Domājams, dzīvnieku sporta sacensībās ķenguri uzvar visās lēkšanas disciplīnās?

—   Jā, mums ir laba prakse, — Ķengas kundze paskaidroja.— Tomēr ari starp ķenguriem ir labāki un sliktāki lēcēji. Parasti mēs lecam vienu divus metrus, bet lielā steigā pat sešus līdz astoņus metrus tālu — divu automašīnu garumā — un pārvaram ap divi metri aug-

stus žogus. Bet man gadījies redzēt arī divpadsmit metrus tālus un trīs metrus augstus lēcienus. Ķenguri, kas kāpelē pa kokiem, lec zemē no piecpadsmit metru augstiem zariem. Un, kaut gan mēs pārvietojamies tikai uz divām kājām, tomēr spējam sasniegt trīsdesmit jūdžu [1]ātrumu stundā.

—  Uz fotogrāfijām esmu redzējis ķengurus, kas boksējas, Vai tiešām jūs protat boksēties bez iepriekšēja treniņa?

—  Nudien to mēs protam. Slepus pavērojiet ķenguru baru rotaļā, un jūs redzēsiet, ka tā ir boksa cīņa. Mums tā ļoti patīk.

—   Kurš tad ir Austrālijas čempions? — es vaicāju.

Čempionātus mēs nerīkojam, jo katrs bariņš turas

savrup. Tam ir savas ganības un takas, un tas nemēdz ciemoties pie citiem. Mums pietiek ar to, ka varam* rotaļāties, ganīties un palēkāt.

—   Jā, gandrīz vai piemirsu. Vel vienu — pēdējo jautājumu, Ķengas kundze. Kāpēc jūs, ķenguri, lecat — pārējie dzīvnieki taču skrien?

—   Ķenguru cilts vecie gudrie stāsta, tas laikam esot tāpēc, ka mūsu senči ganoties veikli kāpelējuši pāri zāļu puduriem un kritušiem kokiem, bet, kad draudējušas briesmas, viņi šos šķēršļus pārvarējuši lecot. Tapec dabas māmuļa apgādājusi mūsu pakaļkājas ar stipriem le- cējmuskuļiem un piešķīrusi mums lielu, plakanu asti, lai, izslējušies visa augumā, mēs labāk saskatītu ienaidniekus. Pastāstiet saviem lasītājiem, ka mēs lecam, lai dzīvotu.

Šai brīdī tuvumā ierējās suns. Ķengas kundze saausī- jās.

—   Laiks dot kājām ziņu. Turies stingri, Džoj! — Un viņa lēkšiem nozuda aiz uzkalna.

sikspārņu dzimta

Loti neērti intervēt sikspārņus. Ar viņiem runājot, ja- karājas ar galvu uz leju.

— Sakiet, Sikspārņa kundze, vai, asinīm saplūstot galvā, jums neuznāk reibonis, tāpat kā man? — es apjautājos, aiz kājām karādamies zarā, rokā cieši sažņaudzis zīmuli un piezīmju bloku,

Sikspārņa kundze cienīgi nolaidās zemāk. — Mūsu senči ačgārni karājušies pirms tūkstošiem gadu. Daba mūs veidojusi tā, ka galvā nesaplūst pārāk daudz asiņu. Mēs pat guļam ar galvu uz leju, piekabinājušies aiz asajiem nagiem. Nagi mums arī palīdz veikli kāpelēt.

Sai brīdī sarunā iesaistījās Sikspārņa kungs un, pievērsis man mazo lapsas galviņu, pieklājīgi iepīkstējās: — Tiešām gan, mūsu tēvutēvi spēja lidot jau tad, kad cilvēka senči vēl nebija lāgā iemācījušies pat staigāt, un mēs lidojam ļoti labi.

—  Tikpat labi kā putni, kuru spārni klāti spalvām? — es jautāju.

—  Mūsu spārnus veido lidāda, un tiem nav spalvu, bet mēs spējam lidot ātrāk par daudziem putniem.

Viņš izpleta rokas apmēram metru platumā, un es ieraudzīju starp maziem spraislīšiem iestieptus spārnus, kas atgādināja lidmodeļu spārnus no impregnētas zīda drānas. — Karstā laikā spārni der par vēdekļiem, — Sikspārņa kungs piebilda.

Es izdzirdu smalku pīkstienu, un Sikspārņa kundze maigi palūkojās zem spārna, kur dusēja mazulis, sīks kā peļu bērniņš.

—   Kad dodamies meklēt barību, bērniņus neatstājam mājā, kā to dara putni, bet ņemam viņus visur līdz, — viņa stāstīja.

Sikspārņa kundze pamanīja manu izbrīnu, cik nu vispār manā stāvoklī bija iespējams brīnīties, un, pāris reižu viegli paplandījusi spārnus, uzlidoja augstu gaisā, bet zem viņas, cieši pieķēries mātei, šūpojās mazais sikspārnēns. Lidojumā Sikspārņa kundze spēji pagriezās un noķēra lidojošu kukaini, nelikdamās zinis par mazo pasažieri, kas šūpodamies traucēja viņai noturēt līdzsvaru.

Sikspārņa kungs vēroja lidojumu. — Nav slikti. Viņa noteikti veic savas divdesmit piecas jūdzes stundā — vai arī es neko nejēdzu no lidošanas. Viņa noķēra mušu, vai ne?

—   Piedodiet, — es samulsis atvainojos, — šai ačgārnajā stāvoklī man nokrita brilles. Nu esmu akls kā sikspārnis,

Sikspārņa kungs noskaitās. — Jūs runājat aplamības, kā jau cilvēks. Sikspārņi redz gluži labi, turklāt bez brillēm, — viņš piebilda, raudzīdamies manī.

—  Ak tāl — es atteicu. — Bet kā tad ir ar Kvīnslen- das briļļaino sikspārni?

—   Blēņas! Un vēlreiz blēņas. Par briļļaino to nosauca tādēļ, ka ap acīm tam pelēkdzelteni apļi. Sulīgo mango augli tas saskata tikpat labi kā citi. Diemžel daži mūsu dzimtas pārstāvji, iekļuvuši augļu dārzā, uzvedas sliktāk par skolas puikām, tomēr vairums sikspārņu ēd vienīgi kukaiņus un dara daudz laba. Ja mēs neiznīcinātu malārijas odus, tie savairotos bīstamā daudzumā.

—  Acumirkli, ļaujiet pierakstīt, — es lūdzu.

Viņš palūkojās man pār plecu. — Cik lēni jūs rakstāt! — viņš brīnījās.

—   Pamēģiniet uzrakstīt vārdus «malārijas ods», karājoties ar galvu uz leju! 2ēl, ka jums nav nekādu nepatikšanu!

—   Ak, nepatikšanu mums netrūkst, — viņš skumji noteica. — Iezemieši sakurina ugunskurus zem mūsu apmetnēm; kad, dūmos smokot, krītam zemē, viņi mūs apēd. Mūs vajā Austrālijas tepiķu čūskas un ķirzakas. Krokodili rauga mūs nogrābt, kad nolaižamies zemē padzerties. Bet mēs ātri iemācāmies izvairīties no briesmām. Izsūtām spiegus, kas uzmana ienaidniekus, un, kad jāgādā barība, mūsu izlūki uzmeklē labākās barošanās vietas.

Sikspārņa kungam glaimoja mans atzinīgais skatiens.

—   Pastāstīšu jums vēl ko, jaunais cilvēk. Jūsējie tagad daudz klaigā par radiolokatora ierīcēm. Mēs tādas pazīstam jau sensenis.

To dzirdot, es tikko nenovēlos no zara. — Nu, nu! — es brīdinoši izsaucos. — Jūs taču nedomājat, ka es pierakstīšu tādus niekus, kaut arī karājos ar galvu uz leju. Neņemiet ļaunā, bet es jums atgādināšu pazīstamo teicienu par sikspārņiem zvanu torņos

Sikspārņa kungs nopūtās. — Centīšos paskaidrot pēc iespējas vienkāršāk, lai pat neaptēstam žurnālistam būtu skaidrs. Sikspārņiem ausīs un deguna ir ļoti jutīgi nervi. Tie savienoti ar matiņiem, kas darbojas kā mazas antenas. Lidojot mēs raidām īsus ultraskaņas signālus. Sastopot tuvākā apkārtnē šķērš|us, šie signāli atstarojas. Antenas tos uztver un ziņo nerviem, nervi savukārt signalizē smadzenēm. Vismaz tā domā jūsu zinātnieki. Viņi par to pārliecinājās, aizziežot ar vasku dažiem sikspārņiem acis un tad palaižot tos lidojumā. Sikspārņi, neko neredzēdami, spēja izvairīties no stieplēm un citiem šķēršļiem.

—  Jā, tiešām esmu bijis neattapīgs. Tāda ietaise taču ir ultraskaņas lokators! — es atzinīgi sacīju. — Bet jūs pirmāk pieminējāt apmetnes. Kas tās par apmetnēm?

—  Tur sikspārņi dienā guļ. Daļa guļ alās, citi kokos. Dažas apmetnes ir mazas, citas ļoti lielas, kurās gadu no gada uzturas tūkstošiem sikspārņu. Visā pasaulē dzīvo miljoniem sikspārņu; ir mazi sikspārņi, kā lidojošās peles, bet ir arī lieli, līdzīgi man, kas sver gandrīz veselu kilogramu. Esmu lidojošā lapsa jeb augļu sikspārnis, kaut gan nepavisam neesmu lapsai rada.

—   Vai jūs esat pats lielākais sikspārnis? — es apjautājos.

—   Kur nu! Bet, lūdzu, nestāstiet manai sievai. Javā dzīvo sikspārnis kalongs, kura spārnu izplētums sasniedz pusotra metra. Sikspārņus jūs varat sastapt gandrīz it visur, pat aiz Polārā loka. Pavisam zināmas divtūkstoš sugas. Starp tām ir augļu sikspārņi, ziedgalvas, amurgalvas…

—   Jā, jā. Tomēr par sikspārņiem esmu dzirdējis ari šo to nelabu. Esmu lasījis, ka Brazīlijā un Rietumindijā

dzīvo sikspārņi vampīri, kas suc dzīvnieku un cilvēku asinis, izraisot smagu slimību, no kuras dažreiz iet bojā veseli ciemi.

Sikspārņa kungs sarauca pieri.

— Te laikam būs daļa patiesības, Bet ārzemēs jau daudz ko pārspīlē. Par mums uzrakstīts daudz muļķību, kā, piemēram, par biedrošanos ar raganām, kaut gan ķīnieši mēdz sacīt, ka sikspārnis nesot laimi. Liekas, tā arī ir, jo mēs darām daudz vairāk laba nekā ļauna. To katrā ziņā pierakstiet. Bet tagad, lūdzu, atvainojiet, man mazliet jānosnaužas. Strādāju nakts maiņā.

Karādamies aiz vienas kājas, šurpu turpu šūpodamies, viņš sevi lēni ieaijāja miegā.

zirnekļa kundze

Zirnekļa kundze sakrustoja divas no savām astoņām kājām un apsēdās papļāpāt. Runādama viņa vēroja mani ar vienu aci, bet ar pārējām septiņām uzmanīja tīklu.

— Vispirms pastāstīšu jums zirnekļu iemīļoto pasaku, — Zirnekļa kundze iesāka. — Sensenos laikos Grieķijā dzīvoja daiļa meitene, vārdā Arahne. Viņa mēdza lielīties, ka protot vērpt un aust labāk par pašu dievieti Atēnu. Dieviete par to sadusmojās un, pārģērbusies par vecu sievu, aizgāja pie Arahnes un viņu izbāra, bet meitene neklausījās. Tad Atēna nometa veco apmetni un pierādīja, ka darba prasmē un izveicībā neviens viņai nespēj līdzināties, un par sodu pārvērta Arahni zirneklī, lai tā mūžam vērptu un austu.

—   Bet kur jūs ņemat diegus tīklu aušanai?

—  Ar kājām, kam galā ir ķemmveida nadziņi, mēs pavedienus izvelkam sev no ķermeņa. Ar šīm pašām ķemmītēm tos uzkāršam un vijam mājīgu ligzdiņu un satinam kokonus. Dažiem zirnekļiem ir tik izturīgi diegi, ka no tiem iezemieši sien zvejas tīklus. Kāds francūzis reiz mēģināja no zirnekļa tīmekļiem adīt cimdus un zeķes cerībā, ka varēs mūs izmantot zīdtārpiņu vietā; mēs tomēr sīksti pretojāmies un atsākām veco tīklaušanas amatu.

—  Bet kā jūs atceraties visas cilpiņas, mezgliņus un tukšos laukumus?

—      Mēs jau tik sen vērpjam tīmekļus un aužam no tiem tīklus, ka esam iemanījušies noaust tīklu trīsdesmit minūtēs, Kaut gan, jāsaka, visiem zirnekļiem tīkli nav vienādi. Dažiem ir riteņi, dažiem piltuves vai palagi. Nereti tīklam ir b]odas veids krītošu kukaiņu uztveršanai vai arī tas ir kupols, no kura kukainis nespēj izkļūt.

—   Bet kā jums tīkls izdodas tik vienāds?

—   Es to ar kāju nolīdzinu. Manam tīklam ir riteņa veids, un tādi tīkli ir vairumam zirnekļu. Vispirms iz- tinu pavedienu un gaidu, lai vējš to piestiprina pie tuvākā zara. Tad pielīmēju otru galu un šo tiltiņu nostiprinu vēl ar dažiem pavedieniem. Tālāk velku diegu no centra uz leju un nostiprinu. Tas ir riteņa pirmais spieķis. Rāpjos atpakaļ uz tiltiņu, un atkal top spieķi, tad veidoju riteņu stīpu. Pēc tam velku lokus, kas savieno spieķus. Centra tuvumā loki ir lipīgi — kukaiņu aizturēšanai.

—   Un tad savā viesistabā gaidāt ciemā mušu?

—   Atpūtas istabā, lūgtum, korespondenta kungs. Es ķeru kukaiņus, bet dažiem zirnekļiem ir tik izturīgi tīkli, ka tie notur pat putnus un sikspārņus. Kad upuris saķerts, mēs tam iekožam un ar pilienu indes to noindējam. Kaut gan zirnekļiem mēdz būt divas līdz astoņas acis, mēs redzam samērā vāji, tāpēc gaidām, kad tīkls iedrebēsies. Slinkie zirnekli snauduļo ligzdā, ar vienu kāju pieturēdami pavedienu. Tas iesiets tīkla centrā, un zirneklis jūt, kad ierodas apmeklētājs. Citi zirnekļi gaida tīkla stūri, turēdami tīklu cieši nostieptu starp kājām. Palaists vaļā, tīkls strauji raujas uz priekšu un apklāj kukaini kā ar tauriņu ķeramo.

—   Bet kas notiek, ja tīklā ieķeras negants kukainis?

—  Mēs sāpinām tam kājas vai nu ar pavedieniem, vai iepriekš sagatavotu virvi. Daži zirnekļi tam uzmet virsū otru tīklu. Ja kukainis pārāk liels, mēs to palaižam vaļā.

—   Vai visi zirnekļi gūst laupījumu šādā veidā?

—   Nē, dažiem vispār tīkla nav. Pasauli apdzīvo tūkstošiem dažādu zirnekļu; tie sastopami no Arktikas līdz Everesta virsotnēm. Lielie zirnekļi mednieki, līdzīgi gangsteriem, gaida upuri un metas tam virsū tik strauji, ka cilvēks tos nemaz nepamana. Lēcējzirnekļi, kuru dzīves gudrība ir «drošs paliek drošs», briesmu gadījumam apgādājušies ar glābšanas virvi. Tarantuli medī cāļus un ievelk tos apakšzemes ejās. Daži zirnekļi uzbrūk zivīm, citi dzīvo zvanos zem ūdens, vēl citi ar smalku tīmekli kā ar makšķeri ķer naktstauriņus.

—   Vai tik jūs nestāstāt man vēl vienu pasaku? — es neticīgi jautāju.

—   Nē, tā ir tīra patiesība, jo zirnekļi spēj veikt brīnumus. Zirnekļi zvejnieki aizkabinās ar pakaļkājām aiz akmens vai krastmalas sanesām un uzglūn mazām zivtiņām. Pamanījuši zivi, metas tai mugurā un iekož. Zivs ātri zaudē spēkus un tiek izvilkta krastā. Odenszirneklis zem ūdens no tīmekļa noauž zvanu, kam ir uzpirksteņa forma, un piestiprina pie udensaugiem. Zvanu viņš piebilda ar gaisa burbulīšiem, ko pats ienes ūdenī ar savu spalvaino ķermeni. Noaudis turpat blakus tīklu, zirneklis, zvanā tupēdams, to uzmana; turpat zvanā viņš iedēj olas. Kad gaiss zemūdens zvanā izlietots, zirneklis to apgāž otrādi un piepilda no jauna.

—   Bet tagad, lūdzu, pastāstiet par zirnekli makšķernieku.

—   Sie zirnekļi pēc saulrieta pagatavo no tīmekļa īsu makšķeres auklu un tur to ar vienu kāju. Par ēsmu noder lipīgs šķidrums. Kad tuvojas naktstauriņš, mazais makšķernieks vicina auklu, lai kukaini pievilinātu. Tikko naktstauriņš ēsmu aizskāris, tas pielīp. Zirneklis pievelk kukaini sev klāt, ievīsta zīda diegos un noglabā. Ja «zivis» nekožas, makšķernieks ievelk auklu un pagatavo jaunu.

—  Un tad viņš stāsta bērniem par kukaini, kuram izdevās izbēgt?

—        Bērniem pietiek ko noņemties pašiem ar sevi, — Zirnekļa kundze paskaidroja. — Vienā ģimenē ir simtiem, pat tūkstošiem bērnu. Māte pagatavo šūpuli no mīkstākā zīda, iedēj tajā olas un pārsedz. Dažiem kokoniem ir vēl ārējais apvalks, kurā zirnek- lēni rotaļājas pēc piedzimšanas. Daudzas mātes nēsa kokonus sev visur līdz un

sargā kā acuraugu. Daļa mazo zirnekllšu pamet mājas, pirms vēl māsas un brāļi tos pagūst apēst, un, uzrāpušies augstu jo augstu, izlaiž garus pavedienus. Vēja uztverti, tīmekļi, līdzīgi parašu- liem, nes mazos lidoņus projām, dažreiz pat līdz tālām salām. Simtiem citu zirneklēnu paliek pie matēs un nedēļām ilgi vizinās tai uz muguras,

—       Nabaga māmuļas! Kāpēc tēvi neuzņemas šīs rūpes?

—        Zirnekļu tēvi ir nekam nederīgi slaisti, kas pat neprot noaust kārtīgu tīklu. Parasti tēvi dzīvo citur. Zirnekļu pasaulē valda māte. Kad tēvi mūs apciemo, tic ir tā nobijušies, ka uzvedas ļoti muļķīgi. Dažs atnes dāvanai tīmeklī ievīstītu kukaini, citi apliecina savu padevību, drebinādami tīklu, bet, kad izejam pretī, bailuļi aizlec projām un stundām ilgi šiipojas glābšanas virvēs. Daži tēvi trakulīgi dej vai uzceļ sev mitekli blakus mūsējam un cauru dienu klauvē pie sienas, lai piegriežam tiem vērību. Līdz apnikumam! Daži ir gļēvuļi — noķer zirnekļu meitiņu un kaut kur iesloga, kamēr izaug liela. Un tas viss tādē], ka mēs bieži vien tēvus apciemojuma laikā apēdam.

—   Ceru, man jūs neuzbruksiet.

—   Neuztraucieties! Tie, kas uzbrūk, parasti esat jūs, cilvēki, jo jums liekas, ka visi zirnek|i ir slikti. Jāuzmanās vienīgi no sarkanmugurām, Amerikas melnās atraitnes un piltuvju audējiem, ko cilvēki sauc par slazdu zirnekļiem. Par pēdējiem gan nekad nav dzirdēts, ka tie būtu kaitējuši cilvēkiem. Slazdu zirnekļi virs piltuves ierīko viru durtiņas; tās noslēdzas tik labi, ka slazds nemaz nav manāms. Zirneklis pat spēj tās ar kājām aizbultēt. Par zirnekļu dīvainajiem paradumiem labprāt jums pastāstītu vēl daudz ko, bet pašreiz man jābeidz. Kuru katru brīdi gaidu ierodamies savu vīru Cārliju, esmu ļoti izsalkusi.

Promiedams ieraudzīju nelielu zirnekli nervozi pastaigājamies šurp un turp.

—  Jauks laiciņš, — es sacīju.

—   Tas var būt, — viņš skumji atteica, — bet ko tas līdz — es esmu Cārlijs.

peldošais viesmīlis

Es stāvēju jūras krastā ar piezīmju bloku un zīmuli, sagatavojies intervēt mazu, drosmīgu radījumu, kas, ģērbies kā viesmīlis, nopeldējis simtiem jūdžu. Beidzot peldētājs bija sasniedzis krastu. Viņš piecēlās stāvus, un es ieraudzīju mirdzoši baltu virskreklu un melnu, no vissmalkākajām spalvām darinātu fraku. Apģērbs šķita pārāk liels, jo frakas astes sniedzās līdz zemei.

—  Ja nemaldos, man gods runāt ar Pingvīna kungu?

Viņš pieklājīgi palocījās un pastiepa pleznu.

—   Kā liekas, jūs gribat redzēt pingvīnu koloniju, — viņš sacīja un piepeši, kājās stāvēdams, iesnaudās. Kad es viņu sapurināju, viņš nožāvājās un paskaidroja: — Es ļoti atvainojos, cienītais kungs. Man tāds paradums. Iesim ātrāk, lai vēlreiz neiemiegu.

Galvu uz priekšu izstiepis, pleznas atšāvis, Pingvīns gāzelēdamies svempās man līdzi. īsās kājeles spēra mazus, apmēram divpadsmit centimetru garus solīšus, un putns bez mitas grozīja galvu, raudzīdamies manī te ar vienu, te ar otru balti briļļaino aci.

Mazliet tālāk skanēja satrauktas klaigas, un, kad nogriezāmies sānis, es ieraudzīju tūkstošiem viesmīļu — pingvīnu, kas rosījās šurpu turpu, tērgāja, strīdējās, vija ligzdas, zvejoja, nira, plūcās un rotaļājās.

—   Lūk, pingvīnu kolonija! — Pingvīns izsaucās.

Es apsēdos pavērot, bet tūlīt kā dzelts pielēcu kājās,

jo gandrīz butu saspiedis divas baltas olas; par to saņēmu spēcīgu knābja cirtienu no kādas pingvīnu mātes.

—   Olas perēju es, nevis jūs, jaunais cilvēk, — Pin- gvīniene aizrādīja. — Man jau tāpat rūpju diezgan, gaiņājot projām plēsīgās kaijas, kas metas zemē kā bultas, uzdur olu uz knābja un aizbēg.

—   Bet, maminucīt, — Pingvīns iejaucās, — padomā taču, kā klājas Antarktīdas pingvīniem imperatoriem, kurus bez tam vēl apdraud vētras un juras leopardi. Turklāt imperatoriem ir tikai viena ola un daudzi cālēni aiziet bojā sniega vētrās, tā ka vairākas mātes cīnās par vienu mazuli un citas veltīgi silda nosalušos, līdz tiem noberžas pēdējās pūciņas.

—   Jā, tas ir ļoti bēdīgi, — Pingvīna kundze piekrita. — Stāsta, imperatori esot paši lielākie un skaistākie pingvīni — ar jaukiem dzelteniem lāsumiem uz galvas. Baltā un melnā krāsa vien galu galā arī apnīk,

Tieši tobrīd kāds pingvīns izrāva viņai no ligzdas žagaru un metās bēgt. Mans Pingvīns pārskaities saboza spalvas un, iekliedzies: «Turiet zagli!» — dzinās bēglim pakaļ. Citi pingvīni kaustīja bēgošo ar knābjiem, kad tas, galvu pieliecis, grūstīdamies mēģināja izlauzties cauri pūlim. Galu galā notverts, negantnieks apjēdza, ka izgājis greizi, un nepretodamies ļāva sevi knābt un pliķēt.

—   Ne mirkli nevar būt drošs par savu labumu, — Pingvīns pukojās, nesdams knābī citu žagaru, ko atceļa bija nočiepis no kaimiņu pērkļa.

Viņš saskrējās krūtīs ar kādu pingvīnu tēvu un atmuguriski iestreipuļoja svešā ligzda, kur tupēja divi pūkainiem lācīšiem līdzīgi pingvīnēni. Pingvīnu tēvs bija tā pieēdies zivju, ka uzmanīgi turēja galvu atpakaļ atgāztu, lai virums nelītu ārā. No saņemtā belziena viņš tomēr pie ligzdas paklupa, un viss izlija.

—   Sasodīts! — pingvīnu tēvs sirdījās. — Šodien jau trešoreiz šāda neveiksme! — Un, kaut ko sevī neskaidri murminādams, viņš no jauna aizsteidzās uz jūru.

—   Zivis ir dārga manta, — es ierunājos. — Lai bērniņi uzlasa un apēd.

—   To nu gan viņi nedarīs, — Pingvīns paskaidroja. — Viņi zina tikai vienu ēšanas veidu: ar knābīti izsūkt no vecāku knābja sagremoto zivju barību, kas ceļā no juras jau pārvērtusies šķidrā, eļļainā putrā.

—   Tā jau nabaga vecāki galīgi novājēs, — es piezīmēju. — Es savus bērnus ievietotu mazbērnu novietnē.

—   To mēs darām, kad bērni paaugušies. Kamēr tie vēl mazi, viens no vecākiem zvejo, bet otrs sargā ligzdu. Tomēr drīz vien barības sāk trūkt un paaugušos pingvi- nēnus veselām grupām nodod veco pingvīnu gādībā, bet visi tēvi un māmiņas dodas zvejā; divpadsmit dienās

jaunie pingvīni kļūst četrpadsmit reižu smagāki nekā pēc piedzimšanas. Skatieties! — Pingvīns izsaucās.

Mūsu priekšā stāvēja bars jauno pingvīnu, tik tukli, ka vēders vilkās pa zemi, taču tie arvien vēl brēca pēc barības.

Piepeši man aizmugurē izcēlās kņada. Pingvīni kāvās un ķērca. Olas un jaunie putnēni tika mīdīti kājām.

—  Jau atkal gangsteri, — Pingvīns žēlojās.

—  Gangsteri? Vai starp pingvīniem arī gadās huligāni, tāpat kā starp cilvēkiem?

—  Jā, diemžēl. Huligāni pavada laiku kautiņos, posta ligzdas, sadauza olas un mēģina nozagt sievas, jo paši ieradušies par vēlu un nav varējuši nodibināt ģimeni. Redziet, tiklīdz pingvīni pārrodas dzimtajā kolonijā, bieži vien nopeldējuši simtiem jūdžu, katrs sameklē sev dzīvesbiedri. Kad tā noskatīta, tai noliek pie kājām žagariņu vai akmeni; ja iecerētā to pieņem, abi kopā iekārto ligzdu.

—  Vai ligzdas visiem pingvīniem vienādas? — es jautāju.

—   Ligzdas ir dažādas atkarībā no tā, kur pingvīni dzīvo, — Dienvidamerikā, Dienvidāfrikā, Austrālijā, Jaunzēlandē, Antarktīdā vai uz salām šo kontinentu tuvumā. Klinšu pingvīni, melnkāji un ēzeļi vij sev ērtus mitekļus no žagariem un jūras zālēm. Antarktīdā pingvīni ligzdo ledus torosu plaisās vai arī sakrauj sev ligzdas no vienāda lieluma akmeņiem.

—   Bet kas notiek, kad snieg? — es vaicāju.

—   Pingvīni arī tad sēž ligzdās. Viņi izrok caurumiņu elpošanai, un dažreiz virs sniega redzams vienīgi pats knābja galiņš. Mazie adeliju pingvīni ir tikai ap 60 centimetrus gari, kā vairums pingvīnu, bet imperatori — īsti milzeņi! — sasniedz veselu metru. Imperatori jautri pavada laiku. Viņi rāpjas ledus kalnos un slidinās lejā. Nogūlušies uz krūtīm, atgrūžas ar kājām un šļūc kā ar ragaviņām. Viņi pulcējas uz nelieliem peldošiem ledus gabaliem un, joņodami pa straumi gar krasta klintīm, sakliedzas ar biedriem, pēc tam peld atpakaļ un kāpj uz cita gabala.

Kad es Pingvīnam ieminējos, ka labprāt apbrīnotu

viņa peldēšanas māku, viņš ļoti satraucās, izstiepās visā augumā, izslēja galvu un paguldzināja. Tad mēs noskatījāmies peldēšanas nodarbības.

Pingvīni centās cits citu nogrūst no klints, un, kad viens iekrita ūdenī, pārējie, klints malai pārliekušies, brīdi palūkojās tam nopakaļus un arī metās lejā. Citi stāvus šāvās no jūras ārā un uzlēca uz pusotra metra augstajiem piekrastes akmeņiem. Pingvīni peldēja kā netveramas bultas, izdarīdami zibenīgus pagriezienus. Mātes mācīja bērniem, kā pareizi ienirt, līdzīgi zemūdenēm piepildot mazās balasta tvertnes ar ūdeni.

Vecmāmuļas krastmalas smiltīs pļāpāja vai vēroja garās pingvīnu rindas, kas soļoja kā karavīri. Pingvīni, kuri veselu mēnesi bija perējuši, ienira ūdenī galīgi nosmulējušies, bet iznāca tīri, bez mazākā traipiņa. Ikviens šķita priecīgs un apmierināts, izņemot divus nožēlojama izskata viesmīļus.

—   Esam sākuši mest spalvas un tāpēc nevaram ne peldēt, ne nirt, ne arī lāgā kaut ko ieēst, — abi vaimanāja.

—   Man nav krekla mugurā, — viens sacīja,

—   Un man visa fraka nodilusi, — olrs piebalsoja.

—   Ko nu jūs darīsiet? — es līdzjūtīgi apjautājos.

—        Labs nāk ar gaidīšanu, — viņi atteica. — Visi pingvīni met spalvas; mēs ēdam, cik lien, līdz tam brīdim, kad va|īgais tērps, līdzīgi korķa jostai, vairs nejauj iegremdēties. Mes gaidām un gaidarn, un kļūstam arvien vājāki. Tad beidzot jaunie uzvalki ir gatavi, mēs norijām dažus akmentiņus kā papildu balastu un atkal spējam nirt un ēst.

Šai mirklī vējš norāva man no galvas cepuri.

—       Ejiet tūlīt mājās un krietni saēdieties zivis, — abi pingvīni sirsnīgi ieteica. — Arī jūs sākat mest spalvas.

Es negribēju viņus aizvainot un, pamājis visiem ardievas, steidzos projām.

dabas gaismekļi

Es apstājos uz satumsušās džungļu takas un pūlējos atcerēties morzes ābeci, ko biju mācījies vēl skolā. Trīs punkti, trīs svītras un vēl trīs punkti — SOS. Sauciens pēc palīdzības. To es zināju. Atkal uzmirgoja un nodzisa gaismiņa. Punkts — svītra — punkts — svītra, un nozuda, Tumsā taustīdamies uz priekšu, es nogriezos takas līkumā. Nu manā priekšā atmirdzēja tūkstošiem uguntiņu.

Tie bija jāņtārpiņi.

Sīkās guntiņas iedegās un nodzisa, un, kad tās lidinājās tumšajā lapotnē, koki pārvērtās pasakainās svētku eglītēs, ko biju reiz skatījis pantomīmas uzvedumā.

Kāds jāņtārpiņš, uzšķildams zilganbaltu gaismiņu, nosēdās man uz rokas.

—  Ai, tas jau tikai cilvēks ar iedegtu cigareti! — viņš vīlies iesaucās. - Un es domāju, ka jāņtārpiņš.

—   Neej projām, — es lūdzos. — Pastāsti kaut ko par jāņtārpiņiem un viņu brīnišķīgajām gaismiņām. — Viņš paklausīja un spīdināja savu lukturīti uz mana piezīmju bloka, kamēr es rakstīju.

—   Kas jums iemācīja morzes ābeci? — es jautāju.

—   Par tādu ābeci nekā nezinu, — Jāņtārpiņš atteica. — Mums, jāņtārpiņiem, ir pašiem sava ābece, sava veida signāli: mainās uzmirgojumu skaits, laiks starp uzmirgojuiniem, to ilgums; gaismiņas raksturu nosaka arī augstums, kādā pacēlies jāņtārpiņš. Daži jāņtārpiņi iededz uguntiņu, vienīgi uzlidojot gaisā, pec tam tā

nodziest, un jāņtārpiņš lido lejup; un atkal jāņtārpiņš ceļas spārnos, un gaismiņa iedegas no jauna. Tā jāņtārpiņi līdzinās dzirkstīm, kas nemitīgi šaujas augšup no ugunskura. Citi jāņtārpiņi drūzmējas baros ap kokiem; ielidojuši kokā, uzmirgo visi reizē, un viņiem tāpat atbild no cita koka. Kopējais uzmirgojums ir tik žilbinošs, ka īsu brīdi koki šķiet liesmojam.

Kaut gan gaismiņa, kas krita uz mana piezīmju bloka lappuses, bija pietiekami spoža, tomēr tā nesildīja.

—   No kurienes nāk jūsu gaisma, un kā tā rodas? — es pārsteigts vaicāju,

—   Gaisma rodas mūsu ķermenī un izstaro caur biezā apvalka caurspīdīgajām daļām. Dažkārt uguntiņas ir apaļas, kā automašīnas prožektors, bet tās var būt arī taisnas svītras veidā, kā neona gaismeklis. Mums pat ir mazi reflektori gaismas pastiprināšanai. Cilvēki mūs pētījuši, lai atminētu gaismas noslēpumu un uzlabotu arī pašu rokām radīto gaismu. Viņi noskaidrojuši, ka mūsu ķermenī gaiss sajaucas ar dažām ķīmiskām vielām un sāk spīdēt, tomēr viņi neprot mūs atdarināt. Pagaidām neona gaisma mūsējai vislīdzīgākā.

—   Bet dažiem jāņtārpiņiem ir tikai nespodra, sarkana gaismiņa, kas kvēlo kā iedegta cigarete, — es sacīju.

—   Tāpēc, ka viņi tikko iedarbinājuši savas maziņās elektrostacijas. Starp citu, mūs gan sauc par jāņtārpiņiem, tomēr īstenībā mēs neesam nekādi tārpi, bet vaboles. Dienas laikā mūs grūti atšķirt no parastajām vabolēm.

—   Bet naktī ar spožajām uguntiņām jūs izskatāties ļoti skaisti! — es jūsmoju.

—   Tencinu, — Jāņtārpiņš atbildēja, — kaut arī jūs neesat vienīgais, kas tā domā. Daudzas iezemiešu meitenes sprauž jāņtārpiņus matos, bet dažās vietās Meksikā cilvēki tos ķer un liek būrīšos, lai izrotātu dzīvokļus. Jāņtārpiņi spīd vēl spožāk un dej, ja tos baro ar cukurniedrēm.

—   Tātad jūs dzīvojat ne tikai džungļos vien? — es jautāju.

Protams, ne! Mūs var sastapt daudzās pasaules daļas, taču vislabprātāk dzīvojam tur, kur ir silts un mitrs. Un arī tad mēs parasti iemirdzamies tikai pēc saulrieta tveicīgās vasaras naktīs vai tumšās, apmākušās dienās. Dažas stundas palidojuši, atpūšamies uz krūmiem vai kokiem.

—  Vai jūs esat vienīgās vaboles, kas šādā veidā rada gaismu un tik jauki spīd? — es apjautājos.

—   Šķiet visai dīvaini: daudzām vabolēm ir tās pašas ķīmiskās vielas, ar ko radīt gaismu, tomēr kaut kādu iemeslu dēļ gaisma nerodas un vaboles nespīd. Bet tropiskajā Amerikā var sastapt kādu spīdošu vaboli, kas ir pat skaistāka par mums. Uz krūtīm tai divas spilgti zaļas vadugunis, kas staro gan spožāk, gan blāvāk. Astes tuvumā mirdz sīka, spoži dzeltena uguntiņa. Vabole to iededz, paceļoties spārnos un nosēžoties.

—   2ēl, ka šai vabolei nav arī sarkanas gaismas. Tad to varētu lietot satiksmes gaismas signāliem, — es sacīju.

—   Brazīlijā dzīvo vabole, kurai ir sarkana un zaļa gaisma, tāpēc to sauc par «ej un stāvi vaboli». Tā ir vaboļu mātīte, kas nespēj lidot un vienmēr paliek liela, balta kāpura izskatā. Ķermeņa abos sānos tai ir gara, gaiši zaļu uguņu rinda, bet uz galvas viena spilgti sarkana uguntiņa. Vabole spēj tās nodzēst visas uzreiz vai arī pa vienai. Ja vēlas, dažas uguntiņas atstāj spīdam, citas nodzēš.

—   Droši vien tāpēc, lai rēķins par patērēto gaismu nepieaug pārāk liels, — es ieminējos. — Bet vai dabas māmuļa tikai vabolēm vien piešķīrusi gaismekļus?

—   Ak, nē jel! — Jāņtārpiņš iesaucās. — Ir vēl spīdoši tārpi — tādi, kas pastāvīgi spīd (īstenībā tie nav tārpi, bet gan vaboļu kāpuri, kuriem vēl nav sākuši veidoties spārni). Dažiem tārpiem — īstajiem — spīd viss ķermenis, un tie izšļāc šķidru liesmu.

—   Tādus tik spraust uz makšķerāķa, gaisma pievilinātu zivis, — es ieteicu.

—   Diemžēl šī ideja jums radusies pārāk vēlu, — Jāņtārpiņš atbildēja. — Ir tāda zivs, ko sauc par mazo makšķernieku; makšķeres galā tai spoža uguntiņa. Mazais makšķernieks dzīvo vistumšākajā jūras dzelmē, un, kad tas iededz gaismekli, visapkārt pulcējas sīkas zivtiņas, gluži tāpat kā naktstauriņi ap spuldzi. Tad zivs — makšķernieks, muti atplētusi, saņem laupījumu.

—   Varu iedomāties, kā citas zivis viņu par to apskauž! — es sacīju.

—   Sī nav vienīgā zivs, kurai ir gaismekļi. Tumšajās dzīlēs, kur nekad neiespiežas neviens saules stariņš, jautri spīd un mirgo daudzkrāsainas uguntiņas. Dažām zivīm tumsā viss ķermenis zaigo zaļganā mirdzumā. Kāda zivs atver muti, un tajā vizuļo spoža gaisma. Vēl citām uz galvas žilbinoši starmeši. Milzu kalmars ar savām desmit viļņojošām rokām atgādina jautru karnevāla riteni: katra seši metri garā roka liesmo kā raķete. Dažiem ķermenis nosēts simtiem vizuļojošu lukturīšu kniepadatas galviņas lielumā. Dažas zivis izskatās kā sacīkšu laivas regatē — tik daudz tām krāsainu lukturīšu. Citas greznotas veselām rindām mazītiņu starmešu, Kalmari un īpaša veida garneles kuplina karnevālu ar uguņošanu, izšaujot spilgtus gaismas mākoņus, kolīdz tuvojas ienaidnieks, — līdzīgi karavīriem, kas aizstāvas ar liesmu metējiem. Kuģi, šķeldami virsējos ūdens slāņus, rada pusjūdzi dziļus strāvojumus un uzvanda virspusē jūras dzīlēs mītošos sīkos dzīvnieciņus, kas vizuļo bāli zilā un sidrabainā gaismā.

Jāņtārpiņa stāsts bija galā, un es brīdi klusēju, domādams par brīnumainajām dabas norisēm un parādībām, par kurām mums vēl tik daudz jāuzzina. Tad es ievēroju, ka mana sarunu biedra jautrā uguntiņa izdziest.

—   Man nu laiks iet, — Jāņtārpiņš sacīja, — esmu ļoti noguris. Palūgšu dažus savus draugus, lai tie jūs sveiku un veselu pa tumšo taku izved no džungļiem.

Mazi tekājoši, dejojoši gaismeklīši aizvadīja mani mājās.

cik daudz čūsku!

Apvidus bija kā radīts čūskām: purvains, bet sētin nosēts akmeņiem un kritušiem kokiem, aiz kuriem patverties un gozēties saulē. Es apsēdos un uzmaucu galvā turbānu, lai izskatītos kā indiešu burvis, un izņēmu fleitu. Sāku pūst, ilgi pūtu.

Beidzot parādījās liela čūska; tā šūpoja galvu šurp un turp tieši tā, kā es darbojos ar fleitu. Tomēr šķita, ka mana mūzika viņu nemaz neaizrauj, un es sāku pūst stiprāk.

—   Nepūlieties, mister, — Čūska šņāca. — Vai tad jūs nezināt, ka čūskas nedzird?

—   Vai tiešām gribi man iestāstīt, ka burvji kopš gadsimtiem pūtuši fleitu, bet čūskas nav dzirdējušas ne skaņu?

—   Tā ir, mister. Mums trūkst muzikālās dzirdes, taisnību sakot, mums vispār nav dzirdes. Mēs lokām galvu šurp un turp, sekojot jūsu rokas kustībām, — lūk, viss noslēpums. Bet tas nav vienīgais izdomājums par mums.

Es nopūzdamies noliku fleitu, bet Čūska turpināja:

—   Ļaudis saka, mēs esot viltīgas un protot hipnotizēt upuri. Nav tiesa. Tāpat kā nav tiesa, ka mēs dzeļam ar mēli. — Viņa pašāva no mutes šķelto mēli un viegli man ar to pieskārās. — Redziet, ar mēli nevar dzelt. Tā ir tikai tausteklis.

—   Bet, kad cilvēkam iekodusi čūska, redzamas divas dzēlienu brūcītes, — es sacīju.

—   Ja kādreiz tādas redzat, mister, tūlīt steidzieties pie ārsta, jo tās ir indīgo čūsku koduma pēdas. Visbīstamākajām čūskām indes zobi ir mutes priekšpusē. Kodiena brīdī inde pa indes kanālu ieplūst upura asinīs.

—   Un kas tad notiek? Tikai pastāsti, nerādi, — es nodrebēdams lūdzu.

—   Viss atkarīgs no čūskas sugas, — viņa, sevī smiedamās, teica. — Dažas čūskas saindē asinis, citas sagrauj nervu sistēmu, paralizējot elpošanas centru un pat kustības. Tomēr ne visas čūskas kož. Āfrikas kobra no piecu metru attāluma iešļāc indes šalti upura acīs. Gudri izdomāts, vai ne? Bet pitoni un boa čūskas aptinas upurim apkārt un to nožņaudz.

—   Tātad šīs čūskas var saukt par «spied mani ciešāk» čūskām, — es sacīju. — Pieradināts pitoniņš labi noderētu par citronspiedi.

—       Daudzas čūskas ātri sarod ar cilvēkiem un kļūst rāmas un piemīlīgas; atrodas pat fermeri, kas čūskas audzē žurku iznicināšanai. Desmit metrus garš pitons gadā apēd simtiem žurku.

—   Desmit metri — tās tik ir čūskiņas! — es izsaucos.

—  Cik pitonam bērnu?

—  Jo lielāka čīiska, jo vairāk olu tā izdēj, pat veselu simtu.

—   Simtu! Un ja nu katrs čūskulēns arī izaug desmit metru garš, tad to kopgarums būs tūkstoš metru — vesels kilometrs čūsku. Briesmīgi!

—   Nudien jums gaiša galva, — čūska atzinīgi sacīja.

—   Jums vajadzēja piedzimt par čūsku. Pastāstīšu vēl mazliet par pitoniem. Pitoni var aprīt dzīvniekus: briežus, mazos ķengurus, cūkas; tos vispirms nožņaudz. Lai atvieglotu ierīšanu, dažas čūskas spēj izstiept balseni no mutes ārā. Pitoni spēj atplest žokļus tik plati tāpēc, ka tiem ir elastīgi muskuļi. Pēc bagātīgas maltītes pitons nožāvājas, un žokļi atkal ielec agrākajā vietā. Gadās arī ta: divas čūskas sāk ierit dzīvnieku katra no sava gala, bet zobi tām veidoti tā, ka izlaist laupījumu no mutes tās vairs nespēj. Kad nu dzīvnieks notiesāts līdz vidum, viena čūska aprij otru. Tā patiesi notiek.

—   Izklausās gan pēc pasakas. Pastāsti vēl kaut ko.

—   Dažreiz čūskas piedzimst ar divām galvām. Tāda čūska bija slavenajam Čūsku Pitam Dienvidāfrikā. Katrai galvai deva pa vardei, bet kādu dienu viena galva savējo notiesāja ātrāk un mēģināja aplaupīt otro. Izcēlās cīniņš, un rijīgākā galva būtu aprijusi vājāko, ja to nepaglābuši kopēji. No tā brīža abas galvas kļuva niknākās ienaidnieces un tik mežonīgi viena otru sakoda, ka abas nobeidzās.

Kad Čūska apklusa, es to cieši uzlūkoju, bet tā pat aci nepamirkšķināja, jo čūskām nav plakstiņu. Mēģināju viņu samulsināt.

—  Čūskām taču nav kāju — kā viņas tiek uz priekšu?

—   Pitoniem un boa čūskām ir kāju atliekas, bet visas čūskas pārvietojas ar kustīgo ribu palīdzību. Katra riba savienota ar muskuli, zem kura ir plātnīte. Vairākas ribas kustas vienlaicīgi, kā airi — uz priekšu un atpakaļ, bet plātnītes, kas ar tām saistītas, atspiežas pret zemi

un velk čūsku uz priekšu. Vai būs vēl kādi jautājumi?

—       Gudriniece! Pastāsti vēl, lūk, ko. Daži saka, čūska sastāvot vienīgi no astes, pie kuras piestiprināta galva. Kur tad īstenībā sākas aste?

—        Tūlīt jums būs skaidrs. Vispirms ir galva, aiz tās sirds, plaušas un vēders; aste sākas tur, kur beidzas vēders.

—        Ja nu esam sākuši runāt par astēm, tad saki, lūdzu, — kāpēc kla- burčūskai aste klab?

—       Klaburčūskai astes galā zvīņas ir tik sausas un vaļīgas, ka klab,

izdarot pēkšņas kustības, un nevis tad, kad čūska gatavojas kost, kā daži domā.

—       Vai čūskas neko citu neprot kā slīdēt, dzelt, šņākt un klabēt? — es jautāju.

—        Un kā vēl! Buļļu čūskas ducina kā tāls pērkons, Indijas žurku čūskas skan kā kamertonis. Dažas čūskas spēj slīdēt pa gaisu; Āfrikas olcdājai ir ierīce, ar kuru var pāršķelt olu divi daļās, ragainajai čūskai uz galvas ir ragi, kārpainās čūskas atgādina ziloņa snuķi, dažas čīiskas dzīvo tikai jura.

—       Cik daudz čūsku! — es izsaucos. •— Varbūt ir vēl kādas?

—        O, cik uziet! — čīiska šņāca. — Divtūkstoš pasugu. Āfrikas odze, kas piepūšas un sīc ka gāzētais ūdens; marnbas un taipāni, kuri vajā ienaidniekus; Rascla odze, kas ir indīgāka par kobru un spēj palēkties, un cukpurna čūska ar liekšķeres veida šņukuru rakšanai.

—   Bet, lūdzama, saki — vai ir arī parastas čūskas?

—       Jus domājat, tādas kā es? Es peldu kā zivs, uzaudzēju sev jaunu ādu un izmaucos no vecās, nejūtu sāpes, neizšķiru garšu un spēju nodzīvot gadiem ilgi bez barības.

—   Vai ir arī kāds labums no čūskām?

—   Protams. Čūskas iznīcina meža kaitēkļus, ieze

mieši apkopj brūces ar čūsku eļļu, dažas čūsku indes dziedē slimības, no čūsku ādas gatavo somas un kurpes. Stāsta, ka ķīnieši rīsu degvīnam, lai tas izdotos stiprāks, pievienojot klaburčūskas gabaliņus.

Es paņēmu fleitu.

— Iešu mājās, pirms man vēl nesāk rēgoties sārtas čūskiņas, un nekad vairs neielaidīšos sarunās ar čūskām. Baidos, ka pats nesāku šņākt kā čūska.

reaktīvais astoņkājis

Astoņkājis nometās man blakus uz akmens un uzmanīgi vēroja, kā es paņēmu zīmuli un skripsti- nāju pa piezīmju bloka lapām. Aiz skaudības viņš nopūtās.

—    Nudien, es vēlētos, kaut man būtu jūsu astoņi pirksti un divi īkšķi, — viņš ierunājās. — Es pat labprāt atdotu savu labo roku apmaiņai pret jūsu īkšķiem.

—   Pag, pag, lēnāk! — es smiedamies viņu pārtraucu.

—  Pirmkārt tev rokas visapkārt — pavisam astoņas, kā tad tu zini, kura no tām ir labā? Un tad — kāpēc tev vajadzīgi īkšķi?

Astoņkājis mēģināja viltīgi pamirkšķināt aci, bet, tā kā viņam nav plakstiņu, ar ko mirkšķināt, no piepūles pats kļuva vēl neglītāks.

—       Es, lūk, tā savirpuļoju rokas, un agri vai vēlu viena no tām katrā ziņā izrādīsies labā.

—       Tas var būt, — es piekritu, — bet kāpēc tev vajadzīgi īkšķi?

—        Tiesa, tagad jau mazliet par vēlu kaut ko tādu vēlēties, — viņš bēdīgi sacīja, — bet pirms nedaudz gadiem īkšķi man būtu lieti noderējuši.

—   Ak tā, — es brīnījos. — Pirms cik gadiem?

Astoņkājis pasmējās. Tikai pirms pieciem miljoniem gadu … kaut arī, piedodiet, es varu par dažām dienām kļūdīties. Tūlīt jums viss būs skaidrs. Kad pasaule vēl bija daudz, daudz jaunāka nekā tagad, daļa dzīvnieku iznāca no jūras un sāka dzīvot uz sauszemes.

Ja ari mēs tad būtu izkāpuši no jūras, turklāt apgādāti ar īkšķiem, mūsu augsti attīstītais prāts būtu devis mums iespēju pārvaldīt pasauli. Tad dzīvnieki un cilvēki šodien izskatītos pavisam citādi. Iedomājieties cilvēku ar astoņām rokām!

—   Pie pusdienu galda tā būtu liela priekšrocība, — es smiedamies teicu. — Tomēr arī jums nav ko bēdāt. Jums, astoņkājiem, ir tas, kā mums trūkst, — rokas ar piesūcekņiem.

Astoņkājis izstiepa garu roku (tā laikam bija viņa labā roka) un parādīja man. Uz rokas divās rindās sakārtots vai vesels simts mazu plakanu disku zobainām maliņām. Viņš viegli uzlika to uz manas rokas, un es sajutu piesūkšanos, it kā mani kāds mitriem, lipīgiem pirkstiem rautu sev klāt. Pūlējos tikt vaļā — veltīgi.

Astoņkājis ļauni ņirdza. — Nepūlieties, no manisjvaļā netiksiet; vienīgi, ja izdotos manu roku pagrūst sāņus, bet tad jau vienkāršāk to nocirst.

Beidzot viņš mani atbrīvoja, un es atviegloti nopūtos. — Jūsu piesūcekņi līdzīgi cilvēku nesen izgudrotajiem gumijas piesūcekņiem, ko pārdod veikalos, — es ieminējos.

—   Tas nav nekāds jauns izgudrojums, mēs to pazīstam miljoniem gadu, — viņš turpināja. — Bez tam mums ir vēl divi ieroči, ko jūs arī droši vien nosauksiet

par moderniem izgudrojumiem, — tie ir dūmu aizsegs un reaktīvais dzinējs. Skatieties uzmanīgi!

Astoņkājis nošjūca no akmens un ieslīdēja jūrā. Pareizāk — ieplūda, jo astoņkājiem nav kaulu un tie spēj saplacināties plāni kā papīrs un izspiesties pa sīkākajām akmens plaisiņām. īsu brīdi ūdens bija dzidrs, bet jau nākošajā mirklī Astoņkāji apņēma biezs brūnmelna šķidruma mākonis, kas izplūda no viņa kabatas un izplatījās visapkārt kā dūmi.

—  Tagad demonstrēšu jums reaktīvo dzinēju, — viņš sacīja, iznirdams no dūmu aizsega.

Viņš iesūca nedaudz ūdens un ar sparu to izgrūda laukā. Es atcerējos, ka tā piepilda un iztukšo pildspalvu. Tad, garās rokas piespiedis pie ķermeņa, kas tādējādi ieguva pludlīnijas, Astoņkājis lielā ātrumā šāvās atpakaļ. Tā viņš sevi dzina, kurp vien vēlējās.

Piepeši Astoņkājis pamanīja krabi; pastiepās gara roka un to satvēra. Astoņkājis ievilka krabi mutē, kas atgādināja papagaiļa knābi, un es ieraudzīju raupju kā vīle mēli,

—   Lūk, vēl viens! — es iesaucos.

Viņš to paķēra, bet neēda. Apšļācis krabi ar nedaudz šķidruma, lai to paralizētu, Astoņkājis krabi nolika pie savas alas ieejas vēlākai uzkodai. Tur jau bija vesela kaudze tukšu čaulu — apēsto gliemeņu, krabju un austeru atliekas. Vienā čaulā vēl atradās austere, bet vecais viltnieks bija tur ielicis akmentiņu, lai austere čaulu ne- sakļautu.

Vēl atrazdamies zem ūdens, viņš man parādīja, ka

spēj mainīt krāsu ātrāk nekā citi dzīvnieki, slaveno hameleonu ieskaitot. Astoņkāji parasti mēdz būt pelēki vai iedzelteni, bet, kad tie satraukti, ķermeņa krāsa ātri mainās: lāsmo violeti, sarkani, zili un sarkani violeti punkti vai viļņotas līnijas. Nereti vienlaicīgi redzamas divas krāsas.

Beidzot Astoņkājis izrāpās no ūdens un apmetās man blakus, ar piesūcekņiem un taustekļu galiņiem veikli ieķerdamies glumajā akmenī.

—   Par mums stāsta, ka mēs esot briesmīgi radījumi, — viņš sacīja. — Man šķiet, ar lielajām, izvalbītajām acīm un garajām, viļņojošām kājām mēs atgādinām milzu zirnekļus; zinātnieki mūs sauc par galvkājiem, tātad mēs staigājam uz galvas. Droši vien cilvēkus biedē ačgārnais izskats — ar kājām augšā. Tomēr mēs labāk izvairāmies no briesmām nekā uzdrošināmies kādam uzbrukt. Mēs esam bikli un bailīgi, tiesa kas tiesa, un cilvēku neaiztiekam.

—   Bet man bieži gadījies lasīt, ka astoņkāji uzbrūkot nirējiem.

—    Tad jau tās būs bijušas astoņkāju mātes. Pat mēs neuzdrīkstamies tām tuvoties, kad tās apsargā olas, — arī mūs var nonāvēt. Māte aprūpē piecdesmit tūkstošus olu kviešu grauda lielumā, kas sakopotas ķekaros līdzīgi vīnogām, Olu ķekarus viņa nēsā rokās sev visur līdz un arvien uzšļāc tiem ūdeni, lai noskalotu sīkus parazītus un paātrinātu olu attīstību. Pēc izšķilšanās mazuļiem rokas nav lielākas par sīkām pūtītēm, bet itin drīz tie jau prot izlaist dūmu aizsegu tāpat kā vecāki.

—   Dūmu aizsegs astoņkājiem laikam ļoti vajadzīgs, — es sacīju.

—    Tiešām gan. Dienā tas mūs paslēpj, naktī, kad visbiežāk ejam sirot, tas mums palīdz citam citu atrast, jo tintei līdzīgajam šķidrumam ir īpatnēja smaka, pēc kuras var orientēties. Līdz ar to dūmu aizsegs kļūst arī par gāzu aizsegu.

—    Piecdesmit tūkstoši olu — šķiet gluži neticami! Kaut manas vistas būtu tik čaklas! Vai tad jūrā jums visiem pietiek vietas? — es neticīgu jautāju.

—  Ak, īstenība ir gluži citāda! Izsalkušas zivis apēd lielāko daļu mūsu mazuļu, bet tiem, kuriem laimējies izaugt lielākiem, jāuzmanās no zušiem, haizivīm un vaļiem. Lielie astoņkāji, kuri ir gandrīz astoņus metrus gari, un mūsu radinieki — milzu kalmari, kas bieži vien ir divreiz lielāki par vislielākajiem astoņkājiem, izcīna niknas kaujas ar vaļiem. Dažreiz uz vaļa galvas paliek neskaitāmas brūces no viņu piesūcekņiem.

—  Vai nav mazliet dīvaini, ja radinieks ir kalmars? Jocīgi skan: «Labrīt, tēvoci kalmar!»

—   Mums ir vēl dīvaināki radinieki. Dejojošais astoņkājis slejas uz pirkstgaliem kā baletdejotāja, un astoņkājis lietussargs atver un aizver lietussargu no biezas ādas, it kā nebūdams skaidrībā, vai lietus līs vai ne. Papīra mīkstmiesis jeb argonauts, pērļu mīkstmiesis, kā arī tintes zivs ir mūsu radinieki. Dīvainākais tas, ka gliemeži un austeres ir mūsu asinsradinieki.

—  Tu pieminēji austeres, man šķiet, laiks ieturēt brokastis.

Astoņkājis tūlīt atvēra kabatu ķermeņa lejasdaļā, un es ieraudzīju sūkņu nodalījumu reaktīvā dzinēja darbināšanai, žaunas elpošanai, tintes maisiņu dūmu aiz- segām, kā ari saķerto krabi. Astoņkājis to izņēma. — Vai nevēlaties brokastīs krabi, ser? — viņš jautāja, pastiepdams to man,

—       Pateicos, nē, — es steidzīgi atbildēju, — šodien ēdīšu kafejnīcā.

Tad mēs atvadījāmies, un es žigli devos prom.

Ticiet vai ne, bet, kad es kafejnīcā apsēdos pie galdiņa, viesmīlis mani uzrunāja šādiem vārdiem:

—   Vai nevēlaties brokastīs krabi, ser?

valim garneli!

Tagad saprotu, ko ļaudis domā, teikdami: «Jūs esat aizgājis par tālu!»

Piepeši jutu, ka esmu nokļuvis mutē, tāpēc steidzīgi apgriezu laivu un airēju, cik jaudas, lai ātrāk izkļūtu laukā pa Vaļa atvērtajiem žokļiem.

—  Piedodiet, Vaļa kungs, — es viņu uzrunāju, — jus tik plati atplētāt muti, ka aiz tās es jūs nemaz nepamanīju.

Valis paraudzījās manī.

—  Diemžēl neatceros jūs redzējis, — viņš sacīja. — Vaļi redz ļoti vāji; jūs taču nebūsiet misters Jonass? [2]

—  Nē, tas es neesmu, — es atbildēju. — Jonasu aprija valis, bet tas jau bija sensenos laikos.

—  Tā viņš stāstīja, — Valis pikti atteica. — Vai tad jūs nezināt, ka lielākai daļai vaļu ir tik maza rīkle, ka tie pat nespēj norīt prāvāku siļķi? Kašalotam — tam ir lielāka, bet arī tas pārtiek no nelieliem dzīvniekiem, tādiem kā parastie kalmari, kaut gan katrs kašalota zobs sver pusotra kilograma un ir divdesmit centimetrus garš.

Es paaireju gabaliņu nostāk, lai Vali labāk aplukotu. Tā garums varēja būt ap trīsdesmit metru, un milzīgā mute, daudz platāka par durvīm, plašā lokā sniedzās augšup vēl aiz mazajām, tumšzilajām ačelēm. Ausu vietā es saskatīju vienīgi spraugas, bet uz paša augstākā galvas paugura vīdēja nāsis; galva bija tik liela, ka aizņēma trešdaļu ķermeņa. Mute un viss ķermenis, virspusē tumšs, apakšpusē balts, bija nolipis sīkiem gliemezīšiem.

—   Patiesi, jūs esat ļoti liela zivs, — es sacīju.

—  Zivs? Es neesmu zivs. Esmu zīdītājs dzīvnieks!

—       Bet es domāju, ka zīdītāji dzīvo uz sauszemes, — es atbildēju.

—       Varbūt pirms tūkstošiem gadu arī vaļi dzīvoja uz sauszemes. Bet mums labāk garšoja jūras veltes, un mēs pamazām izmainījām ķermeņa formu, lai būtu vieglāk peldēt. Jūra ir tik liela un plaša, un ari mēs izaugām lielāki. Zem ādas mums vēl tagad ir kāju atliekas. Kamēr esam mazi, mums ir arī nedaudz spalvu. Asinis mums ir siltas, nevis aukstas kā zivīm, un mēs elpojam ar plaušām un barojam bērnus ar pienu kā visi zīdītāji.

—   Vai bērniņi jums mazi? — es painteresējos.

—       Jā gan, tie ir burvīgi mazulīši, ne garāki par deviņiem metriem.

Aiz pārsteiguma es tikko neizvēlos no laivas.

—        Kā? Tātad viņi ir tik lieli kā dzelzceļa lokomotīve. Tur tik būtu ko redzēt, ja tādu^ dvīnīšus vizinātu ratiņos pa parku!

—       Mums piedzimst tikai viens mazulis; jūs laikam aizmirstat, ka mēs esam paši lielākie dzīvnieki, kādi jebkad dzīvojuši, — Valis paskaidroja.

—       Tad gan jābrīnās, kur jūs jūrā atrodat kaut ko tik lielu, no kā pārtikt. Ko tad jūs īsti ēdat?

Valis uzmeta man mulsu skatienu.

—   Visbiežāk garneles, — viņš iespurcās.

—       Garneles? Kas to būtu domājis? — Noliecies es ieraudzīju laivas dibenā garneli. — Tā ir pavisam svaiga. Vai drīkstu piedāvāt?

—       Vienu garneli! — Valis nicinoši nosprauslojās. — Mēs tās rijam tūkstošiem, peldēdami ūdens virsējos slāņos un smeldami ar atvērtu muti kā ar ekskavatora kausu. Kārtīgai maltītei mums vajag divas tonnas garneļu.

Viņš atpleta muti, un tā izvērsās tik liela kā istaba.

Es ieraudzīju simtiem ragvielas plākšņu, kas sniedzās lejup no Vaļa mutes — istabas griestiem. Sānplākšņu garums nepārsniedza dažus centimetrus, turpretim priekšējās bija garākas par grābekļa kātu. Plākšņu malas apaugušas matainām bārkstīm.

—   Vai tie jūsu zobi?

—   Nē, tie nav zobi, — Valis teica. — Vai neesat nekad dzirdējis par zivju kaulu? To sauc arī par vaļa bārdu. Dažiem vaļiem ir tikai zobi, kā kašalotam un del- fīnam-zobenvalim, citiem tikai raga plāksnes, ko izmanto par sietu garneļu un citas barības nokāšanai. Valis aizver muti, piespiež mēli pie plāksnēm, un ūdens iztek, bet mutē paliek garšīgā barība. Dažas plāksnes ir ap pieci metri garas — mājas sienas augstumā, un visas plāksnes kopā sver vienu tonnu.

—   Vai dieniņ, par vaļiem laikam maksā bargu naudu! — es izsaucos un nožēloju, ka neesmu paņēmis līdz makšķeri.

—  Tā ir, — Valis piekrita. — Zivju kauls maksā trīstūkstoš mārciņu tonnā. Tad vēl eļļa, ko satur trāns — viss biezais tauku slānis, kas saglabā siltumu un palīdz pārvarēt ūdens spiedienu ienirstot. Tieši tauki padara mūs tik smagus. Lielajiem vaļiem trīsdesmit centimetru ķermeņa sver pusotras tonnas. No dažiem vaļiem iegūst līdz trīssimt mucu tauku, bet divsimt mucu ir gluži parasta ieguve. Tomēr, kā pats varat iedomāties, man

sāpīgi turpināt sarunu par šo tematu; runāsim par kaut ko citu.

—   Cik ilgi jus spējat uztureties zem ūdens?

—   Parasti tikai kādas piecpadsmit minūtes, jo mēs elpojam kā zīdītāji, nevis kā zivis, taču ir starp mums arī tādi, kas briesmu gadījumā pavada zem ūdens vairāk nekā stundu. Un, kaut gan mēs spējam ienirt ļoti ātri, tomēr ne pārāk dziļi, jo drīz vien mums trūkst elpas un jāceļas augšup, lai ieelpotu.

—   O, par to esmu lasījis, Jūs izpūšat ūdens strūklu augstu gaisā, un vaļu mednieki, to ieraudzīdami, iesaucas: «Eku, eku, viņš jau pūš!»

—   Aplami, draugs. Skatieties, kā es izelpošu! — Bija dzirdams spēcīgs, dārdošs troksnis, un augstu uzšāvās mikla, silta gaisa šalts.

—   Redziet, tas nav ūdens, bet mana elpa, kas izskatās tāda pati kā jūsējā saltā rītā. Dažreiz mēs uzsākam izelpu, vēl atrazdamies zem ūdens, un tad līdz ar gaisu izšļācas nedaudz ūdens.

—   Man šķiet, tik lieliem dzīvniekiem kā jums gan ne

no ka nav jabaidas, — es sacīju. — Kāpēc tad jus tik steidzīgi ienirstat?

—   Mūs jau medīja pirms tūkstoš gadiem, — Valis stāstīja. — Kādreiz cilvēki mums dzinās pakaļ mazās laiviņās, meta harpūnas un cirta ar asiem šķēpiem. Tagad viņiem ir ātrgaitas kuģi un viņi izšauj uz mums harpūnu no īpaša lielgabala; izbēgt tikpat kā neiespējami, un mūs nogalina tūkstošiem. Mūs pat vajā no lidmašīnām un cenšas atrast ar lokatoru. Ja cilvēki paši mūs nesaudzēs, vaļu drīz vien paliks pavisam maz. Bez tam mums uzbrūk briesmīgais orka.

—   Orka? Kas ir orka? — es pārsteigts jautāju.

—   Tā sauc delfīnu-zobenvali. Orkas ir jūras plēsoņas un, līdzīgi vilkiem, medī baros, nogalina roņus, valzirgus un pat vaļus, kas par tiem daudz lielāki. Zobenvaļi uzbrūk valim un vajā to, līdz galīgi nokausē, tad gāžas upurim virsū un izrauj tam mēli. Kad valis mirstot grimst, plēsoņas tam uzšķērž sānus un plosa gaļu. Zobenvaļi ir tik plēsīgi, ka, pamanījuši uz ledus kādu dzīvnieku, cenšas ledu no apakšas ielauzt un sagrābt upuri.

Valis satraukts palūkojās visapkārt. — Man pat bail iedomāties par šiem plēsoņām, kaut arī pats esmu milzīgi liels. Ja atļaujat, es vēl pāris reižu ieelpošu un tad pasmelšu garneles. Pa visu dienu neesmu apēdis pat vienu tonnu!

Beidzot, ūdeni kuldams un mutuļus griezdams, viņš, līdzīgi zemūdenei, ienira dzelmē.

Es sāku airēt uz krastu.

Piepeši no laivas dibena atskanēja sīka, pīkstīga bal- stiņa:

— Cik labi, ka tas nezvērs ir prom!

Tā bija garnele.

blusa ļaundare

Mana vienīgā vēlēšanās, — Blusa nopūzdamās teica, — klusi un mierīgi dzīvot suņa mugurā, kurš pārāk slinks, lai kasītos. Briesmīgi apnicis strādāt cirkā. Un ko lai saka par uzturu? Kā jums patīk — ēdienu kartē no pirmdienas līdz svētdienai tik vien ir kā pilite asiņu no Harija rokas!

—   Kas tas par Hariju? — es apvaicājos.

Blusa izlēca no mazītiņas arēnas, kurai bija noņemts stikla kupols, un norādīja uz lielu telti. — Lūk, tur stāv Harijs! Redziet, viņš kasa roku. Vai esat dzirdējis par Harija dresētajām blusām?

—   Jūs taču negribat teikt, ka eksistē kaut kāds blusu cirks? — es pārsteigts jautāju.

—   Tieši to es gribu! — Blusa dusmīgi atteica. — Jau vairāk nekā simt gadu darbojas blusu cirki ar balti nokrāsotu arēnu, stikla kupolu un palielināmiem stikliem skatītājiem. Deviņpadsmitajā gadsimtā ar blusu cirkiem aizrāvās visa Eiropa, izrādes rīkoja pat karaļu pilīs. Un tagad jūs droši vien teiksiet, ka nekad neesat dzirdējis par Rūdolfu fon Habsburgu?

—   Būdams žurnālists, domāju, ka zinu visu valstsvīru un diplomātu vārdus, tomēr šo tā kā neatceros dzirdējis.

—   Kauns un negods! — Blusa iekliedzās. — Pat muļķīgākā blusa zina viņa vārdu. Bet jūsu nezināšana, protams, nemazina viņa nopelnus. Rūdolfs fon Habsburgs bija slavens cirka mākslinieks un īsts spēkavīrs blusu

valstībā. Stāsta, viņš spējis griezt rota]u karuseli, piectūkstošreiz smagāku nekā pats! Jā, tais laikos prata dzīvot. Blusas apģērba kā lēdijas un džentlmeņus, un tās dejoja valsi blusu orķestra pavadījumā. Blusas jūdza karietē ar vissmalkākajām zelta ķēdītēm, bija arī kučieris un miesassargi karaliskās livrejās, Kučieris vicināja pātagu, miesassargi pūta radziņus. Viena blusa vilka īsta kara kuģa modeli ar simt divdesmit mazītiņiem lielgabaliem; blusas cīnījās dueļos ar zobeniem. Kāda cita blusa, apģērbta par Lielmoguluvergu pavadībā, kuri to apvēdīja, visā godībā jāja zeltā rotāta blusu ziloņa mugurā un kūpināja ūdenspīpi. Un tas viss ir tīra patiesība. Kāda mana paziņa (viņa ir tuvos draugos ar muzeja kalpotāju) pati savām acīm redzējusi muzejā dažas šo izrāžu programmas.

—   Bet kā blusas apmācīja?

—  Visas blusas nav vienādas. Dažas nepavisam neder cirkam: tās vai nu slikti padodas dresūrai, vai ir īgnas un slinkas. Citas vislabāk noder par zirgiem ratiņu vilkšanai; dažas lec augstu pār šķēršļiem, bet

negrib lēkt caur stīpu. Vēl citas prot dejot, bet neprot ar kājām žonglēt. Aidai-dā, mēs esam temperamentīgas, kā jau visi mākslinieki!

—   Atjaujiet jautāt — vai jūs esat… tas ir… vai man jūs jāgodā par lēdiju vai džentlmeni?

—   Jūs runājat ar lēdiju, un, kaut gan zinātnieki mums devuši latīņu nosaukumu siphonaptera, kas tulkojumā nozīmē «ar caurulīti, bez spārniem», jūs mani varat uzrunāt par FlosijuCirkā vienmēr darbojas blusu lēdijas, jo tās parasti ir gudrākas un, protams, arī pacietīgākas,

—   Bet vai tās ari labāk lec? — es jautāju.

—   Kad zinātnieki pētīja, kā blusas lec, noskaidrojās, ka lēdijas ir veselu klasi pārākas par džentlmeņiem. Mēs, meitenes, tiešām protam lēkt. Aizlecam caurmērā trīsdesmit centimetrus tālu un uzlecam gandrīz divdesmit centimetrus augstu.

—   Tas nav nekas sevišķs. Kad vakarvakarā teātrī viena no jūsu draudzenēm man iekoda, es izlēcu no sēdekļa.

—   To es ticu, tomēr, salīdzinot savu lielumu ar manējo, jūs gūsiet gluži citu ainu. Cilvēki ir deviņsimt reižu lielāki par mums, bet es neesmu nekad redzējusi kādu aizlecam pat simt metru tālu vai pārlecam augstu māju, — Blusa turpināja.

—   Gluži pareizi, — es piekritu, — kaut arī reiz peldbiksēs biju iesnaudies uz skudru pūžņa. Ja Harijs todien būtu mani redzējis, arī es tad tiktu iesaistīts cirkā. Bet pastāstiet, mis Flosija, par parastām blusām. Visas blusas taču neuzstājas cirkā.

—   Ak nē! Diezin vai tagad vispār atradīsies kāds blusu cirks. Radio un skaņufilmas atņēmušas mums visus skatītājus, Skumji, vai ne? Tomēr arī tagad mēs vēl varētu rādīties publikai. Bet arī parastajām blusām pienākuši grūti laiki. Zinātnieki dara visu, lai mūs pilnīgi iznīcinātu.

—   Ir laikam zināms pamats tā rīkoties, — es ieminējos.

—  Jums taisnība, — Flosija piekrita, — Nelaime tā,

ka pasaulē dzīvo tik daudz kaitīgu blusu; to ir miljoniem. Daudzas ir slepkavas.

—   Slepkavas! — es šausmās izsaucos. — Tik sīki, mazi radījumi — un slepkavas!

—  Tieši tā, — viņa atteica. — Dažas blusas parazitē uz žurkām, kas pārnēsā sērgas. Ja blusas, kas kodušas žurkām, uzbrūk cilvēkiem, tās var izraisīt buboņu mēra epidēmiju. Indijā vien piecpadsmit gadu laikā no blusu pārnēsātā buboņu mēra miruši septiņi miljoni cilvēku.

—   Man nu laiks iet, — es steidzīgi sacīju un aizvēru piezīmju bloku. — Nudien nevēlos, ka mani tik skaistā dienā noslepkavo, pat ja vainīgā izrādītos blusa.

—   Ser, jūs mani apvainojat, — mis Flosija noskaitusies bilda. — Es interesējos vienīgi par suņiem un cilvēkiem, un atļaujiet aizrādīt, ka blusas parasti ir ļoti izvēlīgas un ne jau katru aplaimo ar savu uzmanību. Bez tam dažādiem dzīvniekiem ir savas īpašas blusas. Atsevišķas pingvīnu sugas ligzdo klinšu spraugās, un, kaut gan pingvīni katru gadu dodas ceļojumā, blusas pacietīgi gaida saimnieku atgriešanos.

—   Ir jau ļoti patīkami, ja kāds sagaida mājās, tomēr es ne labprāt gribētu, ka mani gaida blusas, — es atzinos. — Par blusām kāds rakstījis, ka tās esot «parazīti ar apaļiem pleciem un līganu pēcpusi» vai arī «degradētas mušas uz matainu kāju čemura».

—   Hm! Tas nav sevišķi glaimojoši. Zināms, blusas nevar salīdzināt ar tauriņiem, bet kaut kas kopējs mums tomēr ir. Mēs pārdzīvojam vienas un tās pašas attīstības stadijas: ola, kāpurs, kūniņa un pieaudzis kukainis, lai gan mums trūkst spārnu. Tie mums nav vajadzīgi, jo parasti dzīvojam visu mūžu uz viena dzīvnieka. Bet, lai nu kā, vienu var droši teikt: dzīvnieku valstī visstiprākās kājas ir blusām. Mūsu bērniņi izšķi]as no olas ar mazītiņa olu atvērēja palīdzību, ko tiem piešķīrusi daba. Nabaga mazulīši ir tik izsalkuši! Ja nav nekā cita, tie apēd olu čaulas un arī vēl neizšķīlušos biedrus. Redziet, pieaugušās blusas sūc vienīgi asinis, turpretī blusu kāpuri pārtiek no cietas barības, ko sasmalcina ar žokļiem.

Blusa apklusa un brīdi raudzījās uz manu roku.

—   Par žurnālistiem gan mēdz sacīt, ka tā ir «sīksta tauta», bet es jūtos izsalkusi, varbūt atļausiet sevi nogaršot?

—   Labi, — es negribīgi atbildēju. — Man grūti atteikt lēdijai, turklāt jūs bijāt tik laipna, bet tikai vienu malciņu, ne vairāk.

Bija gluži interesanti viņu vērot. Vispirms Blusa augstu palēcās un viegli uzmetās man uz rokas, tad palūkojās visapkārt gluži kā zelta meklētājs, kas izvēlas vietu urbumam. Atradusi īsto, viņa pacēlās pirkstgalos, lai cirtiens izdotos spēcīgāks. Tālāk viņa rīkojās ka ķirurgs, kas izdara operāciju. Izurba ādā mazu, glītu caurumiņu un paplašināja to ar zāģveida žokļiem. Iebāza tajā smeceri — ari tā sauc kukaiņa snuķīti — un iesūca pilīti asiņu.

—   Tfu! Kāds draņķis! — viņš šķendējās. — Garšo pēc tipogrāfijas krāsas. Labāk palikšu pie Harija. Galu galā manās dzīslās taču rit cirka asinis; mana vecmāmiņa ceļoja ar dresētu ziloņu trupu.

krokodili un aligatori

Jūs esat apbrīnojams korespondents, ja ikvienu gribat intervēt! Bet kas tad tas? Jūs tā trīcat, ka nespējat pat rakstīt! Nav ko baidīties! Tūlīt jums to pierādīšu. Krokodils plati atplēta muti, un tajā ielidoja mazs putniņš. Bezbēdīgi rosīdamies, tas uzlēca uz asajiem zobiem un pieliecies sāka knābāt tajos ieķērušās barības atliekas, Kad visi zobi bija iztīrīti, putniņš atkal izspurdza laukā un nozuda saules pielietajos džungļos. . — Redzējāt? Vai arī jūs negribat pamēģināt? — viltīgi smīknēdams, Krokodils jautāja.

—  Nē, pateicos. Esmu pārāk daudz dzirdējis par kro- kodiliem, — es stostīdamies atbildēju.

.— 2ēl gan! Pašreiz jūtos izsalcis.

—   Kāpēc tad neapēdi putniņu, tas jau bija tavā rīklē?

—   Ko jūs, ar krokodilu putniem tā nerīkojas! Viņi vienīgie mums uzticas. Krokodila mutē tāds putniņš jūtas kā ēdnīcā, un mums arī tiek savs labums — tīri zobi. Sie putniņi pie mums barojas jau simtiem gadu.

—  Veseli ēduši! Man viņu garduma nekārojas, — es nodrebēdams sacīju, pametis skatienu krēmkrāsas mutē, kur rēgojās divas rindas plēsīgu zobu. — Un es domāju, ka jūs rijat visu, kas pagadās.

—   Gandrīz visu. Zivis, citus putnus, sikspārņus, meža cūkas, zirgus un govis, dažreiz arī kādu krokodilu. Labprāt mielojamies ar sulīgu iezemieti vai balto cilvēku.

—   Tam laika diezgan, — Krokodils ļauni ķiķināja. — Mēs upuri turam zem ūdens, kamēr tas nobeidzas, un tad paslēpjam upes dibenā starp mangrovas saknēm,

—   Bet kā tad jūs paši, gulēdami upē ar vaļēju muti, nesarijaties ūdeni un nenoslīkstat?

—   Prātiņ, nāc mājās! Vai redzat manu biezo mēli, kas piestiprināta rīkles galā? Kad mute ir zem ūdens, mēle kā vārstulis vai durvis noslēdz rīkli, lai tajā neieplūst ūdens. Tādi paši vārstuļi ir arī ausīs un nāsīs. Tikko krastā parādās mednieki ar šautenēm vai šķēpiem, mēs klusi nolaižamies upes dibenā.

— Un tad aprijat? — es bailīgi vaicāju, atkāpdamies vēl tālāk.

Gaidot uz laupījumu, varam nogulēt ūdenī bez kustēšanās vairākas dienas, virs ūdens tad redzamas vienīgi acis un nāsis. Tiklīdz kāds dzīvnieks, nejauzdams draudošās briesmas, tuvojas upei, lai padzertos, mēs šaujamies ārā, nogrābjam to un velkam dziļumā. Dažreiz to nogāžam no kājām ar zibenīgu varenās astes triecienu.

—   Vai tad lodes un šķēpi spēj izurbties cauri jūsu pārkaulotajām bruņām?

—   Ja, gadas arī ta. Mednieki zina ievainojamas vietas mūsu bruņās — aiz pleciem un virs acīm.

Krokodils apklusa, un acīs viņam bija asaras.

—   Ko es redzu? Tu raudi? Par krokodila asarām esmu dzirdējis, bet līdz šim domāju, ka tā tikai paruna.

Viņš izslaucīja acis ar pleznu. — Tās tiešām ir īstas asaras, bet riešas tāpēc, ka acī kaut kas iebiris. Mēs nekad neraudam aiz sāpēm vai bēdām kā cilvēki. Mēs nepazīstam žēluma. Krokodili ir viltīgi, ļauni, cietsirdīgi un nežēlīgi. Mums nav nevienas labas īpašības. Bet par to mums maza bēda. Tādi nu reiz esam!

—   Pietiek, pietiek, Aligatori — es steidzīgi bildu.

Krokodils ļauni nokņadzināja zobus.

—   Aligators! Kas vēl nebūs! — viņš ierēcās. — Cilvēki allaž jauc krokodilus un aligatorus. Aligatori gan izskatās mums līdzīgi, tomēr tie nav ne ļauni, nedz plēsīgi. Aligatorus sastop Ziemeļamerikā un šur tur Ķīnā. Krokodili dzīvo Āzijā, Austrālijā, Āfrikā un Klusā okeāna salās. Aligatori ir bailīgi un gļēvi, un mazāki par mums. Briesmu brīdī aligators ņirdz zobus un šņāc, izlikdamies par drošuli. Viņš neēd cilvēkus; Amerikā ierīkotas pat aligatoru fermas.

—   Aligatoru fermas? Kas tad pērk aligatorus?

—   No aligatoru ādas darina rokas somiņas, kurpes un čemodānus. Filmu sabiedrības aizņemas aligatorus filmēšanai. Zooveikali tos iegādājas izstādīšanai skatlogos, zooloģiskie dārzi tos tur publikas uzjautrināšanai, un aligatoru mazuli var iegādāties par dažiem šiliņiem. Kādā fermā aligatoriem iemācīja rāpties uz slīpuma un tad laisties lejā ūdenī, kā arī vilkt ratiņus, kuros sēdēja bērni. Tātad, lūdzu, nenoturiet aligatorus par krokodiliem. Mēs, krokodili, noteikti būtu ratiņus sadauzījuši un bērnus apēduši. Tikai Āfrikā vien krokodili iznīcina vairāk cilvēku nekā citi dzīvnieki, atskaitot kobras,

—   Bet kā lai atšķir krokodilu no aligatora? Nevar taču stiept plēsoņam pretī kāju, lai noskaidrotu, vai tas ēd cilvēku vai ne.

—   Turklāt jūsu kāja ir pavisam liesa un kaulaina, — Krokodils nicinoši noteica. — Aligatoriem ir platāka

galva un strupāks purns. Kad mēs, krokodili, aizveram muti, viens zobs tomēr paliek redzams.

—   To gan es pierakstīšu, — es sacīju. — Bet ja nu šis zobs izkrīt? Tad es jūs vairs neatšķiršu.

—  Ja kāds zobs izkrīt, tā vietā vienmēr ieaug jauns, par to neuztraucieties, protams, ja vien jau neatrodaties krokodila vēderā!

—   Br-r! Un to tu saki tik aukstasinīgi!

—   Mēs taču esam aukstasiņu dzīvnieki, — tas nozīmē, ka mūsu ķermeņa temperatūra atkarīga no apkārtējā gaisa temperatūras. Tādēļ mēs arī dzīvojam siltajās zemēs un gozējamies saulē. Ja dzīvotu tur, kur sasalst ūdens, mēs nosaltu un noslīktu. Dažās zemēs mēs pārlaižam ziemu, ierakušies dūņās, lai saglabātu siltumu. Krokodilu skeleti atrasti māla slāņos Anglijā, jo tais tālajos laikos, kad pasaule bija daudz jaunāka, ar citādu klimatu, mūsu senči dzīvojuši it visur. Tagad grūti nāksies sameklēt deviņus metrus garu krokodilu, turpretim sensenos laikos mūsu priekšteči bijuši līdz trīsdesmit

metru gari — tik gari, cik augsta ir desmitstāvu māja. al

—   Ko tu neteiksi! Es nudien sajustu bijību pret tik ļ garu dzīvnieku. — Un tad es steidzīgi piebildu: — Atzīstos, es jūtu bijību pret ikvienu krokodilu, — jo mans

sarunu biedrs izstiepās visā garumā un atkal raudzījās uz manu kāju,

—   2ēl, ka mūsu laikos vairs nav tādu cilvēku, kādi bija senie ēģiptieši, — viņš sacīja. — Tie tik bija lab-

dari! Viņi pielūdza Nīlas krokodilus, un priesteri mūs baroja ar kūkām, vīnu un ceptu gaļu. Krokodilus audzēja un izgreznoja zeltītiem ornamentiem. Kad kro- kodili nobeidzās (esmu pārliecināts, viņi nesteidzās to darīt), ēģiptieši viņus iebalzamēja un svinīgi apbedīja. Indijā vēl tagad dažas kastas[3] mūs tur godā, bet ne jau tā kā vecajos, labajos laikos. Pat pašu bērni mūs vairs negrib klausīt.

—  Tomēr labi, ja ir bērni, — es piezīmēju.

—   Jā gan, — Krokodils piekrita. — Gandrīz piemirsu. Šodien atkal manā ģimenē jāizšķiļas kādiem sešdesmit krokodilēniem. Karsta saule divus mēnešus silda olas dūņu un sapuvušu lapu perēklī, un tad kādu dienu — ne čiku ne grabu! — esmu atkal tēva godā!

—   .Mūsu bērneļi ir visneglītākie un plēsīgākie, — viņš lepni piebilda. — Tie ņirdz zobus un kož, tikko galva pārsitusi olu.

—  Varu iedomāties, cik tu esi laimīgs par tik raženu ģimeni! — es ieminējos.

—   Zināms, — viņš atteica, pretīgi blenzdams manī, un gāzelēdamies līda uz ūdens pusi. — Esmu sajūsmināts! Ja pasteigšos, pagūšu vēl kādu pārīti apēst, pirms tie nav aizšmaukuši.

Varenā aste aši aizlocījās pa duļķainajiem ūdeņiem.

Kad tumšpelēkā masa bija nozudusi, es steidzos projām.

varžu paps fredijs

Man bija lietussargs, zem kura patverties, galošas, lai kājas nesamirkst, un peldbikses; tomēr, sēdēdams dīķī un intervēdams Frediju, varžu papu, es jutu, ka visapkārt ir briesmīgi slapjš.

—    Nav nekāds brīnums, ka vardes allaž aizsmakušas, — es nopūzdamies secināju. — Es noteikti saaukstēšos. Te ir briesmīgi slapjš.

Fredijs nolika sānis «Ģimenes albumu» un pabolīja uz mani savas izvelbtās varžu acis. — Ko jūs runājat, te nepavisam nav briesmīgi slapjš. Tģ ir brīnišķīgi slapjš. Cilvēki gan ir neizprotami radījumi! Pavisam citādi nekā normālas dzīvas būtnes — vardes un krupji.

Nu bija mana kārta izbolīt acis. — Tie nenormālie esat jūs, — es sacīju.

—   Blēņas, — kurkstēja Fredijs, — un tūlīt es to pierādīšu. Vai cilvēki spēj nomest ādu, saviļāt to bumbiņā un apēst? Un vai tiem ir tūkstošiem bērnu? Vai varbūt tie prot lēkt divdesmit reižu augstāk par savu garumu? Nē! Tātad viņi nevar būt normālas būtnes, jo mēs to visu varam un vēl daudz, daudz vairāk. Tādas tās lietiņas. Ja neesat ar mani vienis prātis, neļaušu sevi intervēt un nerādīšu jums ģimenes albumu.

Bet es gribēju kā vienu, tā otru, tāpēc pamāju ar galvu un tūlīt painteresējos, kā viņš spēj sadomāt saviem bērniem tik daudz vārdu.

—   Tas nemaz nav vajadzīgs, — Fredijs sacīja.

—  Mūsu bērniņus sauc par «Olām», kamēr tie kā melni

punkti mirkst sāgo pudi- , ņam līdzīgā, bālganā receklī, un par «Kurkuļiem», kad tie vairs nav olas, bet nav vēl ne vardes, ne krupji.

—  Ak vai, viņiem gan laikam vajadzīga aukle!

—  O, nē, bērni paši sevi uzmana!

Fredijs atvēra albumu tai lappusē, ko greznoja uzraksts «Varžu tēvi».

—  Te, lūk, daži mani aizjūras brālēni, — viņš paskaidroja. — Tie gan briesmīgi noņemas ar saviem mazuļiem.

Viņš norādīja ar pleznu uz augšējo bildi. — Tā ir Darvina varde no Brazīlijas. Sī varde norij olas un uzglabā tās īpašā iekšējā kabatā, līdz tās attīstās par vardēm un izlec pa muti ārā. Mazuļi aizņem tik daudz vietas, ka nabaga paps neko nespēj

ieēst, kamēr tic atrodas kabatā. Kad uzbrūk briesmas, viņš noliekas augšpēdu un izliekas miris. Un šis ir īskājis, kas dzīvo Dienvidāfrikā. Viņš uzmanīgi nēsā olas mutē, kamēr tās izperētas. Bet te ir kāda Amerikas brālēna ģīmetne, kurš uz sauszemes apsargā olas, kamēr no tām izšķijas kurkuli; tad tie ar sīkajiem zobiņiem pieķeras pie papa un viņš tos ienes dīķī.

—   Un kas tas tāds ar kreļļu virkni pār muguru?

—   Tas ir krupis aukle no Eiropas. Bet kreļļu viņam nav. Jūs redzat olu virteni, ko viņš apvijis sev ap pakaļkājām. Kad no tām attīstījušies mazuļi, paps steidzas uz ūdeni. Bērni viņu tā nokausē, ka vēlāk viņš mēnešiem ilgi nekurkst.

—  Jūtu viņam līdz, — es piezīmēju. — Bet ko tas tur dara?

—   Lūk, tas rāda jums, cik gudras ir vardes un krupji. Jūs redzat svilpi, Sarinamas krupi, kas arīdzan dzīvo Brazīlijā. Viņš glīti sakārto olas uz svilpienes muguras. Vēlāk tās pārklājas ar ādas plēvi. Kad olas attīstījušās par vardēm, plēve pārplīst, pabāžas mazas galviņas un vardītes nolec no mātes muguras.

Tieši tobrīd pie mums piepeldēja mazs kurkulēns,

—   Papu, — viņš žēli sauca. — Man pazudusi viena kāja.

—   Tu esi neuzmanīgs. Ļoti neuzmanīgs. Bet beidz jel pinkšķēt, tev pieaugs jauna kāja. Kad nokritīs aste, tu būsi īsta varde un, kas zina, varbūt tāda pati lieliska dziedātāja kā tavs paps.

—   Nezināju, ka vardes dzied, — es ieminējos.

—   Jā gan, mēs dziedam, bet ne jau gluži ar tādu briesmīgu troksni kā cilvēki. Varžu balsis ir brīnišķīgas. Jums vajadzētu dzirdēt vardi kalēju. Kad tā dzied, liekas, kāds sit ar āmuriņu pa vara plātni. Citu varžu dziedāšana atgādina pirkstu vilkšanu pa ķemmes zariem, arī sienāžu sisināšanu, suņu rejas un zīdaiņu raudas. Un vai esat dzirdējis Amerikas varžu buļļa dziesmu? Burvīga balss. Sīs vardes bauro kā buļļi un ir dzirdamas jūdzēm tālu.

—   Cik brīnišķīgi! Sie spožie tenori! — es ironizēju, bet Fredijs to nemanīja.

—   Basi, mans mīļais, basi. Mēs kaut ko jēdzam no dziedāšanas! Stāsta, ka senos laikos franču augstmaņi sūtījuši uz dīķi kalpus ar lieliem zariem, lai tie sistu pa ūdeni un raudzītu mūs apklusināt. Zināms, aiz tīras skaudības. Te ir kāda varžu buļļa ģīmetne, — viņš turpināja, no jauna atvēris albumu, — Vai bullis nav aizkustinoši neglīts? Paskatieties uz šo lielo muti!

—   Es domāju, viņu derētu nosaukt par salas vardi. Sala ir zeme, ko apņem ūdens, un viņš ir mute, ko apņem varde. Tas taču īsts milzis! — es sacīju.

—   Jā, viņš sver gandrīz divi kilogrami, — Fredijs paskaidroja. Visa varde, protams, ne jau tikai mute. Ķermenis kopā ar galvu ir divdesmit centimetrus garš. Bet viņa brālēns Rietumindijā ir vēl lielāks, un to sauc par kalnu cāli.

—   Dīvains nosaukums vardei. Kā tas radies?

—   Izvārīta šī varde ļoti garšīga. Tā ēd zāli, un cilvēki to audzē fermās, tāpat kā vistas. Par laimi, es esmu tikai maza varde, citādi man klātos bēdīgi: amerikāņi gadā apēd vairāk nekā četrdesmit miljonus varžu buļļu. Mednieki tos šauj purvos naktī, bet vairumu varžu buļļu audzē varžu fermās. Atsevišķi dīķi ir olām, kurkuļiem un vardēm. Vardes barojas ar stagariem un vēžu olām, kā ari ar kukaiņiem, kuri naktī riņķo ap elektriskajām spuldzēm, kas uzstādītas virs ūdens to pievilināšanai.

—   Bet, sakiet, Fredij, — kā vardes saķer kukaiņus?

—   Tās zibenīgi izšauj mēli un norij kukaini veselu, jo daudzām vardēm nav zobu. Te nu noder mūsu lielā mute. — Fredijs nopūtās. — Ak, es vēlētos, kaut man būtu tāda mute kā milzu krupjiem Dienvidamerikā! Tiem, laimīgajiem, mute tik liela, ka tie spēj norīt veselu žurku vai putnu. Jūs varbūt neticēsiet, bet reiz daži šādi krupji tika ievietoti akvārijā, kur atradās divi trīsdesmit centimetrus gari aligatoru mazu|i, Apkopējs vēlāk atrada tikai vienu aligatoru un nosprieda, ka otrs izbēdzis. Galu galā izrādījās, ka viens no milzu krupjiem bija to aprijis.

—   Jā, pasaulē notiek visādi brīnumi, — es sacīju.

—   It sevišķi varžu pasaulē, — Fredijs piemetināja. — Japānā un Borneo salā dzīvo vardes, kas spēj lidot, bet Brazīlijā vardes ierīko ligzdas kokos. Pērkļa dibenā atstāj caurumiņu, pa kuru kurkuļi iekrīt ūdenī. Vācijā vardi tur pudelē, kurā ievietotas mazītiņas kāpnītes. Ja varde uzrāpjas līdz pašai augšai, gaidāms lietus. Austrālijas vidienē sastop vardes, kas uzkrāj ūdeni; izslāpušie iezemieši tās izrok no zemes iedobumiem un izspiež no tām ūdeni slāpju dzesēšanai, bet Dienvidamerikas iezemieši ķer indīgās vardes šķēpu un bultu galu saindēšanai. Dažas vardes noguļ vairāk nekā gadu; citas nekurkst, bet krāc. Indijas varžu buļļi lec pa ūdens virsu, bet koku vardes maina krāsu.

—  Diezgan, diezgan! Vai ir kaut kas, ko vardes neprot?

—   Diemžēl ar kaunu jāatzīstas, ka ir kāds krupis, kas neprot peldēt. Ja šim krupim gadās iekrist ūdenī, tas piepūšas un cer, ka ūdens to pienesīs pie krasta. Bez tam krupji spēj aizvērt tikai vienu aci. Bet nav tiesa, ka krupji uzlaižot kārpas vai spļaujot indi, kaut gan daži krupji Dienvidamerikā uzbrūk cilvēkiem un, ja pieķērušies, grūti atraujami. Viņi turas tikpat sīksti, kā es dziedādams turu augsto do. Vai gribat dzirdēt?

Es aši piecēlos.

—   Man nu tagad jāiet. Esmu nosalis kā varde un tūlīt pat sākšu kurkstēt, Un, līdzīgi koka vardei, esmu mainījis krāsu. Esmu zils no aukstuma! Piedodiet! Uz redzēšanos!

neminamos laikos

Muzejā bija klusi un mierīgi. Noguris atlaidos krēslā iepretim aizvēsturiskajiem dzīvniekiem. Piepeši izdzirdu kādu sakām: — Šodien ir mana dzimšanas diena. Pacēlu acis un ieraudzīju milzīga dzīvnieka skeletu, kas, pagriezis galvu pret mani, ņirdza zobus pretīgā smīnā. Parasta vairākstāvu dzīvojamā māja tādam būtu par mazu, jo skelets bija piecpadsmit metrus garš un galva, kas rādīja riebīgo smīnu, — pusotra metra gara, turklāt pacelta sešus metrus no zemes. Zobi gari un smaili kā dunči.

—   Uzminiet, cik man gadu! — viņš teica.

—   Vismaz simt, — es steidzīgi atbildēju.

—   Jūs domājat — simt miljoni? Jā, es tā kā atceros…

Viņu pārtrauca sīka, spiedzīga aizvēsturiskās Garneles balss.

—   Neklausieties uz šo Tirānu Ķirzaku Karali. Viņš vēl ir puika! Ja es katrā dzimšanas dienā būtu saņēmusi dāvanu, man jau būtu piecsimt miljoni dāvanu. Tik veca es esmu!

—   Tad jūs noteikti esat vecāka par manu vectētiņu, — es apbrīnodams sacīju, — un varbūt varat pastāstīt, kā pasaule radusies.

—   Pat gudri vīri par to nav vienis prātis, — Garnele sacīja, — un tas jau noticis ilgi pirms manas dzimšanas. Stāsta, ka neminamos laikos no Saules atšķēlušies

milzīgi gabali un ievirpuļojuši kosmiskajā telpā. Viens šāds gabals sadalījies divās daļās, un tā radusies Zeme un Mēness.

—   Esmu cieši pārliecināts, ka mans vectētiņš to nav piedzīvojis, — es sacīju.

—   Tolaik nebija nevienas dzīvas būtnes, — Garnele turpināja, — tā bija uguns pasaule, kas griezās tik ātri, ka dienas garums bija tikai četras stundas un visur valdīja tāds karstums, ka pirmais lietus pārvērtās tvaikā. Ar atombumbu spēku trakoja orkāni. Pēc tam tūkstošiem gadu lija lietus, un pamazām izveidojās plāna Zemes garoza. Tā bija drausmīga pasaule: postīgi plūdi, pērkons, zibens, vulkānu izvirdumi, šaušalīgas zemestrīces un krītoši meteori veselu kontinentu lielumā.

—   Nudien! Ja tur būtu bijis vectēvs, viņš neiztiktu bez lietussarga, — es piezīmēju.

—   Dīķi pārvērtās par ezeriem, un no ezeriem izveidojās jūras. Upes izskaloja no zemes ķīmiskas vielas, un ūdeņi kļuva sāļi. No Zemes garozas krokām izauga kalnu grēdas, un jūras izplūda pa zemes virsmu tāpat kā ūdens pa vēja raustītu brezenta pārvalku. Kad Zeme bija atdzisusi un jau apmēram vienu miljardu gadu veca, radās pirmās dzīvās būtnes. Neviens nezina, kā tas notika. Tie bija recekļaini radījumi, tik sīciņi, ka tūkstošiem pietiktu vietas uz vienas kniepadatas galviņas. Tomēr tie uzsūca barību, tāpat kā dzēšlapa uzsūc tinti; tie auga, sašķēlās sīkās daļiņās, kas uzsaka patstāvīgu dzīvi. Vieni dzīvoja vairākas stundas, citi tikai dažas minūtes. Un tad pagāja vēl miljards gadu, kamēr

šīs būtnes pārmainījās un izveidojās par mūsdienu augiem un dzīvniekiem.

—   Vai Zeme arī pārmainījās? — es jautāju.

—   Jā, — atbildēja Garnele, — Kādreiz pie Ziemeļpola bija gandrīz tikpat silts kā pie ekvatora un Grenlandē auga palmas. Citā laikposmā Zeme sasala un tādas valstis kā Austrālija un Indija atradās zem jūdzi biezas ledus kārtas. Arī kartes toreiz būtu izskatījušās citādas, jo Amerika bija savienota ar Eiropu, Āzija — ar Austrāliju. Lēni izveidojās kalni, tikpat lēni tie atkal nozuda.

—   Tad jau dažas no tām kartēm, ko es zīmēju skolā, galu galā būs bijušas pareizas! — es prātoju. — Bet pastāstiet, kā pārmainījās dzīvās būtnes!

—   Pirms miljoniem gadu dzīvās būtnes mājoja vienīgi ūdenī. Daļa pārvērtās par augiem un jūras zālēm. Citas izveidojās par garnelēm, sūkļiem un jūras tārpiem. Pirmie cietām bruņām klātie dzīvnieki radās tad, kad dažiem uzauga čaulas. Neparasti, vabolēm līdzīgi radījumi elpoja ar kājām, un galvā viņiem bija vēders.

—   Iedomājieties, jūs saķerat galvu, kad sāp vēders! — es pajokoju.

Garnelei šī piezīme nepatika, tomēr viņa turpināja:

—   Ar laiku krastā izskalotie augi nostiprinājās smiltīs un laida tur saknes, lai netiktu aizskaloti. Pamazām it visur uz Zemes izplatījās augi: sūnas, papardes, vēlāk koki un puķes. Kad parādījās zivis, kuras spēja zibenīgi uzbrukt, ūdeņos izbeidzās lēni kustošos dzīvo būtņu laiks. Zivju karalis bija zivs briesmonis, īsts plēsoņa. Dažām zivīm bija vēža galva un zivs aste; citas, ne lielākas par cilvēka plaukstu, bija pasaulē pirmās ātr- peldētājas, mūsdienu haizivju priekšteces.

—  Šādos apstākļos es gan laikam būtu turējies tuvāk pie krasta, — es sacīju.

—   Daži dzīvnieki tā arī darīja, — Garnele skaidroja, — un ar laiku iemācījās dzīvot arī uz sauszemes. Nu viņi bija gudrākie un savukārt uzbruka zivīm. Sos dzīvniekus sauca par abiniekiem, un tie, līdzīgi lidmašīnām amfībijām, uzturējās gan uz zemes, gan jūrā. Tad daļa abinieku jūrā vairs neatgriezās, un pamazām daba pārveidoja viņu spuras par kājām, tā ka tie varēja iet un skriet. Krastā palicējus nosauca par rāpuļiem, kaut gan tie ļoti atšķīrās no mūsdienu rāpuļiem. Stiepdamies pēc lapām augstu koku zaros, rāpuļi ar laiku izauga lielāki, kājas un kakls tiem kļuva daudz garāki. Dažiem iegaršojās gaļa, un tie sāka cits citu ēst.

Sai mirklī Tirāns Ķirzaku Karalis nepacietīgi pagrūda mazo Garneli sānis.

—   Beidziet jel grūstīties! — Garnele spiedza.

—   Es biju viens no plēsīgākajiem rāpuļiem, — Karalis Tirāns rūca. — Tā es arī tiku pie sava vārda. Es valdīju ar zobiem un nagiem. Pratu iedzīt bailes pat divreiz par mani lielākiem ienaidniekiem, kuriem aste koka resnumā un kakls trīsreiz garāks nekā žirafei! Sie dzīvnieki dienā apēda trīs tonnas paparžu, bet es apēdu viņus pašus. Tpu! īsti stulbeņi. Bet, sasodīts, mums, rāpuļiem nav siltu asiņu kā cilvēkiem, un mēs nespējam izturēt ne lielu karstumu, ne arī aukstumu; un tā, miljoniem gadu valdījuši pasaulē, beidzot bijām spiesti atdot vietu siltasiņu dzīvniekiem.

Piepeši starp Karaļa Tirāna milzīgajām kājām parādījās mazs dzīvnieciņš, ne lielāks par suni.

—   Esmu aizvēsturiskais Zirgs, — viņš lepni paziņoja. — Manā laikā mums, zirgiem, bija četri pirksti, bet, kad izaugām lielāki, tik daudz vairs nevajadzēja, un tagad zirgiem ir tikai viens) pirksts jeb, kā to tagad sauc, nags.

—   Tajos tālajos laikos bija vēl daudz visādu dīvainību, — Zirgs turpināja, — Trīs metri augsti putni dēja olas, lielākas par futbolbumbu; bija arī putni ar tik lielu galvu kā govij. Austeres pēc lieluma varēja sacensties ar ķirbjiem, bet kamieļi bija tik mazi kā kaķi, tomēr tiem jau bija ūdens maisi. Dzīvnieki, kas palika dzīvot uz sauszemes, auga arvien lielāki. Ap to laiku bija jau arī suņi un kaķi, govis, aitas un pērtiķi.

Piepeši visapkārt kaut kas sakustējās, un mēs visi raudzījāmies uz neparasta izskata cilvēku, kas nāca tieši pie manis.

—   Vectētiņš kas vectētiņš! — es iesaucos.

—   Neesmu jūsu vectēvs, — viņš dusmīgi teica un nolika zemē akmens cirvi. — Esmu aizvēsturiskais cilvēks un dzīvoju alā pirms miljons gadiem.

Man gribējās viņam pajautāt, vai viņš nebūtu ar mieru izīrēt savu alu, bet mani kāds sakratīja aiz pleca. Šoreiz tas patiesi bija mans vectēvs — muzeja apkalpotājs.

—   Tu esi nogulējis vairākas stundas, — viņš sacīja.

—   Ko? Tikai stundas? — es brīnījos. — Domāju, ka guļu jau divi miljardi gadu.

—  Tu esi sapņojis, manu zēn. Ej labāk mājās, laiks slēgt muzeju.

Aiziedams palūkojos visapkārt. Aizvēsturiskie dzīvnieki stāvēja kā stāvējuši, it kā nekad nebūtu izkustējušies. Varbūt tas tiešām bija tikai sapnis, bet, steigdamies ārā, es nejauši pamanīju vectēva izbrīnu: viņš bija pacēlis no grīdas akmens cirvi.

sisenis

Ahā, — noteica Gass, sisenis, ieraudzījis manu piezīmju bloku un zīmuli. — Beidzot atcerējušies lielisku vecu mūziķi. Jus, protams, esat ieradies, lai pierakstītu dažas manas partitūras vijolei. — Un viņš ņēmās trīt kāju gar spārnu.

—   Nē, — švīkoņas notrūcināts, es atbildēju, — vēlos jus intervēt.

—   Klausieties, ja esat ieradies vienīgi tādēļ, lai sīkāk uzzinātu par to nožēlojamo gadījumu, kad viens no mums ziemā ieradās pie skudras un pazemīgi lūdza kaut ko ēst, jo vasarā, kamēr skudras bija strādājušas, mēs čīgājām vijoli, — tad pasaku jums īsi un skaidri: nekādas intervijas nebūs. Misters Ezops [4] tīši sagrozījis faktus.

—   Nē, nē, Siseņa kungs. Vēlos jūs intervēt tādēļ, ka esat slavens kopš laiku laikiem.

—   Piedod, dēls, piedod. Tas viss pārāk satraucoši. Saproti, mans mūziķa temperaments …

—   Saprotu. Bet tagad parunāsim par jūsu radiniekiem. Tur viss nav īsti skaidrs,

—   Jā, radinieku man netrūkst. Tie būtu skrējēji, kā termīti, spīļastes, circeņi un tarakāni (bēgoši, šaudīgi radījumi); gājēji, kā dievlūdzēji (patiesībā īsti liekuļi) un nujinieki; lēcēji, kā keitidari, garragainie un īsragai- nie sienāži (lai atļauts piezīmēt: visi teicami mūziķi).

Isragainos sauc ari par siseņiem, un tiem nav nekā kopēja ar īsragainajiem lopiem.

—   Jūs nepieminējāt cikādes. Cik man zināms, dažas cikādes spēj nodzīvot zemē septiņpadsmit gadus, bet, iznākušas virspusē, nobeidzas pāris nedēļās.

—   Cikādes nav mūsu radinieces. Tās sūc, bet mēs .. .

—   Bet jūs pūšat īso vai garo ragu, — es papildināju, aizsteigdamies Sisenim priekšā.

—   Nē, ko jūs mēļojat, neko mēs nepūšam. Ļaujiet stāstīt! Cikādes sūc, bet mēs graužam.

—   Bet kā saprast jūsu vārdus par īsajiem un garajiem ragiem?

—   Tā nosaukti mūsu taustekļi, lai zinātniekiem būtu vieglāk mūs klasificēt. Dažiem garragainajiem taustekļi garāki par pašu ķermeni un katrā tausteklī ir pāri par četrsimt posmu. Citiem trūkst spārnu; tie, kuriem spārni ir, trin tos vienu gan otru, un jūs tad dzirdat sisināšanu un čīgāšanu. Bet tagad gan jūs laikam smiesieties. Garragainajiem dzirdes orgāns atrodas priekškājās, zem ceļgaliem.

—   Zem ceļgaliem! — es brīnījos. — Zināms, jums siseņiem …

—   Mums dzirdes orgāns ir sānos, pie vēdera, — Sisenis svinīgi nočirkstēja. — Bet mēs daudzējādā ziņā atšķiramies no sienāžiem. Siseņi labāk jūtas uz zemes nekā uz kokiem vai krūmiem. Daudzi no mums labi peld un spēj uzturēties ūdenī stundām ilgi. Mēs, siseņi, turamies cieši k^.pā, milzīgos baros, un, čīgājot vijoli, izmantojam kāju par lociņu. Siseņu mātes astē ir asa lāpstiņa, ar kuru tā zemē izurbj bedrīti olu dēšanai. Sienāži dēj olas zem augu lapām un mizas, retāk augsnē.

—   Bet kā tad paliek ar troksni, nu, jūsu tā saucamo mūziku? Vai tā nav pārāk skaļa, Siseņa kungs?

—    Tā ir burvīgi skaļa. Mūsu ķermenī ir mazītiņi skaņu pastiprinātāji. Čīgātāji —. vijolnieki ir tikai tēvi. Mātes klausās mūziku un priecājas. Reiz kāds zinātnieks eksperimentēdams piezvanīja pa telefonu draugam, ku- .ram istabā bija siseņu māte. Zinātnieks ielika klausulē siseņa tēvu, un tur tas sāka čīgāt; tūlīt siseņu māte ielēca otrā klausulē, lai klausītos mūziku. Bet Amerikas zaļie keitidari, — tie tik ir braši puikas! Kad tie sāk čīgāt, nekas cits vairs nav dzirdams,

—   Keitidari? Kāpēc tāds nosaukums? — es jautāju.

—   Izklausās, ka viņi visu laiku skandina: «Keiti dar, Keiti nedar, Keiti dar,» — un tā visu cauru dienu. Neviens nezina, ko Keiti dara vai nedara, un lai taču piķis viņu rauj! Jā, mēs esam savādi kukaiņi. Asinis mums neplūst pa dzīslām, bet brīvi skalojas kā pudelē ieliets ūdens; asinīs peld mūsu orgāni. Cauri visam ķermenim stiepjas caurulītes, pa kurām tiek uzņemts gaiss. Mūs sastop ļoti daudzās zemēs, un siseņi izveido miljonu armijas.

—   No kurienes rodas tik daudz siseņu?

—   No zemes. Sākumā tiem nav spārnu un tie līdzinās milzu blusām. Siseņu olas attīstās caurspīdīgos maisiņos, katrā pa 30—40 gabalu; visa augsne izalota — uz maza, apmēram plaukstas platuma zemes gabaliņa attīstās ap divi tūkstoši jaunu siseņu; uz akra [5] — neskaitāmi miljoni. Siseņi aug un vairojas, nāk klāt jauni miljoni, tie atkal vairojas, un olas vairs nesver gramus, bet tonnas! Un tad kādu dienu sākas .. . Siltā, jaukā laikā apmēram riekšava siseņu kļūst nemierīgi, sāk virzīties uz priekšu, citi veļas tiem nopakaļus, arvien vairāk un'vairāk — simtiem, tūkstošiem, miljoniem.

—  Jūs mani biedējat, — es sacīju, un tā bija patiesība.

—   Tā mēs esam cilvēkus biedējuši tūkstošiem gadu. Mēs padodamies šim nerimtīgajam spēkam, kas mūs dzen uz priekšu, un nereti pametam bagatigas barošanās vietas. Startu uzsākam kā bezspārnu lēcēji, Vairākkārt novelkamies,. līdz izaug spārni. Tad mūsu ceļojums paātrinās. Spārni plīvo vējā, un liekas, ka gaisā grieztos miljoniem sīku propelleru; tos izdzirdis, cilvēks, baiļu pārņemts, vēro debesis. Mēs i olaižamies uz labības tīrumiem. Paceļamies no jauna spārnos un aiz sevis atstājam tikai kailus stiebrus. Ieldižamies kokos, un zari lūst no mūsu svara. Metamies iekšā mājās un tās iztukšojam. Mēs aizklājam pat sauli Piespiežam apstāties ātrvilcienus, kurus velk spēcīga; lokomotīves, riteņi

šķaida mūs, bet nespēj aizsniegt tērauda sliedes. Cilvēki izmisumā aizdedzina prērijas, lai mūs iznicinātu. Miljoniem siseņu, kas soļo avangardā, liesmās iet bojā, bet tomēr tās noslāpē, un nākošie miljoni soļo pāri apdegušajiem. Mēs apstājamies vienīgi nakti, lai sagaidītu sauli uzlecam, un atkal dodamies ceļā. Mūs apsmidzina no lidmašīnām ar indēm, nomet saindētu ēsmu un kukaiņu iznīcinātājus. Ar mums barojas putni un dzīvnieki.

—   Un tad? — es gandrīz čukstus iejautājos,

—   Tad savādā trauksme, kas mūs dzina uz priekšu, piepeši mitējas, un beidzot mūsu armija apstājas.

—   Tpu! — es noteicu un noslaucīju sviedrus. — Labi, ka tā. Cik tālu jūs spējat aizceļot?

—   Simt, varbūt pat vairāk nekā tūkstoš jūdzes. Un mūsu armijas nereti lidojušas divas jūdzes biezā slānī. Šķērsojam jūras un aiz paguruma krītam uz kuģu klājiem vai ūdenī.

—   J-jā. Vai nerunāsim par ko citu?

—   Vai jums zināms, ka Amerikā un Austrālijā mīt siseņi, kas barojas ar mazām pelēm?

—   Lūdzu, pastāstiet kaut ko jautrāku!

—   Tas, ko tagad teikšu, liksies jautrs vienīgi jums. Daudzi iezemieši labprāt ēd siseņus. Pat bībelē stāstīts, ka Mozus [6] un viņa tauta, klejojot pa tuksnesi, ēduši siseņus. Jānis Kristītājs ēda siseņus un zemes bišu medu. Pagājušā karā Japāna uzņēma siseņus pārtikas produktu sarakstā'kā papildu uzturu, kas vērtējams augstāk par zivīm, un nav šaubu, ka japāņi mūs ēda.

Stāstījums manu draugu saskumdināja, un viņš izberza ar priekškājām acis — rūpīgi iztīrīja ar labo kāju labās acis, ar kreiso — kreisās. Viņam bija trīs mazas acis tuvu priekšmetu skatīšanai un divas lielas ar tūkstošiem sīksīku actiņu tālskalīšanai.

—   Neskumstiet, — es viņu mierināju. — Ir taču labi apzināties, ka esat noderīgi,

—   Ak nē, ne jau par to es skumstu. Siseņi dažkārt apgrauž paši savas kājas. Man nāk prātā kāds radinieks — Eiropas lauku circenis. Viņa sieva ir tik greizsirdīga, ka pēc apprecēšanās izrauj tam vijoles spārnu, tā ka viņš nevienai citai vairs nevar spēlēt.

—   Pirms atvados, lūdzu, lūdzu, pastāstiet kaut ko priecīgu!

—   Lai notiek! Ķīnā mūsu radinieku circeni sauc par Kin Cangu jeb Zelta Zvaniņu.

Nu arī Sisenim pašam kļuva jautrs prāts, un viņš sāka nevaldāmi čīgāt savu vijoli.

Es nespēju paciest šo troksni, aizvēru piezīmju bloku un metos bēgt.

Ir nu gan «zelta zvaniņš»!

lidojošie ziedi

Nav grūti iedomāties, kāpēc viņu sauca par Krāsaino Lēdiju. Uz melnajiem priekšspārniem uzkrāsoti spilgti oranžsarkani un balti punkti, pakaļspārni tumši oranži ar ziliem punktiem.

—   Par jums man viss skaidrs, — es sacīju, vēlreiz pametis skatienu piezīmju blokā, un tūlīt noskaldīju:

—   Jūs piederat zvīņspārnu kārtai, — Lepidoptera, tās apakškārta Heteroneura, kas savukārt dalās divās grupās, kuras sauc… jā … kā gan tās sauc, ak, jā, Hete- rocerci un Rhopalocera.

—   Tas tik ir jaunums! — Krāsainā Lēdija brīnījās.

—  Un es domāju, ka esmu tikai tauriņš,

—       Tauriņš jūs esat, bet tauriņa zinātniskais nosaukums ir Rhop … Rhop … jā, kā jau teicu … un naktstauriņi ir Het… Het…

—        Het-hct-urā! — Krāsainā Lēdija centās man palīdzēt. Tad viņa piebilda: — Naturālisti allaž visu padara nesaprotamu, vai ne? Man vislabāk patiktu, ja mūs sauktu par Lidojošiem Ziediem.

—       Gluži manas domas, — es piekritu, — Zināt, kāds naturalists apgalvo, ka tauriņiem esot daudz vairāk kopēja ar augiem, nekā parasts domāt. Jūsu olas ir ļoti sīciņas, sēkliņām līdzīgas, bez dzeltenumiem, kādi ir parastajām olām. Kāpuri, kas attīstās no olām, ēd vienīgi lapas, bet apmēros pieņemas piecpadsmitkārtīgi.

—   Tie ir rāpojošas lapas, vai nav tiesa?

—   Jā, gandrīz vai. Tālākā attīstības gaitā kāpurs

izveido kūniņu un uz ilgāku laiku iemieg, karādamies pie zara kā nokaltusi lapa. Tad … Un tad rodamies mēs! Tauriņi! Ar liegiem spārniņiem, kas veidoti kā lapas …

—   Pareizi, — es piebildu un atkal slepus iemetu acis piezīmju blokā. — Ir tauriņi-lapas, tik ļoti līdzīgi lapām, ka pat viņu spārni nobeidzas it kā ar kātiņu, kas piestiprināts pie zara.

—   Jā, un tauriņiem arī asinis līdzīgas koka sulai. Mums ir puķu priecīgās krāsas, un mēs, līdzīgi puķēm, izplēšam spārnus kā ziedlapiņas pretī saulei. Daudziem no mums ir arī puķu smarža — mantojums no kāpura, kas izvēlējies savu iemīļoto augu.

—  Tiešām? Vai tad tauriņiem ir katram sava īpatnēja smarža?

—   Jā. Siena saldā smarža, rezēdu un mežrozīšu, austrumzemju garšaugu, maigā sandala koka un tūkstošiem citu smaržu, Redziet, spārni mums klāti sīkām, smalki veidotām zvīniņām, kas sakārtotas kā dakstiņi uz mājas jumta. Dažiem no šiem dakstiņiem ir savas smaržu fabriciņas, bet ķermeņa galā mums ir mazas, smaržīgas slotiņas.

—   Brīnišķīgie tērpi! Smaržu flakoni un pūdera slotiņas!

—   Protams, ne jau visiem tauriņiem tāda laime, — Krāsainā Lēdija steidzīgi piemetināja. — Dažas smaržas nepavisam nav jaukas — vismaz tā apgalvo naturālisti. Kā zināms, mēs esam pilnīgi neaizsargāti, tāpēc daļa tauriņu mēģina maskēties ar krāsām, citi turpretim cenšas atbaidīt ienaidniekus ar nepatīkamu smaku. Sī paša iemesla dēļ tīkami smaržojošie tauriņi nereti maina savu izskatu, lai kļūtu līdzīgi netīkamajiem. Dienvidamerikā dzīvo tauriņš pūce, uz spārniem tam iezīmētas pūces, lielās, nikni dzalkstošās acis. Tāpat Austrālijas sveķu karalis — gluži parasts naktstauriņš — pieņem atbaidošu izskatu.

—   Bet kā aizsargājas jūsu treknie, sulīgie kāpuri? — es nedroši iejautājos.

—   Tie ne vien pārsteidzoši maskējas, bet pieprot arī citus trikus. Tauriņa mahaona kāpurs atgādina čūskas galvu, tam ir arī čūskas stiklainās acis, smaka un pat sauciens.

— Ne jau nu tām skudrām, kas aiznes sīkākos kāpuriņus uz savām barības krātuvēm un, kad tic paaugušies, atved atkal atpakaļ, Krāsainā Lēdija sacīja. — Skudras pat atļauj kāpuriem apēst dažas vārgākas jaunās skudriņas, jo skudrām ļoti garšo saldais šķidrums, ko tās izsūc no kāpuru muguras dziedzeriem. Austrālijā un Āzijā ir tādi kāpuri, kas dzīvo koku skudru ligzdās un pārliek no jaunajām skudrām, nedodot nekā pretī. Par laimi, šiem kāpuriem tik bieza āda, ka tie nejūt skudru asos dzēlienus, Kādam Āfrikas kāpuram ir gara, smaila galva, ko tas iebāž skudrai mutē, lai nosūktu barību. Kāds cits rāpjas nopakaļus sīkcikādei un to kutina, tad metas upurim virsū un apēd.

—   Hm. Grūti pateikt, vai man labāk patiktu būt par sīkcikādi, kam uzklupis kāpurs, vai par korespondentu, ko nekaunīgi izmanto redaktors. Bet kā tauriņi ēd?

kaut kas līdzīgs dusmīgas čūskas dakšveida mēlei.

— Tas nu par traku, tur pat skudrai būtu ko trūkties! — es smiedamies izsaucos

—   Vai nu ar kājām, vai ar liaustellum.

—   Ar ko?

— Ta ir tada gara caurulīte sūkšanai, kas, līdzīgi pulksteņa atsperei, saritinās un atritinās, kad sūcam no ziediem nektāru, — lai gan ne visi tauriņi pārtiek no tāda garduma. Daži vispār neēd. Mēs, tauriņi, neaugam lielāki. Divdesmit centimetrus garš tauriņš jau ir ļoti liels. Starp citu, vai jūsu vārds nav Herkuless?

—   Nudien, nav. Un kas tad būtu?

—  Tropos dzīvo Herkuless, pasaulē lielākais naktstauriņš; kad ekspedīcija, kas devās uz Jaungvineju, to pirmoreiz ieraudzīja, tā Herkulesu sagūstīja, izšaujot uz to no bises ar smalkām skrotīm.

—  Hm, — es atkal norūcu, atcerēdamies savu mūžam piekasīgo izdevēju. — Bet tagad, lūdzu, pastāstiet man vēl kaut ko. Tauriņiem mūžs ir ļoti īss, dažiem tikai paris dienu, — vai tad jums atliek laiks gulēšanai?

—  O, jā. Mēs krietni izguļamies. Lielākā daļa tauriņu liekas gulēt līdz ar saulrietu.

—  Vai esat noguruši? Bet tauriņi taču nekur tālu nelido.

—  Jūs maldāties. Kādu tauriņu pat sauc par ceļotāju. Tas ceļo pa visu pasauli, kur vien atrodama tā iemīļotā barība — augi, kas izdala piena sulu. Veseliem bariem šie tauriņi pārlidojuši Kluso okeānu vēl pirms lidmašīnām.

—   Ko, vai tauriņi lido arī pāri jūrām? — es jautāju, pametis acis uz Krāsainā? Lēdijas trauslajiem spār- niņiem.

—  Jā gan. Ceļodami lielos baros, mēs dažkārt lidojam līdz pilnīgam spēku izsīkumam un iekrītam jūrā. Lidojam tikai vienā virzienā — taisni uz priekšu, tāpēc nereti ielidojam kokos vai pārlidojam tiem pāri, bet nekad tos neapejam; tāpat lidojam ari cauri mājām un dzelzceļa tuneļiem. Kāds Krāsaino Lēdiju bars lidojot izpletās četrdesmit jūdžu platumā.

—  Tas man atgādina milzīgos siseņu barus, — es sacīju. — Bet vai jums ir viņu mazās vijoles?

—  Jums derētu dzirdēt melnā admirāļa un

sarkanpunktotā purpurtauriņa sonātes. Ar kājām viņi atskaņo smalku, čīgājošu mūziku. Ir vēl arī citi tauriņi, kas spēj pīkstēt, švīkāt un sīkt.

—  Mats matā mans īsviļņu radiouztvērējs! Tomēr ar to var dzirdēt visu pasauli.

—   Ari mūs, tauriņus, sastop gandrīz uz visas zemeslodes, Mēs lidināmies augstu virs tropiskajiem džungļiem, ienesam krāsu prieku un skaistumu pilsētas nabadzīgo kvartālu šaurajās ieliņās, drosmīgi šķērsojam svelmainos tuksnešus un Aļaskas sniegotos klajumus. Visu tautu bērni smaidīdami traucas pēc sudraba un zelta cauraustiem sarkaniem, violetiem un rozā spārni- ņiem, košiem, bet grūti notveramiem.

Noraudzīdamies, kā mana Krāsainā Lēdija izpleš daiļos spārnus un aizplivinās mājup, es skaudīgi nopūtos, jo apzinājos, ka esmu tikai korespondents.

vientuļnieks savā pili

Mājiņas durvis bija košas. Protams, tās bija mazītiņas, jo arī pati mājiņa bija ļoti maza, bet novietojusies jaukā vietā uz paša krasta. Durvis spilgti sarkanas, rotātas ziliem un baltiem lāsumiem. Es viegli pieklauvēju pie tām ar zīmuļa galu.

Durvis atsprāga vaļā, un, ticiet vai ne, kāds spēji sagrāba zīmuli. Tad es ievēroju, ka tās nemaz nav durvis, bet gan Vēža Vientuļnieka lielā spīle, ar ko tas nosprosto savas mājas — mīkstmieša čaulas ieeju.

—  Vēzi Vientuļniek, esmiļ atnācis jūs intervēt, — es viņu uzrunāju.

—   Patiesi? Esat gan izvēlējies īsto laiku — tieši tad, kad es pārvācos uz jaunu mājokli!

—  Jūs gribat pamest tik burvīgu mazu mājiņu? Kāpēc?

—   Esmu izaudzis lielāks, nometis veco ādu, un tagad man vajadzīga lielāka māja. Daži vēži novelkas vairākas reizes. Pirms novilkšanās mēs pāršķeļam bruņas un nometām tās kopā ar daļu vēdera — starp citu, mums vēderā ir zobi, un arī tos mēs mainām — un meklējam jaunu māju, kurā kādreiz mitis mīkstmiesis. Parastie vēži pēc novilkšanās dažas dienas noslēpjas, kamēr jaunās bruņas sacietē. Ja neiebilstat, es tūlīt pat pārvākšos uz to tur jauko mājiņu.

Palūkojies visapkārt, vai kaut kur nemana putnus, viņš knaši aizrāpoja pa smiltīm.

Es sāku smieties.

—   Ei, jūs taču esat apģērbts tikai līdz pusei! — Un, patiesi, viņš izskatījās ka peldētājs, kam nozagta daļa drēbju.

Bet Vēzis Vientuļnieks bija pārāk nevaļīgs, lai tūlīt atbildētu. Ar spīli viņš izmērīja čaulas ieeju, aptaustīja ar taustekļiem, savijās, pagrūdās, pavilkas, izlocījās, staipījās, saliecās, atliecās un kā korķu viļķis ieurbās mājiņā, uz brīdi pazuda tajā un tad ļoti apmierināts parādījās atkal.

—   Jā, māja ir lieliska. Tagad varat mani intervēt.

—   Bet jūs taču esat pusapģērbts. Vai nesalstat?

—  Jā, taisnību sakot, jutāmies mazliet neērti, tāpēc arī esam kļuvuši vēži vientuļnieki. Pēc dabas esam sabiedriski, to ņemiet vērā, bet, tā kā bruņām klāta tikai ķermeņa priekšdaļa, mums jārūpējas par aizmugures drošību; citiem vārdiem — jāsarga vājākā puse.

—  Bet jūsu astes gals ir izvīis. Ķermeņa viena puse lielāka nekā otra; jūs esat pazaudējis kāju; un kā jūs neizkrītat no savas gliemežnīcas?

—   Pagaidiet, pamazām, ne jau visu uzreiz! Mūsu ķermenis izlocīts tāpēc, lai iekļautos gliemežnīcas liekumos. Lai izlīdzinātu svaru, garākās, stiprākās kājas no-

vietojam vienā pusē. Jums droši vien zināms, ka vēžiem acis piestiprinātas pie kātiņiem, līdzīgi periskopam. Nu un dažiem vēžiem pat vienas acs kātiņš garāks par otru. Un tas viss tāpēc, lai būtu līdzsvars. Dažiem vientuļniekiem lielākās ķermeņa daļas ir kreisajā, citiem labajā pusē,

Es izlocījos uz labo un tad uz kreiso pusi, lai stāstīto labāk izprastu.

—   Redzu, redzu, jums lielākā kreisā puse un jūsu čaula izlocīta no kreisās puses uz labo … Jā. Vēži, kuriem lielāka labā puse, iekļaujas čaulās, kas izlocītas no labās uz kreiso pusi.. . Tāpēc tikai daudz lielāks vēzis spēj mūs izraut no mājas, jo pie astes un ceturtā un piektā kāju pāra mums ir āķīši.

—   Ceturtais un piektais kāju pāris! Vai manu dieniņ, cik tad jums pavisam kāju?

—   Esat gan jūs neattapīgs korespondents! Tāpēc došu jums kādu pieturas punktu, kas palīdzēs iegūt skaidrību. Visi jūras vēži un krabji ir dekapodi.

—   Ilm. To grūti saprast pat mācītam puikam. Paga, kā nu tas īsti bija. Deka … dēka … ē … deka … Zinu! Deka ir kaut kas no vijoles …

—   Nepareizi. Dekapods nozīmē: ar desmit kājām. Viena vai divas spēcīgas priekškājas, ar kurām sakniebj laupījumu, bet pārējās, tuvojoties astei, kļūst aizvien mazākas.

—   Jā gan, tas tā varētu būt, bet jums taču ir tikai deviņas kājas. Vienu, šurpu turpu rosīdamies, esat nozaudējis, kundziņ!

—   Tiesa. Esmu bijis neuzmanīgs. Laikam būšu to pazaudējis pēdējā cīņā par māju. Bet tā nav liela nelaime!

—   Nav nelaime? To es nesaprotu.- Man tā būtu liela nelaime.

—   Cilvēkam jau nu gan. Bet mēs sev pieaudzējam jaunu kāju, tāpat kā daudzi citi dzīvnieki, Kad ienaidnieks izrauj mums kāju, mēs sakām: — Paturi vien! — un aizbēgam projām un pieaudzējam jaunu kāju. Vispirms parādās tāds kā pumpurs, un pēc katras ādas novilkšanās tas aug arvien lielāks, līdz kāja atkal sasniedz normālo lielumu.

— Jus sakat, — pazaudējāt to cīņa par jauno maju?

—   Ja divi vientuļnieki nolūko vienu un to pašu mājokli, sākas kautiņš. Atstāstīšu jums patiesu notikumu. Kāds vēzis vientuļnieks atrada lielāku čaulu, nekā pašam vajadzēja. Otrs — lielāks vēzis, kuram nebija čaulas, to redzēja, un mazais steidzīgi paslēpās čaulā. Lielais pamēģināja mazāko izvilkt ar vienu spīli. Veltīgi. Pamēģināja ar divām. Atkal nekā. Brīdi pagaidīja un tad sāka raust čaulā smiltis un to kratīt, lai pretiniekam ne mirkli nebūtu miera. Drīz vien mazākais dusmīgi pabāza galvu. Lielais to tūlīt sakampa, bet vilkdams un raudams nopūlējās veselas trīsdesmit minūtes; beidzot izdevās sāncensi izraut. Tad lielais to vēl krietni sabuknīja, lai vācas ātrāk projām, apgāza čaulu, lai izbirst smiltis, piemērīja to sev, ielīda iekšā, iegrozījās ērtāk un devās brokastīs.

—   Jūsu mājas ir īsti cietokšņi, — es ieminējos.

—   Ne vienmēr. Dažas zivis tās spēj sadragat, tāpēc daļa vientuļnieku biedrojas ar aktīnijām — sīkiem jūras dzīvnieciņiem, kas izskatās kā mazas dālijas. Kad tuvojas ienaidnieks, aktīnijas izšauj indīgas dzeļkapsulas, gluži tāpat kā zemūdene torpēdas.

—   Neticami!

—   Jā gan. Daži vientuļnieki novieto aktīnijas uz savas mājiņas jumta, citi vēži, Indijas okeānā iemītnieki, nēsā vienu vai divas aktīnijas spīlēs. Kāda aklīnija ir spīdoša un rāda vēzim gaismu. Mainot māju, daudzi vientuļnieki ņem aktīnijas sev līdz. Par to aktīnijas drīkst baroties ar vēža maltītes atliekām, bet viena otra nekaunīgāka, atrazdamās pie ieejas čaulā, noēd labākos gabalus.

—   Aktīnijas tātad ir algoti kareivji, vai ne? Ja nu

runājam par kareivjiem, sakiet, lūdzu, vai vēži kareivji ir jūsu radinieki?

—   Jā, bet tā ir cita suga, kas dzīvo uz sauszemes Rietumindijā. Vēži kareivji rāpjas kalnos un klinšu kraujās, sastopami džungļos un sausos līdzenumos. Tie kāpj kokos un izposta putnu ligzdas, ielien dzīvojamās mājās, pat gultās, un biedē cilvēkus. Reizi gadā šie vēži paklausa senajam instinktam, ko viņu senči izjutuši pirms miljoniem gadu. Tie lasās kopā milzīgā armijā un dodas uz jūru, soļu troksnis un čaulu graboņa un dārdoņa baismīgi atbalsojas nakts klusumā, jo šajā gadskārtējā gājienā viņi nekad neapstājas, līdz sasniegts ceļa mērķis. Pie jūras tie izklīst, mātes dēj tūkstošiem olu, vēži apmaina mājas un tad ceļo atpakaļ uz zemes vidieni.

—   Un nekad bez mājām?

—  A, ir gan viena vientuļnieku suga — palmu zagļi. Tiem "ir bieza āda un neizlocīta aste. Šie vēži nedzīvo čaulās, bet slēpjas koku dobumos. Tādi lieli makani, līdz pusmetru gari, rāpjas kokospalmās pēc riekstiem, noplēš tiem mataino apvalku un izklāj ar to savas dziļās alas, Daži cilvēki apgalvo, ka palmu zaglis atverot arī kokosrieksta čaulu un apēdot kodolu. Šo vēžu varenās spīles noteikti spēj pārgriezt konservu kārbu.

—   Bet kāpēc tos sauc par zhgļiem? — es jautāju.

—   Šie vēži ielien cilvēku mītnēs un nes projām visu, ko var aiznest: sukas, nažus, pulksteņus, grāmatas, zeķes, arī pa kādam bikšu pārim. Un kas vēl Jaunak, uznes visu to koku galotnēs. — Te Vēzis Vientuļnieks skaudīgi piemetināja: — Ak, bikses… kaut vai pavisam mazas bikšeles … cik labi man tās noderētu! Pat kāda īsā zeķe aukstā laikā mums, pusapģērbtajiern vēžiem, būtu liels ieguvums.

Viņš nopētīja manas bikses, paraustīja tās ar spīli un domīgi teica: — Gluži laba drēbe.

Es manījos aiziet.

—   Zinu, ka jūs neesat palmu zaglis, tomēr, atvainojiet mani, es labāk iešu. Galu galā šīs bikses esmu aizņēmies no redaktora.

Sakārtojis apģērbu un aizvēris piezīmju bloku, es atvadījos.

SLIEKAS

Pirms intervijas

Tā tikai trūka, lai es intervētu slieku, — es sevī rūcu, meklēdams piezīmju bloku un zīmuli. Sliekas! Vijīgi ērmi — tārps vienā galā, tārps otrā un vēl jo vairāk vidū. Tāds tev lokās vienā makšķeres galā, un tu, makšķernieks, kverni otrā; un, kad nu tā esat iznīkušies visu dienu, abi atgriežaties bez vienas asakas. Abi labi — bāz tik maisā!

Pēc intervijas

Lai nu viens saka, ka sliekas nav paši jaukākie radījumi! Vai jūs arī zināt, ka mēs visi aizietu bojā, ja nebijis slieku? Un vai jūs zināt… bet labāk stāstīšu visu pēc kārtas.

Intervija

Arvien vēl kurnēdams, nogaidīju, kamēr satumst, un tad devos uz krūmu puduri dārza pašā viņā galā. Tikko bija nogāzis pamatīgs lietus. Paspīdināju kabatas bateriju, un — manā priekšā bija Jū, slieka, vārdā Jū.

Kādreiz redaktors apšaubīja manas žurnālista-repor- tiera spējas, bet, ja es jums tagad teikšu, ka sliekas ne dzird, ne redz un tomēr man izdevās iegūt no Jū gluži pieņemamu interviju, tad tas pierāda … jā, tas kaut ko pierāda.

Atzīstos, ka intervijas sākums bija neveiksmīgs. Es intervēju Jū pie nepareizā gala. Slieka tomēr apgriezās pareizi un atbildēja uz jautājumiem.

Tūlīt pat uzzināju, ka sliekas nepavisam nav domātas mak- šķerāķiem. Izrādās, tās mums ir tik nozīmīgas, ka pat kāds liels zinātnieks, vārdā Čārlzs Darvins, par tām uzrakstījis vairākus sējumus cerībā, ka cilvēki sapratīs, ka bez sliekām neizaugtu zāle lopiem un nevarētu ievākt ne aug|us, ne labību, ne sakņaugus.

—        Augus baro galvenokārt zemes virskārta, — Jū stāstīja, — Ilgi izmantota, augsne kļūst nabaga ar barības vielām — tā noplicinās. Ja nebūtu slieku, paietu piecsimt gadu, līdz daba spētu atjaunot auglīgo virskārtu tikai divarpus centimetru dziļumā. Sliekas, strādājot dienu un nakti, to paveic pāris gados. Sliekas rokas dziļumā un sīku kaudzīšu veidā uznes virspusē organiskām vielām un minerālvielām bagātu augsni. Vējš un lietus šīs kaudzītes izkliedē pa visu lauku un sajauc ar zemes virskārtu. Palasiet Darvinu: ja vienas jūdzes garumā labā, mitrā augsnē nometinātu spēcīgas, čaklas sliekas, gadā iegūtu desmit tonnas auglīgas virskārtas uz katra akra.

—  Jā, bet vai redzat, kā esat izalojušas zemi, — es piebildu.

—   Taisnība, alu ir miljardiem, — Jū jautri sacīja. — Bet arī tās ir noderīgas. Lietus, gaiss un augu saknes ātrāk spēj iespiesties augsnē. Pat tālajā Sahārā vietējie iedzīvotāji oāzēs nosaka zemes auglību pēc slieku izalojumu daudzuma. Tagad zinātnieki institūtos pētī mūsu darba metodes. Ir fermeri, kas lielos daudzumos

audzē sliekas un pārdod tās neauglīgu augšņu uzlabošanai.

—   Tātad — jo vairāk slieku, jo mazāk vajag arklu un lāpstu, — es secināju.

Jū pamāja, bet, izdzirdusi vārdu «lāpsta», sapīka.

—   Piedodiet, — es atvainojos. — Es nezināju, ka šis vārds jums netīkams. Bet sakiet — ja jūs pārcērt uz pusēm, vai abas puses atkal saaug? — Es norādīju uz biezu lentu-jostu sliekas ķermeņa pēdējā trešdaļā.

—   Nesaaug, — Jū sacīja. — Vairums slieku, pārcirstas uz pusēm, izmanto vienu gabalu, lai pieaudzētu jaunu galvu vai asti. Otra puse atmirst, dažreiz mirst abas puses. Tomēr kāds mūsu radinieks — svītrains kā tīģeris — ir tik izturīgs, ka, sacērtot to divdesmit gabalos, astoņpadsmit izaug par jauniem tārpiem, kaut arī dažreiz gadās kļūmes — vienam gabalam pieaug divas galvas vai divas astes.

—   Tas nu ir kas nedzirdēts! Bet kas ir šī rētai līdzīgā lenta, uz kuru es pirmāk norādīju? Tā izskatās kā savienojums.

—   Tā ir mana jostiņa, zinātnieki to sauc par clitel- lum, — Jū atbildēja.

—   Tiešām? Cik jauka jostiņa! Vai tā jums jau ilgi?

—   Tāda ir visām sliekām. Jostiņa izdala biezas gļotas, kas izveido futrāli, kurā mēs iedējam apmēram sešas olas; tad futrāli nometām, tas pārvēršas par kokonu, un, raugi, pēc trim četrām nedēļām no olām attīstās jauni tārpi.

—   Cik necili, — es konstatēju.

Jū nopūtās. — Mēs patiesi esam necili radījumi, bet (es nebūt nedomāju lielīties) Čārlzs Darvins bija sajūsmināts par mūsu saprātīgo rīcību — kā mēs atrodam lapas šaurāko galu, satveram to un ievelkam aliņā, kā arī par mūsu prasmi dienā aizsegt alu ar māliem un sīkiem olīšiem, bet naktī, dodoties meklēt barību, to atkal atvērt.

—   Un dienā, šķiet, putni meklē savu barību!

—   Jā, diemžēl. Agrs putns notver novēlojušos slieku. Bet Austrālijas milzu slieku, kas ir pati lielākā pasaulē, jo sasniedz trīs metru garumu un ir tik resna kā jūsu īkšķis, putni gan nevar pievārēt. Arī naktī mēs uzmanāmies un parasti izlienam laukā tikai līdz pusei, ieķērušās alas malās ar sīkiem sariņiem. Vairumam slieku ir seši sariņi katrā ķermeņa posmā jeb segmentā, un šādu posmu mums ir ap simt piecdesmit. Tos var iedomāties kā atsevišķus kuģa nodalījumus, un katrā posmā ir nepieciešamie orgāni.

—   Vai putni ir jūsu vienīgie ienaidnieki?

—   Kaut tā būtu! Mūs «iecienījuši» arī kurmji. Tie nokož mums galvu, lai nevaram aizbēgt, jo zina, ka arī bez galvas mēs vēl esam dzīvas. Mūs cenšas apēst arī simtkāji un daži gliemji. Viduslaikos sliekas lietoja ārstniecībā, un arī vēl tagad dažās vietās Āzijā mūs izmanto šim pašam nolūkam, Mums ir arī mikroskopiski parazīti, bet īpašs šķidrums, kas izdalās no mūsu ķermeņa porām, tos iznīcina. Tropiskās zemēs sliekas apdraud tievi, caurspīdīgi tārpiņi, tik plakani kā ādas sloksnītes; tie uzmetas uz sliekas ķermeņa, un, ja tos atrauj, slieka nobeidzas.

—   Bet vai lietus ūdens, ieplūstot aliņās, jūs nenoslīcina? Pēc stipras lietusgāzes esmu bieži redzējis uz taciņām daudz beigtu slieku, — es sacīju.

—   Nē. Mēs spējam dzīvot ūdenī mēnešiem ilgi. Tās sliekas, ko jums gadījies redzēt, būs bijušas pārāk vecas un nespēcīgas, lai noturētosļ alā, un tāpēc tikušas aizskalotas. Un tagad, neņemiet Jaunā, korespondenta kungs, intervija jābeidz, jo runājot esmu galīgi aizsmakusi, bet, pirms jūs aizejat, uzticēšu jums slieku noslēpumu.

—  Acumirkli, tūlīt noasināšu zīmuli, — es palūdzu.

Un tad … tas notika. Atvāztais kabatas nazis izslīdēja man no rokas, uzkrita uz Jū un pārcirta to divās daļās. Abi gabali — aste un galva — tūlīt uzsāka dedzīgu strīdu, kurš kuru ataudzēs; un tā es slieku noslēpumu neuzzināju.

sīka tauta

Ai! Ai! Slepkavas un spiegi! Slepenas ejas! Lielceļa laupītāji, bandīti, zagļi un krāpnieki. Intrigas un neuzticība. Nocirst karalienei galvu! Vergu nolaupīšana. Sazvērestības un nodevība. — No korespondentiem to var sagaidīt. — Skudra rājās, — savām korespondencem jūs liekat sensacionālus virsrakstus, Tiesa, skudru pasaulē tā notiek, bet šie paši virsraksti noderētu, arī rakstot par cilvēkiem.

—   Tā gan, bet mēs esam cilvēki un jūs tikai kukaiņi.

—   Tikai kukaiņi! Tas man patīk! Labāk būtu teicis: «Tikai cilvēki! . . .» Vai tad jūs nezināt, ka pirms miljoniem gadu, vēl pirms tam, kad cilvēki sāka dzīvot savās netīrajās alās, skudras jau bija sasniegušas augstu attīstības pakāpi un it visur pasaulē nodibinājušas savas valstis.

—   Jā, bet…

—   Nekādu «bet», jaunais cilvēk. Ja vēlaties mani intervēt, atļaujiet man pašai pastāstīt to, ko es uzskatu par vajadzīgu. Skudrām ir labas un ļaunas īpašības. Tāpat kā cilvēkiem. Sāksim ar pašu svarīgāko: zinātnieki domā, ka skudru pasaule nodibinājusies pirms vairāk nekā trīsdesmit miljoniem gadu. Sveķos atrastas labi saglabājušās skudras, kas dzīvojušas pirms diviem miljoniem gadu. Katrs skudru pūznis ir atsevišķa skudru kolonija-valsts, un, kaut gan tiek izcīnītas niknas kaujas, nevienai kolonijai neizdodas iznīcināt otru. Katra valstī-kolonijā ir vīrišķās, sievišķās un bezdzimuma skudras.

—   Izklausās gandrīz kā gramatiskās dzimtes, par kurām mācījāmies skolā; bet pastāstiet, lūdzu, par tiem slepkavām, — es sacīju.

—   Pacietību! Stāstīšu visu pēc kārtas. Sieviešu dzimuma skudras var kļūt par karalienēm. To pienākums dibināt jaunu koloniju. Skudru mātēm un tēviem (tēvi ir vārgi radījumi, kas nestrādā) ir spārni. Koloniju pārvalda un aizsargā bezspārnu skudras. Tās ir lielas, spēcīgas un gudras.

—   Gudras? Kā tad tā — kukaiņu galvā taču nav smadzeņu, nu, tādas pelekas vielas …

—   Klausieties uzmanīgi! Kaut gan cilvēku galvā ir šī pelēkā viela, viņi tomēr dažā ziņā nepavisam nav pārāki par skudrām, kuras kopā ar bitēm un lapsenēm ir visaugstāk attīstītie kukaiņi. Kads zinātnieks apgalvo, ka skudras esot pati augstākā kukaiņu forma. Mēs esam visgudrākie kukaiņi! Tiesa, mums nav smadzeņu tādā nozīmē, kā to izprot cilvēki, bet mums ir daudz lielisku nervu mezglu, kas uztver signālus no visām ķermeņa daļām un nodod tām attiecīgas pavēles. Mums ir ne tikai atmiņa, bet mēs ari spējam veikt daudz ko tādu, par ko cilvēkiem atliek vienīgi pabrīnīties.

—   Lūdzu, miniet kādu piemēru, Skudras kundze, — es viņu pārtraucu.

—   Cerams, jūs neesat galīgi neizglītots, tāpēc daru jums zināmu, ka japāņi vardu «skudra» atveido ar četriem hieroglifiem. Atsevišķi ņemti, tie nozīmē: kukainis, nesavtība, taisnība un laipnība.

—   Labi, piekrītu; tomēr gribu dzirdēt dažus piemērus.

—   Lai notiek pēc jūsa prāta! Reiz kāds dabas pētnieks ievēroja, ka skudru bars šķērso dzelzceļa sliedes, bet tai brīdī nāca vilciens un daudzas skudras tika nonāvētas (atļaujiet piezīmēt: cilvēki ar visām savām smadzenēm nereti lauž kaklu uz līdzenas vietas). Atlikušās skudras bija guvušas labu mācību — nedrīkst iet pāri dzelzceļa sliedēm. Skudras izraka apakšzemes ejas un šķērsoja līniju pa sliežu apakšu. Zinātnieks nosprostoja ejas pārliecībā, ka skudras atkal ies pāri sliedēm. Tomēr nē. Skudras nav cilvēki — savas kļūdas tās neatkārto; iekams nebija izraktas jaunas ejas, skudras ce|ojumu neturpināja. Un vēl daži piemēri. Novērots, ka skudras, nonākot pie slīpuma, ripina barību lejup, lai tā nebūtu jānes. Skudras meklē barību jūras krastā, ko apskalo vienmērīgi, sīki vilnīši, bet nekad atklātā pludmalē, kur liels vilnis var tās ieskalot jūrā. Kādā tropiskā liedagā neliela koraļļu josliņa paisuma laikā tika atdalīta no krasta. Nekur nemanīja nevienas skudras. Tās parādījās tikai tad, kad paisumu nomainīja bēgums un iznira smilšu josla, pa kuru pilnīgi droši varēja nokļūt līdz koraļļiem. Bet, kā jums zināms, paisuma un bēguma stundas katru dienu mainās, tomēr skudras sapulcējās baros tieši īstajā laikā.

—   Bet kā tad viņas zināja īsto laiku?

—   Žurnālista kungs, jūs nupat sacījāt, ka cilvēkiem esot smadzenes, tāpēc uz šo jautājumu atļauju jums pašam rast atbildi.

—   Nu jā … Un kā tad palika ar «nocirst karalienei galvu»? — es iejautājos, lai mainītu sarunas tematu.

—   Vai, vai, esat gan jūs asinskārīgs! Jā, starp citu, arī skudrām ir asinis. Slobriņveida sirds tās izsūknē pa visu ķermeni, bet asinis neplūst pa vēnām un artērijām kā cilvēkiem. Skudru asinis ir aukstas, un, tāpat kā citiem kukaiņiem, vardēm un pat krokodiliem, tās ir jutī-

gas pret apkārtējā gaisa temperatūru. Tomēr ari šai ziņā mēs esam pārākas, Biezādainie krokodili nobeidzas, kad temperatūra nokrīt zem nulles, bet mēs, sīkā tauta, izdzīvojam, kaut gan šādos apstākļos neviena skudra nedoma par jaunas kolonijas dibināšanu.

—  Tagad es labprāt vēlētos uzzināt, kā rodas jauna kolonija.

—   Vispirms jums jāzina, ka dažādām skudrām, tāpat kā dažādiem cilvēkiem, ir atšķirīgi paradumi. Ir cilvēki ar augstāku un zemāku kultūru, un ir arī augstāk un zemāk attīstītas skudras. Bet jauna kolonija parasti rodas apmēram tā.

Kādā silta dienā skudru tēvi un mātes gatavojas uz visiem laikiem pamest koloniju. Valda milzīgs uztraukums. Darba skudras tekā pa ielām un drūzmējas ap kolonijas durvīm, lai novērotu izvākšanos. Tēvi un mātes paceļas spārnos, un lidojuma katrs izraugās sev dzīves draugu. Pēc tam tēvi nokrīt zemē un nobeidzas. Mātes nolaižas, bet viņu īstā dzīve, kas ilgst daudzus gadus, nu tikai sakas.

Vispirms māte nokož vai izrauj sev spārnus, jo tie vairs nebūs vajadzīgi — viņa nekad vairs nelidos. Tad viņa izurbj zemē aliņu, nomaskē to pret ienaidniekiem, paplašina, līdz tā pārvēršas par mājīgu istabiņu, un tur

vairākus mēnešus vientulībā dēj olas. No tām izšķiļas bez- kaju kāpuri. Tie aug, izlien 110 aliņas un veido jaunas" . ejas, meklē barību, apkalpo- . karalieni māti un pieskata jaunākos brāļus un māsas, kuru rodas arvien vairāk. Karaliene patiesi ir visas kolonijas māte.

Dažreiz vecās kolonijas darba skudras atrod karalieni,

kad tā tikko nolaidusies zemē, un palīdz tai sākt jaunu dzīvi. Āfrikā un Āzijā skudras pieķeras pie savas karalienes, kad tā paceļas lidojumā, un vēlāk palīdz izveidot jauno koloniju. Dažreiz divas vai trīs karalienes nolemj valdīt kopīgi,

—   Ahā, nu es zinu! Un tad viena no karalienēm pavēl: «Nocērtiet viņai galvu!»

—   Jau atkal gribat būt gudrāks! Karalienes parasti dzīvo saticīgi. Bet sava daļa taisnības jūsu vārdos tomēr ir. Ziemeļāfrikā dzīvo skudra bende. Sāda karaliene bende aizlaižas uz pūzni, kur dzīvo daudz lielākas skudras, un gaida ārpusē, līdz darba skudras to ienes pūznī. Neliete un nodevēja ielavās karaliskajās istabās, nogaida izdevīgu brīdi un slepus piezogas pūžņa īstajai karalienei. Uzklūp tai…

—   Un vienā momentā nocērt galvu! — es satraukti izsaucos.

—   Kurš no mums stāsta — jūs vai es! Nejaucieties starpā, korespondenta kungs!

—   Piedodiet! Tomēr, lūdzu, stāstiet ātrāk. Es degu nepacietībā.

—   Bende nenocērt karalienei galvu. Daudz ļaunāk! Viņa to nozāģē! Bet, ja pūznī valda vairākas karalienes, skudra bende dažu dienu laikā pieveic arī tās,

—   Kāds kauns! — es sašutu, kaut gan biju klausījies ar neatslābstošu interesi. — Vai karalienes krietnie pavalstnieki nesteidzas savai valdniecei palīgā?

—   Jūs jauki liekuļojat sašutumu, jaunais cilvēk. Bet pašķirstiet vien savas vēstures grāmatas, un jūs atce-

rāsieties, ka arī daudzām cilvēku karalienēm tikusi nocirsta galva. Tagad paskaidrošu par krietnajiem pavalstniekiem. Tie nenojauš, ka svešajai karalienei prātā slepkavība. Viņa piekukuļo godīgos pavalstniekus ar garšīgām dāvanām, ko bagātīgi paņēmusi līdz, un iegūst atbalstu un uzticību,

—   Hm. Labāk runāsim par ko citu!

—   Kas var būt jaukāks kā saruna par ēdienu! Mani puncīši pavisam tukši.

—   Kā jūs teicāt? Es, šķiet, saklausīju «puncīši». Jūs taču noteikti gribējāt teikt «puncītis».

—   Es teicu «puncīši» un tā arī domāju! Mums ir personīgais un sabiedriskais vēders. Tātad divi vēderi.

—   Sabiedriskais vēders! Manis dēļ vēders jums var būt daudzskaitlī, bet kaut ko tamlīdzīgu gan grūti iedomāties.

—   Jūs maldāties. Cilvēku sabiedrībā daudzina kādu likumu, kas ir zelta vērts. Arī mēs dzīvojam pēc šī likuma — palīdzam cita citai. Kad atrodam barību, kumosiņu apēdam, bet pārējo noglabājam sabiedriskajā vēderā, steidzamies pie citām skudrām un tās pabarojam. Tās arī rīkojas tāpat: mazliet atstāj sev, bet visu pārējo izbaro citām. Tāpat kā cilvēki steidzas pie saviem biedriem, lai apspriestu jaunākās ziņas, tā mēs dalāmies ar barību, ko esam uzkrājušas sabiedriskajā vēderā.

—   Tagad es gribētu kaut ko dzirdēt par vergu nolaupīšanu.

—   Diemžēl jums vēl mazliet jāpaciešas. Man jāpārved govis mājās, — Skudra sacīja.

—   Ko? Jūs teicāt govis?

—  Jā. Pastāstīšu par tām, kad atgriezīšos. Tas būs drīz.

Un Skudra aizsteidzās, bet es apsēdos un gaidīju — zināms, ne jau skudru pūznī.

Sēdēju skudru pūžņa tuvumā un dungoju pusaizmir- stu dziesmiņu:

Es allaž tevi mīlēju, Skudriņ, Bet tagad jūtu asas sāpes, Jo atstāji tu savu pūzni jauko Un apsēdies uz manas kājas.

Man likās, ka dziedu gluži labi, bet te — negaidīts kauciens visu sabojāja. Kaucējs biju es pats.

—   Piedodiet, — Skudra atvainojās, — bet man vajadzēja jums mazliet iekniebt. Esmu govis izslaukusi un varu jums sniegt vēl vienu interviju.

Es dusmīgi berzēju sakosto vietu un tad ierunājos: — Tās taču nebija īstās govis, kas mauj, gremo un dod pienu?

—   Kas jums nāk prātā! īsta govs skudru pūznī! Nē, mūsu gotiņas ir kukaiņi — laputis. Dažas skudras tām ierīko īstas stāvvietas no mizas vai sūnām. Ganāmpulku ved ganībās, pieskata, lai neizklīst, un sargā no ienaidniekiem, bet vakarā ved mājās. Skudras kopj laputis, sākot ar to brīdi, kad tās izšķīlušās, un rūpējas par tām kā par saviem bērniem.

—   Un tagad jūs teiksiet, ka jums ir arī slaucējas, — es nemitējos.

—   O, nē, un nav arī piena. Kad laputis maigi pa- glāsta, tās izlaiž medus rasu.

—   Ko gan teiktu mūsu piena pārdevēja, ja es tai palūgtu divas pintes 1 medus rasas?! Starp citu, līdz šim es domāju, ka skudru pūznī dzīvo vienīgi skudras, — es sacīju.

—   Skudru pūžņos un cita veida ligzdās uz visas zemeslodes atrasts vairāk nekā trīstūkstoš «svešu» kukaiņu. Dažus izlieto barībai, daži ir nelūgti ciemiņi, citi kā laupītāji glūn tumšajās pazemes ejās, lai nolaupītu mūsu barību vai mūsu bērnus. Bet vēl citi ir īsti bandīti, kas mums uzbrūk. Ir arī tādi kukaiņi, kas tīra ielas un savāc atkritumus. Mums ir arī kukaiņi mīluļi, ko turam savam priekam.

—  Mīluļi? Kaut kas līdzīgs maziem, zaļiem kakadū būrīšos, kurus atved no aizjūras?

—   Esat gan jūs muļķis! Tie ir pieradināti kukaiņi, kurus visur vadājam līdz, Un daži patiešām ir no aizjūras. Skudras, kas ar kuģu kravām ceļo pa visu pasauli, ved sev līdzi ari iemīļotos kukaiņus. Tieši tā izplatījušās Argentīnas skudras.

—  Un atkal jūs esat par mani gudrāka! Bet tagad gan pastāstiet par vergu nolaupīšanu.

—   Labi. Daudzas skudru ģintis dodas sirojumos, lai nolaupītu vergus. Dažas pat pilnīgi nespēj bez tiem dzīvot, jo citādi nomirtu badā. Vispirms izlūki noskata pūzni, izpēta tā iedzīvotājus, kurus domāts paverdzināt. Par novēroto ziņo savās mājās, un tūlīt pat skudras pulcējas uzbrukumam. Pretinieks jāpārsteidz negaidot, citādi tas var uzcelt barikādes no sīkiem žagariņiem un olīšiem. Iedegas nikna kauja. Lido norautas kājas, skudras tiek pārcirstas uz pusēm. Pārbijušās aukles grābj mazuļus un paslēpj zālē un zem akmeņiem. Bet no pūžņa gāžas ārā laupītāju banda ar gūstekņiem un ce|a izcīna arjergarda kaujas.

—   Ak, nabaga skudras! Vai par to nav jāsarkst?

—   Ne drusciņas. Vergi kļūst par pilntiesīgiem ģints locekļiem. Tie ir gluži laimīgi, labi paēduši, čakli strādā un nemaz nedomā bēgt. Agrāk sagūstītās skudras sveic drošsirdīgos sirotājus un līksmo par jaunatvestajiem vergiem, bet, ja karagājiens bijis neveiksmīgs, ir sašutušas un īgnas. Diemžēl gadās arī ta, ka daži sirotāji savus gūstekņus apēd,

—   Pusdienās skudras! Brr! …

—   Daudzi iezemieši pat ļoti ciena medus skudras, — Skudra pārmetoši sacīja.

—   Jūs runājat par tām skudrām, kas iekrīt medus traukā?

—   Nē, es runāju par dzīviem medus traukiem. Par skudrām, kas k|ūst par medus mučelēm. Tām ceļ īpašus pagrabus, kur tās bez kustēšanās karājas ar galvu uz leju nereti visu savu dzīvi. Pagrabos valda priekšzīmīga tīrība un spodrība, un skudras — medus mučeles tiek labi koptas un uzmanītas, tā ka tās desmitkārt palielina savus apmērus.

—   Bet sakiet, Skudras kundze, — kā tad muciņas uzpildās ar medu, ja tās nemaz neizkustas. Jūs taču neteiksiet, ka tās apciemo un piepilda medus tirgotājs,

—   Jūs esat diezgan tuvu patiesībai. Skudras — sava veida medus apgādnieki — patiešām apciemo pagrabus. Darba skudras ārā savāc medu un iepilda to īpašu medus skudru vēderā. Kad pienāk grūtāki laiki, darba skudras var pagrabos pamieloties. Pašas medus skudras tikai retumis iesūc pa malciņam.

—   Tad jau tās ir dzīvas kafejnīcas! Bet varu derēt, ka virs tām nav neona uzraksta.

—   Daudzām skudrām trūkst redzes, un tādi uzraksti tām bijuši nebijuši, tomēr skudras nereti dodas tālos ceļojumos, īpašu maņu orgānu vadītas. Bet arī neona gaisma mums nav sveša — tumsa cauri medus skudru cieti nostieptajam apvalkam medus blāzmo kā neona gaisma.

—  Tātad «Kafejnīca ar uzkožamiem. Atvērta dienu un nakti», — es secināju.

—    Ne vienmēr, — Skudra iebilda. — Gadās — kāda no «mučelēm» nokrīt zemē. Medus var iztecēt, un skudras steidzas glābt, ko var. Bieži vien «muciņa» pati aiz- lāpās un to atkal pace] un pakar agrākajā vietā. Bet, kā visas dzīvas būtnes, ari medus skudras galu galā nomirst. Tad «muciņu» rūpīgi noņem un pa skudru apakšzemes ejām aizripina uz skudru kapsētu. Tur tā atdusas kopā ar citām mirušajām skudrām un nekad vairs netiek aizskarta.

—   Pat kapsētas jums ir! Kas vēl? — es satraukts jautāju.

—   Daudz kas, tāpat kā cilvēkiem. Lielā skudru pūznī ir kā lielā pilsētā — daļa skudru nekad nedabū cita citu redzēt, tām negadās satikties. Skudru pasaules iedzīvotājiem nav skaita. Kukaiņu vispār ir vairāk nekā citu dzīvo būtņu, bet skudru ir daudz vairāk nekā citu kukaiņu. Skudras ir visgudrākie kukaiņi!

—   Bet arī sīvākie, — es piemetināju, aptaustīdams kājas lielu.

—   Ahā, arvien vēl jūtat! Mēs kožam, kniebjam un dzejām. Austrālijas skudra buldogs iedur savu dzeloni puscentimetru dziļi, un žokļi tai ir kā zāģi.

—   Jā, jā, — es irgājos, — atceros, ka mana resnā tante Flora piknikā uzklāja galdautu uz šo skudru ligzdas.

—   Tad jau labāk apklāt ar galdautu skudru kareivju armiju. Āfrikā un Dienvidamerikā daudz šādu armiju — simtiem tūkstošu. Visas skudras kareivji ir aklas, soļo rindā pa divām blakus, dažreiz vienā rindā kustas vesels simts. Un, kaut arī tās ir tikai skudras, tomēr visas dzīvās būtnes no tām slēpjas un pat zilonis griež tām ceļu. Naktī armijas atpūšas, izveidojot milzīgas dzīvas bumbas gandrīz metru diametrā; ja rodas vajadzība, tās tāpat šķērso arī upi, jaunās skudriņas un barības krājumus rūpīgi ievietojušas bumbas vidū. Izlūki patrulē kolonnu sānos, priekšgalā soļojošās skudras apstaigā rindas un nodod pavēles. Gadās, ka armijas ceļā pēc bagātīgas maltītes saldi snauž pitons vai cits lielāks dzīvnieks, un tūlīt tam uzklūp neskaitāmi tūkstoši skudru un noēd līdz kauliem, iekams tas paguvis atmosties.

-- Vai manu dieniņ! Tante Flora vienmēr nosnaužas pēc ēšanas. Jābrīdina, lai viņa nerīko piknikus Dienvidamerikā.

—        Protams, tās ir neparastas skudras, bet galu galā neparastas ir visas skudras. Skudras lapgriezes jeb saulessargu turētājas vienā nakti spēj nograuzt koku kailu. Nograuztās lapas tās nes virs galvas ka saulessargus un ligzdā nodod mazākajām darba skudriņām pastas pagatavošanai, uz kuras audzē sēnītes — šo skudru vienīgo barību. Vismazākās darba skudras ravē un kopj sēņu dobītes. Kad jaunās karalienes atstāj ligzdu, lai dibinātu jaunas kolonijas, tās paņem līdz da|u pēdējās maltītes un ierīko jaunus sēņu dārzus.

—       Bet ja nu kādai skudrai sēnes negaršo?

—        Nav svarīgi, jo īstenībā skudras nebarojas ar pašām sēnēm, bet sūc no tām sulu, tāpēc ka vairums skudru pārtiek no šķidras barības. Kukaiņēdājas skudras — lielā ,pūznī skudras vienā dienā savāc vairākus simttūkstošus dažādu kukaiņu — izsūc savus upurus kā apelsīnus un «mizu» izspļauj; to kārīgi notiesā «svešinieki», kas dzīvo kopā ar skudrām.

—        Interesanta ēdienu karte. Kukaiņi, medus, sēnes, čūskas. Kas vēl?

—        Par skudrām var daudz stāstīt. Skudras ražas novācējas, kas parasti dzīvo tuksnešos, vāc sēklas un graudus, un melderi tos samaļ miltos un no- glaba.

—                              Jautri zēni šie melderi, vai ne? — i\ie vienmēr. Ja ražas ievākts maz, pēc pabeigta

darba citas skudras tiem nokož galvu. Ja būs nepieciešams, turpmāk turēs vairāk melderu, bet no vienas ražas līdz otrai liekas mutes nav vajadzīgas.

—  Melderiem tas gan nav pa prātam, — es sacīju.

—   Viņi gaužām uztraucas. 2ēl, ka viņi nedzīvo skudru skroderu tuvumā. Varbūt skroderi nozāģētās galvas ar zīda diegu piešūtu. Skroderi, parasti zaļā krāsā (tie var būt arī sarkani un melngani), ierīko sev ligzdas kokos no lapām. Skudru dzīvā ķēde vāc lapas un sašuj tās, notinot zīda diegus kokoniem, tā ka mazuļi nereti paliek gluži kaili.

—   Skudras kundze, lai gan neesmu radis publiski uzstāties, tomēr man jāpaziņo jums kaut kas ļoti svarīgs. Skudras ir brīnišķīgas! Skudras ir lieliskas! Skudras ir pārsteidzoši gudras. Skudras dara to, ko dara cilvēki, skudras veic to, ko nespēj veikt cilvēki. Pietiek! Nespēju turpināt interviju. Man jāiet…

—  Jāiet? Nupat jūs tikai sākat iepazīt skudras.

—   Lūk, tā jau ir tā nelaime, Nupat konstatēju, ka uz manis sāk pulcēties skudras buldogi. Un man jāmet nost viss — līdz pēdējam drānas gabaliņam. Au! Uz redzēšanos!

slīpēts zellis

Vadzi, draugs, paliec vien tepat ārā. Tevi neviens negrib. Man un maniem puišiem spalvaskāta jājēji nepatīk!

Enā slapstījās pinkaina žurka, zobus atņir- gusi, pati viscaur vienās rētās, kas iegūtas neskaitāmos kautiņos. Veikla un plēsīga — slīpēts zellis.

Žurkai aizmugurē tumsā melnēja augsts preču kuģis, gar kura ierūsējušiem sāniem šļakstēja eļļains ūdens. Kuģa tauvas čīkstēja, kad krastmalu pāršalca dzestra vēja brāzma.

Bet es biju atnācis intervēt žurku un tā nu …

—   No Amerikas? — es iesāku parunu.

—   Jo un ni, veco zēn. Uzaugu kopā ar duci brāļu un māsu notekcaurulē Čikāgā; trīs mēnešus vecs uzlēcu uz kuģa un esmu apceļojis daudzas vietas. Vari saukt mani par kosmopolītu.

—   Kosmopolīts? — Nekad neesmu bijis stiprs ģeogrāfijā. Centos iedomāties pasaules karti. — Vai tas ir kaut kur pie Zambezi upes?

—   Muļķības, kas par Zambezi! Esi gan tu stulbs zeņķis! Kosmopolīts, nu, tas ir tā, kad viens puika var dzīvot visur kur. Tādas mēs, žurkas, esam, Va ne ko, Džek? — viņš uzsauca otrai žurkai, kas izlīda no kuģa un rāpās pa tauvu zemē.

—   Svēta patiesība! Es te ielēcu no vagonetes Laim-

hauzas [7] dokos. kur cilvēki, tur mēs, žurkas. Es allažiņ ir to sacīs.

—   Jo, jo, un kā ļaudis mūs par to mīlē! Tie ķer mūs slazdos un indē. Izdzen mās no alām ar seskiem. Rīda uz mums suņus un kaķus, — Čikāgas zellis rūca.

—   Sasodīts! Nesen, grauzdams Londonas «Dailij Mir- ror», lasīju, ka šiem Eiropā vajagot miljons kaķu, lai iznīdētu žurkas, kas apēd pārtiku. Un Amerikas Kaķu biedrība ziedošot 50 000 kaķu, un viņi to izdarīs, un beigta balle.

—   Bet klausies tālāk, mister, — Čikāgas zellis sacīja. — 2urku — melno, brūno, svītroto — pasaulē arvien vēl ir vairāk nekā cilvēku. Ļaudis karo ar mums simtiem gadu, bet ar savu taktiku mēs tiem zāģējam. Ar mēri un citām sērgām esam pieveikuši vairāk divkājaino, nekā tie paši sevi apkāvuši visos karos. Vai lielo mēri 1665. gadā neuzlaidām mēs, žurkas? Tas ir un paliek mūsu darbs!

—   Okei, draugs, okei! — es piekritu, bet tad steidzīgi piebildu: — Es domāju, ka žurku slazdi,..

—       Pardon, priekšniek, — Džeks iejaucās. — Nav nekāda vaina, ka mājā ir tāds mazs slazdiņš. Blēņas! Noķer pāris muļķa žurku, un viss. Bet kas ir pāris? Jūsu valstsvīri saka: vai nu vairojies, vai iznīksti. Nu, mēs nav muļķi, mēs nemirs. Nē, nē, priekšniek. Stārķis mūsu labā strādā virsstundas. Apciemo žurku māti sešreiz, pat desmitreiz gadā un katrreiz atnes sešus līdz sešpadsmit zeperus. Un žurkas dzīvo no trīs līdz pieci gadi. Ja visi žurkulēni izdzīvotu, trīs gados to skaits sasniegtu 350 miljonus. Un vēl kāds gudrinieks teicis: ja žurka dzīvotu desmit gadus, tai būtu 48 319 698 843 030 344 720 pēcnācēju. Un viss šis lērums bez kadam prēmijām!!!

—   Smalks rēķins! Labi, ka žurkas nedzīvo tūkstoš gadu. Es laikam nekad tās neiemānītu savos mazajos slazdiņos.

—    Slazdi! — nicīgi nošņāca Čikāgas zellis, — Vecās žurkas māca jaunajām, kā tie pret sienu jāsadauza, lai pēc tam apēstu ēsmu. Bet esi bez bēdām, veco zēn! Ne jau tikai jūsējie vien mums kaitē. Arī žurkas — melnās un brūnās — cita citu plucina.

—   Vai tad žurku ari ir vairākas sugas? Es domāju …

—   Bieži vien dabū ciest pavisam nevainīgi radījumi, — Džeks tarkšķēja. — Simtiem žurku, vairums mūsu radinieku, nedara nekā ļauna. Austrālijā dzīvo žagaru žurka, kas būvē metru augstu un vairāk nekā metru platu ligzdu. Sīs žurkas izskatās kā mazi trusīši ar žurkas asti. Koipu žurka Indijā un Dienvidamerikā ir gandrīz sešdesmit centimetrus gara un sver apmēram četrus kilogramus. Vēl ir niedru žurka un ūdens žurka, pūkainā rūsganā žurka un kailaste. Austrālijā dzīvo reti sastopamais «baltais cimds» — mīkstčaulīga žurka, ko cilvēki tur savam priekam; un, protams, it visur ir brūnās noteku žurkas, tādas kā Čikāgas puika, un melnās kuģu žurkas, tādas kā es. Zobi mums asi kā kalti.

—   Abi esat slīpēti zeļļi! Es domāju — nejauki radījumi.

—   Tiesa kas tiesa, — lielījās Čikāgas zellis. — Nejaukuma konkursā noteikti gūsim uzvaru. Tomēr 1871. gadā, Parīzes aplenkuma laikā, par mūsu gaļu prasīja augstu cenu. Un galu galā tā nemaz nav tik prasta. Džeka melnie senči 13. gadsimtā izplatījās visā pasaulē

gan pa sauszemi, gan pa jūru ar krusta karotāju kuģiem. Melnās žurkas prot rāpties pa mūra sienām un skriet pa augstām stieplēm tikpat labi kā pa zemi; tās labprāt dzīvo kokos un bēniņos; dažas melnās žurkas rāpjas kokospalmās, izēd riekstiem kodolus un ierīko tur migas. Mēs, brūnās žurkas, parādījāmies Eiropā četrsimt gadus vēlāk; mitināmies notekās un tuneļos apmēram pa divi simti vienā kolonijā. Uzbrūkam melnajām žurkām, un tās bēg; kad melnās uzbrūk mums, mēs kaujamies. Un pieveikt mūs nav viegli.

—   Stāsta, jūs esot gudras un viltīgas!

—  Jo, jo! Ja salīdzina jūsu un mūsu ķermeņa lielumu, tad mūsu smadzenes ir prāvākas par jūsējām; un cilvēki nepārtraukti ar mums eksperimentē. Kādai žurkai būrī vajadzēja pagriezt sviru, lai iegūtu barību. Viņa to ātri iemācījās. Pagrieza sviru līdz tai vietai, kur būrī iekrita barība. Divas citas žurkas, kas bija tai pašā būrī, barību aprija, iekams pirmā paguva nolēkt no sviras. Tad pirmā žurka apjēdza, ka, ātri trīsreiz pagriežot

sviru, tā pagūs sakampt trešo kumosu. Galu galā žurka darbināja sviru deviņdesmit minūtes, un visām pietika, ko mieloties.

—   To es ticu, tomēr esmu dzirdējis daudz izdomājumu.

—   Neklausies, vecais puika, ko cilvēki melš! Viņi saka: kad divas žurkas nozog olu, viena liekas augšu- pēdu un satur_ olu ar ķepām, bet otra velk pirrno aiz astes projām. īstenībā žurkas izzog olas no augsta lāk- sta, pie tam vista to nemaz nejūt, un ripina kā mučeles uz žagaru, papīru vai, retāk, banknošu migu. Tā viņas aizvāc no vistu fermas līdz astoņdesmit duču olu nedēļā. Daži stāsti par žurkām ir ļoti jocīgi. Par mums mēļo, ka mēs atkorķējot pudeles, iemērcot tajās asti un pēc tam laizot. Taču pats labākais joku stāsts ir par žurku, kas iekritusi krējuma spainī. Nabadzīte nekādi netikusi ara, un pie tās ielēkuši biedri; visi nu kūlušies un kulu- šies, kamēr krējums sagājis sviestā. Tas tik būs bijis trakoti labs sviestiņš! Vai ne ko, mister?

—   Es gan to mutē neņemtu, — es sacīju.

—   Pa pirmo, priekšniek! Mēs rijam visu ko un ejam visur kur. Labākie sēdekļi teātros mums nebūt nav par labiem — ēšanai, es domāju. Zooloģiskā dārzā mēs ieturam maltīti lauvu būros. Bet kādreiz žurku bija tik maz, ka mūs turēja Parīzes Karaliskajā zooloģiskajā dārzā — tur mēs ēdām visu, sākot ar graudiem un beidzot ar ziloņu kājām.

—   Ziloņu kājām? Tu taču neteiksi…

—   Jo, jo, — Džeks turpināja. — Pasaulslavenajā Hā- genbeka cirkā vajadzēja likvidēt trīs ziloņus, jo žurkas tiem bija briesmīgi apgrauzušas kājas. Mēs apgraužam arī jērus, cāļus, ežus un bērniem kāju pirkstus. Izalojot dambjus, mēs radām plūdus; graužot sērkociņus un elektriskos vadus, esam par cēloni ugunsgrēkiem; gadā katrai lielai pilsētai sagādājam miljoniem mārciņu zaudējumu, iznīcinot 200 000 cilvēku darba augļus. Ja trūkst barības, ielavāmies preču vilcienos un kuģos, kur visa kā papilnam.

—   Liekas, cilvēkiem nāksies izgudrot jaunu žurku ķērāju, — es sacīju Džekam.

—   Priekšniek, man domāt, viņiem tur Vecajā pasaulē tāds ir! Tas atdarina žurku balsis — īsus, griezīgus spiedzienus, kas izvilina žurkas, — un tad tas nekriet- nelis žurkas nogalina, Tāds ķērājs darbojas dokos. Un vēl ir žurku superķērājs, kas ar 35 cilvēkiem braukā pa visām zemēm. Islandē vien viņi iznīcināja 250 000 žurku. Redziet, ser, žurkas ir modē, ja tā var teikt. Anglijas lielākais miljonārs sers Džons Ellermanis uzrakstījis trīs sējumos savu mūža darbu par grauzējiem, kuri, kā jums labi zināms, esam mēs. Bet tagad, pardon, priekšniek, varbūt jums ir gabaliņš siera, ko?

—   Nē, tiešām nav, es nemēdzu …

—  Ak tu viltnieks! Lasies tūlīt prom, vai arī es un mana banda tevi padarīsim aukstu! — zobus atņirdzis, Čikāgas zellis ķērca.

Aizelsies ieskrēju redaktora kabinetā un lūdzu tūlīt izsaukt kruķi — atvainojiet, es domāju policiju —, bet redaktors vienīgi novilka caur .zobiem:

—   Tie žurkas!

jaunais zutis

Es upē makšķerēju… jā, makšķere bija iemesta, bet zivis nekodās. Tad nu nolēmu sadomāt mīklu, labi grūtu, kādu pat sfinksa nespētu atminēt. Skaļi jautāju: — Kas ir tas, kam senās Romas augstmaņi meta vergus par barību; kas ir tik mazītiņš un caurspīdīgs, ka šķiet esarn nekas ar acīm; kas piedzimst jūrā četras jūdzes dziļi, tomēr aizsniedz kalnu ezerus, kāzu dienā tērpjas sudrabā, un kādreiz cilvēki ticēja, ka tas cēlies no salmiem.

Tikko to biju izteicis, kaut kas noplunkšķēja, skaļi nošļakstēja un kāda balss noguldzināja:

—   Es!

—  Kāds «es»? — pārsteigts jautāju un palūkojos visapkārt.

—   Es, zutis.

Un patiešām — tas bija zutis ar garu, smailu galvu un asiem adatu zobiem. Es strupi noprasīju:

—   Kas tu esi?

—   Esmu jūsu uzdotās mīklas atminējums!

—       Nerunā niekus! — es sacīju. — Kā redzi, es makšķerēju, tāpēc esi tik laipns un uzķeries uz āķa, tad vismaz kaut ko būšu noķēris.

—       Lika drusku pagaidīt! — Zutis attrauca, plikšķinādams airveida asti. — Labāk paskaidrošu, kāpēc zutis ir jūsu mīklas atminējums.

—   Es gan gribēju noķert kādu zivi, bet, ja tu domā

mani pārliecināt, ka esi mīklu pareizi atminējis, klāj vien vaļā,

—  Vispirms, — Zutis iesāka, — mēs esam zivis, nevis čūskas vai gari tārpi. Gadsimtiem ilgi cilvēki zināja par mums vienīgi to, ka esam garšīgi ēšanai. Jūlijs Cēzars kādām dzīrēm pieprasīja seštūkstoš zušu, un kads vīrs, vārdā Lukulls, slavens izēdājs, iztērēja milzum daudz naudas kanāla rakšanai caur kalnu, lai viņa zušu dīķī ieplūstu jūras ūdens; tā bija veltīga izšķērdība, jo zuši labprāt dzīvo arī saldūdenī.

—   Jā, bet kāpēc zušus baroja ar vergiem?

—   Sena teiksma vēstī, ka romieši metuši vergus tvertnēs, kur turētas murēnas — plēsīgas zušveida zivis, kuru kodiens indīgs. Tās ir krāsainas, raibas, pat košākas par futbolistu tērpiem. Liekas, tais laikos cilvēki ar šādām nežēlībām uzjautrinājās.

—   Briesmīgs liktenis nabaga vergiem, — es sacīju un aši apskatīju makšķeri, vai nav pieķēries zutis.

—   Nebaidieties, — Zutis nomurdēja. — Vairums zušu ir miermīlīgi. Dienvidamerikā, Amazonē un Orinoko, gan dzīvo zutis, kuru paņemot rokā sajūt belzienu.

—   To es nemaz nedomāju darīt, — nopūzdamies atteicu. — Māte pieteica nenokavēt pusdienas.

—   Jo labāk. Tie ir tā saucamie elektriskie zuši, kas dod spēcīgus strāvas triecienus. Elektriskie zuši izaug līdz divarpus metru gari, tomēr nav īsti zuši, jo pieder pie karpu dzimtas. Elektriskais zutis ražo tādu daudzumu elektrības, kas pilnīgi pietiekams, lai nosistu zirgu, kaut gan zinātnieki vēl maz ko zina par elektrostaciju zuša lielajā astē. Šai elektrostacijā darbojas tūkstošiem mazu elektrisko bateriju, kas pildītas ar recekr ļainu vielu. Spēcīgs strāvas trieciens upuri vispirms apdullina. Lielam zutim spriegums sasniedz sešsimt voltu, bet mājsaimniecībā, kā zināms, lieto tikai divsimt līdz divsimtpiecdesmit voltu strāvu, No zuša astes strāva plūst ar pusotra kilometra ātrumu sekundē, t. i., apmēram divpadsmit līdz piecpadsmit reižu ātrāk, nekā jūsu smadzenes reaģē uz to, ka esat uzsēdies uz kniepadatas.

—  Vai uz septiņpadsmit makšķerāķiem, — es papildināju, atcerējies pēdējo makšķerēšanas reizi.

Zutis pamāja ar galvu un turpināja:

—   Zinātniekiem vajadzēja konstruēt speciālus instrumentus zuša elektriskās strāvas mērīšanai. Pievienojiet divu zušu astēm elektriskos vadus, un tie iedegs neona gaismekli!

—   Žēl, ka elektriskie zuši tik lieli, — es nopūzdamies sacīju. — Labprāt būtu vienu ievietojis savā tranzistoru radioaparātā. Bet tu arvien vēl neesi visu mīklu atminējis.

—   Tātad seno laiku gudrajiem vīriem zuši bija mīkla, un tikai pēdējā laikā noskaidrots, no kurienes tie cēlušies. Bet gudri vīri dažkārt kļūst pārgudri. Reiz šādiem

prātniekiem jautāja, kā zuši radušies. Tie sabāza galvas kopā, rādīja gudru ģīmi un katrs kaut ko izdomāja.

«No zirgu astriem vai salmiem,» viens paziņoja.

«No beigtu zušu gabaliņiem, kuri nositušies, krītot no klintīm,» sacīja otrs.

«Nekas tamlīdzīgs,» trešais apstrīdēja. «Samīciet kopā divas pikas rasotas kūdras, nolieciet karstā saulē, un drīz vien būs daudz jaunu zutēnu.»

Kā redzat, viņi kļūdījās, noturēdami sliekas un citus tārpus par maziem zutēniem.

—   Bet kas tad ir tas mazais «nekas ar acīm»? — es jautāju.

—   Tūlīt to uzzināsiet. Parastie zuši mierīgi dzīvo upēs, ezefos un dīķos pat divpadsmit gadus ilgi, nobarojas trekni, ēdot ūdensaugus, zivis, paretam arī kāda ūdensputna mazuļus, Bet tad kādu rudeni zuši sāk virzīties uz upes grīvu. Pārmainās viņu izskats, acis kļūst arvien lielākas, dzeltenpelēkā āda pieņem maigi sudrabainu nokrāsu, un šādā ietērpā zušu tēvi un matēs uzsāk kāzu ceļojumu uz jūru. Zušu organismā šai laikā notiek lielas pārmaiņas, un tiem zušiem, kuri nespēj nokļūt līdz sāļajam jūras ūdenim, āda pārklājas tulznām un pārplīst, tie vārguļo un nobeidzas.

—   Vai garš šāds kāzu ceļojums?

—   Tūkstošiem jūdžu. Eiropas un Amerikas zuši ceļo pa Atlantijas okeānu, līdz nonāk Bermudu salu tuvumā. Novērots, ka zuši peld veselu gadu, veicot dienā septiņas līdz desmit jūdzes. Ceļojuma beigās tie ienirst vairākas jūdzes dziļi tumšajos okeāna ūdeņos un nekad vairs neuzpeld. Viņu vietā pamazām iznirst jaunie zu- tēni, kas tik ļoti atšķiras no pieaugušajiem, ka ilgu laiku

neviens neticēja, ka tie ir zušu mazuļi. Tiem ir lapas forma un paši ir tik caurspīdīgi, ka sākumā var atšķirt vienīgi actiņas, tāpēc tos sauc arī par stikla zušiem.

—   Te nu ir caurspīdīgais «nekas ar acīm»!

—   Tad puscentimetru garie mazuļi uzsāk ceļojumu pa Atlantijas okeānu, pārcieš briesmīgas vētras, putnu un zivju uzbrukumus. Amerikas zušiem jāveic tūkstoš jūdžu, un viņi peld vienu gadu; Eiropas zušiem jānopeld četrtūkstoš jūdžu, un viņu ceļojums ilgst trīs gadus. Kaut gan ne Eiropas, ne Amerikas jaunie zuši nekad nav redzējuši savu tēvuzemi un tiem nav vecāku, kas tos vadītu, nekad neviens zutis nav atrasts citur kā vien savu senču ūdeņos!

—   Ak vai, tādam mazulim jānopeld četrtūkstoš jūdžu! Un es, tūkstošreiz lielāks, protu peTdēt tikai vannā!

—   Tuvojoties dzimtajiem krastiem, jaunie zuši jau ieguvuši pieaugušu zušu izskatu, — Zutis turpināja. — Kad jaunie Eiropas zuši pēc trīs gadu ceļojuma sasniedz upju grīvas, cilvēki tos izzvejo miljoniem.

—   Šāda zveja ir masu slepkavība, — es dusmīgi sacīju.

—   Tos, kuriem izdodas izbēgt, nebaida stāvas klinšu sienas, pa kurām krākdami gāžas lejup ūdenskritumi. Zuši locīdamies rāpjas stāvos, slidenos augstumos, un daļa sasniedz Šveices ezerus, kas atrodas trīstūkstoš metrus virs jūras līmeņa.

—   Bet zuši tomēr ir zivis. Kā tie spēj ceļot pa sauszemi? Atceros, mans vectētiņš stāstīja, ka viņam garšojot marinētas zušu kājiņas.

—   Tie ir nieki, kāju zušiem nav, bet, līdzīgi kamieļiem, tie spēj ilgu laiku iztikt bez ūdens — tie ceļo naktī pa rasotu zāli, un zušu organismā ir arī neliela ūdens rezerve, lai žaunas uzturētu mitras,

—   Un tā nu mana uzdotā mīkla ir atminēta, — es sacīju; piepeši sajutu auklas piecirtienu. Tas bija zutis. Kas gan cits man atlika kā maigi noņemt to no āķa un ielaist atpakaļ upē pēc tam, kad tik neparastā veidā tika atminēta mana uzdotā mīkla.

Turklāt zutis bija kāzu tērpā.

nekaunīgā korespondenta murgainais sapnis

Izdzirdis troksni, kas atgādināja peldoša leduskalna plaisāšanu, es vēl laikā paguvu pagriezties, lai redzētu redaktoru izplūstam gadskārtējā svētku smaidā. — Tā kā ir ziemassvētki, es gribu būt pret visiem vēlīgs un atļauju jums pavadīt laiku, kā pašam tīk!

— Paldies, šef, — es atbildēju un, tā kā biju pieēdies svētku pudiņu, uz vietas aizmigu.

Bet vai manu! Sapņoju, ka atkal intervēju, šoreiz gan spoku tēlus, nevis īstos dzīvniekus, ar kuriem biju sarunājies. Jums vajadzēja viņus, redzēt! Cengurs un cro- codils, vulis un blesa! (Tāda bija šo vārdu pareizrakstība manā sapnī.) Bikspārnis un biite.

Visi gribēja no manis atvadīties un vēlreiz atgādināt dažus savus interesantākos paradumus.

Ķengurs sacīja: — Mūsu bērniņi piedzimst ne lielāki par jūsu mazā pirksta galiņu un sver tikai trīsdesmit gramu, tomēr cītīgi darbina mazās kājeles un paši saviem spēkiem ierāpjas somā. Pieauguši tie viegli pārlec augstu sētu un uz muguras aiznes niknu suni līdz ūdenim un noslīcina.

Karādamies pie griestiem ar galvu uz leju, mani uzrunāja Sikspārnis. — Mūsu mazuļi karājas pie šasijas, kad lidojam ar ātrumu 25 jūdzes stundā. Pats svarīgākais, zinātnieki saka, — mēs esam pirmās pasažieru lidmašīnas, kas lietojušas lokatoru. Kad cilvēki mums aiz- zieda acis ar vasku, lokators palīdzēja mums izvairīties no kokiem un lidot starp stieplēm, tām nepieskaroties.

kājis, atspiedis seju uz visām astoņām sakļautajām rokām. — Mēs izgudrojām dūmu aizsegu un reaktīvo dzinēju. — Un tūlīt pat viņš iesūca no krūzes ūdeni un ar sparu to izšļāca, pats ietriekdamies sienā un ieķerda- mies tajā ar piesūcekņiem, Tad Astoņkājis pārmainīja krāsu, lai pieskaņotos sienai, un paslēpās aiz tintei līdzīga šķidruma mākoņa.

Kāds viņam uzmanīgi pasniedza redaktora tintnīcu.

To redzot, Sisenis bija gatavs vai no ādas izlēkt.

—  Ak tu lielībnieks! Lai jupis tevi rauj! Lai tevi apstāj siseņu bars! Mums tikai jāizdēj miljardi olu uz viena hektāra (to svaru rēķina tonnās, ne gramos), un jauno siseņu pulki iznīcinās labības laukus, apturēs vilcienus, aizklās sauli un noslāpēs uguni, kas iekurta mūsu nonāvēšanai.

—   To tu nedarīsi! — Varde stingri teica, izšāva mēli un aprjja Siseni. — Nekas, garšo gandrīz tikpat labi kā mūsu pašu āda, kuru nometušas apēdam. Korespondenta kungs, jūs sacījāt, ka mēs esam mute, ko apņem varde. Jums vajadzētu redzēt dažus Dienvidamerikas krupjus. Tie norij veselas žurkas un putnus, bet Dienvidāfrikas varde nēsā olas mutē, kamēr no tām izšķiļas kurkuļi.

—   Neko sacīt, gudrs zellis, — noņurdēja Žurka.

—  Klausies, puikiņ, vienīgās olas, ko vērts nēsāt, ir tās, ko nočiepj vistām. Savās grāmatās tu vari izlasīt, ka mēs graužam visu, kas gadās, sākot ar banknotēm un sērkociņiem un beidzot ar bērnu- kāju pirkstiem un ziloņa kājām. Mēs graužam — un izceļas ugunsgrēki, plūdi un sērgas! Veikli nostrādāts, ko? Mēs protam atšķirt saindētu ēsmu un mācām saviem zeperiem, kā atsist vaļā lamatas, ko cilvēki izliek, lai mūs nogalinātu.

—  Jauki, jauki, — ļauni noteica Blusa, pablenzdama uz Vali, kas bija tai aizšķērsojis ceļu. — Es mīlu cil-

vēkus, putnus un zvērus — ieskaitot žurkas. Un, ja nu runājam par sērgām, atļaujiet paskaidrot, ka mēs labprāt sūcam žurku asinis un vēlāk tās pārsūknējam cilvēka asinsstraumē. Tas tik ir meistarstiķis! Runājot par stiķiem, jāpiemin mūsu uzstāšanās blusu cirkos, pat karaļi un karalienes caur palielināmiem stikliem vērojuši mūsu izrādes. Dresētas blusas grieza mazus karu- selīšus un vilka mazus ratiņus un karietes.

—   Mēļo vienā mēļošanā! — Valis pukojās un tik smagi nopūtās, ka cauri griestiem aizpūta lustru. — Ko iespējat jūs, blusas, ar saviem sīkajiem kodieniem?! Mums katrs zobs ir divdesmit pieci centimetri garš un sver pusotra kilograma. Bērni mums nereti piedzimst desmit metru gari, un dažiem vaļiem trīsdesmit centimetri ķermeņa sver pusotras tonnas. Tāpēc nav brīnums, ka mēs vienā ēdienreizē noēdām divas tonnas garneļu un bitu sīku jūras dzīvnieciņu. Starp citu, neaizmirstiet, ka mēs reiz bijām sauszemes dzīvnieki (mums vēl tagad ir kāju atliekas); mēs esam siltasiņu dzīvnieki, nevis zivis. Izelpojam siltu, mitru gaisu, nevis ūdeni.

—   Tiešām gan, no tevis nāk vienīgi karsts gaiss, — Krokodils ņirgājās. — Tāds liels blāķis un barojas ar garnelēm! Bailulis! Mēs esam daudz mazāki, bet ēdam govis un zirgus, sikspārņus, kas nāk pie upes padzerties, cilvēkus un visai bieži arī paši savus bērnus. Mēs esam stipri un plēsīgi, tomēr atļaujam mazajam kroko- dilu putniņam ielidot mutē un iztīrīt mums zobus. Taisnība, krokodiliem dažreiz līst ari asaras, bet tās līst vienīgi acu izskalošanai, — viņš steidzās piebilst. — Bet, pats galvenais, nesajauciet mūs ar aligatoriem. Tie ir bailīgi, neēd cilvēkus, dzīvo Amerikā' un Ķīnā. Aligatori ir zaķpastalas. Mēs, krokodili, dzīvojam Āzijā, Austrālijā, Āfrikā un Klusā okeāna salās.

—   Tur ir karsts! — ieķērcās Pingvīns, lieliem, gāzelīgiem soļiem tuvodamies pārējiem. — Tā kā asinis tev aukstas, tu nosaltu tais vietās, kur dzīvojafh mēs. Kāds neprāts — ēst savus bērnus! Kauns! Daudziem no mums ir tikai viena ola, ko perējam žagaru un akmeņu ligzdās; tā jāsargā no niknajām sniega vētrām, kas mūs ieputina. Dažreiz mūsu mazuļi pārsalst un nobeidzas, tad nabaga nelaimīgās mātes cenšas nozagt kādu citu bērnu vai arī arvien vēl auklē mazo, mirušo cālīti, līdz tam noberžas pēdējās pūciņas, Kad bērni paaugas, mēs tos nododam mazbērnu novietnēs vecmāmuļu gādībā, un mazie ēd tik daudz, ka vēders velkas pa zemi. Pingvīnu ģimenes, tāpat kā cilvēki, dodas pastaigās vai ari rotaļādamies līdz pat tumsai virpuļo straumē uz peldošiem ledus gabaliem.

—   Bet kāpēc jūs neņemat līdz gaismekļus kā mēs? — Jāņtārpiņš jautāja. — Mums ķermenī ir īpašas ķīmiskas vielas un reflektors, gaisma spīd cauri mūsu apvalkam. Cik tas ir ērti, ja tumsā cits citu var viegli atrast! Dažiem jāņtārpiņiem (īstenībā mēs esam vaboles) gais-

mekļi sakārtoti rindās, citiem ir vienīgi balta gaisma uz galvas, vēl citiem divas zaļas gaismas uz galvas un viena dzeltena astē, ko iededz, paceļoties spārnos un nolaižoties. Mūsu radiniecei Brazīlijā, kas vienmēr paliek kāpura stadijā, ir vesela rinda zaļu gaismu sānos un viena sarkana uz galvas. Viņa iededz visas uzreiz vai arī pa vienai, kā pašai tīk. Un jaunajiem jāņtārpiņiem patīk spīdēt mitrā zālē.

Sai brīdī sakustējās Slieka. — Tie jau nav nekādi tārpi, — viņa locīdamās sacīja. — Jūs esat tikai jautru dzirksteļu spiets.

— Psst! — Čūska šņāca. — Jūs, sliekas, esat visas vienādas. Par čūskām to nevar teikt — mums ir ap divtūkstoš pasugu. Ir lielas čūskas, kā pitoni, kas sasniedz desmit metrus, un mazas — tikai trīsdesmit centimetru garas odzes un zalkši. Dažas čūskas spēj mazliet palidot; ragainajai odzei uz galvas ir ragi, kārpainā čūska līdzīga ziloņa snuķim; dažas čūskas dzīvo tikai jūrā; mambas un taipani uzbrūk cilvēkam; Rasela odze dzeļ palecoties; Āfrikas odze spēj piepūsties. Un pavērojiet krāsu bagātību uz mūsu ādas, krāšņos ornamentus, kādiem tā izrotāta!

—   Interesanti, — maigi bilda Tauriņš. — Tomēr nav skaistāku krāsu par mūsējām, Starp citu, skudras dažreiz aiznes mūsu kāpurus uz barošanās vietām, bet, kad tie paaugušies, atved atpakaļ.

—   Ļoti jauki, — sarunā iejaucās Skudra. — Bet daži jūsu kāpuri dzīvo koku skudru ligzdās un apēd mūsu mazuļus. Vispār skudru dzīve ir satraucoša, atcerieties kaut vai lielceļa laupītājus un bandītus, kas glūn tumšajās ejas, lai mūs aplaupītu vai nogalētu. Skudru karalienes allaž plāno slepkavības. Skudras dodas arī sirojumos un laupa vergus; ir arī tādas skudras, kas iznicina veselus iezemiešu ciemus. Mēs turam arī kukaiņus savam priekam vai slaucam tos kā govis, vedam ganībās un vakarā pārdzenam mājās. Un kā mēs strādājam!

—   Un kā mēs strādājam! — sacīja Bite. — Mēs nesam zelta nastas, līdz mūsu spārni, kas izdara tūkstošiem vēzienu minūtē, dažās nedēļās pilnīgi nolietojas un mēs nokrītam, lai vairs nekad neceltos. Lai ievāktu četrsimt gramu medus, vienai bitei jānolido tik tāls ceļš, ar kuru iespējams divreiz apjozt zemeslodi. Tikai bitei zināms noslēpums, kā no puķu saldās sulas — nektāra pagatavot medu. Bet iedzeļot tiek atrauta daļa mūsu ķermeņa un mēs mirstam.

—   Ak tad mirstat gan? — ļauni ņirdza Zirneklis. — Tas man liek atcerēties savas kāzas. Parasti zirnekļu līgavas ir daudz lielākas par līgavaiņiem un pēc kāzām tos apēd. Mēs esam savādi kukaiņi. Daži zirnekļi vērpj tīmekļus, kas ir tik izturīgi, ka notur putnus; iezemieši tos izlieto zvejas tīkliem, un kāds francūzis reiz izgatavoja no tīmekļiem zeķes un cimdus.

—   Runājot par ūdeni.,. — iesāka Zutis.

—  Tagad mana kārta, — Vēzis Vientuļnieks viņu pārtrauca.

Visi sāka runāt reizē.

—   Klusu! — es centos viņus pārkliegt. — Pietiek! Mans sapnis jau izmantots!

— Jā gan, — ierēcās redaktors, pūlēdamies mani pamodināt. — Un izmantots arī jums paredzētais rindu skaits! Ko jūs iedomājaties! Jucis esat? Manā redakcija atļaujaties murgot un aplejat ar tinti manu sienu! Turpmāk iztiksim bez jūsu intervijām un — nekaunības!!!

Laimīgu ceļu!

saturs

Ķenguru cilts…………………………………………. 3

Sikspārņu dzimta……………………………………… 9

Zirnekļa kundze……………………………………… 14

Peldošais viesmīlis…………………………………. 19

Dabas gaismekļi…………………………………….. 25

Cik daudz čūsku…………………………………….. 29

Reaktīvais astoņkājis……………………………….. 34

Valim garneli!……………………………………….. 40

Blusa ļaundare………………………………………. 46

Krokodili un aligatori………………………………. 51

Varžu paps Fredijs………………………………….. S6

Neminamos laikos…………………………………… () 1

Sisenis………………………………………… - 67

Lidojošie ziedi……………………………………….. 72

Vientuļnieks savā pilī……………………………….. "7

Sliekas………………………………………………… 82

Sīkā tauta…………………………………………….. 86

Slīpēts zellis……………………………………..

Jaunais zutis………………………………………… '''4

Nekaunīgā korespondenta murgainais sapnis . 109

Freds Lords KLAUSIES, RUNA DZĪVNIEKU

Vāku zīmējusi M. M u i ž u le

Redaktore I. Kalnciema. Māksi, redaktors J. Svenčs. Tehn. redaktore D. Pastare. Korektore S. Kaņepe.

Nodota salikšanai 1969. g. 9. Jūnijā. Parakstīta Iespiešanai 1969. g. 22. jūlijā. Tipogrāfijās papīrs Nr. 2, formāts 84X108/32. 3.75 fiz. iespiedi.; 6.30 uzsk. iespiedi.; 5,36 izdevn. 1. Metiens 15 000 eks. Maksā 26 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 22822/J2285. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Preses komitejas Poligrāfiskās rūpniecības pārvaldes 3. tipogrāfijā Rīgā, Ļepina ielā 137/139. Pašūt. Nr. 322,

7 ~s ~? A(Austrāl)

69-87 Lo 517

1 «Sikspārņi zvanu tornī» — būt prātā jukušam (idioma). (Tulk.)

1 Lielmoguls — eiropiešu dots nosaukums turku-monp;o|u valdniekiem, kuri valdīja Indijā no 1526. līdz 1857. gadam. (Tulk.)

1 F!ossy (angl.) — zīdmīksts. (Tulk.)

[1] 1 jūdze — 1609 m. (tulk.)

[2] jonass — bībeles personāžs, pravietis. Leģenda vēstī, ka Jonasu aprijusi liela zivs un vēlāk izspļāvusi krastā. (Tulk.)

[3] kasta — noslēgta sabiedrības grupa Indijā un citās Austrumu zemēs. (Tulk.)

[4] ezops — sengrieķu fābulisls 6. gs. p. m. ē. (Tulk.)

[5] akrs — aptuveni 0,4 hektāri. (tulk.)

[6] mozus un jānis kristītājs — bībeles personāži. (Tulk.)

[6] Pinte — 0,56 litri. (Tulk.)

[7] laimhauza (limehouse) — kvartals Londonas austrumdaļā, Temzas kreisajā krastā. (Tulk.)

Content

Lords Freds Klausies, runā dzīvnieki!

ķenguru cilts

sikspārņu dzimta

zirnekļa kundze

peldošais viesmīlis

dabas gaismekļi

cik daudz čūsku!

reaktīvais astoņkājis

valim garneli!

blusa ļaundare

krokodili un aligatori

varžu paps fredijs

neminamos laikos

sisenis

lidojošie ziedi

vientuļnieks savā pili

SLIEKAS

sīka tauta

slīpēts zellis

jaunais zutis

nekaunīgā korespondenta murgainais sapnis

saturs